Baldači Deivids

Neierobežota vara

Deivids Baldači

Neierobežota vara

Romāns

Veltīts Mišelai, manam dārgajam draugam, mīlošajai sievai bez tevis šī iecere būtu palikusi tikai kā neskaidrs atspulgs nogurušā skatienā.

Manai mātei un tēvam nav pasaulē vecāku, kuri būtu spējuši darīt vēl vairāk sava bērna labā.

Manam brālim un māsai par to, ka bija kopā ar mani, savu jaunāko brāli, un vienmēr atbalstīja mani.

Neierobežota vara samaitā pilnībā.

Lords Ektons

PIRMĀ NODAĻA

Kad mašīna ar izslēgtām ugunim, lēni slīdot, apstājās, viņš palaida stūri vaļīgāk. No riepu rievām izbira pēdējās grants paliekas, un tad viņu iekļāva klusums. Viņam bija nepieciešams kāds laiks, lai apvērotu apkārtni, tad viņš izvilka vecu, bet joprojām lietojamu nakts binokli. Pamazām fokusā parādījās māja. Viņš iegrozījās ērtāk sēdeklī. Viņam blakus uz priekšējās sēdvietas atradās audekla soma. Automašīnas interjers bija pabalējis, bet tīrs.

Mašīna bija zagta. Un tādā vietā, kur to vismazāk varēja iedomāties.

Aizmugures spogulī varēja saskatīt divas nelielas palmas. Uz tām raugoties, viņš drūmi pasmaidīja. Viņš varbūt drīz dosies uz palmu zemi. Mierīgs, gaišzils, skaidrs ūdens, laškrāsas saulrieti un vēli rīti. Viņam jātiek prom. Laiks bija pienācis. Viņš to allaž bija sev atgādinājis, un šoreiz viņš jutās pārliecināts.

Sešdesmit sešu gadu vecumā Luteram Vitnejam bija tiesības uz sociālās apdrošināšanas izmaksām. Lielākā daļa viņa vecuma vīriešu bija kļuvuši par vectēviem, daļējiem savu bērnubērnu audzinātājiem. Viņi savu nogurušo locītavu sāpes remdēja ģimeniskos atpūtas krēslos, un viņu artēriju sieniņas aplipa no dzīves gaitā iegūtajiem sablīvējumiem.

Luteram visu mūžu bija bijusi tikai viena nodarbošanās. Tā nozīmēja ielaušanos citu cilvēku mājokļos un dar

ba vietās, parasti naktīs, kā tagad, un viņš ņēma sev līdzi tik daudz no viņu mantas, cik iespēja aiznest.

Būdams likumpārkāpējs, Luters nekad nevienu nebija nošāvis dusmu brīdī, ne bailēs kādu sadūris. Viņš tikai bi7 * ja piedalījies apkaunojošajā karā uz robežas starp Dienvidu un Ziemeļkoreju. Kāvies viņš bija tikai bāros un arī tikai pašaizsardzības nolūkos, kad dzērienu dvinga padarīja vīrus drosmīgākus, nekā viņi patiesībā bija.

Luteram, izvēloties mērķi, bija viens kritērijs: viņš ņēma vienīgi no tiem, kas varēja atļauties zaudēt. Viņš neuzskatīja, ka atšķiras no tiem ļautiņiem, kuri rutinēti aplidoja bagātniekus, pārliecinādami tos pirkt lietas, kuras viņiem nebija vajadzīgas.

Daudzus no saviem, nu jau pāri sešdesmit, gadiem viņš bija pavadījis dažādās vidējas un maksimālas stingrības režīma Austrumu krasta labošanas iestādēs. Kā granīta bluķis uz pakauša viņa kontā bija trīs iepriekšējās kriminālsodāmības, trijos dažādos štatos. No viņa dzīves bija izdzēsti gadi. Tie bija nozīmīgi gadi. Bet viņš vairs tur neko jiespēja mainīt.

Viņš bija pamatīgi izkopis savu amata prasmi, cerībā, ka nekad nenāksies saskarties ar ceturto sodāmību. Ja nepaveicas tas nebija nekas neiespējams -, viņš varēja dabūt pilnus divdesmit gadus. Viņa vecumā divdesmit gadi būtu nāves spriedums. Soģi tikpat labi varētu Luteru izcept, jo šādā veidā Virdžīnijas štats izdarījās ar saviem īpaši sliktajiem iedzīvotājiem. Vēsturiskās pavalsts pilsoņi savā vairākumā bijās Dieva soda. Viņu reliģija, kas balstījās uz uzskatu par saņemšanu pēc nopelniem, pastāvīgi pieprasīja maksimālu kompensāciju. Stata cietumos atradās vairāk nāvinieku nekā pārējās pavalstīs, izņemot divas. Vadošie štati Teksasa un Florida dalījās sentimen

tālajā morālē ar savu dienvidu māsu. To nedarīja par vienkāršu laupīšanu pat labsirdīgo Virdžīnijas štata iedzīvotāju pacietībai bija savas robežas.

Tomēr, ar visu to riskējot, viņš nespēja atraut acis no mājas protams, kungu savrupmājas, kā to pienāktos dēvēt. Tā bija viņu vilinājusi vairākus mēnešus. Šonakt vilinājumam jāpieliek punkts.

Midltona, Virdžīnijas štats. Četrdesmit piecu minūšu brauciens uz rietumiem no Vašingtonas, Kolumbijas apgabalā. Šeit bija lieli privātīpašumi, pie katras savrupmājas obligātais jaguārs un zirgi, to vērtība veselu gadu varētu pabarot iekšpilsētas daudzdzīvokļu nama iemītniekus. Savrupmājas šajā apvidū aizņēma diezgan plašus zemes gabalus un bija pietiekoši greznas, lai atbilstu saviem nosaukumiem. Viņa izvēlētās mājas nosaukums bija “Coppers", ar šo vārdu parasti apzīmēja vara naudas gabalu, bet, runājot ar ironiju, apzīmēja policistus.

Katru Lutera pasākumu pavadīja adrenalīna pieplūdums, un'šī sajūta vienmēr bij^ unikāla. Viņš iedomājās, ka tā varēja justies čempions, nevērīgi un nesteid^gi pārvietodamies no viena beisbola spēles bāzes punkta uz nākošo, tā, it kā viņa rīcībā būtu milzums laika. Kad skatītāji piecēlušies kājās un piecdesmit tūkstoši acu pāru vērsti uz vienu cilvēku, tad šķiet, ka visas pasaules gaiss koncentrēts vienā vietā. Un tad, pēkšņi, šis cilvēks spīdoši atvēzē beisbola nūju.

Luters ar savām mierīgajām, asajām acīm ilgi pētīja apkārtni. Viņam uzzibsnīja nejauša naktsvabole. Citādi viņš bija viens. Luters kādu brīdi ieklausījās cikāžu kāpinātajos un klusinātajos čirkstienos, bet tad to koris izzuda fonā, jo tas katram šī apvidus iedzīvotājam bija tik pierasts.

Viņš pabrauca mašīnu uz priekšu un iegriezās ne visai

garā zemesceļā, kas izbeidzās biezu koku puduri. Lutera tēraudkrāsas sirmie mati bija noslēpti zem melnas slēpo' tāja cepures. Viņa kaulaino seju klāja maskēšanās krēms, un zaļās acis šaudījās visapkārt virs pelnu krāsas vaigu kauliem. Viņa muskuļi bija tikpat saspringti kā vienmēr.

Viņš izskatījās pēc kareivja, kas viņš reiz arī bija bijis. Luters izkāpa no mašīnas.

Slēpdamies aiz koka, viņš novēroja savu mērķi. “Koperiem”, tāpat kā daudziem lauku savrupmāju īpašumiem, kuriem nebija funkcionējošas fermeru saimniecības vai zirgu fermas, ieeju īpašumā izcēla milzīga apmēra kalti dzelzs vārti, kurus balstīja divi ķieģeļu stabi, bet sētas nebija. Teritorijai varēja piekļūt tieši no ceļa vai tuvējā meža. Luters gāja no meža puses.

Luteram bija nepieciešamas divas minūtes, lai aizkļūtu līdz kukurūzas lauka malai, kas atradās blakus mājai, īpašniekam acīmredzot nebija vajadzīgi mājās audzēti dārzeņi, bet viņš bija uzņēmies lauku muižnieka lomu, kas tam gāja pie sirds. Luters nesūrojās, jo tas viņam ļāva netraucēti nokļūt gandrīz līdz parādes durvīm.

Viņš dažus mirkļus nogaidīja un tad nozuda stiebru biezoknī.

Zemi neklāja nokaltušu lapu sega, un viņa tenisa kurpes neradīja ne skaņas. Tas bija svarīgi, jo šeit varēja tālu sadzirdēt jebkuru troksni. Lutera kājas bija nostaigājušas tik lielus attālumus, ka pašas izvēlējās ceļu starp slaidajām stublāju rindām, sajuzdamas mazliet nelīdzeno zemes virsmu. Pēc vēl viena tvanīga vasaras vakara spiedīgā karstuma gaiss bija vēss, bet vēl nebija pietiekoši atdzisis, lai elpa pārvērstos nelielos mākonīšos, ko no attāluma varētu ievērot kāds cilvēks, kas mokās ar bezmiegu.

Luters vairākas reizes pēdējo mēnešu laikā bija hrono

metrējis savu operāciju, vienmēr apstādamies lauka malā, pirms spēra soli uz mājas zemes gabala un bija šķērsojis nevienam nepiederošo zonu. Viņš savā galvā simtiem reižu bija izstrādājis un pārbaudījis katru detaļu, kamēr viņa prātā cieši iesēdās precīzas kustības, nogaidīšana, kam sekoja nākošās darbības; tas bija pirmklasīgs scenārijs.

Viņš pieplaka pie zemes tur, kur sākās piemājas teritorija, un vēlreiz palūkojās visapkārt. Nebija nekādas vajadzības steigties. Par suņiem nebija jāuztraucas. Cilvēks, vienalga cik jauns un žigls, vienkārši nespēja paskriet ātrāk par suni. Bet neciešamais riešanas troksnis uzdzina Luteram līdzīgiem vīriem aukstus drebuļus. Šeit nebija arī perimetra drošības sistēmas, varbūt tāpēc, ka tā radīja neskaitāmus viltus trauksmes signālus, kas varēja celties lielo briežu ganāmpulku, vāveru un jenotu dēļ, kuri klaiņoja šai apvidū. Tomēr Luteram drīz būs jāsastopas ar augstas tehnoloģijas aizsardzības sistēmu, ar kuru tam būs trīsdesmit sekunžu laikā jātiek galā. To skaitā bija desmit sekundes, kurās viņam vajadzēja noņemt kontroles paneli.

Caur šo apvidu pirms pusstuhdas bija izbraukusi privātā drošības patruļa. Policistu klanam bija jārada pārmaiņas ikdienas rutīnā, ko viņi darīja, katru stundu traukdamies caur savu novērošanas sektoru. Bet pēc mēnesi ilgiem vērojumiem Luters bija bez grūtībām atklājis šo secību. Viņa rīcībā bija vismaz trīs stundas pirms nākošās patruļas brauciena. Viņam nebūs vajadzīgs tik ilgs laiks.

Apkārtne bija piķa melnumā, biezie krūmāji laupītāju šķiras atbalsts bija piekļāvušies piebraucamā ceļa malai kā kāpura kūniņas koka zaram. Viņš pārbaudīja katru mājas logu visi bija melni un klusi. Viņš bija novērojis, kā furgons pirms divām dienām visus mājas iemītniekus aizveda dienvidu virzienā, un rūpīgi pārbaudījis visu ipašnie-

ku un kalpotāju sarakstu. Tuvākais privātīpašums bija divu jūdžu attālumā.

Luters dziļi ievilka elpu. Viņš visu bija izplānojis, bet šajā darba laukā ne vienmēr visu varēja izskaitļot.

Viņš atslābināja ap mugursomas lencēm sažņaugtos pirkstus, tad gariem, vienmērīgiem soļiem izslīdēja no lauka pāri zālienam un desmit sekundēs atradās pie masīvām koka parādes durvīm rūdīta tērauda rāmī kopā ar slēdzeņu sistēmu, kas meklējama to klasifikācijas sarakstu augšējās rindiņās, kuras vēstīja par noturības spēju. Tas viss Luteru nespēja satraukt.

Viņš no žaketes kabatas izvilka parādes durvju atslēgas kopiju un iebāza to atslēgas caurumā, tomēr to nepagrieza.

Viņš vēl dažas sekundes ieklausījās. Tad, noslidinājis mugursomu no pleciem, nomainīja kurpes, lai neatstātu dubļu pēdas. Viņš sagatavoja savu indikatoru skrūvgriezi, kas varēja noteikt strāvas ķēdi, ko viņam vajadzēja neitralizēt desmit reizes ātrāk, nekā viņš to spētu ar pirkstiem.

Vēl viens instruments, kuru viņš uzmanīgi izvilka no mugursomas, svēra tieši sešas unces un bija nedaudz lielāks par kabatas kalkulatoru. Tas tūlīt aiz meitas bija otrs nozīmīgākais lolojums viņa dzīvē, ar iesauku “Asprātis”, ko viņš tam bija piešķīris. Šī ierīce bija Luteram kalpojusi iepriekšējos trijos darbos bez traucējumiem.

Luters jau bija uzzinājis piecus ciparus, kas sastādīja šī nama drošības kodu, un tie bija ieprogrammēti viņa datorā. Viņam vēl bija jāuzmin to pareizā secība, bet šo šķērsli pārvarēs smalkā metāla stieple un mikroshēmas testeris. Bija jāuzmanās no griezīgajiem pīkstieniem tie pēkšņi varētu atskanēt no četriem skaņas pastiprinātājiem, kas novietoti katrā desmittūkstoš kvadrātpēdu lielā cietokšņa stūrī, kuru viņš pašlaik iekaroja. Tam sekotu policijas iz

saukums, ko paveiktu bezvārda dators, ar kuru viņam pēc dažiem mirkļiem būs jācīnās. Mājai bija arī pret spiedienu jutīgi logi un grīdas plātnes un, bez tam, pret uzlaušanu droši durvju magnēti. Tam visam vairs nebūs nozīmes, ja Asprātis varēs atšifrēt signalizācijas sistēmas pareizo koda secību.

Viņš apskatīja atslēgu durvīs un ar iepraktizētu kustību pieāķēja Asprāti pie jostas tā, lai tas brīvi karātos viņam pie sāniem. Atslēga bez pūlēm pagriezās slēdzenē, un Luters sagatavojās bloķēt sekojošo skaņu zemo drošības sistēmas pīkstoņu, kas iebrucēju brīdināja par draudošajām nedienām, ja dotajā laika sprīdī un ne sekundes miljono daļu vēlāk netiks padota pareizā atbilde.

Viņš savus melnos ādas cimdus nomainīja pret ērtākiem plastikāta cimdiem ar polsterējuma kārtu pirkstu galos un uz plaukstām. Viņš nebija paradis atstāt aiz sevis lietiskos pierādījumus. Luters dziļi ievilka elpu un atvēra durvis. Viņam pretī pēkšņi atskanēja griezīgais drošības sistēmas pīkstiens. Viņš ātri ieslīdēja milzīgajā vestibilā un atrada signalizācijas paneli.

Automātiskais skrūvgriezis griezās bez skaņas. Lutera rokās iekrita seši metāla gabali un tika ievietoti turētājā pie jostas. Vadi, kas bija pievienoti Asprātim, atstaroja mēness stara gaismu, kas iespīdēja caur logu pie durvīm. Un tad Luters vienā mirklī kā ķirurgs, zondējot pacienta krūšu kurvi, sameklēja īsto vietu. Iespīlējis vijumus, viņš viegli uzsita pa savu testeri.

No vestibila otras malas uz viņa pusi tumsu šķēla sarkana gaisma. Infrasarkanais detektors jau bija pieslēdzies Lutera uztvērējam. Sekundēm ritot, tas pacietīgi gaidīja, lai drošības sistēmas “smadzenes” paziņotu par ienācēju vai tas bija draugs vai ienaidnieks.

Ātrāk, nekā acs spēja tam izsekot, uz Asprāša digitālā ekrāna dzeltenā neona krāsā zibēja cipari. Uz tā paša ekrāna augšējā labajā stūrī mirgoja atvēlētais laiks.

Pagāja piecas sekundes, un uz Asprāša mazītiņās stikla sejas parādījās cipari: 5, 13, 9, 3 un 11 un tur iestrēga. Pēc pareizā šifra pīkstoņa aprāvās, un drošības sistēma bija atbruņota, sarkanā gaisma izdzisa, tās vielā parādījās draudzīgā zaļā gaisma, un Luters sāka darbu. Viņš atvienoja vadus, ar skrūvgriezi piestiprināja plāksni vietā un, iesaiņojis savas ierīces, rūpīgi aizslēdza parādes durvis.

īpašnieku guļamistabas bija trešajā stāvā, ko varēja sasniegt ar liftu, kas atradās pa labi, galvenajā pirmā stāva gaitenī, bet Luters izvēlējās kāpnes. Jo mazāk viņš bija atkarīgs no kaut kā, ko nespēja pilnībā kontrolēt, jo labāk. Iestrēgi liftā uz vairākām nedēļām, tas nebi ja viņa kaujas plānos paredzēts.

Viņš palūkojās uz detektoru griestu stūrī, un tā kvadrātveida mute viņam uzsmaidīja, tātad novērotāja elektriskais loks pašreiz bija iemidzināts. Tad viņš devās augšup pa trepēm.

īpašnieku guļamistabas durvis nebija aizslēgtas. Dažās sekundēs viņš sagatavoja savu slāpētās gaismas darba lukturi un kādu brīdi raudzījās visapkārt. Tumsu šķēla otra kontroles paneļa zaļās gaismas atblāzma.

Māja bija celta pēdējo piecu gadu laikā. Luters bija pārbaudījis apgabala administratīvo arhīvu, un viņam pat bija izdevies piekļūt plānu komisijas pilnvaroto ofisa foto plānu komplektam. Nams bija pietiekoši liels, tāpēc vajadzēja lūgt īpašu vietējās pārvaldes atļauju, it kā tā kādreiz būtu bagātajiem aizliegusi viņu vēlmju īstenošanu.

Ēkas plānos nebija nekādu pārsteigumu. Tā bija liela, masīva māja, vairāku miljonu dolāru vērtībā, ko tās īpašnieks bija apmaksājis skaidrā naudā.

Luters šo māju jau vienreiz bija apmeklējis dienas laikā, kad visur bija cilvēki. Viņš bija uzturējies tieši šajā istabā un redzējis to, ko vajadzēja redzēt. Un tāpēc viņš te šonakt atradās.

Kad Luters nometās ceļos pie gigantiskās gultas ar baldahīnu, virs viņa galvas varēja sazīmēt sešas collas lielu ģerboni.

Blakus gultai bija naktsgaldiņš. Uz tā atradās mazs sudraba pulkstenis, visjaunākais mīlestības romāns un senlaicīgs apsudrabots vēstuļu nazis ar biezas ādas rokturi.

Viss šajā namā bija liels un dārgs. Istabā bija trīs milzīgi skapji, katrs no tiem Lutera dzīvojamās istabas lielumā. Divos no tiem atradās sieviešu drēbes, kurpes un rokassomiņas, un visādi sieviešu krāmi, par kuriem prātīgi vai neprātīgi tika tērēta nauda. Luters apskatīja ierāmētās fotogrāfijas uz naktsskapīša un, saviebis seju, vēroja sievieti mazliet pāri divdesmit blakus vīram, kam bija pāri septiņdesmit.

Pasaulē bija daudzi loteriju veidi, un ne jau visus tos organizēja valsts.

Vairākas fotogrāfijas gandrīz maksimāli demonstrēja mājasmātes proporcijas, un, ātri pārbaudot skapi, atklājās, ka ģērbšanās maniere bija nolaidīga.

Viņš ieskatījās lielajā spogulī, izpētīja krāšņos kokgriezumus tā stūros. Pēc tam viņš aplūkoja tā sānus. Tas bija smagnējs modīgs darinājums, iebūvēts sienā, vai tā vismaz šķita, bet Luters zināja, ka eņģes bija rūpīgi noslēptas nelielā nišā, mērot sešas collas no augšas un apakšas.

Luters atskatījās atpakaļ spogulī. Viņam bija tā priekšrocība, ka pirms pāris gadiem jau bija redzējis šādu objektu, tomēr viņš neplānoja to saplēst. Bet nevajag ignorēt otru zelta

olu likai tāpēc, ka pirmā ir jau rokā un tā otra bijusi ap piecdesmit taukšķus vērta. Šī slepenā spoguļa otras puses balvai, kā viņš minēja, vajadzētu būt desmit reizes lielākai. Ar brutālu spēku un laužņa palīdzību viņš varētu pārvarēt slēdzenes sistēmu, kas bija iebūvēta spoguļa kokgriezumos, bet tas atņemtu dārgo laiku. Un, bez tam, atstātu redzamas pēdas, ka šajā vietā notikusi ielaušanās. Un, lai gan bija paredzēts, ka māja būs tukša nākošās nedēļas, nekad nevarēja nevarēja būt drošs. Pēc viņa aiziešanas no “Koperiem” nepaliks redzami pierādījumi, ka viņš šeit bijis. Pat atgriežoties, īpašnieki kādu laiku, iespējams, nepārbaudīs slepeno telpu. Jebkurā gadījumā viņam nevajadzēs iet pa grūtāko ceļu.

Viņš ātri piegāja pie televizora ar lielu ekrānu, kas bija novietots pie milzīgās telpas vienas sienas. Šī vieta bija apmēbelēta kā viesistaba ar kokvilnas mēbeļu drānu pārvilktiem krēsliem un lielu kafijas galdu. Luters paskatījās uz trim tālvadības pultīm, kas tur atradās. Viena bija domāta televizoram, otra videomagnetofonam, un trešā izpildīs viņa nakts darbu. Uz katras bija ražojuma marka, un tās visas izskatījās diezgan līdzīgas viena otrai, bet aša pārbaude parādīja, ka divas darbināja tām atbilstošos aparātus un viena tiem nederēja.

Viņš aizgāja atpakaļ, pāri istabai, pagrieza pulti pret spoguli un nospieda vienīgo sarkano pogu, kas bija tās apakšā. Parasti tas nozīmēja, ka video ierakstīja. Šonakt šajā istabā tas nozīmēja, ka banka uzsāk darījumus tās vienīgajam veiksmīgajam klientam.

Luters vēroja, kā durvis viegli un klusi atdarās, un tikai tagad atklāja nedilstošas eņģes. Pēc sena pieraduma viņš nolika tālvadības pulti tieši tajā vietā, kur tā bija atradusies, izvilka no savas mugursomas audekla somu un iegāja iekšā slepenajā telpā.

Kad viņa luktura gaismas stars šķēla tumsu, viņš pārsteigts ieraudzīja polsterētu krēslu slepenās istabas vidū, kas izskatījās sešreiz sešas pēdas liels. Uz krēsla roktura atradās identiska pults acīmredzot drošības līdzeklis pret nejaušu ieslodzījumu. Tad viņa acis ievēroja plauktus gar abām sienām.

Vispirms audekla somā tika ielikta rūpīgi iesaiņotā skaidrā nauda, pēc tam nelielo kārbu saturs, kurās noteikti nebija imitētas dārglietas. Luters izrēķināja, ka obligācijas un citi vērtspapīri bija ap divsimt tūkstošu dolāru vērtībā, un vēl tur bija divas mazas kastītes ar senlaicīgām monētām un vēl viena ar markām, un citā kastītē atradās apgāzta figūriņa. Luters norija siekalas. Viņš ignorēja tukšos čekus un kastes, kas bija pilnas ar juridiskiem dokumentiem, kuri viņam šķita bezvērtīgi. Viņa ašais novērtējums noslēdzās ar gandrīz diviem miljoniem dolāru, varbūt vairāk.

Viņš vēlreiz apskatījās visapkārt, lai nepalaistu garām kādu neievērotu kaktu. Sienas bija biezas viņš prātoja, ka tās bija ugunsdrošas vai vismaz tik ugunsdrošas, kādas varēja radīt cilvēks. Šī vieta nebija hermētiski noslēgta, gaiss bija svaigs, nevis sastāvējies. Cilvēks te varēja uzturēties dienām ilgi.

*  # #

Pa ceļu lielā ātrumā brauca limuzīns, un tam sekoja furgons. Katrs no šoferiem bija sava aroda lietpratējs, jo brauca ar izslēgtām priekšējām gaismām.

Limuzīna plašajā aizmugures sēdeklī sēdēja vīrietis un divas sievietes, no kurām viena bija gandrīz piedzērusies un pūlējās izģērbt vīrieti un centās izģērbties pati turpat, neskatoties uz upura vārgajiem aizsardzības centieniem.

Otra sieviete sēdēja viņiem pretim, sakniebusi lūpas,

šķietami mēģinot ignorēt šo smieklīgo izrādi, kura ietvēra meitenīgu ķiķināšanu un lielu elšanu, bet patiesībā sieviete cieši vēroja katru pārīša darbošanās detaļu. Viņa pievērsās lielam bloknotam, kas bija atvērts viņai klēpi un pārblīvēts ar norunātu tikšanos sarakstiem un piezīmēm. Vienlaicīgi viņa koncentrēja uzmanību uz vīrieti, kas sēdēja viņai pretim un izmantoja iespēju, kamēr viņa kompanjone centās novilkt savas augstpapēžu kurpes, lai ielietu sev vēl vienu dzēriena glāzi. Viņam bija milzīga spēja patērēt alkoholu. Viņš varēja izdzert divtik daudz, cik jau šovakar bija paguvis, un to nevarētu pat pamanīt, jo vārdus viņš izrunāja skaidri un arī kustības nebija traucētas, kas būtu liktenīgi bīstami vīram ar viņa sabiedrisko stāvokli.

Viņai nācās apbrīnot šī vīrieša apsēstību un tai pašā laikā viņa spēju radīt sabiedrībā tēlu, kas liecina par morālu tīrību, spēka izpausmi, augstu standartu un vienlaikus diženumu. Katra Amerikas sieviete bija viņā iemīlējusies viņa klasiski labajā izskatā un milzīgajā pašpārliecībā, un arī viņa sabiedriskajā stāvoklī. Un viņš šo vispārējo aphrīnu kaislīgi atmaksāja, taču darīja to nevietā un nelaikā, un tas vērojošo sievieti pārsteidza.

Par nožēlu šī kaislība nekad nebija vērsta viņas virzienā, neskatoties uz viņas smalkajiem mājieniem, pieskārieniem, kas kavējās mazliet par ilgu; kā viņa manevrēja, lai viņš no rīta satiktu viņu pirmo, kad viņa izskatījās vislabāk, bez atbildes palika arī viņas seksuālie mājieni abu stratēģiskajās apspriedēs. Bet, kamēr pienāks laiks un tas pienāks, viņa sev to arvien no jauna iegalvoja viņai jāpaciešas.

Viņa paskatījās ārā pa logu. Šī situācija vilkās jau pārāk ilgi. Viņa nepatikā savieba lūpas.

❖ Jfc %

Luters dzirdēja, kā automašīnas iebrauc piebraucamajā ceļā. Viņš piesteidzās pie loga un vēroja minikaravānu, kā tā pierullēja mājas aizmugurē, kur tā būs paslēpta skatieniem no ceļa. Viņš saskaitīja, ka no limuzīna izkāpa četri cilvēki un viens no furgona. Viņš ātri pārcilāja iespējamās personas. Pārāk maza kompānija, lai būtu mājas īpašnieki, pārāk liela lai būtu vienkārši pārbaudītāji. Viņš nevarēja saskatīt sejas. Vai tā varētu būt likteņa ironija, Luters pats ar sevi debatēja, ka šai mājai jātop aplaupītai divreiz vienā naktī. Bet tā būtu pārāk liela sakritība. Šajā biznesā, tāpat kā daudzos citos, bija jāizskaitļo procenti. Bez tam, noziedznieki nesoļoja uz mērķi ģērbušies tērpos, kas bija vairāk piemēroti vakaram pilsētā.

Viņš steidzīgi domāja, kamēr trokšņi tuvojās augšstāvam, domājams, no mājas sētas puses. Viņam pietika ar sekundi, lai saprastu, ka atkāpšanās ceļš ir nogriezts, un izstrādātu savu darbības plānu.

Pagrābis somu, viņš aizdrāza^ līdz signalizācijas panelim pie guļamistabas durvīm un aktivizēja mājas drošības sistēmu, klusībā pateikdamies savai atmiņai par lo, ka atcerējās skaitļus. Pēc tam Luters aizslīdēja līdz slepenajai telpai un, iegājis tajā, uzmanīgi aizvēra aiz sevis durvis. Viņš ierāvās mazajā istabiņā pašā attālākajā stūrī. Tagad viņam bija jānogaida.

Viņš nolādēja savu neveiksmi viss bi ja gājis tik gludi. Tad viņš atguva skaidru prātu un piespieda sevi elpot vienmērīgi. Tas bija kā lidojumos. Jo biežāk ar tiem nodarbojas, jo lielāka ir iespēja, ka var notikt kaut kas slikts. Viņam atlika cerēt, ka tikko atnākušajiem apmeklētājiem nebūs nepieciešams izdarīt noguldījumu privātajā bankā, ko viņš pašlaik apdzīvoja.

Smieklu šalts un pēc tam balsu murdoņa aizkļuva līdz viņam kopā ar skaļu signalizācijas sistēmas pīkstoņu, kas izklausījās tā, it kā reaktīvās lidmašīnas dzinēji griezīgi kauktu tieši viņam virs galvas. Acīmredzot radās neliels apjukums ar drošības kodu. Luteram uz pieres izspiedās sviedru lāses, un viņš iztēlojās, kā eksplodē signalizācija un kā policija pārbauda katru mājas kaktu, katram gadījumam, sākot ar viņa mazo patvērumu.

Viņš iedomājās, kā viņš reaģētu, dzirdot, ka paveras spoguļotās durvis, kā ielaužas gaismas šaltis un nepaliek nekādas iespējas viņu neievērot. Kā tas būtu, ja pretī raudzītos svešinieku sejas, ja tiktu izvilktas pistoles, nolasītas viņa’ tiesības. Viņš gandrīz iesmējās. Noķerts slazdā kā smirdīga žurka! Viņam nebija kur sprukt. Viņš jau gandrīz trīsdesmit gadus nesmēķēja, bet tagad izmisīgi ilgojās uzvilkt dūmu. Viņš klusām nolika somu zemē un lēnām iztaisnoja kājas, lai tās nepārakmeņotos.

Smagi soļi uz ozolkoka kāpnēm. Lai kas viņi bija, viņiem bija vienalga, vai kāds zina, ka viņi šeit atrodas. Luters saskaitīja četrus, iespējams, piecus cilvēkus. Viņi pagriezās pa kreisi un nāca viņa virzienā.

Guļamistabas durvis, klusi čīkstēdamas, atvērās. Luters revidēja savu prātu. Kas tika paņemts, paņemts, viss pārējais bija nolikts savās vietās. Viņš bija pieskāries pultij un nolicis to tieši tajā pašā putekļu iezīmētajā vietā. Tagad Luters dzirdēja tikai trīs balsis vīrieša un divu sieviešu. Viena no sievietēm izklausījās piedzērusies, otra runāja par biznesu. Tad misis Biznesa pazuda, durvis aizvērās, bet netika aizslēgtas, un misis Dzērāja un vīrietis palika vieni. Kur bija pārējie? Uz kurieni bija devusies misis Biznesa? Ķiķināšana turpinājās. Spogulim tuvojās soļi. Luters ierāvās stūrī, cik dziļi vien varēja, cerēdams, ka

krēsls viņu aizsegs skatieniem, bet saprata, ka tas nav iespējams.

Tad gaismas stars iesitās viņam tieši acīs, un viņš pēkšņi aptvēra, ka viņa mazā pasaulīte no nakts melnuma pārvērtusies gaišā dienasgaismā. Viņš strauji mirkšķināja acis, lai pierastu pie jaunās spilgtuma pakāpes. Viņa acu zīlītes dažu sekunžu laikā no ieplestām kļuva adatas galviņas lielumā. Taču nekādus spiedzienus nedzirdēja, nebija ne seju, ne pistoļu.

Beidzot, kad bija pagājusi vesela minūte, Luters paglūnēja gar krēsla malu un saņēma vēl vienu šoku. Šķita, ka slepenās telpas durvis ir pazudušas viņš skatījās tieši nolādētajā istabā. Luters gandrīz nokrita augšpēdus, bet savaldījās. Viņš pēkšņi saprata, kam domāts šis krēsls.

Viņš pazina abus cilvēkus istabā. Sievieti viņš jau šonakt bija redzējis fotogrāfijās jaunā sieva ar prostitūtas gaumi attiecībā uz apģērbiem.

Vīrieti viņš pazina pavisam cita iemesla dēļ: viņš, bez šaubām, nebija šīs mājas saimnieks. Pārsteigts Luters lēnām papurināja galvu un izelpoja. Viņam drebēja rokas, un viņu pārņēma nepatīkama sajūta. Viņš pūlējās apspiest nelabo dūšu un blenza iekšā guļamistabā.

Slepenās telpas durvis kalpoja arī kā vienvirziena spogulis. Ar gaismu ārpusē un tumsu viņa mazajā paslēptuvē bija tā, it kā viņš skatītos milzīga televizora ekrānā.

Tad Luters ieraudzīja to, kas lika no viņa krūtīm izlauzties gārdzienam. Tā bi ja briljantu kaklarota uz sievietes kakla. Viņa iepraktizējusies acs to novērtēja par divsimt tūkstošiem, varbūt vairāk. Un tieši tādu greznuma lietiņu parasti aiz pieraduma nolika mājas slepenajā glabātavā, pirms devās nakts izpriecās. Tad viņš uzelpoja vieglāk, vērojot, kā viņa noņēma dārglietu un nevērīgi nometa to uz grīdas.

Viņa bailes atkāpās, viņš piecēlās un virzījās uz krēslu, tad lēnām tajā ieslīdēja. Tātad vecais vīrs te mēdza sēdēt un vērot, kā vesela vīriešu procesija paved viņa jauno sieviņu. Pēc viņas izskata Luters izskaitļoja, ka daži no šīs procesijas locekļiem bija jauni puiši, kas pelnīja minimālu algu. Bet viņas šī vakara viesis bija no pavisam cilas šķiras.

Luters paskatījās visapkārt, uzmanīgi ieklausoties, vai nedzirdēs kādu skaņu no pārējiem mājas apmeklētājiem. Bet ko viņš īsti varēja iesākt? Aktīvo zādzību trīsdesmit gados viņš nekad nebija sastapies ar ko tamlīdzīgu, tāpēc viņš izlēma darīt to, ko varēja. Tikai nieka stikls viņu šķīra no pilnīgas iznīcības, tāpēc viņš klusām iekārtojās dziļajā ādas sēdeklī, lai nogaidītu.

OTRĀ NODAĻA

Trīs kvartālus no Amerikas Savienoto Valstu baltās, masīvās Kapitolija celtnes Džeks Grehems atslēdza sava dzīvokļa parādes durvis un, nometis mēteli uz grīdas, devās taisni pie ledusskapja. Ar alus bundžu rokā viņš atkrita viesistabā uz dīvāna. Malkodams dzērienu, Džeks ātri ar acīm pārbaudīja nelielo telpu. Tā pilnīgi atšķīrās no tās vietas, kur viņš nupat bija uzturējies. Viņš paturēja alu kādu bridi mutē, pirms norija. Džeka kvadrātveida vaigu muskuļi vispirms saspringa un pēc tam atslāba. Dzēriens lēnām aizskaloja šaubu durstīgos dzeloņus, bet viņš zināja, ka šaubas atgriezīsies, tā tas notika vienmēr.

Vēl vienas svarīgas vakariņas kopā ar Dženiferu, Džeka nākamo sievu, viņas ģimeni, viņas sabiedrisko aprindu un darījumu cilvēku loku. Cilvēkiem, kas bija sasnieguši tādu izsmalcinātības pakāpi, acīmredzot vairs nebija parastu draugu. Katrs šeit bija vajadzīgais cilvēks, kas kalpoja noteiktam mērķim, kas rādījās lielāks, nekā bija iespējams. Bet Džekam šai lietā bija savs spriedums.

Rūpniecības un finansu aprindas bija plaši pārstāvētas. Tie bija spoži vārdi, par kuriem Džeks bija lasījis avīzē Wall Street Journal, pirms atšķīra sportam veltītās lappuses. Neiztrūka arī politikāņi, kas visiem līdzekļiem diedelēja nākamo vēlētāju balsis un naudu. Šo grupu ielenca juristi, kas vienmēr bija klāt un pie kuriem piederēja arī Džeks; tad vēl kāds nenozīmīgs ārsts un pāris publiku

interesējošu personāžu, lai demonstrētu, ka nākamajai varai rūp arī ikdienišķas lietas.

Džeks izdzēra alu un ieslēdza televizoru. Viņš novilka

v 3

kurpes. Četrdesmit dolāru dargas zeķes, kuras viņam bija nopirkusi līgava, tika nevērīgi uzmestas uz stāvlampas abažūra. Ja viņai tiktu dota iespēja, viņa Džeku ietērptu divsimt dolāru bikšturos un pieskaņotās, ar roku apgleznotās kaklasaitēs. Pie velna! Berzēdams kāju pirkstus, viņš nopietni apsvēra, vai neiedzert vēl vienu alu. Televizors nespēja piesaistīt viņa uzmanību. Viņš atglauda savus biezos, tumšos matus no acīm un jau kuro reizi pārdomāja, kurp traucās viņa dzīve kosmosa kuģa ātrumā.

Dženiferas firmas limuzīns bija abus aizvizinājis uz viņas Vašingtonas pilsētas namu, kur Džeks droši vien pārcelsies pēc kāzām. Viņa pati šo vietu ienīda. Kāzas bija paredzētas pēc sešiem mēnešiem. Līgava uzskatīja, ka tās notiks pavisam drīz, bet viņš šeit sēdēja un mocījās ar smagām domām.

Dženifera Raisa Baldvina bija tik skaista, ka spēja pēkšņi sagrozīt galvu katram, un sievietes uz viņu atskatījās tikpat bieži kā vīrieši. Bez tam viņa bija arī gudra un izveicīga darījumos. Dženifera nāca no naudīgajiem slāņiem un ļoti vēlējās apprecēties ar Džeku. Viņas tēvs vadīja vienu no lielākajām attīstības firmām valstī. Tirdzniecības centri, biroju ēkas, radiostacijas, veselas filiāles un daudz kas vēl tas viss viņam piederēja un viņam veicās labāk par citiem. Dženiferas vecvectēvs pa tēva līniju bija viens no pirmajiem Vidējo Rietumu štatu rūpniecības magnātiem, un viņas mātes ģimenei reiz bija piederējis liels zemes gabals Bostonas centrā. Dženifera Baldvina agri bija iemantojusi dievu labvēlību. Neviens vien vīrietis, ko Džeks pazina, bija uz viņu velnišķīgi greizsirdīgs.

Viņš nepacietīgi dīdījās krēslā, mēģinot izmasēt stīvo plecu, visu nedēļu nebija nodarbojies ar fiziskiem vingrinājumiem. Džeka sešu pēdu garais augums trīsdesmit divu gadu vecumā bija tikpat spēcīgs kā visu vidusskolas laiku, kur viņš starp zēniem bija izcēlies gandrīz katrā sporta veidā. Koledžā, kur konkurence bija daudz lielāka, viņam tomēr izdevās kļūt par čempionu smagsvara brīvajā cīņā. Šie panākumi bija viņam pavēruši ceļu uz Virdžīnijas universitātes Juridisko fakultāti. Džeks beidza fakultāti kā viens no labākajiem savā kursā un nekavējoties kļuva par valsts algotu aizstāvi krimināllietās Kolumbijas apgabalā.

Visi viņa kursa biedri bija izvēlējušies darbu lielās firmās. Viņi Džekam bija zvanījuši, piedāvādami psihiatru telefona numurus, kas palīdzētu viņu vest pie prāta. Viņš, to visu atceroties, pasmaidīja un devās pēc otras alus bundžas. Beidzot ledusskapis bija tukšs.

Džekam pirmais valsts algota aizstāvja gads pagāja smagā darbā. Kamēr viņš sīki iepazinās ar apstākļiem, viņš vairāk lietu zaudēja, nekā vinnēja. Laika gaitā Džeks pievērsās smagākām krimināllietām. Ieguldīdams katrā aizstāvībā visu savu jauneklīgo enerģiju, talantu un veselo saprātu, Džeks tika viļņa galotnē.

Pēc tam viņš sakaitināja kādu svarīgu dūzi tiesā.

Džeks atklāja, ka viņam šī loma dabiski padevās, viņam piemita tāds pats talants jautājumu krustugunīs tiesas procesā kā sportā, mētājot par sevi daudz lielākus vīrus uz divu collu biezā paklāja. Viņu respektēja. Viņš patika kā advokāts, varat ticēt vai neticēt.

Tad kādā advokātu pasākumā Džeks satika Dženiferu. Viņa strādāja par attīstības un mārketinga viceprezidenti Baldvina uzņēmumos. Saskarē ar cilvēkiem būdama dinamiska, viņa spēja panākt, lai jebkurš, ar ko viņa runāja,

justos nozīmīgs. Dženifera prata uzklausīt citu cilvēku viedokļus, bet uzskatīja, ka nav nepieciešams tos ievērot. Skaistums nebija viņas vienīgais trumpis.

Izskatu, kas piesaistīja uzmanību, papildināja daudz kas cits. Vai tā vismaz šķita. Džeks bija tikai cilvēks, un viņa to valdzināja. Dženifera jau pašā sākumā bija skaidri likusi manīt, ka valdzinājums ir abpusējs. Džeku šķietami iespaidoja viņa nodošanās galvaspilsētas noziedznieku tiesību aizstāvībai, taču Dženifera mazpamazām bija viņu pārliecinājusi, ka viņš pietiekami strādājis nabadzīgo, trulo un neveiksminieku labā, ka beidzot viņam jāsāk domāt par sevi un savu nākotni. Kad Džeks beidzot nolēma pamest valsts advokāta funkcijas, ASV advokātu kolēģija viņam sarīkoja pamatīgas atvadu vakariņas. Toreiz un tajā vietā viņam lika saprast, ka vēl ir daudz nabago, trulo un neveiksminieku, kam nepieciešama viņa palīdzība. Džeks vairs necerēja, ka spēs izjust tādu pašu pārdzīvojumu, kādu izjuta, strādādams šo darbu. Viņš domāja, ka tāds laiks var būt tikai vienreiz dzīvē, bet tas paiet un pienāk brīdis, kad jādodas tālāk. Pat mazi zēni, kā Džeks Grehems, reiz kļūst pieauguši. Varbūt viņa laiks bija pienācis.

Džeks izslēdza televizoru, pagrāba kukurūzas čipšu paciņu un devās uz savu guļamistabu, laipodams pār netīras veļas kaudzēm, kas bija samestas priekštelpā. Viņš nevarēja vainot Dženiferu, ka tai nepatika viņa dzīvoklis. Džeks bija ļoti nekārtīgs. Bet viņu uztrauca tas, cik ļoti smalkā Dženifera nevēlējās šeit dzīvot. Dzīvoklis atradās, viņasprāt, nepareizā rajonā gan netālu no Kapitolija kalna, taču nevis kungu galā, bet īstenībā pat ne tuvu tam.

Turklāt dzīvoklis bija tik mazs. Dženiferas pilsētas māja, šķiet, bija piecus tūkstošus kvadrātpēdu liela, neskaitot kalpotāju telpas un garāžu divām automašīnām. Tajā bija

novietots viņas jaguārs un jauns reindžrovers it kā šī apgabala iedzīvotājiem, kur bija ar transportu pārpildīti ceļi, būtu nepieciešams braucamais, kas spējā pārvarēt divdesmit tūkstoš pēdu augstu kalna nogāzi.

Džekam piederēja četras istabas, ja pieskaitīja vannasistabu. Viņš tika līdz savai guļamistabai, izģērbās un ievēlās gultā. Pie sienas, otrā istabas galā, atradās maza plāksnīte ar uzrakstu par viņa uzņemšanu Patona, Šova un Lorda firmā. Tā bija viena no galvaspilsētas vadošajām korporatīvajām filmām, kas apkalpoja simtiem finansiāli stabilu kompāniju, tai skaitā viņa nākošā sievastēva firmu, kurai piederēja daudzmiljonu dolāru rēķins. Džeka nopelns bija tas, ka viņš bija sava nākamā sievastēva firmu piesaistījis juridiskajai firmai. Tas savukārt garantēja Džekam partnerību, kas dod iespēju pelnīt pusmiljonu dolāru gadā. Baldvinicm tā bija dzeramnauda, bet viņš nebija Baldvins. Vismaz pagaidām vēl nē.

Džeks kārtīgi apsedzās šī ēka neturēja siltumu. Atlikušo kolu, kas atradās uz viņa naktsgaldiņa, Džeks uzdzēra virsū pāris aspirīna tabletēm un aplūkoja nekārtīgo guļamistabu. Tā viņam atgādināja mājas, kur viņš bija uzaudzis. Tās bija siltas, draudzīgas atmiņas. Mājām jāizskatās apdzīvotām, tajās jāskan bērnu balsīm, tiem traucoties no vienas istabas otrā aizvien jaunu piedzīvojumu meklējumos, pa ceļam saplēšot vienu otru priekšmetu.

Bet Dženifera bija likusi skaidri manīt, ka tik drīz neplāno ģimenes pieaugumu. Viņai pirmajā un galvenajā vietā bija karjera tēva uzņēmumā, Džeks juta, ka karjera bija varbūt svarīgāka pat par viņu.

Viņš pagriezās uz sāniem un mēģināja aizvērt acis. Logā pūta vējš, un viņš raudzījās loga virzienā. Džeks mēģināja vērst skatienu uz citu pusi, bet tad, ar rezignētu sejas izteiksmi, viņa acis vēlreiz pievērsās kārbiņai.

Tajā atradās daļa viņa veco trofeju un balvu kolekcijas no vidusskolas un koledžas laikiem. Taču viņš nekāroja šīs mantas. Pustumsā viņš izstiepa roku pēc ierāmētas fotogrāfijas. Tad izlēma tai nepieskarties, taču pēc mirkļa atkal mainīja savas domas.

Viņš paņēma uzņēmumu. Tas bija gandrīz kā rituāls. Viņam nekad nebija jāuztraucas, ka viņa līgava nejauši varētu ieraudzīt šīs lietas, tāpēc ka viņa atteicās uzturēties guļamistabā ilgāk par minūti. Parasti viņi ieslīdēja palagos viņas mājās. Džeks, guļot gultā, tad skatījās divpadsmit pēdu augstajos griestos, kur bija uzgleznoti viduslaiku bruņinieki un jaunas meičas. Tikmēr Dženifera pati sevi apmierināja, līdz, zaudējusi spēkus, atripoja līdz viņam, lai viņš pabeigtu šo mīlas spēli. Dažreiz viņi pārgulēja viņas vecāku mājās laukos, kur griesti bija vēl augstāki un gleznojumu sižeti ņemti no kādas 13. gadsimta baznīcas Romā. Tas viss lika Džekam justies tā, it kā Dievs vērotu, kā viņam virsū gulēja pilnīgi kailā Dženifera Baldvina, un tāpēc liks viņam degt mūžīgās elles ugunīs par šiem dažiem dzīvnieciskās baudas mirkļiem.

Sievietei fotogrāfijā bija brūni, zīdaini mati, kas galos nedaudz sprogojās. Viņa smaidot vērās Džekā, un viņš atcerējās to dienu, kad bija viņu nofotografējis.

Abi bija devušies ar velosipēdiem tālu laukos, Albermeilas apgabalā. Viņš nupat kā sācis studēt, viņa otro gadu mācījās Džefersona universitātes koledžā. Tā bija viņu trešā tikšanās reize, bet bija tāda sajūta, ka viņi nekad nebūtu dzīvojuši atsevišķi.

Keita Vitneja.

Viņš lēnām izrunāja šo vārdu, un viņa pirksti instinktīvi sameklēja viņas smaida ēnu un vientuļo bedrīti, kas sejai piešķīra nedaudz greizu izskatu. Mandeļveidīgie vaigu

kauli robežojās ar gleznu deguntiņu, kas slīpi nolaidās līdz jutekliskajām lūpām. Zods bija ass un “stūrgalvīgs”. Džeks brauca augšup pa seju un apstājās pie lielajām, asaru lāses formas acīm, kas vienmēr šķita nerātnību pilnas.

Džeks pagriezās uz muguras un nolika fotogrāfiju sev uz krūtīm tā, ka viņa skatījās viņam tieši sejā. Viņš nespēja iedomāties Keitu, tūdaļ nesaistot meiteni ar viņas tēva tēlu, ar viņa aso prātu un blēdīgo smīnu.

Džeks bieži bija apmeklējis Luteru Vitneju viņa mazajā namiņā Ārlingtonaš apkaimē, kas bija pieredzējis labākus laikus. Viņi stundām ilgi sēdēja, dzerdami alu un stāstīda' mi dažādus atgadījumus. Galvenais runātājs bija Luters, Džeks tikai klausījās.

Keita nekad neapmeklēja savu tēvu, un viņš nekad nemēģināja ar viņu kontaktēties. Džeks viņu bija atradis gandrīz nejauši, un, par spīti Keitas iebildumiem, Džeks gribēja iepazīties ar šo vīru. No Keitas sejas reti kad nozuda smaids, bet, dzirdot par tēvu, viņa nekad nesmaidīja.

Pēc tam, kad viņš pabeidza universitāti, viņi pārcēlās uz Vašingtonu, viņa iestājās Džordžtaunas universitātes juridiskajā fakultātē. Dzīve šķita idilliska. Keita apmeklēja viņa pirmās tiesas sēdes. Toreiz Džekam bija tāda sajūta, it kā vēderā lidotu tauriņi, un viņš mēģināja iegaumēt, pie kura galda jāsēž. Bet tad, kad viņa klientu noziegumi kļuva nopietnāki, Keitas entuziasms noplaka.

Viņi izšķīrās Džeka prakses pirmajā gadā.

Iemesls bija vienkāršs viņa nevarēja samierināties ar to, ka viņš bija izvēlējies aizstāvēt likuma pārkāpējus, turklāt Keita necieta, ka Džekam patika viņas tēvs.

Līdz pat pēdējam sīkumam par kopā pavadītajām dienām viņš arī atcerējās, kā bija sēdējis kopā ar viņu tieši šajā istabā un dedzīgi lūdzies, lai viņa neaiziet. Taču Keita

pirms četriem gadiem bija Džeku pametusi, un kopš tā laika viņš nebija viņu saticis.

Džeks zināja, ka viņa iestājusies darbā Virdžlnijas štata prokuratūrā, Aleksandrijā, kur viņa, bez šaubām, panāca, lai viņa bijušie klienti nokļūtu aiz restēm par viņas štata likumu pārkāpumiem. Viņš daudzējādā ziņā bija atsvešinājies no Keitah Vilnejas, bet tagad, guļot un lūkojoties viņas attēlā, viņas smaids Džekam stāstīja par miljons lietām, ko viņš nebija uzzinājis no sievietes, kura viņam jāprec pēc pusgada. Džeks apcerēja, vai Kcita tā arī paliks viņam sveša vai viņa dzīvē sāksies sarežģījumi, kurus viņš nevēlējās. Džeks pagrāba telefonu un uzgrieza numuru.

Pēc četriem signāliem viņš sadzirdēja balsi. Tajā bija kāds tonis, ko viņš neatcerējās, vai varbūt tas bija kas jauns. Noskanēja pīkstiens, un viņš jau gribēja nodiktēt kaut ko jocīgu, bet pēc šī signāla viņš kļuva nervozs un, strauji elpodams, nolika klausuli. Džeks noskurinājās. Ak, Dievs! Nesen viņam bija nācies strādāt ar piecām slepkavību lietām, bet tagad viņš drebēja kā sešpadsmitgadīgs zeņķis, kas mēģina saņemt visu savu drosmi, lai uzaicinātu kādu meiteni uz savu pirmo randiņu.

Džeks nolika fotogrāfiju un iztēlojās, ko Keita pašreiz varētu darīt. Varbūt viņa joprojām savā ofisā apsver, cik gadus atņemt no kāda cilvēka dzīves.

Tad Džeks iedomājās par Luteru. Vai viņš šobrīd ir kāda durvju sliekšņa nepareizajā nelikumīgajā pusē? Vai varbūt pamet kādu namu ar laupījuma saini plecos.

Kas par ģimenīti Luters un Keita Vitneji! Tik dažādi un tomēr līdzīgi. Tai pēdējā vakarā, kad Keita bija aizgājusi no viņa dzīves, Džeks bija devies pie Lutera, lai atvadītos un kopā izdzertu pēdējo aliņu. Viņi bija sēdējuši mazajā, rūpīgi koptajā dārziņā, vērojot klcmatis un mežvīnus,

kas apvija sētu. Viņus ieskāva ceriņu un rožu spēcīgais aromāts.

Vecais vīrs šo ziņu bija uzņēmis mierīgi, uzdevis dažus jautājumus un novēlējis Džekam visu labu. Kādreiz dzīvē neveicās. Luters to saprata tikpat labi kā jebkurš cits cilvēks. Bet Džeks aizejot bija ievērojis valgumu vecā vīra acīs. Tā bija aizvērušās durvis uz šo viņa dzīves posmu.

Džeks beidzot izslēdza gaismu un pievēra acis ar apziņu, ka drīz viņam ausīs jauns rīts. Viņa zelta ādere balva, ko dzīve piešķir tikai vienu reizi, bija par vienu dienu tuvāk. No šīs domas viņa miegs nekļuva ciešāks.

TREŠĀ NODAĻA

Raugoties caur stiklu, Luteram ienāca prātā doma, ka tie abi bija ļoti pievilcīgs pāris. Šis secinājums šķita absurds šādā situācijā, bet no tā nekas nemainījās. Vīrietis bija slaids, simpātisks, elegants, pāri četrdesmit. Sievietei bija nedaudz pāri divdesmit. Viņai bija kupli, zeltaini mati, ovāla, pievilcīga seja ar milzīgām zilām acīm, kuras tagad ar mīlestību raudzījās augšup vīrieša pievilcīgajos sejas pantos. Viņš pieskārās viņas gludajam vaigam, viņa pieglauda savas lūpas tā rokai.

Vīrietis paņēma divas glāzes un piepildīja tās no pudeles, ko viņš bija paņēmis līdzi. Viņš pasniedza sievietei vienu no tām. Pēc saskandināšanas viņi ar acīm ieurbās viens otrā. Viņš vienā rāvienā iztukšoja savu glāzi, kamēr viņa tikai paspēja izdzert kādu malku no savējās. Nolikuši glāzes, viņi apkampās istabas vidū. Vīrieša rokas slīdēja lejup gar viņas gurniem un tad atpakaļ līdz kailajiem pleciem. Sievietes rokas un pleci bija patīkamā iedeguma tonī. Viņš sajūsmā satvēra sievietes rokas un pieliecies noskūpstīja viņas kaklu.

Luters novērsās, nokautrējies, ka jāvēro šī intīmā aina. Tā bija dīvaina sajūta, ņemot vērā, ka viņš atradās briesmās, jo viņu varētu pieķert. Bet Luters vēl nebija tik vecs, lai nespētu novērtēt maigumu un kaisli, kas lēnām atklājās viņa acu priekšā.

Vēlreiz paraudzījies turp, Luters pasmaidīja. Pārītis

pašlaik lēnām dejoja apkārt istabai. Vīrietis bija acīmredzot pieredzējis šajās lietās, viņa partnere mazāk. Bet viņš uzmanīgi viņu vadīja, kamēr abi nonāca līdz gultai.

Vīrietis apstājās, lai vēlreiz piepildītu savu glāzi, un aši to iztukšoja. Pudele tagad bija tukša. Viņa rokas atkal sievieti apskāva. Viņa tam piekļāvās, novilka viņa mēteli un sāka atraisīt kaklasaiti. Vīrieša rokas aizmaldījās līdz viņas kleitas rāvējslēdzim un lēnām virzījās lejup. Melnā kleita noslīdēja uz grīdas, un viņa nesteidzīgi no tās izkāpa, atklājot melnas biksītes un zeķes līdz gurniem. Viņai nebija krūštura.

Viņas figūra spētu padarīt greizsirdīgas citas sievietes, kurām tādas trūka. Katrs izliekums bija savā vietā. Luters viņas vidukli varētu aptvert ar abām plaukstām. Kad viņa pagriezās, lai noslidinātu zeķes, Luters ievēroja, ka viņai bija lielas, apaļīgas un pilnīgas krūtis. Viņas kājas bija slaidas un formīgas, iespējams, pateicoties ikdienas vingrojumiem personīgā trenera uzraudzībā.

Vīrietis ātri izģērbās līdz apakšveļai un apsēdās uz gultas malas, vērodams sievieti, kas nesteidzīgi slīdēja laukā no sava apģērba. Viņas sēžamvieta bija stingra un krēmkrāsas balta, kur beidzās nevainojamā iedeguma līnija. Kad viņa nometa pēdējo apģērba gabalu, vīrieša sejai pārslīdēja smaids. Baltie zobi bija taisni un cieši kopā saauguši. Par spīti alkoholam, viņa acis izskatījās skaidras un skatiens koncentrējies.

Viņa tam uzsmaidīja un lēnām tuvojās. Kad viņa pieslīdēja tik tuvu, ka viņš to varēja aizsniegt, vīrieša garās rokas viņu satvēra un pievilka sev klāt. Viņa berzējās augšup lejup gar viņa krūtīm.

Luters atkal aizgriezās, vairāk par visu vēlēdamies, kaut šī izrāde drīzāk beigtos un šie cilvēki aizietu. Viņam

būtu nepieciešamas tikai dažas minūtes, lai atgrieztos pie savas mašīnas, un šī nakts tiktu iegrāmatota viņa atmiņā kā unikāla. Tā tikpat labi varētu kļūt viņam postoša.

Tad viņš ieraudzīja, ka vīrietis cieši satver sievietes gurnus un vairākas reizes iepļaukā. Luters mirkšķināja acis, it kā juzdams sāpes no atkārtotajiem sitieniem. Sievietes baltā āda tagad sārtojās. Vai nu viņa bija pārāk piedzērusies, lai justu sāpes, vai viņai patika šāda apiešanās, bet smaids viņas sejā neizzuda. Luters pēkšņi sajuta it kā dūrienu, vīrieša pirkstiem iespiežoties mīkstajā miesā.

Vīrieša mute dejoja pār viņas krūtīm. Viņa brauca ar pirkstiem caur viņa biezajiem matiem. Tad, novietojusi savu ķermeni viņam starp kājām, sieviete aizvēra acis un viņas seju rotāja apmierināts smaids. Viņa atlieca galvu atpakaļ. Pēkšņi viņa atvēra acis un ar savu muti pieplaka viņa lūpām.

Vīrieša spēcīgie pirksti atrāvās no viņas gurniem un sāka maigi masēt viņas muguru. Tad viņš atkal ar spēku saspieda viņas gurnus, un viņa sāka mirkšķināt acis, atraudamās no vīrieša, pa pusei smaidīdama. Viņa sakļāva savus pirkstus kopā ar viņa pirkstiem. Vīrietis no jauna pievērsās viņas krūtīm. Viņa vēlreiz aizvēra acis, un viņas elpa pārvērtās elsās. Vīrietis sāka skūpstīt viņas kaklu. Viņa acis bija plati pavērtas un skatījās turp, kur sēdēja Luters, tikai viņš nenojauta šī vīra klātbūtni.

Luters aplūkoja vīrieti, viņa acis, un viņam nepatika tas, ko viņš tajās saskatīja. Tās bija kā tumši atvari, ko ieskāva apsārtums, un izskatījās pēc draudīgām planētām, ko var ieraudzīt teleskopā. Luteram prātā ienāca doma, ka kailā sieviete bija tāda vīrieša apskāvienos, kurš nemaz neprata būt tik maigs un mīlošs, kādu viņa iztēlojās.

Sieviete beidzot kļuva nepacietīga un atgrūda savu mīl

nieku atpakaļ gultā. Viņa sēdēja jāteniski vīrietim virsū, ļaudama Luteram to apskatīt no mugurpuses. Šo skatu viņš vēlējās aiztaupīt viņas ginekologam vai vīram. Viņa pacēlās, bet tad, pēkšņa spēka uzplūdā, viņš to rupji nogrūda un uzgūlās virsū, sagrābdams viņas kājas un celdams tās augšup, kamēr tās slējās perpendikulāri gultai.

Luters sastinga krēslā, ieraugot vīrieša nākošo kustību. Viņš satvēra sievieti aiz kakla un uzrāva viņu augšā, iespiezdams viņas galvu sev starp kājām. Šī akta pēkšņums lika viņai pārsteigumā ievaidēties. Viņas mute atradās tikai collu no “tās” vietas. Tad viņš iesmējās un nometa viņu atpakaļ gultā. Apdullusi viņa izmocīja vāju smaidu un pacēlās uz elkoņiem, tad viņš pārliecās tai pāri. Ar vienu roku viņš sagrāba savu stīvo locekli un ar otru papleta viņas kājas. Kamēr viņa rāmi gulēja uz muguras, lai viņu saņemtu, viņš mežonīgi viņu vēroja.

Tai vietā, lai iegremdētos viņai starp kājām, viņš satvēra viņas krūtis un saspieda, acīmredzot mazliet par stipru, jo Luters beidzot izdzirdēja sāpju spiedzienu, un sieviete pēkšņi cirta vīrietim pļauku. Viņš to neatvairīja, bet tad dusmīgi sita pretī. Luters ieraudzīja, kā viņas mutes kaktiņā izspiežas asinis un notek pār biezajām, lūpu krāsas klātajām lūpām.

-   Ak tu, nolādētais nelietis! Viņa notrausās no gultas, apsēdās uz grīdas un berzēja muti, sajūtot asinis. Viņas apreibušās smadzenes vienā mirklī noskaidrojās. Pirmie vārdi, ko Luters skaidri sadzirdēja pa visu šo laiku, viņam kā ar āmuru iesita pa galvu. Viņš piecēlās un tuvojās spogulim.

Vīrietis smīnēja. Luters sastinga, to ieraudzījis. Viņš izskatījās pēc meža zvēra, atņirgtiem zobiem, gatavs nogalināt. Tas vairs nebija cilvēks.

-   Nolādētais nelietis, viņa atkārtoja mazliet klusāk, neskaidri izrunādama vārdus. Kad viņa piecēlās, vīrietis sagrāba tās roku, un viņa smagi nokrita uz grīdas. Vīrietis, sēdēdams uz gultas, triumfējoši raudzījās lejup.

Luters sāka elpot straujāk, stāvot aiz spoguļa. Viņš savilka un atlaida dūres, turpinādams vērot, un cerēja, ka pārējie cilvēki atgriezīsies. Viņš skatījās pultī uz krēsla, un tad viņa acis atkal pievērsās guļamistabai.

Sieviete bija pa pusei piecēlusies no grīdas, viņā lēnām atgriezās enerģija. Romantiskais noskaņojums bija izzudis. Luters to varēja saskatīt viņas ķermeņa kustībās, kas bija piesardzīgas un pārdomātas. Viņas partneris acīmredzot neievēroja nekādas izmaiņas viņas uzvedībā un dusmu dzirkstis zilajās acīs, citādi viņš nebūtu piecēlies un neizstieptu pēc viņas roku.

Vīrieša smaids pēkšņi izzuda, kad viņas ceļgals trāpīja precīzi tam starp kājām, likdams viņam savilkties kamolā. Satraukums, ko viņš bija izjutis, pagaisa. Kamēr viņš vārtījās pa grīdu, no viņas lūpām neizlauzās ne skaņa, izņemot elsošanu. Viņa paķēra savas biksītes un sāka ģērbties.

Vīrietis pēkšņi satvēra viņu aiz potītes un pusapģērbtu nogāza uz grīdas.

-   Ak tu, mazā mauciņa… — Vārdi nāca grūdieniem, viņam mēģinot atgūt elpu. Viņš visu laiku turēja viņu aiz potītes, velkot sev ciešāk klāt.

Sieviete no jauna viņam spēra. Viņas pēdas dobji atsitās pret viņa krūšu kurvi, bet viņš to nelaida vaļā.

-   Ak tu, nolādētā mazā palaistuve, viņš teica.

Sadzirdējis draudus šajos vārdos, Luters spēra soli uz

spoguļa pusi. Viena no viņa rokām pacēlās pret tā gludo virsmu tā, it kā viņš to gribētu izbāzt cauri, lai sagrābtu vīrieti un piespiestu palaist vaļā sievieti.

Vīrietis sāpēs lēni uzslējās augšā, un viņa acu skats uzdzina Luteram aukstus drebuļus.

Vīrieša rokas sagrāba sievietes kaklu.

Viņas alkohola aizmiglotās smadzenes pēkšņi sāka drudžaini darboties. Viņas acis baiļu varā šaudījās pa labi un pa kreisi. Pieaugot spiedienam uz kaklu, viņas elpa kļuva vāja. Sievietes pirksti iekrampējās viņa rokās, atstājot dziļas nagu pēdas.

Luters redzēja, ka uz vīrieša ādas izspiežas asinis, bet vina tvēriens neatslāba.

>

Sieviete spārdījās un raustīja ķermeni, bet vīrietis svēra gandrīz divtik. Viņas uzbrucējs pat nepakustējās.

Luters atkal paskatījās uz pulti. Viņš varētu atvērt durvis. Viņš to varētu apturēt. Bet viņa kājas neklausīja. Viņš bezspēcīgi noraudzījās cauri stiklam, un viņam pār pieri ritēja sviedri. Katra pora viņa ķermenī šķita kā vulkāna izvirdums. Elpa nāca straujiem grūdieniem, un viņa krūtis cilājās. Luters ar abām rokām atspiedās pret stiklu.

Viņš aizturēja elpu, kad sieviļete uz brīdi nofiksēja skatienu uz naktsskapīti. Tad ar izmisīgu kustību viņa paķēra vēstuļu nazi un ar vienu zibenīgu cirtienu iešķēla vīrieša roku.

Viņš sāpēs iestenējās, palaida viņu vaļā un saķēra savu asiņojošo augšdelmu. Kādu brīdi viņš raudzījās lejup uz savu brūci, gandrīz neticot, ka viņu ievainojusi sieviete.

Kad vīrietis pavērās atkal augšup, Luters ieraudzīja slepkavnieciski atņirgtos zobus, pirms rēciens izlauzās viņam pār lūpām.

Un tad vīrietis viņai sita, stiprāk, nekā Luters bija redzējis kādu vīrieti sitam sievietei. Smagā dūre trāpīja mīkstajai miesai, un viņai no deguna un mutes pašķīda asinis.

Vai nu tas bija alkohols, ko viņa bija iedzērusi, vai kas

cits, Luters nezināja, bet sitiens, kas citā reizē būtu sakropļojis cilvēku, viņu tikai saniknoja. Ar konvulsīvu spēku viņai izdevās uzslicties kājās. Kad viņa pagriezās pret spoguli, Luters šausmās vēroja viņas seju, kad viņa ieraudzīja savu sabojāto izskatu. Viņa pieskārās uzpampušajam degunam. Viens pirksts zondēja lejup ap vaļīgajiem zobiem. Viņas seja bija kļuvusi par iztrieptu portretu. Viņa bija zaudējusi savus galvenos pievilcības atribūtus.

Viņa pagriezās pret vīrieti, un Luters redzēja, ka tās muguras muskuļi tā saspringa, ka izskatījās kā mazi koka gabaliņi. Zibens ātrumā viņa atkal cirta savu pēdu vīrieša cirkšņos. Vīrietis pēkšņi atkal kļuva vājš viņa locekļi bija nelietojami, viņu pārņēma nelabums. Viņš sabruka uz grīdas, vaidēdams apvēlās uz muguras un, sacēlis ceļgalus augšup, ar roku sargāja vārīgo vielu.

Sievietei pār seju plūda asinis, un viņas skatiens no ārprātīgām šausmām vienā mirklī kļuva slepkavniecisks. Sieviete notupās uz ceļiem viņam blakus un pacēla augstu virs galvas vēstuļu nazi.

Luters satvēra pulti, spēra soli uz durvju pusi, viņa pirksts jau gandrīz skāra taustiņu.

Vīrietis, redzot, ka viņa dzīvībai tūlīt pienāks gals, jo vēstuļu nazis mērķēja viņa krūšu virzienā, iekliedzās ar visu spēka pārpalikumu. Sauciens nepalika nesadzirdēts.

Luters stāvēja sastindzis uz vietas, un viņa acis ieraudzīja, kā guļamistabas durvis atsprāga vaļā.

Divi vīri, īsi apcirptiem matiem, ģērbti uzvalkos, kas nespēja noslēpt viņu trenētos augumus, iebrāzās islabā, izvilkuši ieročus. Pirms Luters paspēja spert vēl vienu soli, viņi jau bija aptvēruši situāciju un pieņēmuši lēmumu.

Abas pistoles izšāva gandrīz vienlaicīgi.

Keita Vitneja sēdēja savā ofisā un vēlreiz caurskatīja dokumentus.

Tam puisim bija četras iepriekšējās sodāmības un viņu arestēja, taču nevarēja izvirzīt apsūdzību sešos citos gadījumos, jo liecinieki bija pārāk nobijušies, lai runātu, vai beiguši savu dzīvi atkritumu konteineros. Viņš bija kā staigājoša bumba ar laika degli, gatavs eksplodēt pie nākošā upura. Visas nogalinātās bijušas sievietes.

Pašreizējā apsūdzība ietvēra slepkavību laupīšanas un izvarošanas nolūkā. Saskaņā ar Virdžīnijas štata likumiem, tas bija smags noziegums. Un šoreiz viņa nolēma pieprasīt augstāko soda mēru nāvessodu. Viņa nekad agrāk to nebija prasījusi, bet, ja kāds to bi ja pelnījis, tad tas bija šis puisis. Un štats daudz netielēsies un to sankcionēs. Kāpēc viņam būtu jāsaglabā dzīvība, ja viņš nežēlīgi un mežonīgi bija aprāvis deviņpadsmitgadīgas koledžas studentes dzīvi, kas pieļāva kļūdu, dodamās iepirkties uz tirdzniecības centru gaišā dienas laikā,lai nopirktu zeķes un jaunu kurpju pāri.

Keita izberzēja acis un, paņēmusi gumijas gredzenu no kaudzītes uz rakstāmgalda, savilka matus paviršā zirgastē. Viņa pavērās visapkārt. Mazajā, vienkāršajā ofisā visapkārt augstās kaudzēs bija sakrauti dokumentu vāki, un viņa jau kādu miljono reizi iedomājās, vai tas viss kādreiz beigsies. Protams nebeigsies. Viss tikai varēja mainīties uz sliktāko pusi. Un viņa tikai varēja darīt to, kas bija viņas spēkos, lai apturētu asinsizliešanu. Viņa sāka ar apsūdzību Rodžeram Simonsam jaunākajam, kam bija divdesmit gadi. Tik aukstasinīgu noziedznieku viņa vēl nebija sastapusi. Savas neilgās karjeras laikā viņa jau bija paspējusi satiki veselu noziedznieku armiju. Keita atcerējās, kā-

du skatienu viņš tai bija veltījis todien tiesas zālē. Šajā sejā nebija ne sirdsapziņas pārmetumu, ne vēlmju, ne kādu citu pozitīvu emociju. Tā bija seja bez cerībām. Viņa iepriekšējo noziegumu vēsturi varēja lasīt kā bērnības šausmu stāstus. Bet tā nebija viņas problēma.

Keita pašūpoja galvu un ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja krietni pāri pusnaktij. Viņa devās ieliet sev vēl kafiju, jo sāka zust koncentrēšanās spējas. Pēdējais štata prokurors bija aizgājis pirms piecām stundām. Apkopējas bija pametušas ēku pirms trijām. Viņa zeķēs devās lejup pa gaiteni uz virtuvi. Ja Čārlijs Mensons būtu izlaists no cietuma un darbotos, viņš būtu nekaitīgāks par tiem briesmoņiem, kas pašlaik klīda brīvībā.

Ar kafijas tasi rokā viņa atgriezās savā ofisā un kādu brīdi uzkavējās, lūkodamās savā atspulgā loga stiklā. Viņas darbā ārējam izskatam bija svarīga nozīme. Sasodīts, viņa jau gadu nebija bijusi uz randiņu. Keita nespēja atraut acis no atspulga. Viņa bija slaida, gara, varbūt zināmās vietās pārāk kaulaina, bet viņa nebija atteikusies no pierastās skriešanas distances četras jūdzes dienā. Tai pašā laikā uzņemto kaloriju daudzums bija nepārtraukti samazinājies, jo viņa galvenokārt pārtika no sliktas kafijas un krekeriem. Keita ierobežoja smēķēšanu līdz divām cigaretēm dienā un cerēja, ja izdosies, to pavisam atmest.

Keita jutās vainīga, ka pametusi novārtā savu ķermeni. Tam bija jāpacieš bezgalīgas darba stundas un stress, kad viens šausmīgs noziegums sekoja citam. Bet ko gan viņa varēja iesākt? Pamest darbu tāpēc, ka neizskatījās tā kā tās sievietes uz žurnāla Cosmopolitan vāka? Viņa sevi mierināja ar domu, ka prokurora darbs divdesmit četras stundas diennaktī neuzlabo izskatu. Viņas darbā mērķis bija nodrošināt, lai cilvēki, kas pārkāpa likumu, kas darīja citiem

pāri, tiktu sodīti. Jebkurā gadījumā viņa uzskatīja, ka ar savu dzīvi viņa panāca vairāk.

Viņa papurināja matus tos vajadzēja apgriezt, bet kā lai atrod tam laiku. Viņas sejā gandrīz nemaz nevarēja pamanīt to nastu, kuru viņai nācās tik smagi vilkt. Viņas divdesmit deviņus gadus vecā seja pēc četru gadu darba deviņpadsmit stundas dienā un neskaitāmām tiesas sēdēm nebija cietusi. Viņa nopūtās, saprazdama, ka tas nevar tā ilgi turpināties. Koledžā puiši atskatījās viņas dēļ, un viņa lika sirdīm pukstēt straujāk. Bet, tuvojoties trīsdesmit gadiem, viņa saprata, ka tas, kas viņai bija licies pašsaprotami, ko viņa īstenībā bieži bija noniecinājusi, vairs viņai nepiederēs pēc neilga laika. Un, tāpat kā tik daudzas lietas, ko mēs uztveram kā pašsaprotamas vai kas tiek noliegtas, viņai pietrūks spējas nomierināt klātesošos ar savu klātbūtni vien.

Lai gan viņa bija relatīvi maz nodarbojusies ar savu izskatu pēdējo gadu laikā, viņai bija paveicies labi gēni. Bet tad viņa iedomājās par savu tēvu un izlēma, ka viņai nebija īpaši veicies ar gēniem! Viņas tēvs bija vīrs, kurš apzaga citus un pēc tam izlikās dzīvojam normālu dzīvi. Vīrs, kas jebkuru prata apvest ap stūri, tai skaitā savu sievu un meitu. Vīrs, uz kuru nevarēja paļauties.

Viņa apsēdās pie rakstāmgalda, aši iemalkoja karstu kafiju, piebēra vēl cukuru un pētīja mistera Simonsa papīrus.

Keita pacēla telefona klausuli un piezvanīja uz mājām, lai pārbaudītu atstātās telefonogrammas. Tās bija piecas divas no juristiem, viena no policista, kuram viņa liks tiesā liecināt pret misteru Simonsu, un viena no štata izmeklētāja, kuram patika zvanīt nepiemērotā laikā, sniedzot pārsvarā nevērtīgu informāciju. Viņai vajadzētu nomainīt

savu telefona numuru. Pēdējā ziņa bija pārtraukta, tomēr viņa saklausīja aizturētu elpu. Viņa pat spēja atšifrēt vienu vai divus vārdus. Kaut kas likās pazīstams, bet viņa nevarēja atcerēties. Dažiem cilvēkiem nebija nekas prātīgāks, ar ko nodarboties.

Kafija izplūda pa viņas ķermeni, un koncentrēšanās spējas atgriezās. Viņa paskatījās augšup uz savu mazo grāmatplauktu. Pašā augšā viņas mirušās mātes un desmitgadīgās Keitas fotogrāfija. Luters Vitnejs bija izgriezts no šī uzņēmuma. Tur bija liels tukšums blakus mātei un meitai. Liels nekas.

*  * *

-   Ak, Dievs! Nolādēts! Amerikas Savienoto Valstu prezidents piecēlās, ar vienu roku piesedzis savu cietušo intīmo vietu, otrā turēdams vēstuļu nazi, kas pirms brīža varēja kļūt par viņa nāves cēloni. Tagad uz tā bija kas vairāk nekā likai viņa asinis.

-   Sasodīts, Bil, tu, velns parāvis, viņu nogalināji!

Viņa nopēluma objekts pieliecās, lai palīdzētu prezidentam piecelties, kamēr viņa kompanjons pārbaudīja sievietes stāvokli. Tā bija pavirša pārbaude, ņemot vērā, ka divas liela kalibra lodes bija iztriektas viņai caur smadzenēm.

-   Atvainojos, ser, nebija laika. Piedodiet, ser.

Bils Bērtons divpadsmit gadus bija slepenā dienesta aģents un pirms tam astoņus gadus strādājis par Merilendas štata policistu. Viena no viņa zalvēm nupat bija sadragājusi jaunas, skaistas sievietes galvu. Par spīti savai pieredzei, viņš drebēja kā pirmklasnieks, ko tikko pamodinājuši no murgiem.

Viņš bija agrāk nogalinājis pienākuma dēļ. Bet toreiz

nogalinātais bija četras reizes tiesāts un nopietni mēģināja atriebties virsniekiem formas tērpos. Viņš lieliski pārvaldīja Gloka pusautomātu un patiesi vēlējās nocelt Bērtonam galvu no pleciem.

Bērtons raudzījās lejup uz mazo, kailo ķermeni un domāja, ka tūlīt laidīs pār lūpu. Viņa partneris Tims Kolins, paskatījies uz viņu, satvēra kolēģa roku. Bērtons rija siekalas un klanīja galvu. Viņš tiks tam pāri.

Abi uzmanīgi palīdzēja ASV prezidentam Alanam Ričmondam piecelties. Šis vīrs politiskais varonis, līderis jauniešiem, vidēja gadagājuma un veciem ļaudīm arīdzan, tagad bija vienkārši kails un piedzēries. Prezidents paraudzījās augšup uz aģentiem. Sākotnējās bailes noplaka, un iedarbojās alkohols.

-    Viņa ir mirusi? Vārdi tika izrunāti nedaudz neskaidri, prezidenta acis rotēja kā marmora lodītes.

-    Jā, ser. Kolins attrauca. Uz prezidenta jautājumiem nedrīkstēja neatbildēt vai viņš bija piedzēries vai nē.

Bērtons tagad turējās atstāju. Viņš tikai paskatījās uz sievieti un tad vēlreiz palūkojās uz prezidentu. Tas bija viņu darbs, Bērtona darbs aizsargāt šo nolāpīto prezidentu. Lai ko tas arī prasītu, šī vīra dzīve nedrīkstēja tādā veidā aprauties. Šī pietempusies mauka būtu viņu nodūrusi kā cūku.

Prezidenta mute saviebās, parādījās kaut kas līdzīgs izmocītam smaidam, lai gan Kolins un Bērtons to vēlāk neatcerējās. Prezidents cēlās augšā.

-   Kur ir manas drēbes? Viņš pieprasīja.

-Tepat, se,r. Bērtons, pievēršot sev uzmanību, pieliecās, lai paceltu prezidenta apģērbu. Tas bija pamatīgi notraipīts ar viņas asinīm, kā viss šajā istabā.

-   Labi, palīdziet man piecelties un savediet mani kārtībā, velns parāvis. Man kādam kaut kur ir jāsaka runa, vai ne? Viņš griezīgi iesmējās. Bērtons pavērās Kolinā, un Kolins Bērtonā. Abi vēroja, kā prezidents gultā atslēdzās.

❖ * *

Sadzirdējusi šāvienu troksni, prezidenta galvenā padomniece Glorija Rasela atradās pirmā stāva vannasistabā cik vien tālu iespējams no tās istabas.

Viņa bija prezidentu pavadījusi uz daudzām šādām satikšanās vietām, bet joprojām pie tā nevarēja pierast. Katru reizi viņa izjuta aizvien lielāku riebumu. Viņa nespēja izturēt domu, ka viņas boss visvarenākais vīrietis pasaulē, pārguļ ar visām šīm slavenību maukām, šīm politiķu apjūsmotājāim. Tas sniedzās pāri viņas sapratnei, un tomēr viņa bija gandrīz iemācījusies to ignorēt. Gandrīz.

Viņa uzvilka savas zeķubikses, paķēra rokassomiņu un, atrāvusi vaļā durvis, skrēja pa gaiteni un pēc tam pa diviem pakāpieniem uzreiz augšup pa kāpnēm. Kad viņa sasniedza guļamistabas durvis, aģents Bērtons viņu apturēja.

-   Kundze, jums tas nav jāredz. Tas nav nekas jauks.

Viņa paspraucās viņam garām, tad apstājās. Pirmā doma bija skriet atpakaļ, laukā, lejup pa kāpnēm, uz limuzīnu, prom no šejienes, prom no šī štata, prom no šīs nožēlojamās valsts. Viņai nebija žēl Kristijas Salivenas, kas pati bija vēlējusies, lai prezidents viņu pavestu. Viņa bija to centusies panākt pēdējos divus gadus. Dažreiz dzīvē neiznāk saņemt to, ko jūs vēlaties, dažreiz var dabūt daudz vairāk.

Rasela nomierinājās un pievērsās aģentam Kolinam.

-   Kas te, sasodīts, notika?

Tims Kolins bija jauns, nelokāms un uzticīgs prezidentam. Viņam bija jāaizsargā šis vīrs, un viņa dēļ viņš bija gatavs mirt, ja pienāktu tāds brīdis. Bija pagājuši vairāki gadi, kopš Kolins bija savaldījis kādu uzbrucēju tirdzniecības centra stāvvietā toreizējā prezidenta kandidāta Alana Ričmonda potenciālo slepkavu viņš bija noguldījis uz asfalta un padarījis nekustīgu, pirms tas paspēja izvilkt savu šaujamo un pirms kāds cits bija paguvis reaģēt. Kolinam vienīgā misija dzīvē bija aizsargāt Alanu Ričmondu.

Aģentam Kolinam bija nepieciešama viena minūte, lai Raselai noziņotu par notikušo īsos, secīgos teikumos. Bērtons drūmi apstiprināja šo atskaiti.

-    Vai nu viņš, vai viņa, Rasela kundze. Citas iespējas nebija. Bērtons instinktīvi paraudzījās uz prezidentu, kas joprojām gulēja gultā, nereaģēdams uz apkārtni. Viņi bija apklājuši viņa ķermeņa stratēģisko daļu ar palagu.

-   Vai jūs gribat man teikt, ka neko nedzirdējāt? Nekādus trokšņus, kas vēstītu par uzbrukumu? Viņa norādīja uz sajaukto istabu.

Aģenti paskatījās viens uz otru. Viņi bija dzirdējuši dažādas skaņas, kas nāca no guļamistabām, kurās viņu bosam gadījās būt. Dažas no tām varētu iztulkot kā varmācīgas, dažas nē. Bet visi agrāk vienmēr bija iznākuši laukā sveikā.

-   Neko neparastu nedzirdējām, Bērtons atbildēja. Tad mēs saklausījām, ka prezidents kliedz, un gājām iekšā. Tas nazis bija kādas trīs collas no viņa krūtīm. Vienīgi lode viņu spēja glābt.

Bērtons izslējās, cik vien taisni varēja, un skatījās Raselai tieši acīs. Viņi ar Kolinu bija padarījuši savu darbu, un šī sieviete nebūs tā, kas viņiem pavēlēs rīkoties citādi. Bērtonu nevarēja vainot.

-    Un istabā bija tas nolādētais nazis? Viņa neticīgi paraudzījās uz Bērtonu.

-   Ja tas būtu atkarīgs no manis, prezidents nedotos šajās mazajās ekskursijās. Piecdesmit procentos no simta viņš mums neļauj iepriekš neko pārbaudīt. Mums nebija iespējas apskatīt šo istabu. Bērtons skatījās uz Raselu. Viņš ir prezidents, kundze, Bērtons noslēgumā piebilda tā, it kā tas visu attaisnotu. Raselai parasti ar to būtu diezgan, ko itin labi zināja Bērtons.

Raseiā paskatījās visapkārt, visu iegaumēdama. Viņa bija strādājusi kā politisko zinātņu profesore Stenfordā, ar valstisku reputāciju, pirms deva piekrišanu Alana Ričmonda priekšlikumam. Viņš bija tik populārs, ka katrs bija gatavs dalīties ar viņu panākumos.

Pašlaik viņa bija prezidenta galvenā padomniece un saņēmusi nopietnu piedāvājumu kļūt par Valsts sekretāri, ja Ričmonds tiktu pārvēlēts. Visi domāja, ka viņam tas nebūs sarežģīti. Kas to lai zina? Varbūt Ričmonda Raselas biļeti jau drukāja? Viņi veidoja spožu kombināciju. Viņa bija stratēģe, viņš kampaņas meistars. Abu nākotnes izredzes pavērās aizvien spožākas ar katru dienu. Bet tagad? Pašlaik viņai bija līķis un piedzēries prezidents mājā, kurai bija jābūt tukšai.

Viņa jutās tā, it kā ekspresvilciens tuvotos galastacijai. Pēkšņi viņas prāts atkal atgriezās tagadnē. Viņa nepaklups uz šīs mazās cilvēcisko atkritumu čupas. Nekad!

Bērtons sakustējās. Vai jūs vēlaties, lai es tagad, kundze, izsaucu policiju?

Rasela uz viņu paskatījās tā, it kā viņš būtu zaudējis prātu. Bērton, ļaujiet man jums atgādināt, ka mūsu uzdevums ir aizsargāt prezidenta intereses visos gadījumos. Un nekas, pilnīgi nekas nevar par to būt pārāks. Vai jums skaidrs?

-   Kundze, šī lēdija ir mirusi. Manuprāt, mums…

-   Pareizi. Jūs ar Kolinu nošāvāt sievieti, un viņa ir mirusiŠie Raselas vārdi sastinga gaisā. Kolins berzēja pirkstus, un viņa roka instinktīvi sniedzās pēc ieroča. Viņš noraudzījās uz mirušo misis Salivenu tā, it kā spētu tai atdot dzīvību.

Bērtons iztaisnoja savus druknos plecus un pavirzījās kādu sprīdi tuvāk Raselai. Viņu augumu atšķirība kļuva skaidri saskatāma.

-   Ja mēs nebūtu šāvuši, prezidents būtu miris. Mūsu darbs ir gādāt, lai prezidentam nenokrīt ne mats.

-   Tev atkal taisnība, Bērton. Bet tagad, kad tu esi novērsis prezidenta nāvi, kā tu domā izskaidrot policijai, prezidenta sievai, savai priekšniecībai, juristiem un presei, Kongresam un finansu aprindām, valstij un visai pārējai nolādētajai pasaulei, kāpēc prezidents šeit atradās? Un ko tu teiksi par apstākļiem, kas tevi un aģentu Kolinu noveda tik tālu, ka vajadzēja šo sievieti nošaut. Viņa bija sieva vienam no Savienoto Valstu visbagātākajiem un ietekmīgākajiem vīriem. Ja tu izsauksi policiju, ja tu vispār kādu izsauksi, tev nāksies visu paskaidrot. Ja tu esi gatavs uzņemties pilnu atbildību par notikušo, tad pacel telefona klausuli un zvani.

Bērtona sejas krāsa izmainījās. Viņš soli atkāpās. Viņa lielajam augumam vairs nebija nekādas nozīmes. Kolins stāvēja sastindzis, vērodams, kā abi kārto rēķinus. Viņš nekad nebija dzirdējis kādu tā runājam ar Bilu Bērtonu. Lielais vīrs varētu ar vienu roku apgriezt Raselai kaklu.

Bērtons vēlreiz paskatījās lejā uz līķi. Kā lai notikušo izskaidro tā, lai viņi visi sveikā izkļūtu cauri? Atbilde bija vienkārša to nevarēja izskaidrot.

Rasela uzmanīgi vēroja viņa seju. Bērtons vēlreiz uz viņu

paskatījās. Viņam jūtami raustījās acu plakstiņi, un viņš izvairījās no viņas skatiena. Viņa bija uzvarējusi. Rasela laipni pasmaidīja un pamāja. Tagad viņa vadīja šo pasākumu.

-   Ej, uzvāri kafiju, veselu kannu. Viņa norīkoja Bērtonu, pēkšņi izbaudot šo lomu maiņu. Un pēc tam paliec pie parādes durvīm, katram gadījumam, ja nu ierastos kādi vēlīni vakara viesi.

-   Kolin, aizej līdz furgonam un aprunājies ar Džonsonu un Vārneju. Nestāsti viņiem neko par notikušo. Vienkārši pasaki, ka noticis nelaimes gadījums, bet ar prezidentu viss kārtībā. Tas arī viss. Saki, ka viņiem jāpaliek uz vietas. Saprati? Es tevi pasaukšu, kad tu man būsi vajadzīgs. Man šis tas jāpārdomā.

Bērtons un Kolins pamāja un devās prom. Neviens no viņiem neuzdrīkstējās nepaklausīt tik valdonīgām pavēlēm. Un Bērtons šajā gadījumā nevēlējās izsaukt uguni uz sevi. Viņam par maz maksāja, lai Bērtons to darītu.

•t» »'

Luters nebija pakustējies, kopš šāvieni bija sadragājuši sievietes galvu. Viņam bija bail to darīt. Beidzot viņš bija attapies no šoka, bet viņa acis joprojām maldījās uz grīdas pusi, kur gulēja sieviete, kas nupat bija dzīva, elpojoša cilvēciska būtne. Pa šiem gadiem viņš tikai vienu reizi bija redzējis, kā nogalina cilvēku. Tas bija trīs reizes sodīts pedofīls, kura mugurkaulu skāra četru collu garš asmens, un to izdarīja ieslodzītā kameras biedrs. Toreizējās sajūtas atšķīrās no pašreizējām. Tagad viņš jutās kā vienīgais pasažieris uz kuģa, kas iebrauc ārvalstu ostā. Nekas vairs nešķita pierasts. Katra skaņa pašlaik varēja nākt viņam par sliktu, taču viņš lēnām apsēdās atpakaļ krēslā, kamēr vēl klausīja trīcošās kājas.

Viņš vēroja, kā Rasela pārvietojās pa istabu, pieliecās pie mirušās sievietes, tai nepieskaroties. Pēc tam viņa pacēla vēstuļu nazi, turēdama to aiz asmens gala ar kabatas lakatiņu, kuru viņa izvilka sev no kabatas'. Viņa ilgi un cieši aplūkoja šo rīku, kas gandrīz bija aprāvis viņas bosa dzīvību un nospēlējis galveno lomu kādas citas dzīvības izdzēšanā. Viņa uzmanīgi ievietoja vēstuļu nazi savā ādas rokassomiņā, kuru viņa bija nolikusi uz naktsskapīša, un ielika kabatas lakatiņu atpakaļ kabatā. Viņa uzmeta ašu skatienu sakropļotajam augumam, kas reiz bija bijusi Kristīne Salivena.

Viņai vajadzēja apbrīnot to, kā Ričmonds tika galā ar šīm ārpusprotokola nodarbībām. Visas viņa “kompanjones” bija bagātas sievietes, kas ieņēma augstu stāvokli sabiedrībā, un visas bija precētas. Tas nodrošināja, ka par viņa laulības pārkāpumiem neparādīsies nekāda atmaskojoša informācija presē. Sievietēm, kuras viņš paveda, bija tikpat daudz ko zaudēt kā viņam, ja ne vairāk. Un viņas šo faktu lieliski apzinājās.

Prese. Rasela pasmaidīja. Prezidentu visu laiku uzmanīja pētījoši skatieni. Viņš nevarēja ne izčurāties, ne izsmēķēt kādu cigareti, ne atraugāties tā, lai sabiedrība par to neuzzinātu visintīmākās detaļas. Tā vismaz sabiedrība domāja. Un šis uzskats lielā mērā balstījās uz preses pārspīlējumiem un spēju izdibināt pēdējo sīkumu. Bet vienu viņi nesaprata lai gan prezidenta iestādījums laika gaitā, iespējams, bija zaudējis daļu savas milzīgās varas, jo neviens cilvēks nespēja atrisināt pasaules samilzušās problēmas, prezidentam apkārt bija pilnīgi lojāli un ārkārtīgi spējīgi cilvēki. Šie ļaudis spēja noslēpt jebkuru prezidenta darbību. Viņi veidoja veselu komandu, atšķirībā no žurnālistiem, kuri darbojās pa vienam. Ja prezidents Alans Rič-

monds vēlētos, viņš varētu pārvietoties bez bailēm, ka kāds spētu uzzināt viņa atrašanās vietu. Viņš pat varēja pazust no sabiedrības acīm, cik vien ilgi vēlējās, bet tas nebūtu veiksmīga politiķa interesēs. Šādas privilēģijas viņam sagādāja slepenais dienests.

Tie bija labākie no labākajiem. To šī elitārā grupa gadu gaitā aizvien no jauna pierādīja, tāpat kā nesen, izplānojot šo pasākumu.

Nedaudz pāri pusdienas laikam Kristija Salivena bija izgājusi no sava skaistumkopšanas salona. Pēc tam, nosoļojusi vienu kvartālu, viņa iegāja kāda dzīvokļu nama vestibilā. Pēc trīsdesmit sekundēm viņa no turienes iznāca ārā, tērpusies garā mētelī ar kapuci, ko bija izvilkusi no savas somas. Kristijai uz acīm bija saulesbrilles. Viņa nogāja vairākus kvartālus, pavirši pētīdama vitrīnas. Tad, iesēdusies metro vilcienā, viņa devās uz metro Centra staciju. Iznākusi no metro, viņa bija nosoļojusi vēl divus kvartālus un iegājusi alejā starp divām ēkām, kuras bija paredzēts nojaukt. Pēc divām minūtēm no alejas iznira automašīna ar tumšiem logu stikliem. Pie stūres sēdēja Kolins. Kristija Salivena iekārtojās aizmugures sēdeklī. Viņu aizveda uz nomaļu, drošu vietu kopā ar Bilu Bērtonu, lai nogaidītu, kad prezidents varēs tiem pievienoties.

Pasākumam viņi izvēlējās Salivenu lauku īpašumu, jo neviens neiedomātos Kristiju Salivenu tur meklēt. Rasela zināja, ka māja būs pilnīgi tukša. Drošības sistēma, kas to sargāja, nebija nekāds šķērslis viņu plāniem.

Rasela apsēdās krēslā un aizvēra acis. Viņas rīcībā bija divi no spējīgākajiem dienesta aģentiem. Un pirmo reizi šis fakts satrauca prezidenta galveno padomnieci. Viņa kopā ar prezidentu bija izvēlējusies četrus aģentus no kāda simta, kas bija norīkoti prezidenta rīcībā un kurus prezi

dents pats atlasīja šīm nelielajām nodarbībām. Viņi visi bija lojāli un prasmīgi. Viņi rūpējās par prezidentu un turēja mēli aiz zobiem, vienalga, ko no viņiem prasīja. Līdz pat šai naktij prezidenta Ričmonda aizraušanās ar precētām sievietēm nebija radījusi nekādas nepārvaramas problēmas. Bet šīs nakts notikumi bija izraisījuši tiešus draudus viņiem visiem. Rase la papurināja galvu, piespiezdama sevi izdomāt rīcības plānu.

Luters pētīja viņas seju. Tā bija gudra, pievilcīga un nežēlīga seja. Viņa sarauca pieri grumbās, un Luters gandrīz fiziski sajuta viņas prāta manevrus. Laiks gāja, bet viņa ne reizi nepakustējās. Tad Glorijas Rasēlas acis pavērās un pārslīdēja istabai, nepalaižot garām nevienu detaļu.

Luters nevilšus parāvās atpakaļ, kad viņas skatiens patraucās garām viņa slēptuvei kā prožektora gaismā pār cietuma pagalmu. Viņa ilgi raudzījās uz gultā guļošo vīrieti, un tad viņas sejā parādījās izteiksme, ko Luters nespēja atšifrēt. Kaut kas starp smaidu un saviebtu grimasi.

Viņa piecēlās, piegāja pie gultas un skatījās uz vīrieti. Uz šo Tautas Vadoni vismaz tā ļaudis domāja uz Gadsimta Vīrieti. Tieši pašlaik viņš nemaz neizskatījās dižens. Viņa ķermenis atradās pa pusei uz gultas. Viņš gulēja lempīgā stāvoklī ar izplestām kājām, pēdas gandrīz pieskārās grīdai.

Viņas acis slīdēja augšup un lejup pār prezidenta augumu, dažās vietās aizkavēdamās ilgāk. Šī nodarbība Luteru pārsteidza, ņemot vēra, ka uz grīdas gulēja mirusī. Pirms Glorija Rasela bija ienākusi istabā un nostrostējusi Bērlonu, Luters bija gaidījis atskanam sirēnas. Viņš bija iedomājies, kā, sēžot slepenajā telpā, vērotu policistus un de

tektīvus, tiesu medicīnas ekspertus un ātrās palīdzības ārstus, kas ierastos kopā ar jaunāko ziņu žurnālistiem. Šai sievietei acīmredzot bija cits plāns.

Luters bija redzējis Gloriju Raselu CNN televīzijas programmās un lasījis par viņu neskaitāmas reizes laikrakstos. Viņai bija zīmīgi sejas panti garš ērgļa deguns, augsti vaigu kauli dāvana no čeroki indiāņu senčiem. Mati bija kraukļa melnumā un taisnās šķipsnās krita līdz pleciem. Acis bija lielas un tik zilas, ka atgādināja okeāna dzīles divi bīstami atvari bezrūpīgajiem un neuzmanīgajiem.

Luters uzmanīgi manevrēja krēslā. Viena lieta bija vērot šo sievieti Baltā nama kamīna priekšā, kad viņa sludināja par valsts svarīgākajām politiskajām interesēm. Pavisam cita lieta bija noskatīties, kā viņa pastaigājas pa istabu, kurā atrodas līķis, un apskata kailu piedzērušos vīrieti brīvās pasaules līderi. Tā bija izrāde, ko Luters vairs nevēlējās skatīties, taču viņš nespēja atraut acis no viņas.

Rasela pavērās uz durvīm, aši pārgāja pāri istabai un, izņēmusi kabatas lakatiņu, tās aizslēdza. Viņa ātri atgriezās un paskatījās uz prezidentu. Rasela izstiepa roku, un Luters uz brīdi sastinga gaidās, bet viņa tikai noglaudīja prezidenta seju. Luters atviegloti uzelpoja un tad vēlreiz saspringa. Viņas roka sāka slīdēt lejup, pāri viņa krūtīm, kavēdamās biezajā apmatojumā, un apstājās zemāk uz viņa plakanā vēdera, kas vienmērīgi cilājās, viņam guļot ciešā miegā.

Viņas roka noslīdēja vēl zemāk, un viņa lēnām pacēla palagu un ļāva tam nokrist uz grīdas. Viņas roka sasniedza viņa cirkšņus un tur palika. Tad viņa atkal paskatījās uz durvīm un nometās ceļos blakus prezidentam. Tagad Luters aizvēra acis. Viņš nevēlējās tāpat kā mājastēvs kļūt par vērotāju norisēm guļamistabā.

Pagāja vairākas minūtes, un Luters pavēra acis. Glorija Rasela tagad vilka nost savas zeķubikses, kārtīgi nolikdama tās uz krēsla. Tad viņa uzmanīgi jāteniski uzkāpa virsū snaudošajam prezidentam.

Luters atkal aizvēra acis. Viņš iedomājās, vai apakšējā stāvā varēja dzirdēt, kā čīkst gulta. Droži vien nē, jo tā bija liela māja. Pat ja viņi dzirdētu, ko gan viņi varētu iesākt.

Pēc desmit minūtēm Luters saklausīja neapzinātu vaidu no vīrieša mutes un zemu vaidu no sievietes. Bet Luters nevēra acis vaļā. Viņš nesaprata, kāpēc. Viņā apvienojās bailes un riebums par to necieņu, kāda tika izrādīta mirušajai sievietei.

Kad Luters beidzot paskatījās, Rasela raudzījās tieši uz viņu. Viņam uz mirkli apstājās sirds, kamēr smadzenes pavēstīja, ka viss ir kārtībā. Viņa ātri uzvilka zeķubikses un, skatoties spogulī, vienā paņēmienā uzkrāsoja lūpas. Viņa pasmaidīja, un viņas vaigi sārtojās. Rasela izskatījās jaunāka. Luters paskatījās uz prezidentu. Viņš atkal gulēja dziļā miegā. Iespējams, ka pēdējās divdesmit minūtes palikušas viņa atmiņā kā īpaši reāls un patīkams sapnis. Luters vēlreiz palūkojās uz Raselu.

Ieraugot to, kā šī sieviete uzsmaida tieši viņam šajā nāves istabā, nezinot, ka viņš te atrodas, viņam kļuva nelabi. Sievietes sejā varēja redzēt varas izjūtu un to pašu skatienu, ko Luters jau vienreiz šeit bija pamanījis. Arī šī sieviete bija bīstama.

#

-   Es vēlos, lai visa šī vieta tiktu dezinficēta, izņemot to Rasela norādīja uz mirušo misis Salivenu. Pagaidi, viņš varbūt visu ir apčamdījis. Bērton, es gribu, lai tu pār

baudi katru viņas ķermeņa sprīdi. Pēc tam tev viņajaapģērbj.

Ar cimdiem rokās Bērtons devās uz priekšu, lai izpildītu šo rīkojumu.

Kolins sēdēja blakus prezidentam, pūlēdamies iedabūt tam mutē vēl vienu kafijas tasi. Kofeīns palīdzēs aizskalot reibumu, bet, lai pilnīgi atbrīvotos no skurbuma, būs vajadzīgs laiks. Rasela apsēdās viņam blakus. Viņa saņēma prezidenta roku savējā. Viņš tagad bija pilnīgi apģērbies, tikai mati bija izpūruši. Viņam sāpēja roka, bet viņi to bija nosaitējuši, cik labi vien prata. Viņam bija laba veselība brūce ātri sadzīs.

-   Mister prezident? Alan? Alan? Rasela cieši satvēra viņa seju un pavērsa to pret sevi.

Vai viņš nojauta, ko viņa ar to bija izdarījusi? Viņa to apšaubīja. Viņš tik ļoti šonakt gribēja būt pavests. Viņš vēlējās sievieti. Viņa tam bija sniegusi savu ķermeni, neko nejautājot. Juridiski viņa bija to izvarojusi. Patiesībā viņa bija pārliecināta, ka piepildījusi daudzu vīriešu sapni. Tas nekas, ka viņš neatminējās šo notikumu, šo viņas ziedošanos. Bet viņš noteikti sapratīs, ko viņa tagad viņa labā būs darījusi.

Prezidents nofiksēja skatienu, bet tad atkal viņa acis aizmiglojās. Kolins berzēja viņa kaklu. Viņš sāka nākt pie samaņas. Rasela paskatījās pulkstenī. Bija divi naktī. Viņiem jāatgriežas pilsētā. Viņa ne pārāk stipri iepļaukāja viņa seju, bet ar to pietika, lai pievērstu prezidenta uzmanību. Viņa juta, ka Kolins saspringst. Ak, Dievs! Siem puišiem bija tik aprobežota uztvere.

-   Alan, vai jūs abi nodarbojāties ar seksu?

-   Koa…

-   Vai tu ar viņu pārgulēji?

-   Koa… Nē. Es tā nedomāju. Neatce…

-   Padzirdiet viņu vēl ar kafiju, lejiet to viņa nolādētajā rīklē, ja jums tas jādara, bet panāciet, lai viņš ir skaidrā. Kolins pamāja un ķērās pie darba. Rasela piegāja pie Bērtona, kura cimdotās rokas veikli pārbaudīja katru mirušās misis Salivenas ķermeņa sprīdi.

Bērtons bija piedalījies daudzos policijas izmeklēšanas procesos. Viņš zināja, ko tieši detektīvi meklēja un kur viņi to meklēja. Viņš nekad nespēja iedomāties, ka kādreiz izmantos šīs specifiskās zināšanas, lai traucētu izmeklēšanu. Taču viņš arī nebija paredzējis, ka kaut kas tamlīdzīgs kādreiz notiks.

Viņš skatījās visapkārt, prātā apsverot, kuras vietas vajadzētu pārbaudīt, kādas telpas viņi vēl lietojuši. Viņš neko nevarēja iesākt ar žņaugšanas nospiedumiem uz viņas kakla un citiem mikroskopiskiem pierādījumiem, kas, bez šaubām, bija iespiedušies viņas ādā. Tiesu medicīnas eksperts tos atradīs, neskatoties uz viņu pūlēm. Taču nevienu no šiem pierādījumiem policija nevarēs saistīt ar prezidentu, ja vien tie viņu neidentificēs kā aizdomās turēto. Tomēr tas būs problemātiski.

Viņiem būs grūti saistīt nožņaugšanas mēģinājumu ar to, ka nāve iestājās no pistoles šāvieniem. Izmeklētājam būs nepieciešamas iztēles spējas.

Bērtons no jauna pievērsa uzmanību mirušajai un sāka uzmanīgi viņai uzvilkt apakšveļu. Tad viņš sajuta sitienu uz pleca.

-   Pārbaudi vinu.

>

Bērtons pavērās augšup. Viņš jau gribēja kaut ko teikt.

-   Pārbaudi viņu! Raselas uzacis izliecās slaidā lokā. Bērtons bija viņu tādu redzējis simtām reižu, runājam ar Baltā nama personālu. Tie visi šausmīgi no viņas baidījās.

Bērtons no viņas nebaidījās, bet viņš bija pietiekoši apķērīgs, lai nedurtos acīs, kad viņa bija tuvumā. Viņš lēnām darīja to, ko viņam lika. Pēc tam viņš novietoja mirušās ķermeni tieši tādā pozā, kā viņa bija nokritusi. Viņš ziņoja par paveikto ar vienu galvas mājienu.

-   Vai tu esi pārliecināts? Rasola aizdomīgi viņu nopētīja. No savas starpspēles ar prezidentu viņa zināja, ka, iespējams, viņš nebija pārgulējis ar šo sievieti. Ja arī viņš to bija darījis, tad nebija pabeidzis. Tomēr varētu kaut kas būt palicis uz viņas ķermeņa. Mūsdienās pat no vismikroskopiskākā parauga varēja daudz ko noteikt, un tas viņu biedēja.

-   Sasodīts, es neesmu nekāds ginekologs. Es tur neko neredzēju un nedomāju, ka būtu kaut ko ievērojis. Es nenēsāju sev līdzi mikroskopu.

Raselai vajadzēs šo frāzi atstāt neievērotu. Vēl daudz kas bija jāpaveic, un laika nebija daudz.

-   Vai Džonsons un Vārnejs kaut ko teica?

Kolins pacēla acis no tās vietas, kur prezidents malkoja ceturto kafijas tasi. Viņi nevar saprast, kas, pie velna, noticis, ja to jūs domājat.

-Tu taču nepatei…

-   Es viņiem pateicu to, ko jūs man likāt teikt. Tas arī viss, kundze. Kolins uz viņu paskatījās. Viņi ir krietni vīri, Rasela kundze. Viņi bijuši kopā ar prezidentu kopš viņa vēlēšanu kampaņas laikiem. Viņi nemēģinās iejaukties.

Rasela apveltīja Kolinu ar smaidu. Izskatīgs jauneklis un, kas bija svarīgāk, lojāls prezidenta personīgās apsardzes loceklis. Viņš tai būs ļoti noderīgs. Bērtons varētu radīt problēmas. Bet viņas rokās bija spēcīgs trumpis: viņi abi ar Kolinu bija šāvuši, varbūt pienākuma vadīti, bet kas to varēja zināt. Arī viņi bija iejaukti šajā lietā.

Luters ar apbrīnu vēroja aģentu darbošanos, juzdamies vainīgs par notikušo. Šie vīri darbojās prasmīgi, metodiski un uzmanīgi, neko nepalaizdami garām nepamanītu. Likumam paklausīgie pilsoņi un profesionāli noziedznieki nemaz tik ļoti neatšķīrās viens no otra. Tehnika bija līdzīga, tikai atšķirīgs mērķis. Mērķis bija noteicošais.

Sieviete tagad bija pilnīgi apģērbta un gulēja tieši tur, kur bija pakritusi. Kolins pabeidza viņas nagu apskati. Zem katra no tiem tika injicēts šķīdums, un neliela ierīce iztīrīja ādas daļiņas un citus pierādījumus.

Gulta tika no jauna pārklāta. Ar lietiskajiem pierādījumiem notraipītie palagi jau bija iesaiņoti audekla somā. Tos gaidīja krāsns. Kolins jau iepriekš bija sakopis apakšējo stāvu.

Visi priekšmeti, kuriem kāds no tiem tika pieskāries, bija noslaucīti tīri, izņemot vienu. Bērtons ar putekļu sūcēju pašlaik uzkopa paklāju. Viņš būs tas, kurš aizies pēdējais, kāpdamies atpakaļ, pūloties izdzēst viņu pēdas.

Luters kādreiz bija redzējis, kā aģenti pārmeklē telpas. Viņu acīm redzamais mērķis izraisīja viņam smaidu, par spīti viņa stāvoklim. Laupīšana. Kaklarota bija novietota somā kopā ar viņas gredzenu kolekciju. Viņi to nokārtos tā, it kā sieviete būtu pārsteigusi laupītāju savā mājā un viņš to nogalinājis, nezinot, ka sešu pēdu attālumā īstais zaglis vēro un ieklausās viņu darbībās.

Liecinieks!

Luters nekad nebija bijis laupīšanas liecinieks, izņemot savējās. Noziedznieki ienīda lieciniekus. Šie ļaudis nogalinātu Luteru, ja zinātu, ka viņš atrodas šeit. Te nebija divu domu. Pavecs likumpārkāpējs, trīs reizes sodīts, tas nebūtu pārāk liels upuris Tautas Vadoņa labā.

Prezidents joprojām bija apdullis, bet, Bērtonam piepalīdzot, lēnā gailā kliboja laukā no istabas. Rasela noraudzījās, kā viņi aiziet. Viņa neievēroja, ka Kolins izmisīgi pārmeklē istabu. Beidzot viņa asais skats ievēroja Raselas rokassomiņu uz naktsskapīša. Tajā varēja redzēt vēstuļu naža rokturi. Ar polietilēna maisiņa palīdzību Kolins ātri to izvilka un gatavojās noslaucīt. Luters nevilšus sarāvās, redzot, kā Rasela piesteidzās un satvēra Kolina roku.

-   Nedari to, Kolin.

Kolins nebija tik gudrs kā Bērtons un, protams, nebija Raselas pusē. Viņš izskatījās samulsis.

-   Uz tā visur ir pirkstu nospiedumi, kundze. Arī viņas. Un vēl daži pierādījumi, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju. Rokturis ir no ādas, tur viss ir sasūcies iekšā.

-   Aģent Kolin, es esmu prezidenta stratēģijas un taktikas plānotāja. Tas, ko jūs izdarāt vienā mirklī, man prasa rūpīgu apsvēršanu un apdomību. Kamēr nebūšu pabeigusi savu analīzi, tu šo objektu atstāsi nenoslaucītu. Tu to ieliksi piemērotā iesaiņojumā un atdosi man.

Kolins jau gribēja iebilst, bet Raselas draudošais skatiens viņu apturēja. Viņš rūpīgi ievietoja nazi plastmasas maisiņā un pasniedza lo Raselai.

-Lūdzu, rīkojieties ar to uzmanīgi, Rasela kundze.

-   Es vienmēr uzmanos, Tim.

Viņa Kolinu apveltīja ar vēl vienu smaidu. Viņš arī tai uzsmaidīja. Viņa nekad agrāk nebija viņu saukusi vārdā. Kolins nebija drošs, vai viņa vispār to zināja. Viņš arī ievēroja, ne jau pirmo reizi, ka prezidenta padomniece bija izskatīga sieviete.

-   Skaidrs, kundze. Viņš sāka iesaiņot darba rīkus.

-   Tim?

Kolins paskatījās atpakaļ uz Raselu. Viņa tam tuvojās,

paraudzījās lejup, un abu acis sastapās. Viņa klusā balsī ierunājās, un Kolins juta, ka viņa ir apmulsusi.

-   Tini, šī ir unikāla situācija, ar ko mums nācies sastapties. Man jāiztausta ceļš. Vai tu saproti?

Kolins pamāja.

-   Es arī to nosauktu par unikālu situāciju, jo biju līdz nāvei nobijies, kad ieraudzīju to asmeni, kas gandrīz iedūrās prezidenta krūtīs.

Viņa pieskārās Kolina rokai. Viņai bija gari, nevainojami kopti nagi. Viņa pacēla vēstuļu nazi.

-   Lai tas paliek starp mums, Tim, labi? Prezidents neko nedrīkst zināt. Pat Bērtons nē.

-Es nezinu…

Viņa satvēra Kolina roku.

-Tim, man patiešām vajadzīgs tavs atbalsts šajā lietā; Prezidents neapzinās, kas noticis, un es nedomāju, ka Bērtons pašlaik uz visu raugās saprātīgi. Man nepieciešams kāds, uz kuru es varētu paļauties. Tu man esi vajadzīgs, Tim. Tas ir pārāk svarīgi. Tu taču t<ļ) apzinies, vai ne? Es to no tevis neprasītu, ja nezinātu, ka tu ar visu tiksi galā.

Viņš pasmaidīja par komplimentu un cieši paskatījās viņai acīs.

-   Labi, Rasela kundze. Kā jums tīk.

Kamēr Kolins pabeidza kārtot, Rasela aplūkoja asiņaino, septiņas collas garo asmeni, kas bija gandrīz sabojājis viņas politiskos centienus. Ja prezidentu nogalinātu, neko nevarētu notušēt. Kāds neglīts vārds “notušēt” bet bieži nepieciešams augstās politikas aprindās. Viņa nedaudz nodrebēja, iedomājoties laikrakstu virsrakstus: “PREZIDENTS ATRASTS MIRIS TUVA DRAUGA MĀJĀS, GUĻAMISTABĀ. SIEVA ARESTĒTA PAR SLEPKAVĪBU. PREZIDENTA GALVENĀ PADOMNIECE

GLORIJA RASELA TIEK SAUKTA PIE ATBILDĪBAS.” Bet tas nebija noticis. Tas nenotiks.

Šis priekšmets, ko viņa turēja rokās, bija vairāk vērts nekā radioaktīvais plutonijs vairāk nekā visas Saūda Arābijas naftas atradnes.

Ja šis objekts būs viņas īpašumā, kas lai zina? Iespējas var būt bezgalīgas.

Viņa pasmaidīja un ielika polietilēna maisiņu savā rokassomiņā.

Skaļš kliedziens lika Luteram ātri pagriezt galvu. Viņam iesāpējās pakausis, un viņš gandrīz ievaidējās.

Guļamistabā ieskrēja prezidents. Viņš bija attapies, bet vēl pa pusei apreibis. Viņš sāka atcerēties iepriekšējo stundu notikumus.

Bērtons viņam sekoja. Prezidents devās pie mirušās. Rasela nometa rokassomiņu uz naktsskapīša, un abi ar Kolinu aizšķērsoja viņam ceļu.

-    Sasodīts! Viņa ir mirusi. Es viņu nogalināju. Ak, Dievs! Palīdzi man. Es viņu nogalināju! viņš auroja, tad iešņukstējās un no jauna kliedza, mēģinot pārvarēt šķērsli sev priekšā, bet bija pārāk nespēcīgs. Bērtons viņu vilka no aizmugures.

Ričmonds ar drudžainu spēku izrāvās un metās pāri istabai, ieskriedams sienā un uzveldamies uz naktsskapīša. Beidzot Savienoto Valstu prezidents sabruka uz grīdas, saritinājies embrija pozā blakus sievietei, ar kuru viņš šonakt bija gribējis stāties seksuālos sakaros. Viņš šņukstēja.

Luters ar riebumu to visu vēroja. Viņš berzēja kaklu un lēnām grozīja galvu. Vairs nevarēja izturēt šīs nakts absurdos notikumus.

Prezidents lēnām apsēdās. Bērtona izskats Luteram atgādināja viņa paša izjūtas. Aģents klusēja. Kolins skatījās

uz Raselu, gaidot instrukcijas. Rasela uztvēra viņa skatienu un pašapmierināti viņam uzsmaidīja.

-Glorij?

-Jā, Alan?

Luters bija redzējis, kā Rasela aplūkoja vēstuļu nazi. Viņš pašlaik zināja kaut ko, ko neviens cits šajā istabā nezināja.

-   Vai viss būs kārtībā? Nokārto visu, Glorija. Lūdzu. Ak, Dievs… Glorija.

Viņa kā mierinot uzlika roku prezidentam uz pleca. Tā viņa bija darījusi simtiem un tūkstošiem reižu prezidenta pirmsvēlēšanu kampaņas laikā.

-   Es kontrolēju situāciju, Alan. Viss notiek manā uzraudzībā.

Prezidents bija pārāk noreibis, lai saprastu teiktā nozīmi, bet vinu tas nemaz neuztrauca.

7 >

Bērtons pieskārās radiotelefona austiņai, kādu brīdi uzmanīgi ieklausīdamies. Tad viņš pagriezās pret Raselu.

-   Būs labāk, ja mēs, velns parāvis, no šejienes nozustu. Vārnejs nupat ir saskatījis patruļas mašīnu, kas brauc šajā virzienā.

-   Trauksmes signāls… Rasela izskatījās apjukusi.

Bērtons papurināja galvu.

-   Tas varbūt ir dežurējošais policists parastajā pārbaudē, bet ja viņš kaut ko ierauga… Bērtonam nevajadzēja neko vairāk piebilst.

Aizbraukt limuzīnā no šī bagātnieku rajona bija labākais aizsegs, kādu viņi varēja vēlēties. Rasela pateicās Dievam, ka bija, kā vienmēr, iznomājusi mašīnu, lai dotos šajos piedzīvojumos bez parastajiem šoferiem. Automašīnu nomas anketās tika minēti fiktīvi vārdi, nomas maksa un depozīts tika samaksāti skaidrā naudā. Mašīna tika pa

ņemta un pēc vairākām stundām to atbrauca atpakaļ. Šoreiz auto tiks izdēzinficēts. Policija nonāktu strupceļā, ja sekotu šim pavedienam, tomēr diez vai viņi to darīs.

-   Ejam! Rasela sāka nedaudz uztraukties.

Prezidentam palīdzēja piecelties. Rasela izgāja kopā ar viņu. Kolins paķēra somas. Tad viņš apstājās kā zemē iemiets. Luters norija siekalas.

Kolins pagriezās atpakaļ, paķēra Raselas rokassomiņu no naktsskapīša un devās prom.

Bērtons iedarbināja mazu putekļu sūcēju, pabeidza istabas uzkopšanu un aizgāja, aizvērdams durvis un izslēgdams gaismu.

*  * *

Lutera pasaule atkal bija tintes melnumā.

Viņš pirmo reizi atradās viens pats istabā ar mirušo sievieti. Pārējie acīmredzot bija pieraduši pie asiņainā ķermeņa, kas gulēja uz grīdas. Viņi tam bija kāpuši pāri vai gājuši apkārt. Bet Luters nevarēja pierast pie līķa dažu pēdu attālumā.

Viņš vairs neredzēja notraipīto apģērbu un tajā tērpto ķermeni, bet viņš zināja, ka tas tur atrodas. Izlaidīgā, bagātā kuce tā varbūt būs rakstīts viņas epitāfijā. Viņa bija pievīlusi savu vīru, bet, šķiet, ka viņš par to neuztraucās. Tomēr viņa nebija pelnījusi tādu nāvi. Luters nebūtu viņu nogalinājis, par to nevarēja būt ne runas. Ja viņa nebūtu rīkojusi tik strauju pretuzbrukumu, prezidents būtu izdarījis slepkavību.

Patiesībā slepenā dienesta vīrus nevarēja vainot. Tas bija viņu pienākums, un viņi to paveica. Šī sieviete bija izvēlējusies nepareizo vīru, ko nogalināt dusmu izplūdā. Varbūt tā bija labāk. Ja viņas roka būtu mazliet veiklāka

vai aģentu reakcija mazliet lēnāka, viņai dzīves atlikušie gadi būtu jāpavada cietumā. Vai varbūt viņa saņemtu nāves spriedumu par prezidenta nogalināšanu.

Luters sēdēja krēslā. Viņam bija daļēji notirpušas kājas. Viņš sevi piespieda atslābināties. Drīz viņš no šejienes aizies. Bija jāgatavojas skrējienam.

Luteram bija daudz ko pārdomāt, ņemot vērā to, ka viņi, pašiem to nezinot, bija Luteru Vitniju padarījuši par vienīgo aizdomās turamo. Viņu, bez šaubām, apsūdzēs neģēlīgajā noziegumā. Lai noķertu vainīgo, tiks mobilizēti milzīgi policijas spēki, jo upuris bija no bagātiem slāņiem. Un policija noteikti nemeklēs atbildi Pensilvānijas avēnijā 1600. Viņi to meklēs citur. Par spīti Lutera rūpīgajiem priekšdarbiem, policija, iespējams, varētu viņu atrast. Viņš bija veikls, ļoti veikls, bet viņš nekad nebija sastapies ar tāda veida spēkiem, kādi tiks iesaistīti šī nozieguma atrisināšanā.

Viņš ātri pārcilāja atmiņā visu savu plānu, kas viņu bija novedis līdz šim vakaram. Viņš nespēja saskatīt tajā kādas acīm redzamas neprecizitātes, bet parasti tās nodevīgākās izrādījās tieši neredzamās. Luters sažņaudza un atslābināja pirkstus, izstaipīja kājas un nomierinājās. Viņš vēl nebija no šejienes ticis laukā. Daudz kas varēja vēl noiet greizi. Bez šaubām, gadīsies kādas pāris neveiksmes. .

Viņš vēl nogaidīs divas minūtes. Luters prātā skaitīja sekundes un iztēlojās, kā viņi saliek visu mašīnā. Viņi varbūt nogaidīs, vai neparādīsies patruļas mašīna, pirms dosies ceļā.

Luters uzmanīgi atvēra somu. Tajā bija liela daļa šīs telpas mantu. Viņš gandrīz bija aizmirsis, ka nācis šeit zagt un īstenībā arī bija palaidis nagus. Viņa mašīna atradās labu ceturtdaļjūdzi no mājas. Viņš pateicās Dievam,

ka bija pirms tik daudz gadiem atmetis smēķēšanu. Viņam būs nepieciešams elpot, cik spēka. Ar cik daudz slepenā dienesta aģentiem viņam nāksies sacensties? Vismaz ar četriem. Velns parāvis!

Spoguļa durvis lēnām atvērās, un Luters spēra soli istabā. Viņš vēlreiz nospieda pults taustiņu un uzmeta to atpakaļ uz krēsla, durvīm aizveroties.

Viņš nopētīja logu. Luters jau bija izplānojis alternatīvu bēgšanas plānu. Viņam somā bija saritināta simt pēdu gara, īpaši stipra neilona virve, kurā ik pēc sešām collām bija iesieti mezgli.

Viņš apmeta plašu loku apkārt mirušās ķermenim, uzmanoties, lai neiekāptu asinīs. Tās vietas viņš bija ieprogrammējis savā atmiņā. Luters tikai vienu reizi paskatījās uz Kristīnes Salivenas mirstīgajām atliekām. Viņai vairs nevarēja atdot dzīvību. Luteram bija jācenšas saglabāt savējo neskartu.

Viņam vajadzēja tikai dažas sekundes, lai sasniegtu naktsskapiti un pameklētu aiz tā.

Lutera pirksti satvēra polietilēna maisiņu. Kad prezidents uzgrūdās mēbelēm, Raselas rokassomiņa bija apgāzusies uz sāniem. Maisiņš ar tā īpaši vērtīgo saturu bija aizslīdējis aiz naktsskapīša.

Luters cauri plastmasai sataustīja asmeni. Tad viņš nazi paslēpa savā audekla somā. Viņš ātri piegāja pie loga un uzmanīgi paraudzījās laukā. Limuzīns un furgons joprojām atradās turpat. Tas neko labu nesolīja.

Viņš pārgāja pāri istabai uz otru pusi, izņēma virvi, pabāza to zem milzīga skapja kājas un aizvilka līdz nākošajam logam. Tādā veidā viņš nolaidīsies mājas pretējā galā, kas bija nostāk no ceļa. Viņš uzmanīgi pavēra logu, lūgdams Dievam veiksmi bēgot.

Izmetis virvi, viņš vēroja, kā ta aizlokās lejup gar ķieģeļu sienu.

■ķ * *

Glorija Rasela paskatījās augšup uz savrupmājas masīvo fasādi. Tur bija ieguldīta īsta nauda. Nauda un stāvoklis, ko Kristīne Salivena nebija pelnījusi. Viņa to bija ieguvusi ar saviem pupiem un mākslinieciski demonstrējot pakaļu, un ar savu piedauzīgo mēli, kas kaut kādā veidā bija iedvesmojusi paveco Valteru Salivenu, pamodinot viņa dziļi slēptās jūtas. Pēc sešiem mēnešiem viņš vairs pēc tās neilgosies. Viņa stabilā bagātības un varas pasaule turpinās griezties.

Beidzot Rasela attapās.

Viņa jau pa pusei bija izkāpusi laukā no limuzīna, kad Kolins viņu satvēra aiz rokas. Viņš pacēla ādas somu, ko viņa bija pirkusi Džordžtaunā par simt dolāriem un kurai tagad bija neaprēķināmi lielāka vērtība. Viņa iekārtojās atpakaļ sēdeklī un sāka elpot normāli. Rasela, gandrīz nosarkdama, uzsmaidīja Kolinam.

Prezidents bija pusnemaņā atkritis sēdeklī un neievēroja, kā viņu skatieni sastapās.

Tad Rasela atvēra somu, lai vēlreiz pārliecinātos. Viņai atkārās apakšlūpa, un rokas drudžaini izkratīja somas nenozīmīgo saturu. Viņai bija jāsaņem viss savs gribasspēks, lai skaļi neiekliegtos.

Šausmu pārņemta, viņa stiklainām acīm raudzījās uz jauno aģentu. Vēstuļu naža somā nebija. Tas palicis mājā.

Kolins metās atpakaļ, augšup pa kāpnēm. Apstulbušais Bērtons viņam sekoja.

Luters bija nokāpis līdz pusei lejup gar sienu, kad sadzirdēja viņu soļus.

Vēl desmit mezgli.

Viņi iebruka pa guļamistabas durvīm.

Vēl sešas pēdas.

Abi slepenā dienesta vīri apjukuši ieraudzīja virvi. Bērtons metās tai klāt.

Vēl divas pēdas, un Luters atlaida virvi, atsizdamies pret zemi, un skrēja.

Bērtons piedrāzās pie loga. Kolins atgrūda aizkarus sānis,, bet neko neredzēja. Luters jau bija nozudis ap stūri. Bērtons sāka kāpt ārā pa logu, bet Kolins viņu apturēja. Tas ceļš, pa kuru viņi bija nākuši, būs īsāks.

Abi izšāvās laukā pa durvīm.

*  * *

Luters lauzās cauri kukurūzas laukam, vairs neuztraukdamies, ka atstāj pēdas. Tagad viņš tikai rūpējās par izdzīvošanu. Soma viņu nedaudz kavēja, bet viņš bija pamatīgi piestrādājis pēdējo mēnešu laikā, tāpēc nevarēja aiziet tukšā.

Luters izbrāzās no stublāju draudzīgā aizsega. Tagad sākās visbīstamākais bēgšanas posms simt jardi pa atklātu lauku. Mēness bija noslēpies aiz biezajiem mākoņiem, laukos nespīdēja ielas gaismas. Luteru melnajās drēbēs būs gandrīz neiespējami saskatīt. Bet cilvēka acs spēja ieraudzīt kustību tumsā, tāpēc viņš traucās, cik vien ātri spēja.

Abi slepenā dienesta aģenti uz mirkli aizkavējās pie furgona, tad kopā ar aģentu Vārneju metās pāri laukam.

Rasela atvēra logu un viņus vēroja. Viņa izskatījās šokēta. Pat prezidents bija daļēji attapies, taču Rasela viņu ātri nomierināja, un viņš atgriezās pusnemaņas stāvoklī.

Kad Kolins un Bērtons pielika pie acīm savus nakts bi-

nokļūs, viņi sāka izskatīties pēc kompjūterspēļu spēlētājiem. Termālie attēli tika reģistrēti sarkanā tonī, viss pārējais bija tumši zaļā krāsā.

Aģents Treviss Vārnejs gara auguma, kalsns vīrs, tikai neskaidri nojauta, kas te pašlaik notika. Viņš bija tiem priekšā. Vārnejs skrēja viegli, kā koledžas sacensībās, kurās viņš kādreiz bija piedalījies.

Trīs gadus dienestā, neprecējies, Vārnejs sevi visu veltīja izvēlētajai profesijai. Bērtons viņam aizvietoja īsto tēvu, kurš bija kritis Vjetnamā. Viņi pašlaik meklēja kādu, kurš kaut ko bija darījis tajā mājā. Nodarītais bija saistīts ar prezidentu, un tāpēc tas skāra viņu. Vārnejam bija žēl šī cilvēka, kam viņi dzina pēdas, žēl, ja viņi to panāktu.

#  % ❖

Luters dzirdēja sekotāju soļu troksni aiz sevis. Viņi bija reaģējuši ātrāk, nekā varēja sagaidīt. Viņš vairs nespēja paskriet tik ātri kā sākumā, bet tenpps tomēr bija pietiekošs. Viņi bija pieļāvuši lielu kļūdu, nesekodami Luteram furgonā, lai aizšķērsotu viņam ceļu. Viņiem vajadzēja nojaust, ka Luteram ir transporta līdzeklis. Viņš priecājās, ka viņi nebija pietiekoši apķērīgi. Ja viņi tādi būtu, Luters nepaliktu dzīvs un neredzētu sauli uzaustam.

Viņš šķērsoja mežu pa īsāko ceļu pa taku, ko bija uzgājis pēdējā izpētes gājienā. Tas viņam ļāva iegūt apmēram minūti. Viņa elpa nāca grūdieniem kā mašīnpistoles šāvieni. Viņš juta apģērba smagumu, un viņam kā bērnam sapnī likās, ka kājas kustas palēnināti. Beidzot Luters izskrēja no koku aizsega, ieraudzīja savu automašīnu un priecājās, ka bija nodrošinājis atkāpšanās ceļu.

:!: * *

Simt jardus aiz viņa uz Bērtona un Kolina binokļu ekrāniem atdzīvojās termālā figūra. Tas bija skrejošs vīrietis, kurš drāzās, cik vien spēka. Aģentu rokas aizsniedza pistoļu makstis. Neviens ierocis nebija efektīvs, šaujot no tāda attāluma, bet viņiem nebija laika par to uztraukties.

Ierūcās automašīnas motors, un Bērtons ar Kolinu skrēja tā, it kā viņiem sekotu viesuļvētra.

Vārnejs joprojām bija viņiem abiem priekšā, pa kreisi. Viņam bija ērtāka šāviena trajektorija, bet vai viņš šaus? Kāds viņiem čukstēja, ka viņš to nedarīs. Tas neietilpst viņa pienākumos šaut uz bēgošu personu, kas vairāk neapdraudēja vīru, kuru viņš bija zvērējis sargāt. Vārnejs nezināja, ka uz likmes ir kas vairāk par pukstošu sirdi. Tur bija vesels iestādījums, kas vairs nebūs tāds kā agrāk, un, piedevām, divi slepenā dienesta aģenti. Viņi bija pārliecināti, ka. nav izdarījuši neko sliktu, bet bija arī pietiekoši gudri, lai saprastu, ka tieši viņi tika vainoti notikušajā.

Bērtons nekad nebija bijis labs skrējējs tā viņš domāja, paātrinot soli. Jaunākajām Kolinam bija jāsaņemas, lai turētu viņam līdzi. Bērtons saprata, ka bija par vēlu. Kad mašīna ierūcās, viņš sāka palēnināt skrējienu. Auto pagriezās un vienā mirklī nobrauca kādus divsimt jardus lejup pa ceļu.

Bērtons apstājās, notupās uz viena ceļgala, nomērķēja, bet vienīgais, ko viņš spēja saskatīt, bija ceļa putekļi, ko uzvandīja bēgošā mašīna. Tās aizmugures ugunis izdzisa, un viņš vienā mirklī pazaudēja mērķi.

Bērtons pagriezās pret Kolinu, kas stāvēja blakus un viņu vēroja. Viņš saprata, ka nekas nav līdzams. Bērtons iebāza pistoli makstī un nolika binokli. Kolins rīkojās tāpat.

Viņi skatījās viens uz otru.

Bērtons elsoja, viņam trīcēja kājas. Viņa ķermenis beidzot juta sasprindzinājumu. Viss bija beidzies.

Pieskrēja Vārnejs. Bērtons nebija tik izklaidīgs, lai neievērotu, ka jaunākais biedrs pat nebija aizelsies. Tas viņā izraisīja skaudību un zināmas lepnuma jūtas. Viņš parūpēsies, lai Vārnejam un Džonsonam nebūtu jācieš kopā ar viņiem. Abi to nebija pelnījuši.

Viņiem abiem ar Kolinu būs jānogrimst, bet vairāk nevienam. Bērtons jutās neērti Kolina dēļ, tomēr viņš neko nevarēja darīt. Kad Vārnejs ierunājās, Bērtona nomākto garastāvokli apspīdēja mazs cerību stars.

-   Es iegaumēju automašīnas numuru.

*  :ķ $

-   Kur, sasodīts, viņš atradās? Rasela aizdomīgi apskatīja guļamistabu. Vai viņš bija zem tās nolādētās gultas?

Viņa mēģināja ar skatienu piespiest Bērtonu novērsties. Tas puisis nebija sēdējis ne zem gultas, ne arī kādā no skapjiem. Bērtons visas šīs vietas bija pārbaudījis, uzkopjot istabu. Viņš to pārliecinoši paskaidroja Raselai.

Bērtons vēlreiz paskatījās uz virvi un pēc tam uz atvērto logu.

-   Mans Dievs! Šķiet, ka tas puisis mūs visu laiku vēroja un zināja, tieši kurā brīdī mēs atstājām māju. Bērtons pavērās visriņķī, vai neredzēs vēl kādu bīstama izskata vīru grozoties apkārt. Viņa acis apstājās pie spoguļa, virzījās uz priekšu, un tad skats atkal atgriezās.

Viņš nopētīja paklāju spoguļa priekšā.

Bērtons šo vietu bija vairākkārt uzkopis ar putekļu sūcēju' līdz tā kļuva gluda. Kad viņš bija savu darbu pabei

dzis, dārgā paklāja virsma bija palikusi biezāka. Neviens te nebija gājis pāri, kopš viņi bija atgriezušies istabā.

Un tomēr, Bērtonam pieliecoties, viņa acis ieraudzīja nelīdzenus pēdu nospiedumus. Viņš tos iepriekš nebija ievērojis. Tagad šī vieta bija nomīdīta, it kā kāds būtu iznācis no… Viņš ātri uzvilka cimdus, piesteidzās pie spoguļa un sāka to kratīt, taustīdamies gar tā stūriem. Bērtons uzsauca Kolinam, lai tas sagādā instrumentus. Rasela stāvēja kā apdullusi.

Bērtons iebīdīja lauzni līdz vidum spoguļa sānos, un abi ar Kolinu ar visu savu svaru uzgūlās uz tā. Slēdzene nemaz nebija tik stipra tā drīzāk maldināja, nevis droši glabāja vērtības.

Atskanēja tāda kā slīpēšanas skaņa, un durvis krakšķēdamas atsprāga vaļā.

Bērtons metās iekšā. Kolins viņam sekoja pa pēdām. Pie sienas bija elektriskais slēdzis. Istabiņa kļuva gaiša, un abi vīrieši skatījās visapkārt.

Rasela arī palūkojās iekšā un ieraudzīja krēslu. Kad viņa pavērās visapkārt, viņas skats bija vērsts uz spoguļa durvju iekšpusi. Caur tām viņa raudzījās tieši uz gultu. Uz gultu, kur pirms brīža… Viņa berzēja deniņus, juzdama, ka galvai cauri izšaujas trulas sāpes.

Vienvirziena spogulis.

Rasela pagriezās un redzēja, ka Bērtons skatās pāri viņas plecam, cauri spogulim. Viņa agrākā piezīme par to, ka kāds viņus novērojis, izrādījās pravietiska.

Bērtons bezpalīdzīgi raudzījās uz Raselu.

-   Viņš noteikti šeit sēdēja visu laiku. Visu šo nolādēto laiku. Es, velns parāvis, nespēju tam noticēt. Bērtons aplūkoja tukšos plauktus. Izskatās, ka viņš paķēris līdzi kādu žūksni vērtīgu lietu. Iespējams, ka skaidru naudu un dārglietas.

-   Kurš gan par to vairs uztrauksies. Rasela eksplodēja. Šis puisis redzēja un dzirdēja visu, un jūs viņu palaidāt.

-   Mēs iegaumējām viņa automašīnas numuru. Kolins teica, cerēdams saņemt vēl vienu uzslavu smaida veidā. Bet viņš to nesaņēma.

-   Nu un tad? Jūs domājat, ka viņš jūs gaidīs tepat aiz stūra, lai piedalītos skriešanas sacīkstēs un satiktos pie viņa namdurvīm?

Rasela apsēdās uz gultas. Viņai reiba galva. Ja tas puisis tur bija atradies, viņš bija visu redzējis. Viņa nodrebinājās. Slikta, bet kontrolējama situācija pēkšņi draudēja visu izpostīt, jo bija kļuvusi pilnīgi nekontrolējama. īpaši, ņemot vērā to informāciju, ko Kolins bija viņai paspējis pateikt, kad viņa bija ienākusi guļamistabā.

Tad nelietim bija vēstuļu nazis! Pirkstu nospiedumi, asinis viss. Atlika tikai doties taisnā ccļā uz Balto namu.

Viņa paskatījās uz spoguli un pēc tam uz gultu, kur pirms neilga laiciņa viņa bija mīlējusies ar prezidentu. Rasela instinktīvi savilka ciešāk savu žaketi. Pēkšņi viņai kļuva nelabi. Viņa atbalstījās pret gultas stabu.

Kolins izslīdēja no slepenās telpas.

-   Neaizmirstiet, ka viņš izdarīja noziegumu, atrazdamies šeit. Viņam draud lielas nepatikšanas, ja viņš dosies uz policiju. Šī doma jaunajam aģentam bija ienākusi prātā, kamēr viņš aplūkoja istabiņu aiz spoguļa.

Kāpēc viņš agrāk to nebija iedomājies?

Rasela cīnījās ar spēcīgu nelabuma sajūtu.

-   Viņam nemaz nav jāiet un jāpiesakās, lai gūtu sev labumu. Viņš varbūt pašlaik zvana laikrakstam Post. Velns parāvis! Un nākošais gājiens būs uz kādas tenku lapeles redakciju. Iespējams, ka līdz nedēļas beigām mēs redzē

sim raidījumu no kādas mazas salas, uz kurieni viņš būs aizlaidies. Viņa seja, protams, nebūs redzama. Pēc tam iznāks grāmata un tad mākslas filma. Mēslsl

Rasela iztēlojās kādu zīmīgu sainīti, kas tiek piesūtīts laikraksta Post redakcijai vai Dž.Edgara Hūvera ēkai, vai ASV Prokuroru asociācijai, vai Senāta mazākuma birojam. Visas šīs iespējas nozīmētu maksimālu politisku kaitējumu, nemaz nerunājot par šī notikuma juridisko pusi.

Klāt pieliktā vēstulē viņš lūgs salīdzināt pirkstu nospiedumus un asinis uz šī priekšmeta ar Savienoto Valstu prezidenta asins analīzi. Viņiem varbūt tas izskatīsies pēc joka, bet viņi salīdzinās. Ričmonda pirkstu nospiedumi bija iegrāmatoti viņa lietā. Atklāsies, ka sakrīt DNS paveids. Kad atradīs viņas līķi, pārbaudīs viņas asinis un viņus visus nopratinās, jautājumu būs vairāk, nekā viņi spēs uz tiem atbildēt.

Viņi bija pagalam. Viņi visi bija pazuduši. Un tas bastards bija tur iekšā sēdējis, gaidīdams savu veiksmi. Nenojauzdams, ka šī nakts viņam sagādās lielāko laimestu dzīvē. Viņš bija gatavs iegrūst prezidentu liesmās, iemīt viņu zemē, nedot iespēju izdzīvot. Cik bieži kādam izdevās kaut ko tādu paveikt? Vudvards un Bernsteins bija kļuvuši populāri, viņi vairs neko nespēja kaitēt. Šis atklājums pārspētu pat Votergeitas lietu.

Rasela knapi aizkļuva līdz vannasistabai. Bērtons paskatījās uz mirušo un pēc tam atkal uz Kolinu. Viņi nerunāja, virs viņiem kā kapeņu vāks rēgojās neaptverama nākotne. Nespēdami izdomāt neko citu, Bērtons un Kolins, pienākuma izjūtas vadīti, paņēma savus darba rīkus, kamēr Rasela iztukšoja sava vēdera saturu. Pēc stundas viņi bija visu iesaiņojuši un aizbraukuši.

Aiz viņa klusi aizvērās durvis.

Luters domāja, ka, labākajā gadījumā, viņa rīcībā bija pāris dienu laika. Varbūt mazāk. Viņš riskēja ieslēgt gaismu un aši aplaida skatienu visapkārt dzīvojamai istabai.

Viņa normālā dzīve nupat bija pārvērtusies šausmīgā murgā.

Luters noņēma mugursomu, izslēdza gaismu un piezagās pie loga. Nekas nebija redzams. Visapkārt valdīja miers. Bēgšana no tās mājas viņam šķita vissatraucošākais piedzīvojums viņa dzīvē. Viņš jutās sliktāk, nekā ja viņam pakaļ dzītos brēcoši ziemīļkorejieši. Viņam joprojām drebēja rokas. Atpakaļceļā viņam likās, ka katra garām braucoša mašīna tīšām spīdinātu gaismas viņam sejā, mēģinot uzminēt viņa noslēpumu. Divas reizes garām bija pabraukušas policijas automašīnas, Luteram uz pieres bija izspiedušās sviedru lāses, un viņš aizturēja elpu.

Savu mašīnu viņš aizbrauca atpakaļ uz konfiscēto transporta līdzekļu stāvvietu, kur viņš to vakarā bija “aizņēmies”. Numura plāksnīte sekotājiem neko nedotu, bet kaut kas cits viņus varētu uzvest uz pēdām.

Viņš šaubījās, vai viņi bija paspējuši Luteru nopētīt. Pat ja viņiem tas izdotos, viņi tikai vispārējos vilcienos varētu noteikt viņa auguma garumu un ķermeņa uzbūvi. Viņa vecums, rase un sejas panti paliks neuzminēti. Un vairāk viņu rīcībā nekā nebija. Pēc tā, cik ātri viņš skrēja, viņi varbūt Luteru noturēja par daudz jaunāku cilvēku. Atpakaļceļā viņš tomēr bija apcerējis, kā nokārtot vienu neatrisinātu jautājumu. Pagaidām viņš divās somās sapakoja tik daudz no pēdējo trīsdesmit gadu ieguvumiem, cik varēja. Viņš vairs šurp neatgriezīsies.

Luters rīt no rīta slēgs savu kontu bankā, un viņam būs

nauda, kas ļaus no šejienes aizlaisties. Luters savas garās dzīves laikā bija izbaudījis briesmas vairāk, nekā viņam pienācās. Bet izvēle starp to, vai stāties pretī Savienoto Valstu prezidentam vai pazust, nebija tik viegli izšķirama.

Nakts loms bija paslēpts drošā vietā. Trīs mēnešu darbs par balvu, kuras dēļ viņu varēja nogalināt. Luters aizslēdza durvis un nozuda naktī.

CETURTĀ NODAĻA

Pulksten septiņos no rīta lifta zeltītās durvis atvērās un Džeks izkāpa nevainojami dekorētajos plašumos, kas veidoja Patona un Šova firmas pieņemšanas telpas.

Lusinda vēl nebija atnākusi, un lielais pieņemšanas galds no masīva ozolkoka, kas svēra ap tūkstoš mārciņām un maksāja apmēram divdesmit dolāru mārciņā, stāvēja vientuļš.

Viņš devās uz priekšu pa plašajiem gaiteņiem, kuros neoklasicisma stila sienas lukturi izplatīja maigu gaismu. Pagriezies pa labi, pēc tam kreisi, viņš vienā mirklī atvēra sava ofisa smagās durvis. Tālumā varēja dzirdēt telefonu zvanus. Pilsēta uzsāka jaunu darba dienu.

Seši stāvi, simt tūkstoš kvadrātmetru lielas telpas vienā no labākajiem centra namiem, vairāk nekā divi simti augsti apmaksātu juristu. Firmā bi ja arī divstāvu bibliotēka, labi aprīkota sporta zāle, sauna, vīriešu un sieviešu dušas telpas un ģērbtuves, desmit konferenču zāles, telpas vairākiem simtiem palīgpersonāla. Vissvarīgākais bija tas, ka firmas klientu sarakstā varēja lasīt valsts katras otrās nozīmīgākās kompānijas nosaukumu. Patona, Šova un Lorda impērija.

Firma bija izturējusi krīzes periodu līdz 1980-tajiem gadiem. Pēc tam uzņēmusi jaunus apgriezienus un beidzot norimusi. Tagad tā darbojās kā labi ieeļļots mehānisips. Te strādāja vislabākie advokāti speciālisti gandrīz katrā

jurisprudences nozarē vai vislabāk apmaksātajās. Daudzi bija pārvilināti no citām vadošām firmām, solot, ka netiks taupīti dolāri, ja viņiem izdosies nomedīt kādu jaunu darījumu.

Trīs vecākos partnerus pašreizējā vadība bija iecēlusi visaugstākajos amatos. Pēc viņu noteiktā valdīšanas laika tiem būs jāatgriežas darba ikdienā, saņemot sāpju naudu divu miljonu dolāru apmērā katram. Viņi firmā ienesīs desmitiem miljonu dolāru vērtus juridiskos darījumus.

Tas bija nerakstīts likums, bet firmā to stingri ievēroja neviena jauna lieta netika pieņemta, ja minimālais rēķins nepārsniedza simt tūkstošus dolāru. Mazāka summa, kā bija izlēmusi vadības padome, būtu firmas laika tēriņš. Advokātiem šī likuma ievērošana nesagādāja grūtības, un firma zēla. Nācijas galvaspilsētā cilvēki gaidīja vislabākos pakalpojumus, un viņiem nebija iebildumu maksāt par privilēģijām.

Firma bija pieļāvusi tikai vienu izņēmumu šim likumam, un ironijas dēļ tas bija atgadījies ar vienīgo klientu, kas Džekam bija bez Baldvina. Viņš sev iegalvoja, ka šis likums jāpārbauda biežāk. Džeks vēlējās pats diktēt noteikumus. Viņš apzinājās, ka sākumā tā būs izturības pārbaude un uzvaras būs nelielas, bet arī ar to bija diezgan.

Džeks apsēdās pie sava galda, noņēma kafijas trauka vāciņu un pārskatīja laikrakstu Post. Patona, Šova un Lorda firmā bija piecas virtuves un trīs saimnieces, kas strādāja pilnu slodzi un kurām bija pašām savi datori. Firmā droši vien izdzēra kādas piecsimt kafijas kannas dienā, bet Džeks pirka savu rīta kafiju nelielā stūra kioskā, jo viņam negaršoja šeit vārītā dzira. Tas bija īpašs importētas kafijas maisījums, maksāja veselu kapitālu un garšoja pēc dubļu un jūras zāļu sajaukuma.

Viņš atzvēlās krēslā un aplūkoja savu ofisu. Tas pēc lielu firmu asociatīvo biedru standartiem bija diezgan liels četrpadsmit reiz četrpadsmit pēdas, ar skatu uz Konektikutas avēniju.

Strādājot par valsts aizstāvi, Džeks bija dalījis ofisu ar otru advokātu. Telpai nebija loga, tikai milzīgs plakāts tā vietā, uz kura attēlota Havaju salu pludmale. Džeks to bija piespraudis kādā šausmīgi aukstā rītā.

Kad viņš kļūs par partneri, Džeks saņems jaunu ofisu divreiz lielāku. Tā varbūt sākumā nebūs stūra telpa, bet tas bija iespējams. Ar Baldvinu kā klientu viņš firmā bija ceturtais lielākais peļņas gādātājs. Viņu pārspēja tikai trīs advokāti, un viņiem visiem bija ap piecdesmit vai sešdesmit gadiem, un viņi vairāk raudzījās uz golfa laukuma pusi, nevis aplūkoja ofisu interjerus. Viņš uzmeta skatienu pulkstenim. Laiks ķerties pie darba.

Džeks parasti ieradās viens no pirmajiem, bet drīz visapkārt sāksies rosība. Patonā un Šovā maksāja vadošo Ņujorkas firmu algas un par lielajiem dolfiriem no viņiem gaidīja pamatīgu darbu. Firmai bija bagāti klienti, kuru prasības bija atbilstošas. Ja šajā līgā kļūdītos, tas varētu maksāt četru miljardu kontrakta izputināšanu, kas līdzinātos visas pilsētas bankrotam. Katram asociācijas biedram un jaunākajam partnerim, ko viņš pazina firmā, bija kāda kuņģa slimība. Ceturtā daļa no tiem izmantoja dažādus medicīnas pakalpojumus. Džeks vēroja viņu bālās sejas un ļenganos ķermeņus, kad viņi ik dienas pārvietojās pa senatnīgajiem gaiteņiem. Par savu algu viņiem bija jāveic Herkulesa cienīgs juridiskais darbs, un tas viņus ierindoja nācijas vislabāk apmaksātajos piecos procentos profesionāļu vidū.

Viņu vienīgo starp visiem nesaistīja partnerība. Viņš firmā bija nostrādājis gadu un skaitījās jaunākais korpora-

tlvais advokāts, baudīdams visvecāko un pieredzes bagāto biedru cieņu.

Džeks iešāva mutē pēdējo mazītiņo virtuli un, paliecies uz priekšu, atvēra dokumentu mapi. Korporatīvais darbs bieži bija monotons, un viņa meistarības līmenis bija tāds, ka darba pienākumi nesagādāja nekādu satraukumu. Nomas līgumu pārskati, sabiedrību ar ierobežotu atbildību noformēšana, savstarpējās vienošanās memorandu uzmetumi un citi dokumenti tāds bija viņa ikdienas darbs. Darba diena pagarinājās, bet viņš ātri visu apguva. Tas viņam bija nepieciešams, lai izdzīvotu, jo tiesas zāles iemaņas šeit faktiski bija nevērtīgas.

Firma parasti nenodarbojās ar tiesāšanos, tās vietā dodot priekšroku daudz ienesīgākajām korporatīvajām un nodokļu lietām. Kad nācās saskarties ar tiesas lietām, tās tika nosūtītas elitārām firmām, kas ar to nodarbojās, un tās savukārt Patona un Šova firmai atdeva jebkuru ar tiesu nesaistītu darbu. Šāda lietu kārtība bija izstrādājusies gadu gaitā.

Līdz pusdienas laikam Džeks bija pārvietojis divas papīru kaudzes pie izejošajiem dokumentiem, nodiktējis trīs rekomendāciju sarakstus un kādas pāris vēstules un saņēmis četrus telefona zvanus no Dženiferas, kas viņam atgādināja par šīvakara vakariņām Baltajā namā.

Viņas tēvam kaut kāda organizācija bija piešķīrusi Gada labākā biznesmeņa titulu. Pavadrakstā bija teikts par prezidenta ciešo sakaru ar lielo biznesu, un tāpēc Baltais nams gādāja par šī notikuma atzīmēšanu. Džeks vismaz varēs šo vīru aplūkot tuvumā, nevarēja būt ne runas par iespējamo tikšanos ar viņu, bet nekad neko nevarēja zināt.

-   Vai tev ir mirklītis laika? durvīs parādījās Berija Elvisa galva ar papliko pakausi. Viņš bija firmas vecākais asociatīvais biedrs, kas nozīmēja, ka viņš bija trīs reizes apiets,

ieceļot partnerus. Viņš nekad nesasniegs šo nākamo pakāpi. Elviss strādāja melnās miesās un bija gudrs jebkura firma varēja vēlēties tādu advokātu. Tomēr viņa biznesa talants un no tā izrietošā spēja piesaistīt klientus bija nulles līmenī. Viņš pelnīja simt sešdesmit tūkstošus gadā un strādāja pietiekoši daudz, lai nopelnītu vēl divdesmit tūkstošus prēmijās. Viņa sieva nestrādāja, bērni gāja privātskolā. Viņš pats brauca ar pēdējā modeļa bīmeru, firma no viņa negaidīja klientu piesaistīšanu, un viņam nebija par ko sūdzēties.

Kā jau ļoti pieredzējušam advokātam, kurš desmit gadus bija veicis augsta līmeņa darījumu noformēšanas darbu, viņam uz Džeku Grehemu bija zobs.

Džeks ar mājienu aicināja Elvisu iekšā. Džeks zināja, ka viņš kolēģim nepatika, un saprata, kāpēc. Viņš Elvisu neizaicināja un norija viņa aizvainojumu.

-   Džek, mums jāķeras pie kloķiem. Bišopam ir viena firmu saplūšanas lieta.

Džeks izskatījās smagi sakauts. Viņš bija cerējis, ka tā lieta vairs nebija spēkā. Viņš trīcošām rokām paņēma jurista bloknotu.

-   Es domāju, ka Raimonds Bišops negribēs sapāroties ar to firmu.

Elviss apsēdās, nolikdams uz Džeka galda četrpadsmit collas biezu dokumentu mapi, ko turēja rokās, un iztaisnojās.

-   Mums nepieciešams tavs komentārs par sekundārās finansēšanas dokumentiem rīt līdz pēcpusdienai.

Džekam gandrīz izkrita rakstāmais.

-   Tur ir četrpadsmit līgumu un vairāk nekā piecsimt lappušu, Berij. Kad tu par to uzzināji?

Elviss piecēlās un viegli pasmaidīja.

-   Piecpadsmit līgumi, sešsimt trīspadsmit lappuses, neskaitot pamatojumu. Paldies, Džek. Patons un Šovs to no

teikti augstu novērtēs. Viņš pagriezās atpakaļ. Novēlu tev labi pavadīt vakaru kopā ar prezidentu un pas'veicini misteru Baldvinu.

Elviss aizgāja.

Džeks palūkojās uz saini sev priekšā un berzēja deniņus. Viņš mēģināja uzminēt, kad tas nelietis uzzināja par Bišopa lietas augšāmcelšanos. Viņš nez kādēļ iedomājās, ka tas nenotika šorīt.,

Džeks paskatījās pulkstenī. Piezvanījis sekretārei, viņš pārbaudīja savu šodienas darbu sarakstu un, pacēlis astoņu mārciņu smago dokumentu sakopojumu, devās uz devīto konferenču zāli, kas firmā bija vismazākā un visnošķirtākā. Tur viņš varēs paslēpties un pastrādāt. Viņš spēja intensīvi strādāt sešas stundas, tad aiziet uz viesībām, atgriezties un turpināt nodarboties ar šo lietu visu nakti. Pēc tam viņš ies izsviedrēties saunā, nomazgāsies dušā un tepat noskūsies, pabeigs komentārus un līdz trijiem visu noliks uz Elvisa rakstāmgalda.

Sastādījis sešus līgumus, Džeks izēda čipšu paciņu, izdzēra visu kolu, uzvilka žaketi un noskrēja lejup pa kāpnēm uz vestibilu.

Taksometrs apstājās pie viņa dzīvokļa. Viņš juta, ka stipri svīst.

Viņa mājas priekšā stāvēja jaguārs, uz kura numura plāksnītes bija rakstīts “VEIKSME”. Tas nozīmēja, ka Džeka nākošā laulātā draudzene augšā viņu gaidīja. Viņa droši vien dusmojas. Parasti viņa neapciemoja Džeku viņa mājās, ja vien nebija par kaut ko sadusmota un vēlējās to viņam darīt zināmu.

Džeks pārbaudīja savu pulksteni. Viņš nedaudz kavēja, bet vēl viss bija kārtībā. Viņš aptaustīja vaigus, slēgdams vaļā parādes durvis — varbūt varēs iztikt bez skūšanās.

Dženifera sēdēja uz dīvāna, vispirms paklājusi uz tā pārklāju. Viņa lieliski izskatījās viņai bija zilās asinis, lai ko tas arī mūsdienās nozīmētu. Viņa piecēlās un paskatījās uz Džeku bez smaida sejā.

-   Tu nokavēji.

-Tu zini, ka neesmu pats par sevi noteicējs.

-   Tas nav nekāds attaisnojums. Es arī strādāju.

-   Jā, bet starpība ir tāda, ka tavam bosam ir tāds pats uzvārds kā tev un viņš ir aptīts ap savas meitas mazo pirkstiņu.

-   Māte ar tēvu jau devās turp. Limuzīns būs klāt pēc divdesmit minūtēm.

-   Laika diezgan. Džeks noģērbās un palīda zem dušas. Viņš atvilka aizkaru. Džen, vai vari atnest manu gaišzilo uzvalku ar dubultajām pogām?

Viņa iesoļoja vannasistabā un ar vāji slēptu nepatiku pavērās visapkārt.

-   Ielūgumā teikts: ar melnu tauriņu.

-   Melns tauriņš nav obligāts., viņš to pārlaboja, izberzēdams ziepes no acīm.

-   Džek, tu tā nedrīksti rīkoties. Tas, Dieva dēļ, ir Baltais nams, tur būs prezidents.

-   Ir dota izvēle vai nu ar melnu tauriņu, vai bez tā. Es izmantoju savas tiesības doties bez tā. Bez tam, man nav smokinga. Viņš tai uzsmaidīja, aizvilkdams aizkaru.

-   Tev tas bija jāsagādā.

-   Es aizmirsu. Dieva dēļ, izbeidz, Džen. Neviens man nepievērsīs uzmanību, nevienu neinteresē, kas man mugurā.

-   Paldies tev. Liels paldies, Džek Grehem. Es tev lūdzu izdarīt tikai vienu mazu darbiņu.

-   Vai tu zini, cik tie nolādētie smokingi maksā?

Ziepes koda acis. Viņš domāja par Beriju Elvisu un to, ka visu nakti nāksies strādāt, ka tas viss būs jāizskaidro Dženiferai un pēc tam viņas tēvam. Viņš dusmīgi atcirta:

-   Cik reizes man būs jāvelk tas sasodītais smokings? Vienreiz vai divreiz gadā?

-   Pēc tam, kad būsim precējušies, mums būs jāapmeklē daudzi pasākumi, kur melns tauriņš būs obligāts. Tas ir vērtīgs ieguldījums.

-   Es labāk savus pensijas iekrājumus izpirkšu beisbola kartēs. Džeks atkal pabāza galvu, lai parādītu, ka nejoko, bet viņas vairs tur nebija.

Džeks ar dvieli izbrauca caur matiem, aptina to ap gurniem un iegāja nelielajā guļamistabā, kur uz durvju kliņķa ieraudzīja karājoties jaunu smokingu. Parādījās smaidošā Dženil'era.

-   Ar komplimentiem no Baldvinu uzņēmumu. Tas ir no Armani. Tev tas brīnišķīgi piestāvēs.

-   Kā tu zināji manu izmēru?

-   Tev ir perfekts četrdesmit otrā izmēra augums. Tu varētu būt modelis. Dženiferas Baldvinas personīgais vīriešu kārtas modelis. Viņa ar savām iesmaržotajām rokām apkampa Džeka plecus un viegli saspieda. Viņš juta, kā viņas krūtis iespiedās viņam mugurā, un iekšēji nožēloja, ka nav laika izmantot šī brīža situāciju. Vismaz vienu reizi bez nolādētajiem sienas gleznojumiem, bez ķerubiem un kaujas ratiem. Varbūt tas būtu savādāk.

Viņš ar ilgām nolūkojās uz mazo sajaukto gultu. Viņam visu nakti būs jāstrādā. Velns lai parauj Beriju Elvisu un viņa draudziņu Raimondu Bišopu.

Kāpēc bija tā, ka katru reizi, kad viņš satika Dženiferu Baldvinu, viņš cerēja, ka viņu abu attiecības varētu būt citādas. Citādas labākā nozīmē. Viņš cerēja, ka viņa mainī-

sies vai viņš, vai ka abi satiksies kaut kur pusceļā. Viņa bija tik skaista. Dženiferai viss šai pasaulē veicās. Ak, Dievs! Kas gan ar viņu pašu nebija kārtībā…

#      #

Limuzīns viegli slīdēja garām nedaudzajām mašīnām. Sastrēguma stunda bija beigusies. Pēc septiņiem darbdienas vakarā centra rajons bija diezgan tuksnesīgs.

Džeks paskatījās uz savu līgavu. Viņas vieglais, bet ļoti dārgais mētelis nespēja noslēpt apaļīgās kakla līnijas. Ideāli veidotos sejas pantus klāja nevainojama āda. Biezie kastaņbrūnie mati veidoja augstu frizūru, lai gan parasti tie viņai bija līdz pleciem. Viņa līdzinājās supermodelei.

Viņš pavirzījās Dženiferai tuvāk. Viņa Džekam uzsmaidīja, pārbaudīdama nevainojamo grimu, un noglaudīja viņa roku. Viņš braucīja Dženiferas kāju, bīdīdams kleitu augšup. Viņa to atgrūda.

-   Varbūt vēlāk. Viņa čukstēja tā, lai šoferis nedzirdētu. Džeks pasmaidīja un atčukstēja, ka vēlāk viņam varētu būt galvassāpes. Viņa iesmējās, un tad viņš atcerējās, ka šonakt neiznāks nekāds “vēlāk”.

Džeks atzvēlās biezi polsterētajā sēdeklī un pavērās laukā pa logu. Viņš nekad nebija bijis Baltajā namā. Dženifera to jau bija apmeklējusi divas reizes. Viņa neizskatījās satraukta, bet viņš nervozēja. Džeks sakārtoja tauriņu un saglauda matus, kad mašīna iegriezās ielā pie Baltā nama.

Abus metodiski pārbaudīja Baltā nama apsardze. Dženifera, kā vienmēr, saņēma apbrīnas skatienus no visiem klātesošajiem vīriešiem un sievietēm. Kad viņa pieliecās, lai sakārtotu augstpapēžu kurpes, viņas augums parādījās visā krāšņumā, tērpts piectūkstoš dolāru kleitā, un padarīja vairākus Baltā nama darbiniekus laimīgākus. Džeks saņēma parastos skaudības pilnos skatienus no puišiem. Pēc tam viņi devās namā iekšā un pasniedza savus ielūgumus jūras karaflotes seržantam, kas viņus izvadīja pa zemākā līmeņa ieejas gaiteni un augšup pa kāpnēm uz Austrumu zāli.

*  * *

-   Velns parāvis! Prezidents bija pieliecies, lai paceltu savu vakara notikumam veltīto runas lapiņu, un viņa plecs pēkšņi iesmeldzās. Manuprāt, tas skāris cīpslu, Glorija.

Glorija Rasela sēdēja vienā no ērtajiem plīša krēsliem, ar kuriem prezidenta sieva bija izdekorējusi Ovālo kabinetu.

Pirmajai lēdijai bija laba gaume, ja arī pietrūka kas cits. Viņa izskatījās jauka, bet mazliet paviegla intelekta ziņā.

Viņas ģimenes vēsture bija nevainojama veca nauda, seni sakari. Prezidenta saites ar konservatīvo bagātnieku aprindām un valsts ietekmīgākajiem slāņiem ne mazākā mērā nebija iespaidojušas viņa sakarus ar liberālo kontingentu. Viņš spēja apburt cilvēkus, prata radīt vienprātību. Prezidenta labajam izskatam bija lielāka nozīme, nekā ļaudis to vēlējās atzīt.

Veiksmīgam prezidentam bija jāprot izlikties.

-   Manuprāt, man jāparādās ārstam. Prezidentam nebija nekāds labais noskaņojums, bet arī Rasela nebija omā.

-   Labi, Alan, kā tu izskaidrosi durtu brūci Baltā nama preses dienestam?

-   Ārsta un pacienta attiecības taču ir konfidenciālas?

Rasela izbolīja acis. Viņš dažreiz spēja izrādīties tāds

nejēga.

-   Visa informācija par to, kas ar tevi notiek, ir pieejama sabiedrībai.

-   Visa nē.

-   Tad atliek to saskatīt. Viss vēl nebūt nav beidzies, Alan.

Rasela kopš vakardienas bija izsmēķējusi trīs cigarešu paciņas un izdzērusi divas lielas kafijas krūzes. Jebkuru mirkli viņu pasaulei, abu karjerai varēja pienākt satriecošs gals, ja atskanētu policijas klauvējiens pie durvīm. Viņa tik tikko valdījās. Viņa gribēja kliegdama skriet no vienas telpas uz otru. Viņai laiku pa laikam kļuva nelabi. Rasela sakoda zobus un iekrampējās krēslā. Viņai no prāta neizgāja pilnīga posta ainas.

Prezidents caurskatīja runas kopiju, vienu daļu iegaumēdams, pārējo viņš improvizēs. Viņam bija fenomenāla atmiņa. Tā viņam bija labi kalpojusi.

-   Tāpēc tu man esi, Glorij, vai ne? Lai visu grieztu par labu. Viņš paraudzījās uz Raselu.

Kādu brīdi viņa domāja, vai viņš zina? Vai viņš zināja to, ko viņa bija ar to izdarījusi. Viņas ķermenis saspringa un pēc tam atslāba. Viņš nevarēja to zināt, tas nebija iespējams. Viņa atcerējās, kā viņš piedzēries bija lūdzies. Ak vai, kā pudele viskija spēja izmainīt cilvēku.

-    Protams, Alan, bet mums jāpieņem kāds lēmums. Jāizveido alternatīva stratēģija atkarībā no tā, kas mums stāv priekšā.

-   Es nevaru grozīt savu dienas kārtību. Bez tam, šis puisis neko nevar padarīt.

Rasela papurināja galvu.

-   Mēs nevaram par to būt pārliecināti.

-   Iedomājies, viņam būs jāatzīst laupīšana un jāizstāsta, ko viņš tur darīja. Vai tu vari stādīties priekšā, ka viņš nāks klajā ar šo stāstu vakara ziņās? Viņi to aizvedīs uz trako namu. Esmu drošībā. Tas puisis man netiek klāt, Glorija. Pat pēc miljons gadiem nē.

Braucot limuzīnā atpakaļ uz pilsētu, viņi bija izstrādājuši stratēģiju. Viņu pozīcija būs vienkārša kategorisks noliegums. Viņi šo stāstu atzīs par nepamatotu apgalvojumu un izteiks līdzjūtību nabaga nelīdzsvarotajam noziedzniekam un viņa apkaunotajai ģimenei.

Protams, pastāvēja vēl viena iespēja, bet Rasela nevēlējās par to runāt ar prezidentu. Viņa secināja, ka šis scenārijs būtu pieņemamāks. Tā patiešām bija vienīgā izeja.

-   Ir notikušas vēl dīvainākas lietas. Viņa skatījās uz prezidentu.

-  Tā vieta tika sakopta, vai ne? Tur nekā vairs nevar atrast, izņemot viņu. Prezidenta balss kļuva nervoza.

-   Taisnība. Rasela aplaizīja lūpas. Prezidents nezināja, ka vēstuļu nazis ar pirkstu nospiedumiem un viņa asinīm tagad atradās tā noziedzīgā aculiecinieka īpašumā.

Viņa piecēlās un sāka staigāt.

-    Es, protams, nevaru runāt par noteiktām seksuālā kontakta pēdām. Bet to vienalga nevarēs saistīt ar tevi.

-   Es pat neatceros, vai mēs to darījām. Šķiet, ka es darīju.

Viņa nespēja savaldīt smaidu, dzirdot šo piezīmi.

Prezidents pagriezās un paskatījās uz viņu.

-   Kā ar Bērtonu un Kolinu?

-   Kas ir ar viņiem?

-   Vai tu esi ar viņiem runājusi? Tas bija pietiekoši skaidrs mājiens.

-   Viņiem ir tikpat daudz, ko zaudēt, kā tev, Alan, vai ne?

-   Kā mums, Glorija, kā mums. Viņš, raugoties spogulī, sakārtoja kaklasaiti. Vai ir kas zināms par nelūgto skatītāju?

-   Vēl ne. Viņi ar to nodarbojas.

-   Kā tu domā, kad viņi sapratis, ka viņa ir pazudusi?

-   Tā kā ir tik siltas dienas, es ceru, ka drīz.

-   Cik smieklīgi, Glorija.

-         Kad konstatēs viņas pazušanu, tiks aptaujāti cilvēki. Izsauks viņas vīru. Policija dosies uz māju. Nākošajā dienā laikrakstu titullapās parādīsies divi, varbūt trīs virsraksti.

-   Un tad policija sāks izmeklēšanu.

-   Mēs tur neko nevaram darīt.

-         Bet tu to paturēsi savā kontrolē. Prezidenta piere apmācās, kamēr viņš aši pārdomāja dažādus scenārijus. Vai viņš bija pārgulējis ār Kristiju Salivenu? Viņš cerēja, ka bija. Vismaz tad nakts nebūtu bijusi tik bezjēdzīga.

-   Tik, cik iespējams, lai neradītu pārāk lielas aizdomas.

-         Tas nemaz nav grūti. Izmanto to, ka Valters Saliveņs ir mans tuvs draugs un politiskais sabiedrotais. Tāpēc man, dabiski, ir personīga ieinteresētība šajā lietā. Tev tas viss jāpārdomā, Glorija. Es tev par to maksāju.

(Jn tu pārgulēji ar viņa sievu, domāja Rasela. Tu tik esi draugs.

-   Šis loģiskais gājiens man jau bija ienācis prātā, Alan.

Viņa aizsmēķēja cigareti un lēnām izpūta dūmus. Sajūta bija laba. Viņai vajadzēja turēties soli priekšā viņam šajā lielā. Tikai vienu mazu soli priekšā, un ar viņu viss būs kārtībā. Viņai neklāsies viegli, prezidentam bija ass prāts, bet viņš bija arī kašķīgs. Kašķīgi ļaudis parasti pārvērtēja savas spējas un par zemu novērtēja citus.

-   Vai neviens nezināja, ka viņa ar tevi tiekas?

-          Es domāju, mēs varam pieņemt, ka tas bija noslēpums. Kristijai nekad daudz nebija bēniņos, viņas dāvanas bija nedaudz zemāk, taču viņa orientējās ekonomikā kā vislabākais finansists. Prezidents piemiedza ar aci savai

padomniecei. Viņa varētu zaudēt astoņsimt miljonus, ja viņas vīrs uzzinātu, ka viņa ar kādu pārguļ, pat ja tas būtu prezidents.

Rasela zināja par Valtera Salivena dīvainībām, par spoguli un krēslu, bet Salivens neko nezināja par norunāto satikšanos. Viņš to nedabūja novērot, kas lai zina, kā viņš būtu reaģējis. Paldies Dievam, ka tur tumsā nebija sēdējis Salivens.

-   Es tevi, Alan, brīdināju, ka kādu dienu tavas mazās ārpusprotokola nodarbības mums sagādās nepatikšanas.

Ričmonds palūkojās uz viņu ar vilšanās izteiksmi sejā.

-   Paklausies, vai tu domā, ka esmu pirmais šai amatā, kurš nedaudz šļūcis pa kreisi? Neesi tik naiva, Glorij. Vismaz es esmu daudz diskrētāks kā daži no maniem priekšgājējiem. Es uzņemos atbildību, ko no manis prasa šis darbs… un staigāju lepni paceltu galvu, vai tu saproti?

Rasela nervozi berzēja kaklu.

-   Saprotu, mister prezident.

-Tad atliek tikai viens puisis, kas neko nevar izdarīt.

-   Pieliks ar vienu, lai izjauktu kāršu namiņu.

-   Ak tā? Bet namiņā dzīvo daudz cilvēku. Atceries to.

-   Es atceros, šef, katru dienu.

Pie durvīm pieklauvēja. Raselas palīgs pabāza galvu.

-   Vēl piecas minūtes, ser. Prezidents pamāja un ar žestu aizraidīja viņu projām.

-   Kāda precizitāte šīs prezentācijas sakarā.

-   Rensoms Baldvins ieguldīja lielu summu tavā kam^ paņā, tāpat visi viņa draugi.

-Tev nav man jāatgādina politiskais revanšs, dārgā.

Rasela piecēlās un tuvojās viņam. Viņa saņēma prezidenta veselo roku un vērīgi viņu aplūkoja. Viņam uz kreisā vaiga bija neliela rēta. Atmiņas par kādu šrapneli no

Vjetnamas kara beigām. Kad viņa politiskā karjera bija pilnās burās, sievietes piekrita, ka nelielā rēta vairo viņa pievilcību. Rasela skatījās uz šo rētu.

-   Alan, es izdarīšu vienalga ko, lai aizsargātu tavas intereses. Tu tiksi cauri sveikā, bet mums jāstrādā kopā. Mēs esam komanda, Alan, mēs esam velnišķīgi laba komanda. Viņi mūs nevar sakaut, ja mēs darbojamies kopā.

Prezidents īsu brīdi pētīja viņas seju, tad atalgoja viņu ar smaidu, kas parasti parādījās zem virsrakstiem laikrakstu titullapās. Viņš Raselu viegli noskūpstīja uz pieres un piespieda sev klāt. Viņa tam piekļāvās.

-   Es tevi mīlu, Glorija. Tu esi uzticams biedrs. Viņš paņēma savu runu. Pienācis izrādīšanās brīdis. To teicis, prezidents pagriezās un izgāja no kabineta. Rasela noskatījās viņa platajā mugurā, rūpīgi noberzēja vaigu un sekoja viņam.

** *•*

Džeks paskatījās visapkārt uz milzīgās Austrumu zāles pārspīlēto eleganci. Tā bija pārpildīta ar dažiem šīs valsts visvarenākajiem vīriem un sievām. Viņam visapkārt notika meistarīga sakaru dibināšana, un viņš kā lempis tikai stāvēja uz vietas. Džeks paskatījās uz telpas otru pusi un ieraudzīja, ka viņa līgava iespiedusi stūrī kādu kongresmeni no kāda Rietumu štata. Nebija šaubu, ka viņa tam uzmācās ar lūgumiem, meklēdama laba likumdevēja palīdzību Baldvina uzņēmumu vajadzībām.

Viņa līgava daudz laika pavadīja, mēģinot piekļūt varenajiem visos līmeņos. Sākot ar apgabala ierēdņiem līdz Senāta komisiju vadītājiem. Dženifera spēlējās ar viņu egocentrismu, lai iegūtu atbalstu Baldvina uzņēmumiem, kad bija jānokārto kārtējais lielais darījums. Viņas tēva

firmas kapitāla dubultošanās pēdējo piecu gadu laikā notika, pateicoties viņas izcili veiktajam uzdevumam. Kurš vīrietis gan spēja justies drošs saskarsmē ar viņu.

Rensoms Baldvins, sešas pēdas un piecas collas garš, ar bieziem sirmiem matiem, riņķoja apkārt telpai, spiežot rokas tiem politiķiem, kuri viņam jau piederēja, un paņemdams pie elkoņa dažus citus, kurus viņš vēl nebija nopircis.

Balvas piešķiršanas ceremonija bija notikusi pietiekoši ātri. Džeks uzmeta skatu pulkstenim. Viņam drīz būs jādodas atpakaļ uz ofisu. Pa ceļam šurp Dženifera bija kaut ko minējusi par privātām viesībām Vilarda viesnīcā vienpadsmitos vakarā. Viņš berzēja seju. Nolādētā neveiksme.

Džeks jau gatavojās paaicināt Džcniferu malā, lai izskaidrotu viņai savu agro aiziešanu, kad pie viņas piegāja prezidents. Viņiem pievienojās Dženiferas tēvs, un pēc mirkļa visi trīs nāca Džeka virzienā.

Džeks nolika savu dzēriena glāzi un noklepojās, lai runājot neizklausītos kā pēdējais muļķis. Dženifera un viņas tēvs pļāpāja ar prezidentu kā veci draugi. Smiedamies, tērgādami viņi pieskārās viens otra elkoņiem, it kā prezidents būtu viņu brālēns Neds no Oklahomas. Bet viņš nebija nekāds brālēns Neds viņš bija Amerikas Savienoto Valstu prezidents.

-   Tu tātad esi tas veiksminieks? Prezidentam bija patīkams un pēkšņs smaids. Viņi sarokojās. Viņš bija tikpat garš, cik Džeks. Džeks apbrīnoja viņa spēju saglabāt formu tādā darbā.

-   Džeks Grehems, mister prezident. Man ir tas gods iepazīties, ser.

-   Man ir tāda sajūta, ka es jūs jau pazīstu, Džek. Dženifera man tik daudz pārjums stāstījusi. Pārsvarā tikai labu. Viņš plati pasmaidīja.

-    Džeks ir partneris Patona, Šova un Lorda firmā. Dženifera joprojām turējās pie prezidenta elkoņa. Viņa paskatījās uz Džeku un pasmaidīja.

-   Es vēl neesmu partneris, Džena.

-    Tas ir tikai laika jautājums, atskanēja Rensoma Baldvina balss. Ja tavs klients būs Baldvina uzņēmumi, tu varēsi nosaukt savu cenu jebkurā šīs valsts juridiskajā firmā. To tu paturi prātā.

-    Uzklausi viņu, Džek. Šī balss ir pieredzes balss. Prezidents pacēla savu glāzi un tad nevilšus strauji to nolika atpakaļ. Dženifera paklupa, palaižot vaļā viņa roku.

-   Atvainojos, Dženifera. Esmu pārāk daudz spēlējis tenisu. Tā nolādētā roka man atkal sagādā problēmas. Izskatās, Rensom, ka tev ir jauks protežē.

-   Viņam, sasodīts, būs jāizcīna mana meita impērijas dēļ. Varbūt Džeks varētu kļūt par karalieni un Džena par karali. Kā būs ar vienlīdzīgām tiesībām? Rensoms gardi nosmējās.

Džeks juta, ka nosarkst. Esmu tikai jurists, Rensom. Man nav nepieciešams tukšs tronis, ko aizpildīt. Dzīvē ir arī citas lietas, ko darīt.

Džeks paņēma savu kokteiļa glāzi. Negāja tik gludi, kā viņš būtu vēlējies. Viņš ieņēma aizsargpozīcijas. Ko gan Rensoms Baldvins patiesībā domāja par savu nākošo znotu? It īpaši tagad? Īstenībā Džekam bija vienalga.

Rensoms vairs nesmējās un vērīgi viņu nopētīja. Dženifera pielieca savu galviņu tā, kā viņa to darīja, kad Džeks pateica kaut ko nepiemērotu, un tas atgadījās bieži. Prezidents viņos visos trijos nolūkojās, ātri uzsmaidīja un, atvainodamies,.aizgāja. Viņš devās pie kādas sievietes.

Džeks vēroja viņu aizejam. Viņš bija šo sievieti redzējis pa televizoru, kad tā aizstāvēja prezidenta pozīciju ne

skaitāmos jautājumos. Glorija Rasela pašlaik neizskatījās sevišķi priecīga, bet, ņemot vērā viņas darba specifiku, laime te bija rets viesis.

Džeks tikai vēlāk tā īsti apzinājās, ka viņš bija ticies ar prezidentu, spiedis viņa roku. Viņš pavilka Dženiferu sānis un izteica nožēlu, ka jāaiziet. Viņa nebija apmierināta.

-    Tas ir pilnīgi nepieņemami, Džek. Vai tu apzinies, kas šis ir par vakaru manam tētiņam?

-   Paklau, man pamatīgi jāstrādā. Vai tu to saproti? Man par to maksā.

-   Cik smieklīgi! Un tu to zini. Neviens tajā firmā nav tiesīgs tev uzstādīt šādas prasības, izņemot kaut kādu nieka līdzstrādnieku.

-   Džena, par to nav vērts celt troksni. Es lieliski pavadīju laiku. Tavs tētis saņēma savu mazo balviņu. Tagad laiks atgriezties pie darba. Ar Elvisu viss kārtībā. Viņš nedaudz grib mani izāzēt, bet strādā tikpat daudz, ja ne vairāk, kā es.

-   Tas ir netaisnīgi, Džek. Man tas sagādā neērtības.

s Džena, tāds ir mans darbs. Es tev teicu, neuztraucies par to, tāpēc nav ko uztraukties. Satiksimies rīt. Atpakaļ es braukšu ar taksi.

-Tēvs būs ļoti vīlies.

-    Tēvs nemaz nejutīs manu prombūtni. Iedzer vienu glāzi uz manu veselību un atceries, ko tu teici par to vēlāko laiku? Varbūt mēs to varētu nokārtot pie manis, pārmaiņas pēc.

Viņa ļāva sevi noskūpstīt. Bet, kad Džeks bija prom, viņa aiztraucās pie tēva.

PIEKTĀ NODAĻA

Keita Vitneja iebrauca savas mājas stāvvietā. Vienā rokā viņai bija iepirkumu soma ar pārtiku, otrā ar dokumentiem pārpildītais diplomāts, kad viņa skrēja augšup pa kāpnēm līdz ceturtajam kāpņu laukumiņam. Viņas maksātspējai piemērotās ēkās bija lifti, bet tie ne vienmēr darbojās.

Viņa ātri pārģērbās sporta tērpā, pārbaudīja ierakstītās tele fonogrammas un atkal devās laukā. Viņa izvingrināja stīvos locekļus Ulisa S. Granta statujas priekšā un sāka skrējienu.

Keita devās rietumu virzienā, garām Aviācijas un kosmosa muzejam, pēc tam gar Smitsona institūtu, kas ar saviem tornīšiem un mūra izrobijumiem 12. gadsimta itāļu arhitektūras imitācijas stilā izskatījās drīzāk pēc ārprātīga zinātnieka mājām. Vieglā, ritmiskā solī viņa šķērsoja gājēju ielu tās platākajā daļā un divas reizes apriņķoja apkārt Vašingtona piemineklim.

Viņa mazliet paātrināti elpoja, caur viņas sporta krekliņu izspiedās sviedri, atstādami traipus uz pāri pārvilktā Džordžtaunas juridiskās fakultātes sporta krekla. Keita turpināja rīta skrējienu apkārt baseina līkumam. Cilvēku pūļi kļuva lielāki. Agrīnais rudens atvilināja uz Vašingtonu lidmašīnas, autobusus, automašīnas pilnas ar cilvēkiem no citām valsts malām, kuri cerēja, ka bēdīgi slavenā Vašingtonas tveice būs beigusies un tūristu bari izklīduši.

Kamēr Keita novirzījās no ceļa, lai izvairītos no kāda klaiņojoša bērna, viņa sadūrās ar cilu skrējēju, kurš tuvojās no otras puses. Abi nokrita zemē, kopā savītām rokām un kājām.

-   Velns parāvis! Vīrietis ātri pielēca kājās un tad atsprāga atpakaļ. Viņa sāka celties augšā, ar atvainošanās vārdiem uz lūpām, bet, uz viņu paskatījusies, apsēdās atkal zemē. Pagāja kāds brīdis. Tikmēr arkanzasiešu un aioviešu pulki, apkārušies ar fotoaparātiem, riņķoja ap viņiem.

-   Sveika, Keit. Džeks pasniedza viņai roku, palīdzot piecelties, un aizveda līdz klajumam zem pašlaik kailajiem ķiršu kokiem, kas iekļāva baseinu. Otrpus mierīgajam ūdens klajumam liels un iespaidīgs pacēlās Džefersona piemineklis. Trešā valsts prezidenta slaidais siluets bija skaidri saskatāms rotondas iekšienē.

Keitas potīte sāka uzpampt. Viņa novilka sporta kurpi un zeķi un sāka to berzēt.

-   Es nedomāju, ka tev atliek laiks skriešanai, Džek. Viņa paskatījās uz Džeka pusi. Viņa mati uz pieres nebija kļuvuši plānāki, viņam nebija resns vēders un sejā nemanīja grumbu. Džeka Grehema laiks bija stāvējis uz vietas. Viņai nācās atzīt, ka viņš izskatījās lieliski. Toties Keitas izskats bija pavisam nožēlojams.

Viņa klusībā sevi nobāra par to, ka nebija apgriezusi matus, bet tūlīt pat nokaunējās, ka viņai kas tamlīdzīgs varēja ienākt prātā. Keitai pār degunu noritēja sviedru lāse, un viņa to ar plaukstu noslaucīja.

-   Es to pašu domāju par tevi. Man šķiet, ka prokuroriem neļauj aiziet mājās pirms pusnakts. Vai tu slinko?

-    Tev taisnība. Viņa berzēja potīti, kas pamatīgi smeldza. Ievērojis, ka viņai sāp, viņš noliecās un saņēma viņas kāju savās rokās. Viņa no sāpēm saviebās un sarāvās. Viņš palūkojās Keitai acīs.

-   Atceries, kā es mēdzu pelnīt izliku ar potīšu ievilkšanu un tu biji mana vienīgā un labākā paciente. Es nevienai sievietei neesmu redzējis tik trauslas potītes, bet citādi tu izskaties tik veselīga.

Viņa atslābinājās un ļāva Džekam izmasēt potīti un pēc tam pēdu. Keita uzreiz sajuta, ka viņš nav zaudējis tvērienu. Vai viņš tiešām domāja nopietni, sacīdams, ka viņai ir veselīgs izskats? Keita sarauca pieri. Galu galā viņa bija Džeku pametusi, un viņai bija pilnīga taisnība.

-   Es dzirdēju par Patonu un Šovu. Apsveicu.

-    Ko niekus. Katrs jurists, kam būtu miljonus vērti klienti, varētu panākt to pašu. Viņš pasmaidīja.

-Jā, es avīzē lasīju par saderināšanos. Vēlreiz apsveicu. Par šo piezīmi viņš nesmaidīja. Keita nesaprata, kāpēc.

Džeks lēnām uzvilka viņai zeķi un kurpi un viņu nopētīja. Tu kādu dienu vai divas nevarēsi skriet. Kāja ir diezgan sapampusi. Mana mašīna ir tepat. Es tevi aizvedīšu. i

-   Es braukšu ar taksi.

-   Tu vairāk uzticies Koluīnbijas apgabala taksistam nekā man? viņš tēloja aizvainoto. Bez tam, es neredzu kabatas. Vai tu sarunāsi braucienu par brīvu? Vēlu veiksmi.

Viņa paskatījās uz saviem šortiem. Atslēga bija zeķē. Džeks jau bija ievērojis kunkuli. Keita pasmaidīja par šo dilemmu. Tad viņa, lūpas sakniebusi, slidināja mēli gar apakšlūpu. Džeks šo paradumu atcerējās no seniem laikiem. Lai gan viņš vairākus gadus Keitu nebija redzējis, viņam šķita, ka abi nekad nav šķīrušies.

i ^ | .V

Viņš izstaipīja kājas un piecēlās.

-   Es tev labprāt aizdotu, bet es arī esmu tukšā.

Viņa piecēlās, ar roku atbalstījusies pret viņa plecu, un pārbaudīja potīti.

-Es domāju, ka firmās maksā vairāk.

-    Maksā, tikai es nekad neesmu mācējis apieties ar naudu. Tu to zini. Tā bija patiesība. Viņa vienmēr bija uzmanījusi čeku grāmatiņu. Bet toreiz nekas daudz nebija ko pārraudzīt.

Džeks atbalstīja Keitas roku, kamēr viņa aizkliboja līdz viņa mašīnai desmit gadus vecam subaru furgonam. Viņa pārsteigta to aplūkoja.

-   Tu vēl neesi ticis no tās vaļā?

-   Tai vēl jānobrauc daudz jūdzes. Bez tam, tā ir vēsturiska. Vai tu redzi to tur traipu? Tas palicis no tava saldējuma 1986. gadā. Vakarā pirms mana nodokļu sistēmas gala eksāmena tev nenāca miegs, un es vairs negribēju mācīties. Vai tu to atceries? Tu pārāk strauji pagriezi tajā līkumā.

-   Tev ir slikta selektīvā atmiņa. Es atceros, kā tu nolēji man muguru ar piena kokteili tāpēc, ka es sūdzējos par karstumu.

-   Ak, tas arī vēl? Abi smiedamies iekāpa mašīnā.

Viņa aplūkoja traipu tuvāk, apskatīdama interjeru. Kei-

tai uzmācās tik daudz atmiņu. Viņa paraudzījās uz aizmugures sēdekli un sarauca uzacis. Ja vien tā vieta prastu runāt. Viņa pagriezās un ieraudzīja, ka Džeks to vēro, un juta, ka nosarkst.

Viņi pievienojās nedaudzajām mašīnām un pagriezās austrumu virzienā. Keita nervozēja, bet viņa nejutās neērti, bija tāda sajūta, it kā viņi būtu atgriezušies četrus gadus atpakaļ un vienkārši ielēkuši mašīnā, lai aizbrauktu pēc kafijas vai laikraksta vai lai pabrokastotu uz stūra Sarlotesvilā vai kādā no kafejnīcām, kas bija izkaisītas visap

kārt Kapitolija kalnam. Tomēr viņa bija spiesta sev atgādināt, ka tas noticis pirms daudziem gadiem. Pašlaik tā nebija. Tagad viss atšķīrās. Viņa mazliet nolaida loga stiklu.

Džeks ar vienu aci vēroja ielu un ar otru Keitu. Viņu tikšanās nebija nejauša. Viņa bija skrējusi pa to pašu maršrutu, kopš viņi bija pārcēlušies uz Vašingtonu un mitinājušies mazajā ūķītī dienvidaustrumu daļā pie Austrumu tirgus.

Torīt Džeks bija pamodies ar izmisīgu vēlēšanos, kādu nebija jutis, kopš Keita viņu pirms četriem gadiem pameta. Nedēļu pēc viņas aiziešanas viņš saprata, ka viņa nenāks atpakaļ. Tagad, kad viņu gaidīja kāzas, viņš bija izlēmis, ka kaut kādā veidā jāsatiek Keita. Viņš negribēja, nevarēja ļaut šai liesmiņai izdzist. Vēl nē. Ļoti iespējams, ka viņš vienīgais no abiem nojauta, ka kaut kas vēl kvēlo. Un ja arī viņam nepietika drosmes atstāt telefonogrammu viņas automātiskajā atbildētājā, Džeks bija izlēmis, ka jāsatiek viņa gājēju ielā. Ja būs lemts viņu atrast visu šo tūristu un vietējo iedzīvotāju pūlī, viņš to satiks.

Pirms abu sadursmes Džeks jau kādu stundu bija skrējis, pētīdams cilvēku barus, meklēdams seju no ierāmētās fotogrāfijas. Viņš bija Keitu ievērojis apmēram piecas minūtes pirms abu pēkšņās satikšanās. Ja viņa sirdspukstu ātrums vēl nebija dubultojies šo vingrinājumu rezultātā, tas vienalga būtu noticis, tiklīdz viņš ieraudzīja viņu skrienam vieglā solī. Viņš nebija gribējis sastiept Keitas potīti, bet tieši tāpēc viņa pašlaik sēdēja Džeka mašīnā. Tas bija iemesls, kāpēc viņš Keitu veda mājās.

Keita atglauda matus un ar gumijas lenti, kas bija viņai uz plaukstas locītavas, sasēja tos zirgastē.

-   Kā pa darbu?

-   Viss kārtībā. Viņš negribēja runāt par darbu. Kā klājas tavam vecajam?

-   Tu to zini labāk par mani. Viņa nevēlējās runāt par tēvu.

-   Neesmu viņu redzējis kopš…

-   Tev paveicies. Viņa apklusa.

Džeks nevarēja sev piedot muļķību, ka sācis runāt par Luteru. Viņš bija cerējis, ka meita panākusi izlīgumu ar tēvu gadu gaitā. Tas acīmredzot nebija notiqis.

-   Esmu dzirdējis, ka tu lieliski strādā štata prokuratūrā.

-   Ak tā?

-   Es runāju nopietni.

-   Kopš kura laika?

-   Katrs cilvēks reiz kļūst pieaudzis, Keit.

-Tikai ne Džeks Grehems. Ak, Dievs! Lūdzu, nevajag.

Džeks iegriezās Konstitūcijas avēnijā un brauca Juniona stacijas virzienā. Viņš pēkšņi attapās. Džeks labi zināja, kādā virzienā jābrauc, bet viņš to negribēja Keitai izrādīt.

-    Es, liekas, šeit esmu nomaldījies, Keit. Uz kuru pusi jābrauc?

-   Piedod. Apkārt Kapitolijam, tālāk uz Merilendas avēniju un pa kreisi uz Trešo ielu.

-   Tev šis rajons patīk?

-    Par manu algu tas mani gluži labi apmierina. Vai drīkst minēt? Tu droši vien dzīvo Džordžtaunā, vai ne? Vienā no lielajiem federālajiem pilsētas namiem ar kalpotāju telpām. Vai man taisnība?

Viņš paraustīja plecus.

-   Neesmu pārcēlies. Dzīvoju turpat.

Viņa skatījās uz Džeku platām acīm.

-   Džek, ko tu iesāc ar visu to naudu?

-    Pērku, ko gribu. Man nemaz tik daudz nevajag. Viņš palūkojās atpakaļ viņai acīs. Vai nevēlies saldējumu, kā toreiz?

-   Cik es zinu, šajā pilsētā tādu nevar dabūt.

Džeks pagrieza mašīnu apkārt, pasmaidīja un piespieda gāzes pedāli.

-   Acīmredzot tu neesi pielikusi visas pūles.

*  * *

Pēc pusstundas viņš iegriezās viņas stāvvietā. Izlēcis no mašīnas, viņš palīdzēja Keitai izkāpt. Viņas potīte bija kļuvusi stīvāka. Saldējums bija gandrīz apēsts.

-   Es tev palīdzēšu uzkāpt augšā.

-   Paldies, nevajag.

-   Es sabojāju tavu potīti. Ļau j man izpirkt grēkus.

-   Ar mani viss kārtībā, Džek. Šis tonis viņam bija pazīstams pat pēc četriem gadiem. Viņš, neveikli pasmaidījis, pagāja malā. Viņa jau bija tikusi līdz pusei augšup pa kāpnēm un Džeks kāpa mašīnā, kad viņa pagriezās.

-   Džek? Viņš pacēla acis. Paldies par saldējumu. Viņa iegāja mājā.

Braukdams projām, Džeks neievēroja, ka pie mazā koku pudura blakus stāvvietai stāvējla kāds vīrs.

Luters iznāca no koku ēnas un paskatījās augšup uz dzīvokļu namu.

Viņam kopš divām dienām bija pilnīgi mainījies izskats. Labi, ka viņam tik ātri auga bārda. Mati bija ļoti īsi apgriezti, un to, kas bija atlicis, slēpa cepure. Uz acīm bija saulesbrilles, un plats mētelis apsedza viņa kalsno stāvu.

Viņš bija cerējis Keitu vēlreiz ieraudzīt, pirms aizbrauca. Viņš bija pārsteigts, ieraugot Džeku. Bet viss bija kārtībā, viņam patika Džeks.

Luters ietinās mētelī. Cēlās vējš, un Vašingtonā bija vēsāks nekā parasti šajā gadalaikā. Viņš raudzījās augšup uz savas meitas dzīvokļa logu.

Četrpadsmitais dzīvoklis. Viņš to labi zināja, jo bija tajā iekļuvis vairākas reizes, meitai nezinot. Tā viņam bija bērna spēlīte atvērt standarta parādes durvju slēdzeni negāja ilgāk kā ar atslēgu. Viņš parasti apsēdās krēslā dzīvojamā istabā un vēroja simtiem dažādu lietu, kas glabāja atmiņas. Dažas no tām liecināja par labiem laikiem, bet lielākā daļa par vilšanos.

Dažreiz viņš vienkārši aizvēra acis un izjuta dažādās smaržas gaisā. Viņš pazina viņas smaržas pavisam neuzkrītošas. Istabā bija lielas, masīvas un nobružātas mēbeles. Ledusskapis parasti bija tukšs. Viņa savas lietas turēja kārtībā, kas nebija ideāla, bet šī vieta izskatījās apdzīvota, kādai tai bija jābūt.

Viņai daudz zvanīja. Viņš noklausījās, kā daži atstāja ziņu, un vēlējās, kaut viņa būtu izvēlējusies citu darbu. Pats būdams noziedznieks, viņš apzinājās, cik daudz nenormālo klīda ielās. Bet bija par vēlu ieteikt savam vienīgajam bērnam mainīt profesiju.

Viņš saprata, ka viņu attiecības bija dīvainas, bet Luters zināja, ka to pelnījis. Viņš atcerējās savu sievu. Šī sieviete bija viņu mīlējusi un visus šos gadus pavadījusi kopā ar viņu. Un ko viņa saņēma? Sāpes un ciešanas. Un pēc tam agru nāvi, kad viņa bija no Lutera izšķīrusies. Viņš jau kuro reizi pārdomāja, kāpēc viņš turpināja pārkāpt likumu. Tas noteikti nebija naudas dēļ. Viņš bija vienmēr dzīvojis pieticīgi un izdāļājis lielu daļu no sava salaupītā. Šī viņa izvēle dzīvē bija padarījusi viņa sievu traku no uztraukumiem un atsvešinājusi no meitas. Viņš nesaņēma nekādu pārliecinošu atbildi, kāpēc viņš turpināja apzagt bagātniekus. Varbūt viņš to darīja, lai pierādītu, ka ir spējīgs to paveikt?

Luters vēlreiz palūkojās uz savas meitas dzīvokli. Viņš dzīvē nekad nebija klāt, kad bija viņai nepieciešams, kā

pēc lai viņa dzīvotu Lutera dēļ. Bet viņš nespēja pilnīgi saraut šo saiti, pat ja viņa to bija izdarījusi. Viņš vienmēr būs atrodams, ja viņa to vēlētos, bet viņš saprata, ka viņa nekad to nevēlēsies.

Luters ātri devās lejup pa ielu un beidzot sāka skriet, lai panāktu autobusu, kas devās uz Juniona metro staciju. Viņš vienmēr bija bijis neatkarīgs no citiem cilvēkiem. Luters bija vientuļnieks, un viņam šāda dzīve patika. Tagad viņš jutās pamests, un tās nebija nekādas patīkamās sajūtas.

Sāka līt, un viņš raudzījās laukā pa aizmugures logu, kamēr autobuss lēnām brauca uz slaveno dzelzceļa staciju, ko no nojaukšanas paglāba tirdzniecības centra atjaunošana. Caur lietus lāšu aizmigloto logu viņš vairs neredzēja to vietu, kur nupat bija stāvējis. Viņš vēlējās turp atgriezties, bet nevarēja.

Luters ierīkojās sēdeklī, uzvilka cepuri dziļi pār acīm un izšņauca degunu. Pacēlis pamestu avīzi, viņš izlasīja virsrakstus. Viņš zīlēja, kad tie viņu atradīs. Kad tas būs noticis, viņš to nekavējoties uzzinās. Visi šai pilsētā būs informēti, ka Kristīne Salivena mirusi. Par mirušajiem bagātniekiem rakstīja pirmajās lappusēs. Vidusmēra Džo tika rezervēta vieta kopējo ziņu nodaļā. Kristi ja Salivena noteikti būs titullapas pašā priekšā, pa vidu.

Luters nometa avīzi uz grīdas. Viņš salīcis ierāvās savā sēdeklī. Viņam jāsatiek advokāts, un pēc tam viņš pazudīs. Autobuss turpināja monotoni dūkt, un viņš beidzot aizvēra acis, bet negulēja. Luters uz mirkli iedomājās sevi sēžam savas meitas viesistabā, un šoreiz viņa tur bija kopā ar Luteru.

SESTĀ NODAĻA

Luters sēdēja pie neliela konferenču galda pavisam vienkārši mēbelētā telpā. Krēsli un galdi bija veci un nobružāti. Paklājs bija tikpat vecs un ne visai tīrs. Vienīgais priekšmets uz galda bez viņa dokumentiemA bija vizītkaršu paliktnis. Viņš paņēma vienu vizītkarti un pagrozīja pirkstos: “Juridiskie pakalpojumi, reģistrēta korporācija”. Šie juristi nebija tie labākie savā nozarē. Viņi atradās tālu no centra varas gaiteņiem. Te strādāja trešās šķiras juridisko skolu absolventi, kas tik tikko vilka savu profesionālo dzīvību, cerot uz kādu veiksmi nākotnē. Bet viņu sapņi par lieliem birojiem, bagātiem klientiem un galvenokārt par lielu naudu pamazām izkūpēja ar katru aizejošo gadu. Bet Luteram nebija vajadzīgi tie labākie. Viņam tikai bija nepieciešams kāds ar jurista grādu un pareizi noformēti papīri.

-   Viss kārtībā, mister Vitnej. Šis puisis izskatījās kādus divdesmit piecus gadus vecs cerību un enerģijas pilns. Šī vieta nebija viņa galamērķis. Viņš vēl ticēja savai veiksmei. Vecākā vīra nogurusī, izmocītā un gļēvā seja vairs nevēstīja par cerībām. Iepazīstieties ar mūsu vadošo advokātu Džeriju Bērnu. Viņš būs jūsu testamenta otrs liecinieks.

Parādījās barga izskata sievišķis, mazliet pāri četrdesmitiem, turot rokā rakstāmo un notāra zīmogu. Filisa ir mūsu notāre, mister Vitnej. Viņi visi apsēdās. Vai jūs vēlētos, lai es nolasu jūsu testamenta noteikumus skaļi?

Džerijs Bērns jau kādu laiku bija sēdējis pie galda un izskatījās līdz nāvei nogarlaikojies. Viņš lūkojās tukšumā, sapņodams par daudzām citām vietām, kur viņš labprātāk atrastos. Vadošais advokāts Džerijs Bērns. Viņa izskats liecināja, ka viņš labāk šķūrētu mēslus kādā Vidusrietumu fermā. Viņš nicinoši paskatījās uz savu jaunāko kolēģi.

-   Esmu to izlasījis. Luters atbildēja.

-   Labi, teica Džerijs Bērns. Varam sākt.

Nolādētie juristi bez viņiem nevarēja ne aiziet nokārtot dabiskās vajadzības, ne nomirt. Vai tāpēc, ka juristi taisīja visus šos likumus, viņi bija veiklāki par citiem? Tad viņš atcerējās Džeku un pasmaidīja. Džeks tāds nebija. Džeks no tiem atšķīrās. Pēc tam Luters iedomājās savu meitu, un viņa smaids nozuda. Keita arī nebija tiem līdzīga, bet Keita viņu ienīda.

Luters iegāja fotoaparatūras veikalā un nopirka polaroida kameru un filmu paciņu. Viņa plānos nebija ļaut kādam citam attīstīt fotogrāfijas, kuras viņš gatavojās uzņemt. Luters atgriezās viesnīcā. Pēc stundas viņš bija nofotografējis kopā desmit bildes. Viņš tās ietina papīrā un ielika kabatas portfelī, kuru dziļi noslēpa savā mugursomā.

Viņš apsēdās un paskatījās laukā pa logu. Tā viņš sēdēja gandrīz stundu, tad beidzot sakustējās, aizslīdēja līdz gultai un apgūlās. Būdams vīrs ar raksturu, viņš tomēr nespēja vienaldzīgi noskatīties, kā mirst cilvēks. Luters joprojām bija tās nakts notikumu varā. Galvenais, ka šajā lietā bija iejaukts Savienoto Valstu prezidents. Vīrs, kuru Luters bija cienījis un par kuru bija balsojis. Vīrs, kas ieņēma augstāko amatū valstī un dzērumā gandrīz bija nogalinājis sievieti. Ja Luters būtu redzējis, kā viņa tuvākais radinieks kādu aukstasinīgi piekauj, viņš neizjustu vēl lielāku nepatiku kā tonakt. Luters jutās tā, it kā viņam pašam

būtu uzbrukuši, it kā slepkavnieciskas rokas būtu žņaugušas viņa kaklu.

Viņam tomēr nelika mieru kas cits kaut kas, kam viņš * ' > nespēja pretoties. Viņš iespieda galvu spilvenā un aizvēra acis, nesekmīgi mēģinādams iemigt.

& # H5

-   Brīnišķīgi, Džena. Džeks aplūkoja akmens un ķieģeļu savrupmāju, kas bija vairāk nekā divsimt pēdu gara no viena gala līdz otram. Tai bija vairāk istabu nekā koledžas kopmītnēm. Džeks brīnījās, kāpēc vispār viņi šurp atbraukuši. Līkumotais piebraucamais ceļš izbeidzās pie garāžas, kas domāta četrām automašīnām. Plašie zālieni bija tik perfekti kopti, ka radās sajūta, it kā viņš vērotu milzīgu nefrīta krāsas baseinu. Mājai aizmugurē bija trīsstāvu terase. Katrā no līmeņiem atradās savs peldbaseins. Bez tam to papildināja neatņemamā lielo bagātnieku namu piedeva tenisa korti, staļļi un divdesmit akru zemes. Pēc Ziemeļvirdžīnijas standartiem tā bija īsta lauku impērija.

Pie parādes durvīm gaidīja nekustamā īpašuma aģents. Pie lielās strūklakas, ko rotāja dūres lieluma rozes, kaltas granītā, atradās viņas pēdējā modeļa mersedess. Džeks aši vēlreiz aprēķināja komisijas summu. Viņi bija tik lielisks jauns pāris. Dženifera to tik bieži bija atkārtojusi, ka viņam jau pulsēja deniņos.

Dženifera Baldvina saņēma viņu aiz rokas, un pēc divām stundām viņu ekskursija bija beigusies. Džeks aizgāja līdz plašā zāliena malai un apbrīnoja biezos mežus, kur savus zarus pret debesīm slēja gobas, egles, kļavas, priedes un ozoli. Lapas sāka jau krāsoties, un Džeks vēroja iesārtos, dzeltenos un oranžos toņus slīdam pār īpašumu, kuru viņi nupat apskatīja.

-   Tātad kāda cena? Džeks juta, ka viņam bija tiesības uzdot šo jautājumu. Summa noteikti nebūs viņiem pa kabatai. Jebkurā gadījumā, vismaz viņa kabatai neatbilstoša. Viņam nācās atzīt, ka māja atradās labā vietā tikai četrdesmit piecu minūšu brauciena attālumā no viņa ofisa. Viņš nogaidīdams lūkojās uz savu līgavu.

Viņa izskatījās satraukta un virpināja matu šķipsnu.

-   Trīs miljoni astoņi simti.

Džeka seja kļuva pelēka.

-   Trīs miljoni astoņsimt tūkstoši dolāru?

-   Džek, šis īpašums ir trīsreiz vairāk vērts.

-   Tad, kāpēc, pie velna, viņi to pārdod par trīs miljoniem astoņsimt? Mēs to nevaram atļauties, Džena. Aizmirsti.

Par atbildi viņa iepleta acis. Viņa pamāja uz īpašuma aģenta pusi, kas sēdēja viņas mašīnā, rakstīdams kontraktu.

-    Džena, es pelnu simtdivdesmit tūkstošus gadā. Tu pelni apmēram tikpat daudz, varbūt mazliet vairāk.

-   Kad tu kļūsi par partneri…

-   Tiesa, mana alga palielinājies, bet ne jau pietiekoši, lai varētu atļauties tādu māju. Mēs nevarēsim segt hipotēkas izmaksas. Es domāju, ka mēs ievāksimies tavās mājās.

-   Tās neder precētam pārim.

-   Neder? Tā ir kolosāla māja. Viņš piegāja pie meža zaļumā nokrāsotā dārza sola un apsēdās.

Dženifera nostājās viņam pretī, sakrustojusi rokas, ar apņēmības pilnu izteiksmi sejā. Viņas vasaras iedegums sāka izbālēt. Viņai galvā bija krēmkrāsas filca platmale, no kuras apakšas viņas garie mati krita pār pleciem. Perfekta piegriezuma bikses piegulēja viņas slaidajam augumam. Kājās bija nevainojami nospodrināti ādas zābaki-

-   Mums nevajadzēs apmaksāt hipotēku parādus, Džek.

Viņš paraudzījās augšup uz Dženiferu.

-    Patiešām? Vai viņi mums atdos šo īpašumu tāpat vien, tāpēc, ka mēs esam tik lielisks jauns pāris?

Viņa, kādu mirkli vilcinājusies, teica:

■ Tētis maksā skaidrā naudā par to, un mums būs jāatdod viņam parāds.

Džeks jau to bija gaidījis.

-   Jāatmaksā parāds? Kā, sasodīts, mēs viņam to atdosim, Džena?

-    Viņš ierosināja ļoti liberālu apmaksas plānu, ņemot vērā tavu nākotnes peļņu. Dieva dēļ, Džek, es varētu samaksāt par šo māju no kredīta procentiem, bet es zināju, ka tu iebilstu. Viņa apsēdās tam blakus. Es domāju, ja mēs rīkotos, kā teicu, tev šis darījums vairāk patiktu. Es saprotu, ko tu domā par Baldvinu naudu. Mums tētim būs jāatdod parāds. Tā nav dāvana. Tas ir aizdevums ar procentiem. Es gatavojos pārtdot savu māju. Es par to skaidrā naudā varu saņemt pieklājīgu summu. Tev arī jāiegulda kādā summa. Tas nebūs brauciens par brīvu. Viņa rotaļīgi iebakstīja Džekam krūtīs, lai viņš saprastu. Dženifera pavērās atpakaļ uz mājas pusi. Tā ir skaista, vai ne, Džek? Mēs šeit būsim tik laimīgi. Mēs esam radīti, lai šeit dzīvotu.

Džeks trulu skatienu raudzījās uz mājas fasādi. Viņa galvassāpes kļuva neciešamas. Viņa prāts atteicās darboties. Viņam izkalta rīkle, un locekli kļuva stīvi. Viņš uzmanīgi izvilka savu roku no līgavas tvēriena, piecēlās un devās atpakaļ uz mašīnu.

Dženifera kādu bridi palika sēžam ar neticības izteiksmi sejā un tad sadusmota viņam sekoja. Nekustamā īpašuma aģents, kas uzmanīgi bija vērojis vārdu maiņu abu

starpa, sēdēdams mersedesa, beidza rakstīt kontraktu un nepatikā savilka muti.

*  * *

Bija agrs rīts, kad Luters iznira no mazas viesnīciņas, kas bija paslēpusies biezi apdzīvojamo māju rajonā Vašingtonas ziemeļrietumos. Viņš apturēja taksometru un lika tam braukt uz metro Centra staciju, lūgdams šoferi apmest likumu, ar nolūku apskatīt dažus Vašingtonas raksturīgākos skatus. Lūgums taksīša šoferi nepārsteidza, un viņš automātiski devās pa to maršrutu, ko tūkstošiem reižu vēl nāksies atkārtot, pirms tūrisma sezona būs beigusies. Ja tā vispār šajā pilsētā kādreiz beidzas.

Debesis solīja lietu, bet nekad nevarēja zināt. Gaisa masas virpuļoja un traucās pāri reģionam dažreiz netrāpot pilsētai, dažreiz radīdamas spēcīgas lietus gāzes, pirms ieplūda Atlantijas okeānā. Luters paskatījās uz satumsušajām debesīm, kurām cauri nespēja izlauzties tikko uzausušās saules stari.

Vai viņš pēc sešiem mēnešiem vēl būs dzīvs? Varbūt vairs nē. Viņi Luteru varēja atrast, par spīti viņa piesardzībai. Bet viņš vēl atlikušo laiku plānoja labi pavadīt.

Metro viņu aizvizināja uz Vašingtonas Nacionālo lidostu, un lidostas autobuss viņu aizveda līdz galvenajai ēkai. Viņš jau bija piereģistrējis savu bagāžu Amerikas Aviolīniju reisam uz Dalasas Fortvortu. Tur viņš pārsēdīsies un tālāk dosies uz Maiami, kur viņš pavadīs vienu nakti, un tad cita lidmašīna viņu aizraus līdz Puertoriko. Pēdējais reiss Luteru nogādāš Barbadosā. Par visu bija samaksāts skaidrā naudā.i Viņa pasē bija rakstīts Artūrs Lainiss, sešdesmit piecus gadus vecs, no Mičiganas. Luteram bija kāds pusducis šādu personības dokumentu visi profesio

nāli viltojumi. Pase bija derīga vēl astoņus gadus un no tās varēja spriest, ka viņš ir daudz ceļojis.

Viņš apsēdās uzgaidāmajā zālē un izlikās šķirstām avīzi. Visur bija ļaužu pūļi, troksnis raksturīga darbīgas lidostas ikdiena. Šad tad Luters pacēla acis pār laikraksta malu, lai apskatītos, vai kāds viņam neveltīja vairāk uzmanības kā parasti, bet neko aizdomīgu neredzēja. Viņš bija pietiekoši pieredzējis, lai saprastu, kurā brīdī jāuztraucas. Tika izziņots vina reiss, viņš paņēma borta karti

j .> 7 > I >

un smagiem soļiem devās lejup pa slīpo koridoru uz eleganto lidmašīnu, kas pēc trim stundām viņu nogādās pašā Teksasas sirdī.

Reisi uz Dalasu parasti bija ļoti pārpildīti. Bet, pārsteidzošā kārtā, viņam blakus izrādījās tukša vieta. Viņš novilka mēteli un pārmeta to pāri sēdeklim, lai kāds tur neiesēstos. Iekārtojies viņš paskatījās laukā pa iluminatoru.

Kad lidmašīna sāka virzīties uz pacelšanās skrejceļu, Luters varēja saskatīt Vašingtona pieminekļa virsotni pāri biezajai virpuļojošajai dūmakai. Rīts bija auksts un mitrs. Tikai kādu jūdzi no šīs vietas viņa meita droši vien modās, lai dotos uz darbu, kamēr viņas tēvs ne pārāk vieglu sirdi cēlās mākoņos, lai sāktu jaunu dzīvi ātrāk, nekā bija plānots.

Lidmašīnai ceļoties augšup, viņš skatījās uz pilsētas ainavu un Potomakas upes čūskveidīgo lenti, kamēr tā palika aizmugurē. Viņa domas uz īsu brīdi pievērsās sen mirušajai sievai un dzīvajai meitai.

Viņš palūkojās augšup uz smaidošo stjuartes seju un pasūtīja kafiju. Pēc minūtes viņam tika pasniegtas vienkāršas brokastis. Luters norija kūpošā šķidruma malku un, pastiepis roku, pieskārās iluminatora virsmai, ko klāja dīvainas svītras un švīkājumi. Noslaucījis briļļu stiklus, viņš

ievēroja, ka viņa acis sakrājies miklums. Viņš ātri paraudzījās visapkārt. Lielākā daļa pasažieru beidza brokastot vai laidās īsā snaudā pirms nosēšanās.

Viņš, nolicis paplāti, atsprādzēja drošības jostu un devās uz tualeti. Tur viņš sevi nopētīja spoguli. Viņā raudzījās uzpampušas, apsārtušas acis, zem kurām bija maisiņi. Viņš pēdējo trīsdesmit sešu stundu laikā bi ja jūtami novecojis.

Luters noskaloja seju, ļaudams pilieniem sakrāties ap muti, tad vēlreiz uzšļakstīja ūdeni. Atspiedies pret mazītiņo izlietni, viņš mēģināja savaldīt savus vibrējošos muskuļus.

Neskatoties uz ciešo apņemšanos, viņa prāts atgriezās atpakaļ tajā istabā, kur viņš bija vērojis, cik brutāli sit sievieti. Savienoto Valstu prezidents bija dzērājs, laulības pārkāpējs un sieviešu sitējs. Viņš uzsmaidīja presei, skūpstīja zīdaiņus un flirtēja ar vecām lēdijām. Viņš piedalījās svarīgās apspriedēs, devās lidmašīnās apkārt pasaulei kā valsts vadītājs, bet patiesībā bija nelietis, kas paveda precētas sievietes, pēc tam viņas piekāva un nogalināja.

Šāds cilvēks nedrīkstēja atrasties brīvībā.

Luters jutās ļoti vientuļš un apjucis.

Un visnožēlojamākais bija tas, ka šis nelietis izspruks sveikā,

Luters sev atgādināja: ja būtu trīsdesmit gadus jaunāks, viņš uzsāktu šo cīņu. Bet viņš tāds nebija. Viņa nervi joprojām bija spēcīgāki nekā vairumam cilvēku, bet tie gadu gaitā bija drupināti kā upes klintis. Viņa nervi vairs nebija agrākie. Viņa vecumā citiem nācās izcīnīt cīņas viņa vietā un tās vinnēt vai zaudēt. Viņš vairs nebija tiem līdzvērtīgs, un to viņam nācās atzīt.

Luters atkal paskatījās uz sevi niecīgajā spogulī. Viņam

kaklā pamazām krājās kamols, pirms izlauzās elsas un piepildīja mazo telpu.

Nekāda piedošana nevarēja attaisnot to, ko viņš neizdarīja. Viņš nebija atvēris spoguļa durvis. Viņš nebija nogrūdis šo vīru nost no Kristīnes Salivenas. Viņš būtu varējis novērst sievietes nāvi. Tāda bija šī vienkāršā patiesība. Viņa joprojām būtu dzīva, ja viņš būtu rīkojies. Luters bija iemainījis savu brīvību, varbūt dzīvību, pret cita cilvēka dzīvību. Pret tāda, kas varētu izmantot viņa palīdzību, kas cīnījās par savu kailo dzīvību, kamēr Luters vienkārši noskatījās. Šī cilvēciskā būtne bija nodzīvojusi tikai tiešo daļu no Lutera mūža. Tā bija gļēvuma izpausme, un tagad tā satvēra Luteru un žņaudza kā kāda mežonīga anakonda.

Viņš noliecās pār izlietni, un viņa kājas atteicās klausīt. Viņš pateicās par šo vājuma brīdi. Viņš vairs nespēja skatīties uz savu atspulgu. Mainīgais vējš sašūpoja lidmašīnu, un viņam kļuva nelabi.

Pēc dažām minūtēm viņš saslapināja papīra dvieli ar aukstu ūdeni, noslaucīja seju un pakausi. Beidzot viņš spēja aizkļūt atpakaļ līdz savai vietai. Lidmašīnai turpinot lidojumu, viņa vainas izjūta pieauga ar katru nolidoto jūdzi.

H*

Iezvanījās telefons. Keita paskatījās pulkstenī. Vienpadsmit. Parasti tik vēlā vakara stundā viņa būtu sarunu ierakstījusi, bet kāds spēks lika viņas rokai pastiepties; pirms sāka darboties automātiskais atbildētājs.

-   Hallo.

-   Kāpēc tu neesi darbā?

-   Džek?

-   Kā jūtas tava potīte?

-   Vai tu saproti, cik ir pulkstenis?

-   Es tikai pārbaudu savu pacientu. Ārsti nekad neguļ.

-   Ar tavu pacientu viss kārtībā. Paldies par rūpēm. Viņa par spīti visam pasmaidīja.

-   Saldējums, šī recepte nekad mani nav pievīlusi.

-   Ak tad bijuši vēl citi pacienti?

-   Mans advokāts man ieteica neatbildēt uz šo jautājumu.

-   Gudrs padoms.

Džeks iztēlojās, kā viņa tur sēž, ap vienu pirkstu tīdama matu galus, tāpat kā viņa to darīja, kad abi mācījās, viņš nopūlējās ar vērtspapīru noteikumiem, un viņa ar franču valodu.

-   Tavi mati sprogojas bez tavas palīdzības.

Viņa smaidīdama atrāva pirkstu, tad sarauca pieri. Šī piezīme bija daudz ko atsaukusi atmiņā, ne tikai jauko vien.

-   Ir vēls, Džek. Man rīt ir tiesas sēde.

Viņš piecēlās un pastaigājās ar klausuli, ātri pārdomāja. Jāsaka vienalga kas, lai viņu noturētu pie klausules vēl dažas sekundes. Viņš jutās vainīgs, tā, it kā lavītos viņai klāt. Džeks neapzināti paraudzījās sev pār plecu. Tur neviena nebija, vismaz viņš nevienu neredzēja.

-   Piedod, ka piezvanīju tik vēlu.

-   Nekas.

-   Un piedod, ka nodarīju sāpes tavai potītei.

-   Tu jau par to atvainojies.

-   Jā. Kā tev iet? Es domāju, izņemot tavu potīti.

-Džek, man tiešām jāizguļas.

Viņš jau gaidīja, ka viņa tā teiks.

-   Tad izstāstīsi man, ēdot pusdienas.

-   Es jau tev teicu, ka man ir tiesas sēde.

-   Pēc sēdes.

-   Džek, es neesmu pārliecināta, ka tas būs labi. Manuprāt, tas ir nožēlojams priekšlikums.

Viņš minēja, ko viņa ar to domāja. Viņam vienmēr piemita slikts paradums pārāk analizēt viņas piezīmes.

-    Ak, Dievs! Keit, tās ir tikai pusdienas. Es taču tevi nelūdzu mani apprecēt. Viņš iesmējās, bet saprata, ka bija visu sabojājis.

Keita vairāk nespēlējās ar matiem. Ari viņa piecēlās. Ieraudzījusi savu atspulgu spogulī, viņa sakārtoja naktskrekla apkakli. Viņas pierē bija ievilkušās grumbas.

-   Atvaino, viņš aši teica. Piedod, es tā negribēju teikt. Paklau, es izmaksāju. Man kaut kur jāizdod visa tā nauda, ko es nopelnu. Par atbildi sekoja klusums. Īstenībā viņš nebija pārliecināts, vai viņa vēl bija pie klausules.

Viņš šo sarunu bija izmēģinājis pēdējo divu stundu laikā. Katrs iespējamais jautājums, vārdu maiņa, novirzīšanās no tēmas tika pārdomāta. Viņš būs tik mierīgs, viņa tik saprotoša. Viņi abi tik labi sapratīsies. Līdz šim nekas nebija noticis pēc scenārija. Tagad Džeks nolēma izmantot savu alternatīvo plānu. Viņš izlēma lūgties.

-   Lūdzu, Keit. Man patiešām gribētos ar tevi aprunāties. Lūdzu.

Viņa atkal apsēdās, pavilkusi kājas zem sevis, berzēdama garos kāju pirkstus. Viņa dziļi ievilka elpu. Gadi viņu nebija pārvērtuši tik daudz, cik viņa bija iedomājusies. Vai tas bija labi vai slikti? Tieši pašlaik nebija vērts pārdomāt šo jautājumu.

-   Kad un kur?

-   Mortona restorānā.

-   Pusdienas?

Viņš iztēlojās pārsteigumu viņas sejā, iedomājoties superdārgo restorānu.

-   Labi, tiksimies vecpilsētā pie Faundera parka ap diviem. Tad tur nebūs pusdienas laika pūlis.

-   Tas jau izklausās labāk. Bet es nevaru solīt. Es tev piezvanīšu, ja nevarēšu paspēt.

Viņš lēnām izelpoja. Paldies, Keit.

Džeks nolika klausuli un sabruka uz dīvāna. Tagad, kad viņa plāns bija izdevies, viņš domāja par savu rīcību. Ko viņš Keitai teiks? Ko sacīs viņa? Viņš nevēlējās strīdus. Džeks nemeloja, viņš vienkārši gribēja ar Keitu aprunāties, viņu satikt. Tas arī viss. Viņš sev to vēlreiz atgādināja.

Džeks devās uz vannasistabu, iemērca galvu izlietnē ar aukstu ūdeni, tad, paķēris alus bundžu, vēroja, kā ūdenī veidojas sīki vilnīši. Paņēmis alu, viņš devās uz baseinu uz mājas jumta. Sēdēdams tumsā, Džeks vēroja lidmašīnas, kā tās tuvojās Nacionālajai lidostai virs Potomakas upes. Divas spilgti sarkanas Vašingtona pieminekļa ugunis viņam pamirkšķināja kā mierinādamas. Astoņus stāvus zemāk ielas bija klusas. Tikai paretam atskanēja kāda policijas vai ātrās palīdzības automašīnas sirēna. Džeks vēroja baseina mierīgo virsmu, iebāza pēdu vēsajā ūdenī un skatījās, kā to pārklāj mazi ņirbu vilnīši. Izdzēris savu alu, viņš nokāpa lejā un aizmiga dzīvojamās istabas atzveltnes krēslā, televizoram dūcot. Viņš nedzirdēja, kā zvanīja telefons. Nekāda ziņa netika atstāta. Gandrīz tūkstoš jūdžu attālumā Luters Vitnejs pakāra telefona klausuli un izsmēķēja savu pirmo cigareti pēc trīsdesmit gadiem.

*  # *

Federālā ekspreša pasta mašīna lēnām brauca pa vientuļo lauku ceļu. Šoferis pētīja aprūsējušās, sašķiebušās

pastkastītes, lai atrastu pareizo adresi. Viņš nekad nebija šeit piegādājis sūtījumus. Šķita, ka viņa mašīna pārvietotos no viena grāvja līdz otram pa šauro ceļu.

Viņš iegrieza mašīnu pēdējās mājas piebraucamajā ceļā un sāka jau atpakaļgaitā braukt no tā laukā, kad, palūkojies pa logu, ieraudzīja adresi uz mazas koka plāksnītes blakus durvīm. Viņš pagrozīja galvu un pasmaidīja. Dažreiz vienkārši paveicās.

Mājiņa bija maza un ne visai labi uzturēta. Laika zoba skartais alumīnijs uz palodzēm bija ieliecies tā, it kā būtu piekusis un vēlētos atpūsties.

Durvis atvēra paveca sieviete, ģērbusies puķainā kleitā, uz pleciem uzmetusi biezu džemperi. Viņas piepampušās, apsārtušās potītes norādīja uz vāju asinsriti un varbūt daudzām citām kaitēm. Sūtījums viņa pārsteidza, bet viņa tūlīt pat parakstījās par tā saņemšanu.

Šoferis uzmeta acis parakstam: Edvīna Brūma. Tad viņš iekāpa savā mašīnā un aizbrauca. Viņa vēroja, kā viņš dodas prom, pirms aizvēra durvis.

H'

Rācija iedarbojās.

Freds Barns šo darbu veica jau septiņus gadus. Viņš apbraukāja bagātnieku rajonus, novērojot lielās mājas, to koptās teritorijas. Viņš redzēja, kā dārgas automašīnas ar manekeniem līdzīgiem pasažieriem iekšā devās braucienā pa perfekti asfaltētiem ceļiem, cauri masīviem vārtiem. Viņam nekad nebija nācies ciemoties kādā no šīm mājām. Viņam maksāja, lai viņš tās sargātu, un viņš necerēja kādreiz tajās iekļūt.

Viņš pavērās augšup uz impozanto celtni. Četri līdz pieci miljoni dolāru, viņš minēja. Vairāk naudas, nekā

viņš spētu nopelnīt piecās dzīves. Dažreiz tas šķita netaisnīgi.

Freds pārbaudīja savu rāciju. Viņam jāapskata šī vieta. Viņš īsti nezināja, kas noticis. Tikai īpašnieks bija piezvanījis un pieprasījis, lai patruļas mašīna to pārbaudītu.

Aukstais gaiss, kas pūta viņam sejā, lika Barnsam atcerēties par karstas kafijas tasi ar smalkmaizīti, kam sekotu astoņas stundas miega. Pēc tam viņam savā saturnā atkal būs uz labu laimi jāapbraukā teritorija, pavadot vēl vienu nakti bagātnieku īpašumu sardzē. Par to nemaz tik slikti nemaksāja, tomēr ienākumi izkūpēja ātri. Arī viņa sieva strādāja pilnu slodzi. Viņiem bija trīs bērni, un naudas tik tikko pietika. Bet katram savas rūpes. Viņš noskatījās uz garāžu pieciem automobiļiem mājas aizmugurē, peldbaseinu un tenisa laukumiem. Varbūt visiem tomēr nebija raizes.

Pagriežoties ap stūri, viņš ieraudzīja virvi, kas karājās gar sienu, un domas par kafiju izkūpēja. Viņš pieliecās, ar vienu roku pieskardamies ierocim, ar otru sagrābdams mikrofonu. Viņš ziņoja aizlūzušā balsī. īstā policija būs klāt pēc dažām minūtēm. Viņš varēja gaidīt tos vai pats sākt izmeklēšanu. Viņš tomēr izlēma palikt savā vietā.

Pirmais ieradās Barna priekšnieks sniegbaltā džipā ar firmas zīmi uz durvīm. Pēc trīsdesmit sekundēm uz piebraucamā ceļa parādījās pirmās piecas patruļas mašīnas. Beidzot tās visas stāvēja mājas priekšā kā vilciena vagoni.

Logu piesedza divi virsnieki. Iespējams, ka noziedznieki jau sen bija pametuši šīs telpas, bet policijas dienestā pieņēmumi bija bīstama lieta.

Četri virsnieki devās uz fasādes pusi, vēl divi piesedza mājas aizmuguri. Strādājot pa pāriem, četri policisti sagatavojās doties iekšā. Viņi ievēroja, lca parādes durvis nebi

ja aizslēgtas. Signalizācija bija izslēgta. Viņi pārmeklēja apakšējo stāvu un tad uzmanīgi virzījās augšup pa platajām kāpnēm. Viņu ausis saspringti klausījās, un acis vēroja, vai nebūs kāds troksnis vai kustība.

Līdz tam laikam, kad viņi sasniedza otrā stāva kāpņu laukumiņu, dežurējošā seržanta deguns pavēstīja, ka te nebūs parasta laupīšana.

Pēc četrām minūtēm viņi stāvēja apkārt tai, kura vēl nesen bija jauna un skaista sieviete. Vīni veselīgā sejas krāsa bija kļuvusi nāves bāla.

Seržants, kam bija ap piecdesmit gadiem un trīs bērni, skatījās uz pavērto logu. Paldies Dievam, viņš pie sevis nodomāja. Lai gan istabā ieplūda āra gaiss, istabas atmosfēra bija nospiedoša. Viņš vēlreiz paskatījās uz līķi. Tad ātriem soļiem piegāja pie loga un dziļi ievilka salto āra gaisu plaušās.

Viņa meitai bija apmēram tikpat daudz gadu. Kādu brīdi viņš to iedomājās uz grīdas. Viņš iztēlojās, kā viņas seja pārtop atmiņās. Brutāli aprauta dzīvība. Tagad šī lieta vairs nebija viņa kompetencē. Tomēr viņš vēlējās vienu kaut viņš būtu šeit, kad tas, kas izdarījis šo šausmu darbu, tiks saņemts ciet.

>

SEPTĪTĀ NODAĻA

Sets Frenks košļāja grauzdētas maizes gabaliņu un mēģināja sasiet savai sešgadīgajai meitai matu lentītes, kad iezvanījās telefons. Sievas skatiens viņam vēstīja par situāciju. Viņai bija jāpabeidz pašai sakārtot meitas matus. Sets, vienā rokā turēdams telefona klausuli, ar otru pabeidza sasiet kaklasaiti, klausīdamies mierīgajā, profesionālā dispečera balsī. Pēc divām minūtēm viņš jau sēdēja savā mašīnā. Iecirkņa piešķirtajam fordam bija piestiprināts gaismas signāls. Akvamarīna zilajām gaismām draudoši zibot, viņš aizdrāzās pa patukšajiem lauku ceļiem.

Frenka stūrainais augums jau sāka neglābjami piebriest, un viņa sprogainie melnie mati kādreiz bija bijuši kuplāki. Četrdesmit viena gada vecumā viņš bija triju meitu tēvs. To raksturi ar katru dienu kļuva aizvien sarežģītāki, un viņš sāka apzināties, kam šai dzīvē ir kāda vērtība. Visumā viņš bija laimīgs vīrs. No dzīves viņš nebija saņēmis nokautu, tomēr likuma sardzē bija pavadījis pietiekoši ilgu laiku, lai saprastu, cik pēkšņi viss varēja mainīties.

Frenks iztina košļājamās gumijas gabaliņu un lēnām to košļāja, kamēr garām traucās adataino priežu cieši saaugušās rindas.

Viņš savu likuma sarga karjeru bija sācis kā policists, visnelabvēlīgākajos Ņujorkas pilsētas rajonos, kur izteicienu “dzīves vērtība” visi uzskatīja par muļķīgu. Tur viņš bija redzējis praktiski jebkuru nogalināšanas veidu. Frenks ar

laiku bija kļuvis par detektīvu. Vismaz tagad viņam noziegumu vietās bija jāierodas pēc tam, kad noziedznieki bija jau prom. Tagad viņa sieva naktīs gulēja labāk, zinādama, ka kāds nepatīkams telefona zvans vairs neizpostīs viņas dzīvi. Tik vien viņa varēja cerēt, būdama policista sieva.

Frenku beidzot nozīmēja slepkavību izmeklēšanas nodaļā, kas viņa profesijā skaitījās maksimāls sasniegums. Pēc dažiem gadiem viņš saprata, ka viņam šis darbs patīk, bet ne jau ar koeficientu septiņi līķi dienā. Tāpēc viņš pārcēlās uz dienvidiem, uz Virdžīniju.

Viņš skaitījās vecākais slepkavību izmeklētājs Midltonas apgabalā. Tas izklausījās labāk nekā īstenībā, jo viņš patiesībā bija apgabala vienīgais nodarbinātais slepkavību detektīvs. Šī relatīvi nekaitīgā Virdžīnijas lauku teritorija pagaidām nebija no viņa prasījusi pārāk nopietnu darbu. Ienākumu līmenis uz vienu cilvēku šajā rajonā bija nesamērīgi augsts. Te cilvēkus nogalināja, bet, izņemot to, ka sievas nošāva savus vīrus vai otrādi un bērni, cerēdami uz mantojumu, noknieba savus vecākus, nekas cits neradīja īpašu satraukumu. Noziedznieku vaina šajos gadījumos nebija jāpierāda. Tas prasīja mazāk prāta vingrinājumu vairāk bija nodarbinātas kājas. Šoreiz dispečera telefona zvans solīja pārmaiņas.

Ceļš aizvijās pa mežiem apaugušu apvidu un pēc tam veda gar iežogotiem zaļiem laukiem, kur šķirnes zirgi slinki sagaidīja jauno ritu. Aiz iespaidīgiem vārtiem un gariem, līkumotiem piebraucamajiem ceļiem vīdēja dažu veiksminieku rezidences, kuru Midltoriā patiesībā bija daudz. Frenks secināja, ka viņš nesaņems nekādu palīdzību šajā gadījumā no kaimiņiem. Kad īpašnieki atradās savu cietokšņu iekšienē, viņi, iespējams, neredzēja un nedzirdēja neko, kas notika ārpusē. Viņi to, bez šaubām, vēlējās un dārgi maksāja par šo privilēģiju.

Tuvojoties Salivenu īpašumam, Frenks sakārtoja savu kaklasaiti, skatoties aizmugures spoguli, un pieglauda dažas nomaldījušās matu šķipsnas. Bagātnieki viņam nelikās īpaši pievilcīgi, taču viņš arī tos neienīda. Viņi bija daļa no šīs pasaules saliekamās bildītes. Viņi bija kā vārdu spēle, kas spēja maldināt. Viņam patika mīklas atrisināt. Jo starp savijumiem, pagriezieniem, atrunām un parastām kļūdām vīdēja patiesība ja jūs nogalināt cilvēku, jūs ar to esat saistīts un pēdīgi saņemsiet sodu. Kāds būs šis sods, tas Frenkam parasti nerūpēja. Viņš gādāja par to, lai noziedznieks stātos tiesas priekšā un, ja tiks apsūdzēts, lai saņemtu pienācīgu sodu. Visi bagātie, nabagie vai tie pa vidam. Varbūt viņa meistarība, gadiem ejot, zināmā mērā notrulinājās, bet intuīcija joprojām viņu nepievīla. Galu galā, viņš vienmēr uzticējās savai intuīcijai.

Iegriezis mašīnu piebraucamajā ceļā, viņš ievēroja mazu kombainu, kas pļāva blakus mājai esošo kukurūzas lauku. Tā vadītājs vēroja policijas darbošanos ar vērīgu skatu. Drīz šī informācija izplatīsies pa šo apvidu vēja spārniem. Šis vīrietis neapzinājās, ka izposta bēgšanas pierādījumus. To nezināja arī Sets Frenks. Viņš izkāpa no mašīnas, aši uzvilka žaketi un iesteidzās iekšā pa parādes durvīm.

•»

Rokas dziļi kabatās sabāzis, viņš lēnām virzīja skatienu apkārt istabai, ietverot katru grīdas, sienu un griestu detaļu, pirms atgriezās pie spoguļa durvīm un pie tās vietas, kur vairākas dienas bijā nogulējusi mirusī sieviete.

Sets Frenks teica:

-   Uzņem no vairākiem rakursiem, Stjuart. Izskatās, ka mums tie būs nepieciešami.

Noziegumu izmeklēšanas dienesta fotogrāfs pārvietojās pa istabu visapkārt līķim, mēģinādams uzņemt katru šīs telpas skatu punktu, ieskaitot tās vienīgo iemītnieci. Tam sekos visas nozieguma vietas kopējais videoieraksts ar stāstījumu. Tiesa to varēja neatzīt, bet izmeklēšanas procesā tam bija liela vērtība. Futbola spēlētāji vēroja nofilmētās spēles, bet detektīvi aizvien biežāk pētīja videomateriālus, lai iegūtu papildu informāciju, ko varbūt būs iespējams saskatīt tikai pēc kādas astotās, desmitās vai simtās caurskates.

Virve joprojām bija nostiprināta zem skapja un izzuda caur logu. Tikai tagad to klāja melns pirkstu nospiedumu noteikšanas pulveris, bet tur neko daudz nevarēs atrast. Noziedznieks parasti valkāja cimdus, nolaižoties pa virvi, pat tādu, kurā iesieti mezgli.

Dežurējošais policists Sems Magrūders tuvojās pēc tam, kad divas minūtes bija pavadījis izliecies pa logu, lai ieelpotu svaigu gaisu. Apmēram piecdesmit gadus vecs, ar sarkanu matu cekulu, kas vainagoja gaļīgu seju bez bārdas, viņš pūlējās noturēt brokastis vēderā. Istabā bija ienests liels saliekamais ventilators un logi atvērti līdz galam vaļā. Visam izmeklēšanas grupas personālam bija uzliktas sejas maskas, bet smaka tomēr bija satriecoša. Tie bija dabas atvadu smiekli, veltīti dzīvajiem. Vienu brīdi skaista, nākamo trūdoša.

Frenks pārbaudīja Magrūdera piezīmes un ievēroja apsardzes policista zaļgano sejas nokrāsu.

-   Sem, turies tālāk no loga, tad tava smaržas izjūta pēc četrām minūtēm pazudīs. Citādi tev kļūs vēl sliktāk.

-    Es to zinu, Set. Manas smadzenes man pavēl, bet mans deguns neklausa.

-   Kad piezvanīja vīrs?

-   Šorīt, septiņos četrdesmit piecās pēc vietējā laika.

Frenks mēģināja atšifrēt policista skribelējumus.

-   Un kur viņš atrodas?

-   Barbadosā.

Frenks pielieca galvu. Cik ilgi?

-   Mēs to pārbaudām.

-   Dariet to.

-   Cik daudz pirkstu nospiedumu tu esi atradusi, Laura? Frenks paskatījās uz savu laboranti Lauru Saimonu.

Viņa pacēla acis.

-   Es neko daudz nevaru atrast, Set.

Frenks piegāja viņai klāt.

-   Paklau, Laura, viņas pirkstu nospiedumiem jābūt pa visu šo istabu. Kā ar viņas vīra? Kalpones? Visur vajadzētu būt izmantojamiem pierādījumiem.

-   Es nevaru atrast.

-   Tu gribi mani iegāzt.

Saimona ļoti nopietni pildīja savus darba pienākumus un bija labākā pirkstu nospiedumu speciāliste, ar kādu Frenkam kopā nācies strādāt, tai skaitā Ņujorkā. Viņas sejā redzēja vainas izteiksmi. Visu klāja ogles pļulveris, bet nekā. Pretstatā sabiedrības uzskatam, daudzi noziedznieki tomēr atstāja pirkstu nospiedumus nozieguma vietā. Vajadzēja tikai zināt, kur meklēt; Laura Saimona zināja, kur meklēt, un viņa neatrada neko. Cerams, ka viņi kaut ko iegūs pēc laboratorijas analīzes. Daudzi šķietami neredzami nospiedumi vienkārši nebija ieraugāmi, vienalga kādā leņķī uz tiem krita gaisma. Tāpēc viņi tos sauca par latentajiem. Vienkārši vajadzēja visu apbērt ar pulveri un noņemt nospiedumus no visa, kam noziedznieki varētu būt pieskārušies. Un varbūt laimējas.

-   Esmu iesaiņojusi dažas lietas līdzņemšanai uz laboratoriju. Pēc tam, kad būšu izmantojusi nainhidrīnu un visu pārējo pārklājusi ar supērlīmi, man varbūt kaut kas priekš tevis atradīsies. Saimona ar pienākuma izjūtu pievērsās darbam.

Frenks pašūpoja galvu. Superlīme sianoakrilāts, iespējams, bija labākā metode, lai varētu noņemt pirkstu nospiedumus no priekšmetiem, kur to atrašanās likās neticama. Problēma bija, ka šis nolāpītais process prasīja laiku. Viņiem nebija laika.

-    Paklau, Laurij, pēc ķermeņa izskata spriežot, noziedzniekiem bijis laika diezgan, lai pazustu.

Viņa paskatījās uz Frenku.

-   Man ir vēl viens sianoakrilāta savienojums, ko es visu laiku vēlos pielietot. Tas būs ātrāk. Es varu paātrināt arī superlīmes iztvaikošanas procesu. Viņa pasmaidīja.

Detektīvs saviebās.

-   Pareizi, pēdējo reizi, kad tu to mēģināji, mums no ēkas vajadzēja visus evakuēt.

-   Es neapgalvoju, ka pasaule ir ideāla, Set.

Magrūders noklepojās.

-   Izskatās, ka mums darīšana ar īstiem profesionāļiem.

Sets nosodoši paraudzījās uz apsardzes vīru.

-Tie nav profesionāļi, Seni. Viņi ir noziedznieki. Tie ir slepkavas. Neizskatās, ka viņi būtu apmeklējuši kādu sasodītu koledžu, lai iemācītos, kā to darīt.

-   Piekrītu, ser.

-   Vai jūs esat pārliecināti, ka tā ir šīs mājas saimniece? Frenks jautāja.

Magrūders norādīja uz fotogrāfiju uz naktsskapīša.

-   Kristīne Salivena. Protams, mēs dabūsim personību apliecinošu dokumentu.

-   Vai ir kādi liecinieki?

-   Aculiecinieku nav. Vēl neesam uzklausījuši kaimiņus. Mēs gatavojamies to šodien izdarīt.

Frenks turpināja rakstīt sīkas piezīmes par istabu un tās iemītnieces stāvokli. Pēc tam viņš veica detalizētu telpas un

tās satura uzmetumu. Labs advokāts vienmēr prata padarīt nesagatavotu izmeklēšanas liecinieku par ākstu. Ja tev nav kārtīga pamatojuma, tas nozīmē, ka vainīgie paliek brīvībā.

Frenks nekad neaizmirsīs savu vienīgo mācību stundu, ko apguva kā jaunākais policists, kurš vienmēr pirmais ieradās nozieguma vietā. Viņš nekad mūžā nav bijis tik apmulsis un nomākts kā toreiz, kad viņa liecība tika saplosīta gabalos un patiesība tika izmantota par pamatu, lai aizstāvamo paglābtu no soda. Ja viņš tiesas zālē drīkstētu paturēt savu 38. kalibra pistoli, tad pasaulē tajā dienā būtu kļuvis par vienu advokātu mazāk.

Frenks šķērsoja istabu un devās turp, kur tiesu medicīnas eksperts tukls, sirms vīrs, kas šausmīgi svīda, neskatoties uz vēso rītu, pašlaik sakārtoja mirušajai apģērbu. Frenks notupās un apskatīja vienu no mazajām rokām, tad pavērās sievietes sejā. Tā izskatījās sadauzīta zili melna. Drēbes bija piesūkušās ar līķa šķidrumu. Pēc nāves gandrīz tūlīt sākas muskuļu atslābums, un tā rezultātā radusies smaku kombinācija nebija patīkama. Par laimi parazītu invāzija bija minimāla, par spīti atvērtajam logam. Pat ja tiesu entomologs spēja nāves brīdi noteikt precīzāk nekā patologs, neviens detektīvs nebija sajūsmā, ka jāpārbauda cilvēka ķermenis, kas kļuvis par parazītu mielasta vietu.

-   Vai kaut kas aptuveni jau zināms? Frenks jautāja medicīnas ekspertam.

-   Rektālais termometrs šajā gadījumā, kad ķermeņa temperatūra pazeminājusies par pusotru grādu stundā, neko nelīdz. vSeptiņdesmit divas līdz astoņdesmit divas stundas. Pēc sekcijas varēšu piedāvāt precīzāku skaitli. Tiesu medicīnas eksperts izslējās. Šautas brūces galvā, viņš piebilda, lai gan nevienam šai istabā nebija nekādu šaubu par sievietes nāves cēloni.

-   Es ievēroju nospiedumus uz viņas kakla.

Medicīnas eksperts vērīgi paskatījās uz Frenku, tad paraustīja plecus. Tā ir. Es vēl nezinu, ko tas nozīmē.

-   Es vēlētos ātru atbildi šajā gadījumā.

-    Jūs to dabūsiet. Pašlaik šeit nenotiek pārāk daudz slepkavību. Tās parasti ir prioritāras lietas, jūs jau zināt.

Detektīvs nedaudz saviebās, dzirdot šo piezīmi.

Tiesu medicīnas eksperts uz viņu paskatījās.

-   Ceru, ka jums patiks kontakti ar presi. Viņi šim gadījumam metīsies virsū kā bišu spiets.

-   Drīzāk kā sirseņu bars.

Tiesu medicīnas eksperts paraustīja plecus.

-   Labāk jau jūs nekā es. Esmu tām muļķībām par vecu. Viņa ir gatava transportēšanai.

Medicīnas eksperts pabeidza iesaiņot savus instrumentus un aizgāja.

Freņks pacēla nelaiķes mazo roku, paskatījās uz koptajiem nagiem. Viņš ievēroja ap tiem vairākus plīsumus, kas norādīja uz cīņu, tā bija notikusi, pirms viņu nošāva. Ķermenis bija pārmērīgi uzblīdis. Visur plosījās baktērijas, turpinoties trūdēšanas procesam. Sastingums sen bija pazudis. Tas nozīmēja, ka viņa bija mirusi krietni vairāk nekā pirms 48 stundām. Locekļi bija kļuvuši ļengani, ķermeņa mīkstajiem audiem sadaloties. Frenks nopūtās. Viņa patiešām šeit bija gulējusi krietnu laiciņu. Tas varēja nākt par labu slepkavam un par sliktu izmeklēšanai.

Frenku joprojām pārsteidza, kā nāve spēja izmainīt cilvēku. Uzpūstas atliekas, ko tik tikko varēja atpazīt, bet tikai pirms dažām dienām… Ja viņa smaržas izjūta nebūtu notrulinājusies, viņš nespētu darīt to, ko darīja. Bet tas ietilpa slepkavību izmeklētāja darbā. Visi viņa klienti bija miroņi.

Viņš uzmanīgi pacēla aizgājējas galvu, pagriezdams katru vaigu pret gaismu. Divi nelieli ložu ieejas vārti un

viena plēsta brūce kreisajā pusē. Te bija darīšana ar lielu kalibru. Stjuarts jau bija nofotografējis ievainojumus no dažādiem rakursiem, tai skaitā tieši no augšas. Tas, ka uz ādas virsmas nebija ne apdegumu, ne skrāpējuma pēdu, lika Frenkam secināt, ka šauts no divu pēdu attāluma.

Kontaktbrūces no mazkalibra ieročiem, kas radās, ja stobru pielika pie miesas, un tuva kontakta brūces, kas veidojās, ja tika šauts no mazāk kā divu collu attāluma, varētu būt tādas pašas kā ieejas brūces šim upurim. Gadījumā, ja tas būtu kontakta ievainojums, dziļi audos lodes atstātajā ceļā varētu atrast šaujampulvera nosēdumus. Sekcija noteikti dos atbildes uz šo jautājumu.

Pēc tam Frenks aplūkoja viņas žokļa labās puses kontūziju. To daļēji slēpa dabiskā ķermeņa pārklāšanās ar tulznām, tam sadaloties. Taču Frenks bija redzējis pietiekoši daudz līķu, lai spētu atšķirt. Ādas virsma tajā vietā veidoja dīvainu zaļas, brūnas un melnas krāsas savienojumu, kas radies spēcīga sitiena rezultātā. Vīrietis? Tas nedaudz mulsināja. Viņš paaicināja Stjuartu, lai tas nofotografētu šo vietu uz krāsainas filmas. Tad viņš uzmanīgi novietoja gal*vu atpakaļ uz grīdas. Tādu apiešanos mirusī bija pelnījusi pat šajā klīniskajā stadijā.

Tiesu medicīnas sekcija, kas sekos, nebūs tik godbijīga.

Frenks lēnām pacēla mirušās svārku apakšmalu. Apakšveļa bija neskarta. Sekcijas protokols sniegs atbildi uz acīm redzamo jautājumu.

Frenks pastaigājās pa istabu, kamēr izmeklēšanas grupas dalībnieki turpināja savu darbu. Ja kāds dzīvoja bagātā, kaut arī attālā lauku apgabalā, tad nodokļu summa bija vairāk nekā pietiekoša, lai apmaksātu pirmklasīgu, ja arī relatīvi nelielu noziegumu izmeklēšanas vienību. Tās rīcībā bija vismodernākā tehnoloģija un ierīces, kas teorētiski atviegloja noziedznieku noķeršanu.

Upuris bija nokritis uz kreisajiem sāniem, prom no durvīm. Ceļgali bija daļēji parauti apakšā ķermenim, kreisā roka izstiepta, otra roka balstījās pret viņas kreiso gūžu. Viņas seja bija vērsta austrumu virzienā, perpendikulāri gultas labajiem sāniem. Viņa gulēja gandrīz embrija stāvoklī. Frenks berzēja degunu. No dzimšanas līdz kapam un atpakaļ. Neviens nekad nezināja, kad šķirsies no šīs vecās pasaules.

Ar Saiinonas palīdzību viņš veica ķermeņa atrašanās vietas marķēšanu. Mērlenta atrisinoties griezīgi čīkstēja. Frenks paskatījās uz durvīm un uz ķermeņa stāvokli. Viņi abi ar Saimonu iztēlojās šāviena virzienu. Tas norādīja, ka šāvieni, iespējams, bija nākuši no durvju puses. Ielaušanās gadījumā vajadzētu tos gaidīt no otras puses, ja noziedznieks tiktu pieķerts. Tomēr bija vēl viens pierādījums, kas apstiprināja, kādā virzienā lodes bija ceļojušas.

Frenks vēlreiz notupās pie ķermeņa. Nebija nekādu vilkšanas pēdu pa paklāju. Asins traipi un šļakatu raksts norādīja, ka mirusī bijusi nošauta tajā vietā, kur pakritusi. Frenks uzmanīgi pievērsās ķermenim, vēlreiz paceldams svārkus. Pēc nāves asinis sakrājās ķermeņa zemākajās daļās. Šo stāvokli apzīmēja ar vārdiem “livor mortis”. Pēc sešām stundām livor mortis paliek fiksētā stāvoklī. No tā izriet, ka ķermeņa pārvietošana neizraisa nekādas pārmaiņas organismā. Frenks noguldīja ķermeni atpakaļ uz grīdas. Visi pierādījumi liecināja, ka Kristīne Salivena bija mirusi tieši šeit.

Šļakatu raksts arī pamatoja viņa secinājumu, ka mirusī varbūt bija pagriezusi seju uz gultas pusi, kad sastapās ar nāvi. Ja viņa uzskats bija pareizs, tad uz ko, sasodīts, viņa skatījās? Parasti persona, kuru taisās nošaut, skatās uzbrucēja virzienā, lūgdamās, lai to nenogalina. Kristīne Salivena būtu lūgusi, Frenks par to bija pārliecināts. Detektīvs apskatīja krāšņo telpas iekārtojumu. Viņai bija daudz, kā dēļ vērts dzīvot.

Pieliecis seju tuvu paklājam, viņš to uzmanīgi nopētīja. Šļakatu raksts bija neregulārs. Tās bija sadalījušās, it kā kaut kas būtu gulējis priekšā vai pie mirušās sāniem. Tas vēlāk varētu izrādīties svarīgi. Par šļakatu konfigurāciju bija daudz skaidrots. Frenks respektēja teoriju, bet nemēģināja no tās pārāk ietekmēties. Ja kaut kas bija daļēji aizsedzis paklāju no asinīm, viņš vēlējās uzzināt, kas tas bija. Arī tas, ka drēbes nebija notraipītas, šķita dīvaini. Viņš šo faktu atzīmēs. Tas arī kaut ko varēja nozīmēt.

Saimona atvēra instrumentu komplektu, kas spēja noteikt, vai upuris ticis izvarots. Ar Frenka palīdzību viņa paņēma uztriepi no mirušās sievietes vagīnas. Pēc tam viņi izķemmēja līķa matus, bet nekur nebija atrodami nekādi svešķermeņi. Viņi iesaiņoja upura drēbes.

Frenks rūpīgi apskatīja ķermeni. Viņš paraudzījās uz Saimonu. Viņa lasīja Frenka domas.

-   Mēs neko neatradīsim, Set.

-   Sagādā man prieku, Laurij.

Saimona, pienākuma izjūtas vadīta, izvilka pirkstu nospiedumu komplektu un uzbēra pulveri uz līķa plaukstas locītavām, krūtīm, kakla un augšdelmu iekšpuses. Pēc dažām sekundēm viņa paraudzījās uz Frenku un lēnām papurināja galvu. Viņi iesaiņoja to, ko bija atraduši.

Viņš ievēroja, kā sievietes ķermenis tika ietīts baltā palagā, ievietots līķu maisā un iznests ārā, kur ātrās palīdzības mašīna bez sirēnas aiztransportēs Kristīni Salivenu uz to vietu, kur neviens nevēlējās nokļūt.

Pēc tam viņš apskatīja slepeno telpu, ievērodams krēslu un pulti. Putekļu raksts uz telpas grīdas bija izjaukts. Saimona jau bija pārbaudījumi šo vietu. Uz krēsla sēdekļa putekļi bija izsmērēti. Šajā slepenajā telpā kāds bija ielauzies. Varēja redzēt, ka slēdzene salauzta. Viņi izzāģēs gabalu ar laužņa atstā

tajām pēdām, lai iegūtu iespējamo instrumentu nospiedumus. Frenks paraudzījās atpakaļ caur telpas durvīm un pagrozīja galvu. Vienvirziena spogulis. Tas tik bija joks. Arī guļamistabā. Viņš ar nepacietību gaidīja tikšanos ar mājas saimnieku.

Frenks iegāja atpakaļ istabā un aplūkoja fotogrāfijas uz naktsskapīša. Viņš paskatījās uz Saimonu.

-   Es jau te pārbaudīju, Set, viņa teica. Viņš pamāja un paņēma uzņēmumu. Skaista sieviete, viņš pie sevis domāja, skaista pavedinošā nozīmē. Fotogrāfija bija uzņemta tieši šajā istabā. Nesen mirusī sēdēja krēslā pie gultas. Tad viņš ievēroja nobrāzto sienu. To klāja apmetums, bet iespiedums tomēr bija dziļš. Frenks ievēroja, ka naktsskapītis bija nedaudz pārbīdīts. Biezais paklājs norādīja uz tā parasto stāvokli. Viņš pievērsās Magrūderam.

-   Izskatās, ka kāds tam uzgrūdies.

-   Iespējams, cīņas laikā.

-   Iespējams.

-   Vai lodi jau atradāt?

-   Viena joprojām ir viņā, Set.

-   Es domāju to otru, Sem. Frenks nepacietīgi pakratīja galvu. Magrūders norādīja uz sienu blakus gultai, kur tik tikko varēja saskatīt mazu caurumu.

Frenks pamāja. Izzāģējiet šo gabalu, lai laboranti to izvelk. Nedariet to paši. Pagājušo gadu divas reizes ballistika tika sabojāta tāpēc, ka pārmērīgi centīgs policists bija izskrāpējis lodi no sienas, sabojājot pierādījumus.

-   Vai atradāt čaulītes?

-   Ja slepkavības ierocis pameta kādas izlietotas čaulītes, tās tikušas paceltas.

Viņš pievērsās Saimonai.

-   Vai atradi kaut ko ievērības cienīgu savā pierādījumu putekļusūcējā?

Pierādījumu putekļusūcējs lietisko pierādījumu savākšanai bija ļoti spēcīga ierīce ar vairākiem filtriem. To lietoja paklāju un citu materiālu ķemmēšanai. Ar tā palīdzību varēja atrast šķiedras, matus un citus sīkus objektus, kas bieži izrādījās vērtīgi pierādījumi. To, ko noziedznieki nespēja ieraudzīt, viņi nemēģināja iznīcināt.

Magrūders centās jokot.

-   Tik tīram vajadzētu būt manam paklājam.

Frenks paskatījās uz savu izmeklēšanas komandu.

-    Vai mēs atradām kādus pierādījumus, zēni? Visi skatījās cits uz citu, nesaprazdami, vai Frenks joko vai nē. Viņi palika neziņā. Frenks izgāja laukā no istabas un nokāpa apakšstāvā.

Pie parādes durvīm pārstāvis no signalizācijas kompānijas sarunājās ar formā tērptu policistu. Izmeklēšanas grupas darbinieks pašreiz iesaiņoja plāksnīti un vadus plastmasas maisiņos. Frenkam parādīja, kur krāsojums bija nedaudz nolobījies. Gandrīz mikroskopiskas metāla skaidiņas norādīja, ka panelis ir ticis ņoņemts. Uz vadiem bija zobiem līdzīgi nospiedumi. Signalizācijas firmas pārstāvis māja ar galvu.

-   Jā, viņi, iespējams, lietojuši skaitītāju. Tā izskatās.

Sets uz viņu paraudzījās.

-   Kas tas ir?

-   Ar datoru vadāma metode, kas skaitļu masīvu ievada atšifrēšanas datu bankā, kamēr tiek noteikta pareizā kombinācija. Tā viņi rīkojas, lai sabojātu signalizācijas datoru.

Frenks aplūkoja izjaukto paneli un tad paraudzījās uz vīrieti.

-   Esmu pārsteigts, ka šādai vietai nav sarežģītākas drošības sistēmas.

-   Tā ir komplicēta diezgan, pārstāvis ieņēma aizsardzības pozīcijas.

-   Daudzi noziedznieki mūsdienās izmanto datorus.

-   Jā, bet lieta tāda, ka šai sistēmai ir piecpadsmit vienību bāze, nevis desmit, un tai ir četrdesmit trīs sekunžu aiztures laiks. Ja jūs neuzminat, vārti aizcērtas.

Frenks berzēja degunu. Viņam mājās būs jāiet dušā. Trūdu smaka vairākas dienas sasilušajā istabā atstāja neizdzēšamas pēdas uz drēbēm, matiem, ādu un aizdeguni.

-   Tātad? Frenks jautāja.

-   Tātad portatīvie modeļi, ko pārsvarā varētu izmantot šādam darbam, nevar atšifrēt pietiekoši daudz kombināciju trīsdesmit sekunžu laikā. Pie velna, piecpadsmit skaitļu konfigurācijās var būt pāri par triljons iespēju. Neizskatās, ka tas puisis vazātu līdzi personīgo datoru.

Apsargs iejaucās sarunā.

-   Kāpēc trīsdesmit sekundes?

Frenks atbildēja:

-   Viņiem bija nepieciešams kāds laiks, lai noskrūvētu plāksnīti, Sern. Viņš vēlreiz pievērsās signalizācijas firmas pārstāvim. Tātad kāds ir jūsu viedoklis?

-   Es uzskatu, ja viņš atšifrēja šo sistēmu ar ciparu šifrētāju, tad viņš jau bija izslēdzis kādus no iespējamiem skaitļiem. Varbūt pusi, varbūt vairāk. Ar to es domāju, ka viņam, iespējams, bija īpaša sistēma vai viņš steidzīgi uzstādīja kādu ierīci, kas varēja šo būri atvērt. Bet te nav darīšana ar lētu preci vai kādiem klaidoņiem, kas iegājuši radioaparatūras veikalā un nopirkuši kalkulatoru. Ar to es gribu teikt, ka tagad ar katru dienu saražo portatīvākus un ātrdarbīgākus datorus. Tomēr jāsaprot, ka jūsu datora ātrums neatrisina problēmu. Jums tiek atvēlēts laiks, kamēr drošības sistēmas dators reaģēs uz visām tām kombināci

jām, kas tiek ievadītas. Varbūt tas darbosies daudz lēnāk nekā jūsu ierīce. Un tad jums rodas liela problēma. Nobeigumā, ja es būtu kāds no tiem puišiem, es vēlētos ērtu zonu. Vai jūs saprotat, ko es ar to domāju? Viņu darbības sfērā nerodas otra izdevība.

Frenks paskatījās uz pārstāvja formas tērpu un tad atpakaļ uz paneli. Ja šim vīram bija taisnība, viņš saprata, ko tas nozīmē. Viņa domāšana jau bija ievirzījusies šajā gultnē tāpēc, ka parādes durvis nebija uzlauztas, pat nebija mēģināts to darīt.

Signalizācijas firmas pārstāvis turpināja.

-   Es ar to domāju, ka mēs varētu pilnīgi izslēgt šādu iespēju. Mums ir sistēmas, kas atsakās reaģēt uz lieliem skaitļu masīviem, ja tos ievada ar varu. Lieta tāda, ka šīs sistēmas ir tik jutīgas pret iejaukšanos, ka ir bijuši gadījumi, kad tās aizcirtušas durvis pašiem īpašniekiem, kuri neatcerējās savus kodus pēc pirmā vai otrā mēģinājuma. Mēs saņemam tik daudz viltus trauksmes signālu, ka policijas iecirknis sāk no mums piedzīt soda naudu.

Frenks viņam pateicās un apskatīja pārējās mājas telpas. Lai kas arī bija izdarījis šo noziegumu, viņš zināja, ko dara. Te nevarēja sasniegt ātrus rezultātus. Laba plānošana pirms nozieguma izdarīšanas parasti nozīmēja līdzvērtīgu darbības plānu pēc tam. Bet viņi varbūt nebija gribējuši nogalināt mājas saimnieci.

Frenks pēkšņi atbalstījās pret durvju stenderi un apcerēja vārdu, ko lietoja viņa draugs tiesu medicīnas eksperts brūces.

ASTOTĀ NODAĻA

Džeks ieradās par agru. Viņa pulkstenis rādīja trīsdesmit piecas minūtes pāri vieniem. Viņš bija paņēmis brīvdienu. Ilgi domājis, ko lai velk mugurā. Agrāk viņš par šādām lietām nekad nebija rūpējies, bet tagad tas šķita vitāli svarīgi.

Viņš sakārtoja pelēko tvīda žaketi, pavirpināja pirkstos baltā kokvilnas krekla pogu un jau desmito reizi pārsēja kaklasaites mezglu.

Viņš aizstaigāja līdz dokam un vēroja, kā matroži uzkopj “Ķiršu ziedu” ekskursiju kuģīti, kas atgādināja vecu Misisipi tvaikoni. Viņi abi ar Keitu bija ar to vizinājušies kādā no retajiem brīvajiem vakariem, kad pirmo gadu dzīvoja Vašingtonā. Viņi mēģināja izbaudīt visas tūristu apmeklētās vietas. Toreiz bija tik silta diena kā šodien, tikai skaidrāka. Tagad no rietumiem šurp vēlās pelēki mākoņi. Šajā gadalaikā gandrīz vienmēr pēcpusdienās bija pērkona negaisi.

Džeks apsēdās uz nobružāta sola pie mazās doka sarga mājiņas un vēroja, kā kaijas slinki dreifēja nemierīgajos ūdeņos. No šī izdevīgā novērošanas punkta varēja redzēt Kapitoliju. Brīvības skulptūrai bija notīrīti uzkrājušies sārņi, kas to bija klājuši simt divdesmit zem klajas debess pavadītos gadus. Pateicoties nesenajiem attīrīšanas darbiem, tā tagad stāvēja visā valstī slavenā kupola virsotnē. Šai pilsētai laika gaitā pāri klājās kvēpi, Džeks pie sevis nodomāja tas vienkārši bija raksturīgs šai teritorijai.

Džeka domas pievērsās Sendijam Lordam, kurš mācēja piesaistīt vislielāko klientu skaitu firmai un bija vissvarīgākā persona, kādu Patona un Šova firma jebkad bija redzējusi. Sendijam bija jūtama ietekme Vašingtonas juridiskajās un politiskajās aprindās. Pārējie partneri izrunāja viņa vārdu ar tādu cieņu, it kā viņš būtu nupat nokāpis no Sinaja kalna ar savu desmit baušļu jauno versiju. Tiem bija jāsākas ar vārdiem: “Tev būs pelnīt Patona, Šova un Lorda partneriem tik daudz naudas, cik tu spēj.”

Lords pārstāvēja to juristu slāni, kas šai pilsētā apkalpoja varas pārstāvjus. Un šajā līgā bija vairāki desmiti juristu. Džekam vēl bija neierobežotas iespējas to sasniegt. Vai šīs iespējas ietvēra viņa personisko laimi, par to viņš nebija pārliecināts.

Džeks īsti nezināja, ko viņš gaidīja no šīm pusdienām. Viņš vienīgi bija pārliecināts, ka vēlējās satikt Keitu Vitneju. Jo tuvāk nāca viņa precības, jo vairāk viņš emocionāli ierāvās sevī. Un viņš juta, ka viņa atkāpšanās ceļš veda pie tās sievietes, kuras roku viņp bija lūdzis pirms četriem gadiem. Šīs atmiņas viņam lika nodrebēt. Džeku baidīja precības ar Dženiferu Baldvinu. Viņš uztraucās, ka drīz viņa dzīve pārvērtīsies līdz nepazīšanai.

Kaut kas viņam lika pagriezties. Viņš nebija pārliecināts, kas īsti. Bet tur, krastmalā, stāvēja viņa, vērodama Džeku. Vējš plivināja viņas svārkus. Caur mākoņiem izlauzās saule un apspīdēja viņas seju. Keita atglauda garo matu šķipsnas no acīm. Keitas lieli un potītes vēl bija vasaras iedeguma krāsā. Brīvi piegulošā blūze atsedza viņas plecus, atklājot vasaraš raibumus un nelielo pusmēness formas dzimumzīmīti, kuru Džeks bija radis sataustīt pēc abu mīlas spēles, kad viņa bija aizmigusi un viņš to apskatīja.

Džeks pasmaidīja, viņai tuvojoties. Keita droši vien bijusi mājās pārģērbties. Tas noteikti nebija viņas tiesas zāles apģērbs. Šīs drēbes demonstrēja Keitas Vitnejas sievišķību. Tādu viņu nekad neieraudzīs viņas juridiskie oponenti.

Abi devās lejup pa ielu uz mazo delikatešu veikaliņu un pasūtīja pusdienas. Tad viņi dažas minūtes pavadīja, pārmaiņus skatīdamies laukā pa logu, vērojot, kā pirms lietus locījās apkārtējie koki, un apmainījās ar neveikliem skatieniem, baidīdamies ilgstoši raudzīties viens otram acīs, tā, it kā tas būtu viņu pirmais randiņš.

-   Pateicos, tev, Keit, ka atradi laiku.

Viņa paraustīja plecus.

-   Man šeit patīk. Neesmu te kādu laiku bijusi. Jauki pārmaiņas pēc pusdienot ārpus mājas. Es parasti paēdu pie sava rakstāmgalda. Krekerus ar kafiju.

Viņa Džekam uzsmaidīja.

-   Esmu samazinājusi smēķēšanu līdz divām cigaretēm dienām.

-Apsveicu.

Sākās lietus. Un tūlīt arī atnesa viņu ēdienu.

Viņa pacēla acis no šķīvja, paraudzījās uz logu un tad pēkšņi ieskatījās Džekam sejā. Viņu skatieni sastapās. Džeks neveikli pasmaidīja un aši iemalkoja dzērienu.

Viņa uzlika salveti uz galda.

-   Gājēju iela ir diezgan liela, lai tur nejauši kādu sastaptu.

Viņš neskatījās uz Keitu. Es pēdējā laikā skrienu uz labu laimi. Tad viņa acis sastapās ar Keitas skatienu.

Viņa nogaidīja. Džeka pleci beidzot saduga.

-   Labi, tā nebija nejaušība. Tas notika ar iepriekšēju nodomu. Bet tu vari apstrīdēt rezultātu.

-   Kāds ir iznākums? Pusdienas?

-   Es nedomāju par nākotni. Es vienkārši virzos soli pa solim. Dzīvē pārmaiņas nāk par labu.

Viņas piezīmē jautās asums.

-    Labi vismaz, ka tu vairs neaizstāvi izvarotājus un slepkavas.

-    Un laupītājus? viņš atcirta un tad pēkšņi to nožēloja. Keitas seja kļuva pelēka.

-   Piedod, Keit. Es tā negribēju.

Viņa izvilka cigareti un sērkociņus un aizsmēķējusi iepūta dūmus viņam sejā.

Viņš ar rokas mājienu tos aizdzina.

-   Vai šī ir tava pirmā vai otrā šodienas cigarete?

-    Trešā. Kaut kāda iemesla dēļ tu vienmēr liec man justies pārdrošai. Viņa raudzījās uz logu, sakrustodama kājas. Viņas pēda pieskārās Džeka ceļgalam, un viņa to strauji atrāva. Keita izdzēsa cigareti un piecēlās, satvērusi savu rokassomiņu.

-   Man jātiek atpakaļ uz darbu. <pik es tev esmu parādā?

Viņš uz Keitu noraudzījās.

-   Es tevi ielūdzu uz pusdienām, kurām tu pat neesi pieskārusies.

Viņa izvilka desmitnieku un, nosviedusi to uz galda, devās uz durvīm.

Džeks uzmeta vēl vienu desmitnieku un metās viņai pakaļ. Keit!

Viņš viņu noķēra delikatešu veikala ārpusē. Lietus bija pastiprinājies un, par spīti tam, ka viņš turēja žaketi virs abu galvām, viņi ātri izmirka. Šķita, ka viņa to nemanīja. Keita iekāpa savā mašīnā. Viņš ielēca pasažiera pusē. Kcita uz viņu paskatījās.

-   Man patiešām jābūt darbā.

Džeks dziļi elpoja, noslaucīdams mitrumu no sejas. Lietus bungoja pa mašīnas logiem. Viņš juta, ka viss aizslīd projām. Džeks vairs nezināja, kā lai tiek galā ar šo situāciju. Bet viņam kaut kas bija jāsaka.

-   Izbeidz, Keit, mēs abi esam izmirkuši. Ir jau gandrīz trīs pēcpusdienā. Brauksim, pārģērbsimies un aiziesim uz kino. Nē, labāk mēs varētu doties uz laukiem. Vai tu atceries Vindzoras viesnīcu?

Kcita raudzījās uz viņu ar neviltotu pārsteigumu sejā.

-   Džek, vai tu to esi apspriedis ar sievieti, ar kuru tu esi saderināts?

Džeks skatījās grīdā. Ko viņš varēja teikt? Ka viņš nemīlēja Dženiferu Baldvinu, par spīti tam, ka bija lūdzis viņas roku? Tieši šobrīd viņš pat neatcerējās, vai bija to lūdzis.

-   Es vienkārši vēlētos pavadīt kādu laiku kopā ar tevi, Keit. Tas arī viss. Tas nav nekas slikts.

-  Tas viss nav pareizi, Džek. Viss'. Viņa sāka ievietot atslēgu aizdedzē, bet viņš satvēra viņas roku.

-   Es negribu ar tevi cīnīties.

-   Džek, tu esi pieņēmis savu lēmumu. Tagad ir mazliet pārvēlu.

Džeka sejā ievilkās pārsteiguma grimase.

-   Atvaino? Vai es izšķīros par to? Es pirms četriem gadiem izlēmu tevi apprecēt. Tāds bija mans lēmums. Tavs lēmums bija mūsu sakarus izbeigt.

Viņa atglauda slapjos matus no acīm.

-   Labi, tas bija mans lēmums. Un ko tu tagad domā iesākt?

Viņš pagriezās pret Keitu un satvēra viņu aiz pleciem.

-   Paklau, man pēkšņi vakarnakt ienāca prātā. Pie velna! Ko es te runāju. Tas noticis katru nakti, kopš tu aizgā

ji'. Es zinu, ka es kļūdījos, velns parāvis! Es vairs neesmu sabiedriskais aizstāvis. Tev taisnība, es vairs neaizstāvu noziedzniekus. Es labi nopelnu. Es, mēs…. kad viņš paskatījās viņas pārsteigtajā sejā, Džekam pēkšņi pazuda domas pavediens. Viņam trīcēja rokas. Viņš palaida Keitu vaļā un atkrita sēdeklī.

Džeks atraisīja savu izmirkušo kaklasaiti, iestūma to sev kabatā un aplūkoja mazo automašīnas pulksteni. Viņa pārbaudīja nekustīgo spidometru un tad paraudzījās uz Džeku. Viņas balss tonis bija laipns, bet acis vēstīja par pārdzīvojumu.

-   Džek, pusdienas bija ļoti jaukas. Bija tīkami tevi satikt. Bet tālāk mums nav pa ceļam. Piedod. Viņa iekoda lūpā, bet viņš to neredzēja, jo kāpa laukā no mašīnas.

Viņš iebāza galvu atpakaļ.

-    Lai tev labi klājas, Keit. Ja tev kādreiz kaut ko ievajagas, piezvani man.

Viņa vēroja Džeka platos plecus, kad viņš soļoja cauri lietum. Džeks iekāpa savā mašīnā un aizbrauca. Keita vairākas minūtes sēdēja nekustīgi, un'viņai pār vaigiem ritēja asaras. Viņa tās dusmīgi notrauca, iedarbināja mašīnu un devās pretējā virzienā.

$ % #

Nākošajā rītā Džeks pacēla telefona klausuli, bet tad lēnām to nolika. Kāda jēga? Viņš jau kopš sešiem rītā savā ofisā apstrādāja sakrājušos dokumentus. Džeks palūkojās laukā pa logu. Saule meta atspulgus uz betona un ķieģeļu celtnēm, un viņš apžilbis nolaida žalūzijas.

Keita negatavojās pēkšņi atgriezties viņa dzīvē, un Džekam bija jāpierod pie šīs domas. Viņš visu nakti bija savā prātā pārdomājis iespējamos scenārijus, no kuriem

lielākā daļa bija nereāli. Viņš paraustīja plecus. Dažreiz neveicās, kaut ari jūs par visu vairāk vēlējāties lietas pozitīvu iznākumu. Nevienu cilvēku nevarēja piespiest atbildēt uz jūsu jūtām ar līdzvērtīgu mīlestību. Bija jāturpina dzīvot. Varbūt bija pienācis laiks izbaudīt nākotni, kas viņu gaidīja?

Džeks apsēdās pie rakstāmgalda un metodiski pārskatīja vēl divus projektus. Viens bija kopuzņēmumam, kam viņš neveltīja lielas pūles, otrs vienīgajam klientam, kurš Džekam vēl bija bez Baldvina Tāram Krimsonam.

Krimsonam piederēja maza audiovizuālā firma. Viņš bi ja ģēnijs kompjūtergrafikas jomā un ļoti labi pelnīja, organizēdams audiovizuālās konferences apvidus viesnīcās. Bez tam viņš brauca ar motociklu, valkāja apgrieztus džinsus, smēķēja visu, kas pagadījās, un izskatījās pēc narkomāna, kas pārdozējis devu.

Viņi abi ar Džcku bija satikušies, kad Džeka draugs bija Taru apsūdzējis dzeršanā un huligānismā, bet pazaudējis prāvu. Tārs bija ieradies tiesā, tērpies uzvalkā ar vesti, ar diplomātu pie rokas, kārtīgi apgrieztiem matiem un bārdu. Viņš pārliecinoši argumentēja, ka policista liecība ir neobjektīva, jo žūpošana notikusi ārpus rokkoncerta norises vietas. Viņš teica, ka notikuma vietas pārbaude ir nepieņemama tāpēc, ka policists viņu neesot iepriekš atbilstoši vārdiski brīdinājis. Un visbeidzot viņš paziņoja, ka palīgierīce, kas izmantota, lai šo pārbaudi veiktu, nav bijusi kārtībā.

Tiesnesis, kuru gaidīja vairāk nekā simt lietas koncerta sakarā, bija šo apsūdzību noraidījis pēc tam, kad bija brīdinājis policistu turpmāk stingri ievērot noteikumus. Džeks visu to uzjautrināts vēroja un gala iznākumā izsoļoja no tiesas zāles kopā ar Tāru. Viņi abi tovakar bija iedzēruši alu un sadraudzējušies.

Izņemot nejaušus un relatīvi nekaitīgus likuma pārkāpumus, Krimsons bija labs, kaut arī negaidīts klients Patona un Šova firmas gaiteņos. Džeks, noslēdzot līgumu ar firmu, bija lūdzis, lai tā atļautu viņam paturēt Tāru par klientu, jo Krimsons bija patriecis savu pēdējo advokātu.

Viņš nolika savu rakstāmo un vēlreiz piegāja pie loga, domās aizklīstot pie Keitas Vitnejas. Viņam prātā ienāca kāda ideja. Kad Keita viņu bija pametusi, Džeks devās satikt Luteru. Vecais neprata teikt gudrus vārdus. Viņš nevarēja piedāvāt tūlītēju Džeka dilemmas atrisinājumu. Patiesi, Luters Vitnejs nebija vispiemērotākais cilvēks pasaulē, lai rastu tādu atbildi, kas varētu aizkustināt viņa meitas sirdi. Un tomēr Džekam vienmēr izdevās sarunas ar Luteru. Vienalga par ko. Tas vīrs prata klausīties. Viņš tiešām klausījās, jo nebija no tiem, kas vienkārši nogaida, kad jūsu stāstījumā rodas pārtraukums, lai varētu iespraukties pats ar savām problēmām. Džeks vēl nebija izdomājis, ko šim vīram teiks. Lai ko viņš runātu, Džeks bija pārliecināts, ka Luters viņa teikto uzklausīs. Un, iespējams, ar to pilnīgi pietiks.

Pēc stundas Džeka datorkalen'dārs deva brīdinājuma signālu. Džeks pārbaudīja pulksteni un uzvilka žaketi.

Viņš ātrā solī devās lejup pa gaiteni. Pēc divdesmit minūtēm viņam bija paredzētas pusdienas ar Sendiju Lordu. Džeks jutās neērti, ka būs jāpaliek vienatnē ar šo vīru. Par Sendiju Lordu stāstīja leģendas, un pārsvarā viss bija patiesība, kā domāja Džeks. Viņš gribot pusdienot kopā ar Džeku Grehemu tā Džeka sekretāre bija viņam šorīt pavēstījusi. Un ko Sendijs Lords vēlējās, to viņš dabūja. Džeka sekretāre to viņam bija pusčukstus atgādinājusi, un viņš sajuta pretīgumu.

Vēl divdesmit minūtes, bet vispirms Džekam pie Elvisa jāpārbauda Višopa dokumentu lieta. Džeks pasmaidīja, atcerēdamies Berija sejas izteiksmi, kad uzmetumi tika rūpī

gi uzlikti uz viņa rakstāmgalda trīsdesmit minūtes pirms noteiktā laika. Elviss tos bija pārskatījis, un viņa sejā varēja skaidri saskatīt pārsteigumu.

-   Izskatās tīri labi. Es apzinos, ka devu tev grūti izpildāmu termiņu. Parasti es nemīlu tā rīkoties. Viņš bija novērsis skatienu. Es patiešām augsti vērtēju tavas pūles, Džek. Piedod, ja es sabojāju tavus plānus.

-   Neuztraucies, Berij, par to man maksā. Džeks jau pagriezās, lai ietu. Berijs piecēlās no rakstāmgalda.

-   Džek, mums nav bijusi iespēja aprunāties, kopš tu te strādā. Sī firma ir tik sasodīti milzīga. Mums tuvākajā laikā vajadzētu kopā aiziet pusdienās.

-   Lielisks priekšlikums, Berij. Pasaki, lai tava sekretāre paziņo manējai datumu.

Pašlaik Džeks iedomājās, ka Berijs Elviss nebija nemaz tik slikts kolēģis. Viņš mazliet Džeku paķircināja, bet kas tur sevišķs? Salīdzinot ar to, kā vecākie partneri izturējās pret saviem padotajiem, Džeks bija ticis cauri sveikā. Turklāt Berijs bija pirmās kategorijas korporatīvais advokāts, un Džeks varēja daudz ko no viņa mācīties.

Viņš pagāja garām Berija sekretāres galdam, bet Šeilas tur nebija.

Tad Džeks ievēroja pie sienas pieslietas kastes. Berija ofisa durvis bija ciet. Džeks pieklauvēja, bet neviens neatbildēja. Viņš paskatījās visapkārt, tad atvēra durvis. Viņš aizmiedza acis un atkal tās atvēra, skatīdamies uz tukšajiem grāmatplauktiem un izbalējušu tapešu kvadrātiem, kur kādreiz atradās diplomi un apliecības.

Kas te, pie velna, noticis''! Džeks aizvēra durvis un pagriezies saskrējās ar Seilu.

Viņa parasti bija profesionāla un precīza savā rīcībā. Viņai vienmēr viss bija savā vietā un brilles stingri turējās

uz deguna. Pašlaik Šeila izskatījās satriekta. Viņa desmit gadus bija Berija sekretāre. Skatoties uz Džeku, viņas bāli zilajās acīs iezibējās liesmiņas. Viņa pagriezās, ātri piegāja pie savas darba vietas un sāka pakot kastes. Džeks viņu pārsteigts vēroja.

-    Šeila, kas notiek? Kur ir Berijs? Viņa neatbildēja. Tikai viņas rokas kustējās ātrāk, kamēr viņa burtiski meta mantas kastē. Džeks pievirzījās viņai klāt un palūkojās lejup uz trauslo augumu.

-    Šeila? Kas, sasodīts, noticis? Šeila! Viņš satvēra sekretāres roku. Viņa Džekam iecirta pliķi. Šī rīcība viņu pašu tik ļoti šokēja, ka viņa pēkšņi apsēdās. Viņa lēnām nolika galvu uz rakstāmgalda un palika šādā pozā klusi šņukstot.

Džeks vēlreiz pavērās visapkārt. Vai Berijs bija miris? Vai noticis kāds šausmīgs satiksmes negadījums un neviens nav parūpējies, lai viņu informētu? Vai tad firma bija tik liela un tik bezjūtīga? Vai viņš par to izlasīs firmas nekrologā? Džeks aplūkoja savas rokas. Tās trīcēja.

Viņš uzmetās uz galda malas, maigi skardams Šeilas plecu, mēģinādams viņu nomierināt, taču bez panākumiem. Džeks bezpalīdzīgi raudzījās visapkārt, kamēr viņas raudāšana pastiprinājās. Beidzot parādījās divas sekretāres un klusējot aizveda Šeilu prom. Katra no tām veltīja Džekam ne visai draudzīgu skatienu.

Ko viņš, velns parāvis, bija izdarījis? Džeks paskatījās pulkstenī. Pēkšņi viņš ar nepacietību sāka gaidīt šīs pusdienas. Lords zināja visu, kas notika firmā, parasti jau pirms kaut kas atgadījās. Viņam kaut kur dziļi smadzenēs radās doma patiesi šausmīga doma. Viņš atcerējās vakariņas Baltajā namā un savu sakaitināto līgavu. Džeks bija minējis Dženiferai Berija Elvisa vārdu. Bet viņa taču ne

varēja… Džeks, žaketes stūriem plīvojot, skrēja kā sprinteris lejup pa gaiteni.

*  * *

Filmora restorāns, viena no Vašingtonas ievērojamākajām vietām, bija parādījies samērā nesen. Durvis bija no masīva sarkankoka ar misiņa rotājumiem, paklāji un drapēri jas uz stellēm austi un ārkārtīgi dārgi. Katrs galdiņš bija izolēts, un maltītes laikā šeit bija pieejami telefona, faksa un kopējamā aparāta pakalpojumi, kas tika plaši izmantoti. Krāšņiem kokgriezumiem rotātajiem galdiņiem visapkārt bija izkārtoti mīksti, polsterēti sēdekļi, kuros zvilnēja Vašingtonas biznesa un politisko aprindu patiesā elite. Restorāna cenas nodrošināja tikai šādu klientu klātbūtni.

Apkalpošanas temps bija nesteidzīgs, kaut arī restorāns bija pārpildīts. Šie apmeklētāji nebija raduši, ka viņiem kāds kaut ko uzspieda. Viņiem bija īpašs dzīves veids. Dažreiz tikai viņu klātbūtne pie noteikta galdiņa, pacelta uzacs, apslāpēts klepus, visziņa skatiens bija viss viņu dienas darbs. Tas deva labumus viņiem personiski vai tiem, kurus viņi pārstāvēja. Šajā telpā, pārojoties un šķiroties, ievērojot zināmus noteikumus, apgrozījās nauda un vara.

Viesmīļi iecietinātos kreklos ar tauriņiem te parādījās, te pazuda pēc apdomīgi izsvērtiem intervāliem. Restorāna viesus lutināja, aplidoja un uzklausīja vai vienkārši atstāja vienatnē kā to prasīja katrs īpašais gadījums. Un dzeramnaudas atspoguļoja klientu augsto novērtējumu.

Filmora restorāns bija Sendija Lorda iemīļota pusdienošanas vieta. Skatoties pāri ēdienkartes malai, viņš ar savām vērīgajām pelēkajām acīm ātri un metodiski pārlūkoja ēdamzāles plašumus, vai neieraudzīs kādu potenciālu

biznesa partneri vai ko citu. Eleganti iegrozījis savu masīvo ķermeni krēslā, viņš rūpīgi pieglauda dažas sirmās matu šķipsnas. Diemžēl pazīstamās sejas, laikam ejot, pakāpeniski pazuda. Tās aizgāja viņsaulē vai devās pavadīt pensijas gadus uz dienvidu štatiem. Viņš notrauca puteklīti no sava ar monogrammu rotātā krekla aproces un nopūtās. Ne šī iestāde, ne pilsēta vairs Lordam nespēja sagādāt nekādus pārsteigumus.

Pa savu mobilo telefonu viņš pārbaudīja atstātās telefonogrammas. Valters Salivens nebija zvanījis. Ja Salivena darījums izdotos, Lords savai firmai nodrošinātu jaunu klientu kādu bijušo Austrumu bloka valsti.

Veselu valsti! Velns parāvis, kādu summu varēja prasīt valstij par juridiskajiem pakalpojumiem? Droši vien lielu. Vienīgi bijušajiem komunistiem nebija naudas, ja neņēma vērā rubļus un kuponus, un kapeikas, vai ko nu viņi tur lietoja. To visu tikpat labi varētu izmantot par tualetes papīru.

Lordu tas nesatrauca. Izbijušajiem sarkanajiem bija daudz izejvielu, ko Salivens centās iegūt. Šī iemesla dēļ Lords šeit bija pavadījis neskaitāmus mēnešus, bet tas bija to vērts, ja Salivenam darījums izdosies.

Lords bija iemācījis nevienam neuzticēties. Tomēr, ja kāds varēja šo lietu iekustināt, tad tas bija Valters Salivens. Viss, kam viņš pieskārās, šķita vairojamies globālos mērogos, un arī tās drupatas, kas atlēca viņa palīgiem, bija vērā ņemamas. Gandrīz astoņdesmit gadus vecs, šis vīrs nebija samazinājis savus apgriezienus. Viņš strādāja piecpadsmit stundas dienā, bija precējies ar apmēram divdesmitgadīgu sievieti, kura izskatījās pēc kinoaktrises. Tieši šobrīd viņš uzturējās Barbadosā, kurp viņš bija nogādājis trīs visaugstākā ranga politiķus nelielā izpriecu un darīju

mu braucienā vesternu stilā. Tā to dēvēja Salivens. Tātad Sendija īsais, tomēr rūpīgi izvēlēto klientu saraksts palielināsies par vēl vienu, bet šis viens būs īstais putns.

Lords ievēroja jaunu sievieti ārkārtīgi īsos svārciņos un augstpapēžu kurpēs dīki pastaigājamies pa ēdamzāli.

Viņa tam uzsmaidīja, un viņš tai atbildēja, nedaudz paceldams uzacis. Tas bija viņa iemīļotais mājiens, jo šķita tik divdomīgs. Viņai bija mīlas sakars ar vienu no Sešpadsmitās ielas lielajiem dūžiem. Lordu neuztrauca viņas nodarbošanās. Gultā viņa bija lieliska. Un viņu interesēja vienīgi tas.

Sieviete izraisīja viņā patīkamas atmiņas. Drīz vajadzēs viņu apciemot. Lords to atzīmēja savā elektroniskajā piezīmju grāmatiņā. Tad viņš, tāpat kā lielākā daļa lēdiju šajā zālē, pievērsa savu uzmanību slaidajam, stūrainajam Džeka Grehema augumam. Džeks lieliem soļiem nāca pāri zālei taisnā ceļā pie viņa.

Lords piecēlās un izstiepa roku. Džeks to nesaņēma.

-   Kas, pie velna, noticis ar Beriju Elvisu?

Lords šai konfrontācijai veltīja vienu no saviem neizteiksmīgajiem skatieniem. Parādījās viesmīlis, un Lords viņu ar ašu rokas mājienu aizraidīja. Lords pētīja Džeku, kurš palika stāvam.

-   Tu nedod cilvēkam iespēju pat ievilkt elpu. Pa taisno ugunī iekšā. Dažreiz šī stratēģija sevi attaisno, dažreiz nē.

-   Es nejokoju, Sendij. Es vēlos uzzināt, kas noticis. Berija ofiss ir tukšs, viņa sekretāre uz mani raugās tā, it kā es personīgi būtu pasūtījis viņa slepkavību. Es vēlos dzirdēt kādu izskaidrojumu. Džeks runāja kāpinātā tonī, un apkārtējo skatieni aizvien biežāk pievērsās viņu galdam.

-   Lai kas tev arī būtu prātā, esmu pārliecināts, ka mēs varētu par to aprunāties mazliet mierīgāk, nekā tu pašlaik

to mēģini darīt. Vai tu neapsēstos un nesāktu uzvesties kā šīs pilsētas labākās juristu firmas partneris?

Abi kādas piecas sekundes raudzījās viens otram acīs, tad Džeks lēnām apsēdās.

-   Vai tu kaut ko dzersi?

-Alu.

Viesmīlis, atkārtojis pasūtījumu, aizgāja pēc alus un Sendijam paredzētā džina ar toniku. Lords aizsmēķēja cigareti un nevērīgi paskatījās laukā pa logu, pēc tam pievērsās Džekam.

-   Tātad tu zini par Beriju?

-   Es zinu tikai to, ka viņš ir prom. Es vēlos, lai jūs man paskaidrotu, kāpēc viņš ir prom.

-   Tur nav daudz ko stāstīt. Viņu patiesībā šodien atlaida.

-   Kāpēc?

-   Ko tas tev dos?

-   Mēs abi ar Beriju kopā strādājām.

-   Bet jūs nebijāt draugi.

-   Mums vēl nebija iespējas par tādiem kļūt.

-   Kāpēc, Dieva dēļ, tu vēlies būt Berija Elvisa draugs? Tas vīrs bija mūžīgais asociatīvais biedrs, tādu ir pilna pasaule.

-   Viņš bija vienreizējs advokāts.

-   Protams, viņš bija augsti kvalificēts jurists, kompetents korporatīvo un nodokļu lietu nozarē ar papildu specializāciju veselības aprūpes jomā. Viņš nekad nav piesaistījis firmas biznesam ne centa un nekad to nebūtu izdarījis. Tāpēc viņš nebija “vienreizējs advokāts”.

-   Velns parāvis, jūs sapratāt, ko es ar to domāju. Viņš firmai bija vērtīgs darbinieks. Kādam ir jādara tas nolādētais darbs.

-   Mums firmā, aptuveni rēķinot, ir divi simti advokātu, kas piemēroti tam nolādētajam darbam. No otras puses, mums ir apmēram kāds ducis partneru, kas firmai piesaista materiāli situētus klientus. Šī nav īstā proporcija. Pārāk daudz kareivju, nepietiekoši karavadoņu. Tu uzskati, ka Berijs Elviss ir vērtīgs īpašums, mēs viņu uzskatījām par dārgu svešo kapitālu, par nelīdzsvarotu aizņēmumu. Viņš par saviem pakalpojumiem izrakstīja lielus rēķinus, lai saņemtu augstu atalgojumu. Tādā veidā mēs, partneru vairākums, lielo naudu netaisām. Tāpēc tika pieņemts lēmums pārtraukt mūsu attiecības.

-   Un jūs man gribat iestāstīt, ka nesaņēmāt nelielu mājienu no Baldvina?

Lorda sejā bija lasāms patiess pārsteigums. Būdams jurists ar vairāk nekā trīsdesmit gadu stāžu, viņš prata pūst miglu acīs. Lords bija izcils melis.

-   Kāpēc, pie velna, lai Baldvini uztrauktos par Beriju Elvisu?

Džeks vērīgi nopētīja uzblīdušo seju un tad lēnām izelpoja. Viņš paskatījās visapkārt uz restorāna apmeklētājiem un pēkšņi jutās muļķīgi un nokautrējās. Viss velti? Bet ja nu Lords meloja? Džeks atkal paraudzījās uz šo vīru, taču Lorda sejas izteiksme bija bezkaislīga. Kāpēc lai viņš melotu? Džekam ienāca prātā vairāki iemesli, bet tie visi šķita nepamatoti. Vai viņš būtu kļūdījies? Vai viņš sevi nupat nebija padarījis par pilnīgu idiotu firmas visietekmīgākā partnera acīs?

Lorda balss bija klusa, gandrīz mierinoša.

-    Beriju Elvisu atlaida sakarā ar lielo tīrīšanu. Mums jāatbrīvo galotne no nokaltušiem zariem. Firmai nepieciešams vairāk advokātu, kas spēj padarīt darbu un piesaistīt klientus. Tādi kā tu, velns parāvis. Tas ir tik vienkārši. Be-

rijs bija pirmais un nebūs pēdējais. Mēs pie tā strādājam jau ilgāku laiku, Džek. Sen, pirms tu vēl biji ieradies firmā. Lords pārtrauca runāt un vērigi paraudzījās uz Džeku. Vai tu no manis kaut ko neslēp? Mēs drīz kļūsim partneri, tu nedrīksti neko slēpt no saviem partneriem.

Lords iekšķīgi uzjautrinājās. Viņam pašam bija garš slepeno darījumu saraksts.

Džeks būtu varējis viņam atcirst, bet nolēma to nedarīt.

-   Es vēl neesmu partneris, Sendij.

-   Tā ir tīrā formalitāte.

-   Lietas nenotiek pirms laika.

Lords neapmierināti sarosījās savā krēslā, aiztraukdams cigaretes dūmus. Tātad varbūt baumas par to, ka Džeks domāja atstāt kuģi, bija taisnība? Šīs baumas bija īstais iemesls, kāpēc Lords šeit sēdēja kopā ar jauno juristu. Viņi viens otru vēroja. Džeka lūpās pavīdēja smaids. Džeka piesaistītajiem četriem miljoniem juridiskajā biznesā bija grūti pretoties. īpaši tāpēc, ka tas nozīmēja vēl četrsimt tūkstošus Sendijam Lordam. Viņam tie nebija īpaši nepieciešami, bet viņš no tiem neatteiktos. Lordam patika tērēt naudu, bez tam, juristi negāja pensijā. Viņi strādāja līdz spēku izsīkumam. Labākie sarausa daudz naudas, bet, salīdzinot ar rokzvaigznēm un aktieriem, viņi algu ziņā bija zemākajā līgā.

-   Man likās, ka tev patīk mūsu iestāde.

-   Tā tas ir.

-   Tātad?

-   Ko nozīmē tātad?

Sendija skatiens vēlreiz aizmaldījās ēdamzālē. Viņš ievēroja vēl vienu sieviešu kārtas paziņu, kas bija tērpta piegulošā un dārgā darījumu kostīmā, zem kura, Sendi jam bija pamatots iemesls tā domāt, viņa neko nevalkāja. Viņš

norija atlikušo džinu ar toniku un palūkojās uz Džeku. Šis dumjais zaļknābis Lordu bija nokaitinājis.

-   Vai tu te kādreiz esi bijis?

Džeks papurināja galvu, šķirstot biezo ēdienkarti, cenzdamies sameklēt tajā hamburgerus un fri kartupeļus, bet neatrada. Tad ēdienkarte tika izrauta no viņa rokām, un Lords viņam pieliecās ļoti tuvu klāt, smagi elpodams Džekam sejā.

-Tad kāpēc tu neapskaties visapkārt?

Lords ai^Tokas mājienu pieaicināja viesmīli un pasūtīja viskiju ar ūdeni, kas tika atnests pēc minūtes. Džeks atgāzās krēslā, bet Lords virzījās tuvāk, gandrīz sasvārstīdams krāšņiem kokgriezumiem klāto galdu.

^smu agrāk arī bijis restorānos, Sendij, vari tam ticēt vai nē.

-   Tomēr ne jau šajā, vai ne? Vai ievēroji tur to mazo kundzīti? Lorda pārsteidzoši slaidie pirksti šķēla gaisu. Džeka skats pievērsās kongresmeņu mīļākajai. Es ar šo sievieti esmu pārgulējis piecas reizes pēdējo sešu mēnešu laikā. Lords nespēja noturēt smaidu, kamēr Džeks novērtēja sarunas objektu. Lords bija panācis vēlamo iespaidu.

-   Tagad pajautā pats sev, kāpēc šāda būtne piekrita pārgulēt ar tādu vecu tauku kluci kā es?

-   Varbūt viņai bija jūs žēl. Džeks pasmīnēja.

Lords nesmaidīja.

f 'Jā tu tam patiešām tici, tad tavs naivums robežojas ar nekompetenci. Vai tu domā, ka sievietes šajā pilsētā ir tīrākas nekā vīrieši? Kāpēc lai viņas tādas būtu? Tikai tāpēc, ka viņām ir pupi un svārki, tas nenozīmē, ka viņas nedabūs to, ko vēlas. Viņas izmantos jebkurus līdzekļus, lai panāktu savu. Redzi, dēls, viņa to darīja tāpēc, ka es

viņai spēju dot to, ko viņa vēlas. Es te nedomāju gultu. Viņa to saprot, un es arī to zinu. Es varu atvērt tādas durvis šai pilsētā, ko spēj tikai retais. Un, dots pret dotu, par to viņa man ļauj sevi pavest. Tas ir tiešs komerciāls darījums, ko slēdz divas gudras un augsti izsmalcinātas puses. Kā tev tas tīk?

-   Un kas tur sevišķs?

Lords atgāzās krēslā, aizdegdams jaunu cigareti, un izpūta griestos precīzus dūmu gredzenus. Viņš knibināja lūpu un pie sevis pasmējās. $

-   Kas te smieklīgs, Sendij?

-   Es pašlaik vienkārši iedomājos, ka tev varbūt bi jis jāpārdzīvo satraukums par tādiem kā es, kad tu vēl mācījies juridiskajā fakultātē. Man šķita, ka tu nekad negatavoties kļūt man līdzīgs. Ka tu taisījies aizstāvēt nelegālos bēgļus, kas vēlas dabūt politisko patvērumu, vai iesniegt apelācijas nāves sodu atcelšanai nožēlojamiem kriminālistiem, kas noslaktējuši pārāk daudz ļaužu un visu vainu novēluši uz savām mammām, kas viņus pērušas, kad tie bērnībā bijuši nerātni. Beidz tielēties, stāsti patiesību. Tu taču to gribēji, vai ne?

Džeks palaida vaļīgāk savu kaklasaiti un iemalkoja alu. Viņš jau agrāk bi ja redzējis Lordu uzstājamies. Džeks juta iepriekš sagatavotas lamatas.

-   Jūs esat viens no labākajiem juristiem šajā pilsētā, Sendij, tā visi runā.

-   Pie velna, neesmu gadiem ilgi nodarbojies ar jurisprudenci.

-   Vienalga, kāds strādā jūsu labā.

-   Kas strādā tavā labā, Džek?

Džeks sajuta iekšā vieglu nelabumu, dzirdot savu vārdu Lordam uz lūpām. Tas solīja drīzu tuvību, kas viņu pār

steidza, lai gan Džeks nojauta tās neizbēgamību. Partneris? Džeks dziļi ievilka elpu un paraustīja plecus.

-   Neviens nezina, par ko mēs vēlētos kļūt, kad būsim pieauguši.

-    Bet paklau, tu taču esi pieaudzis, Džek. Iekšā laidējam ir jāmaksā. Kā tu domā?

-   Es nepieturos pie šī likuma.

Lords atkal pieliecās viņam tuvu klāt, savilcis rokas dūrēs kā smagsvara bokseris, gaidot saķeršanos, meklēdams vismazāko kļūdu aizsardzībā. Kādu mirkli uzbrukums šķita neizbēgams. Džeks saspringa.

-   Tu domā, ka es esmu pēdējais nelietis, vai ne?

Džeks atkal paņēma ēdienkarti.

-   Vai varat man kaut ko ieteikt?

-   Izbeidz, mazais, tu domā, ka es esmu rijīgs, egoistisks, varaskārs nelietis, kas uzspļauj visam vai visiem, kuri manā labā neko nespēj darīt. Vai man nav taisnība, Džek? Lords pacēla balsi. Viņa druknais ķermenis bija daļēji izvēlies laukā no krēsla. Viņš nogrūda ēdienkarti atpakaļ uz galda.

Džeks nervozi vēroja zāli. Šķita, ka neviens viņiem nepievērš uzmanību, bet tas nozīmēja, ka katrs teiktais vārds tika uzmanīgi uztverts un izanalizēts. Lorda apsārtušās acis raudzījās tieši Džekam sejā.

-   Tāds es esmu, vai saproti? Tieši tāds es esmu, Džek.

Lords triumfēdams ierīkojās atpakaļ krēslā. Viņš smīnēja. Džeks sajuta vēlmi pasmaidīt par spīti riebumam.

Viņš nedaudz atbrīvojās no saspringuma. It kā būtu to sajutis, Lords ar savu krēslu pieslīdēja Džekam klāt, spiezdamies virsū. Kādu brīdi Džeks nopietni pārdomāja, vai neiegāzt vecākajam kolēģim vienreiz bija diezgan.

-  Tā ir skaidra patiesība. Esmu visu šo īpašību kombinācija un vēl daudz kas vairāk. Vai zini ko, Džek? Tāds nu es

esmu. Es nemēģinu maskēties. Jebkurš, kas mani ir sastapis, ir aizgājis, labi zinādams, kāds es esmu. Es ticu tam, ko es daru. Lords dziļi ieelpoja, tad lēnām izelpoja. Džeks grozīja galvu, cenzdamies panākt, lai tā noskaidrotos.

-   Ko tu teiksi, Džek?

-   Ko es teikšu?

-   Kas tu esi, Džek? Kam tu tici, ja vispār tu kaut kam tici?

-   Esmu divpadsmit gadus mācījies katoļu skolā. Man kaut kam jātic.

Lords noguris pašūpoja galvu.

-   Esmu tevī vīlies. Es dzirdēju, ka tu esi gudrs puisis. Vai nu mani ziņotāji kļūdījušies, vai tavu seju tāpēc rotā šis dumjais smaids, ka tu baidies pats no tā, ko tu varētu pateikt.

Džeks satvēra Lorda plaukstas locītavu kā spīlēs.

-   Ko tu, pie velna, no manis gribi?

Lords pasmaidīja un tad viegli uzsita pa Džeka roku, kamēr viņš atbrīvoja pirkstus.

-   Vai tev patīk šāda tipa vietiņas? Ja Baldvins būs tavs klients, tu varēsi te pusdienot, kamēr tavas artērijas sacietēs kā urbji. Pēc aptuveni četrdesmit gadiem tu pakritīsi smiltīs kaut kur pie Kārību jūras un pametīsi kādu jaunu, pēkšņi bagātu kļuvušu skaistulīti. Tomēr tu nomirsi laimīgs, tici man.

-   Man vienalga, kur es nomiršu.

Lords smagi nolaida dūri uz galda. Šoreiz vairākas galvas pagriezās uz viņu pusi. Zāles pārzinis skatījās citā virzienā. Viņš savās ūsās slēpa izpratni un mierīgo visziņa smaidu.

-   Tieši par to es gribu parunāt, dēls, par tavu nolādēto divkosību. Viņš pazemināja balsi, bet turpināja liekties

tuvāk Džekam. Visas vietas noteikti nav vienādas. Tev rokās ir šī nama atslēga, un tu to zini. Tava atslēga ir Baldvins un viņa skaistā meita. Tagad rodas jautājums, vai tu atslēgsi šis durvis vai ne? Kas interesantā veidā noved mūs tieši atpakaļ pie mana sākotnējā jautājuma. Kam tu tici, Džek? Jo, ja tu tam netici, Lords plati iepleta rokas, ja tu nevēlies kļūt par nākošās paaudzes Sendiju Lordu, ja tu, naktis pamodies, apsmiesi vai nolādēsi manus mazos ekscentriskos gājienus, manu nelietību, ja tu to darīsi, ja tu patiesi uzskatīsi, ka stāvi tam visam pāri, un ja tu šajā ēdienkartē neredzi nevienu ēdienu, kas tev garšo, tad kāpēc tu mani nedzen pie velna? Un necelies augšā un neizej pa tām durvīm ar augsti paceltu galvu, tīru sirdsapziņu un neskartu ticību. Tāpēc, ka, atklāti sakot, šī spēlīte ir pārāk nopietna.

Laukā veidojās patiesi skaista rudens diena. Gaišzilas debesis bez lietus mākoņiem. Tās bija ideāli tīras. Maigs vējiņš čabināja izmētātos laikrakstus. Šķita, ka svelmainās pilsētas pulss pēkšņi būtu mazliet pierimis. Lafajeta parkā zālītē gulēja sauļoties gribētāji, cerēdami saķert pēdējo iedegumu, pirms sākas aukstais laiks. Velosipēdisti braukājot piebremzēja, mēģinot saskatīt kailas kājas vai nedaudz atpogātas blūzītes.

Iekšā restorānā Džeks Grehems un Sendijs Lords cieši raudzījās viens otram acīs.

-   Jūs taču no manis neslēpjat faktus?

-   Man tam neatliek laika, Džek. Pēdējos divdesmit gadus es ar to nenodarbojos. Ja es neticētu, ka tu vari paciest atklātu sarunu, es te velti netērētu laiku.

-   Ko jūs gribai man teikt?

-   Viss, ko gribu zināt, ir, vai tu piedalies vai nē. Patiesība ir, ka ar tādu klientu kā Baldvins tu vari doties uz jeb

kuru citu šīs pilsētas juridisko firmu. Tu izvēlējies mūs. Es pieņemu, ka tu to darīji tāpēc, ka tev iepatikās tas, ko tu redzēji.

-   Baldvins jūs ieteica.

-   Viņš ir veikls vīrs. Daudzi vēlētos strādāt viņa vadībā. Tu pie mums esi nostrādājis gadu. Ja tu izlemsi palikt, tu vari kļūt par partneri. Atklāti sakot, divpadsmit mēneši bija tīrā formalitāte, kas jānogaida, lai redzētu, vai tu mums esi piemērots. Pēc tam tev vairs nebūs nekādu finansiālu rūpju, neskaitot tavas nākošās sievas ievērojamās naudas summas. Tava galvenā nodarbošanās būs turpināt apkalpot Baldvinu un paplašināt biznesu, piesaistot tam kādus citus klientus. Tāpēc ka vienīgais vērtspapīrs, kas pieder juristam, Džek, ir klienti, kurus viņš kontrolē. To nekad neviens neiemācīs juridiskajā fakultātē, bet tā ir galvenā mācību stunda, kas tev jāapgūst. Nekad neaizmirsti šo patiesību. Salīdzinot ar to, pat darbs paliek otrā plānā. Vienmēr atradīsies citi, kas paveiks šo darbu. Tev tiks dota rīcības brīvība, lai tu piesaistītu jaunus klientus. Tev nebūs neviena priekšnieka, izņemot Baldvinu. Tev nevajadzēs pārraudzīt Baldvina juridiskos dokumentus, mums ir citi, kas to paveiks tavā vietā. Kopumā ņemot, nav nemaz tik briesmīga dzīve.

Džeks skatījās uz savām rokām. Viņš atcerējās Dženiferas seju. Viņš jutās vainīgs, uzskatīdams, ka viņa likusi atlaist Bcriju Elvisu. Tad viņš iedomājās valsts aizstāvja garās darba stundas. Beidzot viņa domas pievērsās Keitai, bet ilgi pie viņas neuzkavējās. Ko lai saka? Viņš nezināja atbildi. Džeks pacēla acis.

-   Vai man būs iespēja nodarboties ar jurisprudenci?

-   Ja tu to vēlēsies. Lords viņu cieši nopētīja. Vai man tas jāuzskata kā tavs “jā” vārds?

Džeks paskatījās lejup uz ēdienkarti.

-   Krabju kārtojums laikam ir garšīgs?

Sendijs izpūta dūmus griestos, un viņa sejā parādījās plats smaids.

-   Man tas ļoti garšo. Velns parāvis, Džek, kā man tas garšo.

*  * *

Pēc divām stundām Sendijs stāvēja savā milzīgā ofisa stūrī, skatīdamies pa logu uz ielu, kamēr skaļrunī varēja dzirdēt konferences norisi.

Pie viņa ienāca Dans Kirksens. Zem viņa iestīvinātā krekla varēja nojaust slaidu, sportisku skrējēja augumu. Kirksens bija firmas izpildpartneris. Viņš kontrolēja ikvienu darbinieku, izņemot Sendiju Lordu un tagad varbūt Džeku Grehemu.

Lords uz viņu paraudzījās vienaldzīgu skatu. Kirksens apsēdās un pacietīgi gaidīja, kamēr konferences dalībnieki atvadījās. Lords izslēdza skaļruni un apsēdās savā krēslā. Atgāzies atpakaļ, viņš vēroja griestus un aizsmēķēja cigareti. Kirksens, kas fanātiski rūpējās par savu veselību, atvirzījās tālāk.

-   Vai tu ko gribēji? Lorda acis beidzot apstājās pie Kirksena kalsnās sejas. Šīs vīrs pelnīja aptuveni sešsimt tūkstošus dolāru, kas viņam garantēja ilgu un drošu mūžu firmā, taču Lordam tas neko nenozīmēja, un viņš nemaz nemēģināja noslēpt nepatiku pret firmas izpildpartneri.

-   Mēs vēlētos uzzināt, kā pagāja pusdienas.

-   Tu vari pats spēlēt beisbolu ar lielajām, mīkstajām bumbām. Man nav laika ar to nodarboties.

-   Mēs dzirdējām nepatīkamas baumas. Tad vēl šī Elvisa atlaišana pēc tam, kad jaunkundze piezvanīja.

Lords pamāja ar roku.

-   Par to es parūpējos. Viņš mūs mīl. Viņš paliek. Es iztērēju divas stundas.

-   Uz spēles tika likta pamatīga summa, Sendij. Mēs visi nolēmām, ka būs labāk, ka tas radīs spēcīgāku iespaidu, jātu…

-   Jā. Es kaut ko saprotu no skaitļiem, Kirksen, labāk par tevi. Saprati? Tātad mūsu mazais Džekijs paliek uz vietas. Ja viņam veiksies, viņš desmit gados varētu dubultot savus ienākumus un mēs visi varētu agri doties pensijā. Lords paskatījās uz Kirksenu, kurš zem lielā vīra skatiena šķita sarūkam aizvien mazāks. Zini, tam puisim ir iekšas stiprākas, nekā jebkuram no maniem partneriem.

Kirksens pamirkšķināja.

-   Man viņš īstenībā iepatikās. Lords piecēlās un piegāja pie loga, kur desmit stāvus zemāk varēja redzēt pirmskolas vecuma bērnus, kas šķērsoja ielu, turēdamies pie virves.

-   Tātad es padomei varu ziņot ppr pozitīvu iznākumu?

-   Tu, velns parāvis, vari ziņot, ko gribi. Tikai paturi prātā vienu nav ko uzbāzties man vēlreiz ar tādām lietām, ja vien tas patiešām nav ļoti svarīgi. Vai tu saprati?

Lords vēlreiz palūkojās uz Kirksenu, un tad viņa skats atgriezās pie loga. Salivcns vēl nebija zvanījis. Tas neko labu nesolīja. Viņš iztēlojās, kā viņa valstiņa izslīd no rokām, tāpat kā mazie bērnu augumiņi pazuda ap stūri. Te bija, te zuda.

-   Paldies, Sendij.

-   Jā.

DEVĪTĀ NODAĻA

Valters Salivens skatījās uz sievas seju vai uz to, kas no tās bija atlicis. Pie kailās pēdas bija piestiprināta morga oficiālā birka. Kamēr ārā gaidīja viņa pavadoņi, viņš klusi sēdēja blakus viņai. Nupat bija pabeigta formālā personības noteikšana. Policisti bija aizgājuši, lai papildinātu savus ziņojumus, reportieri lai sacerētu savus rakstus. Bet Valters Salivens, viens no visietekmīgākajiem sava laikmeta vīriem, kas kopš četrpadsmit gadu vecuma bija izvilinājis naudu gandrīz no visa, kam bija pieskāries, tagad pēkšņi sajuta, ka enerģija un gribasspēks zūd.

Presei šī bija lielā ražas diena. Salivena laulības pēc četrdesmit septiņiem gadiem bija beigušās ar viņa pirmās sievas nāvi. Gandrīz astoņdesmit gadu vecumā viņš bija vēlējies, lai blakus būtu kāda jauna un dzīva būtne. Saskāries ar tik daudz nāves gadījumiem, viņš gribēja, lai kāds nodzīvotu ilgāk par viņu. Viņš vairs nespēja uzņemties sērot|ļjJi lomu. Novecošana nebija patīkama pat lieliem bagātniekiem.

Kristija Salivena nebija nodzīvojusi ilgāk. Un viņš gatavojās kaut ko darīt šajā ziņā. Labi, ka viņš nezināja, kas sagaida viņa sievas mirstīgās atliekas. Šis process bija nepieciešams, bet tas netika paredzēts, lai mierinātu upura ģimeni.

Tiklīdz Valters Salivens atstās šo telpu, tehniskais darbinieks aizstums nestuves ar nelaiķi Salivena kundzi uz

sekciju zāli. Tur viņu nosvērs un izmērīs auguma garumu. Viņu vispirms nofotografēs apģērbtu un tad kailu. Tad viņai izdarīs rentgena uzņēmumus un noņems pirkstu nospiedumus. Viņa tiks pilnīgi no ārpuses pārbaudīta, ar nolūku iegūt pēc iespējas vairāk pierādījumu. Tiks paņemti šķidrumu paraugi un aizsūtīti uz toksikoloģijas laboratoriju, lai noteiktu, vai nav lietotas narkotikas vai alkohols, un lai veiktu citus testus. Tad dziļš griezums sadalīs viņas ķermeni no viena pleca līdz otram, no krūšu kurvjajīdz ģenitālijām. Drausmīgs skats pat pieredzējušam vērotājam. Katru orgānu izanalizēs un nosvērs. Tiks pārbaudītas viņas ģenitālijas, vai nav kādu seksuāla rakstura vai citu bojājumu pazīmes. Ja tiks atrasti sēklas, asiņu vai svešu matu paraugi, tie tiks aizsūtīti uz DNS pārbaudi.

Tad tiks pārlūkoti ievainojumi galvā un ar zāģīti veidots griezums pa galvaskausa paura daļu līdz pat kaulam. Pēc tam izzāģēs galvaskausa pieres daļu un izņems smadzenes. No tām izvilks iestrēgušo lodi un saglabās ballistikas pārbaudei.

Kad šis process būs pabeigts-, Valteram Salivenam atdos sievu atpakaļ.

Toksikoloģiskās pārbaudes apstiprinās viņas vēdera saturu un svešu vielu klātbūtni asinīs un urīnā.

Sekcijas slēdzienā tiks norādīts nāves iemesls, ķ%arī visi būtiskie atradumi un tiesu medicīnas eksperta c^piālais viedoklis.

Sekcijas slēdziens kopā ar visām fotogrāfijām, rentgena uzņēmumiem, pirkstu nospiedumiem, toksikoloģijas laboratorijas atskaitēm un citu informāciju, kas veidos, pilnīgu dokumentālu pamatojumu, tiks nodots šīs lietas izmeklētājam.

Valters Salivens beidzot piecēlās, apklāja savas sievas mirstīgās atliekas un izgāja laukā.

Detektīva acis cauri vēl vienam vienvirziena redzamības spogulim sekoja vīram, kas šoreiz bija zaudētājs, kad tas atstāja telpu. Tad Sets Frenks uzlika cepuri un klusi devās prom.

*  * *

Pirmā konferenču zāle, pati lielākā firmā, atradās ēkas centrā, tieši aiz pieņemšanas telpām. Pašlaik aiz biezajām, slīdošajām durvīm bija sākusies visu partneru sanāksme.

Starp Sendiju un kādu vecāko partneri sēdēja Džeks Grehems. Viņa partnerība vēl nebija oficiāli paziņota, bet šodien neviens neievēroja protokolu, un Lords bija pieprasījis, lai Džeks piedalītos.

Tika ielieta kafija un pasniegtas smalkmaizītes, un pēc tam apkalpojošais personāls pazuda, aizverot aiz sevis durvis.

Visas galvas pagriezās pret Danu Kirksenu. Viņš malkoja savu sulu, demonstratīvi nosusināja muti ar salveti un piecēlās.

-    Esmu pārliecināts, ka jūs jau būsiet dzirdējuši, cik šausmīga traģēdija atgadījusies vienam no mūsu vis… Kirksens uzmeta ašu skatienu Lordam, Vai man būtu jāsaka mūsu visnozīmīgākajam klientam?

Džeks palūkojās apkārt sešdesmit pēdu lielajam galdam ar marmora virsmu. Lielākā daļa no klātesošajiem turpināja skatīties uz Kirksenu. Daži jau bija informēti par šo notikumu. Viņi to bija uzzinājuši no savu blakussēdētāju čukstiem. Džeks bija lasījis laikrakstu virsrakstus. Viņam nebija nācies nodarboties ar Salivena lietām, bet viņš zināja, ka pie tām ar pilnu slodzi strādāja kādi četrdesmit no firmas advokātiem. Salivens, salīdzinot ar pārējiem, bi-

v _

ja Patona un Sova lielākais klients.

Kirksens turpināja:

-   Policija rūpīgi izmeklē šo notikumu. Pagaidām bez panākumiem. Kirksens apklusa, vēlreiz pametis skatu uz Lordu, un tad atkal turpināja. Kā jūs varat iedomāties, šis laiks Valteram ir ļoti smags. Lai pēc iespējas atvieglinātu viņa stāvokli, mēs aicinām visus advokātus pievērst īpašu uzmanību visām lietām, kas saistītas ar Salivenu, un ceram, ka jūs jebkuru radušos problēmu atrisināsiet pašā sākumā, neļaujot tai vērsties plašumā. Bez tam, kaut arī mēs uzskatām, ka nav noticis nekas cits kā parasta laupīšana ar ļoti bēdīgu iznākumu un ka tas nekādā ziņā nav saistīts ar kādu no Valtera darījumiem, mēs jūs lūdzam nezaudēt modrību. Par jebkuru aizdomīgu laktu, kas attiecas uz Valtera darījumiem, lūdzam ziņot man vai Sendijam.

Vairāki klātesošie pievērsās Lordam, kurš, kā parasti, pētīja griestus. Viņam priekšā, pelnu traukā, atradās trīs cigarešu gali un tam blakus pusizdzerts kokteilis Asiņainā Mērija.

Ierunājās Rons Dejs no starptautisko likumu nodaļas. Viņa rūpīgi apgrieztie mati ierāmēja ūpim līdzīgo seju, ko daļēji sedza ovālas acenes.

-   Tas taču nav saistīts ar terorismu? Es pašlaik nodarbojos ar Vidējo Austrumu kopuzņēmumiem Salivena Kuveitas filiāles lietā. Turienes ļaudis rīkojas saskaņā ar saviem noteikumiem. To es jums varu droši teikt. Vai man būtu jāuztraucas par personisko drošību? Es šovakar lidoju uz Riādu.

Lorda skatiens pievērsās Dejam. Dažreiz viņš jutās pārsteigts, cik tuvredzīgi vai pat galīgi nejēgas bija viņa partneri. Deja vienīgā priekšrocība, kā uzskatīja Lords, bija viņa prasme sarunāties septiņās valodās un laipni izdabāt arābiem.

-    Es tavā vietā par to neuztrauktos, Ron. Ja tā būtu starptautiska mēroga sazvērestība, tu neesi tik svarīga persona, lai viņi ar tevi auklētos. Tu būsi pagalam, pirms paspēsi pamanīt ieroci.

Dejs burzīja savu kaklasaiti, un ap galdu sēdošos pārņēma neveikla jautrība.

-   Paldies par paskaidrojumu, Sendij.

-   Nav par ko, Ron.

Kirksens noklepojās.

-   Visbeidzot, mums jāapzinās, ka tiks darīts viss iespējamais, lai atrisinātu šo šausmīgo noziegumu. Baumo, ka pats prezidents pilnvaros īpašus izmeklēšanas spēkus, kas pētīs šo lietu. Kā jūs zināt, Valters Salivens ir kalpojis vairāku prezidentu administrācijās, ieņemdams dažādus amatus. Viņš ir viens no ‘prezidenta tuvākajiem draugiem. Manuprāt, mēs varam uzskatīt, ka noziedznieki drīz tiks aizturēti. Kirksens apsēdās.

Lords, pacēlis uzacis, pavērās visapkārt galdam un izdzēsa pēdējo cigareti.

*  * *

Sets Frenks pagriezās apkārt grozāmajā krēslā. Viņa ofiss bija sešreiz sešas pēdas liels. Vienīgo plašo telpu policijas iecirknī aizņēma šerifs. Tiesu medicīnas eksperta slēdziens atradās viņam uz galda. Pulkstenis rādīja tikai pusastoņus no rīta, bet Frenks to jau trīs reizes bija izlasījis.

Viņš bija piedalījies sekcijā. Tas detektīviem bija jādara daudzu iemeslu dēļ. Simtiem reižu būdams klāt sekcijās, viņš nekādi nespēja pierast pie skata, kad ar mirušajiem apgājās kā ar dzīvnieku atliekām. Šoreiz viņam vairs nekļuva nelabi no šī skata, bet parasti viņš kādas divas vai

trīs stundas bezmērķīgi mēdza braukāt mašīnā apkārt pa pilsētu, pirms spēja saņemties un no jauna pievērsties darbam.

Slēdziens bija biezs un rūpīgi nodrukāts. Kristija Salivena bija mirusi vismaz pirms septiņdesmit divām stundām, varbūt vēl agrāk. Ķermeņa uzpūšanās un baktēriju un gāzu uzkrāšanās viņas orgānos diezgan precīzi pamatoja šo laika diapazonu. Tomēr istabā bija ļoti silts, kas paātrināja ķermeņa bojāšanās procesu. Šis fakts savukārt sarežģīja īstā nāves brīža konstatēšanu. Tiesu medicīnas eksperts bija apgalvojis, ka slepkavība notikusi, mazākais, pirms trim dienām. Frenkam bija arī papildu informācija, kas viņu vedināja uz domām, ka Kristīne Salivena savu nāvi bija sagaidījusi pirmdienas naktī.

Frenks sarauca pieri. Trīs dienas kā minimums nozīmēja to, ka viņus gaidīja atdzisušas pēdas. Tas, kurš zināja, ko dara, varēja nozust no zemes virsas trīs vai četru dienu laikā. To papildināja fakts, ka tagad bija pagājis zināms laiks kopš Kristīnes Sali vēnas nāves un izmeklēšana nebija tikusi daudz tālāk uz priekšu kā sākumā. Viņš nespēja atsaukt atmiņā nevienu citu lietu bez pierādījumiem.

Cik daudz viņi spēja izdibināt, notikumiem Salivenu īpašumā nebija citu liecinieku kā vienīgi pati nelaiķe un viņas slepkava. Policijas paziņojumi bija ievietoti laikrakstos, bankās un tirdzniecības centros. Neviens nebija pieteicies.

Viņi jau bija nopratinājuši visus māju īpašniekus trīs jūdžu rādiusā. Visi viņi bija jutušies satriekti un nobijušies. Tomēr šīs emocijas nevarēja sniegt nekādu derīgu informāciju. Tika nopratināti arī visu kaimiņu kalpotāji. Atkal nekā. Salivena mājkalpotāji, kas viņu bija pavadījuši uz Barbadosu, tika izjautāti pa telefonu. Iznākumā netika

iegūta nekāda vērtīga informācija. Turklāt tiem visiem bija spēcīgs alibi. Frenks visu to reģistrēja savā prātā.

Izmeklētājs neko īsti nezināja arī par Kristīnes Salivenas pēdējo dzīves dienu. Viņa tika nogalināta pašas mājās, iespējams, vēlu naktī. Bet ja viņu patiešām nogalināja pirmdienas naktī, ko viņa darīja pa dienu? Frenks uzskatīja, ka šai informācijai bija svarīga nozīme, lai turpinātu izmeklēšanu.

To pirmdien, pusdesmitos no rīta, Kristīne Salivena bija redzēta Vašingtonas centrā, skaistumkopšanas salonā. Frenkam būtu jāatdod divu nedēļu alga, ja viņš turp gribētu aizsūtīt savu sievu. Vai nu Salivena kundze bija gatavojusies vēlām vakara izpriecām, vai tas bija parastais bagātnieku gājiens, tas vēl Frenkam jāizpēta. Nopratināšana nebija atklājusi, kurp devās Salivena pēc tam, kad ap pusdienas laiku bija pametusi salonu. Viņa nebija atgriezusies savā pilsētas dzīvoklī un nebija arī braukusi ar taksometru.

Ja šī mazā sieviete bija palikusi pilsētā, kad visi pārējie devās uz saulainajiem dienvidiem, viņai bija kāds iemesls. Frenks minēja. Ja viņa tonakt bijusi ar kādu kopā, tad detektīvs gribētu ar šo personu parunāt un varbūt uzlikt roku dzelžus.

Dīvainā veidā, slepkavība zādzības laikā Virdžīnijas pavalstī neskaitījās noziegums, par kuru paredzēts nāves sods, bet slepkavība bruņotas laupīšanas gadījumā par tādu tika uzskatīta. Noziedzniekam, kas laupīja un nogalināja, varēja piespriest nāves sodu, bet tam, kas zaga un slepkavoja, lielākais soda mērs bija mūža ieslodzījums. Tas nebija nekas labāks, ņemot vērā štata cietumu neciešamos apstākļus. Kristīnei Salivenai piederēja daudz dārglietu. Katrā ziņojumā, ko saņēma detektīvs, bija norādīts,

ka viņa ļoti mīlējusi briljantus, smaragdus un safīrus. Viņa valkāja dažādas dārglietas, bet uz ķermeņa tās neatrada,' lai gan uz ādas bija gredzenu nospiedumi. Salivens bija apstiprinājis, ka pazudusi viņa sievas briljantu kaklarota. Arī skaistumkopšanas salona īpašnieks atcerējās, ka viņš tieši šo rotas lietu bijā pirmdien redzējis.

No šiem faktiem labs prokurors varētu izveidot apsūdzību. Frenks par to. bija pārliecināts. Noziedznieki slēpās un nogaidīja viss bija noticis ar iepriekšēju nodomu. Kāpēc lai Virdžīnijas kārtīgie iedzīvotāji maksātu tūkstošiem dolāru gadā, lai pabarotu, apģērbtu un izmitinātu aukstasinīgu slepkavu. Zādzība? Bruņota laupīšana? Kāda tur starpība. Sieviete bija mirusi. Viņas dzīvību bija izdzēsis kāds slims kriminālists. Frenks neatzina šāda veida juridiskās atšķirības. Kā daudzi likuma sargi, viņš juta, ka tiesu sistēmā svaru kausi pārāk bieži nosvērās aizstāvamā labā. Viņam likās, ka piņķerīgajā tiesas procesā bija par daudz tehnisku lamatu un pārāk glumi advokāti, tāpēc pazuda fakts, ka īstenībā kāds bija pārkāpis likumu ka cilvēks ticis aizskarts, izvarots vai nogalināts. Tas bija netaisnīgi. Frenks nezināja, kā mainīt šo sistēmu, viņš to varēja drupināt.

Detektīvs pavilka ziņojumu sev tuvāk, grozīdams pirkstos brilles. Frenks iedzēra vēl vienu stipras, melnas kafijas malku. Nāves iemesls: šautas brūces galvā, ko izraisījis liela kalibra ierocis vai ieroči. Viena lode izvēršoties radījusi perforācijas tipa ievainojumu. Otra lode nezināma sastāva, no neidentificēta ieroča, izraisījusi cauršautu brūci. Vienkārši izsakoties, tas nozīmēja, ka viņas smadzenes sašķaidīja kaut kāds lielkalibra šaujamais. Slēdzienā bija konstatēts, ka nāves veids ir slepkavība. Tas bija vienīgais skaidrais šīs lietas elements. Frenks pie sevis no

domāja, ka viņam bijusi taisnība, nosakot attālumu, no kāda ticis šauts. Lodes ceļā nebija pulvera atlieku. Šāvieni bi ja nākuši no vairāk nekā divu pēdu attāluma. Frenks minēja, ka attālums varbūt bija mazāks par sešām pēdām, bet tas bija tikai viņa pieņēmums. Viņš nepieļāva pašnāvību. Pasūtījuma slepkavībās parasti ieroča stobru pielika tuvu klāt ķermenim. Šī metode ievērojami samazināja kļūdīšanās iespēju.

Frenks noliecās pār rakstāmgaldu. Kāpēc vairāk par vienu šāvienu? Sievieti noteikti nogalināja pirmais šāviens. Vai uzbrucējs būtu sadists, kas ietriec vairākas lodes pēc kārtas mirušās ķermenī? Un tomēr varēja konstatēt tikai divus šāvienus. Diez vai to bija izdarījis kāds trakais. Tad vēl šī ložu lieta. Viņiem bija viena lode ar mīkstu galu un otra neatklāta.

Viņš pacēla maisiņu ar savu atzīmi uz tā. No ķermeņa bija iegūta tikai viena lode. Tā bija iešauta labās puses deniņos, iekļūstot galvaskausā un smadzenēs. Tā radīja trieciena vilni smadzeņu mīkstajos audos.

Frenks uzmanīgi aptaustīja lodi. Tā bija drausmīga munīcija, kas radīta, lai saplacinātos sadursmes iespaidā un pēc tam turpinātu šķaidīt visu, kas gadījās tās ceļā. Kristīnes Salivenas galvā tā bija iedarbojusies, kā paredzēts. Grūtības sagādāja tas, ka mūsdienās šīs lodes varēja iegādāties visur. Tā bija pamatīgi deformēta. Ballistika izrādījusies pilnīgi neizmantojama.

Otra lode bija trāpījusi puscollu virs iepriekšējās, izgājusi cauri smadzenēm un izkļuvusi laukā otrā pusē, atstādama dziļu atveri, kas bija daudz lielāka nekā ieejas vieta. Kaulu un audu postījumi bija ievērojami.

Šīs lodes atrašanās vieta viņiem visiem bija sagādājusi pārsteigumu. Puscollu plats caurums sienā, pretī gultai.

Parasti pēc tam, kad bija izzāģēts apmetuma gabals, laboranti ar īpašiem instrumentiem lodi uzmanīgi izvilka, lai saglabātos gropes, kas viņiem ļautu noteikt ieroča ražojuma mārku un, cerams, ar laiku atrast pašu šau jamo. Pirkstu nospiedumu un ballistikas noteikšana tika veikta cik vien iespējams precīzi.

Izņemot šajā gadījumā. Sienas gabalā lodi neatrada, un arī istabā nemētājās neviena cita lode. Kad Frenkam piezvanīja no laboratorijas, lai paziņotu par šo bēdīgo atklājumu, viņš pats bija nokāpis lejā, lai par to pārliecinātos. Viņš sen nebija bijis tik dusmīgs.

Kāpēc noziedznieks pielicis pūles, lai izurbinātu vienu lodi, ja otra vēl palika mirušās ķermenī? Ko otra lode varētu atklāt? Iespēju bija daudz.

Frenks kaut ko atzīmēja. Iztrūkstošā lode varēja būt cita kalibra vai cita tipa. Tas varbūt norādītu, ka bijuši divi uzbrucēji. Būdams apveltīts ar spēcīgu iztēli, viņš nespēja reāli stādīties priekšā, kā viens cilvēks varēja turēt katrā rokā pa ierocim un šaut. Tātad, iespējams, bija divi aizdomās turētie. Tas varētu izskaidrot dažādās ložu ieejas un izejas brūces. Mīkstās lodes ieejas vārti bija lielāki nekā otrai. Tātad otra lode nebija ar mīkstu galu vai izdobta. Tā bija izšāvusies tieši cauri viņas galvai, atstādama platu sliedi. Lodes deformācija, iespējams, bijusi minimāla. Bet pieņēmumiem nebija nekādas nozīmes, jo viņam nebija pierādījumu.

Frenks pārskatīja savas sākotnējās piezīmes no notikuma vietas. Pašlaik bija informācijas vākšanas stadija. Viņš cerēja, ka lieta šajā posmā neiestrēgs uz mūžīgiem laikiem.

Frenks vēlreiz pārskatīja slēdzienu un sarauca pieri. Pacēlis telefona klausuli, viņš uzgrieza numuru. Pēc desmit

minūtēm viņš jau sēdēja pretī tiesu medicīnas ekspertam viņa kabinetā.

Liela auguma vīrs ar vecu skalpeli bakstīja nagu pamatnes un beidzot paskatījās uz Frenku.

-    Žņaugšanas pēdas. Vai vismaz žņaugšanas mēģinājums. Cik var spriest, traheja nav tikusi saspiesta, lai gan audi bija uzpampuši un ar asins izplūdumiem. Es atklāju nelielu plaisu mēles kaulā un sīko asinsvadu plīsumus plakstiņu saistaudos. Tas arī viss.

Frenks teikto pārdomāja. Sīkus asins izplūdumus acu plakstu saistaudos vai gļotainajā membrānā var izraisīt žņaugšana un no tās izrietošais spiediens smadzenēs.

Frenks paliecās krēslā uz priekšu, nopētīdams dokumentus pie sienām, kuros minēti pretim sēdošā vīra zinātniskie grādi, kas pierādīja, ka viņš ilgstoši nodevies tiesu medicīnas studijām.

-   Vīrietis vai sieviete?

Medicīnas eksperts paraustīja plecus.

-   Grūti pateikt. Cilvēka āda nav ideāli gluda virsma, lai pētītu nospiedumus. Faktiski ir gluži neiespējami to noteikt, izņemot dažas diskrētas vietas. Nospiedumi izzūd pēc kādas pus dienas. Tomēr grūti iztēloties, ka viena sieviete mēģinātu nožņaugt otru ar kailām rokām. Taču ir bijuši gadījumi. Lai saspiestu traheju, nav nepieciešams liels spiediens. Bet žņaugšana ar kailām rokām parasti ir agresīvu vīriešu metode, kas vēlas nogalināt. Esmu redzējis kādu simtu žņaugšanas gadījumu, bet nevienā no tiem nebija vainīga sieviete. Žņaugts ir no priekšpuses, viņš piebilda. Slepkavam vajadzēja būt pārliecinātam par sava spēka priekšrocībām. To minēt liek mana pieredze. Tas bija vīrietis, ja tev šāds pieņēmums kaut ko dod.

-   Slēdzienā teikts, ka atklātas kontūzijas pēdas un no

brāzumi uz viņas kreisā apakšžokļa, vaļīgi zobi un brūce mutes iekšienē?

-   Izskatās, ka kāds viņu pamatīgi piekāvis. Viens no dzerokļiem ieurbies viņai vaigā.

Frenks paskatījās uz lietas dokumentiem.

-   Ko tu domā par otru lodi?

-   Nodarītais kaitējums vedina mani uz domu, ka tas radies no liela kalibra, tāpat kā pirmais.

-   Vai ir kādi minējumi par pirmo?

-   Viss, ko varu pateikt varbūt 37. vai 41. kalibrs. Varētu būt 9 milimetri. Tu taču redzēji lodi. Tā bija plakana kā pankūka pēc tam, kad bija sašķaidījusi viņas smadzeņu audus. Pat ja atrastu iespējamo ieroci, šeit neko nevarētu salīdzināt.

-   Ja mēs atrastu otru lodi, varbūt mums būtu kāds pamats?

-   Varbūt nē. Tas, kas izvilka to no sienas, iespējams, izjauca pierādījumus. Ballistika par to nebūs sajūsmā.

-Jā, bet uz tās varēja būt aizgājējas mati, asinis un āda. To es vēlētos atrast.

Medicīnas eksperts domīgi berzēja zodu.

-   Taisnība. Bet tev vispirms tā lode jāatrod.

-   Mēs to laikam nevarēsim. Frenks pasmaidīja.

-   Nekad nevar zināt.

Abi vīrieši paskatījās viens uz otru, labi zinādami, ka nebija nekādas iespējas sameklēt otru lodi. Pat ja viņi to atrastu, viņi to nespētu saistīt ar slepkavības vietu. Vienīgi, ja uz tās būtu pierādījumi, ka tā trāpījusi noslepkavotajai sievietei, un ja viņi varētu atrast ieroci, no kura šauts.

-   Vai atradāt kādu čaulīti?

Frenks pašūpoja galvu.

-   Tad jums nav pnt tik daudz.

-    Nekad neesmu teicis, ka būs viegli. Starp citu, vai valstsvīri dod tev rīcības brīvību?

Tiesu medicīnas eksperts pasmaidīja.

-    Pagaidām klusē. Ja pats Valters Salivens būtu nokniebts, kas to lai zina, kā tad būtu? Es jau nosūtīju savu slēdzienu Ričmondam.

Beidzot Frenks uzdeva jautājumu, kā dēļ bija nācis.

-   Kāpēc divi šāvieni?

Medicīnas eksperts pārtrauca bakstīt nagus, nolika skalpeli un paskatījās uz Frenku.

-   Kāpēc nē? Viņam ap acīm parādījās krunciņas. Viņa kompetence pārsniedza viņa iespējas šajā klusajā apgabalā. Viņš bija viens no aptuveni pieciem simtiem štata medicīnas ekspertu, un viņam bija laba ģimenes ārsta prakse. Tomēr viņam pašam policijas izmeklēšanas darbs un tiesu medicīna šķita aizraujošāka. Pirms uzsāka mierīgu dzīvi Virdžīnijā, viņš gandrīz divdesmit gadus bija nostrādājis Losandželosas apgabalā, veikdams sekcijas. Slepkavību ziņā te nebija sliktāk kā Losandželosā, bet šajā gadījumā bija ko padomāt.

Frenks, vērīgi uz viņu paskatījies, teica:

-   Ikviens no šāvieniem acīm redzami varēja būt nāvējošs. Te nav divu domu. Kāpēc vajadzēja šaut otru reizi? To varēja nedarīt vairāku iemeslu dēļ: pirmkārt troksnis, otrkārt, ja jātiek prom pēc iespējas ātrāk, kāpēc tērēt laiku. Bet galvenokārt, kādēļ atstāt vēl vienu lodi, ar kuras palīdzību vēlāk varētu noziedznieku identificēt? Vai Salivena viņus pārsteidza? Ja tā, tad kāpēc šāviens nāca no durvju puses un nevis otrādi? Kādēļ lodes trajektorija gāja lejup? Vai viņa tupēja uz ceļiem? Iespējams, ka tā bija vai šāvējs bija milzīga auguma. Ja viņa atradās uz ceļiem, tad kāpēc? Sprieduma izpildīšanas stilā? Bet te nebija darīšana

ar kontaktievainojumu. Bez tam šie nospiedumi uz kakla. Kāpēc jāmēģina viņu vispirms nožņaugt un, to nepabeidzot, jāpaņem pistole un jāsadragā galva. Un pēc tam to atkārtot? Viena lode bija paņemta. Kāpēc? Vai bija otra pistole? Kāpēc tas jāslēpj? Ko tas nozīmē?

' Frenks piecēlās un pastaigājās pa istabu, iebāzis rokas dziļi kabatās. Tāds bija viņa paradums, kad viņš aktīvi domāja. Nozieguma vieta bija tik nolādēti tīra, ka es tam nespēju noticēt. Nekas nebija atstāts. Es to gribu uzsvērt nekas. Es brīnos, ka tie neizoperēja, lai izvilktu otru lodi.

-   Es domāju, ka tas puisis varēja būt laupītājs, vai varbūt viņš grib, lai mēs tam noticētu. Bet slepenā telpa bija aptīrīta. Paņemti kādi četrarpus miljoni. Ko tur darīja Salivena kundze? Viņai vajadzēja sauļoties pie Kārību jūras. Vai viņa pazina to puisi? Vai viņai bija kāds slepens mīļākais? Ja tā, tad kādā veidā šīs lietas bija saistītas? Un kāpēc, pie velna, vajadzēja ielīst pa parādes durvīm, atvienot signalizāciju un tad izmantot virvi, lai izkāptu pa logu. Katru reizi, kad uzdodu sev vienu jautājumu, uzpeld nākošais. Frenks atkal apsēdās, izskatīdamies nedaudz apmulsis no saviem runas plūdiem.

Tiesu medicīnas eksperts atgāzās savā krēslā un, paņēmis lietas dokumentus, kādu minūti tos pārlasīja. Viņš noņēma brilles un noslaucīja tās piedurknē. Tad ar īkšķi un rādītājpirkstu paraustīja lūpu kaktiņu.

Frenka nāsis nodrebēja, viņu vērojot.

-   Es klausos.

-Tu pieminēji, ka nozieguma vietā nekas nav atstāts. Es to jau pārdomāju. Tev taisnība tā bija pārāk tīra. Medicīnas eksperts vilcinājās, aizsmēķēdams Pali M<i//cigareti bez filtra. Frenks to ievēroja. Katrs patologs, ar kuru viņam bija nācies strādāt, smēķēja. Medicīnas eksperts

pūta griestos dūmu gredzenus, acīmredzot priecādamies par šo prāta vingrinājumu.

-   Viņas nagi bija pārāk tīri.

Frenks izskatījās apjucis.

Medicīnas eksperts turpināja.

-   Ar to es domāju, ka tur nebija netīrumu, nagu lakas palieku, lai gan viņai tie bija nokrāsoti spilgti sarkani. Tur nebija parasto nosēdumu nekā. Tā, it kā tic būtu iztīrīti. Vai tu saproti, ko es domāju? Viņš nogaidīja un pēc tam turpināja. Es atradu nelielas šķīduma daļiņas. Viņš atkal apklusa. Kaut kas līdzīgs tīrāmajam šķīdumam.

-   Viņa torīt bija kādā dārgā skaistumkopšanas salonā.

Medicīnas eksperts pagrozīja galvu. Tad varētu gaidīt, ka nogulšņu būtu vairāk, nevis mazāk, no visiem tiem ķimikātiem, ko viņi lieto.

-   Tātad tu gribi teikt, ka viņas nagi tikuši ar nolūku iztīrīti?

Medicīnas eksperts pamāja.

-   Kāds ir kārtīgi pastrādājis, lai neatstātu nekādus pierādījumus.

-   Tas nozīmē, ka viņi bija šausmīgi uztraukušies, lai tos nesazīmētu ar bioloģisko pierādījumu palīdzību.

-   Lielākā daļa noziedznieku par to uztraucas, Set.

-   Līdz zināmai pakāpei. Bet izskalot nagu apakšas un atstāt šo vietu tik tīru, ka mūsu pierādījumu savākšanas putekļu sūcējs neko neatrada, ir par traku.

Frenks ieskatījās slēdzienā.

-Tu atradi arī eļļas pēdas uz viņas plaukstām?

Medicīnas eksperts piekrītoši pamāja, cieši paraudzīdamies uz detektīvu.

-   Konservējošs aizsargājošs savienojums. Tāds, kādu lieto audumiem, ādām, līdzīgiem materiāliem.

-   Tātad viņai kaut kas varēja būt rokā, uz kura palikuši nosēdumi?

-   Jā. Lai gan mēs neesam pārliecināti, tieši kurā brīdī eļļa nokļuva viņai uz rokām. Medicīnas eksperts atkal uzlika brilles. Kā tev šķiet, Set, vai viņa pazina šo cilvēku?

-   Nekādi pierādījumi par to neliecina, ja vien viņa neuzaicināja, lai viņš šajā mājā ielauztos.

Medicīnas ekspertam pēkšņi uznāca iedvesma.

-   Varbūt viņa imitēja ielaušanos? Zini, kā tas ir? Nogurusi no veča, viņa atved jaunu guļamistabas draudziņu, lai tas ērti varētu nozagt viņas ligzdiņas olu un aizlaisties prom uz pasaku zemi?

Frenks apcerēja šo teoriju.

-   Vienīgi tad, ja viņi abi sastrīdējušies vai viņa to visu laiku ir mānījusi.

-   Fakti sakrīt, Set.

Frenks papurināja galvu.

-   Cik man zināms, aizgājējai patika būt par Valtera Salivena sievu. Tas viņai patika vairāk nekā nauda, ja tu saproti, ko es ar to domāju. Viņa varēja pieskarties ar plecu un, iespējams, ar citām ķermeņa daļām visas pasaules slavenībām. Tas ir tik satraucoši tādai sievietei, kura kādreiz cepusi hamburgerus restorānā.

Medicīnas eksperts paskatījās uz detektīvu.

-   Tu joko?

Frenks pasmaidīja.

-   Astoņdesmitgadīgiem miljardieriem dažreiz rodas dīvainas idejas. Kā tai jokā: kur sēž astoņsimt mārciņu smags gorilla? Tur, kur tam patīk.

Medicīnas eksperts pasmīnēja un pakratīja galvu. Miljardieris? Viņš nezinātu, ko iesākt ar vienu miljonu dolāru.

Viņš palūkojās uz savu rakstāmgaldu, izdzēsa cigareti, vēlreiz paskatījās uz slēdzienu un pēc tam uz Frenku un noklepojās.

-   Manuprāt, otra lode bija līdz pusei vai pilnīgi metāla apvalkā.

Frenks palaida kaklasaiti vaļīgāk, atbalstījis elkoņus uz galda.

-Labi.

Medicīnas eksperts turpināja.

-   Tā izšāvās cauri galvas labās puses deniņu kaulam un, izgājusi cauri smadzenēm kreisajā pusē, atstāja divreiz lielākus izejas vārtus nekā ieejas vārti.

-Tātad tu apgalvo, ka noteikti bija divi šaujamie?

-   Vienīgi tad nē, ja tas puisis vienu ieroci būtu pielādējis ar dažādām lodēm. Viņš vērīgi paskatījās uz detektīvu. Šķiet, ka tas tevi nepārsteidz, Set?

-   Mani tas būtu pārsteidzis pirms stundas. Tagad vairs

nē.

-   Divi noziedznieki ar diviem ieročiem. Cik gara bija tā lēdija?

Medicīnas ekspertam nebija jāmeklē savās piezīmēs.

-   Sešdesmit divas collas gara un svēra simt piecas mārciņas.

-   Tātad maza sieviete un divi iespējami vīriešu kārtas kriminālisti ar smaga kalibra šaujamajiem, kas mēģina viņu nožņaugt, piekauj un pēc tam abi atklāj uz viņu uguni.

Medicīnas eksperts braucīja zodu. Šie fakti bija vairāk kā nesaprotami.

Frenks uzmeta aci slēdzienam.

-   Vai tu esi pārliecināts, ka žņaugšana un piekaušana notikusi pirms nāves?

Medicīnas eksperts izskatījās aizskarts.

-Noteikti. Sarežģīts gadījums, vai ne?

Frenks šķirstīja slēdzienu un lasot izdarīja piezīmes.

-   To varētu pieņemt. Vai nebija izvarošanas mēģinājuma? Nekā tamlīdzīga?

Medicīnas eksperts neatbildēja.

Beidzot Frenks paraudzījās uz viņu, noņēma brilles, nolikdams tās uz rakstāmgalda, un, atgāzies atpakaļ krēslā, malkoja melno kafiju, kas bija atnesta pirms kāda laika.

-   Slēdzienā nekas nav teikts par seksuālu vardarbību, viņš atgādināja savam draugam.

Medicīnas eksperts beidzot sakustējās.

-    Slēdziens ir pareizs. Nav notikusi nekāda seksuāla vardarbība. Nekādu sēklas šķidruma atlieku, nekādu nobrāzumu vai citu pierādījumu. Tas viss mani vedina uz aizdomām, ka seksuāla vardarbība nav notikusi.

-  Tātad? Tu tomēr neesi apmierināts ar šo secinājumu? Frenks skatījās uz viņu ar cerībām.

Medicīnas eksperts iemalkoja kafiju, izstaipīja savas garās rokas, kamēr kaut kur dziļi sava novecojošā ķermeņa iekšienē sajuta patīkamu siltumu, un tad paliecās uz priekšu.

-   Vai tava sieva kādreiz bijusi uz ginekoloģisko pārbaudi.

-   Protams, vai tad tur neiet katra sieviete?

-   Tu būsi pārsteigts, medicīnas eksperts sausā tonī teica. Lieta ir tāda, ka no izmeklēšanas, vienalga, cik labs ir ginekologs, vienmēr rodas mazs uzpampums un nelieli nobrāzumi. Lai kārtīgi pārliecinātos, jāiekļūst tur iekšā un jāpaurķējas.

Frenks nolika savu kafijas tasi un pagrozījās krēslā.

-   Tātad tu gribi teikt, ka viņa nakts vidū devās pie ginekologa, tieši pirms viņu nošāva?

-   Bija vājas indikācijas, bet tās tur bija. Medicīnas eksperts apklusa, uzmanīgi meklēdams vārdus. Esmu to pārdomājis, kopš iesniedzu slēdzienu. Vai tu saproti, ka tas varētu neko nenozīmēt? Viņa to varētu būt sev pati nodarījusi. Katram savs prieciņš. Bet pēc to vietu izskata es nedomāju, ka tas bijis viņas pašas darbs. Manuprāt, kāds viņu pārbaudījis neilgi pēc nāves. Varbūt pēc divām stundām, varbūt agrāk.

-   Bet ko viņš tur meklēja? Pārbaudīja, lai redzētu, vai kaut kas nav noticis? Frenks nemēģināja slēpt savu neticību.

Medicīnas eksperts viņu uzmanīgi nopētīja.

-    Neko citu jau sievietei nepārbauda tajā vielā šādā īpašā situācijā, vai ne?

Frenks kādu laiku skatījās uz savu draugu. Šī informācija tikai papildināja jau tā sarežģīto vielu pārdomām. Atkal kārtējā nepamatotā teorija kā balons, kad tam iespiež vienus sānus, gaiss izspiežas kaut kur citur. Frenks uzšņāpa dažas piezīmes. Saraucis uzacis, viņš izklaidīgi malkoja kafiju.

Medicīnas eksperts viņu vēroja. Šis gadījums nebija no vieglajiem, bet līdz šim detektīvs bija uzdevis labus jautājumus. Viņš bija apmulsis. Tāds bija izmeklēšanas process labie ne vienmēr atrisināja visas lietas. Tomēr, pēc zināma laika, ja cītīgi piestrādāja, šis tas kļuva skaidrāks. Tādā gadījumā, savienojot visas detaļas, radās viens veselums. Medicīnas eksperts cerēja, ka šis būs tas gadījums. Pašreiz tas neizskatījās visai cerīgs.

-   Viņa bija diezgan piedzērusies tajā brīdī. Frenks pētīja toksikoloģijas atskaiti.

-   Augsts alkohola procents. Es personīgi neesmu saskāries ar šādu skaitli kopš koledžas laikiem.

Frenks pasmaidīja.

-   Es brīnos, kur viņa varēja tā pietempties?

-   Šādā mājā netrūkst dzeramā.

-   Izņemot to, ka mēs neatradām netīras glāzes vai atkorķētas pudeles un nekādus citus atkritumus.

-   Varbūt viņa piedzērusies kaut kur citur?

-   Kā tad viņa nokļuva mājās?

Medicīnas eksperts kādu bridi apdomājās, izberzēdams miegu no acīm.

-   Brauca ar auto. Esmu redzējis cilvēkus lielākā reibuma pakāpē pie stūres.

-   Lieta tāda, ka neviena no mašīnām nav izbraukta no garāžas kopš tā brīža, kad mājas iemītnieki devās uz Kārību jūru.

-   Kā tu to zini? Pēc trim dienām motors vairs nesaglabā siltumu.

Frenks šķirstīja savu piezīmju bloknotu un, atradis to, ko meklēja, pārslidināja to pār galdu medicīnas ekspertam.

-   Saliveniem ir savs šoferis. Kāds vecāks virs, vārdā Bērnijs Kopēti. Viņš pārzina savas mašīnas kā nodokļu jurists savas lietas. Viņam ir žurnāls, kurā viss kārtīgi iegrāmatots. Tur ierakstīts katras mašīnas nobraukto jūdžu skaits, kas katru dienu tiek papildināts. Pēc mana lūguma viņš pārbaudīja katru auto garāžā. Šīs mašīnas, iespējams, bija vienīgās, kuras sievai bija pieejamas, un līķa atrašanas brīdī tās stāvēja garāžā. Bez tam, Kopēti apstiprināja, ka netrūkst neviens braucamais. Nevienai no mašīnām nebija papildus nobrauktu jūdžu skaits. Kristīne Salivena neatbrauca mājās nevienā no šīm mašīnām. Tātad kā viņa nokļuva mājās?

-   Ar taksometru.

Frenks pašūpoja galvu.

-    Mēs esam izjautājuši kairu taksometru firmu, kas darbojas šajā rajonā. Tajā nakti neviens taksis nepiestāja pie Salivenu mājas. Būtu taču pagrūti neatcerēties šo vietu, kā tev šķiet?

>

-Ja nu vienīgi takša šoferis viņu nomušija un tagad nevēlas runāt.

-   Tu gribi teikt, ka viņa uzaicināja taksometra šoferi pie sevis mājās?

-   Es saku, ka viņa bija piedzērusies un varbūt nesaprata, ko dara.

-   Tas nesaskan ar signalizācijas sistēmas atslēgšanu un ar to, ka viņas loga ārpusē karājās virve. Mēs runājām, ka, iespējams, bija divi uzbrucēji. Es nekad neesmu redzējis divus šoferus stūrējam vienu taksometru.

Frenkam pēkšņi prātā ienāca kāda doma, un viņš to pierakstīja savā piezīmju bloknotā. Viņš bija pārliecināts, ka Kristīni Salivenu mājās atveda kāds, ko viņa pazina. Tā kā šī persona vai šis personas nebija pieteikušās, Frenks domāja, ka viņš saprot, kāpēc tas tā ir. Kāpšana laukā pa logu, nevis iešana pa to pašu ceļu, pa kuru ienākts, nozīmēja, ka kaut kas piespiedis slepkavu steigties. Varbūtējs iemesls būtu privātā drošības patruļa, taču dežurējošais policists tonakt neko neparastu nav ievērojis. Noziedznieki to varēja nezināt, bet, ieraudzījuši patruļas mašīnu, bēga.

Medicīnas eksperts atlaidās krēslā, nezinot, ko lai piebilst. Viņš paplēta rokas.

-   Vai ir kādi aizdomās turētie?

Frenks beidza rakstīt.

-   Varbūt.

Medicīnas eksperts vērīgi viņu nopētīja.

-   Ko saka vīrs viens no bagātākajiem šīs valsts cilvēkiem?

-   Viens no bagātākajiem pasaulē. Frenks nolika savu piezīmju bloknotu un paņēma slēdzienu, izdzerdams pēdējās kafijas lāses. Viņas vīrs uzskata, ka viņa devās uz ģimenes pilsētas dzīvokli Votergeitā. Šis fakts ir apstiprinājies. Bija paredzēts, ka pēc trim dienām privātā lidmašīna viņu aizstransportēs uz Salivenu īpašumu ārpus Bridžtaunas, Barbadosā. Kad viņa neieradās lidostā, Salivens sāka uztraukties un zvanīt. Tāda ir viņa versija.

-   Vai viņa vīram minēja iemeslu, kāpēc maina plānus?

-   Viņš to man nav teicis.

-   Bagātnieki var atļauties visu to labāko. Viņi var izdarīt tā, lai viss izskatītos pēc ielaušanās, kamēr paši atrodas četrus tūkstošus jūdžu attālumā un, šūpodamies šūpuļkrēslā, malko alu. Varbūt viņš pats vainīgs?

Frenks kādu brīdi skatījās sienā. Viņš atcerējās, kā Valters Salivens bija klusi sēdējis blakus sievai morgā. Kā viņš bija izskatījies, nezinādamas, ka kāds viņu novēro.

Frenks paskatījās uz medicīnas ekspertu, tad piecēlās, lai ietu.

-   Nē, es tā nedomāju.

DESMITA nodaļa

Bils Bērtons sēdēja Baltā nama slepenā dienesta štābā. Viņš lēnām nolika šorīt jau trešo avīzi. Katrā no tām bija apraksts par izmeklēšanu Kristīnes Salivenas slepkavības lietā. Fakti bija pamatā tie paši, kas pirmajos rakstos.

Viņš aprunājās ar Vārneju un Džonsonu nedēļas nogales piknikā savās mājās. Tur bija tikai viņš un abi kolēģi aģenti. Tas puisis bija sēdējis slepenajā telpā, redzējis prezidentu un misis Salivenu, iznācis ārā, apdullinājis prezidentu, nogalinājis lēdiju un aizmucis par spīti Bērtona un Kolina pūlēm. Šis stāsts īsti nesaskanēja ar tās nakts notikumu secību, taču abi vīri bez ierunām pieņēma Bērtona versiju par notikušo. Abi aģenti bija pauduši sašutumu par to, ka kāds uzdrošinājies pacelt roku pret vīru, ko viņi uzticīgi sargāja. Noziedznieks bija pelnījis sodu. Neviens no viņiem neuzzinās par prezidenta lomu šajā lietā.

Kad abi bija aizgājuši, Bērtons palika dārzā, sūkdams alu. Ja viņi būtu zinājuši. Diemžēl viņš zināja. Bilu Bērtonu šī izvairīšanās no atbildības nemaz neiepriecināja, jo viņš visu mūžu bija sevi uzskatījis par godavīru.

Bērtons dzēra jau otro kafijas tasi un paskatījās pulkstenī. Ielējis vēl vienu krūzi, viņš aplūkoja Baltā nama slepenā dienesta telpas.

Bērtons vienmēr bija vēlējies kļūt par elitārā drošības dienesta biedru, kas sargāja vissvarīgāko personu uz šīs planētas. Viņam patika slepenā dienesta aģentu attapība,

spēks, gudrība un biedriskums. Apziņa, ka jebkuru brīdi no tevis gaidīs, lai tu ziedotu savu dzīvību šī vīra labā, tādējādi kalpojot kopējam labumam. Tā būtu īpaši cēla rīcība šajā pasaulē, kur bija zudusi tikumība. Visa tā dēļ aģents Viljams Džeims Bērtons katru rītu modās ar smaidu uz lūpām un katru nakti gulēja ciešā miegā. Tagad šī sajūta bija izkūpējusi. Viņš papurināja galvu un aizsmēķēja cigareti.

Tā bija sēdēšana uz pulvera mucas. To viņi visi darīja. Jo biežāk to Glorija Rasela viņam iegalvoja, jo vairāk viņu šī doma nomāca.

Ar automašīnu viņiem nebija paveicies. Tās pēdas viņus noveda tieši līdz apgabala policijas konfiscēto automašīnu stāvvietai. Šajā gadījumā bija pārāk bīstami izdarīt spiedienu. Rasela jutās vīlusies. Bet lai jau viņai tiek. Viņa teica, ka viņa šo lietu kontrolējot. Kādas muļķības.

Viņš kārtīgi salocīja laikrakstu, atstādams to savam kolēģim.

Lai šī Rasela iet pie velnaj Jo vairāk Bērtons par to domāja, jo niknāks kļuva. Bet tagad bija par vēlu atkāpties. Viņš aptaustīja savas žaketes kreiso krūšu pusi. Viņa

37.  kalibra ierocis, piepildīts ar cementu, kopā ar Kolina 9 mm pistoli gulēja Severnas upes dzīlēs, visvientuļākajā vietā, kādu viņi spēja sameklēt. Daudziem tā varbūt šķita lieka piesardzība, taču Bērtonam neviens piesardzības pasākums nešķita mazsvarīgs. Policijas rīcībā bija viena nelietojama lode, un viņi nekad neatradīs otru. Pat ja viņi to spētu, Bērtonambija jauns ierocis. Bērtons neuztraucās, ka vietējās Virdžīnijas policijas ballistikas nodaļa varētu viņu sameklēt.

Viņš nokāra galvu, atcerēdamies tās nakts notikumus. Savienoto Valstu prezidents bija laulības pārkāpējs, kas tik

rupji bija apgājies ar savu gultas partneri, ka viņa bija mēģinājusi to nogalināt. Tāpēc aģentiem Bērtonam un Kolinam bija viņa jānošauj.

Un pēc tam viņi bija slēpuši pēdas. Tas lika Bērtonam katru reizi, kad viņš paskatījās spogulī, aizvērt acis. Viņi bija melojuši. Viņi to bija darījuši ar savu klusēšanu. Vai viņš visu šo laiku nebija izlicies? Viņš iedomājās visas tās vēlās nakts satikšanās vietas. Viņš katru rītu sveicināja Pirmo lēdiju un spēlējās ar abiem viņu bērniem, neteikdams, ka viņas vīrs un bērnu tēvs ne tuvu nav tik jauks, laipns, kādu tie, iespējams, viņu iztēlojās. Tādu viņu iztēlojās visa valsts.

Slepenais dienests. Bērtons novaibstījās. Piemērots nosaukums. Bērtons gadu gaitā bija redzējis tik daudz zemiskuma un novērsies. Tāds bija katra aģenta liktenis to vai citu reizi. Visi viņi par to jokoja vai sūdzējās savā lokā, bet ar to viss beidzās. Tāds bija šis darbs. Vara padarīja cilvēkus nenormālus, tā lika viņiem justies neuzvaramiem. Un, kad kaut kas slikts atgadījās, slepenā dienesta ierindniekiem bija jātiek ar to galā. To no viņiem gaidīja.

Bērtons vairākas reizes bija pacēlis klausuli, lai piezvanītu slepenā dienesta šefam. Viņš bija gribējis tam visu izstāstīt, lai sevi attaisnotu. Bet katru reizi viņš bija nolicis klausuli, nespēdams izteikt tos vārdus, kas varētu pārtraukt viņa karjeru un, būtībā, viņa dzīvi. Ar katru aizejošo dienu nedaudz pieauga Bērtona cerības, ka viss varētu nokārtoties, kaut arī viņa veselais saprāts teica, ka tas nav iespējams. Tagad bija par vēlu teikt patiesību. Viņš to juta. Ja viņš būtu piezvanījis un visu izstāstījis dažas dienas pēc notikušā, to vēl varētu pamatot, bet tagad vairs nē.

Viņa domas pievērsās Kristīnes Salivenas nāves cēloņa izmeklēšanai. Bērtons ar lielu interesi bija izlasījis sekci

jas slēdzienu. Tas viņiem tika piegādāts ar vietējās policijas laipnu atļauju, pēc prezidenta pieprasījuma, kurš jutās tik satraukts par notikušo traģēdiju. Lai arī viņu parauj velns!

Izsists apakšžoklis un žņaugšanas pēdas. Viņa un Kolina šāvieni šīs traumas nebija radījuši. Viņai bija iemesls vēlēties prezidenta nāvi. Bet Bērtons nekādā ziņā nedrīkstēja to pieļaut. Viņš to nekad nepieļautu.

Bērtons bija rīkojies pareizi. Viņš sev to bija atgādinājis tūkstošiem reižu. Šādai rīcībai viņš bija gatavots gandrīz visu savu pieauguša cilvēka mūžu. Vienkāršs pilsonis to nevarētu saprast. Viņš nekad nespētu aptvert, kā domā vai jūtas aģents, kad kaut kas slikts notiek viņa dežūras laikā.

Pirms daudziem gadiem viņš bija runājis ar vienu no Kenedija drošības aģentiem, kurš nespēja aizmirst Dalasas notikumus. Atrazdamies cieši blakus prezidenta limuzīnam, viņš neko nebija spējis izdarīt. Prezidents bija nomiris. Prezidenta galva tika sašķaidīta tieši viņa acu priekšā. Vienmēr bija iespēja rīkoties savādāk. Vienmēr varēja veikt vēl kādus piesardzības pasākumus pagriezties pa kreisi, nevis pa labi, uzmanīgāk novērot celtnes, nekā tas tika darīts. Vērīgāk pārraudzīt pūli. Kenedija sargs nekad vairs nebija tāds kā iepriekš. Aizgājis no dienesta, šķīries no sievas un beidzis savu dzīvi kādā graustā Misisipi štatā. Visu aizmirsts un pamests, viņš savus pēdējos divdesmit dzīves gadus nodzīvoja Dalasā.

Tas nekad nenotiks ar Bilu Bērtonu. Tāpēc viņš ar savu ķermeni bija aizsedzis Alana Ričmonda priekšgājēju pirms sešiem gadiem un par savām pūlēm saņēmis divas

38.  kalibra tērauda lodes, par spīti bruņuvestei. Viena izurbās caur plecu, otra iestrēga apakšdelmā. Brīnumainā

kārtā neviena no tām nebija skārusi kādu dzīvībai svarīgu orgānu vai artēriju. Tās atstāja Bērtonam tikai vairākas rētas un sirsnīgu visas valsts pateicību. Viņam vissvarīgākās bija savu biedru aģentu uzslavas.

Un tāpēc viņš bija izšāvis uz Kristīni Salivenu. Viņš ari tagad būtu rīkojies tāpat. Viņš nospiestu gaili un vērotu, kā lode trāpa galvā, apraujot jauno dzīvību. Tāda bija viņas izvēle, nevis Bērtona. Mirusi.

Viņš pievērsās darbam, kamēr vēl varēja.

*  * *

Prezidenta galvenā padomniece Rasela mundri soļoja pa koridoru. Viņa nupat bija beigusi apspriedi ar prezidenta preses sekretāru par Krievijas Ukrainas konfliktu. Tīrā politika diktēja atbalstu Krievijai, taču tīrā politika reti kontrolēja lēmumu pieņemšanas procesu Ričmonda administrācijā. Krievu lācim pašlaik piederēja visi starpkontinentālie kodolieroči. Ukraina toties ieņēma daudz labāku pozīciju, lai kļūtu par galveno tirdzniecības partneri ar Rietumu valstīm. Svaru kausu Ukrainas labā bija nosvēris tas, ka labais un pašreiz sērojošais prezidenta draugs Valters Salivens gatavojās uzsākt tirdzniecisku darījumu ar šo valsti. Salivens un draugi caur dažādām organizācijām bija ziedojuši aptuveni divpadsmit miljonus dolāru Ričmonda kampaņai un garantēja atbalstu, lai viņš sasniegtu šo krēslu Ovālajā kabinetā. Prezidents nespēja viņam atteikt par šo palīdzību. No tā izrietēja, ka Savienotās Valstis atbalstīs Ukrainu.

Rasela palūkojās pulkstenī, pateikdamās Dievam, ka pastāvēja arī neatkarīgi iemesli, lai nostātos Kijevas pusē pret Maskavu. Viņa tomēr bija pārliecināta, ka Ričmonds, neskatoties uz visu, būtu nācis klajā ar to pašu lēmumu.

Viņš neaizmirsa lojalitāti. Pakalpojumi prasīja atbildes gājienu. Prezidenta stāvoklis deva iespējas to izdarīt globālā mērogā. Tikusi galā ar vienu svarīgu problēmu, viņa apsēdās pie rakstāmgalda un pievērsa uzmanību iekšpolitikas jautājumiem.

Pēc piecpadsmit minūšu ilgas politiskas žonglēšanas Rasela piecēlās un lēnām piegāja pie loga. Vašingtonā dzīve turpinājās. Nauda tika taisīta, iespaidīgajiem biznesa līderiem apkrāpjot vienam otru. Rasela saprata šo spēli labāk nekā vairākums cilvēku. Viņai tā patika, un viņa tajā jutās pārāka par citiem. Viņu tikai sāka uztraukt tas, ka bija neprecējusies un bez bērniem. Viņai jau bija apnikušas profesionālās uzslavas, kad viņas dzīvē ienāca Alans Ričmonds. Viņš bija Raselai piedāvājis iespēju sasniegt nākošo pakāpi un nokļūt līdz tādam līmenim, kur, iespējams, neviena sieviete vēl nebija tikusi. Šī doma tik spēcīgi rosījās viņas galvā, ka viņa dažreiz nepacietībā trīcēja.

Un tagad šis nolādētais nazis varēja izpostīt viņas karjeru. Kur viņš bija? Kāpēc viņš nebija pieteicies? Viņam vajadzēja apzināties, kas viņam piederēja. Ja viņš gribēs naudu, viņa samaksās. Ar rezerves fondiem, kuri bija viņas rīcībā, pietiktu, lai apmierinātu visnereālākās prasības, un Rasela bija gatava uz visu. Baltajā namā neviens patiesībā nezināja, cik daudz naudas nepieciešams tā uzturēšanai. Tas bija daudzo firmu dēļ, kas veltīja savu budžetu daļu un savus darbiniekus, lai Baltais nams varētu funkcionēt. Finansēs bija tāda nekārtība, ka administrācijām reti kad vajadzēja uztraukties, kā lai sameklē naudu pat visfantastiskākajiem pirkumiem. Par naudu bija vismazāk jāuztraucas, Rasela pie sevis domāja. Diemžēl viņai bija jāuztraucas par daudz ko citu.

Vai tas vīrs zināja, ka prezidents nebija pilnībā infor

mēts? Ja nu viņš mēģinātu sazināties ar prezidentu tieši, nevis vispirms ar viņu? Raselai uznāca drebuļi. Ričmonds nekavējoši sapratis Raselas nodomus, par to nevarēja būt ne runas. Viņš bija kašķīgs, bet muļķis nē. Viņš Raselu iznīcinās, un viņa nespēs aizsargāties. Viņa neko nevarēs pierādīt. Viņas liecība pret prezidenta vārdu. Viņu vienkārši nogādās politisko atkritumu izgāztuvē, nosodīs un, kas bija visļaunāk aizmirsīs.

Raselai bija tas vīrs jāatrod. Kaut kādā veidā viņam jānodod ziņa, lai viņš stātos sakaros ar Raselu. Viņai varēja palīdzēt tikai viens cilvēks. Rasela vēlreiz apsēdās pie rakstāmgalda, saņēmās un atsāka darbu. Pašlaik nebija nozīmes celt paniku. Viņai vajadzēja justies tik stiprai kā nekad savā dzīvē. Ja savaldīs savus nervus, viņa spēs kontrolēt iznākumu, jo Dievs viņu bija apveltījis ar lieliskām prāta spējām. Viņa varētu izķepuroties no šīs putras. Rasela zināja, ar ko jāsāk.

Paņēmiens, ko viņa bija izvēlējusies, būtu pārsteidzis katru, kurš pazina Glorijas Raselas dīvainības. Bet prezidenta galvenā padomniece spēja pārsteigt pat tos nedaudzos, kas apgalvoja, ka viņu labi pazīst. Profesionālā karjera viņai vienmēr bijusi pirmajā vietā, kaitējot citiem viņas dzīves aspektiem, tai skaitā personiskajai dzīvei un seksuālajām attiecībām. Glorija Rasela sevi uzskatīja par iekārojamu sievieti. Viņas sievišķība nesaskanēja ar viņas oficiālo pozu sabiedrībā. Gadiem ejot, viņa apzinājās līdzsvara trūkumu savā dzīvē. Viņa nespēja nomākt savas jūtas, izbēgt no savas ēnas. Nebija vērts to darīt. Viņa bija pārliecināta, ka viņas iecerētais nenojautīs viņas viltību.

Pēc vairākām stundām Rasela izslēdza savu galda lampu un izsauca mašīnu. Tad viņa pārbaudīja tās dienas slepenā dienesta personāla sarakstu un pacēla telefona klau-

suli. Pēc trim minūtēm aģents Koiins stāvēja viņas priekšā, aģentiem raksturīgā pozā sakrustojis rokas sev priekšā. Viņa pamāja, lai viņš kādu brīdi uzgaida, tikmēr uzkrāsodama lūpas. Ar acs kaktiņu viņa vēroja slaido, kalsno vīrieti, kas stāvēja blakus viņas galdam. Viņš izskatījās kā no žurnāla vāka. To ievērotu jebkura sieviete. Viņa profesijā cilvēks pastāvīgi jutās apdraudēts, un arī viņš pats varēja kļūt bīstams. Vidusskolniecēm vienmēr pievilcīgi šķituši nerātnie zēni, kaut vai tāpēc, ka viņu pašu dzīve ir garlaicīga. Rasela pieņēma, ka Tims Kolins droši vien salauzis daudzu sieviešu sirdis savā relatīvi neilgajā mūžā.

Viņai bija skaidra šī vakara dienas kārtība, un tas nemaz negadījās tik bieži. Rasela atbīdīja krēslu un ieslīdēja augstpapēžu kurpēs. Viņa neievēroja, ka aģenta Kolina acis pievērsās viņas kājām, bet tūlīt pat atkal skatījās taisni uz priekšu. Ja viņa to būtu redzējusi, viņa justos apmierināta.

-   Nākošnedēļ prezidents noturēs preses konferenci pie Midltonas tiesu nama, Tim.

-  Jā, kundze. 9.35 no rīta. Mēs tieši pašlaik nodarbojamies ar sagatavošanas pasākumiem. Viņa acis vērās taisni uz priekšu.

-   Vai tev tas nešķiet mazliet neparasti?

Kolins paskatījās uz viņu.

-   Kas tad, kundze?

-   Pašlaik darba diena beigusies. Tu vari mani saukt par Gloriju.

Kolins pamīņājās no vienas kājas uz otru, juzdamies neveikli. Viņa, to redzēdama, viņam uzsmaidīja.

-Vai tu zini, kam domāta šī preses konference?

-  Tur būs prezidenta uzruna… Kolins redzami norija siekalas, … misis Salivenas nogalināšanas sakarā.

«

-   Pareizi. Prezidents noturēs preses konferenci sakarā ar privātpersonas un pilsoņa slepkavību. Vai tev tas neliekas dīvaini? Manuprāt, tas noliek pirmo reizi prezidentūras vēsturē, Tim.

-   Es par to neko nezinu, kun… Glorija.

-   Tu pēdējā laikā bieži esi bijis kopā ar viņu. Vai esi ievērojis kaut ko neparastu?

-Ko tad?

-   Varbūt viņš bijis pārāk nomākts vai satraukts? Biežāk nekā parasti?

Kolins lēnām pakratīja galvu, nenojauzdams, kurp virzās šī saruna.

-   Manuprāt, varētu rasties zināmas problēmas, Tim. Es domāju, ka prezidentam varbūt būs nepieciešama mūsu palīdzība. Tu taču esi gatavs viņam palīdzēt, vai ne?

-   Viņš ir prezidents, kundze. Mans darbs ir par viņu rūpēties.

Parakņājusies savā rokassomiņā, viņa teica:

-   Vai tu šovakar esi aizņemts, Tim? Tu taču būsi brīvs parastajā laikā? Es zinu, ka prezidents nekur nebrauc.

Viņš pamāja.

-   Tu zini, kur es dzīvoju. Atbrauc pie manis, tiklīdz tev beidzas dežūra. Es vēlētos ar tevi parunāt divatā, turpinot šo diskusiju. Vai tev nebūs iebildumu palīdzēt man un prezidentam?

Kolins nekavējoši atbildēja.

-   Es būšu klāt, Glorija.

*  * X

Džeks vēlreiz pieklauvēja pie durvīm. Nekādas atbildes. Aizkari bija aizvilkti, un gaisma nespīdēja. Vai nu viņš gulēja, vai nebija mājās. Džeks paskatījās pulkstenī. Deviņi.

Viņš atcerējās, ka Luters Vitnejs reti kad bija gultā pirms diviem vai trijiem naktī. Vecais fords stāvēja uz piebraucamā ceļa. Nelielās garāžas durvis bija ciet. Džeks ieskatījās pastkastītē pie durvīm. Tā bija pārpildīta. Tas neko labu nesolīja. Cik gadu pašreiz bija Luteram? Pāri par sešdesmit? Vai viņš savu veco draugu atradīs uz grīdas aukstu, ar kopā saliktām rokām uz krūtīm? Džeks paraudzījās visapkārt un tad pacēla terakotas puķu podu, kas atradās pie parādes durvīm. Otra atslēga joprojām bija turpat. Viņš vēlreiz palūkojās visapkārt, tad atslēdza durvis un iegāja mājā.

Dzīvojamā istabā valdīja kārtība un vienkāršība. Viss atradās savās vietās.

-   Luter? Džeks izgāja cauri gaitenim, atmiņā pārcilādams mājas plānojumu. Guļamistaba pa kreisi, tualete pa labi, virtuve tālāk. Aiz tās bija mazs slēgts lievenis un mājas aizmugurē dārziņš. Luteru neredzēja nevienā no telpām. Džeks iegāja mazajā guļamistabā, kas, tāpat kā pārējās telpas, bija tīra un kārtīga.

Uz naktsskapīša stāvēja vairākļas ierāmētas Keitas fotogrāfijas, kas uz viņu noraudzījās, kamēr viņš sēdēja uz gultas malas. Džeks aši novērsās un izgāja no istabas.

Mazās augšstāva istabiņas bija gandrīz tukšas. Viņš kādu brīdi uzmanīgi ieklausījās nekas nebija dzirdams.

Džeks apsēdās plastmasas virtuves krēslā un apskatījās visapkārt. Viņš neieslēdza gaismu, bet sēdēja tumsā. Džeks pieliecās un atvēra ledusskapi. Viņš ieraudzīja divus iepakojumus pa sešām alus bundžām katrā. Džeks pasmaidīja. Uz Luteru vienmēr varēja paļauties, ka viņam mājās būs auksts dzeramais. Viņš paņēma vienu alu un, atvēris durvis uz dārzu, izgāja laukā.

Mazais dārziņš izskatījās nolaists. īrisi un papardes bija nokaltuši pat lielā ozola ēnā. Mežvītenis, kas vijās gar sē

tu, bija novītis. Džeks aplūkoja Lutera slaveno viengadīgo puķu dobi tur bija vairāk mirušu puķu nekā dzīvu tās bija piebeidzis Vašingtonas vasaras nogales karstums.

Viņš apsēdās, paceldams alus bundžu pie lūpām. Skaidrs, ka Luters nebija šeit kādu laiku uzturējies. Tātad? Viņš bija pieaudzis cilvēks un varēja doties, kurp vēlējās un kad vēlējās. Tomēr Džekam likās, ka kaut kas nav kārtībā. Cilvēku paradumi mainās, bet Luters savējos nebūtu mainījis. Viņš tāds nebija. Luters bija ciets kā klints uz viņu varēja paļauties. Otru tādu cilvēku Džeks savā mūžā nebija sastapis. Pārpildīta pastkastīte, novītušas puķes, mašīna garāžas ārpusē tā viņš aiz laba prāta nebūtu Visu atstājis. Tātad viņš nebija rīkojies labprātīgi.

Džeks atkal iegāja iekšā. Automātiskā atbildētāja lente bija tukša. Viņš atgriezās mazajā guļamistabā, no kuras, atverot durvis, degunā iecirtās sastāvējies gaiss. Viņš vēlreiz apskatīja istabu un jutās kā pēdējais muļķis. Viņš taču nebija nekāds detektīvs. Džeks pie sevis pasmējās. Luters, iespējams, kādas pāris nedēļas uzturējās kādā salā, un viņš Džeks šeit tēloja nervozus vecākus. Luters bija viens no spējīgākajiem cilvēkiem, kādu Džekam nācies satikt. Bez tam, viņš vairs neko negribēja zināt par Vitneju ģimeni. Kāpēc viņš šeit īsti atradās? Mēģināja atsaukt vecos laikus? Lai piekļūtu Keitai ar viņas vecā starpniecību? Tas nebija iespējams.

Iedams prom, Džeks aizslēdza durvis, palikdams atslēgu zem puķu poda. Viņš paraudzījās atpakaļ uz māju un tad devās uz savu mašīnu.

*  * *

Glorijas Raselas māja bija ielas galā, klusā augstāko slāņu rajonā, Betesdas nomalē, nost no Riverroudas ielas.

Viņa kā konsultante bija palīdzējusi daudzām valsts lielākajām korporācijām un nopelnījusi krietnu summu, kas kopā ar viņas profesores algu, prezidenta galvenās padomnieces atalgojumu un daudzu gadu iekrājumiem veidoja pamatīgu kapitālu. Viņai patika skaistas lielas. Mājas ieejas durvju senatnīgo koka rāmi apvija biezi saauguši mežvīni. Priekšdārzam visapkārt bija serpentīnveida apmestu ķieģeļu sēta, un šeit bija iekārtots stūrītis ar galdiņiem un saulessargu. Tumsā burbuļoja un čaloja neliela strūklaka, ko apspīdēja maiga gaisma, kas krita no lielajiem logiem mājas fasādē.

Kad aģents Kolins piebrauca savu auto ar atbīdāmo jumtu, Glorija Rasela sēdēja pie viena no dārza galdiem. Viņš bija ģērbies kārtīgi izgludinātā uzvalkā ar cieši sasietu kaklasaiti un sēdēja taisni izslējies. Prezidenta galvenā padomniece arī nebija pārģērbusies. Viņa Kolinam uzsmaidīja, un abi pa celiņu deVās iekšā mājā.

-   Vai vēlies kaut ko iedzert? Tu izskaties pēc tāda, kam garšotu džins. Rasela paskatījāfļ uz jauno vīrieti un lēnām iztukšoja savu trešo baltvīna glāzi. Pie viņas sen nebija ciemojies jauns vīrietis, varbūt pārāk sen, viņa apcerēja, tomēr alkohols aizmigloja viņas domas.

-   Es labprāt dzertu alu, ja jums ir.

-   Tūlīt būs. Viņa apstājās, lai nomestu augstpapēžu kurpes, un ieslīdēja virtuvē. Kolins apskatīja istabu ar mākslinieciski sakrokotajiem aizkariem, reljefām tapetēm un gaumīgām senlietām un nevarēja saprast, kas viņam šeit meklējams. Viņš cerēja, ka viņa drīz atnesīs alu. Kolinu arī agrāk bija pavedušas sievietes, sākot ar vidusskolu un pēc tam. Bet te nebija vidusskola, un Glorija Rasela nebija nekāds skuķis. Viņš saprata, ka nespēs izturēt šo vakaru, ja nebūs pamatīgi apreibis. Viņš bija gribējis visu

izstāstīt Bērtonam, bet kaut kas viņam lika klusēt. Bērtons turējās savrup un bija saīdzis. Tas, ko viņi bija izdarījuši, nebija nepareizi. Viņš saprata, ka apstākļi bijuši neparasti, un viņu veikums, kas citkārt būtu tiem atnesis slavu valsts mērogā, tagad bija jātur slepenībā. Viņš bija nožēlojis šis sievietes slepkavību, bet nekādu citu variantu nebija. Visu laiku kāds mira un notika traģēdijas. Viņas laiks bija pienācis. Kristīne Salivena vienkārši bija izvilkusi savu lozi.

Pēc neilga brīža Kolins jau malkoja savu alu un aplūkoja prezidenta galvenās padomnieces pēcpusi, kamēr viņa uzbužināja spilvenus uz platā dīvāna un apsēdās. Viņa tam uzsmaidīja, maziem malkiem dzerdama vīnu.

-   Cik ilgi tu jau esi dienestā, Tim?

-   Gandrīz sešus gadus.

-Tu esi ātri dabūjis paugstinājumu. Prezidents uzskata tevi par vērtīgu darbinieku. Viņš nav aizmirsis, kā tu viņam izglābi dzīvību.

-   Es viņam par to esmu pateicīgs.

Viņa iedzēra vēl vienu vīna malku, un viņas acis pārslīdēja Kolina augumam. Viņš sēdēja, taisni izslējies, un Raselu uzjautrināja viņa acīm redzamā nervozitāte. Viņa beidza savu apskati, būdama ļoti apmierināta. Jaunais aģents nebija palaidis garām viņas vērīgo skatienu un tagad mēģināja slēpt savu neērtības sajūtu, pētīdams neskaitāmās gleznas, kas rotāja sienas.

-   Jaukas bildes. Viņš norādīja uz mākslas darbiem.

Viņa tam uzsmaidīja, ievērodama, ka viņš steidzīgi

malko alu. Jaukas bildes. Viņa domāja to pašu, ko viņš.

-   Iesim apsēdīsimies citur tur būs ērtāk, Tim. Rasela piecēlās un raudzījās uz sēdošo Kolinu. Viņa to izvadīja no dzīvojamās istabas pa šauru, garu gaiteni, cauri dubultām durvīm, plašā viesistabā. Gaismas iedegās pašas no

sevis, un Kolins ievēroja cauri vēl vienām dubultdurvīm prezidenta galvenās padomnieces guļamistabu.

-   Vai tev nav iebildumu uzgaidīt, kamēr es pārģērbjos? Es diezgan ilgi esmu bijusi šajā kostīmā.

Kolins vēroja, kā viņa iegāja guļamistabā. Viņa līdz galam neaizvēra durvis. No tās vietas, kur viņš sēdēja, bija redzams mazs istabas stūrītis. Viņš novērsa skatu, mēģinādams koncentrēt uzmanību uz senatnīgā kamīna režģu rotājumiem. Kolins izdzēra alu un pēkšņi viņam sagribējās vēl vienu. Viņš atlaidās mīkstajos spilvenos un centās neklausīties, bet nevarēja nesadzirdēt katru troksnīti, kas nāca no guļamistabas. Beidzot viņš vairs nespēja pretoties. Viņš pagrieza galvu un ieskatījās iekšā pa pavērtajām durvīm. Diemžēl sākumā nekas nebija redzams. Tad viņa paslīdēja garām durvju atvērumam.

Viņa tikai īsu mirkli uzkavējās pie gultas gala, lai paņemtu kādu apģērba gabalu. Tas, ka prezidenta galvenā padomniece pastaigājās kaila viņa priekšā, lika Kolinam sarauties, lai gan viņš kaut ko tamlīdzīgu bija gaidījis.

Pārliecinājies par šīvakara dienas kārtību, Kolins novērsās, varbūt lēnāk, kā pienācās. Viņš aplaizīja alus bundžas augšējo malu, uztverdams pēdējās dzintarainā šķidruma lāses. Viņš juta sev pie krūtīm pieskaramies sava jaunā ieroča stobru. Parasti tā pieskāriens viņu nomierināja, tagad tas izraisīja smeldzi.

Viņam ienāca prātā brālības noteikumi. Bija zināms, ka valsts Pirmās ģimenes locekļi ļoti draudzīgi izturējās pret saviem slepenā dienesta aģentiem. Baumoja, ka tā ir tikai niekošanās, bet oficiālā nostāja šajā jautājumā bija nepārprotama. Ja atklātos, ka Kolins šeit uzturējās kopā ar kailu prezidenta galveno padomnieci, tad viņa karjerai būtu beigas.

Kolins ātri pārdomāja. Viņš tūlīt pat varētu doties prom. Bet pēc kā tas izskatītos? Rasela to visu noliegtu. Kolins būtu nostādīts muļķa lomā un iespējams, ka viņa karjerai vienalga pienāktu gals. Rasela viņu šurp bija ielūgusi kaut kāda iemesla pēc. Viņa bija teikusi, ka prezidentam nepieciešama palīdzība. Viņš tomēr nesaprata, kuram būs jāpalīdz. Pirmo reizi mūžā aģents Kolins jutās noķerts lamatās. Šajā situācijā neko nevarēja līdzēt viņa atlētiskais augums, ātrā reakcija un viņa 9 mm pistole. Intelekta ziņā viņš nespēja sacensties ar šo sievieti. Oficiālajā varas struktūrā viņš atradās tālu zem viņas. Bija tāda sajūta, it kā viņš teleskopā skatītos augšup no bezdibeņa un tomēr nespētu saskatīt viņas augstos papēžus. Šķiet, ka šī nakts būs gara.

*  * *

Kamēr Valters Salivens pastaigājās, Sendijs Lords viņu vēroja. Skotu viskija pudele uz Lorda rakstāmgalda stūra ieņēma redzamu vietu. Uz ielas iedegās gaismas. Uz īsu brīdi bija atgriezies karstais laiks, un sakarā ar šī vakara augsto viesi Lords bija pasūtījis, lai darbotos gaisa kondicionieri. Salivens beidza soļot un paskatījās lejup uz ielu, kur vairāku kvartālu attālumā atradās pazīstamā baltā celtne, Alana Ričmonda mājas, kur palīdzēs atrisināt Salivena un Lorda lielisko plānu. Šovakar Salivens tomēr nedomāja par darījumiem, par tiem prātoja Lords, kurš bija pārāk viltīgs, lai to izrādītu. Šovakar viņš te bija palicis drauga dēļ. Lai viņu uzklausītu, lai ļautu Salivenam apraudāt savu mazo palaistuvi. Jo ātrāk viņš tam tiks pāri, jo drīzāk viņi varēs pievērsties svarīgākām lietām abu nākošajam darījumam.

-   Dievkalpojums bija brīnišķīgs. Cilvēki to vēl ilgi atcerēsies. Lords uzmanīgi meklēja vārdus. Valters Sali-

vens bija sens viņa draugs, taču šī draudzība bija būvēta uz advokāta-klienta attiecībām. Ja neuzmanījās, viss varēja negaidīti mainīties. Salivens, vienīgais no Lorda paziņām, padarīja viņu nervozu, jo Lords apzinājās, ka nespēj kontrolēt situāciju, ka vīrs, ar kuru viņam bija darīšana, bija vismaz viņam līdzvērtīgs, ja ne pārāks.

-    Tev taisnība. Salivens turpināja skatīties lejup uz ielu. Viņš domāja, ka beidzot būs pārliecinājis policiju, ka vienvirziena spogulis nav saistīts ar noziegumu. Vai viņi bija pilnīgi noticējuši, tā bija cita lieta. Jebkurā gadījumā viņš jutās neērti, kā cilvēks, kas nebija pie kaut kā tāda pieradis. Detektīvs, kura vārdu Salivens nevarēja atcerēties, nebija viņam izrādījis to cieņu, kādu viņš bija pelnījis, un tas veco vīru bija sadusmojis. Salivens neticēja vietējās policijas spējām atrast vainīgos, un izmeklēšanai tas nenāca par labu.

Viņš pagrozīja galvu, domās atgriezdamies pie spoguļa. Tas vismaz netika atklāts presei. Salivens nespētu pārdzīvot šo kaunu. Spogulis bija Kristīnes ideja. Bet viņam nācās atzīt, ka viņš bija tai piekritis. Tagad, to atceroties, tas šķita absurds. Sākumā viņu bi ja aizrāvusi iespēja vērot sievas sakarus ar citiem vīriešiem. Viņam vairs nebija tie gadi, kad viņš pats spētu viņu apmierināt, bet viņš tai nevarēja liegt miesas priekus. Tomēr tas viss, tai skaitā šīs laulības, bija absurds. Tagad viņš to apzinājās. Mēģinājums atgriezt jaunību. Viņam vajadzēja saprast, ka daba nevienam neklanījās, tā neņēma vērā naudas izteiksmi. Salivens jutās nokaunējies un dusmīgs. Beidzot viņš pagriezās pret Lordu.

-   Neesmu pārliecināts par izmeklētāja kompetenci. Vai mēs varētu iesaistīt federālos spēkus?

Lords nolika savu glāzi. No kastītes, kas bija paslēpta

viņa galda dziļumos, viņš izvilka cigāru un lēnām to attina.

-   Privātpersonas un pilsoņa slepkavība nevar būt par iemeslu federālai izmeklēšanai.

-   Šajā lietā iesaistījies Ričmonds.

-   Blefs, ja gribi dzirdēt manas domas.

Salivens pašūpoja galvu.

-   Nē, šķiet, ka viņš ir patiesi norūpējies.

-   Varbūt, bet nedomā, ka šīs rūpes būs ilgstošas. Viņam jānodarbojas ar tūkstošiem citu lietu.

-   Es vēlos, Sendij, lai tie, kas to izdarījuši, tiktu saņemti ciet.

-   Es tevi saprotu, Valter. Es vienīgais saprotu. Viņus notvers. Tev jābūt pacietīgam. Šie puiši bijuši zagļi. Viņi zināja, ko dara, bet katrs var kļūdīties. Viņi stāsies tiesas priekšā, piemini manus vārdus.

-   Un kas sekos pēc tam? Mūža ieslodzījums, vai ne? Salivens ar nicinājumu atcirta.

-   Iespējams, ka tas netiks atzīts par smagu noziegumu, tāpēc viņi dabūs mūža ieslodzījumu. Bet viņus noteikti neatbrīvos ar nosacījumu, tāda iespēja nepastāv, Valter, tici man. Viņi nekad neelpos brīvības gaisu. Viņiem labāk būtu saņemt nāves sodu.

Salivens apsēdās un vēroja savu draugu. Valters Salivens nevēlējās piedalīties nekādās tiesas prāvās, kur tiktu atklātas visas nozieguma detaļas. Viņš samiedza acis, iedomādamies, ka viss tiktu izpausts. Svešinieki uzzinātu visintīmākās detaļas par viņa un viņa aizgājušās sievas dzīvi. Viņš to nespēja izturēt. Salivens gribēja, lai tos vīrus atrod, viņš nokārtos visu pārējo. Lords bija teicis, ka Virdžīnijas štats vainīgajam piespriedīs mūža ieslodzījumu. Valters Salivens tepat uz vietas izlēma, ka ietaupīs pavalstij ilgstošās cietumieka uzturēšanas izmaksas.

Rasela saritinājās dīvāna stūrī, kailās kājas pabāzusi zem plata kokvilnas pulovera, kas izbeidzās mazliet virs potītēm. Kolins saskatīja viņas krūšu apaļumus vietā, kur tas bija noslīdējis. Kolins sev bija paņēmis vēl divas alus bundžas un viņai ielēja vēl vienu vīna glāzi no pudeles, ko viņš bija atnesis sev līdzi. Viņa galva pašlaik bija nedaudz iesilusi, tā, it kā iekšā kurētos neliels ugunskurs. Viņš bija palaidis kaklasaiti vaļīgāk, žakete un pistole gulēja uz pretējā zviļņa. Viņa bija pieskārusies ierocim, kad viņš to bija noņēmis.

-Tā ir tik smaga.

-   Pie tā pierod. Viņa neuzdeva parastos jautājumus.

Rasela zināja, ka viņš ir kādu nogalinājis.

-   Vai tu tiešām būtu gatavs saņemt lodi prezidenta vietā?

Viņa palūkojās uz Kolinu caur nolaistiem plakstiņiem. Viņai bija jāsaglabā skaidrs prāts, to viņa sev atgādināja. Tas tomēr nebija viņu atturējis atvilināt jauno vīrieti līdz pašam savas guļamistabas durvju slieksnim. Viņa juta, ka viņas kontroles spējas sāk zust. Ko, pie velna, viņa darīja? Pašlaik viņas dzīvē bija iestājusies krīze, bet viņa uzvedās kā prostitūta. Tādā veidā nedrīkstēja šai tēmai tuvoties. Viņa to zināja, bet viņas būtnes otra puse traucēja viņai pieņemt lēmumus. Viņa to pašlaik nedrīkstēja pieļaut.

Viņai vajadzētu vēlreiz pārģērbties, atgriezties dzīvojamajā istabā vai varbūt savā kabinetā, kur tumšie ozolkoka paneļi un grāmatplauktiem klātās sienas apslāpētu satrauktos instinktus.

Viņš viņu cieši nopētīja.

-Jā.

Viņa jau gribēja piecelties, bet tad pārdomāja.

-   Es esmu gatavs saņemt vienu lodi arī tava vieta, Glorija.

-   Arī manā? Viņas balss nodrebēja. Viņa vēlreiz platām acīm uz viņu paskatījās, aizmirsdama savus stratēģiskos plānus.

Kad Kolins vēlreiz aizgāja pēc alus, viņš ievēroja, ka viņa bija tā pietuvojusies, ka viņas ceļgals pieskārās viņa gurnam, kad viņš apsēdās. Viņa izstiepa kājas, berzēdama tās pret viņa ceļgaliem, un tad nolika tās uz galdiņa viņam pretim. Pulovers bija kaut kādā veidā parāvies uz augšu, atklādams viņas ciskas, kas bija apaļīgas un baltā krēma krāsā. Tās nebija jaunas, tomēr velnišķīgi pievilcīgas sievietes kājas. Kolina acis lēnām slīdēja pār viņas augumu.

-  Zini, es vienmēr esmu tevi apbrīnojusi. Es domāju visus aģentus. Viņa izskatījās mazliet nokautrējusies. Es saprotu, ka dažreiz tevi nemaz neievēro. Es gribu, lai tu zinātu, ka es tevi apbrīnoju un augstu vērtēju.

-  Tas ir lielisks darbs. Es to nemainītu ne pret ko citu. Viņš izdzēra vēl vienu alu un jutās labāk. Viņa elpa kļuva mierīgāka.

Rasela Kolinam uzsmaidīja.

-   Esmu priecīga, ka tu šovakar atnāci.

-   Esmu tavā rīcībā, Glorija. Viņa pašapziņas līmenis cēlās, ieņemtajam alkohola daudzumam pieaugot. Viņš izdzēra alu, un viņa ar drebošu pirkstu norādīja uz dzērienu galdiņu pie durvīm. Viņš abiem sajauca kokteiļus un apsēdās.

-   Es jūtu, ka varu tev uzticēties, Tim.

-   Tu vari.

-   Es ceru, ka tu to nepārpratīsi, bet man nav tādu jūtu pret Bērtonu.

-   Bils ir pirmšķirīgs aģents. Vislabākais.

Viņa pieskārās Kolina rokai.

-   Es nedomāju tādā ziņā. Es zinu, ka viņš ir labs. Es tikai dažreiz neesmu par viņu pārliecināta. To ir grūti izskaidrot. To man saka mana intuīcija.

-   Uz intuīciju jāpaļaujas. Es uz to paļaujos. Viņš paskatījās uz Raselu. Viņa izskatījās jaunāka kā koledžas absolvente, kas gatava doties plašajā pasaulē.

-   Mana intuīcija man saka, ka uz tevi var paļauties, Tim.

-   Taisnība. Viņš iztukšoja savu glāzi.

-   Vienmēr?

Viņš skatījās uz viņu, pieskandinādams savu tukšo glāzi pie viņas glāzes.

-   Vienmēr.

Tagad viņam bija smags skatiens. Viņš domāja par vidusskolu. Pēc tarfi, kad viņš bija uzvarējis štata čempionātā, Sindija Pērketa bija uz viņu raudzījusies tieši tāpat. Viņas skatiens piedāvāja visu.

Viņš nolaida* roku Raselai uz gurna, slidinādams to augšup, lejup. Viņas miesa bija tik sievišķīga. Viņa nepretojās, tikai pavirzījās tuvāk. Tad viņa roka pazuda zem pulovera, sataustīdama viņas vēl stingro vēderu, glaudīdama viņas krūšu apaļumus, un tad atkal parādījās dienas gaismā. Otra roka bija apkampusi viņas vidukli, velkot viņu sev tuvāk. Tā noslīdēja lejup pa viņas muguru. Viņa dziļi ievilka gaisu un lēni izelpojā, atbalstījusies pret viņa plecu. Viņš juta, ka viņas krūtis pieskārās viņa rokai. Līganais ķermenis bija mīksts un silts. Viņa ļāva savai rokai nokrist uz viņa saspringušajiem cirkšņiem. Viņa piēkļāva savu muti viņa lūpām, lēnām atliekdamās un raudzīdamās viņam acīs. Viņas plakstiņi atvērās un aizvērās lēnā ritmā.

Rasela nolika savu dzērienu un lēnām, kā kaitinot, izslīdēja no pulovera. Viņš eksplodēja, ar rokām ieķerda

mies viņas krūštura lencēs, kamēr tas nokrita, un viņš iespieda savu seju viņas krūšu izliekumos. Pēdējais apģērba gabals melnas mežģīņu biksītes, tika norautas no viņas auguma. Viņa pasmaidīja, kad tās lidojot atsitās pret sienu. Viņai aizrāvās elpa, kad viņš bez pūlēm viņu pacēla un ienesa guļamistabā.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Jaguārs lēnām slīdēja pa garo piebraucamo ceļu, apstājās, un no tā izkāpa divi cilvēki.

Džeks pacēla sava mēteļa apkakli. Vakars bija spirgts, un debesis klātas mākoņiem.

Dženifera, apgājusi apkārt mašīnai, apstājās viņam blakus. Abi atbalstījās pret luksusa auto sāniem.

Džeks apskatīja šo vietu. Mājas ieeju apvija biezas mežvlnu stigas. Mājai piemita kaut kas smagnējs. Tās iemītnieki, iespējams, paši kļūs tai līdzīgi. Viņam nācās atzīt, ka tā bija skaista. Kas tur slikts, galu galā, ja kādam piederēja skaistas lietas. Četri simti tūkstoši dolāru kā partnerim. Ja viņš sāks firmai piesaistīt jaunus klientus, kas lai zina? Lords pelnīja piec'reiz vairāk divus miljonus gadā.

Partneru algas bija stingri konfidenciāla lieta, un firmā par tām neviens nerunāja, pat visikdienišķākajos apstākļos. Tomēr Džeks bija pareizi uzminējis partnera datora paroli. Kodētais vārds bija “mantkārība”. Kāda sekretāre droši vien bija pārsmējusies, to uzzinādama.

Džeks aplūkoja zālienu mājas priekšā, kas bija aviācijas bāzes kuģa klāja lielumā. Viņa skatiens aizklīda tam pāri. Tad viņš paraudzījās uz savu līgavu.

-Tur ir pietiekoši vielas, kur spēlēt ar bērniem futbolu.

-   Viņš pasmaidīja.

-    Jā, tā ir. Arī viņa Džekam uzsmaidīja, maigi no

skūpstot viņa vaigu. Džēriifera saņēma viņa roku un aplika sev ap vidukli.

Džeks paskatījās uz savrupmāju, kas drīz kļūs par viņa trīs miljonu dārgajām mājām. Dženifera turpināja uz viņu skatīties. Viņas smaids kļuva platāks, kad viņa satvēra Džeka pirkstus. Izskatījās, ka viņas acis mirdzēja pat tumsā.

Kamēr Džeks turpināja pētīt celtni, viņš sajuta atvieglojumu. Šoreiz viņš tikai apskatīja logus.

* **

Trīsdesmit sešu tūkstošu pēdu augstumā Valters Salivens atlaidās mīkstajā lidmašīnas krēslā un skatījās pa boinga logu tumsā. Kamēr viņi lidoja no austrumiem uz rietumiem, Salivens savai dienai pievienoja vairākas stundas. Tomēr viņu nekad nebija uztraukušas laika zonas. Jo vecāks viņš kļuva, jo mazāk miega viņam bija nepieciešams.

Vīrietis, kas sēdēja viņam pretim, izmantoja izdevību pavērot vecāko vīru tuvumā. Salivenu visa pasaule pazina kā biznesmeni, kura darījumi bija likumīgi, lai gan viņš dažreiz prata cilvēkus iebiedēt. Likumīgi. Šis vārds atbalsojās Maikla Makkartija galvā. Likumīgajiem biznesmeņiem parasti nebija ne vajadzības, ne vēlēšanās runāt ar Makkartija profesijas pārstāvjiem. Bet, ja kādu no viņiem piesardzīgi informēja, ka viens no bagātākajiem zemeslodes cilvēkiem vēlas tikties, tad bija jāpiekrīt. Makkartijs nebija kļuvis par vienu no vispieprasītākajiem pasaules algotajiem slepkavām tāpēc, ka viņam īpaši patiktu šis darbs. Viņam ļoti patika nauda un ērtības, ko tā piedāvāja.

Makkartijam bija tāda priekšrocība, ka viņš pats izskatījās pēc biznesmeņa. Viņš izskatījās pēc labāko Ziemeļaus

trumu universitāšu.beidzēja, un tā nebija tikai uzspēle. Viņš bija ieguvis politisko zinātņu grādu Dartmutas universitātē. Viņam bija kupli, viļņaini, blondi mati, plati pleci un gluda seja. Viņu varētu noturēt par uzņēmēju, kas dodas augšup pa karjeras kāpnēm, vai par filmu zvaigzni slavas zenītā. Tas, ka viņš nogalināja cilvēkus naudas dēļ, jo viņam par katru līķi maksāja vairāk nekā miljons dolāru, nespēja mazināt viņa jauneklīgo entuziasmu vai dzīves prieku.

Beidzot Salivens uz viņu paskatījās. Par spīti milzīgajai ticībai savām spējām un, galvenais, prasmei saglabāt vēsu prātu ekstremālos apstākļos, Makkartijs sāka nervozēt, kad miljardieris viņu uzmanīgi nopētīja.

-   Es vēlos, lai jūs kādu manis dēļ nogalinātu, Salivens vienkārši paziņoja. Diemžēl es vēl pašlaik nezinu, kas šī persona ir. Bet, ja paveiksies, kādu dienu es to uzzināšu. Kamēr pienāks laiks, es jums maksāšu noteiktu summu, lai jūsu pakalpojumi vienmēr būtu pieejami, līdz tam laikam, kad tie man būs nepieciešami.

Makkartijs pasmaidīja un pašūpoja galvu.

-   Iespējams, ka jūs esat informēts par manu reputāciju, mister Saliven. Pastāv liels pieprasījums pēc maniem pakalpojumiem. Mans darbs liek man pārvietoties pa visu pasauli, kā jūs noteikti zināt. Ja man būtu viss savs laiks jāziedo jums, kamēr radīsies izdevība, tad man jāatsakās no citiem darbiem. Baidos, ka no tā varētu ciest mans bankas konts un mana reputācija.

Salivens nekavējoši reaģēja.

-    Simttūkstoš dolāru dienā, kamēr rādīsies izdevība, mister Makkartij. Kād jūs veiksmīgi izpildīsiet šo uzdevumu, es dubultošu jūsu parasto samaksu. Es neko nevaru izdarīt, lai saglabātu jūsu reputāciju, tomēr es ticu, ka šī dienasnauda novērsīs jebkuru kaitējumu jūsu finansēm.

Makkartijs tikai nedaudz iepleta acis un tad ātri atguva savaldību.

-   Es domāju, ka summa būs atbilstoša, mister Saliven.

-    Protams, jums jāsaprot, ka es uzticos ne vien jūsu prasmei likvidēt personas, bet ari jūsu apdomībai.

Makkartijs apslāpēja smaidu. Viņu Salivena lidmašīna bija uzņēmusi Stambulā, pusnaktī pēc vietējā laika. Lidmašīnas apkalpe nezināja, kas viņš ir. Neviens nekad nebija viņu identificējis, tāpēc viņš neuztraucās, ka viņu kāds varētu pazīt. Tas, ka Salivens viņu satika aci pret aci, izslēdza vidutāju, kas varētu pakļaut Salivenu savai kontrolei. Makkartijam, no otras puses, nebija nekāda iemesla nodot Salivenu.

Salivens turpināja.

-    Jūs saņemsiet sīku pārskatu, kad tas būs pieejams. Jums būs jāiedzīvojas Vašingtonā, lai gan jūsu uzdevums var jūs aizvest uz jebkuru pasaules malu. Man būs nepieciešama jūsu gatavība pārvietoties tūlīt pēc signāla. Jums visu laiku vajadzēs mani informēt par savu atrašanās vietu, un jums katru dienu būs ar mani jāsazinās pa sakaru līnijām, kuras es iekārtošu. Jums jāsedz visi savi izdevumi no dienasnaudas. Samaksa tiks telegrāfiski pārskaitīta uz jūsu izvēlēto rēķinu. Manas lidmašīnas būs jūsu rīcībā, ja pēc tām radīsies vajadzība. Vai sapratāt?

Makkartijs pamāja, juzdamies nedaudz aizskarts no šīm komandām. Bet par miljardieri jau nevarēja kļūt bez zināmām komandētāja spējām. Bez tam, Makkartijs bija lasījis par Kristīni Salivenu. Kas, pie velna, varēja vainot veco vīru.

Salivens nospieda pogu uz sava sēdekļa roktura.

-Tomas, pēc cik ilga laika būsim.galā?

Atskanēja moža un zinoša balss.

-   Pēc piecām stundām un piecpadsmit minūtēm, mister Saliven, ja mēs saglabāsim pašreizējo ātrumu un augstumu.

-   Dari visu, lai mēs to saglabātu.

-   Klausos, ser.

Salivens nospieda citu pogu, un parādījās stjuarts, kas izveicīgi pasniedza viņiem vakariņas, kādas Makkartijs nekad agrāk lidmašīnās nebija baudījis. Ēšanas laikā Salivens viņam neko neteica. Kad vakariņu trauki bija novākti, jaunākais vīrietis piecēlās un stjuarts viņam norādīja, kur atrodas guļamtelpas. Reaģēdams uz Salivena rokas mājienu, stjuarts nozuda.

-   Vēl viens jautājums, mister Makkartij. Vai jums kādreiz gadījusies neveiksme kādas misijas laikā?

Makkartijs samiedza acis un raudzījās uz savu jauno darba devēju. Pirmo reizi bija redzams, ka viņa profesijas pārstāvji varēja kļūt ārkārtīgi bīstami.

-   Vienreiz, mister Saliven. Izraēlieši. Dažreiz šķiet, ka viņi ir pārcilvēki.

-   Lūdzu, nepalieliniet šo skaitu līdz divi. Paldies.

*  * *

Sets Frenks klīda pa Salivena mājas gaiteņiem. Dzeltenās policijas lentes joprojām bija apvilktas apkārt mājai no ārpuses. Tās viegli plivinājās pieaugošajā vējā zem samilzušajiem mākoņiem, kas solīja spēcīgu lietu. Salivens bija apmeties Votergeitas mājā, pilsētas centrā. Viņa mājkalpotāji bija sava darba devēja rezidencē zvejnieku salā Floridā, kur apkalpoja Salivena ģimenes locekļus. Frenks jau katru no tiem personīgi bija nopratinājis. Viņus ar lidmašīnu atgādāja uz mājām, lai detalizēti izjautātu.

Viņš kādu brīdi apbrīnoja mājas interjeru. Bija tā, it kā viņš būtu ekskursijā kādā muzejā. Sī māja oda pēc naudas.

Sākot ar antikvāriem priekšmetiem līdz oriģinālgleznām, kas bija izkarinātas pa visu māju. Velns parāvis, šai mājā viss bija oriģināls.

Viņš ieklīda virtuvē un pēc tam ēdamistabā. Galds izskatījās pēc pamatīga tilla, un lakoto parketu klāja bāli zils paklājs. Šķita, ka biezās paklāja šķiedras iesūktu viņa pēdas. Viņš uzmetās uz galda malas, nepārtraukdams vērot apkārtni. Viņaprāt, nekas nebija noticis. Laiks gāja, bet lieta nevirzījās uz priekšu.

Laukā saule uz mirkli izlauzās cauri smagajiem mākoņiem, un Frenkam pirmo reizi darbā pie šīs lietas radās pēkšņa atklāsme. Viņš to nebūtu ievērojis, ja neapbrīnotu griestu veidojumus. Viņa tēvs bija amatnieks. Visi savienojumi biju gludi kā zīdaiņa vaigs.

Tajā mirklī viņš vēroja, kā varavīksne rotaļājās griestos. Apbrīnojot tās krāsas, viņš sāka pētīt, no kurienes tā radusies tāpat kā pasakā, kad aprakto zelta podu meklē varavīksnes galā. Viņa acis pārmeklēja istabu. Viņam bija nepieciešamas dažas sekundes, un tad tas viņam bija rokā. Viņš aši nometās ceļos uz grīdas un paskatījās zem vienas galda kājas. Šis galds bija 18. gadsimta darbs, tātad smags kā klints. Viņam vajadzēja nopūlēties divas reizes, kamēr uz pieres izspiedās sviedru lāses un ieritēja viņa labajā acī. Tā kādu bridi asaroja. Viņš beidzot izkustināja galdu un izvilka kādu priekšmetu.

Frenks apsēdās vecajā vietā un aplūkoja jaunieguvumu. Varbūt tas būs viņa mazais zelta pods. Nelielais sudraba krāsas metāla gabaliņš kalpoja kā izolācijas materiāls starp mēbeli un paklāju, lai mitrs paklājs nesabojātu koku. Tā virsma atstaroja saules gaismu un radīja jauku varavīksni. Viņa sieva mājās izmantoja līdzīgus paliktņus, ja bija īpaši uztraukusies par sava vīra radu apciemojumu un nolēma nopietni uzkopt māju.

Viņš izvilka savu piezīmju bloku. Kalpotāji ieradīsies rīt, desmitos no rīta. Frenks šaubījās, vai tāds mazs folijas gabaliņš, kādu viņš turēja rokā, būtu tik ilgi atstāts savā vietā. Tas varētu nekas nebūt, un tas varētu būt viss.

Frenks atkal pieliecās tuvāk grīdai un paoda paklāju, ar pirkstiem izbraukdams caur tā šķiedrām. Tīrīšanas līdzekļus, ko mūsdienās izmantoja, nebija iespējams noteikt. Tiem nebija nekādas smakas, un tie izžuva pēc pāris stundām. Drīz viņš uzzinās, pirms cik ilga laika notikusi uzkopšana, ja šis priekšmets viņam kaut ko spēs pastāstīt. Frenks varētu piezvanīt Salivenam, bet kaut kāda iemesla dēļ viņš par to gribēja uzzināt no kāda cita, nevis no mājas saimnieka. Vecais vīrs nebija aizdomās turēto saraksta pirmajās rindās, bet Frenks bija pietiekoši gudrs, lai saprastu, ka Salivens palika šajā sarakstā. Vai nu viņa kārtas numurs pārvietosies uz augšu vai uz leju, būs atkarīgs no tā, ko šodien, rīt vai nākošnedēļ uzzinās Frenks. Kad lietu reducēja līdz būtiskajam, iznākums bija tik vienkāršs. Viņš pameta istabu, domādams par varavīkšņu untumaino dabu un policijas izmeklēšanas darbu vispār.

*  * *

Bērtons vēroja pūli, Kolins stāvēja viņam blakus. Alans Ričmonds devās uz paaugstinājumu, kas bi ja uzstādīts uz Midltonas tiesu nama kāpnēm. Šim platajam namam bija spilgti balti apmetuma veidojumi uz fasādes un laika zoba skarti pakāpieni. Uz tā rīta vējā viļņojās neiztrūkstošais Amerikas Savienoto Valstu karogs un tam blakus Virdžīnijas štata karogs. Precīzi 9.35 prezidents sāka savu runu. Viņam aiz muguras kā klints stāvēja Valters Salivens, neizteiksmīgu seju, un viņam blakus smagnējais Herberts Sandersons Lords.

Kolins pavirzījās nedaudz tuvāk reportieru pūlim pie tiesu nama pirmajiem pakāpieniem. Viņi centās ieņemt labākās pozīcijas, kā pretinieku komanda basketbola spēlē, kas gaida kļūdainu piespēli, lai to izmantotu un trāpītu tieši grozā. Viņš bija pametis prezidenta galvenās padomnieces māju trijos no rīta. Kas tā bija par nakti. Ja sabiedriskajā dzīvē Rasela šķita nežēlīga un nejūtīga, tad Kolins bija redzējis citu šīs sievietes būtību, kas viņu spēcīgi pievilka. Nakts joprojām šķita kā bezrūpīgs sapnis. Viņš bija pārguris no nakts ar prezidenta galveno padomnieci. Tādas lietas parasti nenotiek, bet ar aģentu Timu Kolinu tas bija atgadījies. Viņi bija arī šovakar norunājuši tikšanos. Viņiem vajadzēja uzmanīties, lai gan abi pēc sava rakstura bija piesardzīgi. Kolins nezināja, kurp tas novedīs.

Dzimis un uzaudzis Lorensā, Kanzasas štatā, Kolins vadījās pēc Vidusrietumu dzīves gudrībām. Saskaņā ar turienes tradīcijām, norunāja randiņus, iemīlējās, apprecējās un pēc tam piedzima četri vai pieci bērni viss notika tieši tādā secībā. Viņš nevarēja iedomāties, kas varētu notikt šajā gadījumā. Kolins vienīgi vēlējās būt kopā ar šo sievieti. Viņš paskatījās uz to pusi, kur viņa stāvēja, pa kreisi aiz prezidenta. Ar saulesbrillēm uz acīm, matiem viegli plīvojot vējā, izskatījās, ka viņa pilnībā kontrolē situāciju.

Bērtons vēroja pūli, tad paraudzījās uz savu partneri tieši laikā, lai ievērotu, ka viņa skatiens uz mirkli pievērsās prezidenta galvenajai padomniecei. Bērtons sarauca pieri. Kolins bija labs aģents, kas kārtīgi veica savus pienākumus, varbūt zināmā mērā pārāk centīgs. Viņš nebija vienīgais aģents, kurš tā rīkojās, un viņu darbā tā nebūt nebija slikta iezīme. Tomēr acis bija jāvērš pret pūli. Kas te, pie velna, notika? Bērtons iesāņus paskatījās uz Raselu, bet viņa raudzījās taisni uz priekšu, izlikdamās nema

nām vīrus, kas bija norīkoti viņu apsargāt. Bērtons vēlreiz paraudzījās uz Kolinu. Tagad puisis pārlūkoja pūli, ik pēc laika mainīdams virzienu no kreisās uz labo, no labās uz kreiso pusi, dažreiz augšup, brīžiem taisni uz priekšu. Iespējamais uzbrucējs nevarēja rēķināties ar noteiktu novērošanas sistēmu. Bet Bērtons nespēja aizmirst, ar kādu skatienu viņš bija raudzījies uz prezidenta galveno padomnieci. Cauri saulesbrillēm Bērtons bija ievērojis kaut ko, kas viņam nepatika.

Alans Ričmonds pabeidza savu runu, ar sastingušu skatu vērdamies skaidrajās debesīs, kamēr vējš pluinīja viņa perfekto matu griezumu. Šķita, it kā viņš pielūgtu Dievu, bet patiesībā viņš mēģināja atcerēties, vai tikšanās ar Japānas vēstnieku viņam ir divos vai trijos pēcpusdienā. Viņa tālēs vērstais, gandrīz sapņainais skatiens labi izskatīsies vakara ziņās.

īstajā brīdī viņš atkal pievērsās apkārtējiem un, pagriezies pret Valteru Salivenu, paspieda roku cerības zaudējušajam vīram.

-   Man tevis tik ļoti žēl, Valteir. Izsaku visdziļāko līdzjūtību. Ja vien es kaut kā, kaut vai mazliet varētu palīdzēt. Tu jau zini.

Salivens satvēra pasniegto roku, un viņam sāka trīcēt kājas. Divi no viņa pavadoņiem viņu slepus atbalstīja, ātri izstiepdami rokas.

-   Paldies, mister prezident.

-   Sauc mani par Alanu, lūdzu, Valter. Kā draugs draugu.

-   Paldies, Alan. Alan, tu nemaz nezini, cik esmu pateicīgs, ka tu atradi laiku. Kristija būtu tik aizkustināta, ja dzirdētu tavu šodienas runu.

Tikai Glorija Rasela, kas uzmanīgi pētīja šo pāri, ievē

roja bosa lūpu kaktiņos vieglu smīnu. Pēc mirkļa tas jau bija izzudis.

-   Es zinu, ka trūkst vārdu, lai izteiktu to, ko tu pašlaik jūti, Valter. Man aizvien biežāk liekas, ka viss šajā pasaulē notiek ar zināmu nolūku. Ja viņa tik pēkšņi nebūtu saslimusi, tas nekad nebūtu atgadījies. Es nespēju izskaidrot, kāpēc tamlīdzīgas lietas notiek, to neviens nevar. Bet es vēlos, lai tu zinātu, ka es esmu tavā rīcībā, ja būšu tev nepieciešams. Jebkurā laikā un vietā. Mēs tik daudz kopā esam piedzīvojuši. Tu man, protams, esi palīdzējis diezgan grūtā dzīves posmā.

-   Tava draudzība man vienmēr bijusi svarīga, Alan. Es to neaizmirsīšu.

Ričmonds apkampa vecā vīra plecus. Fonā garos kātos šūpojās mikrofoni.

-   Valter, es gatavojos iesaistīties izmeklēšanā. Es apzinos, ka daži teiks, ka tā nav mana darīšana, ka mans stāvoklis nepieļauj personisku iejaukšanos šādās lietās. Bet, velns parāvis, Valter, tu esi mans draugs, un es nedrīkstētu atļaut tam vienkārši tāpat vien izslīdēt no rokām. Tie, kas par to atbildīgi, samaksās.

Abi vīri vēlreiz apkampās, kamēr fotogrāfi to iemūžināja. Divdesmit pēdu augstās antenas, kas slējās augšup no pēdējo ziņu automobiļiem, pārraidīja šo maiguma izpausmi pasaulei. Baltā nama darbinieki iedomājās par pirmsvēlēšanu aptauju rezultātiem.

❖ *

Viņš pārslēdza televīzijas kanālus no MTV uz GRAND OLE, tad uz multfilmu seriālu, uz QVC, CNN, sporta kanālu un atkal uz CNN. Vīrietis piecēlās sēdus gultā un, izdzēsis cigareti, nolika pulti. Pašlaik prezidents noturēja

preses konferenci. Viņam bija bargs izskats, un viņš pauda savu sašutumu par miljardiera Valtera Salivena sievas, Kristīnes Salivenas, drausmīgo slepkavību un par to, ka šī nāve simbolizēja pieaugošos likumu pārkāpumus valstī. Nez vai prezidents būtu tikpat pārliecinoši uzstājies, ja upuris būtu nabaga nēģeris, spāņu vai aziātu izcelsmes amerikānis, atrasts ar pārgrieztu rīkli kādā Dienvidaustrumu štatā. Prezidenta tonis bija stingrs un ass. Vardarbība jāizbeidz. Cilvēkiem savās mājās jājūtas drošībā. Norūpējies un gādīgs prezidents tas bija iespaidīgs skats.

Reportieri uz tā uzķērās un uzdeva visus pareizos jautājumus.

Televīzija parādīja prezidenta galveno padomnieci, tērptu melnās drānās. Viņa piekrītoši māja ar galvu, kad prezidents izklāstīja savus uzskatus par noziegumu un sodu. Šī rīta izbraukums bija četrdesmit miljonu balsu vērts.

Ja Rasela zinātu, kas viņus pašlaik vēroja, nez vai viņa būtu jutusies tik apmierināta. Vīrieša acis ieurbās abu sejās. Atmiņās kā degoša nafta, kas izplata versmi un sola postījumus, uzpeldēja tās nakts notikumi.

Lidojums uz Barbadosu bija pagājis bez starpgadījumiem. Laineris bija milzīgs, un tā spēcīgie motori bija lidmašīnu bez pūlēm atrāvuši no zemes Sanhuanas lidostā Puertoriko, un pēc dažām minūtēm viņi jau bija sasnieguši trīsdesmit sešu tūkstošu pēdu augstumu. Lidaparāts bija pārpildīts. Sanhuana kalpoja kā tūristu savākšanas punkts. Viņu ceļamērķis bija salu grupas, kas veidoja Kārību jūras atpūtas vietas. Pasažieri no Oregonas un Ņujorkas štatiem un citām vietām vēroja melno mākoņu sienu, lidmašīnai sasveroties uz kreisajiem sāniem, lai izvairītos no tropiskās vētras, kas tomēr nepārvērtās viesuļvētrā.

Kad pasažieri atstāja lidmašīnu, viņus sagaidīja metāla

traps. Piecus no viņiem uzņēma automobilis, kas pēc amerikāņu standartiem bija mazs, un nogādāja visus Bridžtaunā, bijušās britu kolonijas galvaspilsētā. Tā bija saglabājusi ilgstošā koloniālisma iezīmes iedzīvotāju runas manierē, ģērbšanās stilā un izturēšanās veidā. Šoferis melodiskā tonī viņus informēja par nelielās salas neskaitāmajiem brīnumiem, norādīdams uz pirātu kuģi, kas ar ekskursantiem uz klāja šķēla mierīgās jūras viļņus. Uz karoga mastā bija attēlots galvaskauss un sakrustoti kauli. Uz klāja saulē apsārtuši tūristi tika dzirdīti ar ruma punšu tādos daudzumos, ka tie visi būs piedzērušies vai arī tiem būs nelaba dūša, kad viņi vēlā pēcpusdienā atgriezīsies piestātnē.

Aizmugures sēdeklī divi pāri no Desmoinas kala satraucošus plānus. Pavecāks vīrs, kas sēdēja uz priekšējā sēdekļa, skatīdamies caur priekšējo stiklu, domās atradās divu tūkstošu jūdžu attālumā uz ziemeļiem. Vienreiz vai divreiz viņš pārbaudīja braukšanas virzienu. Galveno tūrisma objektu nebija daudz. Sala bija divdesmit vienu jūdzi gara un platākajā vietā tikai četrpadsmit jūdzes plata. Te pastāvīgi valdīja astoņdesmit piecu grādu karstums pēc Fārenheita, ko ciešamu padarīja nepārtrauktais vējš, kura šalkas iespiedās zemapziņā.

Viesnīca bija amerikāņu standarta, Hiltona celta ar mākslīgo pludmali vienā salas galā. Tās personāls bija labi apmācīts, laipns un labprāt atstāja viesi vienu, ja viņš to vēlējās. Kamēr lielākā daļa tūristu pilnībā nodevās sava ķermeņa kopšanas nodarbībām, viens cilvēks izvairījās no sabiedrības, viņš retumis izgāja no savas istabas, lai dotos klejojumos pa baltās pludmales vientuļajiem apvidiem vai uz salas klinšaino Atlantijas okeāna piekrasti. Pārējo laiku viņš pavadīja savā istabā, ar pītajām mēbelēm un vājo ap

gaismojumu, pie ieslēgta televizora. Uz paklāja visur mētājās paplātes ar ēdamo.

Pirmajā dienā Luters viesnīcas priekšā bija ielēcis taksometrā un devies izbraucienā uz salas ziemeļu malu, gandrīz līdz okeāna krastam, kur uz vienas no daudzo kalnu virsotnēm pacēlās Salivenu savrupnams. Luters nebija nejauši izvēlējies Barbadosu.

-   Vai jūs pazīstat misteru Salivenu? Viņa gan šeit pašlaik nav. Atgriezies Amerikā. Taksometra šofera liriskais tonis pamodināja Luteru no transa. Masīvie dzelzs vārti ar zāli apaugušā kalna pakājē slēpa garu līkumotu ceļu uz namu. Tas ar savām laškrāsas sienām un astoņpadsmit pēdu augstajām balta marmora kolonnām dīvaini iederējās sulīgajā zaļumā un kā milzīga sārta roze pacēlās virs krūmājiem.

-   Esmu bijis viņa mājā. Luters atbildēja. Savienotajās Valstīs.

Taksometra šoferis uz viņu paskatījās ar cieņu.

-   Vai kāds ir mājās? Varbūt kalpotāji?

Vīrs pašūpoja galvu.

-Visi aizbraukuši. Šorīt.

Luters atlaidās sēdeklī. Iemesls bija acīm redzams. Viņi atraduši kundzi.

Nākošās dienas Luters pavadīja plašajā, baltajā pludmalē, vērodams izpriecu kuģus, kuru pasažieri devās uz neskaitāmajiem bezmuitas veikaliem centrā. Tūristiem visapkārt riņķoja garmatainie salas iemītnieki ar apdilušiem diplomātiem, kas bija pilni ar pulksteņiem, smaržām un citiem viltojumiem.

Par pieciem amerikāņu dolāriem varēja vērot, kā salinieks pāršķeļ lapu un ietecina tās biezo sulu mazā stikla pudelītē, ko varēja izmantot, kad saule sāks kniebt maiga

jā, baltajā ādā, kuru līdz šim bija seguši uzvalki un blūzes. Par četrdesmit dolāriem stundas laikā tika noņemtas varžacis. Šeit bija daudz sieviešu ar ļenganiem muskuļiem un sačervelētām pēdām, kas pacietīgi gulēja smiltis, kamēr šī operācija tika veikta.

Salas skaistums zināmā mērā izkliedēja Lutera melanholiju. Beidzot siltā saule, maigais vējiņš un salas iemītnieku vieglprātīgā attieksme pret dzīvi bija nomierinājusi viņa uztrauktos nervus. Viņš dažreiz pat uzsmaidīja kādam garāmgājējam, īsiem teikumiem aprunājās ar bārmeni un vēlu vakaros, gulēdams pludmalē, sūca kokteiļus. Tumsā viļņu čalas viņu maigi aizšūpoja prom no murgainās īstenības. Pēc dažām dienām viņš plānoja doties tālāk. Viņš vēl nebija izlēmis, kurp.

Televīzijas kanālu pārslēdzējs apstājās pie CNN ziņām, un Luters, kā uz spininga uzķērusies zivs, atgriezās tur, no kurienes viņš bija mēģinājis aizbēgt, iztērēdams vairākus tūkstošus dolāru un nobraucis vairākus tūkstošus jūdžu.

*  * *

Rasela izkāpa no gultas un, piegājusi pie naktsgaldiņa, sataustīja cigarešu paciņu.

-  Tu izskaties par gadiem desmit jaunāka. Kolins apvēlās uz muguras un aizrautīgi vēroja, kā viņa kaila pastaigājās.

-   Tas ir tavs nopelns. Viņa aizdedzināja cigareti, dziļi

* * 3 ' ievilkdama dūmus, tad to nodzēsa un iekāpa atpakaļ gulta, ar muguru pieglauzdamās Kolinam. Viņa apmierināti pasmaidīja, kad viņš to apkampa ar savām garajām, muskuļotajām rokām.

-   Preses konference pagāja tīri labi, kā tev šķiet? Viņa juta, ka viņš teikto pārdomā. Kolinam varēja redzēt

cauri. Bez saulesbrillēm viņiem visiem varēja redzēt cauri.

-   Kamēr policija neuzzinās, kas patiesībā notika.

Rasela pagriezās pret viņu ar seju, vāri pārvilka ar pirksta galu pār viņa kaklu un gludajām krūtīm, it kā domās uzrakstot burtu “V”. Ričmonda krūtis bija spalvainas, dažas no šķipsnām iesirmas un galos sprogojās. Kolinam krūtis bija kā zīdainim, bet zem ādas varēja just spēcīgus muskuļus. Viņš varētu salauzt viņai sprandu ar vienu vienīgu kustību. Viņa īsu bridi apcerēja, kas tā būtu par sajūtu.

-   Zini, mums ir radusies problēma.

Kolins gandrīz skaļi iesmējās.

-   Ja brīvībā atrodas kāds, kam pieder nazis ar prezidenta un mirušās sievietes pirkstu nospiedumiem un asinīm, tad var rasties lieli sarežģījumi.

-   Kāpēc, tavuprāt, viņš vēl nav pieteicies?

Kolins paraustīja plecus. Ja viņš būtu šī puiša vietā, viņš arī nozustu. Noslēptos un tērētu miljonus. Ko Kolins būtu iesācis ar tādu naudu? Viņš paraudzījās ar Raselu. Vai par tādu naudu viņa piekristu doties viņam līdzi? Tad viņš domās atgriezās pie pašreizējās sarunas. Varbūt šis puisis bija prezidenta politiskās partijas biedrs, varbūt viņš bija par to balsojis? Jebkurā gadījumā, kāpēc izaicināt likteni?

-   Varbūt viņš ir pārbijies. Kolins beidzot atbildēja.

-   Pastāv anonīmas iespējas.

-   Varbūt šis puisis nav tik pieredzējis. Varbūt tas viņam nenesīs peļņu. Iespējams, ka tas viņam neko nenozīmē. Domā, ko gribi. Ja viņš gatavotos to atklāt, viņš jau, iespējams, būtu to izdarījis. Ja viņš rīkosies, mēs noteikti drīz par to uzzināsim.

Viņa apsēdās gultā.

-   Tim, tas mani patiešām uztrauc. Viņas balss tonis lika ari Kolinam apsēsties. Es biju tā, kas izlēma atstāt vēstuļu nazi nenoslaucītu. Ja par to uzzinās prezidents… Viņa paskatījās uz aģentu. Viņš viņu saprata un, noglaudījis viņas matus, ieskāva viņas seju plaukstās.

-   No manis viņš neko neuzzinās.

Rasela pasmaidīja.

-   Es to zinu, Tim. Bet ja nu šī persona rīt mēģinās sazināties tieši ar prezidentu?

Kolins izskatījās apjucis.

-   Kāpēc lai viņš to darītu?

Rasela pagriezās uz gultas pusi. Pirmo reizi Kolins ievēroja mazu, sārtu, ovālu dzimumzīmi puspenija lielumā tajā vielā, kur sākās viņas kakls. Tad viņš ieraudzīja, ka viņa trīc, lai gan istaba bija silta.

-   Kāpēc lai viņš to darītu, Glorija? Kolins pieslīdēja viņai tuvāk.

Viņa teica it kā guļamistabas sienai.

-    Vai tev nav ienācis prātā, ka vēstuļu nazis var kļūt par vienu no visvērtīgākajiem priekšmetiem pasaulē? Viņa pagriezās pret Kolinu, sabužināja viņa matus, smaidīdama par to, ka viņam tik lēnām pieleca.

-   Šantāža?

Viņa pamāja.

-   Kā, pie velna, var šantažēt prezidentu?

Viņa piecēlās, uzmetusi uz pleciem vaļīgu rītakleitu, un ielēja vēl vienu dzeramā glāzi no pustukšās karafes.

-   Prezidenta stāvoklis nepasargā no šantāžas mēģinājumiem. Sasodīts, Tim, tā dēļ tik daudz ko var zaudēt… vai iegūt.

Viņa lēnām apmaisīja dzērienu, apsēdās uz dīvāna un,

pielikusi glāzi pie lūpām, juta, kā siltais un mierinošais šķidrums tecēja lejup. Viņa pēdējā laikā dzēra daudz vairāk kā parasti. No viņas rīcības to nevarēja nojaust, bet viņai vajadzēs uzmanīties, īpaši šajā kritiskajā laikā. Tomēr Rasela nolēma sevi sākt iegrožot ar rītdienu. Šonakt, kad jauns vīrietis gulēja viņas gultā, viņai gribējās iedzert. Viņa jutās kādus piecpadsmit gadus jaunāka. Katrs aizejošais mirklis kopā ar Kolinu lika viņai justies skaistākai. Viņa paturēja prātā savu sākotnējo nodomu, bet kas gan viņai varēja liegt papriecāties??

-   Ko tu gribi, lai es daru? Kolins uz viņu paskatījās.

Rasēla to bija gaidījusi. Viņas jaunais, simpātiskais slepenā dienesta aģents. Mūsdienu bruņinieks, par kādiem viņa bija lasījusi, būdama meitene. Rasela viņu vēroja, šūpodama dzēriena glāzi pirkstos. Ar otru roku viņa lēnām noslidināja rītakleitu un ļāva tai nokrist uz grīdas. Laika bija diezgan īpaši trīsdesmit septiņus gadus vecai sievietei, kurai nekad nebija bijušas nopietnas attiecības ar vīrieti. Laika pietiks visam. Dzeramais aizskaloja viņas bailes un satraukumu un kopā ar to viņas piesardzību. Visu to, kas viņai tik ļoti bija nepieciešams. Šonakt vēl nē.

-   Tu vari kaut ko manā labā izdarīt. Bet es tev to pateikšu no rīta. Viņa pasmaidīja, atlaidās uz dīvāna un izstiepa roku. Viņš paklausīgi piecēlās un devās pie viņas. Pēc dažiem mirkļiem vienīgās skaņas bija elsas un nepārtraukta dīvāna čīkstēšana.

*  * *

Kādu puskvartālu no Raselas mājas Bils Bērtons sēdēja savās mājās un starp ceļiem iespiestu turēja diētiskās kolas bundžu. Palaikam viņš uzmeta skatienu mājai, kurā viņš bija redzējis savu partneri ieejam 12.14 un kur viņš

bija saskatījis prezidenta galveno padomnieci tādā tērpā, kas nenozīmēja, ka šī būs darba vizīte. Ar teleobjektīva palīdzību viņam bija izdevušās divas fotogrāfijas, par kurām Rasela būs gatava nogalināt, lai tās iegūtu savā īpašumā. Gaismas bija iedegušās visās istabās pēc kārtas, kamēr sasniedza mājas austrumu galu, un tad visas lampas pēkšņi izdzisa.

Bērtons paskatījās uz sava partnera mašīnas snaudošajām aizmugures gabarītugunīm. Zēns bija kļūdījies, atrodoties šeit. Tas nozīmēja karjeras beigas, varbūt viņiem abiem un Raselai. Bērtona domas pievērsās tās nakts notikumiem. Kolins bija skrējis atpakaļ uz māju. Rasela kļuva balta kā palags. Kāpēc? Visā tajā juceklī Bērtons bija piemirsis pajautāt. Un pēc tam viņi lauzās cauri kukurūzas laukam, ķerdami kādu, kam tur nebija jāatrodas, bet kurš tur bija gadījies.

Kolins kaut kāda iemesla dēļ bija atgriezies mājā. Un Bērtons saprata, ka pienācis laiks uzzināt, kas tas bija par iemeslu. Viņam bija neskaidra nojauta, ka pamazām veidojas kāda sazvērestība. Tā kā Bērtons bija izslēgts no līdzdalības, viņš dabiski secināja, ka, iespējams, viņam nepienācās balva. Nevienu mirkli viņš neticēja, ka Raselu interesēja vienīgi tas, kas atradās aiz viņa partnera bikšu rāvējslēdža. Viņa ne tuvu nebija tāda sieviete. Viņa visu darīja ar zināmu nolūku. Pārgulēšana ar jaunu buku nebija galvenais.

Pagāja vēl divas stundas, Bērtons ieskatījās pulkstenī un tad sastinga, ieraudzījis Kolinu atveram parādes durvis. Viņš lēnām aizgāja pa taciņu un iekāpa mašīnā. Kad viņš brauca garām, Bērtons pieliecās sēdeklī, juzdamies nedaudz vainīgs, ka izsekojis savu biedru. Viņš redzēja, kā iedegās pagrieziena ugunis, kad fords izbrauca no dārgā rajona.

Bērtons paskatījās atpakaļ uz māju. Iedegās gaisma. Iespējams, ka tā bija dzīvojamā istaba. Bija vēls, bet acīmredzot mājas saimniece vēl bija možā noskaņojumā. Baltajā namā klīda leģendas par Raselas izturību. Bērtons uz bridi apcerēja, vai viņa tādu pašu izturību demonstrēja arī gultā. Pēc divām minūtēm iela bija tukša, bet gaisma mājā nenodzisa.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Lidmašīna piezemējās un apstājās uz Nacionālās lidostas galvenā skrejceļa. Pagriezies pa kreisi dažus simtus jardu no mazās pietekas, pa kuru varēja nokļūt Potomakas upē, gaisa laineris pieripoja pie devītajiem vārtiem. Lidostas drošības dienesta virsnieks atbildēja uz fotoaparātiem apkārušos tūristu nepacietīgajiem jautājumiem un neievēroja vīru, kas ātri pagāja viņam garām. Viņu vienalga nevarētu pazīt.

Lutera atgriešanās bija notikusi pa to pašu maršrutu apstāšanās Maiami, pēc tam Dalasā, Fortvortā.

Viņš noķēra taksi un vēroja, kā sastrēgumstundā transports plūda dienvidu virzienā pa Džordža Vašingtona šoseju. Tur mājup brauca nogurušie kalpotāji. Debesis solīja lietu, un vējš purināja kokus šosejas malās, ceļš slinki līkumoja paralēli Potomakas upei. Ik pēc laika gaisā pacēlās kāda lidmašīna, pagriezās pa kreisi un ātri pazuda mākoņos.

Luteru gaidīja vēl viena cīņa. Prezidenta Ričmonda paštaisnais tēls, kad tas bezkaislīgi iestājās pret vardarbību, un viņam līdzās stāvošā pašapmierinātā galvenā padomniece neizgāja Luteram no prāta. Bēgdams no šīs valsts, viņš bija juties vecs, noguris un nobijies tagad tas bija pārgājis. Vainas sajūtu, ka viņš bija ļāvis jaunajai sievietei nomirt, pašlaik aizstāja pāri malām plūstošs naids, kas piesātināja katru viņa nervu šūnu. Ja viņam bija lemts kaut kādā vei

dā kļūt par Kristīnes Salivenas eņģeli atriebēju, viņš šo uzdevumu veiks, ielikdams tajā visu iespējamo enerģiju un izdomas spēju, kas viņam vēl bija atlikusi.

Luters iekārtojās sēdeklī, košļādams krekerus, kas bija palikuši pāri no lidojuma, un apcerēja, vai Glorija Rasela bija gļēvule.

*  * *

Sets Frenks pameta skatu pa automašīnas logu. Viņš bija personiski nopratinājis Valtera Salivena kalpotājus un atklājis divas interesantas lietas. Pirmā bija firma, kuras priekšā Frenks pašlaik bija novietojis automašīnu. Otra varēja pagaidīt.

Nama izkārtne Tvaika ķīmiskā tīrītava Metro vēstīja, ka uzņēmums Springlīldas biezi apbūvētajā rajonā,aiz apvedceļa darbojās kopš 1949. gada. Šī stabilitāte Frenkam neko nenozīmēja. Mūsdienās daudzas firmas, kas ilgstoši likumīgi darbojās, bija kļuvušas par naudas atmazgāšanas un pulcēšanās vietām gan organizētajai noziedzībai, gan mafijai, ķīniešu un pašu mājas izaudzētajiem klaniem. Paklāju tīrītava, kas apkalpoja bagāto māju īpašniekus, varēja tikpat labi novērot signalizācijas sistēmas, skaidras naudas un dārglietu glabātavas un potenciālo upuru dzīves veidu. Frenks nezināja, vai viņam būs darīšana ar vientuļu noziedznieku vai veselu organizāciju. Drīzāk viņu gaidīja strupceļš, bet to nekad nevarēja paredzēt. Trīs minūšu brauciena attālumā bija novietotas divas patruļas mašīnas. Katram gadījumam Frenks izkāpa no sava auto.

-   Tie varēja būt Rodžers, Badizinskis un Džeroms Petiss. Jā, 30. augustā pulksten deviņos no rīta. Mājai ir trīs stāvi. Tā nolādētā māja tik liela, ka pat trim puišiem jānopūlas veselu dienu. Džordžs Patersons ieskatījās savā re

ģistrācijas žurnālā, kamēr Frcnks apskatīja nokvēpušo kabinetu.

-   Vai varu ar viņiem parunāt?

-   Jūs varētu parunāt ar Petisu. Abi pārējie ir aizgājuši.

-   Uz visiem laikiem?

Patersons pamāja.

-   Cik ilgi viņi pie jums strādāja?

Patersons pārbaudīja nodarbinātības žurnālu.

-   Džeroms šeit nostrādājis piecus gadus. Viņš ir viens no maniem labākajiem darbiniekiem. Rodžers te sabija apmēram divus mēnešus. Manuprāt, viņš pārcēlās uz citu apgabalu. Badizinskis pie mums nostrādāja apmēram četras nedēļas.

-   Ne pārāk ilgu laiku.

-   Pie velna, tāds ir šis darbs. Mēs tērējam tūkstoš dolāru, lai apmācītu šos puišus un tad pēkšņi viņi dod kājām ziņu. Ar šo darbu karjeru nevar taisīt, ja saprotat, ko es ar to gribu teikt. Tas ir sviedrējošs, netīrs darbs. Un par to algu jums neiznāks aizbraukt uz Rivjēru, sapratāt?

-   Vai jums ir viņu adreses? Frenks izvilka savu piezīmju bloknotu.

-    Kā jau es teicu, Rodžers ir pārcēlies. Petiss šodien ir darbā, ja jūs gribat ar viņu aprunāties. Pēc pusstundas viņam ir norīkojums Maklinā. Viņš pašlaik nokomplektē kravu.

-   Kurš izlemj, kāda brigāde kurp dosies?

-   Es pats.

-   Vienmēr?

Patersons vilcinājās.

-   Nu, man ir puiši ar specializāciju.

-   Kas specializējas dārgajos rajonos?

-   Džeroms. Kā jau es teicu, viņš ir mans labākais darbinieks.

-   Kā tie abi pārējie dabūja nozīmējumu kopā ar viņu?

-   Es nezinu. Dažreiz jāžonglē, atkarībā no tā, kurš parādās darbā.

-   Vai jūs neatceraties, vai kāds no viņiem abiem īpaši interesējās par Salivena mājas apmeklējumu?

Patersons pakratīja galvu.

-   Un kā ar Badizinski? Vai jums ir viņa adrese?

Patersons izšķirstīja piezīmju grāmatiņu, pilnu ar mazām lapiņām, un uzrakstīja adresi uz papīra strēmeles.

-   Viņš dzīvoja Ārlingtonā. Nezinu, vai viņš joprojām tur atrodams.

-    Es gribēšu ieskatīties viņu nodarbinātības reģistrā. Man nepieciešami sociālās apdrošināšanas numuri, dzimšanas dati, iepriekšējās darba vietas un tamlīdzīgi.

-   To jums sagādās Sallija. Viņu var satikt pie pasūtījumu galda.

-   Paldies. Vai jums ir šo puišu fotogrāfijas?

Patersons Frenku nopētīja tā, it kā viņš būtu jucis.

-   Vai jūs jokojat? Šeit nav FIB.

-   Vai jūs varētu sniegt viņu aprakstu? Frenks pacietīgi turpināja.

-   Pie manis strādā sešdesmit pieci cilvēki, un darbinieku maiņa pārsniedz sešdesmit procentus. Es viņus parasti nesatieku pēc pieņemšanas darbā. Pēc kāda laika visi vienalga sāk izskatīties līdzīgi. Bet Petisu es atcerēšos.

-   Vai ir vēl kaut kas, kas, jūsuprāt, man varētu palīdzēt?

Patersons pašūpoja galvu.

-   Vai jūs domājat, ka viens no viņiem varētu būt šīs sievietes slepkava?

Frenks piecēlās un izstaipījās.

-   Es nezinu. Kā jums pašam šķiet?

-   Paklau, man šeit strādā visādi tipi. Mani nekas vairs nepārsteidz.

Frenks jau gāja prom, tad pagriezās atpakaļ.

-   Jā, starp citu, man būs nepieciešamas ziņas par visām mājām un iestādēm, kuras jūsu firma pēdējo divu gadu laikā ir uzkopusi.

Patersons uzšāvās no krēsla.

-   Kāda velna pēc?

-   Vai jums ir arhīvs?

-   Jā, ir.

-   Labi, paziņojiet man, kad ziņas būs gatavas.

^ ^ #

Džeroms Petiss bija gara auguma melnādainais ar zilganu ādas nokrāsu, pāri četrdesmitiem, ar mūžīgo cigareti lūpas kaktiņā. Frenks viņu vēroja, apbrīnodams, cik metodiski, ar iepraktizētām kustībām viņš krāmēja smagās tīrīšanas iekārtas. Uzraksts uz viņa zilā kombinezona vēstīja, ka viņš ir vecākais tehniķis Metro firmā. Viņš uz Frenku pat nepaskatījās, aizņemts darbā. Viņiem visapkārt milzīgajā garāžā tādā pašā veidā tika pielādēti balti furgoni. Pāris vīru paskatījās uz Frenku, bet tūlīt pat pievērsās darbam.

-   Misters Patersons teica, ka jums ir daži jautājumi?

Frenks ierīkojās uz furgona priekšējā bufera.

-   Tikai daži. Jūs strādājāt Valtera Salivena mājā Midltonā, šī gada 30. augustā.

Petiss sarauca pieri.

-   Augustā? Pie velna, es uzkopju kādas četras mājas dienā. Es tās neatceros tāpēc, ka tas nav to vērts.

-    Šajā jūs pavadījāt veselu dienu. Liela māja, ārpus Midltonas. Kopā ar jums bija Rodžers un Badizinskis.

Petiss pasmaidīja. •

-    Pareizi. Tā bija pati lielākā nolādētā māja, kādu es jebkad esmu redzējis, un es esmu redzējis dažas baigās mājas, puis.

Frenks viņam uzsmaidīja.

-   Es iedomājos tieši to pašu, kad to ieraudzīju.

Petiss iztaisnojās, par jaunu aizsmēķēdams cigareti.

-   Lielākā problēma bija visas tās mēbeles. Vajadzēja pārvietot katru nolādēto mēbeļu gabalu. Daži no tiem sūdiem bija tik smagi, ka knapi varēja izkustināt.

-   Tātad jūs tur pavadījāt visu dienu? Frenks bija gribējis uzdot šo jautājumu savādāk.

Petiss saspringa, sūkdams Camel cigareti, un atspiedās pret furgona durvīm.

-   Kā tas nākas, ka kruķi sākuši interesēties par paklāju tīrīšanu?

-    Šajā mājā nogalināta sieviete. Acīmredzot viņa iztraucējusi kādus laupītājus. Vai jūs nelasāt avīzes?

-   Tikai sporta lapu. Un tu tagad domā, vai es neesmu viens no tiem čomiem?

-    Vēl nē. Es vienkārši ievācu informāciju. Katrs, kas pēdējā laikā bijis tās mājas tuvumā, mani interesē. Varbūt nākošreiz es aprunāšos ar pastnieku.

-   Tu esi pārāk dīvains kruķis. Tu domā, es viņu nokniebu?

-   Es domāju, ja jūs to būtu izdarījis, jūs būtu pietiekoši apķērīgs, lai šeit vairs neblandītos un negaidītu, kamēr es piezvanīšu pie durvīm. Tie pārējie divi vīri, kas strādāja kopā ar jums, ko jūs man varat par viņiem pastāstīt?

Petiss beidza smēķēt un klusējot skatījās uz Frenku.

Frenks aizvēra ciet savu piezīmju bloknotu.

-Vai jūs vēlaties advokātu, Džerom?

-   Vai man tāds vajadzīgs?

-   Manis dēļ nav, bet tā nav mana darīšana. Man nevajadzēs izmantot Miranda tiesības, ja jūs par to uztraucaties.

Petiss beidzot paraudzījās uz betona grīdu, nospieda cigareti un vēlreiz paskatījās uz Frenku.

-   Paklau, esmu nostrādājis pie mistera Patersona ilgu laiku. Nāku uz darbu katru dienu, padaru to, saņemu savu algas čeku un eju mājās.

-   Tad izklausās, ka jums nav par ko uztraukties.

-   Pareizi. Paklau, es pirms kāda laika nodarbojos ar neatļautām lietām. Jūs to izvilksiet no saviem datoriem piecās sekundēs. Tāpēc es vairs netaisos šeit sēdēt un ar tevi mēļot, saprati?

-   Sapratu.

-   Man bez sievas jāaudzina četri bērni. Es neielauzos tajā mājā, un es neko nenodarīju tai sievietei.

-    Es jums ticu, Džerom. Mani daudz vairāk interesē Rodžers un Badizinskis.

Petiss vairākas sekundes pētīja detektīvu.

-   Iesim, pastaigāsimies.

Abi vīrieši izgāja no garāžas un piegāja pie senlaicīga buika, kas bija tik liels kā laiva un ko viscaur klāja rūsa. Petiss iekāpa iekšā. Frenks viņam sekoja.

-   Garāžā lielas ausis, saproti.

Frenks pamāja.

-   Braiens Rodžers. Mēs viņu saucām par Veiklo tāpēc, ka viņš labi strādāja, visu ātri apguva.

-   Kāds viņš izskatījās?

-   Baltais, ap piecdesmit, varbūt vecāks. Ne pārāk garš, piecas pēdas astoņas collas. Runīgs. Kārtīgs strādnieks.

-   Un Badizinskis?

-   Čoms. Katram šeit ir iesauka. Mani, piemēram, sauc Skelets. Frenks par to pasmaidīja. Viņš arī bija baltais, mazliet garāks, varbūt mazliet vecāks par Veiklo. Viņš turējās par sevi. Darīja, ko lika, un neko vairāk.

-   Kurš uzkopa īpašnieka guļamistabu?

-   Mēs visi. Mums vajadzēja pacelt gultu un galdu. Katrs no tiem svēra kādas pāris tonnas. Vēl tagad sāp mugura. Džeroms no aizmugures sēdekļa paņēma somu. Šorīt nebija laika pabrokastot, viņš paskaidroja, izvilkdams no tās banānu un olu cepumus.

Frenks sakustējās, juzdamies neērti nodilušajā sēdeklī. Viņam mugurā dūrās metāla gabals. Mašīnā oda pēc cigarešu dūmiem.

-   Vai kāds no viņiem uz kādu brīdi palika viens īpašnieka guļamistabā vai mājā?

-   Visu laiku tai mājā kāds bija. Tur strādāja daudz ļaužu. Viņi varēja paši iet uz augšstāvu. Es viņus nenovēroju. Tas nav mans darbs, saproti?

-   Kā tas gadījās, ka todien jūs strādājāt kopā ar Rodžeru un Badizinski?

Džeroms kādu brīdi pārdomāja.

-   Neesmu pārliecināts, jāpadomā. Es atceros, ka darbā bija jābūt agri. Iespējams, ka viņi bija ieradušies pirmie. Dažreiz ar to pietiek.

-   Tātad, ja viņi iepriekš zināja, ka jūs dosieties uz tādu māju agri no rīta un, ja viņi ieradās darbā pirms pārējiem, viņus varēja norīkot jums līdzi?

-   Manuprāt, jā. Paklau, mūsu darbā nepieciešami tikai muskuļi, vai saproti, ko es ar to gribu teikt. Lai tos sūdus savāktu, nav vajadzīgs neiroķirurgs.

-   Kad jūs viņus pēdējo reizi redzējāt?

Petiss savieba seju, kozdams banānā.

_ _ v

-    Pirms paris menešiem, varbūt agrak. Coms aizgāja pirmais, nevienam neteikdams, kāpēc. Viņš kādreiz strādājis par celtnieku un iestājās šeit darbā, kad izjuka bizness. Viņam bija prasmīgas rokas.

Frenks pierakstīja šo informāciju, kamēr Džeroms pabeidza brokastot. Viņi kopā devās atpakaļ uz garāžu. Frenks ielūkojās furgona iekšpusē. Tur bija visādas šļūtenes, elektriskie slēdži, pudeles un smagas uzkopšanas ierīces.

-   Vai ar šo furgonu jūs devāties pie Salivena?

-   Šis ir mans furgons jau trīs gadus. Labākais firmā.

-   Vai jums vienmēr ir viens un tas pats aprīkojums līdzi?

-   Trāpīts mērķī.

-   Tad labāk būs, ja jūs kādu laiku izmantotu citu furgonu.

-   Ko? Džeroms lēnām izkāpa no šofera sēdekļa.

-   Es sarunāšu ar Patersonu.

-   Tu esi mani apjājis.

-   Nē, Džerom, es neesmu vainīgs.

• ,"N 1 .

*  * #

-   Iepazīsties, Valter, šis ir Džeks Grehems. Džek Valters Salivens. Sendijs Lords smagi apsēdās krēslā. Džeks sarokojās ar Salivenu, un tad visi trīs ierīkojās apkārt mazam galdiņam piektajā konferenču zālē. Pulkstenis rādīja astoņi no rīta, bet Džeks jau strādāja kopš sešiem. Viņš jau bija izdzēris trīs kafijas tases un pašlaik ielēja sev ceturto no sudraba kafijas kannas.

-   Valter, es esmu Džeku informējis par Ukrainas darījumu. Mēs apspriedām tā struktūru. Ričmonds nospiedīs visas pareizās pogas. Lācis ir pagalam. Kijeva dabūjusi kristāla kurpīti.

-   Prezidents ir viens no maniem labākajiem draugiem. Šādi pakalpojumi man pienākas. Es domāju, ka mums jau ir pietiekoši juristu, kas nodarbojas ar šo darījumu. Gribi palielināt rēķinu, ko, Sendij? Salivens ar pūlēm piecēlās un paskatījās laukā pa logu uz kristālskaidrajām agra rīta debesīm, kas solīja skaistu dienu. Džeks uz viņu iesāņus paraudzījās, steidzīgi rakstīdams piezīmes par Salivena jaunāko darījumu. Salivens neizskatījās ieinteresēts pabeigt šo daudzmiljardu starptautisko pasākumu. Džeks nezināja, ka vecā vīra domas kavējās Virdžīnijas morgā, atsaucot atmiņā sievas seju.

Džekam aizrāvās elpa, kad Lords bija ceremoniāli viņu nozīmējis par savu asistentu lielākajam darījumam, kāds firmai pašlaik bija. Viņš bija apgājis vairākus vadošos partnerus un veselu baru asociatīvo biedru, kas bija vecāki par Džeku. Firmas krāšņajos gaiteņos jau sāka izplatīties skaudība. Pagaidām Džeks neuztraucās. Iepriekš Rensoms Baldvins nebija viņu klients. Vienalga, kā viņš to bija panācis, viņš bija piesaistījis šo klientu. Džeku jau bija nogurdinājusi vainas izjūta par savu stāvokli firmā. Ar šo lietu Lords gribēja pārbaudīt Džeka spējas. Ja viņš gribēja, lai darījums tiktu noslēgts jebkuriem līdzekļiem, Džeks to panāks. Šajā gadījumā nederēja garas un politiski pareizas runas. Bija nepieciešams tikai rezultāts.

-   Džeks ir viens no mūsu labākajiem advokātiem. Viņš ir arī Baldvina juridiskais padomnieks.

Salivens paskatījās uz viņiem abiem:

-   Rensoma Baldvina?

-   Jā.

Salivens tagad savādāk novērtēja Džeku un vēlreiz pievērsās logam.

-   Mūsu iespēju loks tomēr ar katru dienu kļūst aizvien

mazāks. Lords turpināja. Mums nepieciešams saliedēt komandu un pārliecināties, ka Kijeva saprot, ko no tās gaida.

-   Vai tu nevarētu par to parūpēties?

Lords paskatījās uz Džeku un tad vēlreiz uz Salivenu.

-   Protams, es varētu ar to nodarboties, Valter, bet neiedomājies, ka tu atteiksies no saviem pienākumiem tieši tagad. Tev joprojām jāspēlē galvenā loma. Tu šo darījumu ierosināji. Tava turpmākā iesaistīšanās ir absolūti nepieciešama no visiem viedokļiem. Salivens nepakustējās. Valter, šis būs tava mūža visdiženākais sasniegums.

-   To tu teici arī par iepriekšējo.

-  Vai es varu klusēt, ja tu turpini pats sevi pārspēt. Lords aši attrauca.

Beidzot, pirmo reizi, gandrīz neredzami, Salivens pasmaidīja, kopš telefona zvans no Štatiem no mājām bija satricinājis viņa dzīvi.

Lords atviegloti nopūtās, paskatījās uz Džeku. Nākošo gājienu viņi bija izmēģinājuši vairākas reizes.

-   Es tev ieteiktu turp doties kopā ar Džeku. Sarokoties ar pareizajiem cilvēkiem, noglaudīt tiem galviņas, lai viņi redz, ka tu joprojām uzraugi slēdzi. Viņiem tas ir nepieciešams. Kapitālisms tiem vēl ir jauna spēlīte.

-   Un kāda būs Džeka loma?

Lords pamāja Džekam.

Džeks piecēlās un piegāja pie loga.

-    Mister Saliven, pēdējās četrdesmit astoņas stundas esmu pavadījis, pētīdams katru šī darījuma aspektu. Visi citi juristi strādā tikai pie tā atsevišķām daļām. Izņemot Sendiju, es nedomāju, ka firmā būtu vēl kāds, kurš labāk par mani saprot, ko jūs vēlaties panākt.

Salivens pievērsās Džekam.

-   Tas ir diezgan skaļš apgalvojums.

-   Tas ir diezgan pamatīgs darījums.

-   Tātad tu zini, ko es vēlos sasniegt?

-   Jā, ser.

-   Tad kāpēc tu man to neatklāj? Salivens apsēdās, sakrustojis rokas, un nogaidoši vērās Džekā.

Džekam nebija jānorij siekalas, un viņam neaizrāvās elpa. Ukrainai ir ievērojami dabas resursi, kas nepieciešami pasaules smagajai rūpniecībai. Jautājums ir, kā šīs izejvielas izvest no Ukrainas ar minimālām izmaksām un minimālu risku, ņemot vērā turienes politisko situāciju.

Salivens pārmainīja roku stāvokli un piecēlies iemalkoja kafiju.

Džeks turpināja.

-   Jums pastāv problēma, kā likt Kijevai noticēt, ka jūsu firmas eksports līdzināsies investīcijām Ukrainas nākotnē. Ilgtermiņa ieguldījumos, cik es saprotu, jūs nevēlaties iesaistīties.

-   Lielāko daļu no sava pieauguša cilvēka mūža esmu baidījies no sarkanajiem. Man ir tāda pati ticība perestroikai un glasnostj kā pasaku fejām. Es to uzskatu par savu patriota pienākumu atraut komunistiem, cik daudz vien spēšu. Es vēlos viņus izģērbt, neļaut viņiem valdīt pār pasauli. Jo tāds ir viņu ilgtermiņa plāns, neskatoties uz nesenajām demokrātijas atraugām.

Džeks piekrita.

-   Tieši tā “izģērbt” ir īstais vārds. Atbruņot šo karkasu, pirms tas pats sabrūk… vai uzbrūk. Džeks apklusa, lai pārbaudītu abu vīru reakciju. Lords skatījās griestos ar vienaldzīgu sejas izteiksmi.

Salivens sakustējās.

-Turpiniet. Jūs tuvojaties interesantai tēmai.

-   Galvenais ir, kā nokārtot šo darījumu tā, lai Salivens un kompānija neciestu no mainīgiem apstākļiem un lai ieguvums būtu maksimāls. Jums jākļūst par šī darījuma brokeri. Jums jāpērk tieši no Ukrainas un jāpārdod daudzajām vietējām mūsu valsts firmām.

-   Pareizi, ar laiku šī valsts būs pilnīgi iztīrīta, un es būšu ieguvis vismaz divus miljardus skaidrā naudā.

Džeks atkal paskatījās uz Lordu, kas tagad sēdēja izslējies savā krēslā, uzmanīgi klausīdamies. Šis bija māņu gājiens. Džekam tas bija ienācis prātā tikai vakar.

-   Kāpēc gan nepaņemt no Ukrainas to, kas viņus padara tik bīstamus? Džeks nogaidīja. Un līdz ar to vienlaicīgi trīskāršot skaidras naudas ieņēmumus.

Salivens viņu vērīgi nopētīja.

-   Kādā veidā?

-   VRBR vidēja rādiusa ballistiskās raķetes. Ukrainai to ir vairāk, kā vajag. Pēc tam, kad izjuka 1994. gada līgums, situācija atkal Rietumiem sagādājusi stipras galvassāpes.

-   Tātad ko jūs iesakāt? Ka man jāpērk tie nolādētie ieroči? Ko, pie velna, es ar tiem iesākšu?

Džeks ievēroja, ka Lords beidzot paliecās uz priekšu, un turpināja.

-    Jūs tos nopirksiet par viszemāko cenu, varbūt par pusmiljonu, izmantojot peļņas daļu no izejvielu pārdošanas. Jūs tos iegādāsieties par dolāriem, kurus Ukraina pēc tam varēs izlietot, lai iepirktu citas nepieciešamas preces pasaules tirgos.

-   Kāpēc par viszemāko cenu? Jebkura Vidējo Austrumu valsts centīsies pārsolīt.

-   Bet Ukraina nevar tos pārdot viņām. G-7 dalībvalstis to nekad nepieļaus. Ja Ukraina to izdarītu, tai būtu slēgts

ceļš uz Eiropas Savienību un citiem Rietumu tirgiem. Ja tas notiktu, viņi būtu pagalam.

-   Tātad es tos nopērku un pārdodu, bet kam?

Džeks nespēja apvaldīt smaidu.

-   Mums Savienotajām Valstīm. To vērtība ir aptuveni seši miljardi dolāru. Plutonijam, ko tie “dārgumiņi” satur, nav cenas. Pārējās G-7 dalībvalstis, iespējams, piemetīs dažus miljardus. Jūsu attiecības ar Kijevu nodrošinās atbalstu šim darījumam. Viņi jūs uzskatīs jūs par savu glābēju.

Salivens izskatījās pārsteigts. Viņš jau sāka celties kājās, bet tad pārdomāja. Pat viņam naudas summa, kādu varēja iegūt no šī darījuma, likās satriecoša. Tomēr viņam bija diezgan naudas, vairāk nekā diezgan. Ja nu izdotos neitralizēt daļu no atomieročiem, samazināt pasaules kopējo postu…

-   Kam pieder šī ideja? Salivens, uzdodams šo jautājumu, paskatījās uz Lordu. Lords norādīja uz Džcku.

Salivens atgāzās krēslā un paskatījās uz jauno vīrieti. Tad viņš strauji pielēca kājās, tā,( ka Džeks salēcās. Miljardieris saņēma Džeka roku kā dzelzs spīlēs.

-   Tev jādodas izbraukumā, jaunais cilvēk. Vai tev būtu kādi iebildumi, ja es tevi pavadītu?

Lords smaidīja kā tēvs. Arī Džeks nespēja apvaldīt smaidu.

Pēc tam, kad Salivens bija atvadījies, Džeks un Sendijs apsēdās pie galda.

Beidzot Lords ierunājās.

-   Es saprotu, ka tas nebija viegls uzdevums. Kā tu jūties?

Džeks tikai smaidīja.

-   Tā, it kā nupat būtu pārgulējis ar skaistāko vidusskolas meiteni. Man visa miesa trīc.

Lords iesmējās un piecēlās.

-   Labāk būs, ja tu dosies uz mājām atpūsties. Salivens droši vien pašlaik no sava auto zvana pilotam. Mums vismaz izdevās novērst viņa domas no tās nelaimīgās palaistuves.

Džeks nedzirdēja pēdējos vārdus, jo ātri atstāja telpu. Beidzot, vienreiz pēc ilgiem laikiem, viņš jutās lieliski. Nekādu rūpju, tikai iespējas. Bezgalīgas iespējas.

Tonakt viņš ilgi negāja gulēt, visu notikušo atstāstīdams klausīties gribošai Dženiferai Baldvinai. Stāstam sekoja atdzesēta šampanieša pudele un austeres, kas bija piegādātas īpaši, par godu šim notikumam, viņas pilsētas mājā. Vēlāk, naktī, abi guva vislielāko apmierinājumu gultā kopš viņu pazīšanās. Pirmo reizi augstie griesti un sienu gleznojumi Džekam netraucēja. Īstenībā viņam tie sāka iepatikties.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Baltais nams saņem miljoniem neoficiālu vēstuļu katru gadu. Ikvienu no tām uzmanīgi caurskata un attiecīgi apstrādā. Ar to nodarbojas vietējais personāls slepenā dienesta vadībā.

Divas aploksnes bija adresētas Glorijai Raselai. Tas bija neparasti, jo lielākā daļa šādas korespondences tika adresēta prezidentam vai valsts Pirmās ģimenes locekļiem. Bija gadījumi, kad tās adresēja valsts pirmajam mājdzīvniekam, kura lomā pašlaik iejutās zelta retrīvers, vārdā Bārnijs.

Uzraksts uz katras no tām bija rakstīts drukātiem burtiem. Aploksne bija balta un lēta, tātad visur nopērkama. Rasela tās saņēma ap divpadsmitiem dienā. Vienā aploksnē bija papīra lapa un otrā kāda fotogrāfija, uz kuru viņa bija vairākas minūtes skatījusies. Uz papīra drukātiem burtiem bija rakstītas sekojošas rindas.

JAUTĀJUMS: NO KĀ SASTĀV SMAGI NOZIEGUMI UN PĀRKĀPUMI? ATBILDE: ES NEDOMĀJU, KA JŪS TO VĒLĒTOS UZZINĀT. VĒRTĪGAIS PRIEKŠMETS DABŪJAMS. TURPMĀK VĒL. PARAKSTĪJIES: ŠEFS, NEVIS SLEPENS PIELŪDZĒJS.

Lai gan Rasela bija to gaidījusi, pat izmisīgi vēlējusies to saņemt, viņa juta, ka viņas sirdsdarbība paātrinās. Raselai izkalta mute, un viņa paņēma ūdens glāzi. Viņai bija vairākkārt jādzesē slāpes, kamēr viņa spēja noturēt vēstuli

rokās bez trīcēšanas. Tad viņa apskatīja otras aploksnes saturu. Tur bija fotogrāfija. Vēstuļu naža uzņēmums atsauca atmiņā murgainos notikumus. Viņa iekrampējās krēsla rokturī. Beidzot sirdslēkme norima.

-    Viņš vismaz vēlas noslēgt darījumu. Kolins nolika vēstuli un fotogrāfiju un apsēdās savā krēslā. Viņš ievēroja Raselas nedabiski bālo seju un iedomājās, vai viņai pietiks izturības.

-   Iespējams. Bet tās varētu būt arī lamatas.

Kolins pašūpoja galvu.

-   Es tā nedomāju.

Rasela atgāzās krēslā, berzēdama deniņus, un izdzēra vēl vienu tailenolu.

-   Kāpēc nē?

-   Kāpēc mūs jāpievilina šādā veidā? īstenībā kādēļ vispār mums jāierīko lamatas? Viņa rīcībā ir pierādījumi, kas var mūs pazudināt. Viņš grib naudu.

-    Droši vien viņš ieguvis vairākus miljonus, aplaupot Salivenu.

-    Iespējams, bet mēs nezinām, cik no tā viņš varēja pārvērst skaidrā naudā. Varbūt viņš tos noglabāja drošā vietā un tagad nevar tiem piekļūt. Varbūt viņš ir īpaši mantkārīgs. Pasaule ir pilna ar viņam līdzīgiem.

-   Es gribu iedzert. Vai tu šonakt vari pie manis atnākt?

-   Prezidents ir ielūgts vakariņās Kanādas vēstniecībā.

-   Velns parāvis. Vai neviens tevi nevar aizvietot?

-   Varbūt varēs, ja tu nospiedīsi vajadzīgās pogas.

-   Uzskati, ka tas jau ir darīts. Pēc cik ilga laika, kā tev šķiet, mēs no vina atkal dabūsim kādu zinu?

> 7 » >

-   Neizskatās, ka viņš pārāk steigtos. Varbūt viņš vienkārši rīkojas piesardzīgi. Es viņa situācijā rīkotos tāpat.

-   Brīnišķīgi. Izskatās, ka man būs jāizsmēķē divas pa

ciņas mentola cigarešu dienā, kamēr mēs no viņa kaut ko sagaidīsim. Tad jau es būšu mirusi no plaušu vēža.

-   Ja viņš gribēs naudu, ko tu iesāksi? Kolins jautāja.

-   Atkarīgs no tā, cik daudz viņš gribēs. To varēs apmierināt bez īpašām grūtībām. Tagad viņa izskatījās mierīgāka.

Kolins piecēlās, lai ietu.

-   Tu esi priekšniece.

-   Tim? Rasela viņam tuvojās. Apskauj mani uz mirklīti.

Viņš juta, ka viņas augums pieskaras pistolei, kad viņš Raselu apkampa.

-   Tim, ja viņam vajadzēs kaut ko vairāk par naudu? Ja nu mēs to nevarēsim atgūt?

Kolins skatījās uz viņu.

-   Tad es par to parūpēšos, Glorija. Viņš pieskārās ar pirkstiem viņas lūpām, pagriezās un aizgāja.

❖ -ķ ifc

Kolins satika Bērtonu, kas viņu gaidīja gaitenī.

Bērtons nopētīja jaunāko vīrieti no galvas līdz kājām.

-   Nu, kā viņa reaģēja?

-   Viss kārtībā. Kolins turpināja iet uz priekšu pa gaiteni, kamēr Bērtons satvēra viņu aiz rokas un apgrieza apkārt.

-   Kas ar tevi, sasodīts, notiek, Tim? Kolins atbrīvojās no sava partnera tvēriena.

-   Šeit nav ne īstais laiks, ne vieta, Bil.

-   Tad pasaki man laiku un vietu, un es tur ieradīšos, jo mums jāaprunāias.

-   Par ko?

-   Tu, velns parāvis, gribi ar mani spēlēt paslēpes? Viņš rupji iegrūda Kolinu stūrī.

-   Es gribu, lai tu ar skaidru galvu padomātu par to tur sievieti. Viņai nerūp neviens ne tu, ne es, ne kāds cits. Vienīgais, par ko viņa uztraucas, ir, kā izglābt savu mazo pakaļu. Es nezinu, kādus tīklus viņa auž ap tevi, un es nezinu, kas jums abiem padomā, tomēr es tev saku uzmanies. Es negribu, lai tu visu pamet viņas dēļ.

-   Paldies par tavām rūpēm, bet es zinu, ko daru, Bil.

-    Paklau, Tim, vai pārgulēšana ar prezidenta galveno padomnieci ietilpst slepenā dienesta aģenta pienākumos? Vai tu neparādītu, kur tas būtu rakstīts? Es vēlētos to izlasīt. Un kamēr mēs par to runājam, vai tu man nepaskaidrotu, pēc kā mēs, velns parāvis, toreiz tai mājā metāmies pakaļ? Mums tātad tās lietiņas nav, un es nojaušu, ka vienam tā ir. Arī mana sēžamvieta ir apdraudēta, Tim. Ja man jānogrimst, es gribētu zināt, kāpēc.

Pa gaiteni garām pagāja kāds līdzstrādnieks un dīvaini paraudzījās uz abiem vīriešiem. Bērtons pasmaidīja un pamāja, atkal pievērsdams uzmanību Kolinam.

-   Ko tu saki, Tim? Ko tu darītu manā vietā?

Jaunākais vīrietis palūkojās uz savu draugu, un no viņa

sejas pamazām izzuda bargā izteiksme, kas tam parasti bija dežūras laikā. Ja viņš būtu Bērtona vietā, ko viņš darītu? Atbilde bija vienkārša. Viņš kādu piespiestu runāt atklāti. Bērtons vairākkārt bija pierādījis, ka ir viņa draugs. Tas, ko viņš teica par Raselu, iespējams, bija taisnība. Kolina skaidrais prāts bija nogrimis sievietes zīda veļā.

-   Vai tev ir laiks iedzert tasi kafijas, Bil?

*  * *

Frenks nokāpa divus kāpņu laukumiņus zemāk, pagriezās pa labi un atvēra kriminālistikas laboratorijas durvis. Telpa bija maza un prasījās pēc remonta, bet te viss bija

f

ļoti kārtīgs, pateicoties Laurai Saimonai. Frenks iztēlojās, ka viņas māja ari ir tikpat kārtīga un labi kopta, lai gan viņas aprūpē bija divi pirmsskolas vecuma bērni, kas viņu pamatīgi nomocīja. Visapkārt kaudzēs stāvēja lietisko pierādījumu savākšanas komplekti ar nenoņemtiem oranžiem zīmogiem, kas ienesa nedaudz krāsainības telpā ar pelēkajām nodrupuša apmetuma sienām. Citā kaktā bija sakrautas kartona kastes ar rūpīgi piestiprinātām uzlīmēm. Vēl vienā stūrī atradās neliels seifs, kurā glabājās daži bioloģiskie pierādījumi, kam bija nepieciešama papildu drošība. Tam blakus stāvēja ledusskapis, pierādījumiem, kam vajadzīga noteikta temperatūra.

Viņš skatījās uz Lauras pār mikroskopu noliekto galvu.

-   Tu zvanīji? Frenks pieliecās viņai tuvāk. Uz stikla plāksnītes bija sīki kādas vielas fragmenti. Viņš nespēja iedomāties sevi pavadām dienas, pētot nez kādus mikroskopiskus gabaliņus. Frenks tomēr pilnībā saprata, ka tas, ko darīja Laura Saimona, deva milzīgu ieguldījumu svarīgajā vainas pierādīšanas procesā.

-   Palūkojies uz šo. Saimona aicināja viņu pie mikroskopa. Frenks noņēma brilles, par kurām viņš bija aizmirsis. Viņš paskatījās lejup un tad pacēla galvu.

-   Laura, zini, es nekad nevaru saprast, kas tur redzams. Kas tas ir?

-   Tas ir paklāja paraugs, kas paņemts no Salivenu guļamistabas. Mēs par to sākotnējā meklējumu posmā aizmirsām. Es to savācu vēlāk.

-   Tātad kas tur tik nozīmīgs? Frenks bija iemācījies uzmanīgi.uzklausīt savu laboranti.

-   Guļamistabas paklājs ir no tiem dārgajiem materiāliem, kas maksā ap divsimt dolāru kvadrātpēdā. Tikai guļamistabai vien šis paklājs izmaksāja gandrīz ceturtdaļmiljonu.

-   Ak, Kungs! Frenks iemeta mutē vēl vienu košļājamās gumijas gabaliņu. Viņš mēģināja atmest smēķēšanu, un no tā cieta viņa zobi un pieauga liekais svars. Divi simti piecdesmit tūkstoši? Un pa tepiķi vienkārši pastaigājas.

-   Tas ir ārkārtīgi izturīgs tam pāri var pārbraukt ar tanku, un tas atkal būs kā sākumā. Saliveni to uzklāja tikai pirms diviem gadiem, kad remontēja telpas.

-   Remontēja? Tā māja taču ir uzcelta tikai pirms dažiem gadiem.

-Toreiz nelaiķe apprecēja Valteru Salivenu.

-   Ak tā?

-   Sievietēm patīk darīt pa savam, Set. Īstenībā viņai bija laba gaume uz paklājiem.

-   Un ko šī labā gaume mums dod?

-   Paskaties vēlreiz uz šīm šķiedrām.

Frenks nopūtās, tomēr paklausīja lūgumam.

-   Vai tu redzi pašus galiņus? Paskaties uz šķērsgriezumu. Tie ir apgriezti. Iespējams, ar ne visai asām šķērēm. Griezuma vieta ir diezgan nelīdzena. Kā jau es teicu, šīs šķiedras ir cietas kā dzelzs.

Viņš paskatījās uz laboranti.

-   Apgrieztas? Kāpēc tas kādam bija vajadzīgs? Kur tu tās atradi?

-    Šie paraugi tika atrasti pie gultas malas. Lai kas to apgrieza, viņš droši vien neievēroja, ka dažas šķiedras pielipušas viņam pie rokām. Tad viņš tās noslaucīja gar gultas malu, un te nu tās ir.

-   Vai tu atradi attiecīgo paklāja vietu?

-   Jā. Tieši pie gultas kreisajiem sāniem, ja uz to skatās no apmēram desmit centimetru attāluma, perpendikulārā leņķī. Grieziens bijis neliels, bet saskatāms.

Frenks izslējās un apsēdās uz viena no ķebļiem blakus Saimonai.

-   Tas vēl nav viss, Set. Uz viena no fragmentiem es atradu kaut kāda šķīduma paliekas. Līdzīgs traipu tīrītājam.

-   Tas varētu būt no nesenās paklāja tīrīšanas. Vai varbūt kalpones kaut ko izlējušas.

Saimona papurināja galvu.

-Nē. Tīrīšanas firma izmanto tvaika sistēmu. Traipu tīrīšanai viņi lieto īpašu organiskas bāzes šķīdumu. Es pārbaudīju. Šis tīrīšanas šķidrums pirkts veikalā un ir uz benzīna bāzes. Un kalpones ižmanto to pašu tīrītāju, ko rekomendē paklāju ražotājs. Tas arī ir uz organiskas bāzes. Mājās ir tā krājumi. Un paklājs ticis ķīmiski apstrādāts, lai traipi tajā neiesūktos. Lietojot šo benzīna bāzes šķīdumu, viņi, iespējams, panāca pretēju efektu. Varbūt tāpēc viņi šos fragmentus izšķērēja.

-   Tātad var pieņemt, ka noziedznieks pievācis šķiedras tāpēc, ka tās kaut ko uzrāda? Vai man taisnība?

-   Ne jau šis te paraugs. Bet viņš varbūt izgriezis to vietu, lai nodrošinātos pret nejaušībām. Mūsu rīcībā ir viens no tīrajiem paraugiem.

-   Kas uz paklāja varētu būt tāds, lai vainīgais pūlētos izgriezt vienu centimetru garas šķiedras?

Saimonai un Frenkam abiem diviem ienāca prātā viena doma.

-   Asinis, Saimona secināja.

-   Un nevis mirušās sievietes. Ja es pareizi atceros, viņas asinis nebija ne tuvu tai vietai. Frenks piebilda. Es domāju, ka tev jāveic vēl viena pārbaude, Laura.

Viņa noāķēja no sienas vienu komplektu.

-   Es jau gatavojos to darīt, bet iedomājos, ka vispirms jāpiezvana tev.

-   Gudra meitene.

ļ

*  * *

Brauciens ilga pusstundu. Frenks atvēra automašīnas logu un ļāva vējam appūst seju. Tas ari palīdzēja izkliedēt cigarešu dūmus. Saimona smēķēdama pastāvīgi pārbaudīja viņa pacietību.

Pēc Frenka rīkojuma guļamistaba bija aizzīmogota.

Frenks no Valtera Salivena guļamistabas kakta vēroja, kā Saimona pudelītēs rūpīgi sajauc ķīmiskās vielas un tad ielej šķidrumu plastmasas aerosola pudelītē. Frenks viņai palīdzēja pabāzt dvieļus zem durvīm un nolīmēt ar brūnu iepakojuma papīru logus. Viņi aizvilka smagos aizkarus, neļaujot pilnīgi nekādai āra gaismai iespiesties iekšā.

Frenks vēlreiz nopētīja istabu. Viņš paskatījās uz spoguli, gultu, logu, skapjiem, un tad viņa acis apstājās pie naktsskapīša, aiz kura rēgojās caurums, kur bija izzāģēts apmetums. Viņa skatiens pievērsās fotogrāfijai. Viņš to paņēma. Tā viņam atgādināja, ka Kristīne Salivena bijusi ļoti skaista sieviete, ja aizmirsa viņas sakropļotās mirstīgās atliekas, kuras viņš bija redzējis. Fotogrāfijā viņa sēdēja krēslā pie gultas, un tās labajā malā varēja saskatīt gultas stūri. Tas bija simboliski, ņemot vērā, ka viņa bieži bija izmantojusi šo mēbeli. Atsperēm droši vien bija notecējis termiņš. Tām, iespējams, vairs nebūs daudz kas jāpieredz. Frenks atcerējās Valtera Salivena sejas izteiksmi. No viņa nekāda aktīvā darbība gultā vairs nebija sagaidāma.

Frenks nolika fotogrāfiju un turpināja novērot Saimonas līganās kustības. Viņš vēlreiz paskatījās uz uzņēmumu. Kaut kas viņam nelika mieru, bet viņš to nespēja nofiksēt.

-   Pasaki man vēlreiz, Laura, kā sauc to vielu?

-   Luminols. To pārdod ar dažādiem nosaukumiem, bet tas ir viens un tas pats reaģents. Esmu gatava.

Viņa novietoja flakonu virs tā paklāja gabala, kur bija izgrieztas šķiedras.

-   Labi, ka tev nav jāmaksā par paklāju. Detektīvs viņai uzsmaidīja.

Saimona pagriezās, lai uz viņu paskatītos.

-   Es vienkārši paziņotu par bankrotu. Viņi varētu ieturēt manu algu līdz mūžībai.

Frenks izdzēsa gaismu, un istaba iegrima piķa melnā tumsā. Varēja dzirdēt, kā šķīdums šņākdams izkliedējas pār paklāju. Gandrīz tūlīt pat ļoti mazs paklāja gabaliņš sāka izplatīt bāli zilganu gaismu kā jāņtārpiņu kamols, un tad tā izzuda. Frenks ieslēdza elektrību un paskatījās uz Saimonu.

-   Tātad šeit ir kāda cita cilvēka asinis? Vienreizējs atradums, Laura. Vai tu vari kaut ko noskrāpēt, lai pietiktu analīzēm? Tā, lai var noteikt asins grupu un DNS paveidu?

Saimonas sejā bija šaubu izteiksme.

-   Mēs pacelsim paklāju, lai paskatītos, vai kaut kas nav izsūcies cauri, bet es šaubos. Nekas daudz nevar izsūkties caur impregnētu materiālu. Ja arī kaut ko atradīsim, tas būs sajaucies ar daudzām vielām. Tāpēc uz to nevar paļauties.

Frenks skaļi domāja.

-   Labi, viens noziedznieks ievainots. Daudz asiņu nav, bet mazliet ir. Viņš gaidīja no Saimonas apstiprinājumu un par atbildi saņēma galvas mājienu.

-   Ievainots, bet ar ko? Viņai nekā nebija rokā, kad mēs vinu atradām.

Saimona nolasīja viņa domas.

-   Nāve iestājās tik pēkšņi, ka radās līķa spazmas. Lai ieroci izņemtu viņai no rokas, būtu jāsalauž viņai pirksti.

Frenks pabeidza domu.

-   Un sekcija neko tādu neuzrādīja. Vienīgi, ja ložu trieciens lika viņas pirkstiem atlaisties. Cik bieži tas notiek?

-   Vienreiz ir diezgan.

-   Labi, pieņemsim, ka viņai bija ierocis, un pašlaik šī ieroča nav. Kāda veida ierocis tas varēja būt?

Saimona pārdomāja šo jautājumu, kārtodama pierādījumu komplektu.

-   Pistole tā nebija. Viņa nepaspētu izšaut, un viņai uz plaukstas nebija pulvera pēdu. Viņi tās nevarētu izskrāpēt.

-   Labi. Bez tam, nav pierādījumu, ka viņai jebkad būtu bijusi pistole, kas reģistrēta uz viņas vārda. Un mēs jau esam pārliecinājušies, ka mājā nav ieroču.

-   Tātad tā nebija pistole. Varbūt nazis? Nevaru noteikt, kādu brūci tas radījis, iespējams, ka virspusēju, grieztu ievainojumu. Nocirpto šķiedru skaits nav liels, tātad šeit nevar būt runas par dzīvībai bīstamu ievainojumu.

-   Tātad viņa sadūra vienu noziedznieku, iespējams, rokā vai kājā. Tad tie atkāpās un viņu nošāva? Vai viņa dūra jau mirstot, Frenks savu teikto izlaboja. Nē, viņa nomira pēkšņi. Viņa iedūra vienam no tiem citā istabā, ieskrēja šeit un tad viņu nošāva. Noliecoties pār viņu, ievainotajam noziedzniekam nopilēja nedaudz asiņu.

-   Izņemot slepeno telpu. Ticamāk, ka viņa pārsteidza tos laupīšanas brīdī.

-   Pareizi, tikai atceries, ka šāvieni nāca no durvju puses. Un šauts ir uz leju. Kurš kuru pārsteidza? Šis jautājums mani visu laiku tirda.

-   Kāpēc vajadzēja pievākt nazi, ja tas bija šis ierocis.

-   Tāpēc, ka tas kādu kaut kādā veidā varētu identificēt.

-   Nospiedumi? Saimonas nāsis nodrebēja, iedomājoties par bioloģiskajiem pierādījumiem, kas tur būtu atstāti.

Frenks pamāja. Tādas ir manas domas.

-   Vai misis Salivenai bija paradums nēsāt nazi?

Frenks pliķēja sev pa pieri tik ātri, ka Saimona sāka

mirkšķināt. Viņa Frenku vēroja, kad viņš metās pie naktsskapīša un pacēla fotogrāfiju. Viņš pašūpoja galvu, pasniegdams to viņai.

-   Te ir tas nolādētais nazis.

Saimona paskatījās uz fotogrāfiju. Tajā varēja redzēt garu vēstuļu nazi, kas gulēja uz naktsskapīša.

-    Ādas rokturis arī izskaidro eļļainās nogulsnes uz plaukstām.

Frenks, ejot ārā, apstājās pie parādes durvīm. Viņš paskatījās uz signalizācijas sistēmas kontroles paneli, kas atkal darbojās. Tad viņš pasmaidīja, jo beidzot no prāta dziļumiem uzpeldēja nenotveramā doma.

-   Laura, vai tev čemodānā ir dienasgaismas lampa?

-   Jā, kam tev tā vajadzīga?

-   Vai tu to neizņemtu?

Pārsteigtā Saimona paklausīja. Viņa atgriezās vestibilā un to pieslēdza kontaktam.

-   Spīdini tieši uz ciparu taustiņiem.

Tas, kas atklājās lampas gaismā, izvilināja Frenkam smaidu.

-   Cik labi, velns parāvis.

-   Ko tas nozīmē? Saimona uz viņu raudzījās sarauktu pieri.

-   Tas nozīmē divas lietas. Pirmkārt, mums būs viens cietuma kandidāts, un, otrkārt, mūsu noziedznieki patiesi bijuši radoši.

*  * *

Frenks sēdēja mazajā nopratināšanas telpā un atteicās no nākošās cigaretes, tās vietā izvēloties ķiršu košļājamo gumi

ju. Viņš aplūkoja pelēkās sienas, lēto metāla galdu un izsēdētos krēslus un nosprieda, ka šī vieta atstāj nomācošu iespaidu. Tas bija labi. Nomākti cilvēki bija jūtīgi, un, ja tos attiecīgi pamudināja, viņi izrādīja tendenci runāt. Un Frenks vēlējās klausīties. Viņš varētu klausīties veselu dienu.

Lieta joprojām bija ļoti nesakarīga, bet zināmas detaļas bija noskaidrojušās.

Čoms Badizinskis joprojām dzīvoja Ārlingtonā, bet tagad strādāja mašīnu mazgātavā. Viņš bija atzinies, ka bijis Salivena mājā, ka lasījis par slepkavību, bet vairāk neko nezināja. Frenks viņam ticēja. Šis vīrs nebija pārāk gudrs, viņš nebija policijas uzskaitē, un visu savu apzinīgo dzīvi viņš bija nostrādājis apkalpojošajā sfērā, lai nopelnītu iztiku. Viņš bija beidzis tikai piecas klases. Viņa dzīvoklis bija pieticīgi iekārtots, gandrīz nabadzīgs. Badizinskis izrādījās nevainīgs.

Rodžers, no otras puses, varēja būt īstais. Sociālās apdrošināšanas numurs, ko viņš bija uzrādījis savā iesniegumā darba vietā, bija īsts, tikai tas piederēja kādai sievietei, valsts departamenta kalpotājai, kas pēdējos divus gadus strādāja Taizemē. Viņš noteikti zināja, ka paklāju tīrīšanas firma to nepārbaudīs. Tur par šīm lietām neuztraucās. Ie sniegumā norādītā adrese bija motelim Beltsvilā, Merilendas štatā. Neviens ar tādu uzvārdu nebija tur pierakstījies pēdējā gada laikā, un neviens Rodžeram līdzīgs tur nebija redzēts. Kanzasas štatā par viņu nebija nekādu ziņu. Bez tam, viņš nebija pārvērtis skaidrā naudā nevienu čeku, ko viņam izsniedza Metro firma. Par šo faktu vien varēja sarakstīt veselus sējumus.

Pamatojoties uz Petisa aprakstu, mākslinieks bija uzskicējis Rodžera portretu, un tas tika izplatīts pa visu apgabalu.

Rodžers bija īstais puisis. Frenks to nojauta. Viņš bija apmeklējis šo māju un pazudis, atstādams viltus informāciju. Saimona tieši šobrīd cītīgi pārbaudīja Petisa furgonu, cerot, ka kaut kur tā iekšienē vēl saglabājušies Rodžera pirkstu nospiedumi. Viņu rīcībā nebija pirkstu nospiedumu no nozieguma vietas, ar ko salīdzināt. Ja viņi varētu identificēt Rodžeru, tad varēja derēt, ka viņam bijusi iepriekšēja sodāmība. Tad Frenks beidzot varētu sākt veidot apsūdzību. Ja persona, ko viņš pašlaik gaidīja, piekristu sadarboties, viņš būtu daudz panācis.

Valters Salivens bija apstiprinājis, ka senlaicīgais vēstuļu nazis patiešām ir pazudis. Frenks to cerēja atrast ar visiem pierādījumiem. Viņš bija izpaudis savu teoriju Salivenam par to, ka sieva sadūrusi uzbrucēju ar šo rīku. Šķita, ka vecais vīrs nepaturēja šo informāciju prātā. Frenkam uz brīdi bija licies, ka Salivenam sāk zust atmiņa.

Detektīvs vēlreiz pārbaudīja Salivenu rezidences kalpotāju sarakstu, lai gan tagad viņš tos zināja no galvas. Viņu interesēja tikai viena persona.

Frenka atmiņā vairākkārt uzpeldēja signalizācijas firmas pārstāvja apgalvojums. Uzminēt skaitļu kombinācijas variantu no piecpadsmit cipariem, lai sastādītu piecu skaitļu kodu pareizā kārtībā, nebija iespējams ar pārnēsājamu datoru tik īsā laika sprīdī. īpaši, ja nebija cerības sagaidīt zibenīgu reakciju no drošības sistēmas datora. Lai to paveiktu, vajadzēja izslēgt dažas iespējas. Kā to varēja panākt?

Taustiņu pārbaude parādīja, ka kaut kāda ķīmiska vielaFrenks nespēja atcerēties tās īsto nosaukumu Saimona bija to pazinusi -, ko atklāja tikai dienasgaismas lampa, bija uzpilināta uz katra no ciparu taustiņiem.

Frenks atslīga krēslā un pārdomāja. Valters Salivens

vai virssulainis, vai kāds, kura darbs bija uzstādīt trauksmes signālu, bija ievadījis kodu. Ar pirkstu pieskāries pareizajiem pieciem taustiņiem, un signāls tika ievadīts. Šis cilvēks aizgāja, nezinādams, ka viņam vai viņai uz pirkstiem palicis nedaudz ķīmiskas vielas, ko nevar redzēt ar neapbruņotu aci un kas ir bez smaržas. Svarīgāk, ka viņi nemaz nezināja, ka nupat atklājuši ciparus, kas sastāda drošības kodu. Izmantojot dienasgaismas lampu, noziedznieki varēja noteikt, kuri cipari tikuši nospiesti, jo ķīmiskā viela uz šiem taustiņiem bija izsmērēta. Zinot šo informāciju, atlika ar datoru ievadīt skaitļus pareizā secībā. Signalizācijas eksperts bija pārliecināts, ka to var paspēt dotajā laikā, ja izslēdz 99,9 procentus no iespējamām kombinācijām.

Tagad atlicis viens jautājums kurš bija uzklājis šo ķīmisko vielu? Frenks sākumā bija apsvēris, ka Rodžers vai kāds nu bija viņa īstais vārds, iespējams, to izdarījis, kamēr atradies mājā, bet šo secinājumu apgāza fakti. Pirmkārt, māja vienmēr bija pilna ar cilvēkiem. Pat tādam, kas neko neievēroja, svešinieka grozīšanās gar signalizācijas paneli varēja izraisīt aizdomas. Otrkārt, ieejas vestibils bija liels un atvērts un nekad nebija tukšs. Visbeidzot, vielas uzklāšana prasīja laiku un uzmanību. Un Rodžera rīcībā nebija laika. Pat vismazākās aizdomas, tikai paviršs acu skats, un viss viņa plāns būtu sabojāts. Persona, kas šo pasākumu plānojusi, tā neriskētu. Rodžers to nebija darījis. Frenks bija pilnīgi pārliecināts, ka zina īsto vainīgo.

*  * *

No pirmā skata sieviete izskatījās tik tieva, ka šķita strauji novājējusi. Varbūt viņai bija vēzis? Apskatot viņu uzmanīgāk, Frenks ievēroja viņas veselīgo sejas krāsu,

smalkos kaulus un graciozo gaitu. Tas ļāva secināt, ka viņa tikai bija ļoti kalsna, bet citādi vesela.

-   Lūdzu, sēdieties, Brūma kundze. Paldies, ka ieradāties.

Sieviete pamāja un ieslīdēja vienā no krēsliem. Viņai mugurā bija puķaini svārki līdz puslielam. Ap kaklu viņa bija aplikusi neīstu pērļu virteni. Mati bija sakārtoti kārtīgā mezglā, dažas no šķipsnām pie pieres sākušas sirmot izskatījās tā, it kā tinte būtu iesūkusies papīrā. Spriežot pēc gludās ādas bez grumbām, Frenks viņai dotu kādus trīsdesmit deviņus gadus. Īstenībā viņa bija dažus gadus vecāka.

-   Es domāju, ka jūs jau esat beidzis mani iztaujāt, mister Frenk.

-   Lūdzu, sauciet mani par Setu. Vai jūs smēķējat?

Viņa papurināja galvu.

-   Man ir tikai daži papildjautājumi. Vienkārša rutīna. Jūs neesat vienīgā. Cik saprotu, jūs esat iesniegusi misteram Salivenam atlūgumu no darba.

Viņa redzami norija siekalas, paskatījās lejup un tad atkal pacēla acis.

-   Es, tā sakot, biju tuva Salivena kundzei. Tagad man ir grūti, saprotiet. -1 Viņas balss izdzisa.

-    Es saprotu, ka nav viegli. Es saprotu. Tas bija šausmīgi. Frenks kādu brīdi klusēja. Cik ilgi jūs jau strādājat pie Saliveniem?

-   Mazliet ilgāk par gadu.

-Jūs uzkopjat un…?

-    Es palīdzu uzkopšanas darbos. Mēs esam četras Sallija, Rebeka un es! Karena Teilore gatavo ēst. Es arī rūpējos par Salivena kundzes mantām viņas drēbēm un visu pārējo. Es biju tāda kā viņas palīdze. Manuprāt, tā varētu teikt. Misteram Salivenam bija savs palīgs Ričards.

-   Vai jūs vēlētos kafiju?

Frenks negaidīja, kamēr viņa atbildēs. Viņš piecēlās un atvēra nopratināšanas telpas durvis.

-   Paklau, Millij, vai tu man neatnestu pāris kafijas? Viņš pagriezās pret Brūma kundzi. Melnu? Ar krējumu?

-   Melnu.

-   Lūdzu, uzvāri divas melnas, Millij, paldies.

Viņš aizvēra durvis un apsēdās.

-   Šausmīgi auksts. Es nekādi nevaru sasildīties. Viņš

_ _ \/ *

paklauveja pa nelīdzeno sienu. Sie paneļi neko nedod. Tātad jūs runājāt par misis Salivenu?

-   Viņa patiešām labi pret mani izturējās. Viņa ar mani aprunājās par visādām lietām. Viņa nebija, ziniet, no tās šķiras cilvēkiem, no augstākās šķiras, tā, manuprāt, varētu teikt. Viņa mācījās tajā pašā Midltonas vidusskolā, kuru es beidzu.

-   Un jums nebija pārāk liela gadu starpība.

Frenka piebilde lika Vandai Brūmai pasmaidīt, un viņas roka nevilšus sakustējās, lai pieglaustu matu šķipsnu.

-   Lielāka starpība, nekā es būtu vēlējusies.

Durvis atvērās, un tika ienesta kafija. Tā bija karsta un svaiga. Frenks nemeloja par vēsumu.

-   Es neteiktu, ka viņa labi saderēja kopā ar tiem dažādajiem ļaudīm, bet šķiet, ka viņa saglabāja savus uzskatus. Viņa nevienam neko neprasīja, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju.

Frenkam bija pamats uzskatīt, ka teiktais bija taisnībā. Viņš zināja no daudziem raksturojumiem, ka nelaiķe misis Salivena daudzējādā ziņā bijusi velnišķīga sieviete.

-   Vai jūs raksturotu attiecības Salivenu pāra starpā kā labas, sliktas vai vidējas?

Viņa atbildēja nevilcinoties.

-   Kā ļoti labas. Es jau zinu, ko cilvēki runā par gadu starpību un pārējo, bet viņa bija laba priekš viņa un viņš labs viņai. Es tam patiesi ticu. Viņš viņu mīlēja. Varbūt drīzāk, kā tēvs mīl meitu, bet tā tomēr bija mīlestība.

-   Un kā ar misis Salivenu?

Tagad varēja just vilcināšanos.

-    Jums jāsaprot, ka Kristija Salivena bija ļoti jauna, varbūt zināmā mērā jaunāka par daudzām citām sievietēm viņas gados. Misters Salivens atklāja viņai jaunu pasauli un… Viņas balss pārtrūka, jo viņa nebija droša, ko lai saka.

Frenks piemērojās situācijai.

-    Ko jūs varētu teikt par slepeno telpu guļamistabā? Kas par to zināja?

-   Es nezinu. Es noteikti nezināju. Es pieņemu, ka misters un misis Saliveni zināja, Mistera Salivena sulainis, Ričards, iespējams, zināja. Bet es neesmu par to pārliecināta.

-   Tātad Kristīne Salivena vai viņas vīrs nekad jums neparādīja, ka aiz spoguļa atrodas seifs?

-   Mans Dievs, nē. Es zināmā mērā biju viņas draudzene, bet tomēr biju tikai kalpotāja. Un strādāju pie viņiem tikai vienu gadu. Misters Salivens nevienu reizi tā īsti ar mani neaprunājās. Es domāju, ka par šīm lietām parasti nestāsta tādiem kā es, vai ne?

-    Es arī domāju, ka nē. Frenks bija pārliecināts, ka viņa meloja, bet viņam nebija nekādu pierādījumu par pretējo. Kristīne Salivena varēja būt no tām sievietēm, kam patika izrādīt savu bagātību kādai citai, kam viņa līdzinājās. Kaut arī tas vienīgi liecinātu par to, cik augstu viņa tikusi.

-   Tātad jūs nezinājāt, ka caur spoguli varēja skatīties iekšā guļamistabā?

Tagad sievietes sejā bija redzams pārsteigums. Frenks ievēroja, ka viņa nosarkst zem viegli uzklātās smiņķa kārtas.

-    Vanda, vai drīkstu jūs saukt par Vandu? Vanda, vai jūs saprotat, ka signalizācijas sistēmu mājā atslēdza tā persona, kas ielauzās? To panāca, ievadot pareizo kodu. Kurš tovakar iestādīja signalizācijas sistēmu?

-   Ričards, viņa aši atbildēja. Vai dažreiz misters Sali vens to darīja pats.

-   Tātad visi šajā mājā zināja kodu?

-   Nē, protams, nē. Ričards zināja. Viņš ir nostrādājis pie mistera Salivena gandrīz četrdesmit gadus. Viņš vienīgais bez Saliveniem zināja kodu, cik noprotu.

-   Vai jūs kādreiz redzējāt, kā viņš ieslēdz signalizāciju?

-   Es parasti tajā laikā jau vienmēr biju gultā.

Frenks skatījās viņai acīs. Es varu saderēt, ka tu biji gultā, Vanda. Es varu derēt.

Vandas Brūmas acis iepletās.

-Jūs taču neturat aizdomās Ričardu?

-   Ziniet, Vanda, kaut kādā veidā kāds, kam to nevajadzēja darīt, ir neitralizējis signalizāciju. Un, dabiski, aizdomas krīt uz ikvienu, kam bijusi pieeja šim kodam.

Vanda Brūma izskatījās tā, it kā taisītos raudāt, bet saņēmās.

>

-   Ričardam ir gandrīz septiņdesmit gadu.

-    Tad viņam varbūt nepieciešama maza, jauka zelta ola. Jūs saprotat, ka tas, ko es jums stāstu, ir jāpatur visstingrākajā slepenībā.

Viņa pamāja un noslaucīja degunu. Līdz šim viņa nebija kafijai pieskārusies, tagad viņa to dzēra maziem, ātriem malciņiem.

Frenks turpināja.

-   Un kamēr kāds man varēs izskaidrot, kā noziedznieks varēja tikt klāt pie drošības sistēmas, man vajadzēs pētīt tās varbūtības, kas man šķiet loģiskas.

Viņš turpināja uz viņu skatīties. Frenks visu dienu bija pavadījis, meklējot informāciju par Vandu Brūmu. Viņas dzīves stāsts bija kā vidusmēra pilsonim, izņemot vienu lietu. Viņai bija četrdesmit četri gadi, divreiz šķīrusies, divi pieauguši bērni. Viņa mitinājās mājas kalpotāju spārnā kopā ar pārējo personālu. Apmēram četrdesmit jūdžu attālumā dzīvoja viņas astoņdesmit divus gadus vecā māte, vienkāršā nolaistā mājiņā, iztikdama no sociālās apdrošināšanas naudas un no sava vīra, dzelzceļnieka, pensijas. Brūma, kā viņa teica, pie Saliveniem strādāja apmēram gadu, un tas jau sākumā bija pievērsis Frenka uzmanību.Viņa bija nostrādājusi šajā mājā visīsāko laiku. Šis fakts kā tāds neko daudz nenozīmēja, bet nopratināšana bija atklājusi, ka Saliveni labi izturējās pret saviem kalpotājiem, tāpēc varēja rēķināties ar labi apmaksāta personāla lojalitāti. Vanda Brūma izskatījās pēc tādas, kas varētu būt ļoti lojāla. Jautājums bija tikai, kam?

Vanda Brūma kādu laiku bija pavadījusi cietumā, vai rāk nekā pirms divdesmit gadiem par naudas piesavināšanos, strādājot par grāmatvedi pie kāda Pitsburgas ārsta. Pārējie kalpotāji nebija sodīti. Tātad viņa bija spējīga pārkāpt likumu, un viņa bija pavadījusi kādu laiku aiz restēm. Toreiz viņas vārds bija Vanda Džeksone. Viņa bija šķīrusies no Džeksona, kad iznāca no cietuma, vai drīzāk viņš bija viņu pametis. Kopš tās reizes viņa nebija sodīta. Viņa bija mainījusi savu uzvārdu un notiesāta sen atpakaļ. Ja Saliveni būtu pārbaudījuši viņas biogrāfiju, viņi, iespējams, neko nebūtu atraduši. Varbūt viņi par to nemaz ne-

uztraucās? Visi Vandu Brūmu bija raksturojuši kā godīgu, čaklu pilsoni pēdējo divdesmit gadu laikā. Frenks apcerēja, kāpēc viņa bija mainījusies.

-   Vai ir kaut kas, ko jūs atceraties vai domājat, ka tas man varētu palīdzēt, Vanda? Frenks centās izskatīties cik vien iespējams nevainīgs, atvērdams savu piezīmju bloknotu un izlikdamies, ka pieraksta dažas piezīmes. Ja viņa bija kādreiz sodīta, Frenks negribēja, lai viņa skrietu pie Rodžera, kurš rezultātā aizietu vēl dziļākā pagrīdē. No otras puses, ja Frenks spētu viņu piedabūt atzīties, tad viņa vienkārši varētu viņam palīdzēt.

Viņš iztēlojās, kā Vanda uzkopj galveno vestibilu. Bija tik viegli uzliet ķīmisko vielu uz putekļu lupatas, pēc tam ar to nevērīgi pārbraukt pār signalizācijas paneli. Tas izskatītos tik dabīgi. Neviens, kas skatītos viņai virsū, kamēr viņa to darīja, nepievērstu tam uzmanību. Vienkārši apzinīga kalpone, kas veic savu darbu. Kad visi gulēja, viņa nozagās lejā, aši iededza gaismas, un viņa savu lomu bija paveikusi.

Teorētiski viņu varbūt varētu uzskatīt par slepkavības līdzdalībnieci, jo ielaušanās bieži vien bija saistīta ar slepkavību. Bet Frenks nebija ieinteresēts, lai Vandu Brūmu ieslodzītu uz ilgu laiku. .Viņu vairāk interesēja īstais vainīgais. Sieviete, kas sēdēja viņam pretī, nebija izdomājusi šo plānu. To viņš zināja. Viņa bija tajā nospēlējusi mazu, tomēr svarīgu lomu. Frenks gribēja noķert ceremonijmeistaru. Viņš sameklēs advokātu, kas varētu noslēgt vienošanos ar Vandu.

-   Vanda? Frenks noliecās pār galdu un sirsnīgi saņēma vienu viņas roku savējā. Vai jūs varētu atcerēties vēl kaut ko? Kaut ko, kas varētu man palīdzēt noķert to personu, kas nogalināja jūsu draudzeni?

Frenks beidzot sajuta vieglu galvas mājienu par atbildi un atslīga atpakaļ krēslā. Viņš nebija neko daudz cerējis no šīs sarunas, bet viņa bija sapratusi mājienu. Siena bija sākusi plaisāt. Vanda nebrīdinās to puisi, Frenks bija par to pārliecināts. Viņš pamazām piedabūs Vandu Brūmu atzīties.

Vēlāk Frenks uzzinās, ka bija pārcenties.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Džeks ielidināja kaktā savu čemodānu, uzmeta mēteli uz dīvāna un mēģināja apspiest vēlmi atgulties tieši uz paklāja. Uz Ukrainu un atpakaļ piecās dienās tas bija līdz nāvei nogurdinoši. Pietika jau ar septiņu stundu laika starpību, bet Valters Salivens bija nenokausējams, kaut gan viņam bija pāri astoņdesmit.

Viņus grūšus izgrūda cauri drošības pārbaudēm ar Salivena bagātībai un reputācijai atbilstošu godbijību. Pēc tam sākās neskaitāmu tikšanos sērija. Viņi apskatīja ražošanas uzņēmumus, šahtas, administratīvās celtnes un slimnīcas. Tad viņus nogādāja uz vakariņām pie Kijevas mēra, kur viņi bija kārtīgi piemetušies. Ukrainas prezidents bija viņus pieņēmis otrā dienā, un Salivens stundas laikā bija panācis no viņa pilnīgu padevību. Atbrīvotajā republikā kapitālismu un uzņēmējdarbību respektēja vairāk par visu, un Salivens bija kapitālists ar lielo “K”. Visi gribēja ar viņu runāt, paspiest roku, it kā tādā veidā viņiem varētu pielipt viņa naudas taisīšanas māka, kas īsā laikā viņus spētu padarīt pasakaini bagātus.

Rezultāts bija labāks, nekā viņi cerēja, jo ukraiņi bija piekrituši šim darījumam, slavēdami tā perspektīvu. Saruna par atomieroču cenu notiks vēlāk, kad būs pienācis laiks. Šis nevajadzīgais īpašums tiks pārvērsts skaidrā naudā.

Salivena retrostilā aprīkotais boings bija bez nosēšanās nolidojis no Kijevas līdz Vašingtonai. Pēc tam viņa limu

zīns Džeku aizveda uz mājām,. Viņš devās uz virtuvi. Ledusskapī atradās tikai ieskābis piens. Ukraiņu ēdieni bija labi, bet smagi, un pēc pirmajām pāris dienām viņš spēja pavisam maz ieēst. Bija arī pārāk daudz dzerts. Acīmredzot bez tā darījumus nevarēja noslēgt.

Džeks pakasīja galvu, cīnīdamies ar miega badu. Īstenībā viņš bija pārāk noguris, lai spētu aizmigt. Viņš bija izsalcis. Džeks ieskatījās pulkstenī. Viņa iekšējais laikrādis ziņoja, ka ir gandrīz astoņi no rīta, bet viņa rokaspulkstenis apgalvoja, ka ir krietni pāri pusnaktij. Lai gan Vašingtonu nevarēja salīdzināt ar Ņujorku, kas spēja apmierināt jebkuru apetīti vienalga kādā dienas vai nakts stundā, Džeks zināja dažas vietas, kur darbdienas naktī varēja dabūt pieklājīgu ēdienu. Kamēr viņš uzvilka mēteli, iezvanījās telefons. Automātiskais atbildētājs bija ieslēgts. Džeks jau devās laukā, bet nogaidījis sāka klausīties mehāniskos ievadvārdus, kam sekoja pīkstiens.

-   Džek?

Viņu pārsteidza balss no pagātnes, kā bumba, kas kādu laiku atradusies zem ūdens ūdenspolo spēlē un beidzot uzpeld virspusē. Viņš paķēra klausuli.

-   Luter?

*  * *

Restorāns līdzinājās alai, tomēr Džeks to bija iecienījis. Te kurā katrā dienas vai nakts stundā varēja dabūt jebkuru ēdienu par pieņemamām cenām. Šajā vietā Dženifera Baldvina nekad nebūtu spērusi savu kāju. Viņi bija bieži šurp nākuši ar Keitu. Pirms neilga laika šis salīdzinājums viņu būtu satraucis, bet tagad viņš bija izlēmis un nevēlējās atgriezties pie šī jautājuma. Dzīve nebija pilnīga, un

visu mūžu varēja pavadīt, gaidot savu ideālu. Viņš to netaisījās darīt.

Džeks aprija olu kulteni, ceptu šķiņķi un četrus grauzdiņus. Svaigā kafija apdedzināja viņam rīkli. Pēc piecām dienām, kad bija dzerta tikai šķīstošā kafija un pudeļu ūdens, šī garšoja lieliski.

Džeks paskatījās uz pretim sēdošo Luteru, kas malkoja kafiju, un, atrāvis acis no netīrā loga, caur kuru varēja redzēt tumšo ielu, aplaida skatienu visapkārt mazajam nokvēpušajam restorānam.

Džeks nolika kafiju uz galda.

-Tu izskaties noguris.

-   Tu arī, Džek.

-   Esmu bijis ārpus valsts.

-   Es arī.

Tas izskaidroja Lutera mājas pagalma izskatu un pārpildīto pastkastīti. Džeks pabīdīja šķīvi projām un palūdza vēl vienu kafiju.

-   Es kādu dienu aizstaigāju līdz tavai mājai.

-   Kādā nolūkā?

Džeks bija gaidījis šo jautājumu. Luters Vitnejs vienmēr sarunā bija tiešs. Bet paredzēšana bija viens un tieša atbilde pavisam kas cits. Džeks paraustīja plecus.

-    Es nezinu. Vienkārši gribēju tevi satikt. Ir pagājis kāds laiks, kopš neesam redzējušies.

Luters piekrītoši pamāja.

-   Tu atkal tiecies ar Keitu?

Džeks norija kafijas malku, pirms atbildēja. Viņam sāka pulsēt deniņos.

-   Nē, kāpēc tu tā jautā?

-   Man šķita, ka redzēju jūs abus kopā pirms kāda laika.

-   Mēs kaut kā nejauši saskrējāmies. Tas arī viss.

Džeks īsti nebija pārliecināts, bet izskatījās, ka Luteram šī atbilde sabojāja noskaņojumu. Viņš ievēroja, ka Džeks to uzmanīgi vēro, un pasmaidīja.

-   Kādreiz tu biji vienīgais, caur kuru es varēju uzzināt, kā manai mazajai klājas. Tu biji mans informācijas avots.

-   Vai tu kādreiz esi pieļāvis iespēju parunāt ar viņu tieši, Luter? Tu zini, ka mēģinājums būtu tā vērts. Gadi skrien.

Luters noliedzoši papurināja galvu, dzirdot šo priekšlikumu, un atkal paskatījās laukā pa logu.

Džeks viņu nopētīja. Seja bija kalsnāka nekā parasti, acis uzpampušas. Pierē un ap acīm bija vairāk grumbu, nekā Džeks atcerējās. Tomēr bija pagājuši četri gadi. Luters tagad bija tādā vecumā, kad gadu nasta lika sevi manīt. Ar katru dienu aizvien vairāk uzmācās nespēks.

Viņš ieskatījās Luteram acīs. Šīs acis vienmēr bija Džeku valdzinājušas. Tumši zaļas un lielas kā sievietei tās bija ļoti pašpārliecinātas. Tādas kā pilotiem, kurās atspoguļojās bezgalīgs miers par dzīvi kopumā. Nekas tās nesatrauca. Džeks tajās bija redzējis'prieku, kad viņi abi ar Keitu bija paziņojuši par savu saderināšanos. Tomēr biežāk tur bija skumjas. Un dziļāk Džeks ievēroja divas lietas, ko nekad agrāk nebija saskatījis Lutera Vitneja acīs. Viņš tur redzēja bailes un naidu.

-   Luter, vai tev draud briesmas?

Taksometrs viņus aizveda līdz gājēju ielai, un viņi klusēdami aizgāja līdz soliņam pretī Smitsona institūtam. Viņus ieskāva vēsais nakts gaiss, un Džeks pacēla mēteļa apkakli. Džeks apsēdās, kamēr Luters stāvēdams aizsmēķēja cigareti.

-   Tas ir kaut kas jauns. Džeks vēroja dūmus lēnām ceļamies augšup nakts skaidrajā gaisā.

-   Manos gados par to vairs nav vērts uztraukties. Luters nometa sērkociņu zemē un ar kāju iespieda dubļos. Viņš apsēdās.

-   Džek, vai tu man neizdarītu kādu pakalpojumu?

-   Labi.

-   Tu vēl neesi dzirdējis manu lūgumu. Luters pēkšņi pielēca kājās. Vai tu negribētu pastaigāt, man tirpst locītavas.

Viņi bija pagājuši garām Vašingtona piemineklim un devās uz Kapitolija pusi, tad Luters pārtrauca klusumu.

-   Esmu zināmā mērā sprukās, Džek. Pašlaik vēl nav tik slikti, bet man ir tāda sajūta, ka kļūs sliktāk, jo tas notiks agri vai vēlu. Luters uz viņu neskatījās. Šķita, ka viņš vēroja masīvo Kapitolija kupolu.

-   Neesmu drošs par notikumu gaitu, bet, ja viss notiks tā, kā es domāju, tad man būs nepieciešams advokāts, un es gribu tevi, Džek. Es nevēlos nekādu tukšu salmu kūlēju un arī zaļknābi nē. Tu esi labākais aizstāvis, kādu es jebkad esmu saticis, un es esmu redzējis daudzus.

-   Es vairs ar to nenodarbojos, Luter. Es sastādu juridiskus dokumentus. Džekam tajā mirklī ienāca prātā, ka viņš drīzāk bija biznesmenis, nevis jurists. Šī doma nebija nekāda patīkamā.

Šķita, ka Luters viņā neklausās.

-   Man nevajag tavus pakalpojumus par brīvu. Es samaksāšu. Bet man nepieciešams kāds, kam varu uzticēties. Tu esi vienīgais, kuram es uzticos, Džek. Luters apstājās un pagriezās pret jaunāko vīrieti, gaidīdams atbildi.

-   Luter, vai tu nepastāstītu, kas ar tevi notiek?

Luters enerģiski papurināja galvu.

-   Nē. Tikai tad, ja būšu spiests. Tas ne tev, ne kādam citam nenāks par labu.

Viņš cieši skatījās uz Džeku, kamēr Džekam kļuva neomulīgi.

-   Man tev jāpasaka, Džek ja tu būsi mans advokāts šajā lietā, tas var kļūt bīstami.

-   Ko tu ar to domā?

-   Es domāju, ka tas varētu skart dažus cilvēkus. Viņi no tā ciestu pamatīgi neatgriezeniski.

Džeks apstājās.

-   Ja tev uz pēdām ir zināmi puiši, būtu labāk panākt vienošanos, lai tu iegūtu imunitāti un varētu pazust saskaņā ar liecinieku aizsardzības programmu. Tā dara daudzi. Tā nav oriģināla ideja.

Luters skaļi iesmējās. Viņš smējās, kamēr aizrijās, un saliecies sāka atklepot to mazumu, kas viņam bija vēderā. Džeks viņu atbalstīja. Viņš juta, ka vecajam vīram trīc locekļi. Džeks nesaprata, ka tic dreb no dusmām. Šāds izvirdums nemaz nebija Luteram raksturīgs. Džekam uzmetās zosāda. Viņš juta, ka svīst, kaut arī elpa veidoja mazus mākonīšus nakts vēsajā gaisā.

Luters savaldījās. Viņš dziļi ieelpoja un izskatījās gandrīz apmulsis.

-   Paldies par padomu. Atsūti man rēķinu.. Man laiks iet.

-   Tev jāiet? Kur, pie velna, tu iesi? Es gribu zināt, kas ar tevi notiek, Luter!

-   Ja ar mani kaut kas notiks…

-   Velns parāvis, Luter. Esmu noguris no šīs muļķīgās sarunas.

Luters piemiedza acis. Viņā pēkšņi atgriezās pašpārliecība un niknums.

-   Es visu daru ar zināmu nolūku, Džek. Ja es tev nestāstu visu, būs labāk, ja tu uzskatīsi, ka tam ir kāds nolā

pīts iemesls. Tu to tagad varbūt nesapratīsi, bet es tā rīkojos, lai tevi pasargātu, cik vien būs manos spēkos. Es tevi negribu iejaukt. Man tikai bija jāzina, vai tu mani aizstāvēsi, ja tas man būs nepieciešams. Ja tu to nevēlies, tad aizmirsti šo sarunu un aizmirsti, ka tu jebkad esi mani pazinis.

-   Tu taču nedomā nopietni.

-   Pārāk nopietni, velns parāvis, Džek.

Abi vīrieši stāvēja, skatīdamies viens otram acīs. Kokiem, kas atradās Luteram aiz muguras, bija nobirušas gandrīz visas lapas. To kailie zari stiepās pret debesīm kā tumši, sastinguši zibens žuburi.

-   Es tev palīdzēšu, Luter. Lutera roka aši iegūla Džeka plaukstā, un pēc mirkļa Luters Vitnejs pazuda tumsā.

*  * *

Taksometrs izlaida Džeku dzīvokļu nama priekšā.

Telefona automāts bija ielas pretējā pusē. Viņš kādu brīdi vilcinājās, sakopodams savu gribu un nomierinādams nervus, kas viņam būs nepieciešami tam, ko viņš gatavojās uzsākt.

-   Hallo? Balss izklausījās miegaina.

-   Keita?

Džeks skaitīja sekundes, kamēr viņas galva noskaidrojās un atpazina viņa balsi.

-   Ak, Kungs! Džek, vai tu zini, cik ir pulkstenis?

-   Vai drīkstu tevi apciemot?

-   Nē, tu nevari nākt pie manis. Es domāju, ka mēs visu esam nokārtojuši.

Viņš klusēja, sevi uzmundrinādams.

-   Es gribēju parunāt par tavu tēvu.

Ilgstošo klusuma brīdi Džekam bija grūti izprast.

-   Kas ar viņu noticis? Keitas balss nebija tik auksta, kā viņš bija gaidījis.

-   Viņam draud nepatikšanas.

Tagad atkal atgriezās pazīstamais tonis.

-   Ak tā? Kāpēc tas tevi vēl spēj pārsteigt?

-   Es gribu teikt, ka viņam draud nopietnas briesmas. Viņš nupat mani gandrīz nobiedēja līdz nāvei, neko nepateikdams.

-    Džek, ir vēls un vienalga, kur būtu iejaukts mans tēvs…

-   Keit, viņš bija pārbijies, patiešām pamatīgi nobijies. Tā, ka gandrīz apvēmās.

Atkal sekoja ilga pauze. Džeks mēģināja izsekot viņas domu gājienam. Luters Vitnejs pārbijies? Tā nevarēja būt patiesība. Viņa nodarbošanās prasīja no viņa dzelzs nervus. Viņš neatzina vardarbību, tāpēc visu mūžu bija staigājis kā pa naža asmeni.

Keita teica:

-   Kur tu esi?

-   Tieši pāri ielai.

Džeks pavērās augšup un ieraudzīja, kā viņas slaidā figūra parādījās pie loga un viņa paskatījās laukā. Džeks pamāja.

Pēc klauvējiena durvis atvērās, un viņš ievēroja, ka Keita devās uz virtuvi, kur dzirdēja tējkannas šķindoņu, ielejot ūdeni un aizdedzinot gāzi. Viņš apskatīja istabu un tad vienkārši stāvēja uz sliekšņa, juzdamies nedaudz muļķīgi.

Pēc mirkļa viņa atkal parādījās. Viņai mugurā bija biezs peldmētelis, kas izbeidzās pie potītēm. Kājas bija kailas. Džeks juta, ka skatās uz viņas kājām. Viņa sekoja viņa skatienam un tad paraudzījās viņam acīs. Viņš sarāvās.

/

-   Kā klājas tavai potītei? Tā izskatās kārtībā. Viņš pasmaidīja.

Keita sarauca pieri un strupi atcirta:

-   Ir vēls, Džek. Kas ar viņu noticis?

Viņš devās iekšā mazajā dzīvojamajā istabā un apsēdās. Viņa nosēdās viņam pretī.

-   Viņš pirms pāris stundām man piezvanīja. Mēs iekodām mazajā restorānā blakus Austrumu tirgum un tad gājām pastaigāties. Viņš man lūdza palīdzību. Teica, ka iekļuvis nepatikšanās. Nopietni sapinies ar ļaudīm, kas varētu viņu aprakt. Uz mūžīgiem laikiem.

Tējkanna sāka svilpt. Keita pielēca kājās. Džeks vēroja, kā viņa kustējās. Peldmētelis izcēla viņas ideāli izliekto mugurpusi, atsaukdams atmiņas, bet viņš vēlējās, lai tās viņu liktu mierā. Keita atgriezās ar divām tējas tasēm.

-    Kādu palīdzību viņš lūdza? Viņa malkoja tēju. Džeks savējai nepieskārās.

-   Viņš teica, ka viņam nepieciešams advokāts. Ka viņam, iespējams, būs nepieciešams advokāts. Lai gan apstākļi varētu izveidoties tā, ka viņam tas vairs nebūs vajadzīgs. Viņš gribēja mani par savu aizstāvi.

Keita nolika tējas tasi.

-   Un tas ir viss, ko tu man gribēji pateikt?

-   Vai ar to nepietiek?

-   Varbūt godīgam, cienījamam cilvēkam, bet ne viņam.

-   Mans Dievs, Keit, viņš bija pārbijies līdz nāvei. Es nekad agrāk neesmu redzējis viņu nobijušos, un tu?

-   Esmu redzējusi diezgan. Man vairs nav nepieciešams viņu redzēt. Viņš pats izvēlējās savu dzīvesveidu un tagad acīmredzot dabūjis, ko gribēja.

-   Viņš, Dieva dēļ, ir tavs tēvs.

-   Džek, es nevēlos turpināt šo sarunu. Viņa sāka celties kājās.

-   Ko tu darīsi, ja ar viņu kaut kas atgadīsies?

Viņa Džeku vēsi uzlūkoja.

-   Tad tas būs noticis. Tā nav mana darīšana.

Džeks piecēlās, gatavs iet. Viņš pagriezās atpakaļ, dusmās piesarkušu seju.

-   Es tev izstāstīšu, kā notiek bēru ceremonijas. Bet, ja labi padomā, tev jau, velns parāvis, vienalga. Es tikai pārliecināšos, vai tu būsi saņēmusi miršanas apliecības kopiju savai kolekcijai.

Viņš nezināja, ka Keita spēj tik zibenīgi reaģēt. Džeks kādu nedēļu jutīs šo pļauku tā, it kā kāds būtu iešļācis viņam skābi sejā. Šo salīdzinājumu viņš saprata tikai vēlāk.

-   Kā tu uzdrošinies? Viņas acis kvēloja. Džeks lēnām berzēja seju.

Tad viņai no acīm sāka plūst asaras tā, ka ritēja uz viņas tērpa krūtīm.

Džeks klusi, cik vien mierīgi spēja, teica:

-   Nenogalini ziņnesi, Keit. Es' to teicu Luteram un saku tev dzīve ir pārāk īsa, lai nodarbotos ar niekiem. Es pazaudēju abus savus vecākus pirms daudziem gadiem. Labi, tev ir savi iemesli, kāpēc tev šis cilvēks nepatīk. Lai tas paliek tavā ziņā. Bet vecais vīrs tevi mīl un domā par tevi, neņemot vērā tavus uzskatus, ka viņš ir sabeidzis tavu dzīvi. Tev ir jāciena šī mīlestība. Tāds ir mans padoms, vari to pieņemt vai nepieņemt.

Viņš devās uz durvju pusi, bet Keita pasteidzās pirmā.

-   Tu neko par to nezini..

-   Labi, es npko par to nezinu. Ej atpakaļ gultā, esmu pārliecināts, ka tu tūlīt aizmigsi. Tavu prātu nekas nesatrauks.

Viņa ar tādu spēku iekrampējās Džeka mētelī, ka apsvieda viņu apkārt, lai gan viņš bija smagāks par astoņdesmit mārciņām.

-   Man bija divi gadi, kad viņš pēdējo reizi sēdēja cietumā. Man bija deviņi, kad viņu izlaida. Vai tu saproti to šausmīgo kaunu, ko izjūt maza meitene, kuras tētis sēž cietumā? Kuras tētis zog citu cilvēku mantu, lai nopelnītu iztiku? Kad skolā bērnus izjautāja par viņu vecākiem vienam tētis bija ārsts, otram kravas auto šoferis. Kad pienāk tava kārta, skolotāja skatās uz galdu un saka, ka Keiti jas tētim bija jādodas prom, jo viņš izdarījis kaut ko sliktu, un pēc tam viņa pievēršas nākošajam mazulim.

Viņš nekad nebija mājās, kad viņš mums bija vajadzīgs. Nekādi Mamma visu laiku par viņu šausmīgi uztraucās. Bet viņa visu laiku saglabāja ticību, līdz pašām beigām. Viņa padarīja viņa dzīvi vieglu.

-   Vina beidzot šķīrās no vina, Keit. Džeks viņai mai-

>                                      * > 7 i

gi atgādināja.

-   Tikai tāpēc, ka tā bija vienīgā izeja. Un tieši tad, kad viņas dzīvē pienāca jauns pagrieziena brīdis, viņai atrada sacietējumu krūtī, un pēc sešiem mēnešiem mātes vairs nebija.

Keita atspiedās pret sienu. Viņa izskatījās tik nogurusi, ka bija sāpīgi uz viņu noraudzīties.

-    Un zini, kas bija visneprātīgākais? Viņa nemūžam nebeidza viņu mīlēt. Pēc tā visa, kas mātei viņa dēļ bija jāizcieš. Keita purināja galvu, apzinādamās nupat teikto vārdu smagumu. Viņa pacēla acis un paskatījās uz Džeku. Viņai nedaudz drebēja zods.

-    Bet nekas, man pietiks naida mums abiem. Viņa skatījās Džekam acīs, un viņas sejas vaibstos varēja nojaust spītīgu pašlepnumu.

Džeks nesaprata, vai tas bija pilnīgs spēku izsīkums vai tas bija krājies viņam dziļi iekšienē, ko viņš gatavojās teikt. Gadiem ilgi viņš bija redzējis šo šarādi un mēģinājis to neievērot, viņam pretim stāvošās sievietes skaistuma un dzīvesprieka valdzināts, sava ideāla dēļ.

-   Vai tādas ir tavas domas par taisnīgumu, Keit?

Zināms daudzums naida, kas līdzsvaro zināmu daudzumu mīlestības, un veidojas vienādojums.

Viņa atkāpās.

-   Par ko tu runā? -Viņš gāja uz priekšu, un Keita turpināja atkāpties dziļāk mazajā istabiņā. Esmu uzklausījis šo tavu nolādēto mocekles stāstu, kamēr man kļuva nelabi. Vai tu domā, ka esi ideāla aizskarto upuru aizstāve? Nekas cits nestāv tam pāri. Ne tu, ne es, ne tavs tēvs. Vienīgais iemesls, kāpēc tu strādā par prokurori, vajādama katru nelieti, kas nonāk tavā redzes lokā, ir tas, ka tavs tēvs tev darīja pāri. Kārtējo reizi kādu apsūdzot, tu iesit vēl vienu naglu sava vecā tēva sirdī.

Viņas roka pacēlās sitienam. Viņš to cieši satvēra.

-Tu visu savu apzināto dzīvi esi veltījusi, lai viņam atriebtos par visiem pāridarījumiem un sāpēm. Par to, ka viņš nekad nebija mājās, kad bija tev vajadzīgs. Džeks saspieda Keitas roku, kamēr izdzirdēja vaidu. Vai tu kādreiz esi apsēdusies un padomājusi, ka varbūt tu nekad neesi bijusi pieejama, kad biji viņam nepieciešama?

Džeks atlaida Keitas roku, un viņa palika stāvam, raugoties uz Džeku ar tādu sejas izteiksmi, kādu viņš nekad nebija redzējis.

-    Vai tu saproti, ka Luters tevi tik ļoti mīl, ka nekad nav mēģinājis ar tevi kontaktēties, nekad nav centies iejaukties tavā dzīvē, tāpēc ka viņš saprot, ka tu to nevēlies? Viņa vienīgais bērns dzīvo pavisam netālu, bet viņš ir

pilnīgi izdzēsts no viņas dzīves. Vai tu kādreiz esi aizdomājusies, kā viņš jūtas? Vai tavs naids to kādreiz ir pieļāvis?

Viņa neatbildēja.

-    Vai tu nekad neesi aizdomājusies, kamdēļ tava māte viņu mīlēja? Vai tavā apziņā priekšstats par Luteru Vitneju ir tik izkropļots, ka tu nespēj saskatīt, kāpēc viņa to mīlēja?

Džeks satvēra Keitu aiz pleciem un sapurinaja.

-   Vai tavs nolādētais naids tev kādreiz ļauj būt līdzcietīgai? Vai tas tev jebkad ļauj kādu mīlēt, Keit?

Viņš to atgrūda. Keita grīļodamās atkāpās, bet viņas acis palika kā piekaltas viņa sejai.

Džeks kādu brīdi vilcinājās.

-   Īstenībā tu, cienītā, neesi viņa vērta. Viņš apklusa, bet tad izlēma pabeigt. Tu neesi pelnījusi, lai tevi mīlētu.

Kādu brīdi Keita, dusmās pārvērstu seju, sakoda zobus. Tad iekliegdamās metās viņam virsū, dauzīdama viņa krūtis un pļaukādama seju. Viņš nejuta nevienu sitienu, jo pār viņas vaigiem ritēja asaras.

Keitas uzbrukums apsīka tikpat spēji, kā sācies. Svina smagām rokām viņa ieķērās Džeka mētelī. Keitai sākās krampji, un viņa noslīga uz grīdas, raustīdamās elsās, kas atbalsojās mazajā istabiņā.

Viņš Keitu pacēla un maigi noguldīja uz dīvāna.

Džeks notupās uz ceļiem viņai blakus, ļaudams viņai izraudāties. Viņa ilgi turpināja šņukstēt. Keitas augums pārmaiņus saspringa un atslābinājās, kamēr viņš juta, ka pats kļūst nespēcīgs un viņam nosvīst plaukstas. Beidzot Džeks viņu apkampa, piespiezdams krūtis pie viņas sāniem. Viņas tievie pirksti bija ieķērušies viņa mētelī, un ilgu laiku viņu abu ķermeņi šūpojās taktī.

Kad viss bija beidzies. Keita lēnām piecēlās, piesarkušu un plankumainu seju.

Džeks atkāpās soli atpakaļ.

Viņa neskatījās uz viņu.

-   Vācies prom, Džek.

-Keit…

-    Vācies prom\ Par spīti kliedzienam, viņas balss izklausījās trausla, satriekta. Viņa paslēpa seju plaukstās.

Džeks pagriezās un izgāja pa durvīm. Dodamies lejup pa ielu, viņš pagriezās, lai paraudzītos uz Keitas māju. Viņas siluets izcēlās uz loga fona. Viņa skatījās laukā, bet ne jau uz Džeku. Viņa ar skatienu kaut ko meklēja. Viņš nesaprata, ko. Iespējams, viņa pati to nezināja. Džeks turpināja raudzīties turp, un Keita nozuda. Pēc īsa brīža gaismas viņas dzīvoklī tika izdzēstas.

Džeks izslaucīja acis, pagriezās un lēnām soļoja pa ielu, iedams mājup pēc visgarākās dienas, kādu viņš jebkad piedzīvojis.

*  * *

-   Velns parāvis! Cik ilgi? Sets Frenks stāvēja blakus mašīnai. Vēl nebija astoņi no rīta.

Jaunais Fērfaksas apgabala patruļas policists nesaprata notikušā nozīmību, un viņu nobiedēja detektīva dusmu izvirdums.

-   Mēs viņu atradām apmēram pirms stundas. Agrīns rīta skrējējs ieraudzīja mašīnu un paziņoja mums.

Frenks apgāja apkārt mašīnai un ieskatījās iekšā pa pasažiera puses logu. Sejā bija miers. Viņa bija pavisam savādāka nekā iepriekšējais līķis, ko viņš bija redzējis. Garie mati izjukuši pār mašīnas sēdekli. Izskatījās, ka Vanda Brūma būtu aizmigusi.

Pēc trim stundām bija pabeigta notikuma vietas apskate. Uz mašīnas sēdekļa tika atrastas četras tabletes. Sekcija apstiprinās, ka Vanda Brūma mirusi no spēcīgas miega zāļu pārdozēšanas. Receptē viņa bija ierakstījusi mātes vārdu, bet acīmredzot nebija viņai zāles nogādājusi. Viņa bija mirusi jau kādas divas stundas, pirms viņas ķermenis tika atrasts. Tas bija noticis uz vientuļa zemesceļa, kas līkumoja apkārt piecus akrus lielam dīķim, aptuveni astoņas jūdzes no Salivenu mājas tur, kur beidzās apgabala teritorija. Vienīgais lietiskais pierādījums atradās plastmasas maisiņā, ko Frenks paņēma līdzi uz iecirkni. Zīmīte bija uzrakstīta uz papīra lapiņas, kas noplēsta no piezīmju papīra rullīša. Tas bija sievietes rokraksts plūstošs un ar izgreznojumiem. Vandas pēdējie vārdi izmisuma pilns sauciens pēc atpestīšanas.

Man ļoti žēl.

Frenks brauca garām kailajiem kokiem un miglainam purvam, kas pletās blakus līkumotajam lauku ceļam. Viņš jutās izsists no sliedēm. Frenks nekad nebūtu varējis iedomāties šo sievieti kā pašnāvnieci. Vandas Brūmas dzīves stāsts pierādīja, ka viņa ir dzīvotspējīga. Kaut arī Frenkam bija šīs sievietes žēl, viņš nožēloja viņas muļķīgo rīcību. Frenks būtu viņai palīdzējis noslēgt vienošanos. Pēc tam detektīvs apcerēja faktu, ka viņa nojauta vienā ziņā bijusi pareiza. Vanda Brūma bija ļoti lojāla. Viņa bija lojāla pret Kristīni Salivenu un nespēja dzīvot ar vainas apziņu, ka bijusi līdzvainīga, kaut arī bez nolūka, viņas nāvē. Saprotama un nožēlas vērta rīcība. Bet ar viņas aiziešanu Frenkam bija zudusi iespēja izvilkt lielo lomu.

Atmiņas par Vandu Brūmu lēnām izbālēja. Viņš domāja, kā nogādāt tiesas priekšā to vīru, kas tagad bija par cēloni divu sieviešu nāvei.

-   Sasodīts, Tār, vai mēs sarunājām šodien? Džeks skatījās uz savu klientu Patona un Šova firmas pieņemšanas telpā. Viņš neiederējās šajā vietā, tāpat kā klaiņojošs plušķis suņu izstādē.

-   Desmitos trīsdesmit. Tagad ir piecpadsmit pāri vienpadsmitiem. Vai tas nozīmē, ka par četrdesmit piecām minūtēm man nebūs jāmaksā? Starp citu, tu šausmīgi izskaties.

Džeks paraudzījās lejup uz saburzīto uzvalku un ar roku izbrauca caur nekoptajiem matiem. Viņa iekšējais pulkstenis joprojām rādīja Ukrainas laiku, un bezmiega nakts nebija nākusi par labu viņa ārienei. Tici man, es izskatos daudz labāk, nekā jūtos.

Abi vīri sarokojās. Tārs bija saposies par godu tikšanās reizei. Tas nozīmēja, ka viņam kājās nebi ja džinsi ar caurumiem un tenisa kurpēs bija ievilktas zeķītes. Velveta žakete atgādināja agrīnos septiņdesmitos gadus, un mati, kā parasti, bija savēlušies sprogainā murskulī.

-   Mēs to varētu nokārtot kādu citu dienu, Džek. Es saprotu, ko nozīmē paģiras.

-   Ja tu esi tā saposies, tad nevar atlikt. Nāc, iesim tālāk. Man tikai nepieciešams iestiprināties. Aiziesim kopā pusdienās.

Kamēr abi vīrieši devās lejup pa gaiteni, kārtīgā un akurātā Lusinda, kas pārstāvēja firmas tēlu, atviegloti nopūtās. Ne viens vien Patona un Šova partneris bija pa šo laiku šķērsojis viņas teritoriju, un viņu sejās atspoguļojās patiesas šausmas, ieraugot Tāru Krimsonu.

-   Piedod, Tār, es pēdējā laikā jūtos pārguris. Džeks uzmeta savu mēteli uz krēsla un apsēdās. Uz viņa rakstāmgalda kādu sešu collu augstumā bija sakrājusies rozā piezīmju lapiņu kaudze.

-Es dzirdēju, ka tu biji izbraucis ārpus valsts. Ceru, ka dabūji izklaidēties.

-   Nekādas izklaidēšanās. Kā tev ar biznesu?

-   Lieliski. Pavisam drīz tu varēsi mani saukt par likumīgu klientu. Tavi partneri izskatīsies priecīgāki, kad viņi mani atkal ieraudzīs sēžam vestibilā.

-   Lai velns viņus rauj, Tār, tu taču apmaksā savus rēķinus.

-   Labāk būt lielam klientam un apmaksāt dažus rēķinus nekā nīkulim, kas apmaksā visus.

Džeks pasmaidīja.

-Tu visu esi sapratis.

-   Paklau, vecīt, ja esi redzējis vienu algoritmu, tad visi pārējie ir skaidri.

Džeks atvēra Tāra lietu un ātri to caurskatīja.

-    Mēs līdz rītam nokārtosim tavu jaunās korporācijas jautājumu. Tā ir Delaveras filiāle apgabala robežās, vai pareizi?

Tārs piekrītoši pamāja.

-   Kā tu tur plāno uzkrāt kapitālu?

Tārs izvilka bloknotu.

-   Man ir iespēju saraksts. Tāpat kā iepriekšējā darījumā. Vai tu man nepazeminātu cenu par pakalpojumiem? Tārs pasmaidīja. Viņam patika Džeks, bet bizness palika bizness.

-   Jā, šoreiz tev nebūs jāmaksā par slikti informēta asociatīvā jurista pārāk dārgajiem pakalpojumiem.

Abi vīrieši pasmaidīja.

-   Es samazināšu rēķinu līdz minimumam, Tār, kā vienmēr. Starp citu, kam domāta jaunā firma?

-   Esmu ieguvis slepenu informāciju par jaunu novērošanas tehniku.

Džeks pacēla acis no savām piezīmēm.

-   Novērošanas? Tas it kā nesakrīt ar tavu virzienu.

-   Jāiet līdzi laikam. Korporatīvais bizness vairs nav ienesīgs. Kad izsīkst viens tirgus, tad, būdams labs uzņēmējs, es meklēju citas iespējas. Novērošana privātajā sektorā vienmēr bijusi nepieciešama. Jaunākais modes kliedziens ir izpalīdzīgais likuma sargs.

-   Tā ir ironizēšana par tiem, kurus bāza aiz restēm sešdesmitajos gados.

-   Paklau, tam bija savs iemesls. Bet mēs visi kļūstam pieauguši.

-   Kā tā darbojas?

-    Divējādi. Vispirms zemas orbītas pavadoņi tiek savienoti ar galvaspilsētas policijas iecirkņiem. Sektori ir jau iepriekš ieprogrammēti. Ja kaut kas atgadās, signāls gandrīz nekavējoši tiek noraidīts uz iecirkni, precīzi raksturojot notikušo. Tad pienācis īstais laiks iejaukties dūžiem. Otra metode paredz militāra parauga novērošanas ierīču uzstādīšanu. Tās var novietot telefona stabu galos vai pazemes kabeļu veidā ar virszemes sensoriem, vai uz ēku ārsienām. To precīzās atrašanās vietas, protams, tiks klasificētas. Tās tiks uzstādītas smagas noziedzības rajonos. Ja datori sabojāsies, ieradīsies bruņoti vīri.

Džeks pašūpoja galvu.

-   Es te saskatu dažus pilsoņu tiesību pārkāpumus.

-   Kādi tie ir? Tomēr šis plāns ir efektīvs.

-   Līdz tam brīdim, kad noziedznieki sāk rīkoties.

-   Būtu grūti izbēgt no satelīta, Džek.

Džeks pagrozīja galvu un pievērsās dokumentiem.

-   Paklau, kā tev iet ar precību plāniem?

Džeks pacēla acis.

-   Es nezinu, es mēģinu tur nejaukties.

Tārs iesmējās.

-   Zini, mums ar Džūliju bija tikai divdesmit zaļie kāzām un medusmēnesim. Mēs par desmit dolāriem nolīgām miertiesnesi un par pārējo naudu nopirkām kasti ar šampanieti, un ar Hārleja Deividsona motociklu aizbraucām uz Maiami un pārgulējām pludmalē. Mēs lieliski pavadījām laiku.

Džeks pasmaidīja.

-   Manuprāt, Baldvini paredzējuši kaut ko formālāku. Lai gan tavs stāsts izklausās aizraujošāks.

Tārs uz viņu zobgalīgi paraudzījās, it kā kaut ko atcerēdamies.

-    Paklau, kas notika ar to meiču, ar kuru tu satikies, kad aizstāvēji šīs pilsētas kriminālos elementus? Viņu sauca Keita, vai ne?

Džeks skatījās uz galdu.

-   Mēs izlēmām, ka mūsu ceļi šķirsies, viņš klusi teica.

-   Es jūs vienmēr uzskatīju par jauku pārīti.

Džeks paskatījās uz Tāru, aplaizīdams lūpas, un uz mirkli pievēra acis, pirms atbildēja.

-   Dažreiz izskats viļ.

Tārs pētīja viņa seju.

-   Vai tu esi par to pārliecināts?

-   Esmu pilnīgi pārliecināts.

*  * *

Pēc pusdienām, pabeidzis dažus no saviem iekavētajiem darbiem, Džeks atbildēja uz daļu no automātiskā atbildētāja ierakstītajiem telefona zvaniem, nolēmis pārējās atbildes pataupīt nākošajai dienai. Skatīdamies laukā pa logu, viņš domās pievērsās Luteram Vitnejam. Kur viņš

varētu būt iejaukts? Džeks varēja tikai minēt. Vismulsinošākais šajā lietā bija tas, ka Luters privātajā dzīvē bija vientuļnieks, tāpat kā savos pasākumos. Strādājot par valsts aizstāvi, Džeks bija pārbaudījis Lutera iepriekšējās lietas. Viņš bija darbojies viens. Pat tajos gadījumos, kad viņš bija tikai nopratināts, nekad nebija iejaukta vairāk nekā viena persona. Kas,varēja būt šie pārējie? Vai Luters kaut kādā veidā būtu apvedis ap stūri zagtu mantu uzpircēju? Bet Luters bija pārāk pieredzējis, lai tā rīkotos. Tas nebija to vērts. Varbūt vainīgs bija kāds viņa upuris? Varbūt viņi nevarēja pierādīt, ka Luters izdarījis noziegumu, bet vienalga gribēja viņam atriebties. Kurš gan tādā veidā gribētu atdarīt par zādzību? Džeks varētu saprast, ja kāds būtu aizskarts vai nogalināts, bet Luters nebija uz to spējīgs.

Viņš apsēdās pie mazā konferenču galda un kādu brīdi pārdomāja pagājušo nakti kopā ar Keitu. Šī viņa dzīvē bija vissāpīgākā, pieredze, sāpīgāka nekā toreiz, kad Keita viņu pameta. Tomēr viņš bija pateicis to, ko vajadzēja pateikt.

Džeks izberzēja acis. Pašlajk Vitneji nebija īpaši gaidīti viesi viņa dzīvē. Bet viņš bija Luteram apsolījis. Kāpēc Džeks to bija darījis? Viņš palaida vaļīgāk kaklasaiti. Pienāks laiks, kad viņam vajadzēs pavilkt svītru vai pārgriezt saiti, kaut arī tas vienīgi uzlabotu viņa paša labsajūtu. Džeks cerēja, ka solītais pakalpojums nekad nebūs jāsniedz.

Nokāpis pirmajā stāvā, viņš virtuvē sameklēja gāzēto ūdeni. Apsēdies pie galda, Džeks pabeidza aizpildīt mēneša rēķinus. Firma no Baldvimi uzņēmumiem saņēma aptuveni trīssimt tūkstošus mēnesī, un pakalpojumu apjoms paplašinājās. Kamēr Džeks bija izbraukumā, klāt bija pienākušas divas jaunas lietas, pie kurām strādās vesels bars asociatīvo biedru kādus sešus mēnešus. Džeks ātri aprēķi

nāja savu kvartāla peļņu un klusi iesvilpās, ieraudzījis aptuveno summu.

Viņa un Dženiferas attiecības uzlabojās. Prāts Džekam teica, ka nevajag tās sabojāt. Sirds viņa krūtīs nebija tik pārliecināta, bet viņš uzskatīja, ka smadzenēm jāpārņem viņa dzīves vadības groži. Viņu attiecības nebija mainījušās, pārveidojušies bija viņa uzskati par šo sakaru. Vai tas no Džeka puses bija kompromiss? Iespējams. Bet kurš saka, ka dzīvi var nodzīvot bet kompromisiem? Keita Vitneja bija to mēģinājusi un, lūk, cik tālu nonākusi.

Viņš piezvanīja uz Dženiferas ofisu, bet viņas tur nebija. Viņas darba diena bija beigusies. Džeks pārbaudīja pulksteni pusseši. Dženifera Baldvina reti kad atstāja savu ofisu pirms astoņiem vakarā, ja neceļoja. Džeks paskatījās kalendārā. Viņai visu nedēļu bija jābūt pilsētā. Kad viņš bija mēģinājis Dženiferu vakar naktī sazvanīt no lidostas, atbildes nebija. Viņš cerēja, ka nav atgadījies nekad slikts.

Kamēr viņš pārdomāja, vai nevajadzētu doties uz viņas māju, durvīs parādījās Dana Kirksena galva.

-   Vai drīkst tevi traucēt, Džek?

Džeks vilcinājās. Mazais vīrelis ar saviem tauriņiem viņu ērcināja, un viņš zināja, kāpēc. Kirksens būtu Džeku ieminis zemē, ja viņš nekontrolētu juridiskā biznesa miljonus. Džeks zināja, ka Kirksens vienalga bija gatavs viņu pazemot un cerēja kādu dienu šo mērķi sasniegt.

-   Es jau gribēju iet mājās. Pēdējā laikā esmu strādājis melnās miesās.

-   Es zinu, Kirksens pasmaidīja. Firmā visi par to vien runā. Lai Sendijs uzmanās saka, ka tu esi apbūris Valteru Salivenu.

Džeks pie sevis pasmaidīja. Lords bija vienīgā persona

bez Džeka, kuru Kirksens vēl vairāk vēlējās pazemot. Lords bez Salivena būtu viegli ievainojams. Džeks nojauta šīs domas, ko slēpa firmas izpilddirektora briļļu stikli.

-   Manuprāt, Sendijam nav par ko uztraukties.

-   Protams, ka nav. Ienāc tikai uz dažām minūtēm pirmajā konferenču zālē. Kirksens nozuda tikpat ātri, kā bija parādījies.

Ko, pie velna, viņam vajadzēja? Džeks nespēja nojaust. Viņš paķēra mēteli un devās lejup pa gaiteni. Ejot garām, pāris kolēģi, asociatīvie biedri, uz viņu šķībi paskatījās, un tas tikai kāpināja viņa neizpratni.

Konferenču zāles slīdošās durvis bija slēgtas. Tas šķita dīvaini, ja nu vienīgi iekšā notika kaut kas neparasts. Džeks pavēra citas masīvas durvis. Pēkšņi tumšajā telpā iedegās spoža gaisma, un Džeks pārsteigts ieraudzīja sapulcējušos kolēģus. Uz tālākās sienas bija plakāts, kas izskaidroja visu: APSVEICAM PARTNERI!

Lords vadīja šo ekstravaganto pasākumu. Uz galda bija dārgas uzkodas un dzērieni. Džeks ieraudzīja Dženiferu un viņas māti.

-   Es tik ļoti ar tevi lepojos, dārgais. Viņa jau bija izdzērusi vairākus kokteiļus, un viņas maigās acis un vieglie pieskārieni solīja Džekam laimīgu nakti.

-   Mums jāpateicas tavam tēvam par šo partnera statusu.

-   Beidz nu, mīļais. Ja tu nebūtu tik labi strādājis, tētis būtu pārtraucis ar tevi sakarus. Paslavē taču pats sevi. Vai tu domā, ka viegli iepriecināt Sendiju Lordu un Valteru Salivenu? Dārgais, tu ielīksmoji Valteru Salivenu, tu viņu apmulsināji. To spējuši panākt tikai daži advokāti.

Džeks izdzēra savu kokteili un pārdomāja šo repliku. Tā izklausījās ticama. Viņš bija ieguvis daudz punktu savā

labā, pateicoties Salivena lietai, un kurš gan uzdrošinātos sacīt, ka Rensoms Baldvins nevarētu nodot savas lietas kādai citai firmai, ja Džeks nebūtu savu uzdevumu augstumos.

-   Varbūt tev taisnība.

-   Protams, ka man ir taisnība, Džek. Ja šī firma butu futbolkomanda, tu būtu gada rezultatīvākais spēlētājs. Dženifera paņēma vēl vienu dzēriena glāzi un aplika roku Džekam ap vidukli.

-   Un bez tam, tu tagad vari atļauties man sagādāt tādus dzīves apstākļus, pie kādiem es esmu pieradusi. Viņa ieknieba Džekam rokā.

-   Pieradusi. Tev taisnība. Pieradusi no dzimšanas. Viņi slepus saskūpstījās.

-   Labāk ej, parunājies ar pārējiem. Viņa Džeku atgrūda un aizgāja sameklēt vecākus.

Džeks paskatījās visapkārt. Visi no klātesošajiem bija miljonāri. Viņš no visiem bija visnabadzīgākais, bet viņa nākotnes izredzes varbūt pārsniedza visas viņu iespējas. Viņa pamata ienākums nupat bija četrkāršojies. Viņa ikgadējā peļņas daļa būs divtik liela. Džeks pēkšņi iedomājās, ka viņš arī tagad teorētiski bija miljonārs. Kas to būtu domājis. Pirms četriem gadiem miljons dolāru viņa prātā līdzinājās visas planētas naudas krājumiem.

Džeks bija sācis nodarboties ar jurisprudenci, lai kļūtu bagāts. Viņš bija pavadījis daudzus gadus, strādādams melnās miesās par sīknaudu. Bet tagad viņam bija tiesības uz šo stāvokli. Tas bija tipisks amerikāņu sapnis. Bet kāpēc tad, kad šis sapnis piepildījās, cilvēkam uzmācās vainas sajūta?

Džeks juta lielu roku sev uz pleca. Viņš pagriezās un ieraudzīja Sendija Lorda apsārtušās acis.

-   Mēs nu gan tevi pārsteidzām, vai ne?

Džekam nācās piekrist. No Sendija mutes nāca stipra alkohola un rostbifa dvaka. Tas viņam atsauca atmiņā abu pirmo tikšanos Filmora restorānā. Tās nebija patīkamas atmiņas. Džeks ieturēja nelielu distanci no ieteibušā partnera.

-   Paveries visapkārt, Džek. Šeit nav neviena cilvēka, izņemot tevi pašu, kas nevēlētos būt tavā vietā.

-    Mani tas nedaudz nomāc. Viss notika tik ātri. Džeks drīzāk sarunājās pats ar sevi, nevis ar Lordu.

-   Pie velna, tā šīs lietas vienmēr notiek. Daži izredzētie vienā mirklī nokļūst virsotnē. Neiedomājama veiksme. Bet tāpēc tā ir tik patīkama. Starp citu, ļauj man spiest tavu roku, tāpēc ka tu tik labi parūpējies par Valteru.

-   Nav par ko. Man šis vīrs patīk.

-    Starp citu, sestdien pie manis mājās būs neliela sanākšana. Ieradīsies daži cilvēki, kuri tev būtu jāsatiek. Mēģini pārliecināt savu ārkārtīgi pievilcīgo otru pusi atnākt kopā ar tevi. Viņai varētu rasties dažas tirgus iespējas. Šī meitene rīkojas tikpat enerģiski kā viņas tētiņš, laikam tas viņai iedzimts.

*  * *

Džeks paspieda roku katram partnerim, dažiem vairākkārt. Ap deviņiem viņi abi ar Džēniferu devās mājup viņas firmas limuzīnā. Līdz vieniem naktī viņi jau divas reizes bija mīlējušies. Pusdivos Dženifera bija cieši aizmigusi.

Džeks negulēja.

Viņš stāvēja pie loga, vērodams dažas retas sniegpārslas. Šajā apvidū sākās agrīns ziemas sniegputenis, tomēr liels sniegs nebija paredzams. Džeks nedomāja par laika apstākļiem. Viņš paskatījās uz Dženiferu. Viņa, tērpusies

zīda naktskreklā, bija ieritinājusies kokvilnas palagos gultā, kas bija Džeka guļamistabas lielumā. Viņš paskatījās augšup uz senajiem paziņām griestu gleznojumos. Abu jaunajai mājai jābūt iekārtotai līdz Ziemassvētkiem, lai gan Baldvinu ģimene nepieļāva kopdzīvi, pirms tika doti solījumi pie altāra. Mājas interjerus pārveidoja viņa līgavas stingrā uzraudzībā, lai tie atbilstu viņu abu gaumei. Kamēr viņš pētīja viduslaiku sejas uz griestiem, Džekam ienāca prātā doma, ka tie varbūt par viņu smējās.

Viņš nupat bija kļuvis par partneri visprestižākajā pilsētas firmā. Par viņu glāzes bija pacēluši visietekmīgākie cilvēki, kādus vien varēja iedomāties, un katrs no tiem bija vēlējis viņam sasniegt vēl augstākas virsotnes. Viņam bija viss sākot ar skaistu princesi un vecu, bagātu sievas tēvu un beidzot ar pieredzējušu aizbildni, kuru godāja kā svēto. Viņam aiz muguras bija valsts vareno vīru armija un patiesi neierobežotas nākotnes izredzes. Bet Džeks nekad nebija juties tik vientuļš kā tonakt. Par spīti visam, viņa domas pastāvīgi pievērsās vecajam, dusmīgajam vīram, kas bija nobijies, un viņa nejūtīgajai meitai. Domādams par divām skaistām sievietēm, viņš klusi pētīja vieglo sniegpārslu deju, līdz viņu sveicināja rītausmas debesis.

*  * *

Caur putekļainajiem aizkariem, kas sedza dzīvojamās istabas logu, vecā sieviete vēroja, kā viņas piebraucamajā ceļā ielīgo tumšs limuzīns. Artrīts abos stipri piepampušajos ceļgalos apgrūtināja viņai piecelšanos. Kustoties viņai kļuva vieglāk. Viņai bija pastāvīgi saliekta mugura, un plaušas bija cietušas no piecdesmit gadus ilga nikotīna iespaida. Viņa jau skaitīja savas dienas līdz kapam, jo viņas ķermenis bija pietiekoši ilgi viņai kalpojis. Ilgāk nekā viņas meitai.

Viņa ar pirkstiem pieskārās vēstulei rozā halāta kabatā, no kura apakšas rēgojās viņas sarkanās, uzpampušās potītes. Viņa zināja, ka tie ieradīsies agrāk vai vēlāk. Pēc tam, kad Vanda bija atgriezusies no policijas iecirkņa, viņa saprata, ka tas būs tikai laika jautājums. Viņai acīs krājās asaras, atceroties pēdējās divas nedēļas.

-   Tā bija mana Vaina, mamm. Viņas meita bija sēdējusi šaurajā virtuvē, kur, būdama maza meitene, viņa bija palīdzējusi savai mātei cept maizītes un konservēt tomātus un pākšu pupiņas, ko ievāca nelielajā dārziņā aiz mājas. Viņa bija vairākkārt atkārtojusi šos vārdus, pārliekusies pār galdu, un ar katru teikumu viņas augums bija nodrebējis. Edvīna bija mēģinājusi pārliecināt savu meitu, kuru nomāca vainas smagums, bet viņai trūka runas dāvanu. Viņa bija parādījusi Vandai vēstuli, bet tā nebija līdzējusi. Vecā sieviete neprata runāt tā, lai meita saprastu.

Tagad viņa bija mirusi, un policija bija klāt. Edvīnai bija jāizvēlas pareizā rīcība. Astoņdesmit gadu vecumā dievbijīgā Edvīna gatavojās melqt policijai. Viņai cits nekas neatlika.

-   Man žēl jūsu meitas, misis Brūma. Frenka vārdos vecā sieviete saklausīja neviltotu nožēlu. Pār viņās dziļām grumbām klāto, veco seju noritēja asara.

Viņš Edvīnai Brūmai iedeva zīmīti, ko Vanda bija atstājusi, un viņa to izlasīja, skatoties caur biezu palielināmo stiklu, kas atradās viegli aizsniedzamā vietā uz galda. Viņa palūkojās godīgajā detektīva sejā.

-   Es nevaru iedomāties, par ko viņa domāja, to rakstīdama.

-   Jūs taču esat informēta, ka Salivenu māju aplaupīja? Ka Kristīni Salivenu nogalināja kāds, kas tur ielauzās?

-   Es to redzēju pa televīziju tūlīt pēc tam, kad tas notika. Šausmīgi.

-   Vai jūsu meita ar jums runāja par šo negadījumu?

-   Protams, ka mēs runājām. Viņu tas tik ļoti satrieca. Viņa labi satika ar misis Salivenu — ļoti labi. Viņas nāve Vandu salauza.

-   Kāpēc, jūsuprāt, viņa sev atņēma dzīvību?

-   Ja es jums to varētu pateikt, es pateiktu.

Viņa ļāva, lai šis divdomīgais teiciens paliktu nepabeigts, kamēr Frenks salocīja zīmītes kopiju.

-   Vai jūsu meita jums kaut ko stāstīja par savu darbu, kas mums varētu kaut ko atklāt par slepkavību?

-   Nē. Viņai šis darbs diezgan labi patika. Pret viņu tur patiešām labi izturējās, tā viņa teica. Esot jauki dzīvot tajā lielajā mājā.

-   Brūma kundze, es saprotu, ka Vandai pirms kāda laika bijušas problēmas ar likumu.

-   Pirms ilga laika, detektīv. Pirms ilga laika. Un kopš tās reizes viņa dzīvoja godīgu dzīvi. Edvīna Brūma bija piemiegusi acis un, cieti sakniebusi lūpas, skatījās uz Setu Frenku.

-   Es jums ticu. Frenks aši piebilda. Vai Vanda dažu pēdējo mēnešu laikā jūs nav ne ar vienu iepazīstinājusi vai atvedusi ciemos kādu, ko jūs varbūt nepazināt?

Edvīna purināja galvu. Tā bija patiesība.

Frenks viņu ilgu laiku vēroja. Kataraktas skartās acis skatījās tieši viņam sejā.

-    Es saprotu, ka jūsu meita nebija valstī, kad negadījums notika?

-   Viņa devās uz salām kopā ar Saliveniem. Cik es zinu, viņi turp brauc katru gadu.

-   Bet misis Salivena neaizbrauca.

-   Es domāju, ka nē, jo viņu nogalināja mājā, kamēr visi bija prom, detektīv.

Frenks gandrīz pasmaidīja. Vecā dāma nebija tik dumja, kā izlikās.

-   Vai jums nav kāds pieņēmums, kāpēc misis Salivena neaizbrauca? Varbūt Vanda jums kaut ko ir teikusi?

Edvīna pagrozīja galvu un noglaudīja raibo kaķi, kas ielēca viņai klēpi.

-   Paldies, ka veltījāt man laiku. Vēlreiz, man ļoti žēl, ka tā notika ar jūsu meitu.

-   Paldies, man ari ļoti žēl.

Kamēr viņa pūlējās piecelties, lai pavadītu viņu līdz durvīm, no viņas kabatas izkrita vēstule. Viņas vājā sirds gandrīz apstājās, kad Frenks noliecās. Viņš to pacēla nepaskatīdamies un pasniedza viņai.

Viņa vēroja, kā policists aizbrauca. Tad Edvīna lēnām apsēdās atpakaļ krēslā pie kamīna un atlocīja vēstuli.

To bija rakstījusi vīrieša roka, ko viņa labi pazina. “Es to neizdarīju. Bet tu man neticētu, ja es tev pastāstītu, kas to izdarīja.”

Edvīnai Brūmai ar to pietika. Luters Vitnejs ilgu laiku bija bijis viņas draugs un tajā mājā ielauzās tikai Vandas dēļ. Ja policija viņu sameklēs, tas nenotiks ar Edvīnas palīdzību.

Viņa izpildīs to, ko viņas draugs lūdz. Dievs lai viņai stāv klāt, vairāk viņa nespēja izdarīt.

jjj jfc ifc

Sets Frenks un Bils Bērtons sarokojās un apsēdās. Viņi bija Frenka ofisā, un saule tik tikko bija uzlēkusi.

-   Paldies, ka piekritāt satikties, Set.

-   Man tas šķiet-mazliet neparasti.

-    Ļoti neparasti, ja jūs gribat zināt manas domas. Bērtons pasmaidīja. Vai jums nebūs iebildumi, ja es vienu aizsmēķēšu?

-   Kā būtu, ja es piebiedrotos? Abi vīrieši izvilka savas cigarešu paciņas.

Bērtons iekārtojās krēslā.

-   Es jau ilgu laiku strādāju slepenajā dienestā, un man pirmo reizi nākas saskarties ar ko tamlīdzīgu. Bet es to varu saprast. Vecais Salivens ir viens no prezidenta labākajiem draugiem. Viņš tam palīdzēja politiskās karjeras sākumā. Viņš ir īsts aizbildnis. Viņiem abiem ir ko atcerēties. Lai tas paliek starp mums, es nedomāju, ka prezidents patiesi grib kaut ko vairāk, kā tikai radīt iespaidu, ka interesējas par šo lietu. Mēs nekādā ziņā negribam mīt jums uz varžacīm.

-   Vienalga jūs to nevarēsiet izdarīt. Jums to neļaus jurisdikcija.

-   Tieši tā, Set, precīzi. Velns parāvis, esmu bijis štata policists astoņus gadus. Es zinu, kā notiek izmeklēšana. Jūs nepieļautu, ja kāds gribētu paraudzīties jums pār plecu.

No Frenka acīm sāka izzust nogurums. Bijušais štata policists kļuvis par slepenā dienesta aģentu. Šis puisis bija taisījis karjeru. Frenks uzskatīja, ka neko labāku par to policists nevarēja sasniegt.

-   Tātad kāds ir jūsu priekšlikums?

-   Es sevi redzu prezidenta informācijas kanāla lomā. Ja jūs kaut ko atklājat, jūs man piezvanāt, un es informēju prezidentu. Kad viņš tiekas ar Valteru Salivenu, viņš var gudri parunāties par šo lietu. Ticiet man, tas nav tikai tāpat vien. Prezidents ir nopietni norūpējies par šo lietu. Bērtons iekšķīgi pasmaidīja.

-   Un nekādas iejaukšanās no federālu puses? Nekādas aizmugurējas kritikas?

-    Sasodīts, es neesmu no FIB. Tā nav federālā lieta.

Uzskatiet mani par civilo sūtni, nevis par īpaši svarīgu personu. Patiešām, tas nav nekas vairāk par profesionālu pieklājību.

Frenks aplūkoja savu ofisu, lēnām izprazdams situāciju. Bērtons sekoja šim acu skatam un mēģināja izveidot savu spriedumu par Frenku. Bērtons bija pazinis daudzus detektīvus. Lielākai daļai no tiem bija vidējas spējas, un, tā kā lietu bija ļoti daudz, rezultātā arestu procents bija ļoti zems, un vēl retāki bija vainas pierādīšanas gadījumi. Bērtons bija ievācis informāciju par Setu Frenku. Šis vīrs kādreiz bija strādājis Ņujorkas policijas iecirknī un nopelnījis neskaitāmus apbalvojumus. Kopš viņa ierašanās Midltonas apgabalā šeit nebija nevienas neatrisinātas slepkavības lietas. Šis, protams, bija lauku apvidus, bet simtprocentīgi atklāti noziegumi tomēr bija iespaidīgs skaitlis. Šie fakti Bērtonu iepriecināja. Prezidents bija pieprasījis, lai Bērtons kontaktētos ar policiju, tādējādi apmierinot Salivenam doto solījumu, bet Bērtonam bija savi iemesli iegūt pieeju izmeklēšanas datiem.,

-   Ja kaut kas patiešām strauji mainīsies, iespējams, es nevarēšu jūs nekavējoši informēt.

-Es negaidu brīnumus, Set, tikai nelielu informāciju, kad jums būs tāda iespēja. Tas ir viss. Bērtons piecēlās, nodzēsa cigareti. Tātad esam norunājuši?

-   Darīšu visu, kas būs manos spēkos, Bil.

-   No cilvēka nevar prasīt vairāk par to. Tātad jums ir kādi pavedieni?

Sets Frenks paraustīja plecus.

-   Varbūt. Tie var ari pazust, nekad nevar zināt. Jūs jau saprotat, kā tas notiek.

-   Protams, ka saprotu. Bērtons jau gatavojās iet, tad paskatījās atpakaļ. Paklau, dots pret dotu. Ja jums būs

jāpārvar kaut kāda birokrātija izmeklēšanas laikā, jātiek pie datu bāzēm un tamlīdzīgi, tad sūtiet man ziņu, un jūsu lūgums tiks tūlīt apmierināts. Šeit ir mans telefona numurs.

Frenks paņēma piedāvāto vizītkarti. Paldies, Bil.

*  * *

Pēc divām stundām Sets Frenks pacēla telefona klausuli, bet tā klusēja. Nebija nekāda signāla, nevienu nevarēja sazvanīt. Viņš sazinājās ar telefona centrāli.

Pēc stundas Sets Frenks vēlreiz pacēla telefona klausuli, un atskanēja parastais signāls. Sistēma bija pievienota. Telefona sadales kārbas vienmēr tika turētas aizslēgtas. Ja arī kāds varētu tajā ieskatīties, daudzie vadi un citas ierīces vidusmēra cilvēkam būtu nesaprotami. Policija parasti neuztraucās, ka kāds varētu pieslēgties viņu līnijām. Bila Bērtona sakaru līnija tagad bija nodrošināta tik labi, ka Sets Frenks neko nenojauta.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

-   Manuprāt, tu kļūdies, Alan. Es uzskatu, ka mums būtu jādistancējas, nevis jāmēģina iesaistīties izmeklēšanā. Rasela stāvēja blakus prezidenta rakstāmgaldam Ovālajā kabinetā.

Ričmonds sēdēja pie galda, pārskatīdams pēdējos likumdošanas aktus veselības aizsardzības jomā, kurā viņš neplānoja ieguldīt lielu politisko kapitālu pirms vēlēšanām.

-   Glorija, pievērsies vēlēšanu programmai. Ričmonds bija norūpējies. Būdams tālu priekšā sabiedriskajās aptaujās, viņš gribēja atrauties vēl vairāk. Viņa nākošais oponents Henrijs Džeikobs bija mazp auguma, ne pārāk izskatīgs, un nebija arī nekāds lielais runātājs. Viņa vienīgās pretenzijas uz šo amatu bija tās, ka viņš trīsdesmit gadus bija strādājis valsts trūcīgo iedzīvotāju labā. Viņam neveicās ar masu saziņas līdzekļiem. Šajā procesā absolūti nepieciešami bija interviju fragmenti un organizētie foto seansi. Bija jāprot runāt tā, lai cilvēki noticētu. Džeikobs pat nebija labākais no vājākās grupas, kur divi vadošie kandidāti tika neitralizēti vairāku seksuāla rakstura un cita veida skandālu dēļ. Visa iepriekš minētā sakarā Ričmonds nevarēja saprast, kāpēc viņam aptaujā bija trīsdesmit divu punktu pārsvars, nevis piecdesmit.

-   Paklausies, es apsolīju Salivenam, ka kontrolēšu izmeklēšanas gaitu. Es to pavēstīju tai nolāpītajai tautas au

ditorijai, kas man aptaujā sagādāja duci punktu, ko acīmredzot tava labi iesmērētā priekšvēlēšanu komanda vairs nespēs uzlabot. Vai man jāiet uz ielas un jāizraisa karš, lai palielinātu balsu skaitu līdz vajadzīgajam līmenim?

-   Alan, pārvēlēšanās mēs uzvarēsim. Mēs to abi zinām. Bet mums jāspēlē tā, lai nepazaudētu. Mums jāuzmanās. Tā persona vēl ir brīvībā. Kas notiks, ja viņu saņems ciet?

Ričmonds noskaities piecēlās.

-   Vai tu vienreiz vari vinu aizmirst! Ja tu kaut uz mirkli

>

beigtu par viņu domāt. Mana iesaistīšanās lietas izmeklēšanā izslēdz iespēju, ka tam puisim varētu noticēt. Ja es nebūtu publiski paziņojis par savu ieinteresētību, kāds trokšņains reportieris varētu saausīties, dzirdot tukšus apgalvojumus par to, ka prezidents kaut kādā veidā bijis iejaukts Kristīnes Salivenas nāvē. Bet tagad, kad esmu paziņojis tautai par savu sašutumu un ciešo apņēmību panākt, lai noziedznieks stātos taisnīgas tiesas priekšā, ja tiktu sniegta nepamatota liecība, cilvēki uzskatītu, ka tas puisis mani redzējis pa televizoru un ka viņam nav visi mājās.

Rasela apsēdās. Ričmonds diemžēl visu nezināja. Ja viņš zinātu par vēstuļu nazi, vai viņš būtu rīkojies tāpat? Ja viņš zinātu par zīmīti un fotogrāfiju, ko Rasela bija saņēmusi? Viņa slēpa informāciju no sava bosa, informāciju, kas varētu viņus abus pazudināt pilnīgi un galīgi.

*  * *

Ejot atpakaļ pa gaiteni uz savu ofisu, Rasela neievēroja, ka no cita koridora uz viņu noraudzījās Bils Bērtons. Viņa skatiens nemaz nebija mīlestības pilns.

Stulbā kuce. No tās vietas, kur viņš stāvēja, Bērtons bez pūlēm būtu varējis ielaist trīs lodes viņai pakausī. Saruna

ar Kolinu tovakar bija ieviesusi pilnīgu skaidrību. Ja viņš tajā vakarā būtu piezvanījis policijai, būtu radušās nepatikšanas, bet ne jau viņam vai Kolinam. Šī sieviete bija izjaukusi viņa nodomus. Un tagad viņš varēja pazaudēt visu, kā dēļ bija strādājis, lējis sviedrus, saņēmis lodes.

Bērtons daudz labāk par Raselu saprata, kas viņus visus gaida. Un sakarā ar to viņš bija pieņēmis lēmumu. ŠI iemesla dēļ viņš bija apmeklējis Setu Frenku un pieslēdzis noklausīšanās iekārtu detektīva telefona līnijai. Bērtons apzinājās, ka viņa rīcība nesolīja tūlītējus rezultātus, bet viņiem visiem pašlaik nebija nekādu garantiju. Jārēķinās ar tādām kārtīm, kādas ir rokā, un jācer, ka reiz kādā brīdī jums uzsmaidīs veiksme.

Bērtons dusmās nodrebēja, iedomādamies to stāvokli, kādā viņu bija nostādījusi šī sieviete. Viņš valdījās, lai nemestos lejup pa kāpnēm un nesalauztu viņai sprandu. Tomēr Bērtons bija sev apsolījis ja viņš nodzīvos tik ilgi, viņš sagādās šai sievietei ciešanas. Viņš to izraus no varas drošā patvēruma un iegrūdīs reālās dzīves mēslu čupā. Viņš to izbaudīs.

*  * *

Skatoties spogulī, Glorija Rasela pārbaudīja savu frizūru un lūpu krāsojumu. Viņa apzinājās, ka rīkojas kā pēkšņi iemīlējusies pusaudze, bet Timām Kolinam piemita kaut kas tik naivs un tai pašā laikā vīrišķīgs, ka tas novērsa viņas uzmanību no darba lietām. Ar viņu nekad agrāk tā nebija noticis. Vēsturiski pierādīts, ka vīrieši pie varas stūres parasti pārkāpa laulību. Nebūdama kaislīga feministe, Rasela neko sliktu neredzēja sacensībā ar saviem vīriešu kārtas kolēģiem. Viņasprāt, viņa tikai izmantoja sava stāvokļa priekšrocības.

Novilkusi kleitu un apakšveļu, viņa ieslīdēja savā viscaurspīdīgākajā naktskreklā, visu laiku sev atgādinot, kāpēc bija pavedusi jauno vīrieti. Pirmkārt, viņš zināja par viņas kļūdu ar vēstuļu nazi, un viņa gribēja pārliecināties, ka viņš klusēs. Otrkārt, viņai bija nepieciešama Kolina palīdzība, lai atgūtu šo lietisko pierādījumu. Tie bija nopietni iemesli, un tomēr šovakar, tāpat kā visus iepriekšējos vakarus, viņa par tiem nedomāja.

Šobrīd viņa juta, ka varētu pārgulēt ar Timu Kolinu katru nakti visu atlikušo dzīvi un nenogurt no miesaskārības. Viņas smadzenes minēja tūkstošiem iemeslu, kāpēc viņai būtu šis sakars jāpārtrauc, bet viņas ķermenis vienreiz dzīvē tām nepakļāvās.

Klauvējiens pie durvīm atskanēja mazliet par agru. Viņa pabeidza sakārtot matus, ātri pārbaudīja smiņķi un tad neveikli mēģināja iedabūt kājas augstpapēžu kurpēs, steigdamās pa gaiteni uz durvīm. Viņa tās atvēra, un sajūta bija tāda, it kā kāds būtu iedūris nazi viņai krūtīs.

-   Ko, pie velna, tu te dari?

Bērtons ielika vienu kāju pusatvērtajās durvīs un atspiedās pret tām ar savu masīvo plaukstu.

-   Mums jāparunā.

Rasela neapzināti pārbaudīja, vai aiz viņa nestāv vīrietis, ar kuru viņa bija šonakt cerējusi pārgulēt.

Bērtons ievēroja šo skatienu.

-   Atvainojiet, priekšniec, mīļotais zēns šovakar neatnāks.

Viņa mēģināja aizcirst durvis, bet nespēja izkustināt no vietas divsimt četrdesmit mārciņu smago Bērtonu. Viņš bez piepūles atgrūda vaļā durvis un ienāca iekšā, tās aiz sevis aizvērdams.

Viņš stāvēja uz sliekšņa, raudzīdamies uz prezidenta

galveno padomnieci, kas izmisīgi centās saprast, ko viņš šeit dara, un tai pašā laikā mēģināja aizsegt savas stratēģiskās ķermeņa daļas. Viņai neizdevās ne viens, ne otrs.

-   Vācies ārā, Bērton! Kā tu uzdrošinies te neaicināts ierasties. Es ar tevi neielaidīšos nekādās sarunās.

Bērtons pagāja viņai garām un iegāja iekšā dzīvojamajā istabā.

-   Vai nu mēs aprunāsimies šeit, vai kādā citā vietā. Izvēlies pati.

Rasela viņam sekoja.

-   Ko tas, velns parāvis, nozīmē? Es tev teicu vācies. Tu esi aizmirsis savu vietu.

Bērtons pret viņu pagriezās.

-    Vai tad vienmēr atverat durvis šādi apģērbusies? Viņš saprata Kolina interesi. Naktskrekls neslēpa prezidenta padomnieces juteklisko figūru. Kas to varēja paredzēt? Viņa arī Bērtonu spētu uzbudināt, lai gan viņš jau divdesmit četrus gadus dzīvoja ar vienu sievieti un viņiem no šīs laulības bija četri bērni. Tačļj viņam šī puskailā sieviete riebās.

-   Ej ratā! Lasies taisnā ceļā uz elli, Bērton.

-    Iespējams, ka tur mēs visi pēdīgi nokļūsim. Kāpēc jūs nesameklējat kādas drēbes? Kad būsim aprunājušies, es došos prom. Bet līdz tam es netaisos nekur iet.

-   Vai tu apzinies, ko tu dari? Es tevi varu samīt.

-   Taisnība! — Viņš no žaketes kabatas izvilka fotogrāfijas un nometa tās uz galda. Rasela mēģināja tām nepievērst uzmanību, tomēr beidzot tās paņēma. Viņai trīcēja kājas, un viņa ar roku atbalstījās pret galdu.

-   Jūs abi ar Kolinu izskatāties lielisks pāris. Manuprāt, masu informācijas līdzekļi to nepalaidīs garām neievērotu. Varētu iznākt nedēļas interesantākā filma. Kā jums

šķiet? Prezidenta galvenā padomniece zaudējusi prātu jauna slepenā dienesta aģenta dēļ. To varētu nosaukt “Pasaules mēroga mīlas sakars”. Labi izklausās, kā jums šķiet?

Viņa Bērtonam iecirta pļauku. Tik spēcīgi viņa nekad nevienam nebija situsi. Raselai iesmeldzās roka, it kā viņa būtu trāpījusi koka gabalam. Bērtons satvēra viņas plaukstas locītavu tik stipri, ka viņa iespiedzās.

-   Paklausieties, cienītā, es zinu visu, kas te notiek. Visu. Par vēstuļu nazi. Kam tas pieder un kā viņš to dabūja. Un ari par neseno korespondenci no mūsu mazā, zaglīgā skatītāja. Raugieties, no kuras puses gribat, mums būs jārisina lielas problēmas. Redzot, kā jūs visu esat apgriezusi ar kājām gaisā, manuprāt, nepieciešams nomainīt komandieri. Tagad ejiet un izkāpiet no tām palaistuves drēbēm un atgriezieties atpakaļ. Ja jūs gribat, lai es izglābju jūsu mazo sēžamvietu, jūs darīsiet tieši to, ko es jums likšu. Vai jūs sapratāt? Ja jūs neklausīsiet, tad es ierosinu aprunāties ar prezidentu. Izlemiet pati, priekšniec! Bērtons izgrūda pēdējo vārdu, nepārprotami parādīdams savu nepatiku pret viņu.

Bērtons lēnām atlaida Raselas roku, bet joprojām slējās viņai pāri kā kalns. Šķita, ka viņa masīvais ķermenis būtu paralizējis viņas domāšanas spējas. Rasela kā noreibusi berzēja roku un bikli skatījās uz viņu. Viņa sāka apzināties šīs situācijas bezcerīgumu.

Rasela steidzīgi devās uz vannasistabu un izvēmās. Šķita, ka viņa šai procedūrai veltīja aizvien vairāk laika. Aukstais ūdens, ar ko viņa apslacīja seju, ļāva viņai tiktāl attapties, ka viņa spēja saņemties un lēnām aiziet līdz guļamistabai.

Galvai reibstot, viņa pārģērbās garajās biksēs un biezā svīterī. Rasela nometa naktskreklu uz gultas, kaunēdamās

uz to pat paskatīties. Viņas sapņi par baudas nakti pēkšņi bija sagruvuši. Sarkano augstpapēžu kurpju vietā viņa uzvilka brūnas laiviņas.

. Glaudīdama vaigus, Rasela sajuta, ka tie ir nosarkuši. Rasela pašlaik jutās tā, it kā nupat viņu būtu pieķēris tēvs mirklī, kad puiša rokas bijušas pārāk tālu zem viņas kleitas. Tāds notikums patiesi bija atgadījies viņas dzīvē, un varbūt tādēļ viņa bija domājusi tikai par karjeru, kaitējot visam pārējam. Toreizējais atgadījums bija tik ļoti viņu samulsinājis, jo tēvs bija viņu nosaucis par palaistuvi un piekāvis tā, ka viņa veselu nedēļu nevarēja iet skolā. Viņa bija sev nosolījusies, ka nekad mūžā vairs nepieļaus tādu pazemojumu. Līdz šai naktij tas bija piepildījies.

Viņa sevi piespieda elpot vienmērīgi un, iegājusi atpakaļ dzīvojamajā istabā, ievēroja, ka Bērtons bija novilcis žaketi un uz galda stāvēja kafijas kanna. Viņa aplūkoja viņa biezo ieroča maksti.

-   Krējumu un cukuru?

Vina sastapa Bērtona skatienu.

-Jā. !

Viņš ielēja kafiju, un Rasela apsēdās viņam pretī. Viņa skatījās lejup uz savu krūzi.

-   Cik daudz Ti… Kolins tev izstāstīja?

-   Pārjums abiem? Īstenībā neko. Viņš nav no tiem, kas stāsta. Manuprāt, viņš jūsu dēļ pazaudējis galvu. Jūs esat nobūrusi viņa prātu un sirdi. Kā jums tas patīk.

-   Tu neko nesaproti. Rasela gandrīz izsprāga no krēsla.

-   Mēs atrodamies tikai vienu soli no bezdibeņa malas, un es pat nevaru saskatīt aizas dibenu. Atklāti sakot, man gluži vienalga, ar ko jūs pārguļat. Ne jau tādēļ es šeit esmu.

Rasela apsēdās atpakaļ krēslā un piespieda sevi izdzert kafiju. Viņas kuņģis beidzot sāka nomierināties.

Bērtons pieliecās viņai tuvāk un saņēma viņas roku tik maigi, cik spēja.

-   Paklausieties, Raselas kundze, es te netaisos sēdēt un kult tukšus salmus. Es nevēlos jums teikt, ka esmu šurp atnācis tāpēc, ka esmu ļoti labās domās par jums un vēlos jūs izpestīt no nepatikšanām. Jums ari nav jāizliekas, ka es jums patīku. Starp citu, vai nu mums tas patīk, vai nepatīk, mēs šajā lietā esam iejaukti visi kopā. Un vienīgais veids, kā izkulties no nepatikšanām, ir strādāt kopā kā vienai komandai. Es jums piedāvāju vienošanos. Bērtons atslīga atpakaļ krēslā un viņu vēroja.

Rasela nolika kafiju un ar salveti noslaucīja lūpas.

-   Labi.

Bērtons tūlīt pat paliecās uz priekšu.

-   Uz vēstuļu naža joprojām ir gan prezidenta, gan Kristīnes Salivenas pirkstu nospiedumi un viņa asinis, vai pareizi?

-Jā.

-   Jebkurš prokurors sāktu siekaloties, to ieraudzījis. Mums tas jāatgūst.

-   Mēs to nopirksim. Viņš grib to pārdot. Nākošā vēstule mums pavēstīs, cik viņš par to grib.

Bērtons vēlreiz viņu šokēja, pamezdams aploksni.

-   Tas puisis ir apķērīgs, bet pienāks laiks, un viņam būs mums jāatklāj zagto mantu glabātava.

Rasela paņēma vēstuli un to izlasīja. Rakstīts bija drukātiem burtiem, kā iepriekš. Vēstule bija īsa:

DRĪZ PAZIŅOŠU KOORDINĀTES. IESAKU KĀRTOT FINANSIĀLAS DABAS PASĀKUMUS. PAR ŠĀDU PIRMKLASĪGU ĪPAŠUMU LIEKU PRIEKŠĀ VI-

DĒJU SEPTIŅU SKAITĻU SUMMU. IESAKU RŪPĪGI APSVĒRT SAISTĪBU NEIZPILDĪŠANAS SEKAS. JA JŪS INTERESĒ ŠIS PRIEKŠLIKUMS, ATBILDIET AR SLUDINĀJUMU LAIKRAKSTĀ.

-   Viņam ir izkopts rakstības stils, vai ne? Tas ir kodolīgs, bet domu var saprast. -Bērtons ielēja vēl vienu tasi kafijas. Tad viņš pameta Raselai citu tā priekšmeta fotogrāfiju, priekšmeta, kuru viņa tik izmisīgi vēlējās atgūt.

-   Viņam patīk kaitināt, kā jums šķiet, Rasela kundze?

-   Vismaz izskatās, ka viņš vēlas noslēgt darījumu. Ļaujiet šo lietu ņemt manā pārziņā, Bērton. Nauda nebūs šķērslis. Viņa atkal kļuva augstprātīga.

-   Droši vien, ka nebūs. Viņš piekrita. Starp citu, kāpēc, pie velna, jūs neļāvāt Kolinam to noslaucīt tīru?

-   Man nav jāatbild uz šo jautājumu.

-   Nē, patiesībā, nē, prezidenta Madāma.

Rasela un Bērtons viens otram uzsmaidīja. Varbūt viņa bija kļūdījusies. Bērtons viņai sagādāja uztraukumus, bet viņš bija viltīgs un uzmanīgs. Viņp tagad saprata, ka viņai vairāk nepieciešamas šīs īpašības nekā Kolina galantais naivums, pat ja tas nāca komplektā ar jaunu augumu.

-   Vēl ir viena detaļa, priekšniec.

-   Un tā būtu?

-   Kad būs pienācis laiks šo puisi nogalināt, vai jums nekļūs nelaba dūša?

Rasela aizrijās ar kafiju, un Bērtonam vajadzēja viņai padauzīt pa muguru, lai viņa atgūtu normālu elpu.

-   Manuprāt, tā bija atbilde uz šo jautājumu.

-   Par ko tu, velns parāvis, runā, Bērton… viņu nogalināt?

-   Jūs vēl joprojām nesaprotat, kas te notiek? Es domāju, ka jūs kaut kur bijāt kaut kāda izcila profesore. Ziloņ

kaula torņi vairs nav tādi kā senāk. Vai varbūt jums nepieciešams nedaudz veselā saprāta? Ļaujiet man pavisam vienkārši jums izskaidrot. Šis puisis bija liecinieks tam, kā prezidents mēģināja nogalināt Kristīni Salivenu un kā Salivena mēģināja izdarīt to pašu ar viņu. Viņš redzēja, kā mēs ar Kolinu paveicām savu darbu un viņu padarījām aukstu, pirms prezidents dabūja nazi ribās. Aculiecinieks! Atcerieties to. Pirms es uzzināju par šo nelielo lietisko pierādījumu, ko jūs atstājāt tajā istabā, es vienalga uzskatīju, ka mēs degsim elles ugunīs. Ja tas puisis kaut kādā veidā izstāstīs par notikušo, mēs saņemsim atmaksu. Dažas lietas vienkārši nav izskaidrojamas.

Bet līdz šim nekas nav noticis, un es domāju, ka varbūt mums visiem uzsmaidījusi veiksme, jo tas puisis ir pārāk nobijies, lai runātu. Tad es uzzinu par šo šantāžu un uzdodu sev jautājumu ko tas viss nozīmē?

Bērtons jautājoši palūkojās uz Raselu.

-   Tas nozīmē, ka viņš grib naudu apmaiņai pret vēstuļu nazi. Viņš piedalās loterijā. Ko citu tas varētu nozīmēt, Bērton?

Bērtons pašūpoja galvu.

-   Nē, tas nozīmē, ka šis puisis dzen ar mums velnu. Viņš spēlē prāta spēles. Tas nozīmē, ka kaut kur atrodas aculiecinieks, kas kļuvis nedaudz pārdrošs un piedzīvojumu kārs. Bez tam, tikai īsts profesionālis varēja iekļūt Salivenu ligzdiņā. No tā izriet, ka šo puisi nevar tik viegli nobiedēt.

-   Tātad? Ja mēs atgūsim vēstuļu nazi, vai tad mēs nebūsim pasargāti? Rasela sāka neskaidri apjaust Bērtona teiktā nozīmi, bet pilnībā vēl to nesaprata.

-   Ja viņš sev nepaturēs tā priekšmeta fotogrāfijas. Tās kuru katru dienu varētu parādīties laikrakstā Post titullapā,

ar palielinātu prezidenta plaukstas nospiedumu. Iespējams, tur iznāktu interesanta rakstu sērija. Pietiekams pamats presei, lai tā sāktu okšķerēt. Vajadzīgs tikai vissīkākais mājiens par prezidenta saistību ar Salivenas slepkavību un visam beigas. Mēs, protams, to varētu apstrīdēt, un teikt, ka tas puisis ir ķerts un fotogrāfijas viltojums. Varbūt mums paveiktos. Bet, ja kaut viena šāda fotogrāfija parādās laikrakstā, mani tas neuztrauc tik ļoti kā mūsu pārējās problēmas.

-   Kādas tās būtu? Rasela paliecās uz priekšu, runādama klusā, aizsmakušā balsī, jo viņa sāka apzināties kaut ko briesmīgu.

-   Šķiet, ka jūs esat piemirsusi, ka šis puisis redzēja visu, ko mēs tonakt darījām. Visu. To, kas mums bija mugurā. Viņš zina katra vārdu, redzēja, kā mēs sakopām to vietu, par ko, es esmu pārliecināts, policija aizvien vēl ir neizpratnē. Viņš var tiem pastāstīt, kā mēs ieradāmies un kā mēs aizbraucām. Viņš var ieteikt pārbaudīt prezidenta roku, vai tur nav naža dūriena pēdas. Viņš tiem var pastāstīt, kā mēs izvilkām vienu lodi no sienas un kur mēs stāvējām, kad šāvām. Viņš tiem var pavēstīt visu, ko tie vēlētos uzzināt. Un kad tas būs darīts, viņi sākumā domās, ka viņš zina par nozieguma vietu visu tāpēc, ka pats tur atradies un bijis šāvējs. Bet tad, kad policisti sāks saprast, ka tas nav bijis tikai viena aktiera teātris, viņi sāks pārdomāt, kā viņš to visu zina. Viņi varēs pārliecināties, ka stāstītais nav fantāzijas auglis. Policisti sāks analizēt visas tās sīkās detaļas, kas pašlaik viņiem nav saprotamas, bet kuras tas puisis spēs izskaidrot.

Rasela piecēlās un piegāja pie bāra, lai ielietu sev viskiju. Viņa piepildīja vienu glāzi arī Bērtonam. Rasela pārdomāja viņa teikto. Tas vīrs bija visu redzējis. Arī to, kā

viņa mīlējās ar apdullušo prezidentu. Cik nožēlojami. Viņa šo domu mēģināja izmest no prāta.

-   Kāpēc lai viņš nāktu klajā ar paziņojumu pēc tam, kad viņam tiks samaksāts?

-   Neviens nesaka, ka viņam jāuzstājas. Atcerieties, ko jūs teicāt tovakar? Viņš to var izdarīt no attāluma. Pasmieties pa ceļam uz banku un gāzt prezidenta administrāciju. Viņš to visu var uzrakstīt un pa faksu aizsūtīt policistiem. Viņiem to nāksies izmeklēt, un kas var apgalvot, ka viņi neko neatradīs? Ja viņi no tās guļamistabas loga ieguva kādus bioloģiskos pierādījumus matus, siekalas, sēklas šķidrumu, tad viņiem vienīgi nepieciešams ķermenis, ar ko to visu salīdzināt. Agrāk viņiem nebūtu iemesla raudzīties mūsu virzienā, bet pēc tā visa, kas lai to zina? Ja viņi to salīdzinās ar Ričmonda DNS analīzi, mēs esam pagalam.

-   Un ja nu tas puisis nekad labprātīgi nepiesakās?

-   Detektīvs, kas izmeklē šo lietu, nav nekāds tukšpauris. Mana intuīcija man saka, ja viņam tiks dots laiks, viņš to nelieti atradīs. Ja šim puisim draudēs mūža ieslodzījums vai varbūt nāves sods, viņš runās par deviņiem mēmiem. Esmu tādas lietas redzējis neskaitāmas reizes.

Raselai pēkšņi uznāca drebuļi. Bērtona teiktais bija pamatots. Prezidents runāja tik pārliecinoši. Neviens no viņiem nebija pieļāvis tādu notikumu pavērsienu.

-   Es nezinu, kā jūs, bet es neplānoju visu savu atlikušo dzīvi pavadīt, skatoties sev pār plecu un gaidot, kad man trāpīs pa galvu.

-   Bet kā mēs vinu sameklēsim?

Bērtonu uzjautrināja tas, kā prezidenta galvenā padomniece bija bez liekiem strīdiem piekritusi viņa plānam. Cilu cilvēku dzīvība acīmredzot šai sievietei neko daudz ne

nozīmēja, kad bija apdraudēta personiskā labklājība. Viņš ari neko citu nebija gaidījis.

-   Nezinot par šim vēstulēm, es domāju, ka mums nav iespējas. Bet šantažējot pienāk laiks saņemt izpirkšanas maksu. Tajā brīdi viņš būs atrodams.

-   Viņš var pieprasīt, lai naudu nosūta pa telegrāfu. Ja tavs teiktais ir patiesība, tad šis puisis ir pārāk apķērīgs, lai dotos meklēt somu ar naudu kādā atkritumu tvertnē. Mēs nezināsim, kur atrodas vēstuļu nazis, līdz tam brīdim, kad viņš jau būs gabalā.

-   Iespējams, ka būs, bet var būt, ka nebūs. Ļaujiet man par to parūpēties. Jums vajadzēs novilcināt laiku. Ja viņš gribēs noslēgt darījumu divās dienās, nosakiet četru dienu termiņu. Vienalga, ko jūs rakstīsiet tajā privātsludinājumā, pacentieties, lai tas būtu sirsnīgi. Es to atstāju jūsu ziņā, profesore. Jūs man iegūsiet laiku. Bērtons piecēlās. Rasela satvēra viņu aiz rokas.

-   Ko tu taisies darīt?

-   Jo mazāk jūs par to zināsiet, jo labāk. Bet jums jāsaprot, ja visa šī lieta cieš neveiksmi, mums visiem ir beigas. Tai skaitā prezidentam. Pašlaik es neko nespēju darīt, lai to novērstu. Manuprāt, jūs to abi esat pelnījuši.

-   Tu neproti izteikties saudzīgi.

-   Nekad neesmu uzskatījis to par vajadzīgu. Viņš uzvilka mēteli. Starp citu, vai jūs zināt, ka Ričmonds smagi piekāva Kristīni Salivenu? Spriežot pēc sekcijas slēdziena, viņš mēģinājis viņas kaklu pataisīt par makaronu cilpu.

-   Es saprotu. Vai tas ir tik svarīgi?

-   Jums nav bērnu, vai ne?

Rasela papurināja galvu.

-    Man ir četri. Divas meitas ir nedaudz jaunākas par

Kristīni Salivenu. Būdams tēvs, es domāju par to, ka arī manus mīļos kāds varētu tā sakropļot. Es vienkārši gribēju, lai jūs zinātu, kas par cilvēku ir jūsu boss. Proti, ja viņš kādreiz gribēs parotaļāties, jums varbūt divreiz jāpārdomā, pirms piekrītat.

Bērtons viņu pameta dzīvojamajā istabā, apcerot savu izpostīto dzīvi.

Iekāpis mašīnā, viņš kādu brīdi uzkavējās, izsmēķējot cigareti. Bērtons pēdējās dienas bija aizvadījis, pārdomādams sava mūža pēdējos divdesmit gadus. Viņš bija maksājis dārgi, lai saglabātu savu darbu. Vai tas bijis tā vērts? Viņš varētu doties uz policiju un visu izstāstīt. Protams, ar to viņa karjerai būtu beigas. Policisti viņu varētu apsūdzēt par tiesvedības kavēšanu, par sazvērestību ar nolūku nogalināt. Varbūt viņš saņemtu apsūdzību par slepkavību bez iepriekšēja nolūka un kaut ko vēl papildus. Beigu beigās, tas viss summēsies. Pat ja viņš panāktu vienošanos, viņam būtu jāiztur smags pārbaudījums. Bet viņš to izturētu. Viņš spētu arī pārciest skandālu un apvainojumus avīzēs. Viņa vārds tiktu saistīts ar bēdīgi slaveno, korumpēto Ričmonda administrāciju. Vienīgais, ko cietais kā klints Bils Bērtons nespētu izturēt, būtu vina bērnu skatieni. Viņš vairs vinu acīs nekad neredzētu lepnumu un mīlestību, un pilnīgu paļāvību, ka viņu lielais tētis ir īsts godavīrs. To Bērtons nespētu pārciest.

Šādas domas jaucās Bērtona galvā kopš sarunas ar Kolinu. Viena viņa daļa vēlējās, kaut viņš nekad nebūtu uzzinājis par šantāžas mēģinājumu. Tāpēc, ka šantāža bija devusi iespēju. Iespējas vienmēr ietvēra izvēli. Bērtons beidzot bija izdarījis savējo. Viņš ar to nelepojās. Ja viss notiks saskaņā ar plānu, viņš pacentīsies aizmirst, ka tas jebkad noticis. Ja nu neveiksies, tad būs jānožēlo. Ja viņam būs jākrīt, tad arī pārējos gaidīja tas pats.

Šī doma viņu uz kaut ko pamudināja. Bērtons izstiepa roku un atvēra mašīnas cimdu nodalījumu. Viņš izvilka mazu kasešu magnetofonu un vairākas kasetes. Smēķējot cigareti, viņš aplūkoja Raselas māju.

Bērtons beidzot iedarbināja auto. Braucot garām Glorijas Raselas mājai, viņš iedomājās, ka gaisma tur vēl ilgi nenodzisls.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Laura Saimona jau bija zaudējusi cerības kaut ko atrast.

Furgona ārpuse un iekšpuse tika noklāta ar pulveri un tad ar tvaika palīdzību noteikti pirkstu nospiedumi. No štata policijas mītnes tika atgādāts pat īpašs lāzers. Tomēr katru reizi, kad viņi kaut ko atrada, tie bija kāda cita cilvēka pirkstu nospiedumi, par kuru viņi varēja galvot. Laura jau no galvas zināja Petisa pirkstu nospiedumus. Viņam neveiksmīgā kārtā bija viena no retākajām pirkstu nospiedumu kompozīcijām, kā arī neliela rēta uz īkšķa, kas viņu pirms daudziem gadiem bija novedusi cietumā par automašīnu zādzību. Noziedznieki ar rētām pirkstu galos bija uzcītīgu laborantu labākie draugi.

Badizinska nospiedumus atrada vienu reizi, tāpēc ka viņš bija iebāzis pirkstu šķīdinātājā un tad ar to pieskāries finiera gabalam, kas glabājās furgonā. Šis nospiedums bija tik ideāls, it kā Laura pati to būtu viņam noņēmusi.

Kopumā viņa bija atradusi piecdesmit trīs nospiedumus, bet neviens viņai nederēja. Viņa sēdēja furgonā un īgni aplūkoja tā interjeru. Viņa jau bija pārbaudījusi katru iespējamo vietiņu. Viņa bija ar lāzeru izpētījusi katru kaktiņu un spraugu šajā braucamajā, un viņai trūka padoma, kur lai vēl meklē.

Jau divdesmito reizi viņa atkārtoja darbības, kādas veica vīri, piekrāmējot mašīnu. Ideāla vieta nospiedumiem

bija aizmugures spogulis. Laura iztēlojās, kā viņi bīdīja ierīces, pārvietoja tīrāmā šķidruma pudeles, vilka putekļu sūcēju šļūtenes un aizvēra durvis. Ar laiku pirkstu nospiedumi izzuda, atkarībā no virsmas, uz kuras tie atstāti, un klimata. Tas sagādāja grūtības viņas uzdevuma izpildē. Mitrums un siltums tos saglabāja vislabāk, sausums un vēsums vissliktāk.

Viņa atvēra cimdu nodalījumu un vēlreiz pārbaudīja tā saturu. Katrs priekšmets jau bija ievests inventāra sarakstā un noklāts ar pulveri. Viņa slinki pāršķirstīja furgona remontdarbu žurnālu. Violetie plankumi uz papīra viņai atgādināja, ka laboratorijā izsīkuši nainhidrīna krājumi. Lappuses bija apdriskātas, lai gan trīs gadu laikā furgons reti kad bijis jāremontē. Pie katra ieraksta bija rūpīgi atzīmēti iniciāļi un datums. Firmai bija pašai sava remontdarbu brigāde.

Pāršķirstot lapaspuses, viņas skatienu piesaistīja kāds ieraksts. Visiem citiem ierakstiem bija iniciāļi: G.Henrijs vai H.Tomass. Tie bija mehāniķu vārdi, kas strādāja Metro firmā. Šim ierakstam blakus bija rakstīts: Dž.P Džeroms Petiss. Ieraksts norādīja, ka motoram bijis zems eļļas līmenis un tas ticis papildināts. Tas nebija nekas interesants, izņemot to, ka ieraksta datums sakrita ar to dienu, kad tika uzkopta Salivenu māja.

Saimona sāka elpot straujāk un izkāpa no furgona. Viņa pacēla vāku un aplūkoja motoru. Uzspīdinājusi gaismu, viņa pēc mirkļa to atrada. Uz viņu raudzījās eļļains īkšķa nospiedums uz logu tīrītāju šķidruma tvertnes sāniem. Parasti uz tā atbalstīja roku, atskrūvējot un aizskrūvējot eļļas tvertnes vāciņu. Viņa uzreiz noteica, ka tas nepiederēja Petisam. Tas nepiederēja arī nevienam no abiem mehāniķiem. Viņa paņēma arhīva karti ar Badizinska pirkstu no

spiedumiem. Laura bija pārliecināta par deviņdesmit deviņiem procentiem, ka tas nebija arī viņa nospiedums. Izrādījās, ka viņai taisnība. Uzmanīgi uzbērusi pulveri, viņa noņēma nospiedumu un, aizpildījusi karti, gandrīz skriešus metās uz Frenka ofisu. Viņa detektīvu satika ar cepuri galvā un mēteli mugurā. Viņš to aši noģērba.

-   Nevar būt, Laura.

-   Vai tu gribi pārbaudīt? Tad pajautā Petisam, vai viņš atceras, ka Rodžers pielēja eļļu?

Frenks piezvanīja uz firmu, bet Petiss jau bija aizgājis mājās. Zvani uz mājām palika bez atbildes.

Saimona skatījās uz pirkstu nospiedumu karti kā uz visvērtīgāko dārgakmeni pasaulē.

-   Met mieru. Es pārbaudīšu mūsu arhīvus. Neiešu mājās visu nakti, ja būs nepieciešams. Mēs varētu pieprasīt Fērfaksai atļauju izmantot štata policijas APNS. Mūsu nolādētais dators joprojām ir sabojājies. Saimona runāja par automātisko pirkstu nospiedumu identifikācijas sistēmu, kas atradās Ričmondā. Ar tās palīdzību latentos pirkstu nospiedumus, ko atklāja nozieguma vietā, varēja salīdzināt ar tiem, kas bija ievadīti štata datoru datu bāzē.

Frenks kādu brīdi pārdomāja.

-   Man ienāca prātā kaut kas labāks.

-   Kas tad?

Frenks no kabatas izvilka vizītkarti, pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru.

-   Lūdzu aģentu Bilu Bērtonu.

•i» $ ^

Bērtons pa ceļam savāca Frenku un abi kopā devās uz FĪB Hūvera ēku, kas atradās Pensilvānijas avēnijā. Lielākā daļa tūristu pazīst šo masīvo celtni, kas ir diezgan ne

glīta. To parasti apskata, apmeklējot Vašingtonu. Tajā atrodas Nacionālā noziegumu informācijas centra datorizētā informācijas sistēma. Tā sastāv no četrpadsmit centralizētas sadales datu bāzēm un divām pakārtotām sistēmām, kas kopā veido pasaulē lielāko zināmo noziedznieku arhīvu. Automātiskā identifikācijas sistēma (AIS) kā informācijas centra sastāvdaļa bija policistu labākais draugs. Sajās datu bāzēs uzkrāti desmitiem miljonu noziedznieku pirkstu nospiedumi, un Frenka izredzes pieauga.

Pēc tam, kad viņš bija iesniedzis pirkstu nospieduma paraugu FIB laborantiem ar nepārprotamām instrukcijām, ka šis pasūtījums jāizpilda pēc iespējas ātrāk, Bērtons un Frenks nostājās ārpusē gaitenī un nervozi malkoja kafiju.

-    Tas prasīs diezgan ilgu laiku, Set. Dators izsviedīs kādu kaudzi iespēju. Laborantiem vēl pašiem savām acīm jāpārliecinās. Es uzkavēšos un tev paziņošu, tiklīdz pienāks atbilde.

Frenks pārbaudīja savu pulksteni. Viņa jaunākā meita piedalījās skolas izrādē, kas sākas pēc četrdesmit minūtēm. Viņai bija jātēlo dārzenis, bet šai mazajai meitenei pašreiz tas likās pats svarīgākais notikums viņas dzīvē.

-   Tu esi pārliecināts?

-   Atstāj man tikai telefona numuru, pa kuru varu tevi sazvanīt.

Frenks iedeva numuru un aizsteidzās. Pirkstu nospiedums varēja izrādīties piederošs kādam degvielas uzpildes stacijas darbiniekam. Tomēr Frenks nojauta, ka šoreiz paveiksies. Kristīne Salivena jau kādu laiku bija mirusi. Tik atdzisušas pēdas parasti palika tikpat aukstas kā upuris, kas atdusējās sef šas pēdas zem zemes. Bet atdzisušās pēdas pēkšņi bija sakarsušas. Redzēs, vai tās atkal izzudīs vai nē. Pagaidām Frenks priecājās par siltumu. Viņš

pasmaidīja, iedomādamies nevis par to, kā viņa sešgadīgā meita tēlos gurķi, bet par ko citu.

Bērtons noraudzījās, kā viņš aizgāja, smaidīdams pavisam cita iemesla dēļ. Ievadot latentos nospiedumus APNS, varbūtības faktors bija deviņdesmit procenti. Tas nozīmēja, ka sistēma piedāvās ne vairāk kā divas iespējas un, visticamāk, vienu. Bez tam, Bērtons bija saņēmis lielākas pilnvaras, nekā viņš bija pastāstījis Frenkam. Tas viss ļāva Bērtonam iegūt tik dārgo laiku.

Tovakar Bērtons skatījās uz vārdu, kas viņam pilnīgi neko neizteica:

LUTERS ALBERTS VITNEJS; DOB 8/5/29.

Bija uzrādīts arī viņa sociālās apdrošināšanas numurs. Pirmie trīs skaitļi bija 179, kas norādīja, ka tas izsniegts Pensilvānijā. Vitnejs bija raksturots kā piecas pēdas astoņas collas garš sešdesmit gadus vecs vīrietis ar divu collu garu rētu uz kreisā priekšdelma. Tas saskanēja ar Petisa sniegto raksturojumu par Rodžeru.

Izmantodams Nacionālā noziegumu informācijas centra starpštatu identifikācijas datu bāzi, Bērtons bija ieguvis arī labu ieskatu šī vīra pagātnē. Atskaitē bija norādītas trīs iepriekšējās sodāmības par laupīšanu. Vitnejs bija izcietis sodu trijos dažādos štatos. Viņš bija nosēdējis ilgu laiku cietumā, no kurienes pēdējo reizi iznācis septiņdesmito gadu vidū. Kopš tā laika nekāda informācija neparādījās. Vismaz policijas rīcībā nebija nekādu ziņu. Bērtons jau agrāk bija sastapis šādus vīrus. Tie turpināja savu nodarbošanos, kļūdami aizvien lielāki meistari savā izvēlētajā profesijā. Bērtons varēja saderēt, ka Vitnejs ir viens no viņiem.

Viņa pēdējā zināmā adrese bija Ņujorkā pirms gandrīz divdesmit gadiem.

Iedams pa vieglāko ceļu, Bērtons devās pie telefona automāta gaitenī un paņēma visas vietējās telefonu grāmatas. Vispirms viņš izmēģināja štata telefonus. Pārsteidzošā kārtā viņš tur neko neatrada. Nākošais bija Ziemeļvirdžīnijas telefonu saraksts. Tajā bija trīs Luteri Vitneji. Sekojošais telefona zvans viņu savienoja ar Virdžīnijas štata policiju, ar kuru viņam bija ilggadēji kontakti. Ar datora palīdzību viņš piekļuva motorizēto transporta līdzekļu nodaļas arhīvam. Divi no Luteriem Vitnejiem nederēja; viens bija divdesmit trīs gadus vecs un otrs astoņdesmit piecus. Luters Vitnejs, kurš dzīvoja Istvašingtonas avēnijā 1645, Ārlingtonā, bija dzimis 1929. gada 5. augustā, un viņa sociālās apdrošināšanas numurs, kuru viņš Virdžīnijā izmantoja šofera tiesību vietā, apstiprināja, ka tas būs īstais vīrs. Bet vai viņš bija Rodžers? To varēja uzzināt tikai ar vienu paņēmienu.

Bērtons izvilka savu piezīmju bloknotu. Frcnks bija ļoti izpalīdzīgs, ļaudams Bērtonam izpētīt izmeklēšanas materiālus. Signāls noskanēja trīs reizes, pirms Džeroms Petiss pacēla klausuli. Izvairīgi stādījies priekšā kā Frenka ofisa darbinieks, Bērtons uzdeva jautājumu. Sekoja piecas garas sekundes, un Bērtons pūlējās nomierināt savus nervus, klausīdamies vīra ātrajā elpošanā līnijas otrā galā. Atbildes dēļ bija vērts gaidīt šo īso mirkli.

-   Jums taisnība, viņš ir īstais. Motors gandrīz noslāpa. Kāds bija atstājis atskrūvētu eļļas tvertnes vāciņu. Rodžers par to parūpējās, jo viņš sēdēja uz eļļas bundžas, ko mēs vedām līdzi mašīnas aizmugurē.

Bērtons viņam pateicās un nolika klausuli. Viņš ieskatījās pulkstenī. Viņam vēl bija laiks, pirms būs jāatstāj informācija Frenkam. Par spīti pierādījumiem, Bērtons vēl nebija pilnīgi pārliecināts, vai Vitnejs bija tas vīrs, kas sē

dēja slepenajā telpā. Tomēr Bērtons intuitīvi juta, ka Vitnejs ir īstais. Luters Vitnejs droši vien nebija tuvojies savai mājai pēc nozieguma, taču Bērtons gribēja kaut ko vairāk uzzināt par šo vīru un varbūt izpētīt, kurp viņš devies. Vislabākais veids, kā to izdarīt, bija pārbaudīt viņa dzīves vietu, pirms tur bija ieradusies policija. Cik vien ātri varēdams, viņš devās uz mašīnu.

7 >

*  * *

Laiks atkal bija kļuvis mitrs un auksts. Dabasmāte spēlējās ar visvarenāko pilsētu uz zemeslodes. Stikla tīrītāji nepaguruši kustējās pār automašīnas priekšējo stiklu. Keita īsti nezināja, kāpēc viņa šeit atradās. Viņa šo māju pa visiem šiem gadiem bija apmeklējusi tikai vienu reizi. Un toreiz viņa bija sēdējusi mašīnā, kamēr Džeks devās iekšā Luteru apciemot. Lai pateiktu, ka viņš taisās precēt Lutera vienīgo meitu. Džeks bija uz to pastāvējis, lai gan viņa apgalvoja, ka Luteram būs vienalga. Acīmredzot tā bija. Viņš bija iznācis uz lieveņa un skatījies uz Keitu. Viņš smaidīdams stāvēja dīvainā pozā, kas norādīja uz viņa vilcināšanos meitai tuvoties. Viņš gribēja to apsveikt, bet īsti nezināja, kā to izdarīt viņu sarežģīto attiecību dēļ. Viņš bija paspiedis Džeka roku, uzsitis viņam uz pleca un pēc tam paskatījies uz Keitu, it kā gaidīdams viņas atzinību.

Viņa bija apņēmīgi skatījusies uz otru pusi, sakrustojusi rokas uz krūtīm, kamēr Džeks iekāpa atpakaļ mašīnā un abi aizbrauca. Keita sānu spogulī bija ieraudzījusi Lutera atspulgu. Viņš izskatījās daudz mazāks, nekā viņa atcerējās. Viņas atmiņās tēvs vienmēr uz visiem laikiem simbolizēs kaut ko milzīgu, uz kuru viņa bija apvainojusies un no kura viņa baidījās. Šī apjomīgā masa piepildīja visu

telpu, un viņai trūka elpas. Viņa negribēja atzīt, ka šāda būtne nekad nav pastāvējusi. Viņa nekad vairs negribēja stāties sakaros ar šo tēlu, tomēr nespēja noturēties. Vairāk nekā minūti, kamēr viņas mašīna uzņēma ātrumu, Keita atsauca atmiņā to vīru, kurš viņai bija devis dzīvību, bet pēc tam tik brutāli izrīkojies ar viņu un viņas māti.

Toreiz, kad mašīna brauca prom, Luters bija stāvējis un skatījies uz Keitu, un viņa sejā atspoguļojās skumju un rezignācijas izteiksme, kas meitu pārsteidza. Bet viņa to bija iztulkojusi kā Lutera kārtējo paņēmienu likt viņai justies vainīgai. Viņa nespēja pieņemt, ka viņš prata arī būt labs. Viņš bija zaglis. Viņš nerēķinājās ar likumu. Viņš bija kā barbars civilizētā sabiedrībā. Viņa čaulā nevarēja būt vietas sirsnībai. Toreiz mašīna bija pagriezusies ap stūri un viņa tēls izzudis tā, it kā viņš būtu pie auklas piesiets ķipars, kurš pēkšņi tiek parauts projām.

Keita iegriezās mājas piebraucamajā ceļā. Logi bija piķa melnumā. Kamēr viņa sēdēja, automašīnas priekšējās ugunis izgaismoja kāda auto aizmuguri, kas bija novietots viņai priekšā, un viņai iesāpējās acis. Keita izslēdza ugunis, dziļi ieelpoja, lai nomierinātos, un izkāpa laukā aukstumā un mitrumā.

Iepriekšējais sniegputenis nebija bijis pārāk spēcīgs, un viņai zem kājām gurkstēja plāna sniega kārtiņa, dodoties uz parādes durvīm. Temperatūra solīja apledojumu naktī. Viņa ar vienu roku atbalstījās pret Lutera mašīnas sāniem, lai noturētu līdzsvaru. Necerot sastapt savu tēvu mājās, Keita tomēr bija izmazgājusi un ieveidojusi matus un uzvilkusi vienu no saviem kostīmiem, ko parasti rezervēja tiesas zālei. Ari seja viņai bija spilgtāk krāsota. Viņa zināmā veidā bija veiksminiece, un, ja nejaušība viņus nostādītu aci pret aci, Keita gribēja, lai viņš saprastu, ka par

spīti nodarītajai pārestībai, viņa meita bija ne vien izdzīvojusi, bet viņai klājās labi.

Atslēga joprojām bija tajā pašā vietā, kuru Džeks viņai bija parādījis pirms tik daudz gadiem. Viņai vienmēr kā likteņa ironija bija licies tas, ka profesionāls zaglis atstāj savu īpašumu tik viegli pieejamu. Kamēr Keita atslēdza durvis un lēnām iegāja iekšā, viņa neievēroja mašīnu, kas bija piebraukusi un apstājusies ielas pretējā pusē, un šoferi, kas viņu uzmanīgi vēroja un pierakstīja viņas mašīnas numuru.

Mājā varēja just ilgstošas pamestības pelējuma smaku. Viņa dažkārt bija iztēlojusies, kā šeit izskatījās no iekšpuses. Keita iedomājās, ka te viss būs kārtīgs, un viņa nebija vīlusies.

Tumsā viņa apsēdās krēslā dzīvojamajā istabā, nenojauzdama, ka tas bija viņas tēva mīļākais krēsls. Viņa nezināja arī to, ka Luters neapzinoties bija darījis to pašu, kad apmeklēja viņas māju. Uz kamīna viņa ieraudzīja fotogrāfiju. Tai bija jābūt vismaz trīsdesmit gadus vecai. Māte turēja Keitu rokās. Viņa bija ietīta autiņos, un no rozā cepurītes apakšas bija izspraukušās dažas melnas matu šķipsnas. Viņa bija piedzimusi ar ļoti bieziem matiem. Viņas tēvs piemīlīgs, platmali galvā stāvēja blakus mātei un meitai. Viņa muskuļotā roka viegli skāra Keitas sīkos, izstieptos pirkstiņus.

Keitas māte to pašu fotogrāfiju bija glabājusi uz spoguļa līdz savam nāves brīdim. Bēru dienā Keita to bija aizmetusi, nolādēdama tuvību starp tēvu un meitu, ko rādīja šis foto. Viņa to bija iznīcinājusi pēc tam, kad viņas tēvs pagāja garām viņas mājai, un viņa bija dusmās metusies viņam virsū. Viņas tēvs nereaģēja, neaizsargājās, bet vienkārši stāvēja un saņēma viņas dusmu izvirdumu. Jo klu

sāks viņš kļuva, jo vairāk tas Keitu satracināja, un viņa bija tēvu iepļaukājusi abām rokām, kamēr citi cilvēki bija viņu savaldījuši. Tikai pēc tam tēvs bija uzlicis cepuri, atstājis puķes, ko bija atnesis, uz galda un no viņas sitieniem apsārtušu seju un asarām acīs izgājis pa durvīm, klusi tās aiz sevis aizvērdams.

Kamēr Keita sēdēja tēva krēslā, viņai ienāca prātā, ka arī viņš todien bija sērojis par sievieti, kuru viņš, iespējams, bija mīlējis ilgu laiku un kura noteikti bija mīlējusi viņu. Keita sajuta kamolu kaklā un piespieda pie tā pirkstus.

Viņa piecēlās un apstaigāja māju, uzmanīgi ielūkodamās katrā istabā, un kļuva aizvien nervozāka, uzturoties tēva valstībā. Guļamistabas durvis bija pavērtas, un viņa beidzot nolēma tās atvērt līdz galam. Iegājusi iekšā, viņa uzdrošinājās ieslēgt gaismu, un, kamēr viņas acis aprada ar pāreju no tumsas gaismā, viņas skatiens pievērsās naktsskapītim. Keita tam tuvojās un apsēdās uz gultas malas.

Fotogrāfiju kolekcija bija kā maza viņai veltīta svētnīca. No agras bērnības līdz šodiēnai te bija attēlota visa viņas dzīve. Katru nakti, kad viņas tēvs devās gulēt, pēdējais, ko viņš redzēja, bija meita. Bet Keitu visvairāk šokēja tas, ka šeit bija viņas vēlāko gadu fotogrāfijas kad viņa bija absolvējusi koledžu un juridisko fakultāti. Viņas tēvs noteikti nebija lūgts šajās reizēs, bet tās šeit bija iemūžinātas. Nevienā no fotogrāfijām viņa nepozēja. Viņa vai nu gāja, vai kādam māja ar roku, vai stāvēja, neievērodama fotogrāfu. Keita pievērsās pēdējai fotogrāfijai, kurā viņa kāpa lejup pa Aleksandrijas tiesu nama kāpnēm. Tā bija viņas pirmā diena tiesas zālē. Viņa bija pārncrvozējtisies līdz nāvei, kaut gan tā bija tikai kāda sīka pārkāpuma lieta. Platais smaids viņas sejā vēstīja par uzvaru.

Keita nevarēja saprast, kā viņa nevienu reizi nebija tēvu redzējusi. Tad viņa pārdomāja, ka varbūt bija ievērojusi, tikai negribēja to atzīt.

Viņas pēkšņā reakcija bija dusmas. Viņas tēvs bija visus šos gadus viņu izspiegojis. Viņš bija apgājies vardarbīgi ar šiem īpašajiem viņas dzīves notikumiem. Viņš bija Keitu aizskāris ar savu nelūgto klātbūtni.

Viņas nākošā reakcija bija atšķirīga. Saprazdama, ka viņu pārņem citas jūtas, viņa pēkšņi pielēca kājās un metās laukā no istabas. Tieši tajā brīdī viņa saskrējās ar liela auguma vīrieti, kas stāvēja uz sliekšņa.

^ ^

-   Piedodiet vēlreiz, kundze, es nevēlējos jūs pārsteigt.

-   Mani pārsteigt? Jūs mani pārbiedējāt līdz nāvei. Keita apsēdās uz gultas, mēģinot nomierināties un nomākt drebuļus, bet vēsā māja tos tikai pastiprināja.

-    Atvainojiet, kāpēc slepeno dienestu interesē mans tēvs?

Viņa paraudzījās uz Bilu Bērtonu ar izbailēm acīs. Vismaz viņš tās iztulkoja kā bailes. Viņš bija Keitu novērojis, kamēr viņa atradās guļamistabā, un ātri novērtējis viņas motīvus pēc smalkajām ķermeņa kustībām. Šo prasmi viņš bija izkopis gadu gaitā, pārlūkodams bezgalīgus cilvēku pūļus, lai sameklētu vienu vai divas bīstamas personas, kas tur varētu slēpties. Viņš secināja atsvešinājusies meita un tēvs. Detaļas sāka veidot veselumu, un varbūt viņam paveiksies.

-    Mūs viņš patiesībā neinteresē, Vitneja kundze, bet Midltonas apgabala policiju gan.

-   Midltonas?

-    Jā, kundze. Esmu pārliecināts, ka esat lasījusi par

Kristīnes Salivenas slepkavību. Viņš izteica šo repliku, lai pārbaudītu viņas reakciju. Viņas sejā bija neticība.

-   Jūs domājat, ka mans tēvs ir ar to saistīts? Tas bija dabiski uzdots jautājums un neizskatījās, ka viņa īpaši aizstāvētos. Bērtonam bija svarīgi, lai izdotos tas plāns, ko viņš bija sācis veidot, tiklīdz bija viņu ieraudzījis.

-   Tā domā detektīvs, kas izmeklē šo lietu. Acīmredzot jūsu tēvs paklāju tīrīšanas brigādes sastāvā ar svešu vārdu iekļuvis Salivenu mājā neilgu laiku pirms slepkavības.

Keitai aizrāvās elpa. Viņas tēvs tīrījis paklājus? Protams, viņš bija izpētījis to vietu, izsvērdams tās iespējas, tāpat kā agrāk. Nekas nebija mainījies. Bet slepkavība?

-Es nespēju noticēt, ka viņš nogalinājis to sievieti.

-   Labi, bet jūs ticat, ka viņš mēģināja aplaupīt to māju, Vitneja kundze? Es domāju, tā nav ne pirmā, ne otrā reize, vai ne?

Keita skatījās lejup uz savām rokām. Beidzot viņa pagrozīja galvu.

-   Cilvēki mainās, kundze. Es nezinu, cik tuva jūs bijāt savam tēvam pēdējā laikā… Bērtons ievēroja nelielu, bet, saredzamu saraušanos, bet pierādījumi pietiekoši skaidri norāda, ka viņš bijis iejaukts. Un sieviete ir mirusi. Viņu varētu notiesāt ari ar mazākiem pierādījumiem.

Keita aģentu aizdomīgi nopētīja.

-   Kā jūs zināt par mani?

-   Es ieraugu, ka kāda sieviete iezogas vīrieša mājā, kuru meklē policija, un daru to, ko darītu jebkurš likuma sargs es pierakstīju jūsu automašīnas numuru. Jūsu reputācija ir nevainojama, Vitneja kundze. Štata policija ir ļoti augstās domās pārjums.

Viņa aplūkoja istabu.

-   Viņa šeit nav. Neizskatās, ka viņš šeit kādu laiku būtu uzturējies.

-   Jā, kundze. Es zinu. Vai jums gadījumā nav informācijas, kur viņš varētu būt? Vai viņš nav mēģinājis ar jums kontaktēties?

Keita domāja par Džeku un viņa vēlo nakts viesi.

-Nē.

Atbilde bija pārāk ātra, lai Bērtonam tas patiktu.

-   Būs labāk, ja viņš pats pieteiksies, Vitneja kundze. Ja nu viņu sagaida kāds policists ar ātru reakciju… Bērtons izteiksmīgi sarauca uz augšu uzacis.

-   Es nezinu, kur viņš ir, mister Bērton. Mans tēvs un es… mēs neesam tikušies… ilgu laiku.

-   Bet jūs pašlaik esat šeit, un jūs zinājāt, kur viņš glabā otru atslēgu.

Viņas balss bija kļuvusi par oktāvu augstāka.

-   Tā ir pirmā reize, kad esmu spērusi kāju viņa mājā.

Bērtons uzmanīgi nopētīja viņas sejas izteiksmi un izlēma, ka viņa runā patiesību. No tā, cik viņa slikti orientējās tēva mājā, Bērtons secināja, ka Keita un viņas tēvs bija svešinieki.

-   Vai jūs kaut kādā veidā varētu ar viņu sazināties?

-   Kāpēc? Es patiešām nevēlos šajā lietā tikt iejaukta, mister Bērton.

-    Diemžēl man bail, ka jūs jau zināmā mērā esat iejaukta. Būs labāk, ja jūs sadarbosieties.

Keita uzmeta somiņu plecā un piecēlās.

-    Paklausieties, aģent Bērton, nevajag mani veltīgi maldināt. Esmu pārāk ilgi strādājusi šajā nozarē. Ja policija vēlas tērēt laiku, mani nopratinot, manu telefonu var atrast telefonu grāmatā, nodaļā štata prokurori. Visu labu.

Viņa devās uz durvīm.

-   Vitneja kundze?

Keita apsviedās apkārt, gatava vārdu cīņai. Kaut arī

viņš pārstāvēja slepeno dienestu, Keita nedomāja ņemt viņu par pilnu.

-   Ja jūsu tēvs izdarījis noziegumu, tad viņš jātiesā un viņa vaina jāpierāda. Ja viņš ir nevainīgs, viņu atlaidīs brīvībā. Tāda ir šī sistēma. Jūs to zināt labāk par mani.

Keita jau gribēja atbildēt, kad viņas skatiens skāra fotogrāfijas. Viņas pirmā diena tiesas zālē. Šķita, ka tas noticis pirms vesela gadsimta, un savā ziņā tā bija patiesība, lai gan viņa to nevēlējās atzīt. Viņas smaids, šie sapņi par gaisa pilīm, ar ko visi sāk, tiekdamies pēc ideāla. Viņa jau sen bija nolaidusies atpakaļ uz zemes.

Lai kādu ērkšķainu atbildi viņa gatavoja, viņa to bija aizmirsusi. Šī atbilde palika jaunas, skaistas sievietes smaidā, kura tik daudz gribēja savā dzīvē panākt.

Bils Bērtons noskatījās, kā viņa pagriezās un aizgāja. Viņš palūkojās uz fotogrāfijām un pēc tam uz tukšo slieksni.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

-   Tev to, velns parāvis, nevajadzēja darīt, Bil. Tu teici, ka nejauksies izmeklēšanas darbā. Man vajadzētu tevi tūlīt pat ietupināt. Tad tavs boss dabūtu trūkties. Sets Frenks aizcirta atvilktni un piecēlās, ar acīm mezdams zibeņus uz lielo vīru.

Bils Bērtons beidza staigāt un apsēdās. Viņš bija gaidījis, ka saņems nosodījumu par savu rīcību.

-   Tev taisnība, Set. Bet, Dieva dēļ, esmu ilgu laiku pats strādājis par policistu. Tevis nebija, un es tur aizbraucu tikai, lai izpētītu to māju, un tad ieraudzīju kādu meiču ejam iekšā. Ko tu būtu manā vietā darījis?

Frenks neatbildēja.

-   Paklau, Set, tu vari mani patriekt, bet es tev pateikšu kā draugam šī sieviete ir mūsu rezerves kārts šajā spēlē. Ar viņas palīdzību mēs varētu noķert šo vīru.

Frenka saspringtā seja atslāba, un viņa dusmas noplaka.

-   Par ko tu runā?

-   Tā meitene ir viņa meita, viņa vienīgais bērns. Luters ir trlsreizējs neveiksminieks, profesionāls noziedznieks, kas ar gadiem kļuvis veiklāks. Viņa sieva beidzot no viņa šķīrās. Viņa to vairāk nespēja izturēt. Kad viņa sāka nokārtot savu dzīvi, vina nomira no krūts vēža.

7 *

Viņš apklusa.

Sets Frenks tagad ļoti uzmanīgi klausījās.

-   Turpini.

-   Keitu Vitneju satrieca viņas mātes nāve un viņas tēva nodevība, kā viņa to uzskata. Tādēļ viņa pārtraukusi jebkādus sakarus ar viņu. Bez tam, viņa iestājās juridiskajā fakultātē un pēc tam sāka strādāt par štata prokurora palīdzi. Viņa ieguva nesaudzīgas prokurores reputāciju, sevišķi ar īpašuma lietām saistītos noziegumos ielaušanās, zādzības, laupīšanas. Viņa vienmēr pieprasīja maksimālo soda mēru un, varu piebilst, parasti to panāca.

-   Kur, pie velna, tu smēlies visu šo informāciju?

-   Ar dažu telefona zvanu palīdzību. Cilvēkiem patīk parunāt par citu ļaužu bēdām, tad viņi jūtas tā, it kā viņu pašu dzīve būtu labāka, lai gan parasti tā nav.

-   Tātad ko šīs ģimenes nesaskaņas mums dod?

-    Set, vai tu neredzi iespējas? Šī meitene ienīst savu veco. Tas ir naids ar lielo burtu.

-Tātad tu gribi viņu izmantot, lai dabūtu viņu rokā? Ja viņi ir tik ļoti atsvešinājušies, kā mēs to panāksim?

-   Te jau ir tas āķis. Kā izriet ņo stāstītā, naidu un pazemojumu jūt tikai viņa, nevis tēvs! Viņš meitu mīl vairāk par visu pasaulē. Viņam mājās guļamistabā ir īsta svētnīca ar viņas fotogrāfijām. Es varu apgalvot, ka tas vīrs uzķersies.

-   Jā, bet tā ir tikai varbūtība. Ja viņš būs ar mieru sadarboties, kā meita var stāties ar tēvu sakaros? Viņš jau nesēdēs mājās pie telefona.

-   Nē, bet es varu derēt, ka viņš pārbauda atstātās telefonogrammas. Tev vajadzēja redzēt viņa māju. Šis vīrs ir ļoti kārtīgs viss atrodas savās vietās. Iespējams, ka visi rēķini tiek apmaksāti uz priekšu. Un viņam nav ne jausmas, ka esam viņam uz pēdām. Vismaz pagaidām nē. Varbūt viņš pārbauda automātisko atbildētāju vienreiz vai divreiz dienā. Katram gadījumam.

-   Viņa tēvam piezvanīs, norunās tikšanos, un mēs viņu notversim.

Bērtons piecēlās, izvilka no savas paciņas divas cigaretes un vienu pasniedza Frenkam. Abi aizsmēķēja.

-   Es to tā iedomājos, Set. Ja nu vienīgi tev rodas kāda labāka ideja.

-   Mums vēl viņa jāpārliecina. No taviem vārdiem es sapratu, ka viņai nav lielas vēlēšanās.

-   Manuprāt, tev ar viņu jāparunā. Bez manis. Varbūt es biju pārāk bargs. Man ir tāds paradums.

-   Ar to es nodarbošos rīt no rīta.

Frenks uzlika cepuri un uzvilka mēteli.

-   Paklau, es negribēju tevi aizskart, Bil.

Bērtons pasmaidīja.

-   Gribēji gan. Es būtu darījis to pašu tavā vietā.

-   Paldies par palīdzību.

-   Vienmēr gatavs.

Sets gatavojās iet prom.

-   Paklau, Set, mazs pakalpojums vecam profesionālim.

-   Kāds tas būtu?

-   Ļauj man piedalīties operācijā. Es vēlos redzēt viņa seju, kad cilpa savilksies.

-Tu esi dabūjis atļauju. Es tev piezvanīšu pēc tam, kad būšu ar viņu aprunājies. Tagad policists dosies mājās pie ģimenes. Dari to pašu, Bil.

-   Izsmēķēšu cigareti un būšu prom, kā likts.

Frenks aizgāja. Bērtons apsēdās, lēnām izsmēķēdams savu cigareti, un pēc tam to izdzēsa pusizdzertajā kafijas tasē.

Viņš būtu varējis Setam Frenkam neizpaust Vitneja vārdu, bet pateikt, ka FĪB nav atklājis nospiedumu īpašnieku. Tomēr šī spēle būtu pārāk bīstama. Ja Frenks kād

reiz to atklātu, un detektīvs to varētu ar daudziem dažādiem paņēmieniem caur neatkarīgiem informācijas kanāliem, tad Bērtons būtu pagalam. Šo mānīšanos nekad nevarētu izskaidrot. Būtu jāsaka patiesība. Bet tā nebija izeja. Turklāt Bērtonam bija nepieciešams Frenks, lai atrastu Vitneju. Slepenā dienesta aģenta plāns bija ļaut detektīvam nomedīt šo bijušo cietumnieku viņu tikai atrast, nevis arestēt.

Bērtons piecēlās un uzvilka mēteli. Luters Vitnejs bija atradies nepareizā vietā, nepareizā laikā, kopā ar nepareizajiem cilvēkiem. Viņš pat nedzirdēs šāvienu. Viņš būs miris, pirms neironi paspēs viņa smadzenēm noraidīt impulsu. Tāda ir veiksme dažreiz tā ir jūsu pusē, dažreiz pret jums. Ja viņš tikai spētu izdomāt, kā pamest prezidentu un viņa padomnieci uz sēkļa, viņš būtu labi pastrādājis. Bet tas diemžēl viņam nebija pa spēkam.

*  * *

Kolins apturēja mašīnu tālāk no mājas uz ielas. Dažas atlikušās krāsainās lapas lēnām krita lejup pār viņu, virpuļodamas vieglajā vējā. Kolins bija ģērbies ikdienas drēbēs džinsos, kokvilnas puloveri un ādas jakā. Zem jakas neredzēja pistoles maksti. Viņa mati vēl bija mitri no dušas, un no sporta kurpēm rēgojās kailas potītes. Viņš izskatījās pēc studenta, kas dodas uz koledžas bibliotēku vēlu vakarā, lai mācītos, vai uz ballīti pēc sestdienas pēcpusdienas futbola spēles.

Iedams uz mājas pusi, viņš sāka nevozēt. Telefona zvans viņu bija pārsteidzis. Viņas balss bija izklausījusies normāla, bez sasprindzinājuma vai dusmām. Bērtons bija teicis, ka viņa visu bija sapratusi un labi pārdomājusi. Bet viņš zināja, kā Bērtons prata aizskart cilvēkus, un tāpēc

Kolins bija norūpējies. Atļaut viņam savā vietā doties uz tikšanos ar dāmu varbūt nebija pārāk apdomāts gājiens no Kolina puses. Bet likmes bija augstas. Bērtons viņam bija atvēris acis.

Uz viņa klauvējienu durvis pavērās, un viņš iegāja iekšā. Viņam pagriežoties, durvis tika aizvērtas, un viņa stāvēja Kolina priekšā smaidoša un ģērbusies sniegbaltā naktskreklā, kas bija pārāk īss un pārāk šaurs. Rasela pacēlās uz kailajiem pirkstgaliem un viņu maigi noskūpstīja uz lūpām. Tad viņa saņēma Kolinu aiz rokas un veda uz guļamistabu.

Viņa aicināja viņu atgulties gultā. Stāvēdama viņa priekšā, viņa atsēja lentītes, kas saturēja kopā vieglo apģērba gabalu, un ļāva tam noslīdēt uz grīdas. Viņš jau sāka celties, bet viņa to viegli pagrūda atpakaļ.

Rasela lēnām uzkāpa viņam virsū, ar pirkstiem izbraukdama caur viņa matiem. Viņa ar roku sataustīja viņa džinsu priekšu un ar naga galu paberzēja to vietu. Viņš sāpēs gandrīz ievaidējās. Kolins vēlreiz mēģināja viņai pretoties, bet Rasela piespieda viņu pie gultas. Viņa noņēma viņam jostu un atvēra rāvējslēdzi. Bikses noslīdēja uz grīdas. Pēc tam viņa novilka viņa apakšbikses. Tad viņa ar kājām to cieši saspieda.

Viņa ar savām lūpām pieskārās viņa mutei un pēc tam tās piekļāva viņa ausij.

-   Tim, tu taču mani gribi, vai ne? Tu šausmīgi gribi ar mani pārgulēt.

Viņš ievaidējās un satvēra viņas gurnus, bet viņa atrāva viņa rokas.

-   Vai ne?

-   Jā.

-Es arī tevi ļoti gaidīju tonakt. Un tad parādījās viņš.

-   Es zinu, piedod. Mēs runājām un…

-   Viņš man izstāstīja, ka tu neko par mums neteici, ka tu biji džentlmenis.

-   Tā nav viņa darīšana.

-   Pareizi, Tim. Tā nav viņa darīšana. Un tagad tu gribi ar mani pārgulēt, vai ne?

-Ak, Dievs… Jā, Glorija, protams,

-Tik ļoti, ka tas tev dara sāpes?

-   Es beidzos nost. Pie velna, es vairs nevaru izturēt.

-   Tu tik labi jūties, Tim… Tu jūties tik labi!

-   Pagaidi mīļā, pagaidi. Tu vēl nezini, kas ir labi.

-    Es zinu, Tim. Es domāju tikai par tevi. Tu taču to saproti, vai ne?

-   Jā. Kolinam tā sāpēja, ka asaras saskrēja acīs. Viņa tās nolaizīja.

-   Vai tu esi pārliecināts, ka mani gribi? Pilnīgi pārliecināts?

-Jā.

Kolins vispirms to sajuta, un tikai pēc tam viņa prāts to apjēdza, kā auksta ūdens šalti.

-   Vācies. Šis vārds tika izrunāts lēnām, apdomīgi, tā it kā viņa vairākas reizes būtu izmēģinājusi, lai panāktu pareizo balss toni un modulāciju. Viņa izgaršoja katru zilbi. Rasela nokāpa nost, pietiekoši stipri saspiezdama viņa locekli, tā ka viņam bija jācīnās pēc elpas.

-   Glorija…

Rasela iemeta tam džinsus sejā. Kamēr viņš piecēlās, viņa jau bija tērpta biezā, garā rīta kleitā.

-   Vācies ārā no manas mājas, Kolin, tūlīt pat!

Viņš nokaunējies ātri apģērbās, kamēr viņa stāvēja, to vērodama. Viņa tam sekoja līdz parādes durvīm, un, kad, tās atvēris, viņš pārkāpa pāri slieksnim, viņa to pēkšņi pagrūda un aizcirta aiz viņa durvis.

Kolins paraudzījās atpakaļ, kādu bridi apcerēdams, vai viņa smējās vai raudāja aiz durvīm, vai vispār neizrādīja nekādas emocijas. Viņš nebija vēlējies viņu aizskart. Viņš bija viņu nostādījis neveiklā situācijā. Viņam nevajadzēja tā rīkoties. Rasela viņam par to bija atmaksājusi, manipulējusi ar viņu kā ar kādu izmēģinājuma trusīti un pēc tam patriekusi.

Iedams uz mašīnu, viņš atcerējās viņas sejas izteiksmi un juta atvieglojumu, ka viņu neilgais sakars bija beidzies.

ifc >Js jJi

Pirmo reizi, kopš Keita strādāja štata prokuratūrā, viņa piezvanīja, lai pateiktu, ka ir saslimusi. Līdz zodam ietinusies segās, viņa sēdēja, atbalstījusies uz spilveniem, un skatījās tumsā. Katru reizi, kad viņa mēģināja izkāpt no gultas, viņas priekšā nostājās Bila Bērtona tēls kā milzīgs granīta bluķis, draudēdams viņu sadragāt.

Keita ieslīdēja dziļāk gultā, iegrimdama mīkstajā matracī. Sajūta bija tāda, it kā viņa ienirtu zem silta ūdens virsmas, kur nevarēja ne dzirdēt, ne redzēt, kas notika apkārt.

Drīz viņi ieradīsies. Tāpat kā pēc mātes pirms daudziem gadiem. Cilvēki, kas viņu stūma laukā, apbēra Keitas māti ar jautājumiem, uz kuriem viņa nespēja atbildēt. Viņi meklēs Luteru.

Viņa atcerējās Džeka dusmu izvirdumu tonakt un cieši aizmiedza acis, cenzdamās aizmirst vina teikto.

' >

Lai velns viņu parauj.

Viņa jutās nogurusi. Tas bija lielāks nogurums nekā pēc tiesas prāvas. Tēvs viņai bija nodarījis pāri, tāpat kā viņas mātei. Ievilcis viņu zirnekļa tīklā pret pašas gribu. Viņa to ienīda un vēlējās saplosīt, ja varētu.

Keita atkal piecēlās sēdus, izjuzdama elpas trūkumu.

Viņa cieši aptvēra kaklu ar pirkstiem, mēģinādama atvairīt nākošo lēkmi. Kad tā beidzās, viņa pagriezās uz sāniem un skatījās uz mātes fotogrāfiju.

Viņš bija vienīgais, kas viņai palicis. Luters Vitnejs bija vienīgais no ģimenes. Lai Dievs stāv viņai klāt.

Keita gulēja uz muguras un gaidīja klauvējienu pie durvīm. Mātei sekoja meita. Tagad bija pienākusi viņas kārta.

& ^ %

Tai pašā laikā, tikai desmit minūšu gājiena attālumā, Luters atkal aplūkoja veco avīžrakstu. Viņu gaidīja kafijas tase, ko viņš bija piemirsis. Mazais ledusskapis fonā dūca. Pa televizoru turpinājās CNN pārraide. Citādi istabā valdīja pilnīgs klusums.

Vanda Brūma bija viņa draudzene. Laba draudzene. Kopš abu nejaušās tikšanās Filadelfijā pēc Lutera pēdējā ieslodzījuma un Vandas pirmā un vienīgā. Tagad arī viņa bija mirusi. Pati atņēmusi sev dzīvību tā bija rakstīts laikrakstā. Viņa bija nomirusi uzļ mašīnas priekšējā sēdekļa pēc tam, kad iedzērusi kādu sauju tablešu.

Luters nekad nebija dzīvojis kā vidusmēra pilsoņi, bet pat viņam bija smagi ap sirdi. Pašlaik viņa dzīve līdzinājās nepārtrauktam murgam, izņemot to, ka katru reizi, kad viņš pamodās un pavērās spogulī, pār viņa seju ritēja auksta ūdens strūkla. Viņš redzēja, ka ar katru dienu viņa sejā ievilkās aizvien dziļākas grumbas un acis iekrita. Viņš saprata, ka šoreiz vairs neatkopsies.

Domājot par Vandas traģisko aiziešanu, viņš atcerējās, ka ielaušanās Salivenu mājā bija viņas ideja. To bija radījusi viņas iztēle, un viņa šai domai bija stūrgalvīgi pieķērusies, par spīti brīdinājumiem gan no Lutera, gan viņas mātes puses.

Viņi abi to bija izplānojuši un paveikuši. Tas bija pavisam vienkārši. Un, raugoties atpakaļ, viņš saprata, ka ari pats to bija gribējis paveikt. Tas bija kā izaicinājums, kas solīja milzīgu ieguvumu, un tādēļ tam bija grūti pretoties.

Nez, kā Vanda jutās, kad Kristīne Salivena neieradās ar paredzēto lidmašīnu? Viņai nebija nekādas iespējas Luteram paziņot, ka tā vieta nebija tik tukša, kā viņš bija cerējis.

Viņa bija Kristīnes Salivenas draudzene. Ta bija īsta draudzība. Tā vismaz Kristīnei atgādināja par īstiem cilvēkiem, dzīvojot kopā ar Valteru Salivenu un apmierinot tikai savas iegribas. Šajā dzīvē visi nebija tik skaisti kā Kristīne Salivena, bet izglītoti un ar labiem sakariem, un izsmalcināti tādi, kāda nebija un nekad nebūtu bijusi pati Kristīne. Un šīs draudzības vārdā Kristīne Salivena sāka Vandai stāstīt to, ko nevajadzēja. Viņa tai beidzot atklāja slepenās telpas atrašanās vietu aiz spoguļa durvīm.

Vanda bija pārliecināta, ka Saliveniem piederēja tik daudz, ka tie nejutīs kāda mazumiņa iztrūkumu. Dzīvē tā nenotika. Luters to zināja un, iespējams, ka to saprata arī Vanda, bet tagad vairs tam nebija nozīmes.

Dzīvodama grūtību pilnu dzīvi, kur naudas vienmēr bija tik maz, Vanda gribēja izvilkt lielo laimestu loterijā. Tāpat kā Kristīne Salivena. Neviena no viņām neapzinājās, ka par šādām lietām jāmaksā dārgi.

Luters bija aizlidojis uz Barbadosu, lai brīdinātu Vandu, bet viņa jau bija prom. Viņš bija nosūtījis vēstuli viņas mātei. Edvīna to noteikti viņai parādīja. Bet vai viņa bija Luteram noticējusi? Ja arī viņa bija, Kristīnes Salivenas dzīvība tomēr tika upurēta. Pati Vanda uzskatīja, ka tā upurēta viņas mantkārības un vēlmes iegūt mantas, uz kurām viņai nebija tiesību, dēļ. Luters iztēlojās, kā šīs domas

nomocīja viņa draudzenes prātu, kad viņa aizbrauca uz vientuļo vietu un atskrūvēja vāciņu, lai izņemtu tabletes un iegrimtu mūžīgā bezsamaņā.

Luters pat nebija varējis aiziet uz bērēm. Viņš nespēja Edvīnai Brūmai pateikt, kā viņš to nožēloja, jo negribēja viņu iejaukt šajā lietā. Viņš bija tikpat tuvs Edvīnai kā Vandai, varbūt pat tuvāks. Viņi abi ar Edvīnu bija pavadījuši kopā daudzus vakarus, mēģinot atrunāt Vandu no viņas plāniem, taču veltīgi. Tikai tad, kad abi saprata, ka viņa to izdarīs bez Lutera palīdzības, Edvīna bija lūgusi Luteru uzmanīt viņas meitu, lai viņa atkal nenokļūtu cietumā.

Viņš beidzot pievērsās privātsludinājumiem laikrakstā, un viņam bija nepieciešamas tikai dažas sekundes, lai atrastu to, ko meklēja. Viņš lasot nesmaidīja. Tāpat kā Bils Bērtons, arī Luters neticēja, ka Glorijai Raselai piemīt kādas rakstura iezīmes, kas viņu varētu glābt no pazušanas.

Viņš cerēja, ka viņi noticējuši, ka Luteru interesē tikai nauda. Luters izvilka papīra lapiņu un sāka rakstīt.

: . i . V

*  * *

-   Uzziniet konta numuru. Bērtons sēdēja pretī Raselai viņas ofisā un malkoja diētisko kolu, bet īstenībā vēlējās kaut ko stiprāku.

-   Es jau to daru, Bērton. Rasela ielika auskaru atpakaļ ausī un novietoja telefona klausuli uz aparāta.

Kolins klusēdams sēdēja stūrī, Rasela vēl nebija ar viņu sasveicinājusies, lai gan viņš bija ieradies kopā ar Bērtonu pirms divdesmit minūtēm.

-   Kad viņš pieprasa naudu? Bērtons palūkojās uz Raselu.

-   Ja telegrāfa pārskaitījums nesasniegs norādīto rēķinu līdz bankas darba dienas beigām, tad mēs varam nepiedzī

vot rītdienu. Viņa paskatījās uz Kolinu, tad atkal pievērsās Bērtonam.

-   Velns parāvis! Bērtons piecēlās.

Rasela nikni uz viņu paskatījās.

-   Manuprāt, tu solīji par to parūpēties, Bērton.

Viņš ignorēja viņas skatienu.

-   Vai viņš raksta, kad domā atgādāt to priekšmetu?

-   Tiklīdz nauda tiks saņemta, viņš sniegs mums informāciju par vietu, kur tas atradīsies.

-   Tātad mums viņam jāuzticas?

-   Tā izskatās.

-  Kā viņš var zināt, ka mēs jau esam saņēmuši vēstuli? Bērtons sāka soļot šurp turp.

-   Es to atradu šorīt savā pastkastītē. Parasti manu pastu piegādā pēcpusdienās.

Bērtons iekrita krēslā.

-   Jūsu nolādētajā pastkastītē! Jūs gribat teikt, ka viņš bijis pie jūsu mājas?

-   Es šaubos, vai viņš būtu uzticējis kādam citam nogādāt šo īpašo vēstuli.

-   Kā jūs iedomājāties pārbaudīt pastkastīti?

-   Bija izkārts karogs. Rasela gandrīz pasmaidīja.

-   Šim vīram ir iekšas. Es to nevaru noliegt, priekšniec.

-   Acīmredzot stiprākas par jūsējām. Viņa pateica šo frāzi, veselu minūti skatīdamās uz Kolinu. Viņš izvairījās no viņas skatiena un raudzījās grīdā.

Bērtons pie sevis smaidīja, to redzot. Viss bija kārtībā. Zēns viņam pēc dažām nedēļām teiks paldies par to, ka viņš to izglābis no “Melnās atraitnes” tīkliem.

-   Mani nekas vairs nepārsteidz, priekšniec. Un jūs? Viņš paskatījās uz Raselu un pēc tam uz Kolinu.

Viņa nepievērsa uzmanību šai piezīmei.

-   Ja nauda netiks pārskaitīta, tad mums jābūt gataviem, ka viņš kaut kādā veidā to paziņos sabiedrībai. Ko lai mēs iesākam?

Prezidenta galvenās padomnieces mierīgā izturēšanās nebija izlikšanās. Viņa bija nolēmusi, ka pietiek raudāt un laist pār lūpu katru mīļu brīdi. Viņai bija nodarīts pāri, un viņa bijusi nostādīta neērtā situācijā ar to pietika visai viņas atlikušajai dzīvei. Lai nāk, kas nākdams, viņu tas vairs neskāra. Viņa jutās pārsteidzoši labi.

-   Cik daudz viņš grib? Bērtons jautāja.

-   Piecus miljonus, viņa atbildēja.

Bērtons iepleta acis.

-   Un jums ir tik daudz naudas? Kur jūs to ņemsiet?

-   Tā nav jūsu darīšana.

-   Vai prezidents to zina? Bērtons uzdeva šo jautājumu, pārāk labi zinādams atbildi.

-   Arī tā nav jūsu darīšana.

Bērtons negribēja uzstāt. Galu galā, kāda viņam daļa.

-   Atbildot uz jūsu jautājumu,I mēs kaut ko esam darījuši lietas labā. Ja es būtu jūsu vietā, es izdomātu kādu paņēmienu, kā šo naudu atgūt. Pieci miljoni dolāru neko nenozīmē cilvēkam, kas drīz vairs nebūs dzīvs.

-   Jūs nevarat nogalināt to, ko nespējat sameklēt, Rasela atcirta.

-   Taisnība, priekšniec. Bērtons apsēdās un pārdomāja savu sarunu ar Setu Frenku.

*  * *

Atverot durvis, Keita bija pilnīgi apģērbusies. Viņa nez kādēļ iedomājās, ka pratināšana vilktos ilgāk, ja viņa būtu rīta kleitā. Viņa jutās tik viegli aizskarama, kaut arī to nevēlējās atzīt.

-   Nesaprotu, ko jūs no manis gribat.

-    Tikai nelielu informāciju, vairāk neko, Vitneja kundze. Es saprotu, ka jūs esat tiesu varas pārstāve, un, ticiet man, man nemaz nepatīk jūs pakļaut šādam pārbaudījumam, bet pašlaik jūsu tēvs ir aizdomās turēto saraksta pirmajā vietā ļoti sarežģītā lietā. Frenks uz viņu paraudzījās ar atklātu skatienu.

Abi sēdēja mazajā dzīvojamajā istabā. Frenks bija izvilcis savu piezīmju bloknotu. Keita sēdēja saspringusi uz dīvāna malas, mēģinādama nomierināties. Viņas pirksti burzīja smalku ķēdīti ap kaklu, savīdami to mazos mezgliņos.

-    No jūsu teiktā, leitnant, es saprotu, ka jums nav daudz pierādījumu? Ja es vestu apsūdzību šajā lietā, es nedomāju, ka man būtu pietiekošs pamats izsniegt apcietināšanas orderi, vēl mazāk, lai sastādītu apsūdzības rakstu.

-   Varbūt jā un varbūt nē. Frenks vēroja, kā viņa spēlējas ar ķēdīti. Viņš nebija nācis ievākt informāciju. Viņš, iespējams, zināja vairāk par Keitas tēvu nekā viņa pati. Bet Frenkam viņa bija jāievilina slazdā. Tas tiešām bija īsts slazds, tikai domāts kādam citam. Galu galā, vai viņai nebija vienalga. Viņš nomierināja savu sirdsapziņu, uzskatīdams, ka viņa par to neuztrauksies.

Frenks turpināja.

-    Es jums izstāstīšu dažas interesantas sakritības. Mēs atradām jūsu tēva pirkstu nospiedumus uz paklāju tīrītavas furgona, kurš, kā mums zināms, devās uz Salivenu māju neilgi pirms slepkavības. Mēs zinām, ka viņš bija šajā mājā un tieši šajā guļamistabā, kur tika izdarīts noziegums. Mūsu rīcībā ir informācija, ka viņš izmantoja pieņemtu vārdu, viltus adresi un sociālās apdrošināšanas numuru, kad stājās darbā. Bez tam viņš, šķiet, ir pazudis.

Keita paskatījās uz Frenku.

-   Tēvs bija agrāk sodīts. Viņš varbūt negribēja uzdot savu īsto vārdu, jo domāja, ka nedabūs šo darbu. Jūs sakāt, ka viņš ir pazudis. Vai jums nav ienācis prātā, ka viņš varbūt devies ceļojumā? Pat bijušie ieslodzītie dodas atvaļinājumā. Būdama juriste, viņa instinktīvi juta, ka aizstāv tēvu. Viņai tas šķita neticami, un viņai iesāpējās galva. Keita izklaidīgi berzēja deniņus.

-   Vēl viena interesanta informācija norāda, ka jūsu tēvs bijis labos draugos ar Vandu Brūmu, Kristīnes Salivenas personisko kalponi un uzticības personu. Es to pārbaudīju. Jūsu tēvs un Vanda Brūma tikušies Filadelfijā. Saskaņā ar ziņu avotiem viņi acīmredzot visus šos gadus nav zaudējuši sakarus. Es varu derēt, ka Vanda zināja par seifu guļamistabā.

-   Tātad?

-   Es runāju ar Vandu Brūmu. Bija acīm redzams, ka viņa zināja vairāk par šo lietu, nekā gribēja atklāt.

-   Tad kāpēc jūs neaprunājaties ar viņu, bet ar mani? Varbūt viņa pati izdarījusi šo noziegumu?

-    Viņa atradās ārpus valsts robežām tajā laikā. To var apliecināt kāds simt liecinieku. Frenks kādu brīdi cīnījās ar aizsmakumu. Un es vairs ar viņu nevaru aprunāties, jo viņa izdarīja pašnāvību. Atstāja zīmīti, kurā teikts, ka viņa visu nožēlo.

Keita piecēlās un neko neredzošu skatienu vērās laukā pa logu. Viņa sajuta it kā aukstus pieskārienus.

Frenks kādu brīdi nogaidīja, viņu vērodams. Viņš iedomājās, kā viņa jutās', uzzinot par lietiskajiem pierādījumiem pret cilvēku, kas bija palīdzējis viņu radīt un pēc tam acīmredzot viņu pametis. Vai viņa vēl tēvu mīlēja? Detektīvs cerēja, ka nē. Vismaz to vēlējās viņa profesionā

lais es. Būdams triju bērnu tēvs, viņš prātoja, vai šis jūtas jebkad var nogalināt, par spīti visnelabvēlīgākajiem apstākļiem.

-   Vitneja kundze, vai ar jums viss kārtībā?

Keita lēnām novērsās no loga.

-   Vai mēs nevarētu kaut kur doties pusdienās? Neesmu kādu laiku ēdusi, un mājās nekā nav.

Viņi nonāca tajā pašā restorānā, kur bija tikušies Džeks ar Luteru. Frenks sāka ēst, bet Keita ēdienam nepieskārās.

Viņš skatījās uz viņas šķīvi.

-   Jūs izvēlējāties šo vietu, un es iedomājos, ka jums garšo šejienes ēdieni. Ziniet, es negribu kļūt uzbāzīgs, bet jums nekaitētu mazliet uzbaroties.

Keita beidzot uz viņu paskatījās, viegli pasmaidot ar vienu lūpas kaktiņu.

-   Tātad jūs bez tiešā darba strādājat ari par veselības konsultantu?

-   Man ir trīs meitas, un vecākajai ir sešpadsmit gadu un četrdesmit mārciņu svars, bet viņa apgalvo, ka ir tukla. Viņa ir gandrīz tikpat gara kā es. Ja viņai nebūtu tik sārti vaigi, es domātu, ka viņa vēlas zaudēt svaru. Un mana sieva… vina visu laiku ievēro kaut kādu diētu. Es uzskatu, ka vina izskatās lieliski, bet acīmredzot katra sieviete tie-

4 7

cas pēc kaut kādām ideālām formām.

-   Katra sieviete, izņemot mani.

7 i

-  Lūdzu, ēdiet. To es katru dienu atgādinu savām meitām. Ēdiet.

Keita paņēma dakšiņu un spēja apēst tikai pusi no porcijas. Viņa dzēra lēju, un Frenks malkoja kafiju, kad saruna atgriezās pie Lutera Vitneja.

-  Ja jūs uzskatāt, ka jums ir pietiekoši pierādījumi, lai viņu saņemtu ciet, kāpēc jūs to nedarāt?

Frenks papurināja galvu, nolikdams kafiju.

-   Jūs bijāt viņa mājā. Viņš jau kādu laiku ir prom. Varbūt viņš aizlaidās tieši pēc notikušā.

-   Ja viņš to izdarīja. Jūsu lieta ir pilna ar iespējamībām, kas ir ārpus saprātīgām šaubām, leitnant.

-   Vai varu ar jums spēlēt atklātu spēli, Keit? Starp citu, vai drīkstu jūs saukt par Keitu?

Viņa pamāja.

Frenks ar elkoņiem atbalstījās pret galdu, skatīdamies viņai acīs.

-   Netērēsim laiku. Kāpēc jums tik grūti noticēt, ka jūsu vecais novāca to sievieti? Viņš trīs reizes ir sodīts par krimināllietām un visu mūžu dzīvojis kā uz bezdibeņa malas. Kādas divpadsmit reizes viņš ticis nopratināts par ciliem ielaušanās gadījumiem, bet viņam neko nevarēja piesiet. Viņš ir profesionāls noziedznieks. Jums šī suga jāpazīst. Cilvēka dzīvība viņiem neko nenozīmē.

Keita beidza dzert tēju, pirms atbildēja. Profesionāls noziedznieks? Protams, viņas tēvs tāds bija. Viņa nešaubījās, ka viņš visus šos gadus turpinājis pārkāpt likumus. Acīmredzot to prasīja viņa nolādētā asins balss. Viņš bija neārstējams kā narkomāns.

-   Viņš nenogalina cilvēkus. Keita klusām teica. Viņš var tos apzagt, bet nekad nav nodarījis pāri nevienam. Tas viņam nav raksturīgi.

Ko bija teicis Džeks? Viņas tēvs bija nobijies līdz nāvei. Policija nekad nespēja iebaidīt viņas tēvu. Bet ja nu viņš bija nogalinājis to sievieti? Varbūt tas vienkārši bija beznosacījuma reflekss pistole izšāva, un lode aprāva Kristīnes Salivenas dzīvi. Tas varēja notikt dažu sekunžu laikā, kad nav laika izdomāt. Vienkārši jārīkojas, lai izglābtos no cietuma. Tas bija iespējams. Ja viņas tēvs bija

nogalinājis to sievieti, viņš varētu būt nobijies. Viņš būtu pārbijies līdz nāvei.

Lai gan tēvs bija Keitai nodarījis pāri, visspilgtāk viņai atmiņā palicis tēva maigums. Tas, kā viņa lielās rokas meitu apkampa. Viņš parasti cilvēku sabiedrībā bija nerunīgs, bet ar Keitu viņš sarunājās. Vienkārši, nevis pārgudri vai bērnišķīgi kā lielākā daļa pieaugušo. Viņš runāja par lietām, kas interesēja mazas meitenes par puķēm un putniem un par to, cik pēkšņi debesis maina krāsu. Par kleitām un matu lentēm un zobiem, kas kustas un kurus vina pastāvīgi aiztika. Sos neilgos, bet sirsnīgos tuvības mirkļus tēva un meitas starpā pēkšņi pārtrauca aresti un cietums. Kad viņa kļuva vecāka, Keitai šīs sarunas likās tukšas, jo šis cilvēks savu īsto seju mēģināja slēpt aiz jocīgām grimasēm.

Kā viņa varēja zināt, ka šis vīrs nespētu nogalināt?

Frenks vēroja Keitas acis, jo viņa tās ātri mirkšķināja. Viņš juta, ka viņa ir padevusies.

Frenks grozīja pirkstos karoti un piebēra kafijai cukuru.

-   Tātad jūs apgalvojat, ka, jūsuprāt, tas ir neaptverami, ka jūsu tēvs nogalinājis šo sievieti? Es domāju, ka jūs abi kādu laiku neesat tikušies.

Keita pamodās no sapņiem.

-    Es nesaku, ka tas ir neiespējami. Es tikai gribēju teikt… Viņa bija zaudējusi. Viņa pati bija nopratinājusi simtiem liecinieku un nespēja atcerēties, ka kāds būtu tā izgāzies, kā viņa.

Keita ātri parakņājās savā rokassomiņā un sameklēja cigarešu paciņu. Ieraugot cigaretes, Frenks paņēma savu košļājamo gumiju.

Viņa pūta dūmus prom no Frenka, to ieraudzījusi.

-    Jūs arī cenšaties atmest? Viņas sejā parādījās uzjautrinājuma izteiksme.

-   Cenšos, bet man neveicas. Jūs gribējāt ko teikt?

Viņa lēnām izpūta dūmus, piespiezdama sevi nomierināties.

-   Kā jau jums teicu, gadiem ilgi neesmu tikusies ar savu tēvu. Mēs esam atsvešinājušies. Iespējams, ka viņš varēja nogalināt šo sievieti. Viss ir iespējams. Bet ar to tiesai nepietiek. Tur vajadzīgi pierādījumi.

-   Mēs cenšamies savākt pret viņu pierādījumus.

-   Jums nav taustāmu bioloģisku pierādījumu, kas viņu varētu saistīt ar nozieguma vietu? Nav pirkstu nospiedumu, nav liecinieku. Nekā tamlīdzīga.

Frenks vilcinājās, tad izlēma atbildēt.

-   Nav.

-   Vai esat atraduši kādas zagtas mantas, ko varētu viņam pierakstīt?

-   Nekas nav parādījies.

-   Kā ar ballistiku?

-   Negatīvs rezultāts. Viena nelietojama lode, un pistole nav atrasta.

Keita iekārtojās ērtāk krēslā, sarunai ievirzoties juridiskā gultnē.

-   Tas ir viss, kas jums ir? Viņa, samiegusi acis, skatījās uz Frenku. Tad jums nav nekā, detektīv, nekā.

-   Man ir mana intuīcija, un tā man saka, ka Luters Vitnejs tonakt bija tās mājas guļamistabā. Es vēlētos uzzināt, kur viņš atrodas pašlaik.

-   Es jums neko nevaru palīdzēt. To pašu es teicu jūsu kolēģim tovakar.

-   Kāpēc jūs tovakar devāties uz viņa māju?

Keita paraustīja plecus. Viņa bija apņēmusies nepieminēt savu sarunu ar Džeku. Vai viņa slēpa liecību? Varbūt.

-   Es nezinu. Viņa daļēji teica taisnību.

' Jūs mani pārsteidzat, Keit, kā cilvēks, kas vienmēr zina, kāpēc kaut ko dara.

Viņai atmiņā uzausa Džeka seja. Viņa neapmierināta pūlējās to aizmirst.

-   Jūs būsiet pārsteigts, leitnant.

Frenks ceremoniāli aizvēra savu piezīmju bloknotu un paliecās uz priekšu.

-   Man patiešām nepieciešama jūsu palīdzība.

-   Kādēļ?

-          Tas netiks atzīmēts protokolā, tas ir neoficiāli vai kā jums labāk patīk. Mani vairāk interesē rezultāts, nevis juridiskie izskaistinājumi.

-   Dīvaini, ka jūs to sakāt štata prokurorei.

-          Es neapgalvoju, ka ievēroju noteikumus. Frenks beidzot padevās un izvilka cigaretes. Es gribu teikt, ka eju pa vieglākās pretestības ceļu, kad tas ir iespējams. Vai sapratāt?

-   Sapratu.

-          Manā rīcībā ir informācija, ka jūsu tēvs joprojām ir jums pieķēries, lai gan jūs par viņu neesat sajūsmā.

-   Kas jums to teica?

-   Esmu detektīvs. Vai tā ir patiesība?

-   Es nezinu.

-         Velns parāvis, Keit, nespēlējiet ar mani paslēpes. Vai tā ir taisnība vai nav?

Viņa dusmīgi nospieda cigareti.

-   Taisnība! Vai nu jūs esat apmierināts?

-         Vēl ne, bet tuvu tam. Man ir plāns, kā viņu sameklēt, un jums vajadzēs man palīdzēt.

-         Es neredzu, kā es varu jums palīdzēt. Keita zināja, kas sekos. Viņa to saskatīja Frenka acīs.

Viņam bija vajadzīgas desmit minūtes, lai izstāstītu sa

vu plānu. Viņa trīs reizes atteicās. Pēc pusstundas viņi joprojām sēdēja pie galdiņa.

Frenks atgāzās krēslā un tad pēkšņi paliecās uz priekšu.

-    Paklausieties, Keit, ja jūs to neizdarīsiet, tad mums nebūs nekādas iespējas viņu noķert. Ja jums ir taisnība un mums neiznāks apsūdzība, mēs viņu atlaidīsim brīvībā. Bet, ja viņš to ir izdarījis un mēs to varēsim pierādīt, tad jūs būtu vienīgais cilvēks pasaulē, kas man teiktu, ka viņam jāpaliek nesodītam. Ja jūs uzskatāt, ka es kļūdos, es jūs aizvedīšu atpakaļ uz mājām un aizmirstiet, ka esmu jūs saticis, un jūsu vecais var turpināt laupīt… un varbūt slepkavot. Viņš raudzījās Keitai tieši acīs.

Viņa pavēra muti, bet vārdi nenāca pār lūpām. Viņas skatiens aizklīda viņam pār plecu, jo viņu aicināja neskaidrs pagātnes tēls, bet tad tas izzuda.

Savos gandrīz trīsdesmit gados Keita Vitneja bija atsvešinājusies no tās mazās meitenes, kas jautri smējās, kad tēvs viņu pacēla gaisā, un no tā mazuļa, kas izpauda svarīgus noslēpumus savam tēvam, kurus neteiktu nevienam citam. Viņa bija pilnīgi pieaugusi, brieduma gados, un jau ilgu laiku dzīvoja patstāvīgi. Bez tam, viņa pārstāvēja tiesas varu. Viņa kā štata prokurore bija devusi zvērestu aizstāvēt likumu un Virdžīnijas štata konstitūciju. Viņas darbs bija nodrošināt, lai personas, kas pārkāpa šos likumus, tiktu attiecīgi sodītas, vienalga, kas bija viņu radinieki.

Keitai parādījās vēl viens tēls. Viņas māte, kas raudzījās uz durvīm, gaidīdama, kad viņš pārnāks mājās. Uztraukdamās, vai ar viņu viss kārtībā. Viņa atcerējās, kā māte tēvu bija apmeklējusi cietumā, pirms tam pierakstīdama, par ko runāt, un likdama Keitai uzposties par godu šīm tikšanās reizēm. Māte priecīgi satraucās, kad tuvojās

atbrīvošanas datums, it kā viņš būtu kaut kāds varonis, kurš glābj pasauli, nevis vienkāršs zaglis. Viņa atcerējās Džeka vārdus, kas viņu bija smagi skāruši. Viņš bija nosaucis visu Keitas dzīvi par pašapmānu. Viņš gribēja, lai Keita būtu līdzcietīga pret cilvēku, kurš bija viņu pametis. Tā, it kā pāri būtu nodarīts Luteram Vitnejam, nevis Keitai. Lai Džeks iet pie velna. Viņa pateicās Dievam, ka bija izlēmusi ar viņu neprecēties. Varbūt tēvs nebija nogalinājis to sievieti, bet varbūt bija. Viņai nav lemts izšķirt. Viņai vajadzēja nodrošināt taisnīga lēmuma pieņemšanu, pārējo paveiks zvērinātie. Viņas tēvs vienalga bija pelnījis cietumu. Vismaz tur viņš nevienam nevarēs nodarīt pāri. Tur viņš nevienam nevarēs sabojāt dzīvi.

Ar šo pēdējo domu viņa piekrita palīdzēt nodot tēvu policijas rokās.

Frenks jutās mazliet vainīgs, kad viņi piecēlās, lai ietu. Viņš nebija izstāstījis visu patiesību Keitai Vitnejai. īstenībā viņš bija melojis par pretrunīgāko lietas daļu, bez miljona dolāru zādzības. Viņš pašlaik nebija pats ar sevi apmierināts. Likuma sargiem dažkārt nācās melot tāpat kā visiem citiem. No tā Frenkam nekļuva vieglāk ap sirdi, īpaši tāpēc, ka melu objekts bija cilvēks, ko detektīvs cienīja. Tagad viņam bija Keitas ļoti žēl.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Keita bija nolēmusi piezvanīt to pašu vakaru. Frenks negribēja zaudēt laiku. Balss no automātiskā atbildētāja viņu pārsteidza. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņa saklausīja šo toni, kas bija mierīgs un izsvērts kā kareivja solis. To dzirdot, viņa nodrebēja un viņai vajadzēja saņemt visu savu gribasspēku, lai pateiktu vienkāršos vārdus, kas bija domāti, lai viņu noķertu slazdā. Keita sev vairākkārt atgādināja, cik tēvs bija viltīgs. Viņa gribēja viņu satikt, parunāt ar viņu, cik vien iespējams drīz. Viņa cerēja, ka viņa vecais, asais prāts saodīs lamatas, bet tad atcerējās abu pēdējo tikšanos un saprata, ka viņš neko nenojautīs. Viņš nekad nespētu iedomāties, ka viņa mazā meitene, kas viņam uzticējusi Visdārgāko, varētu viņu nodot.

Nepagāja ne stunda, kad iezvanījās tālrunis. Stiepdama roku pēc klausules, Keita lūdza Dievu, kaut viņa nekad nebūtu piekritusi Frenka lūgumam. Sēdēt restorānā, apsverot plānu, kā noķert aizdomās turētu slepkavu, bija pavisam kas cits, nekā īstenībā piedalīties šajā spēlē, kas radīta tāpēc, lai nodotu savu tēvu varas pārstāvjiem.

-   Keitij. — Viņa juta mazliet aizlauztu balss toni ar pārsteiguma nokrāsu.

-   Sveiki, tēt. Viņa bija pateicīga, ka šie vārdi izskanēja paši no sevis. Tobrīd viņa nejutās spējīga izteikt pat visvienkāršāko domu.

Kā tikšanās vieta viņas dzīvoklis nederēja to viņš varētu saprast. Pārāk personisks. Keita zināja, ka viņa māja nebūs piemērota saprotamu iemeslu dēļ. Abi varētu tikties neitrālā teritorijā, viņš ieteica. Viņa vēlējās aprunāties, un viņš noteikti gribēja uzklausīt.

Tika norunāts laiks rit pulksten četros, mazā kafejnīcā, netālu no viņas ofisa. Šajā dienas laikā tā būs tukša, klusa, un viņi varēs mierīgi parunāt. Tēvs ieradīsies. Keita bija pārliecināta, ka nekas, izņemot nāvi, viņu nespētu aizkavēt.

Viņa nolika klausuli un piezvanīja Frenkam, pasakot detektīvam laiku un vietu. Ieklausoties savā balsī, Keitai beidzot atausa, ko viņa nupat bija izdarījusi. Viņa pēkšņi juta, kā aizslīd pamats zem kājām, bet viņa vairs nespēja neko apturēt. Keita nometa klausuli un izplūda asarās. Viņas ķermenis raustījās konvulsijās, un viņa sakņupa uz grīdas. Viņas šņuksti piepildīja mazo dzīvoklīti kā hēlijs gaisa balonu, draudot ar sprādzienu.

Frenks bija uzkavējies pie klausules kādu sekundi ilgāk un. vēlējās, kaut to nebūtu darījis. Viņš sauca telefona klausulē, bet viņa nedzirdēja Frenka balsi. Ja viņa arī būtu saklausījusi, tas neko nebūtu mainījis. Keita rīkojās pareizi. Viņai nebija jākaunas vai jājūtas vainīgai. Tomēr Frenka eiforijas brīdis par to, ka drīz viņa rokās būs nopratināmais, izkūpēja kā izdedzis sērkociņš.

Viņš bija dabūjis atbildi uz savu jautājumu. Keita joprojām tēvu mīlēja. Šī doma detektīvu satrauca, bet viņš to centās atvairīt. Trīs bērnu tēvam Setam Frenkam saskrēja asaras acīs, un viņam pēkšņi vairs nepatika viņa darbs.

i * ?i *

,-ļļfi;

Bērtons nolika klausuli. Detektīvs Frenks bija turējis solījumu. Tas ļaus aģentam piekļūt upurim.

Pēc dažām minūtēm Bērtons jau sēdēja Raselas ofisā.

-   Es negribu zināt, kā tu to paveiksi. Rasela izskatījās uztraukusies.

Bērtons pie sevis smaidīja. Viņa bija kļuvusi pārlieku jūtīga, kā jau viņš bija paredzējis. Viņa gribēja, lai darbiņš tiktu padarīts, bet pati savas rokas nevēlējās notraipīt.

-   Jums vienīgi ir jāpasaka prezidentam, kur tas notiks. Un pēc tam jums jāpārliecinās, ka viņš to ir pastāstījis Salivenam. Viņam tas ir jāizdara.

Rasela izskatījās apjukusi.

-   Kāpēc?

-   Ļaujiet man par to parūpēties. Vienīgi paturiet prātā, ka jums jādara tas, ko es lieku. Bērtons bi ja prom, pirms Rasela paspēja pār viņu izgāzt dusmas.

#  * *

-   Vai policija ir pārliecināta, ka viņš ir īstais? prezidenta balsī juta bažas, kad viņš pacēla acis no sava rakstāmgalda.

Rasela, staigādama šurp turp pa kabinetu, apstājās, lai paraudzītos uz viņu.

-   Es, Alan, pieņemu, ka viņi necenstos viņu arestēt, ja nebūtu par to pārliecināti.

-   Policija arī agrāk pieļāvusi kļūdas, Glorija.

-   Neapstrīdu. Tāpat kā mēs visi.

Prezidents aizvēra dokumentu sējumu, ko viņš bija studējis, un piecēlās, vērodams pa logu Baltā nama apkārtni.

-   Tātad šis vīrs drīz būs aiz restēm? Viņš pagriezās un paskatījās uz Raselu.

-Tā izskatās.

-   Ko tu gribi ar to teikt?

-   Tikai to, ka pat vislabākie plāni dažreiz sagrūst.

-   Vai Bērlons to zina?

-   Bērtons, šķiet, visu šo lietu noorganizējis.

Prezidents piegāja pie Raselas, uzlikdams savu roku uz

viņas plaukstas.

-   Par ko tu runā?

Rasela savam bosam izstāstīja pēdējo dienu notikumus.

Prezidents berzēja vaigu.

-   Ko Bērtons gatavojas darīt? Šo jautājumu viņš uzdeva vairāk sev, nevis Raselai.

-   Kāpēc tu pats viņam nepiezvani un nepajautā? Viņš tikai loti lūdza, lai tu šo zinu nodod Salivenam.

* 7 >

-   Salivenam? Kāpēc, pie velna… prezidents nepabeidza savu domu. Viņš piezvanīja Bērtonam, bet viņam atbildēja, ka aģents pēkšņi saslimis un devies uz slimnīcu.

Prezidents ar acīm ieurbās savā padomniecē.

-   Vai Bērtons domā darīt to, kas man prātā?

-   Atkarīgs no tā, kas tev ir prātā.

-   Beidz šīs spēlītes, Glorij. Tu saprati, ko es domāju.

-   Ja tu domā, vai Bērtons vēlas pārliecināties, lai šo personu nekad neapcietinātu, tad arī man tā šķiet.

Prezidents spēlējās ar smagu vēstuļu nazi uz sava rakstāmgalda un, apsēdies krēslā, skatījās laukā pa logu.

Rasela nodrebēja, ieraugot šo priekšmetu. Viņa savējo bija izmetusi.

-   Alan, ko tu gribi, lai es daru? Viņa skatījās prezidentam pakausī. Viņš bija prezidents un vajadzētu pacietīgi sēdēt un gaidīt, pat ja radās vēlēšanās pastiept roku un viņu nožņaugt.

Beidzot Ričmonds pagriezās.

-   Neko. Es negribu, lai tu kaut ko darītu. Es labāk piezvanīšu Salivenam. Pasaki man vēlreiz laiku un vietu.

Raselai atkal ienāca prātā tā pati doma: Viens no draugiem.

Prezidents pacēla klausuli. Rasela pastiepa roku, uzlikdama to uz viņa plaukstas.

-   Alan, policijas atskaitē teikts, ka Kristīnei Salivenai bija nobrāzumi uz žokļa un ka viņa gandrīz nožņaugta.

Prezidents nepacēla acis.

-   Patiešām?

-   Kas īsti notika tajā guļamistabā, Alan?

-No tiem fragmentiem, ko spēju atcerēties, viņa gribēja spēlēt rupjāk par mani. Nospiedumi uz kakla? Viņš apklusa un nolika klausuli. Es teikšu tā Kristija bija diezgan perversa. Viņai iestājās seksuālas dabas nosmakšana. Zini, tā mēdz notikt, ja uzbudinājuma brīdī mēģina ievilkt gaisu.

-   Esmu par to dzirdējusi, Alan. Es tikai nedomāju, ka tu ielaidīsies sakaros ar tādu kā viņa. Raselas tonis bija skarbs.

Prezidents atcirta:

-   Atceries savu vietu, Rasei. Man nav jāsniedz atskaites par savu rīcību ne tev, ne kādam citam

Viņa atkāpās un ātri atvainojās.

-   Protams, piedodiet, mister prezident.

Ričmonda seja atslāba. Viņš piecēlās un samierinoši papleta rokas.

-   Es to darīju Kristijas labā, ko citu lai saku, Glorij. Sievietēm dažreiz ir dīvains iespaids uz vīriešiem. Es pret to noteikti neesmu aizsargāts.

-   Tad kāpēc viņa mēģināja tevi nogalināt?

-   Kā jau teicu, viņa gribēja spēlēt ar rupjākiem paņēmieniem. Viņa bija piedzērusies un zaudēja kontroli. Diemžēl tā tas notika.

Glorija skatījās viņam garām uz logu. Tikšanās ar Kristīni Salivenu nemaz tik vienkārši “nenotika”. Šim randi

ņam patērētais laiks un priekšdarbi līdzinājās priekšvēlēšanu kampaņas plānošanai. Viņas atmiņā atausa tās nakts notikumi.

Prezidents pienāca un nostājās viņai aiz muguras, saņēma viņu aiz pleciem un pagrieza pret sevi.

-   Tas bija šausmīgs pārdzīvojums visiem, Glorija. Es noteikti negribēju Kristijas nāvi. Es turp devos, lai pavadītu mierīgu, romantisku vakaru ar ļoti skaistu sievieti. Ak Dievs! Kāds es esmu briesmonis. Viņa sejai pārslīdēja atbruņojošs smaids.

-   Es to zinu, Alan. Atceroties visas tās sievietes un tikšanās reizes, kaut kam sliktam bija jānotiek.

Prezidents paraustīja plecus.

-   Kā jau es tev teicu, neesmu pirmais vīrs šajā amatā, kas iesaistās šāda veida ārpusplāna nodarbībās. Un nebūšu arī pēdējais. Viņš saņēma plaukstā viņas zodu. Tu labāk par citiem zini mana amata prasības, Glorija. Pasaulē nav cita darba, kas tam līdzinātos.

-   Es saprotu, ka spiediens ir milzīgs. Es to apzinos, Alan.

-     Pareizi, šim darbam nepieciešams pārcilvēcisks spēks. Dažreiz saskarē ar realitāti rodas vajadzība atlaist grožus vaļīgāk. Ir svarīgi, kā es tieku galā ar šo spriedzi, jo tas nosaka, cik labi es spēšu kalpot tiem, kas mani ievēlējuši, kas man uzticējušies.

Viņš atgriezās pie galda.

-   Beigu beigās, viesošanās skaistu sieviešu sabiedrībā ir relatīvi nekaitīgs veids, kā mazināt stresu.

Glorija dusmīgi raudzījās uz viņa muguru. Kā viņš varēja iedomāties, ka viņu iespaidos šī retorika, šī tukšā patriotiskā runa.

-   Kristīnei Salivenai tas izrādījās neveiksmīgi, nelaimīgi, viņa atcirta.

Ričmonds pagriezās pret Raselu. Viņš vairs nesmaidīja.

-   Es patiešām vairs nevēlos par to runāt, Glorija. Kas pagājis, pagājis. Jāsāk domāt par nākotni. Vai saprati?

Viņa palocīja galvu, formāli piekrītot, un cēli izgāja no kabineta.

Prezidents atkal pacēla klausuli. Viņš detalizēti izstāstīja savam labākajam draugam Valteram Salivenam par policijas operāciju. Prezidents pie sevis smaidīja, sastādīdams telefona numuru. Izskatījās, ka tas vairs nevilksies ilgi. Viņi jau gandrīz bija tikuši cauri sveikā. Viņš paļāvās uz Bērtonu, uz viņa pareizo rīcību viņu visu labā.

^ :fc ifc

Luters pārbaudīja pulksteni. Tas rādīja vienu. Viņš iegāja dušā, iztīrīja zobus un uzposa savu tikko apcirpto bārdu. Viņš ķemmēja matus tik ilgi, kamēr bija apmierināts. Šodien viņa seja izskatījās labāk. Keitas telefona zvans bija paveicis brīnumus. Viņš vairākkārt atskaņoja telefonogrammu, lai tikai dzirdētu viņas balsi un tos vārdus, kurus viņš vairs nekad nebija cerējis saklausīt. Luters bija riskējis un aizgājis līdz vīriešu apģērbu veikalam centrā, kur nopirka jaunas bikses, sporta jaku un ādas kurpes. No kaklasaites viņš tomēr bija atteicies.

Luters pielaikoja savu jauno jaku. Patīkama sajūta. Bikses bija mazliet par platām viņš bija nokrities svarā. Viņam vajadzētu vairāk ēst. Luters to varētu sākt šodien, izmaksājot meitai agras vakariņas, ja viņa atļaus. Viņam bija jāapsver, viņš neko negribēja meitai uzspiest.

Džeks! Tas noteikti būs bijis Džeks. Viņš būs viņai izstāstījis par abu tikšanos. Teicis Keitai, ka tēvam draud nepatikšanas. Te bija šis iemesls. Protams! Kā gan viņš uzreiz to nebija sapratis. Bet ko tas varēja nozīmēt? Ka viņa bija norū

pējusies? Viņš juta, ka nodreb no galvas līdz kājām. Pēc visiem šiem gadiem? Luters,bija izlēmis, un nekas tagad nespētu piespiest viņu mainīt šo lēmumu. Pat viņa mazā meita nē. Bija jāvērš par labu kāds šausmīgs pāridarījums.

Luters bija pārliecināts, ka Ričmonds neko nezināja par saraksti ar savu padomnieci. Viņas vienīgā cerība bija klusām atpirkt to, kas piederēja Luteram, un pēc tam izdarīt tā, lai neviens to nekad vairs neredzētu. Uzpirkt viņu cerībā, ka viņš pazudīs uz visiem laikiem un pasaule nekad neuzzinās. Viņš bija pārliecinājies, ka nauda tikusi pārskaitīta uz norādīto kontu. Tas, kas notiks ar šo naudu, būs viņiem pirmais pārsteigums.

Otrs pārsteigums piespiedīs viņus aizmirst pirmo. Labākais bija tas, ka Ričmonds neko nenojauta. Luters šaubījās, vai prezidents vispār tiks arestēts. Ja par šo lietu nevarēja saukt pie atbildības kā par valsts noziegumu, par ko tad varēja? Votergeitas lieta, salīdzinot ar to, izskatījās pēc nevainīgas draiskulības. Luters apcerēja, kas noliek ar bijušajiem prezidentiem pēc tam, kad tie tiek apsūdzēti valsts noziegumā.

Luters izvilka no kabatas vēstuli. Viņš nokārtos visu tā, lai viņa to saņemtu tieši ap to laiku, kad gaidīs pēdējos norādījumus. Izpirkuma maksa. Viņa saņems savu samaksu. Viņi visi to saņems. Tas bija to vērts.

Lai kā Luters centās, viņš nespēja izdzēst no atmiņas šīs sievietes seksuālo sakaru silta līķa klātbūtnē. Viņa uzskatīja mirušo par atkritumu čupu, par ko nav vērts uztraukties. Un Ričmonds šis piedzēries, noslienājies nelietis. Atmiņas no jauna Luteram uzvandīja dusmas. Viņš sakoda zobus, bet tad pēkšņi pasmaidīja.

Luters piekritīs, ja Džeks viņam pagādās vienošanos. Divdesmit gadus, desmit gadus, desmit dienas. Viņu tas

vairs neuztrauca. Lai velns parauj prezidentu un visus viņa sabiedrotos. Lai velns parauj visu šo pilsētu. Viņš tos gāzīs no augstajiem krēsliem.

Bet sākumā viņš pavadīs kādu laiku kopā ar savu meitu. Pēc tam viņam vairs nebija, par ko uztraukties.

Piegājis pie gultas, Luters pēkšņi sarāvās. Viņam prātā ienāca vēl kāda doma. Tā bija sāpīga, bet viņš to varēja saprast. Viņš apsēdās uz gultas un padzērās ūdeni. Ja tā bija taisnība, vai viņam bija tiesības viņu vainot? Bez tam, viņš varētu nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Atguļoties gultā, viņam ienāca prātā, ka tas viss izskatījās pārāk skaisti, lai būtu īstenība. Vai viņš no viņas bija pelnījis kaut ko labāku? Atbilde skanēja skaidri nebija.

*  * *

Kad naudas pārvedums sasniedza apgabala banku, tas automātiski tika pārskaitīts uz pieciem dažādiem apvidus banku rēķiniem uz katru viens miljons dolāru. No turienes šīs summas atkal tika savāktas kopā vienā vietā.

Rasela, kas bija pārbaudījusi ļplūsmu, drīz uzzinās, kas noticis. Viņa par to īpaši nepriecāsies. Vēl mazāk viņu iepriecinās nākošā vēstule.

& %

Kafejnīca Alonzo bija atvērta apmēram gadu. Mazā laukumiņā, pie trotuāra, ko norobežoja melna metāla sētiņa, bija izvietoti parastie galdiņi ar saulessargiem. Te varēja nobaudīt dažādu šķirņu kafiju, un tā bija stipra. Brokastu un pusdienu apmeklētāji bija iecienījuši kafejnīcā ceptās smalkmaizītes. Bez piecām minūtēm četros pie āra galdiņa sēdēja tikai viens cilvēks. Vēsuma dēļ saulessargi bija saritināti un atgādināja milzīgus kokteiļa salmiņus.

Kafejnīca atradās modernas ofisu ēkas apakšstāvā. Divus stāvus augstāk pie sienas bija piestiprinātas sastatnes. Trīs strādnieki nomainīja ieplīsušu stiklu. Visa ēkas fasāde sastāvēja no spoguļstikliem, kas atspoguļoja pretī esošo ainavu. Stikls bija smags, un vīri ap to pamatīgi nopūlējās.

Keita savilka ciešāk meteli un malkoja kafiju. Par spīti vēsumam, pēcpusdienas saule sildīja, bet drīz tā pazuda. Pār galdiņiem sāka klāties garas ēnas. Viņa juta, ka iekaisušās acis sāp, un tās bija jāsamiedz, kad saule atkal uzspīdēja pār pamestajām dzīvokļu mājām ielas pretējā pusē. Tās bija paredzētas nojaukšanai, lai šo rajonu pārbūvētu. Viņa neievēroja, ka vienas mājas augšstāva logs pašreiz bija atvērts. Blakusmājai bija izsisti divi logi. Vēl citai bija daļēji ielauztās durvis.

Keita paskatījās pulkstenī. Viņa šeit sēdēja jau aptuveni divdesmit minūtes. Pieradušai pie sava darba drudžainā tempa, viņai likās, ka diena velkas bezgalīgi. Viņa nešaubījās, ka apkārtnē slēpās vairāki duči policistu, gatavi uzbrukumam, kad viņš Keitai tuvosies. Viņa visu pārdomāja. Ko viņa vispār varēja teikt? Sveiki, tēt, tu esi notverts? Viņa berzēja vēja aprautos vaigus un gaidīja. Viņš būs klāt tieši četros, un tagad bija par vēlu kaut ko mainīt. Bet viņa bija rīkojusies pareizi, lai gan zaudēja savaldību pēc tam, kad piezvanīja detektīvam. Keita dusmīgi lauzīja rokas. Viņa bija gatava nodot savu tēvu policijai, jo viņš to bija pelnījis. Nav vairs ko apstrīdēt. Tagad viņa tikai vēlējās, lai viss ātrāk beigtos.

& & #

Makkartijam šī lieta nepatika. Viņa paradums bija izsekot upuri, dažreiz nedēļām ilgi, kamēr izprata viņa paradumus.

Tas atviegloja nogalināšanu. Papildu laiks ari ļāva Makkartijam izplānot atkāpšanās ceļu un apsvērt varbūtības. Šoreiz viņam nebija nevienas no šīm iespējām. Salivens bija runājis īsi. Viņš jau tā bija iztērējis milzīgu summu dienas naudās. Pēc uzdevuma izpildīšanas sekos vēl divi miljoni. Makkartijs bi ja saņēmis kompensāciju, tagad viņam tā bija jāattaisno. Izņemot savu pirmo darbu pirms daudziem gadiem, Makkartijs neatcerējās, ka kādreiz vēl tā būtu nervozējis. Viņam nemaz nepatika, ka apkārtne bija pilna ar policistiem.

Viņš sev iegalvoja, ka viss nokārtosies. Viņš bi ja rūpīgi izplānojis laiku, kas bija viņa rīcībā. Tūlīt pēc Salivena telefona zvana viņš bija izlūkojis šo rajonu. Viņam uzreiz ienāca prātā doma par dzīvokļu mājām. Tā bi ja vienīgā iespējamā vieta. Viņš jau šeit gaidīja no četriem rītā. Mājas sētas durvis veda uz aleju. Noīrēta mašīna gaidīja trotuāra malā. Viņam būs nepieciešamas tieši piecpadsmit sekundes no brīža, kad atskanēs šāviens, lai nomestu šauteni un noskrietu lejup pa kāpnēm, laukā pa durvīm un mašīnā iekšā. Viņš atradīsies divu jūdžiji attālumā, pirms policija sapratīs, kas noticis. Lidmašīna pacelsies pēc četrdesmit piecām minūtēm no privāta skrejceļa desmit jūdzes uz ziemeļiem no Vašingtonas. Tās galapunkts būs Ņujorka. Lidmašīnā būs tikai viens pasažieris, un pēc piecām stundām un dažām minūtēm Makkartijs sēdēs konkordā un būs ceļā uz Londonu.

Viņš jau desmito reizi pārbaudīja savu šauteni un tēmēkli, automātiski notraukdams kādu puteklīti no stobra. Būtu jauki, ja šautenei būtu klusinātājs, bet tad būtu jāsameklē tāds, kas piemērots ierocim, kas pielādēts ar virsskaņas ātruma lodēm. Viņš cerēja uz sajukumu, kas nomaskēs šāviena troksni un viņa bēgšanu. Paraudzījies pāri ielai, Makkartijs pārbaudīja pulksteni. Bija laiks.

Makkartijs, būdams ļoti pieredzējis slepkava, nespēja paredzēt, ka uz viņa upura galvu mērķēja vēl viens ierocis. Pie tā bija tikpat asu acu pāris kā viņam, varbūt vel vērīgāks.

ī» ijc

Tims Kolins snaipera kvalifikāciju bija ieguvis jūras kājniekos. Seržants bija ierakstījis viņa raksturojumā, ka nekad nav redzējis precīzāku trāpījumu. Šis slavinājumu objekts pašlaik raudzījās savas šautenes tēmēklī. Pēc tam Kolins aplūkoja furgonu, kurā viņš slēpās. Tas bija novietots pie trotuāra pretī kafejnīcai. Viņš varēs tieši trāpīt mērķī. Kolins vēlreiz ielūkojās tēmēklī, un krustpunktā uz īsu brīdi parādījās Keita Vitneja.

Kolins atvēra furgona sānu logu. Viņš atradās mājas ēnā, un viņam bija arī tā priekšrocība, ka viņš zināja, kur gaida Sets Frenks un apgabala policijas vienība. Daļa vīru slēpās pa labi no kafejnīcas, bet pārējie ofisu ēkas vestibilā. Dažādās vietās uz ielas bija novietotas mašīnas bez uzrakstiem. Ja Vitnejs muktu, viņš necik tālu netiktu. Bet Kolins zināja, ka viņš vairs nekur neaizskries.

Pēc šāviena Kolins ātri izjauks šauteni un noslēps to furgonā. Pēc tam viņš ar pistoli rokā un slepenā dienesta nozīmi pievienosies pārējiem policistiem, tēlodams izbrīnu par notikušo. Neviens neiedomāsies pārbaudīt slepenā dienesta furgonu, lai tur meklētu ieroci vai šāvēju.

Bērtona plāns jaunajam aģentam šķita prātīgs. Kolinam nekas nebija pret Luteru Vitneju, bet uz spēles bija likts daudz vairāk nekā šī sešdesmit sešus gadus vecā profesionālā noziedznieka dzīvība. Kolins nemaz nepriecājās par veca vīra slepkavību, un viņš to centīsies aizmirst pēc tam, kad darbs būs padarīts. Tāda bija dzīve. Viņam par šo

darbu maksāja. Viņš bija devis zvērestu bez ierunām pildīt savus pienākumus, un tas stāvēja pāri visam. Vai viņš pārkāpa likumu? Teorētiski viņš būs izdarījis slepkavību. Īstenībā viņš darīja to, kas bija jādara. Viņš domāja, ka prezidents to zināja. Kolinam to darīt bija likuši Glorija Rasela un Bils Bērtons, kuru viņš cienīja vairāk par citiem. Kolins nevarēja nepakļauties pavēlēm. Bez tam vecais zēns bija ielauzies tajā mājā. Viņam draudēja divdesmit gadi cietumā. Viņš nekad nenodzīvos divdesmit gadus. Neviens nevēlējās sēdēt aiz restēm astoņdesmit gadu vecumā. Kolins vienkārši viņam aiztaupīs ciešanas. Ja Kolinam būtu jāizvēlas, viņš izvēlētos lodi.

Kolins paraudzījās uz strādniekiem, kas pulējās apmainīt stiklu uz sastatnēm virs kafejnīcas. Viens no vīriem satvēra virves galu, kas bija pievienots plāksnei. Stikla gabals lēnām sāka celties augšup.

^ #

Keita pacēla acis no savām rokām,'kuras gaidīdama aplūkoja, un sastapās ar viņa skatienu.

Viņš steidzīgi nāca šurp pa trotuāru. Šalle un platmale gandrīz pilnīgi noslēpa viņa sejas pantus, bet gaitu nebija iespējams sajaukt. Keitai kļūstot pieaugušākai, viņa vienmēr bija vēlējusies tāpat slīdēt pa zemes virsu kā viņas tēvs bez pūlēm un tik pašpārliecināti. Viņa jau sāka celties, bet tad pārdomāja. Frenks nebija teicis, kurā brīdī viņš iejauksies, taču Keita nedomāja, ka viņš vilcināsies.

Luters apstājās kafejnīcas priekšā un raudzījās uz meitu. Viņš nebija viņu tik tuvu redzējis vairāk nekā desmit gadus un nebija īsti pārliecināts, kā rīkoties. Viņa juta tēva vilcināšanos un izmocīja smaidu. Viņš nekavējoties piegāja pie Keitas galdiņa un apsēdās ar muguru pret ielu. Par

spīti vēsumam, viņš noņēma cepuri un iebāza saulesbrilles kabatā.

Makkartijs nomērķēja. Tēmēkli parādījās sirmi mati, un viņa pirksts, atbīdījis drošinātāju, tuvojās šautenes gailim.

^ # &

Tikai kādus simt jardus tālāk Kolins vēroja Lutera kustības. Viņš tik ļoti nesteidzās kā Makkartijs, jo viņam bija tā priekšrocība, ka viņš zināja, kurā brīdī iejauksies policija.

*  * *

Makkartijs salieca pirkstu. Viņš jau sen bija ievērojis strādniekus uz sastatnēm, bet pēc tam vairs nebija tiem pievērsis uzmanību. Tā bija otra kļūda, ko viņš jebkad savā darbā bija pieļāvis.

Spoguļstikls pēkšņi parāvās uz augšu, kamēr virve tika vilkta lejup, un panelis sašķiebās uz Makkartija pusi. Stikls atstaroja rietošo sauli, sarkanu un žilbinošu, tieši Makkartijam acīs. Viņam iesmeldzās acu zīlītes, un roka neapzināti nodrebēja, ierocim izšaujot. Nolamājies viņš aizmeta šauteni un piecās sekundēs aizskrēja līdz durvīm. Ātrāk, nekā plānots.

Lode atsitās pret saulessarga kātu un, to nobrāzdama, rikošetā ietriecās betona ietvē. Luters un Keita abi pieplaka pie zemes. Tēvs instinktīvi piesedza meitu. Pēc dažām sekundēm Sets Frenks un kāds ducis formās tērptu vīru ar paceltiem ieročiem izveidoja pusapli apkārt šim pārim, ar acīm iztaustot katru ielas kvadrātpēdu.

-   Aplenciet visu šo nolādēto rajonu. Frenks uzbrēca seržantam, kurš tālāk nodeva pavēles pa rāciju. Vīri formās izklīda, un tika iedarbinātas automašīnas.

Strādnieki noraudzījās uz ielu, neapzinādamies savu neparedzēto lomu šajā notikumā, kas risinājās lejā.

Luteru uzrāva kājās, uzlika roku dzelžus, un viss bars iesteidzās ofisu ēkas vestibilā. Satrauktais Sets Frenks apmierināts aplūkoja šo vīru un nolasīja viņa tiesības. Luters raudzījās uz savu meitu. Keita sākumā nespēja izturēt viņa skatienu, bet tad izlēma, ka viņš vismaz ir to pelnījis. Viņa vārdi Keitu sāpināja vairāk par visu, kam viņa bija gatava.

-   Vai ar tevi viss kārtībā, Keitij?

Viņa pamāja un sāka raudāt. Viņa nespēja savaldīties un sabruka uz grīdas.

Bils Bērtons stāvēja pie durvju sliekšņa vestibilā, kad ieradās apjukušais Kolins. Bērtons ar skatienu centās noslaucīt jaunāko vīrieti no zemes virsas. Kolins kaut ko iečukstēja viņam ausī.

Bērtons ātri uztvēra informāciju un pēc dažām sekundēm saprata, kas noticis. Salivens bija nolīdzis algotu slepkavu.

Viltīgais miljardieris Bērtona vērtējumā ieguva vēl vairāk punktu. Bērtons piegāja pie Frenka.

Frenks uz viņu paskatījās.

-   Vai tev ir kāda nojausma par to, kas te, velns parāvis, notika?

-   Varbūt, Bērtons atbildēja.

Aģents apgriezās apkārt. Pirmo reizi viņš un Luters Vitnejs ieskatījās viens otram acīs. Luteram vēlreiz atmiņā uzpeldēja tā nakts. Bet viņš nezaudēja savaldīšanos.

Bērtons viņu apbrīnoja, bet bija arī norūpējies. Viņa acis Bērtonam, kurš neskaitāmas reizes bija piedalījies arestos, kad parasti pieaugušie šņukstēja kā mazi bērni, pavēstīja visu, kas nepieciešams. Tas vīrs visu laiku bija

plānojis pieteikties policijā. Kāds tam bija iemesls, Bērtons nebija īsti drošs, bet viņam bija vienalga.

Aģents turpināja raudzīties uz Luteru, kamēr Frenks sazinājās ar saviem vīriem. Tad Bērtons paskatījās uz stūrī sabrukušo augumu. Luters jau bija mēģinājis nokļūt pie viņas, bet policisti viņu turēja ciet. Kāda policijas darbiniece nesekmīgi centās Keitu mierināt. Asaras tecēja pāri vecā vīra dziļajām grumbām, kad viņš redzēja, kā viņa mazā meitene mokās.

Ievērojis Bērtonu sev blakus, Luters beidzot ar acīm raidīja zibeņus uz viņu, kamēr Bērtons piespieda vecā vīra skatienu pievērsties Keitai. Pēc tam abu vīru acis atkal satikās. Bērtons nedaudz sarauca uzacis un pēc tam tās nolaida. Izskatījās tā, it kā viņš raidītu šāvienu Keitai galvā. Bērtona skatiens bija piespiedis novērsties visrūdītākos šī apgabala noziedzniekus, jo viņš prata savilkt draudīgu sejas izteiksmi. Tomēr sirsnīgums vecā vīra sejā pat bargiem vīriem uzdzina aukstus drebuļus. Luters Vitnejs nebija nekāds pinkšķētājs, to varēja viegli saskatīt. Bet Lutera Vitneja betona nervi bija sākuši plaisāt, redzot raudošo sievieti stūrī.

Bērtons pagriezās un izgāja laukā pa durvīm.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Glorija Rasela sēdēja savā dzīvojamā istabā un drebošā rokā turēja vēstuli. Viņa paskatījās pulkstenī. Tā bija pienākusi tieši laikā. Vēstuli bija atvedis kāds izsūtāmais, vecāks vīrs, ar turbānu galvā, sabuktētā subaru automašīnā ar uzrakstu “Metro Rush Couriers” uz durvīm. Paldies, kundze. Atvadieties no savas dzīves. Viņa bija cerējusi, ka beidzot turēs rokā to priekšmetu, kas palīdzēs izdzēst visus tos murgus, ko viņa bija pārcietusi. Viņa bija uzņēmusies tādu risku.

Skurstenī gaudoja vējš, bet kamīnā šaudījās mājīgas liesmiņas. Māja bija rūpīgi uzkopta, pateicoties Marijai, viņas kalponei, kas nupat bija aizgājusi. Raselu gaidīja senatora Ričarda Mailsa mājā uz vakariņām astoņos vakarā. Mails varētu palīdzēt viņai realizēt viņas politiskos mērķus. Beidzot viss atkal bija iegājis savās sliedēs. Bija pienācis viņas laiks. Pēc visiem šiem moku un pazemojuma brīžiem. Bet ko tagad? Ko lai viņa iesāk?

Rasela vēlreiz paskatījās uz vēstuli. Viņa juta, ka pār viņu klājas milzīgs tīkls, vilkdams viņu lejup, kur viņai būs jāpaliek.

PALDIES PAR ŽĒLSIRDĪGO ZIEDOJUMU. TAS TIKS AUGSTU NOVĒRTĒTS. PALDIES ARĪ PAR PAPILDU VIRVI, KURU JŪS MAN NUPAT PAGĀDĀJĀT, LAI JŪS PAKĀRTU. MINĒTĀ PRIEKŠMETA SAKARĀ: TAS VAIRS NAV PĀRDOŠANĀ. ES IEDOMĀJOS,

KA KRUĶIEM TAS VARBŪT BŪS NEPIECIEŠAMS KĀ PIERĀDĪJUMS TIESAS PRĀVĀ. STARP CITU, LAI VELNS JŪS PARAUJ!

Viņa grīļojoties piecēlās. Papildu virve? Viņas domas vairs nedarbojās. Vispirms Rasela iedomājās piezvanīt Bērtonam, bet tad saprata, ka viņš nebūs Baltajā namā. Tad viņai pēkšņi pieleca. Viņa piesteidzās pie televizora. Pašlaik bija pulkstenis seši un ziņās tika pārstāstīts kāds nesens notikums. Runa bija par pārdrošu policijas operāciju, ko kopīgi bija realizējusi Midltonas apgabala un Aleksandrijas pilsētas policija. Tie bija notvēruši aizdomās turēto Kristlnas Salivenas slepkavu. Kāds nezināms šāvējs bija raidījis lodi. Tika izteikts pieņēmums, ka mērķis bijis aizdomās turētais.

Rasela skatījās uz kadriem no Midltonas policijas iecirkņa. Viņa redzēja Luteru Vitneju, kurš skatījās taisni uz priekšu, nemaz nemēģinādams slēpt savu seju, iedams augšup pa kāpnēm. Viņš bija daudz vecāks, nekā viņa bija iztēlojusies. Viņš izskatījās pēc skolas direktora. Šis vīrs viņu bija vērojis… Viņai nemaz nebija ienācis prātā, ka Luteru arestēja par noziegumu, ko viņš nebija izdarījis. Šī atklāsme, vienalga, viņu nepamudinātu rīkoties. Operatoram pagriežoties, viņa uz īsu brīdi ieraudzīja Bilu Bērtonu kopā ar Kolinu. Viņi stāvēja un klausījās, kā detektīvs Sets Frenks nolasa paziņojumu presei.

Viņi nebija izpildījuši uzdevumu, nelieši. Tagad šis vīrs bija aiz restēm un viņa turēja rokās vēstuli, kas garantēja, ka viņš panāks, lai viņi visi zaudētu amatus. Viņa bija uzticējusies Bērtonam un Kolinam. Prezidents bija viņiem uzticējies, bet viņi nebija attaisnojuši cerības. Rasela nespēja noticēt savām acīm, kā Bērtons tur varēja stāvēt tik mierīgs, kad visa viņu pasaule draudēja uzliesmot kā meteorīts.

Nākamā doma viņu pašu pārsteidza. Rasela aizsteidzās uz vannasistabu, atrāva vaļā medikamentu skapīti un paķēra pirmo pudeli, kas patrāpījās. Cik tablešu nepieciešams desmit, simt?

Viņa skrūvēja vāciņu, bet trīcošās rokas to nespēja dabūt vaļā. Viņa turpināja cīnīties, līdz beidzot visas tabletes izbira izlietnē. Rasela sarausa pilnu plaukstu, tad apstājās. Viņa spogulī ieraudzīja savu atspulgu. Pirmo reizi viņa saskatīja, cik ļoti bija novecojusi. Acis bija iekritušas, vaigi izdēdējuši, un mati nosirmojuši viņas acu priekšā.

Rasela paskatījās uz zaļajām tabletēm saujā. To viņa nespēja izdarīt. Lai gan viņai zuda pamats zem kājām, viņa to nevarēja. Viņa uzlaida tabletēm ūdeni un, tās aizskalojusi, izslēdza gaismu. Pēc tam viņa piezvanīja senatoram un teica, ka nevar apmeklēt vakariņas slimības dēļ. Viņa tikko bija paspējusi apgulties, kad atskanēja klauvējiens pie durvīm.

Sākumā tas izklausījās pēc attālām bungu skaņām. Vai viņiem būs aresta orderis? Par ko viņu varētu apsūdzēt? Vēstule! Vina to izrāva no kabatas un iemeta kamīnā. Kamēr tā uzliesmoja un sadega, Rasela sakārtoja kleitu, uzvilka lakādas kurpes un izgāja no istabas.

Otro reizi viņas krūtīs kaut kas iedūrās, ieraugot Bilu Bērtonu pie parādes durvīm. Ne vārda nebildis, viņš iesoļoja iekšā, nometa mēteli un devās taisnā ceļā pie alkohola.

Viņa aizcirta durvis.

-   Lielisks darbiņš, Bērton, spīdošs. Tu par visu jauki parūpējies. Kur ir tavs līdzzinātājs? Vai pašlaik tiek pārbaudīta viņa redze?

Bērtons apsēdās ar dzēriena glāzi rokās.

-   Aizveriet muti un noklausieties.

Citā reizē šāda piezīme būtu viņai aizdevusi dusmas. Bet Bērtona tonis neļāva iebilst. Viņa ievēroja ieroci makstī un pēkšņi saprata, ka viņai visapkārt bija cilvēki, kas nēsāja šaujamos. Šķita, ka viņi ir visur. Viņa bija ielaidušies attiecībās ar ļoti bīstamiem ļaudīm. Rasela apsēdās un raudzījās uz Bērtonu.

-   Kolins nepaspēja izšaut.

-   Bet…

-   Bet kāds izšāva. Es to zinu. Viņš izdzēra glāzi gandrīz tukšu. Rasela izlēma, ka jāsajauc viens kokteilis, bet pārdomāja.

Bērtons uz viņu paskatījās.

-   Valters Salivens. Tas nelietis Ričmonds viņam visu izstāstīja, vai ne?

Rasela pamāja.

-   Vai tu domā, ka aiz tā visa slēpjas Salivens?

-   Kurš gan cits, velns parāvis. Viņš uzskata, ka, tas vīrs nogalinājis viņa sievu. Viņam ir diezgan naudas, lai nolīgtu vislabāko šāvēju pasaulē. Viņš vienīgais bez mums zināja, kurā vietā tas notiks. Bērtons paraudzījās uz Raselu un nepatikā savieba seju. Neesiet tāda muļķe, cienītā.

Bērtons piecēlās un sāka staigāt šurp turp pa istabu.

Raselas domas pievērsās televizoram. Bet tas vīrs ir arestēts. Viņš visu izstāstīs policijai. Es pirmīt domāju, ka viņi jau stāv aiz durvīm.

Bērtons apstājās.

-   Tas vīrs policijai neko neteiks. Vismaz pagaidām.

-   Par ko tu runā.

-   Es runāju par vīru, kas darīs visu, lai saglabātu dzīvību savai mazajai meitenei.

-Tu viņam draudēji?

-   Viņš pietiekoši skaidri saprata manu domu.

-   Kā tu to zini?

-   Acis nemelo, ledij. Viņš saprot spēles noteikumus. Ja viņš runās, tad viņa meitai jāatvadās no dzīves.

-   Tu taču neuzdrošināsies…

Bērtons pieliecās un bez pūlēm pacēla prezidenta galveno padomnieci gaisā, turēdams tā, ka viņas kājas nepieskārās grīdai un abu acis bija vienā līmenī.

-   Es nogalināšu ikvienu personu, kas spējīga mani iegāzt, vai jūs sapratāt? Viņa tonis uzdzina aukstus drebuļus. Bērtons Raselu ielidināja krēslā.

Viņa raudzījās augšup uz viņu, krīta bālu seju, ar šausmām acīs.

Bērtona seja bija no dusmām piesarkusi.

-   Jūs mani iepināt visā šajā lietā. Es gribēju izsaukt policiju pašā sākumā. Es paveicu savu darbu. Varbūt es nogalināju šo sievieti, bet pasaulē nav tādu zvērināto, kas mani atzīs par vainīgu. Jūs mani aptināt ap pirkstu ar visām tām runām par globālo katastrofu un uzspēlētajām rūpēm par prezidentu, un es, dumjais, noticēju. Var izrādīties, ka mana mūža divdesmit gadi būs nodzīvoti veltīgi, un man tas nesagādā nekādu prieku. Diez vai jūs to spējat saprast.

Abi vairākas minūtes sēdēja klusējot. Bērtons, sažņaudzis glāzi rokā, pētīja paklāju, saspringti domādams. Rasela ar vienu aci viņu vēroja, cenzdamās apturēt drebuļus. Viņa nespēja saņemties, lai Bērtonam pastāstītu par vēstuli. Tur nekas labs nevarēja iznākt. Pazīstot Bērtonu, viņš varētu izvilkt pistoli un Raselu uz vietas nošaut. Doma par tuvo vardarbīgo nāvi lika viņas asinīm sastingt.

Rasela mēģināja atlaisties atpakaļ krēslā. Fonā dzirdēja pulksteni tikšķam. Šķita, ka tas skaitītu pēdējos atlikušos viņas dzīves mirkļus.

-   Vai tu esi pārliecināts, ka viņš neko neteiks? Viņa paskatījās uz Bērtonu.

-   Es ne par ko neesmu pārliecināts.

-   Bet tu teici…

-   Es teicu, ka tas vīrs ir gatavs uz visu, lai viņa mazā meita neciestu. Ja viņš šos draudus nenemtu vērā, mēs nā-

>                                                       > košos gadus, no rīta pamostoties, varētu aplūkot cietuma lāvas apakšu.

-   Bet kā šo iespēju varētu atvairīt?

-   Ja es zinātu atbildi, es tik ļoti neuztrauktos. Bet varu jums garantēt, ka Luters Vitnejs pašlaik sēž savā kamerā, prātodams, kā to panākt.

-   Ko mēs varam darīt?

Viņš paķēra mēteli un rupji uzrāva viņu kājās. Nāciet, pienācis laiks parunāt ar Ričmondu.

*  * *

Džeks pāršķirstīja savas piezīmes un tad aplaida skatienu apkārt konferenču galdam. Viņa komanda sastāvēja no četriem asociatīvajiem biedriem, trim ierindas advokātiem un diviem partneriem. Ziņa par Džeka sazvērestību ar Salivenu bija izplatījusies pa visu firmu. Kolēģi uz Džeku raudzījās ar godbijības, cieņas un nelielu baiļu sajaukumu.

-   Sem, tu koordinēsi izejvielu pārdošanu un pirkšanu caur Kijevu. Mūsu cilvēks tur ir pārdrošs un mīl risku, uzmani viņu, bet ļauj viņam rīkoties.

Sems, kurš jau desmit gadus bija partneris, ar troksni aizvēra diplomātu.

-   Tiks izdarīts.

-   Ben, es izskatīju tavu atskaiti par iespaidīgu personu atbalstu. Es piekrītu un uzskatu, ka mums jāizdara spie-

' V

diens uz Ārlietu ministriju. Nebūtu par ļaunu dabūt viņus mūsu pusē. Džeks atvēra citu dokumentu mapi.

-   Mūsu rīcībā ir aptuveni mēnesis, lai izplānotu šo operāciju. Mūs uztrauc Ukrainas neskaidrais politiskais statuss. Ja mums jānopelna zināma summa un tas jādara ātri, mēs nevēlamies, lai Krievija anektētu mūsu klientu. Tagad es vēlos dažas minūtes pārrunāt…

Durvis atvērās, un iekšā paraudzījās Džeka sekretāre. Viņa izskatījās satraukta.

-   Es ļoti atvainojos, ka man jūs jātraucē.

-   Viss kārtībā, Marta, kas noticis?

-   Kāds jūs gaida pie telefona.

-   Es teicu Lusindai, lai pieņem manas sarunas, izņemot neparedzētus apstākļus. Es visiem piezvanīšu rīt.

-   Manuprāt, tie varētu būt neparedzēti apstākļi.

Džeks apgriezās grozāmajā krēslā.

-   Kas zvana?

-   Viņa teica, ka viņu sauc Keita Vitneja.

Pēc piecām minūtēm Džeks jau sēdēja savā mašīnā pavisam jaunā, vara krāsas Lekus 300. Viņš saspringti domāja. Keitas balss bija izklausījusies histēriska. Viņam vienīgi izdevās saprast, ka Luters arestēts. Par ko, to viņš nezināja.

*  * *

Keita atvēra durvis pēc pirmā klauvējiena un gandrīz sabruka viņa rokās. Pagāja vairākas minūtes, pirms viņa sāka elpot vienmērīgi.

-   Keit, kas noticis? Kur ir Luters? Par ko viņam izvirzīta apsūdzība?

Viņa raudzījās uz Džeku. Keitas vaigi bija uzpampuši un sarkani un izskatījās tā, it kā viņa būtu iepļaukāta.

Kad viņa beidzot bija spējīga izspiest kādu vārdu, Džeks apjucis apsēdās.

-    Slepkavība? Viņš paraudzījās visapkārt. Viņš nespēja reģistrēt savas trauksmainās domas. Tas nav iespējams. Ko, pie velna, viņš varētu būt nogalinājis?

Keita iztaisnojās krēslā un atglauda matus no sejas. Viņa raudzījās tieši viņam acīs. Šoreiz vārdi bija skaidri, tieši un iedūrās vina sirdī kā stikla lauskas.

-   Kristīni Salivenu.

Džeks kādu laiku sēdēja kā sastindzis, tad pēkšņi pielēca kājās. Viņš skatījās uz viņu, gribēdams runāt, bet juta, ka nespēj pateikt ne vārda. Aizstreipuļojis līdz logam,. Džeks to atvēra un ļāva aukstam gaisam appūst seju. Viņam kļuva nelabi, un viņš tik tikko spēja savaldīties. Viņš aizvēra logu un apsēdās viņai blakus.

-   Kas notika, Keit?

Viņa ar izpluinītu salveti noslaucīja acis. Keita nebija novilkusi mēteli. Kurpes mētājās blakus krēslam, kur viņa tās bija pametusi. Viņa centās nomierināties.

Keita atglauda nomaldījušos matu šķipsnu no vaiga un beidzot paskatījās uz Džeku.

Vārdi nāca pār viņas lūpām klusi un ar grūdieniem.

-   Policija tur viņu ieslodzījumā. Viņi uzskata, ka viņš ielauzies Salivenu mājā. Tajā laikā mājai bija jābūt tukšai.. . bet tur bija Kristīne Salivena. Viņa apklusa un dziļi ievilka elpu. Viņi domā, ka Luters viņu nošāva. Līdzko Keita izteica pēdējos vārdus, viņa aizvēra acis. Šķita, ka acu plaksti paši noslīga, it kā uz tiem būtu uzlikts kaut kas šausmīgi smags. Viņas piere bija saraukta dziļās grumbās, un galva sāpēs pulsēja.

-   Tas ir neprāts, Keit. Luters nekad nevienu nenogalinātu.

-   Es nezinu, Džek, Es nezinu, ko domāt.

Džeks piecēlās un novilka mēteli. Viņš ar roku saglauda matus, pūlēdamies domāt skaidri. Džeks paskatījās uz Keitu.

-   Kā tu to uzzināji? Kā, pie velna, viņi Luteru noķēra? Atbildes vietā Keitas ķermenis sāka trīcēt. Šķita, ka sā-

pes ir tik spēcīgas, ka tās pat var saskatīt. Viņa klusēdama noslaucīja seju ar jaunu salveti. Bija nepieciešams ilgs laiks, kamēr viņa sprīdi pa sprīdim pagriezās pret Džeku. Viņas acis joprojām bija aizvērtas, un viņa elsoja, cīnīdamās pēc elpas.

Beidzot viņa atvēra acis. Lūpas kustējās, bet sākumā pār tām nenāca ne skaņas. Tad viņai izdevās pateikt šos vārdus lēnām, skaidri, it kā viņa pūlētos saņemt sitienus.

-   Es viņu ievilināju lamatās.

Luters, ģērbies oranžās arestanta drēbēs, sēdēja tajā pašā nopratināšanas telpā, kur bija sēdējusi Vanda Brūma. Sets Frenks atradās viņam pretī un uzmanīgi viņu vēroja. Luters skatījās taisni uz priekšu. Viņš nebija izsists no sliedēm. Tas vīrs kaut ko domāja.

Ienāca vēl divi policisti. Viens ienesa magnetofonu, nolika to uz galda un ieslēdza.

-   Vai jūs Smēķējat? Frenks pastiepa cigaretes. Luters vienu paņēma, un abi vīri izpūta mazus dūmu mākonīšus.

Ierakstam Frenks atkārtoja Luteram Miranda tiesības. Šajā lietā nedrīkstēja būt procedūras rakstura neprecizitātes. -Tātad jūs sapratāt savas tiesības?

Luters pamāja ar cigareti.

Šis vīrs nebija tāds, kādu to Frenks bija cerējis ieraudzīt. Viņam pagātnē bija trīs sodāmības, bet pēdējie div

desmit gadi bija bez vainas. Tas neko daudz nenozīmēja. Tomēr viņš nebija piedalījies ne uzbrukumos, ne vardarbības aktos. Te kaut kas slēpās.

-   Man nepieciešama “jā” vai “nē” atbilde uz šo jautājumu.

-Jā.

-    Labi. Vai jūs apzināties, ka jūs arestēja sakarā ar Kristīnes Salivenas lietu?

-Jā.

-   Vai jūs esat pārliecināts, ka negribat uz laiku atlikt nopratināšanu un uzaicināt advokātu. Mēs jums varam dabūt juristu vai jūs varat izsaukt savu advokātu.

-   Esmu pārliecināts.

-   Vai jūs saprotat, ka neesat spiests sniegt nekādus paziņojumus policijai? Jebkurš paziņojums, ko jūs tagad izteiktu, varētu tikt izmantots kā pierādījums pret jums.

-   Es saprotu.

Daudzo gadu pieredze bija Frenkam iemācījusi, ka atklāsmes pašā sākumā varēja sagādāt grūtības izmeklēšanas darbā. Aizstāvis bija spējīgs saplosīt gabalos pat labprātīgu atzīšanos, un rezultāts bieži bija tāds, ka pierādījumi, kas iegūti no šādas atzīšanās, tika noraidīti kā nederīgi. Noziedznieks varēja uzrādīt līķi, bet otrā dienā viņu atbrīvoja, un viņš devās prom kopā ar savu advokātu, kas par tevi tikai pasmējās. Bet Frenks kontrolēja šo lietu. Lai ko Vitnejs tai pievienotu, tās būs tikai piedevas.

Viņš uzmanīgi koncentrējās.

-   Es gribētu jums uzdot dažus jautājumus.

-Jā.

Frenks ierakstīja magnetofonā dienu, gadu un stundu un tad noprasīja Luteram viņa pilno vārdu. Tik tālu viņi tika, bet tad atvērās durvis. Pa tām pabāza galvu kāds policists.

-   Ārpusē gaida advokāts.

Frenks paskatījās uz Luteru un izslēdza magnetofonu.

-   Kāds advokāts?

Pirms Luters paspēja atbildēt, Džeks paspraucās garām policistiem un ienāca nopratināšanas telpā.

-   Mani sauc Džeks Grehems. Esmu apsūdzētā aizstāvis. Nekavējoties aizvāciet šo magnetofonu. Es gribu parunāt ar savu klientu vienatnē, džentlmeņi.

Luters pārsteigts skatījās uz viņu.

-   Džek…

-   Aizveries, Luter. Džeks paskatījās uz policistiem. Nekavējoties.

Policisti sāka atstāt telpu. Frenka un Džeka skatieni krustojās, un tad durvis tika aizvērtas. Džeks nolika savu diplomātu uz galda, bet neapsēdās.

-   Vai tu man nepastāstītu, kas te notiek?

-   Džek, tev jāturas tālāk no tā visa. Es to saku nopietni.

-   Tu atnāci pie manis. Tu man liki apsolīt, ka es tev palīdzēšu. Velns parāvis, es šeit esmu.

-   Lieliski, tu savu lomu esi nospēlējis, tagad tu vari iet.

-   Labi. Ja es aiziešu, ko tu, sasodīts, iesāksi?

-   Tev tur nav nekādas daļas.

Džeks pieliecās viņam pavisam tuvu klāt.

-   Ko tu taisies darīt?

Pirmo reizi Luters pacēla balsi.

-Es atzīšu savu vainu! Es to izdarīju.

-   Tu viņu nogalināji?

Luters skatījās uz citu pusi.

-   Vai tu nogalināji Kristīni Salivenu? Luters neatbildēja. Džeks viņu sagrāba aiz pleciem.

-   Vai tu viņu nogalināji?

-Jā.

Džeks uzmanīgi nopētīja Lutera seju. Tad viņš paņēma savu diplomātu.

-   Esmu tavs advokāts, vai nu tu to gribi, vai nē. Kamēr es neuzzināšu, kāpēc tu man melo, nemaz nemēģini runāt ar policistiem. Ja tu to darīsi, es paziņošu, ka tu esi jucis.

-   Džek, es augstu vērtēju tavu palīdzību, bet…

-   Paklau, Luter, Keita man izstāstīja, kas notika, ko viņa izdarīja un kāpēc viņa to darīja. Bet ļauj man tev pateikt to tieši acīs ja tev jāiet bojā šīs lietas dēļ, tava mazā meitene nekad vairs neatkopsies no šī trieciena. Vai tu dzirdēji?

Luters nepabeidza savu sakāmo. Pēkšņi mazā telpa viņam likās tik šaura kā mēģene. Viņš nedzirdēja, kā Džeks aizgāja. Viņš tikai sēdēja un skatījās taisni uz priekšu. Tas bija viens no tiem retajiem brīžiem viņa mūžā, kad viņš nezināja, ko iesākt.

*  * *

Džeks tuvojās vīriem, kas stāvēja gaitenī.

-   Kurš ir izmeklētājs?

Frenks uz viņu paskatījās.

-   Leitnants Sets Frenks.

-   Priecājos iepazīties, leitnant. Mans klients atsakās no savām Miranda tiesībām, un nemaz nemēģiniet ar viņu runāt bez manas klātbūtnes. Vai sapratāt?

Frenks sakrustoja rokas pār krūtīm.

-   Labi.

-   Kurš no štata prokuratūras ar to nodarbojas?

-   Prokurora palīgs Džordžs Goreliks.

-   Es pieņemu, ka jums ir apsūdzības raksts?

Frenks paliecās uz priekšu

-   Lielā zvērināto žūrija pagājušo nedēļu nosūtīja apsūdzības rakstu.

Džeks uzvilka savu mēteli.

-   Esmu pārliecināts, ka viņi to izdarīja.

-   Aizmirstiet par atbrīvošanu pret galvojumu. Es ceru, ka jūs to zināt.

-    No tā, ko esmu dzirdējis, es domāju, ka drošāk būs, ja viņš paliks jūsu uzraudzībā. Es vēlētos, lai jūs viņu uzmanītu manis dēļ.

Džeks pasniedza savu vizītkarti Frenkam un pēc tam mērķtiecīgi aizsoļoja pa gaiteni. Dzirdot viņa pēdējo piezīmi, smaids nozuda no Frenka lūpām. Viņš paskatījās uz vizītkarti un tad uz pratināšanas telpu un uz tālumā izzūdošo aizstāvi.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Keita bija iegājusi dušā un pārģērbusies. Mitrie mati bija sasukāti atpakaļ un brīvi krita pār pleciem. Viņai mugurā bija biezs indigo krāsas svīteris ar V-veida izgriezumu un zem tā balts sporta krekliņš. Balinātie džinsi brīvi iekļāva viņas šauros gurnus. Kājās viņa bija uzvilkusi biezas vilnas zeķes. Džeks vēroja viņas garās kājas, kamēr viņa līganā gaitā staigāja šurp turp pa istabu. Viņa bija nedaudz atguvusies. Bet Keitas acīs joprojām vīdēja šausmas. Šķita, ka viņa cenšas tās nomākt ar fizisku aktivitāti.

Džeks sēdēja, atgāzies krēslā, un rokā turēja minerālūdens glāzi. Viņam bija tāda sajūta, it kā uz pleciem gulētu liels smagums. To nojauzdama, Keita beidza staigāt un, pienākusi klāt, sāka masēt Džeka plecus.

-   Viņš man neteica, ka viņiem ir apsūdzības raksts. Keitas balsī juta dusmas.

-   Vai tu tiešām domā, ka policisti nemānās, ka viņi neizmanto cilvēkus, lai iegūlu to, ko vēlas? viņš atcirta.

-   Es redzu, ka tu iedzīvojies aizstāvja lomā.

Keita pamatīgi iespieda pirkstus viņa plecos, un Džeks jutās brīnišķīgi. Mitrums no viņas matiem pilēja viņam uz vaigiem, kad viņa pieliecās, lai izmasētu stīvākās vietas: Džeks aizvēra acis. Pa radio skanēja Billija Džoela “River of dreams”. Kāds bija viņa sapnis, Džeks sev jautāja.

Šķita, ka mērķis lēkātu viņam acu priekšā kā sauleszaķītis, ko viņš bērnībā bija mēģinājis noķert.

-   Kā viņš jūtas? Keitas jautājums Džeku atgrieza īstenībā. Viņš izdzēra atlikušo minerālūdeni.

-   Apmulsis, satriekts, nervozs. Tādu es viņu nekad nespēju iedomāties. Starp citu, policija atrada šauteni augšstāva istabā, vienā no tām vecajām dzīvojamajām ēkām, pretējā ielas pusē. Šāvējs jau sen ir prom. Pilnīgi droši. Pie velna, man pat liekas, ka policistiem tas ir vienalga.

-   Kad nozīmēta apsūdzības raksta nolasīšana?

-   Parīt, desmitos. Džeks izlieca kaklu un satvēra viņas roku. Viņi grib viņam piesiet noziegumu, par kuru paredzēts nāvessods, Keit.

Viņa beidza masēt.

-   Muļķības. Slepkavība, notiekot zādzībai ar iekļūšanu telpā, ir pirmās pakāpes noziegums. Lai štata prokurors pārbauda statūtus.

-Tas taču ir mans lauciņš. Viņš mēģināja izvilināt viņai smaidu, bet tas viņam neizdevās. Policija ir pārliecināta, ka viņš ielauzās mājā un bija gandrīz pabeidzis zādzību, kad viņa viņu pieķēra. Viņi izmanto fiziskas vadarbības pierādījumus žņaugšanu, piekaušanu un divus šāvienus galvā. Viņi to grib nodalīt no zādzības akta. Viņi ir pārliecināti, ka tā dēļ šo notikumu var klasificēt kā nežēlīgu. Bez tam Salivenai pazudušas dārglietas. Bruņota laupīšana ar vardarbību pielīdzināma noziegumam, par kuru paredzēts nāvessods.

Keita apsēdās un berzēja kājas. Viņa nebija uzkrāsojusies. Keita bija no tām sievietēm, kam tas nebija nepieciešams. Tomēr viņas Sejā un sagumušajos plecos varēja manīt nogurumu, īpaši zem acīm.

-   Ko tu zini par Goreliku? Džeks iemeta ledus gabaliņu mutē.

-   Viņš ir kašķīgs ēzelis. Uzpūtīgs un neiecietīgs.

-   Lieliski. Džeks piecēlās no sava krēsla un apsēdās blakus Keitai. Viņš saņēma viņas potīti un paberzēja to. Viņa iegrima dīvānā un atlieca galvu. Viņu attiecības vienmēr bijušas tik atbrīvotas. Viņi viens otra klātbūtnē jutās tā, it kā kā pēdējo četru gadu nemaz nebūtu bijis.

-   Ar tiem pierādījumiem, par kuriem māni informēja Frenks, nepietiek, lai dabūtu apsūdzības rakstu. Es nesaprotu, Džek.

Džeks noslidināja viņas zeķītes un ar abām rokām masēja viņas pēdas, iztaustīdams visus sīkos kauliņus.

-   Policija saņēmusi anonīmu liecību par automašīnas numuru, kas redzēta Salivenu mājas tuvumā, iespējams, slepkavības naktī. Policisti to sameklēja apgabala konfiscēto automobiļu stāvvietā.

-   Tātad? Tā bijusi viltus liecība.

-   Nē. Luters man kādreiz stāstīja, cik viegli var dabūt mašīnu no konfiscēto braucamo stāvvietas. Var padarīt darbiņu un pēc tam to atbraukt atpakaļ.

Keita uz viņu neskatījās, šķita, ka viņa pētītu griestus.

-   Jums nu gan bijuši jauki sarunu temati. Viņas balsī juta pazīstamo pārmetuma toni.

-   Beidz, Keit.

-   Piedod. Viņas balss atkal bi ja nogurusi.

-   Policija pārbaudīja automašīnas grīdu un atrada paklāja šķiedras no Salivenu guļamistabas. Tur bija arī ļoti īpatnējs augsnes paraugs. Izrādās, ka tieši tāda augsne atrodama kukurūzas laukā pie Salivenu mājas. Tas bija īpašs komposts, ko nekur citur nevarētu atrast. Es runāju ar Goreliku. Viņš jutās diezgan pārliecināts. Neesmu vēl saņēmis ziņojumu. Rīt iegrāmatošu savu faktu iegūšanu no otras puses.

-   Es vēlreiz atkārtoju nu un tad? Kā to var saistīt ar manu tēvu?

-   Viņi saņēmuši kratīšanas orderi Lutera mājai un mašīnai. Tā pati zeme un dzīvojamās istabas paklāja šķiedras atrastas uz mašīnas grīdas paklāja.

Keita lēnām atvēra acis.

-   Viņš uzkopa tos nolādētos paklājus. Tās šķiedras varēja pielipt toreiz.

-   Un pēc tam viņš bēga prom pa kukurūzas lauku? Izbeidz.

-   To zemi mājā varēja ievazāt kāds cits, un viņš varēja tajā iekāpt.

-   Es to varētu apstrīdēt, izņemot vienu lietu.

Viņa piecēlās.

-   Kādu?

-    Bez šķiedrām un dubļiem vini atrada šķīduma uz

i i > ■>

benzīna bāzes daļiņas. Policija bija tā atliekas atklājusi, pārbaudot paklāju. Viņi uzskata, ka noziedznieks mēģinājis iztīrīt kaut kādas asinis, varbūt savas. Esmu pārliecināts, ka viņiem ir pietiekoši iiecinieku, kas varētu pierādīt, ka šāda viela nav izmantota paklāja tīrīšanā pirms tam vai tajā laikā, kad tika uzkopta māja. Tāpēc Luters būtu varējis iekāpt paklāju tīrītājā tikai, ja viņš atradās mājā pēc tā notikuma. Augsne, šķiedras un paklāju tīrītājs te ir viņa sakars ar noziegumu.

Keita'atslīga krēslā.

-   Bez tam viņi atrada viesnīcu, kurā Luters uzturējās. Viņi atrada viltotu pasi un ar tās palīdzību uzzināja, ka Luters apmeklējis Barbadosu. Divas dienas pēc slepkavības viņš aizlidoja uz Teksasu, pēc tam uz Maiami un tad uz salu. Izskatās pēc bēgoša aizdomās turētā, vai ne? Viņi ieguvuši liecību no taksometra šofera, kas vedis Luteru uz

Salivenu māju salā. Luters esot apgalvojis, ka bijis Salivenu mājā Virdžīnijā. Bez tam viņiem ir liecinieki, kas apliecina, ka Luters vairākas reizes redzēts kopā ar Vandu Brūmu pirms slepkavības. Viena tuva Vandas draudzene liecinās par Vandas teikto, ka viņai ļoti vajadzīga nauda un ka Kristīne Salivena viņai pastāstījusi par seifu. Tas pierāda, ka Vanda melojusi policijai.

-   Tagad es saprotu, kāpēc Goreliks tik dāsni dalīja informāciju. Bet joprojām šiem pierādījumiem ir gadījuma raksturs.

-   Nē, Keit, tas ir ideāls apsūdzības paraugs bez tiešiem pierādījumiem, kas saistītu Luteru ar šo noziegumu. Tomēr netiešo pierādījumu ir diezgan, lai zvērinātiem būtu pamats teikt: “Beidz tielēties, ko tu gribi apmānīt, tu to pats izdarīji.” Es izvairīšos visos gadījumos, kuros spēšu, bet viņiem ir pietiekoši smagi akmeņi, kas mums var trāpīt. Un, ja Goreliks pieskarsies tava tēva iepriekšējām sodāmībām, tad ar mums būs cauri.

-Tas noticis pārāk sen. Tas.būs aizspriedumaini un neko nepierādīs. Viņš nekad tās nepieminēs. Keita runāja pārliecinošāk, nekā jutās. Galu galā, par ko gan vispār cilvēks varēja būt pārliecināts?

Iezvanījās telefons. Viņa vilcinājās.

-   Vai kāds zina, ka tu esi šeit?

Džeks papurināja galvu.

Viņa pacēla klausuli.

-   Hallo?

Balss bija asa un profesionāla. Roberts Geivins no “Washington Post”. Vai drīkstu jums uzdot dažus jautājumus par jūsu tēvu? Es vēlētos tikties personīgi, ja jums nav iebildumu.

-   Ko jūs gribat?

-   Izbeidziet, Vitneja kundze. Par jūsu tēvu raksta laikrakstu titullapās. Jūs esat štata prokurore. Iznāks velnišķīgi labs raksts.

Keita nometa klausuli. Džeks uz viņu skatījās.

-   Kas tur bija?

-   Reportieri.

-   Ak, Dievs! Viņi gan ir apsviedīgi.

Viņa atkal, zaudējusi spēkus, apsēdās. Džeks piegāja pie viņas un saņēma viņas roku savējā.

Pēkšņi Keita pagrieza viņa seju pret savējo. Viņa izskatījās nobijusies.

-   Džek, tu nedrīksti nodarboties ar šo lietu.

-   Sasodīts, es to varu. Esmu aktīvs Virdžīnijas juristu apvienības biedrs. Esmu nodarbojies ar neskaitāmām slepkavību lietām. Esmu augsti kvalificēts jurists.

-   Es nedomāju to. Es zinu, ka tev ir kvalifikācija, bet Patona un Šova firma nenodarbojas ar aizstāvībām krimināllietās.

-   Tad kādreiz tas jāsāk.

-   Džek, runā nopietni. Salivens ir viņu lielākais klients. Tu esi strādājis viņa labā. Es par to lasīju žurnālā Legal Times.

-   Es te neredzu interešu konfliktu. Es savās advokāta klienta attiecībās ar Salivenu neesmu uzzinājis neko tādu, ko varētu izmantot šajā lietā. Turklāt šeit netiesā Salivenu.

-   Džek, vini tev neļaus nodarboties ar šo lietu.

7 > *

-   Labi, tad es no viņiem aiziešu.

-   Tu to nevari darīt. Tieši tagad, kad tev tā veicas. Tu nedrīksti visu sabojāt. Ne jau šīs lietas dēļ.

-   Kādēļ tad? Es zinu, ka tavs vecais nespētu piekaut sievieti un pēc tam mierīgi sašķaidīt viņai smadzenes.

Viņš varbūt devās apzagt to māju, bet viņš nevienu nenogalināja, to es zinu. Vai gribi vēl ko dzirdēt? Esmu diezgan pārliecināts, ka viņš zina, kas šo sievieti ir nogalinājis, un šis cilvēks viņu nobaidījis līdz nāvei. Viņš kaut ko redzēja tajā mājā, Keit. Viņš redzēja kādu.

Keita lēnām izelpoja, saprotot šo vārdu nozīmi.

Džeks nopūtās un paskatījās uz savām kājām. Tad viņš piecēlās un uzvilka mēteli. Džeks rotaļīgi paraustīja viņu aiz jostas.

-   Kad tu pēdējo reizi ēdi?

-   Es neatceros.

-   Kādreiz tavs augums šajos džinsos likās pievilcīgāks vīrieša skatienam.

Viņa nesmaidīja.

-   Liels paldies par komplimentu.

-   Vēl nav par vēlu kaut ko lietas labā darīt.

Viņa apskatīja visus četrus sava dzīvokļa stūrus. Tas viņai bija apnicis.

-   Par ko tu iedomājies?

-   Par ribiņām, kāpostu salātiem un kaut ko stiprāku nekā kola. Sarunāts?

Viņa nevilcinājās.

-   Pagaidi, kamēr uzvelku mēteli.

Lejā Džeks atvēra Lexus durtiņas. Viņš ievēroja, ka Keita nopēta katru luksusa mašīnās detaļu.

-   Es uzklausīju tavu padomu. Iedomājos, ka varētu sākt tērēt kādu daļu no sūri grūti nopelnītā. Viņš tikko bija iekāpis mašīnā, kad pie pasažiera durvīm parādījās kāds vīrietis.

Viņam galvā bija cepure ar nolaistām malām, un savu brūno mēteli viņš bija aizpogājis līdz zodam. Viņam bija pelēka apcirpta bārda un plānas ūsas. Vienā rokā viņš turēja minikasešu magnetofonu un otrā preses nozīmīti.

-   Bobs Geivins, Vitneja kundze. Manuprāt, mūsu sarunu pārtrauca.

Viņš sarauktu pieri skatījās uz Džeku.

-   Jūs esat Džeks Grehems, Lutera Vitneja advokāts. Es jūs redzēju policijas iecirknī.

-   Apsveicu, mister Geivin. Jums acīmredzot ir lieliska redze un apburošs smaids. Uz redzēšanos.

Geivins pieķērās mašīnai.

-   Pagaidiet mirklīti, tikai mirklīti. Sabiedrībai ir tiesības uzzināt par šo lietu.

Džeks jau gribēja kaut ko teikt, bet Keita viņu apturēja.

-  Tā uzzinās, mister Geivin. Tādēļ jau ir domātas tiesas sēdes. Esmu pārliecināta, ka jums būs rezervēta vieta pirmajā rindā. Uz redzēšanos.

Lexus aizbrauca. Geivins pārdomāja, vai neskriet pēc savas mašīnas, bet tad izlēma, ka nav vērts. Četrdesmit sešu gadu vecumā viņa mīkstais un ļenganais ķermenis skaidri rādīja, ka sirdslēkmju laiks vairs nav aiz kalniem. Spēle tikai nupat bija sākusies. Viņš to dabūs rokā agri vai vēlu. Geivins uzsita augstāk apkākli, vairīdamies no vēja, un cēli aizsoļoja.

*  * *

Tuvojās pusnakts, kad Lcxus apstājās Keitas nama priekšā.

-    Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka vēlies to darīt, Džek?

-   Velns parāvis, man nekad nav patikušas freskas, Keit.

-   Ko tu teici?

-   Izgulies labi. Mums abiem tas nepieciešams.

Viņa uzlika roku uz durvju roktura un vilcinājās. Keita pagriezās un skatījās uz viņu, nervozi virpinādama matus

aiz auss. Šoreiz viņas acis neredzēja sāpes. Tajās bija kaut kas cits. Džeks nebija īsti drošs. Varbūt atvieglojums.

-   Džek, tas, ko tu teici tovakar…

Viņš norija siekalas un satvēra stūri ar abām rokām. Viņš gaidīja, ka tas tiks pieminēts.

-   Keit, es pārdomāju…

Viņa uzlika roku Džekam uz mutes. īsi izelpojusi, viņa teica.

-   Tev bija taisnība, Džek… par daudzām lietām.

Džeks vēroja, kā viņa lēnām iegāja mājā, un tad aizbrauca.

Kad viņš nokļuva mājās, viņa telefona automātiskajam atbildētājam bija izbeigusies lente. Telefonogrammu indikators vairs nemirkšķināja, bet tā sarkanā gaisma nepārtraukti dega. Viņš izlēma rīkoties saprātīgi un izlikties, ka tur nekā nav. Džeks atvienoja telefonu, izdzēsa gaismas un mēģināja aizmigt.

Tas nenācās viegli.

Viņš Keitas priekšā bija izlicies pašpārliecināts. Bet ko viņš gribēja apmānīt? Uzņemties šo lietu pats uz savu galvu, ne ar vienu firmā neaprunājoties, tas nozīmēja profesionālu pašnāvību. Bet ko gan būtu devusi aprunāšanās? Viņš zināja, kāda būtu atbilde. Ja viņiem tiktu dota izvēle, viņa kolēģi un partneri drīzāk sev pārgrieztu vēnas nekā pieņemtu kā klientu Luteru Vitneju.

Bet viņš bija advokāts, un Luteram tāds bija nepieciešams. Tādas lietas kā šī nekad nav bijušas vienkāršas. Tāpēc viņš tik ļoti centās visu padarīt cik vien iespējams melnu vai baltu. Labi slikti. Pareizi nepareizi. Advokātam, kurš pastāvīgi ticis mācīts meklēt pelēko krāsu, tas nebija viegli.

Viņš bija pieņēmis lēmumu. Vecs draugs cīnījās uz dzī

vību un nāvi un bija lūdzis Džeku viņam palīdzēt. Džekam nerūpēja tas, ka viņa klients pēkšņi kļuvis nepakļāvīgs. Aizstāvāmie krimināllietās reti kad bija gatavi sadarboties. Luters bija lūdzis viņa palīdzību, un viņš to noteikti saņems. Šajā lietā vairs neeksistēja pelēkā krāsa. Atpakaļceļa nebija.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Dans Kirksens atvēra laikrakstu Washington Post un paņēma glāzi ar apelsīnu sulu. Viņš to nepielika pie lūpām. Geivinam bija izdevies sacerēt rakstu par Salivena lietu, kas galvenokārt sastāvēja no informācijas, ka Džeks Grehems jaunieceltais Patona, Šova un Lorda firmas partneris, uzņēmies aizstāvību. Kirksens tūlīt pat piezvanīja Džekam uz mājām. Neviens neatbildēja. Viņš apģērbās, izsauca savu mašīnu un pusdeviņos izgāja cauri firmas vestibilam. Viņš pagāja garām Džeka vecajam ofisam, kur joprojām stāvēja sakrāmētas kastes ar dokumentiem un personiskajām lietām. Džeka jaunie apartamenti bija netālu no Lorda telpām. Tas bija divdesmit reiz divdesmit pēdas liels ofiss ar antīkām mēbelēm un skatu uz pilsētas panorāmu. Jaukāks nekā viņam, Kirksens saviebies iedomājās.

Kirksens nemaz neklauvēja. Viņš iesoļoja iekšā, nomezdams laikrakstu uz galda.

Džeks lēnām pagriezās. Viņš paskatījās uz avīzi.

-   Vismaz viņi šoreiz pareizi uzrakstījuši firmas nosaukumu. Lieliska reklāma. Te varētu iznākt kaut kas vairāk.

Kirksens apsēdās, nenovērsdams no Džeka acis. Viņš izrunāja vārdus lēnām, ar uzsvaru, kā runādamies ar bērnu. Vai tu esi jucis? Mēs nenodarbojamies ar aizstāvībām krimināllietās. Mēs vispār nenodarbojamies ar tiesas prāvām, lai kādas tās būtu. Kirksens pēkšņi piecēlās. Vi

ņa lielā piere bija nosarkusi un spīdēja, un viņa sīkais ķermenis dusmās drebēja. Šis ir īpašs gadījums, jo tas izdzimtenis nogalināja firmas lielākā klienta sievu. Viņa balss skanēja spalgi.

-   Tas nav īsti pareizi teikts. Mēs agrāk nenodarbojāmies ar aizstāvībām krimināllietās, bet tagad mēs to darām. Juridiskajā fakultātē man mācīja, ka apsūdzētais ir nevainīgs, kamēr viņa vaina nav pierādīta, Dan.Varbūt tu to esi aizmirsis? Džeks smaidīja un nenovērsdamies skatījās uz Kirksenu. Četri miljoni pret sešsimt tūkstošiem. Tāpēc tev, stulbeni, jāatkāpjas.

Kirksens lēnām šūpoja galvu un bolīja acis.

-   Džek, varbūt tu visā pilnībā neizproti, kāda kārtība pastāv šajā firmā, pirms mēs uzņemamies kādu jaunu lietu. Es palūgšu, lai mana sekretāre tevi apgādā ar noteikumiem, kas uz to attiecas. Pa to laiku tev jāveic nepieciešamie pasākumi, lai sevi un mūsu firmu nekavējoši atsauktu no šīs lietas.

Ar noraidošu izteiksmi sejā Kirksens pagriezās, lai ietu. Džeks piecēlās.

-   Paklausies, Dan, es uzņēmos šo lietu, un es to mēģināšu pavilkt, un mani neinteresē, ko tu vai firma par to saka. Aiziedams aizver durvis.

Kirksens lēnām pagriezās un ar savām brūnajām acīm ieurbās Džekā.

-   Džek, laipo uzmanīgi. Es esmu šīs firmas izpildpartneris.

-   Es zinu, kas tu esi, Dan. Tāpēc pacenties aizvērt tās nolādētās durvis aiz sevis.

Neteicis vairs ne vārda, Kirksens apgriezās uz papēža, aizcirzdams aiz sevis durvis.

Beidzot Džekam galvā vairs nepulsēja. Viņš atgriezās

pie darba. Visi dokumenti jau gandrīz bija sagatavoti. Viņš gribēja tos pabeigt, pirms kāds viņu mēģinātu apturēt. Džeks tos izdrukāja, parakstīja, un pats pasauca kurjeru. To padarījis, viņš atslīga krēslā. Bija gandrīz deviņi no rīta. Viņam vajadzēja iet. Viņam desmitos bija nozīmēta tikšanās ar Luteru. Džekam bija pilna galva ar jautājumiem, ko uzdot savam klientam. Un tad viņš atcerējās to vakaru. To auksto nakti gājēju ielā un Lutera skatienu. Džeks varēja uzdot jautājumus, cerot, ka spēs izskaidrot atbildes.

Viņš uzmeta mēteli plecos un pēc dažām minūtēm jau sēdēja mašīnā, ceļā uz Midltonas apgabala cietumu.

:H * *

Saskaņā ar Virdžīnijas štata konstitūciju un tās kriminālprocesa statūtiem štatam bija jāsniedz aizstāvamajam jebkuri attaisnojoši pierādījumi. Ja to nedarīja, tad prokurors varēja teikt ardievas savam amatam, nemaz nerunājot par to, ka apsūdzība tika noraidīta un aizstāvamais iesniedza apelācijas sūdzību.

Tieši šie noteikumi radīja Setam Frenkam lielas galvassāpes.

Viņš sēdēja savā ofisā un domāja par cietumnieku, kas sēdēja vieninieku kamerā tikai minūtes gājiena attālumā. Viņa mierīgā un šķietami nekaitīgā uzvedība Frenku neuztrauca. Daži no smagākajiem noziedzniekiem, ko viņš bija arestējis, izskatījās tā, it kā nupat būtu nākuši no baznīcas kora, lai gan nupat bija pāršķēluši kādam galvaskausu. Gorelikam sanāca laba apsūdzība. Viņš metodiski sasaistīja kopā mazus pavedienus, kas, zvērināto žūrijas priekšā savīti, izveidos jauku, izturīgu virvi, kurā varēs pakārt Luteru Vitncju. Arī tas neuztrauca Setu Frenku.

Viņu darīja nemierīgu visi tie sīkumi, kas joprojām ne

saistījās kopā. Ievainojumi. Divas pistoles. Lode, kas izvilkta no sienas. Māja, kas uzkopta kā operāciju zāle. Tas fakts, ka šis vīrs bija apmeklējis Barbadosu un pēc tam atgriezies. Luters Vitnejs bija profesionālis. Frenks četras dienas bija pavadījis, lai uzzinātu visu par Luteru Frensisu Vitneju. Viņš bija pratis izvairīties no nozieguma, kas, izņemot vienu pēkšņu nejaušību, iespējams, netiktu atklāts. Nolaupītie miljoni paliktu viņam, un atdzisušas pēdas policistiem. Viņš vispirms aizlaidās no valsts un pēc tam atgriezās. Profesionāli tā parasti nerīkojās. Frenks būtu sapratis, ja viņš atgrieztos meitas dēļ. Detektīvs bija pārbaudījis aviosabiedrības Luters Vitnejs ar svešu vārdu bija atgriezies Savienotajās Valstīs, pirms Frenks bija izveidojis savu scenāriju ar Keitu.

Satraukuma iemesls bija sekojošs vai patiešām viņam bija pamats ticēt, ka Luteram Vitnejam būtu nepieciešams pārbaudīt Kristīnes Salivenas vagīnu? Bez tam, kāds šo vīru bija mēģinājis nogalināt. Šoreiz bija viena no tām retajām reizēm, kad Setam Frenkam īstenībā bi ja vairāk jautājumu pēc tam, kad viņš bija arestējis savu aizdomās turamo, nekā pirms viņa apcietināšanas.

Viņš kabatā sataustīja cigarešu paciņu. Košļājamās gumijas periods bija beidzies. Viņš mēģinās atkal nākošgad. Kad Frenks paraudzījās pār plecu, aiz viņa stāvēja Bils Bērtons.

* * *

-   Tu saproti, Set, es neko nevaru pierādīt, bet es tev vienkārši daru zināmu, kā tas, manuprāt, notika.

-   Vai tu esi pārliecināts, ka prezidents pateica Salivenam?

Bērtons pamāja, grozīdams pirkstos tukšu tasīti uz Frenka galda.

-   Es nupat nāku no tikšanās ar viņu. Manuprāt, mums viņam vajadzēja pieteikt klusēt. Piedod, Set.

-   Pie velna, viņš ir prezidents, Bil. Vai tu taisies norādīt prezidentam, ko darīt?

Bērtons paraustīja plecus.

-   Tātad ko tu par to domā?

-   Izklausās ticami. Ja aiz tā slēpjas Salivens, es arī viņu saukšu pie atbildības. Man vienalga, kāds viņam pamatojums. Tas šāviens varēja trāpīt kuram katram.

-   Pieņemot, ka Salivens to nokārtojis, jūs neko daudz neatradīsiet. Šāvējs, iespējams, atrodas kādā Klusā okeāna salā, mainījis izskatu, un kāds simt liecinieku varēs apzvērēt, ka viņš nekad nav bijis Štatos.

Frenks beidza rakstīt savu atskaiti.

Bērtons viņu nopētīja.

-   Vai kaut ko izdevās izspiest no Vitneja?

-   Nekā! Vina advokāts licis viņam turēt muti.

> >

Bērtons izlikās vienaldzīgs.

-   Kas viņš ir?

-   Džeks Grehems, kādreiz strādājis par valsts aizstāvi. Tagad viņš ir liels dūzis partneris kādā vadošā juridiskajā firmā. Viņš pašlaik runā ar Vitneju.

-   Vai viņš ir labs advokāts?

Frenks no kokteiļa salmiņa izveidoja trīsstūri.

-   Viņš zina, ko dara.

.> 7

Bērtons piecēlās, lai ietu. Kad notiks apsūdzības raksta nolasīšana?

-   Rīt desmitos.

-   Vai tu vedīsi Vitneju uz turieni?

-   Vai tu gribi piedalīties, Bil?

Berlons ar rokam aizspieda ausis.

-   Es negribu neko par to zināt.

-   Kā tā?

-   Tāpēc, ka es negribu, lai par to uzzinātu Salivens.

-   Tu taču nedomā, ka viņš mēģinās vēlreiz.

-   Vienīgais, ko es zinu, ir tas, ka nezinu atbildi uz šo jautājumu, tāpat kā tu. Ja es būtu tavā vietā, es veiktu drošības pasākumus.

Frenks uz viņu cieši paskatījās.

-Uzmani labi mūsu zēnu, Set. Viņu jau gaida randiņš Grīnsvilas nāves kambaros.

Bērtons aizgāja.

Frenks kādu bridi sēdēja pie sava rakstāmgalda. Tas, ko teica Bērtons, izklausījās ticams. Varbūt viņi mēģinās vēlreiz. Viņš pacēla klausuli, uzgrieza numuru un kādu brīdi runāja pa telefonu. Frenks bija noorganizējis visus iespējamos drošības pasākumus Lutera transportēšanai. Šoreiz Frenks bija pārliecināts, ka nebūs informācijas noplūdes.

# # # |

Džeks pameta Luteru sēžam pratināšanas telpā un devās lejup pa gaiteni pie kafijas automāta. Viņam ceļu aizšķērsoja liela auguma vīrietis uzvalkā. Viņš pagriezās tieši tajā brīdī, kad Džeks gāja garām. Abi saskrējās.

-   Atvainojos.

Džeks berzēja plecu tajā vietā, kur viņam bija trāpījusi pistoles maksts.

-   Nav par ko.

-   Jūs esat Džeks Grehems, vai ne?

-   Atkarībā no tā, kas to vēlas zināt. Džeks šo vīru nopētīja. Viņš acīmredzot nebija reportieris, jo nēsāja ieroci. Viņš drīzāk izskatījās pēc policista, spriežot pēc tā, kā

viņš turēja rokas, gatavs nekavējoties satvert ieroci, un pēc tā, kā viņa acis paslepus nopētīja katru Džeka sejas vaibstu.

-   Bils Bērtons, Savienoto Valstu slepenais dienests.

Abi vīrieši sarokojās.

-   Esmu tāda kā prezidenta austiņa šajā izmeklēšanas procesā.

Džcks koncentrēja savu skatienu uz Bērtona seju.

-   Es atceros to preses konferenci. Šķiet, ka šorīt jūsu boss jūtas laimīgs.

-    Viņš tāds justos, ja uz zemeslodes nevaldītu tāds sajukums. Runājot par jūsu aizstāvamo, man ir tāda sajūta, ka viņš ir īstais vainīgais, ja tiesa tā nospriedīs.

-   Esmu jūs uzklausījis. Vai jūs gribētu būt mans zvērinātais?

Bērtons pasmaidīja.

-Neapvainojieties. Bija jauki parunāt.

«t» •!*

Džeks nolika divas kafijas tases uz galda un paskatījās uz Luteru. Džeks apsēdās un pētīja tukšo jurista bloknotu.

-   Luter, ja tu nesāksi runāt, es vienkārši pats to sacerēšu, iepazīstoties ar lietas materiāliem.

Luters malkoja stipro kafiju, skatīdamies caur aizrestoto logu uz vientuļo kailo ozolu blakus cietumam. Sniga lipīgs, slapjš sniegs. Termometra stabiņš kritās, un ielas kļuva dubļainas.

-   Nav ko daudz runāt, Džek. Palīdzi man panākt vienošanos. Tas visiem aiztaupīs tiesas izdevumus.

-   Varbūt tu nesaproti, Luter. Šeit viņi diktē noteikumus. Viņi grib tevi piesprādzēt un iedurt adatu tavā rokā, lai tev vēnā iepumpētu indes devu kā ķīmijas eksperimenta ob-

/

jektam. Varbūt tagad notiesātajam ļauj izvēlēties? Tātad tev ir izvēle tu vari izcepties elektriskajā krēslā. Tādi ir viņu noteikumi.

Džeks piecēlās un paraudzījās laukā pa logu. Uz brīdi viņam prātā ienāca svētlaimīgs vakars pie mazas, mājīgas kamīna liesmiņas milzīgā savrupmājā ar lielu dārzu, kur skraida mazi Džeki un Dženiferas. Viņš norija siekalas, papurināja galvu, lai tā noskaidrotos, un paskatījās uz Luteru.

-   Vai tu dzirdēji, ko es teicu?

-   Es dzirdēju. Luters pirmo reizi paskatījās Džekam acīs.

-   Luter, vai tu, lūdzu, neizstāstītu, kas notika? Varbūt tu biji tajā mājā, varbūt tu uzlauzi seifu, bet tu mani nekad nevarēsi piespiest noticēt, ka tev ir kāds sakars ar šīs sievietes nāvi. Es tevi pazīstu, Luter.

Džeks iemeta savu bloknotu diplomātā un aizcirta to ciet. Es taisos noliegt tavu vainu. Varbūt tu pārdomāsi, pirms mēs izmēģinām šo paņēmienu? Viņš klusām piebilda: Es ceru, ka tu pārdomāsi.!

Džeks pagriezās, lai ietu. Lutera roka nolaidās uz viņa pleca. Džeks pagriezās un ieraudzīja, ka Luteram no uztraukuma raustās sejas muskuļi.

-   Džek. Viņš ar grūtībām norija siekalas. Likās, ka mēle piepampusi dūres lielumā. Ja es tev varētu izstāstīt, es izstāstītu. Bet tas ne tev, ne Keitai, ne kādam citam nenāktu par labu. Piedod.

-   Keitai? Par ko tu runā?

-   Visu labu, Džek. Luters pagriezās un turpināja skatīties laukā pa logu.

Džeks paraudzījās uz savu draugu, pašūpoja galvu un pieklauvēja pie durvīm, lai sargs viņu izlaiž.

Lielās, slapjās sniegpārslas bija sasalušas ledus gabalos, kas sitās pret logu tā, it kā kāds mestu tajā grants saujas. Kirksens nepievērsa uzmanību tam, kas notika laukā, bet skatījās tieši uz Lordu. Izpildpartnera tauriņš bija nedaudz sašķiebies. Ieraudzījis savu atspulgu stiklā, viņš to dusmīgi iztaisnoja. Viņa lielā piere bija aiz niknuma piesarkusi. Tas mazais nelietis saņems, ko pelnījis. Neviens ar viņu neuzdrošinājās tā runāt.

Sendijs Lords pētīja pilsētas tumšo siluetu. Viņam labajā rokā kvēloja cigārs. Viņš bija novilcis žaketi, un viņa milzīgais vēders pieskārās logam. Sarkanie bikšturi izcēlās uz pamatīgi iecietinātā baltā krekla ar monogrammu. Viņš saspringti raudzījās uz ielu, kur kāds cilvēks izmisīgi mēģināja noķert taksometru.

-   Viņš iedragā mūsu firmas attiecības tavas attiecības ar Valteru Salivenu. Es varu iedomāties, kas Valteram ienāca prātā, lasot šīrīta avīzi. Viņa personīgā firma, viņa personīgais advokāts pārstāv šo indivīdu. Ak, Dievs!

Lords uztvēra tikai mazu daļu no šī vīra runas. Viņš jau vairākas dienas neko nebija dzirdējis par Salivenu. Zvani uz viņa ofisu un mājām palika bez atbildes. Šķiet, ka neviens nezināja, kur viņš atrodas. Tas neizskatījās pēc viņa vecā drauga, kurš parasti nepārtraukti kontaktējās ar savu elitāro draugu pulciņu, kura ilggadējs biedrs bija Sendijs Lords.

-   Mans padoms, Sendij, ir tūlīt pat uzsākt pretdarbību Grehemam. Mēs nedrīkstam kavēties. Tas radīs šausmīgu precedentu. Man vienalga, ka viņa klients ir Baldvins. Baldvins ir Valtera paziņa. Viņš arī droši vien sper zemes gaisā. Mēs varētu šovakar sasaukt vadības sapulci. Es nedomāju, ka lēmuma pieņemšana aizņemtu daudz laika. Tad…

Lords beidzot pacēla roku un pārtrauca Kirksena runas plūdus.

-   Es pats par to parūpēšos.

-   Bet,'Sendij, kā izpildpartneris es uzskatu…

Lords pagriezās, lai uz viņu paskatītos. Sasarkušās acis ieurbās Kirksena kalsnajā stāvā.

-   Es teicu, ka tikšu pats galā.

Lords aizgriezās un atkal raudzījās laukā pa logu. Viņu neuztrauca tas, ka viņš nupat bija aizskāris Kirksena pašlepnumu. Lordam rūpēja tas, ka kāds bija mēģinājis nogalināt vīru, ko apsūdzēja Kristīnes Salivenas slepkavībā. Un neviens nevarēja sazvanīt Valteru Salivenu.

*  * *

Džeks apturēja mašīnu, paskatījās pāri ielai un aizvēra acis. Tas nepalīdzēja, jo viņas auto plāksnīte rēgojās acu priekšā. Viņš izlēca no mašīnas un, izvairīdamies no transporta, pārkļuva pāri slidenajai ielai.

Džeks iebāza atslēgu atslēgas caurumā un, aši ievilcis elpu, nospieda durvju rokturi.

Dženifera sēdēja mazajā krēslā pie televizora. Viņas melnajiem, īsajiem svārkiem piestāvēja melnās augstpapēžu kurpes un melnas, rakstainas zeķes. Baltā blūzīte bija pie kakla atpogāta. Dženiferas smaragda kaklarota meta krāsainus zibšņus. Sabuļu kažoks bija rūpīgi uzlikts uz pārklāja, kas slēpa izgulēto dīvānu. Viņam ienākot istabā, Dženifera ar pirkstu galiem bungoja pa televizoru. Ne vārda neteikusi, viņa uz Džeku paskatījās. Viņas biezās rubīnkrāsas lūpas sakniebtas veidoja horizontālu svītru.

-   Sveika, Džena.

-   Tu pēdējo divdesmit četru stundu laikā esi bijis tik aizņemts, Džek. Viņa nesmaidīja un turpināja bungot.

-   Man daudz darba, tu to zini.

Viņš novilka mēteli, palaida vaļīgāk kaklasaiti un iegāja virtuvē, lai paņemtu alu. Atgriezies viņš apsēdās Dženiferai pretim uz dīvāna.

-   Šodien es dabūju jaunu darbiņu.

Viņa pameklēja savā rokassomiņā un pameta viņam laikrakstu Post.

-   Es zinu.

Viņš aplūkoja virsrakstus.

-Tava firma tev to neļaus darīt.

-   Ļoti žēl. Es jau to esmu izdarījis.

-Tu saproti, ko es domāju. Kas, Dieva dēļ, tev uznācis?

-   Džena, es pazīstu to vīru. Viņš ir mans draugs. Es neticu, ka viņš nogalinājis šo sievieti, un es taisos viņu aizstāvēt. Jebkurā advokātu birojā advokāti ar to nodarbojas katru dienu, un biroji šajā valstī atrodami visur.

Viņa paliecās uz priekšu.

-   Tur iejaukts Valters Salivens. Padomā labi, ko tu dari.

-   Es pazīstu Valteru Salivenu, Džena. Nu un tad? Vai Luters Vitnejs nav pelnījis labu aizstāvi tāpēc, ka kāds apgalvo, ka viņš nogalinājis Valtera Salivena sievu? Piedod, Džena, bet kur tas rakstīts?

-   Valters Salivens ir tavs klients.

-    Luters Vitnejs ir mans draugs, un es viņu pazīstu daudz ilgāk nekā Valteru Salivenu.

-   Džek, tas vīrs, kuru tu aizstāvi, ir parasts noziedznieks. Viņš visu mūžu regulāri ir laiku pavadījis cietumos.

-   Patiesībā viņš nav bijis apcietinājumā nu jau divdesmit gadus.

-   Viņš ir sodīts noziedznieks.

-   Bet viņu nekad nav. apsūdzējuši slepkavībā, Džeks atcirta.

-   Džek, šai pilsētā ir vairāk advokātu nekā noziedznieku. Kāpēc ar to nevarētu nodarboties kāds cits jurists?

Džeks skatījās uz alus pudeli.

-   Vai tu vēlies alu?

-   Atbildi uz manu jautājumu.

Džeks piecēlās un meta pudeli pret sienu.

-Tāpēc, ka viņš, velns parāvis, mani lūdza.

Dženifera uz viņu izbijusies paskatījās, bet viņas bailes izzuda tajā brīdī, kad stikla lauskas izbira pa grīdu. Viņa paņēma kažoku un uzvilka mugurā.

-   Tu esi pieļāvis milzīgu kļūdu. Es ceru, ka tu attapsies, pirms būs noticis neatgriezenisks kaitējums. Manam tēvam gandrīz uznāca sirdslēkme kad viņš šo rakstu izlasīja.

Džeks uzlika roku viņai uz pleca, pagrieza viņas seju pret savējo un klusi teica:

-   Džena, man tas jādara. Es cerēju, ka tu mani atbalstīsi.

-   Džek, kad tu vienreiz beigsi tempt alu un sāksi domāt, kā pavadīt savu atlikušo mūžu.

Kad aiz viņas aizvērās durvis, Džeks pret tām atbalstījās un berzēja deniņus, kamēr tie sāka svilt.

Caur mazo, netīro logu viņš vēroja, kā Dženiferas mašīna izzūd sniegputenī. Džeks apsēdās un vēlreiz izlasīja virsrakstus.

Luters gribēja panākt vienošanos, bet tas vairs nebija iespējams. Dekorācijas jau bija uzstādītas uz skatuves. Visi gribēja redzēt šo tiesas prāvu. Televīzijas ziņas bija detalizēti izanalizējušas šo lietu. Lutera fotogrāfiju jau bija redzējuši vairāki simti miljoni cilvēku. Bija sarīkota sabiedriskā aptauja par to, vai Luters vainīgs, vai nevainīgs. Goreliks jau berzēja rokas, uzskatīdams, ka pēc dažiem gadiem ar šīs prāvas palīdzību viņš katapultēsies tieši ģe

nerālprokurora krēslā. Un Virdžīnijas štata ģenerālprokurori bieži kandidēja un uzvarēja gubernatora vēlēšanās.

Maza auguma, ar papliku pakausi un dimdošu balsi, Goreliks spēja būt nāvējošs kā klaburčūska. Netīra taktika, apstrīdama ētika, nogaidīšana, lai iecirstu nazi mugurā pie pirmās iespējas tā varēja raksturot Džordžu Goreliku. Džeks saprata, ka jāgatavojas ilgai un smagai cīņai.

Luters nerunāja. Viņš bija nobijies. Kāds Keitai bija sakars ar šim bailēm? Neko nevarēja atšifrēt. Un Džeks rīt taisījās iesoļot tiesas zālē un paziņot, ka Luters ir nevainīgs, bet viņš nekādi to nespēja pierādīt.

Un viņiem, iespējams, bija tieši tik daudz pierādījumu, lai uzsāktu šo prāvu. Džeks izmēģinās dažādus trikus, bet viņa klients bija trīs reizes sodīts. Arhīvi uzrādīja, ka Luters pēdējos divdesmit gadus nekur nav iejaukts, bet viņiem tas nerūpēja. Šis vīrs taču bija ideāli piemērots traģiskā stāsta nobeigumam. Trīs smagi sitieni un mūžs galā filmā piedalījās Luters Vitnejs.

Džeks aizmeta avīzi pa roku galam, savāca stikla lauskas un saslaucīja izlijušo alu. Viņš berzēja pakausi, aptaustīja nenodarbinātos roku muskuļus un devās uz guļamistabu pārģērbties.

*  * *

Sporta zāle bija desmit minūšu brauciena attālumā. Pārsteidzošā kārtā Džeks atrada vietu, kur novietot automašīnu tieši pretī ēkai, un devās iekšā. Melnajam limuzīnam, kas piebrauca pēc viņa, nepaveicās. Šoferim nācās vairākkārt apbraukt apkārt kvartālam un tad novietot mašīnu otrpus ielai.

Braucējs noslaucīja pasažiera puses logu un apskatīja ēkas fasādi. Pārdomājis viņš izkāpa no mašīnas un piestei

dzās pie pakāpieniem. Palūkojies visapkārt, viņš uzmeta skatienu spožajam Lexus un lēnām iegāja iekšā.

Pēc trim spēlēm sviedri tecēja lejup pa Džeka muguru. Viņš apsēdās uz sola, kamēr pusaudži, apveltīti ar jaunības neizsmeļamo enerģiju, turpināja skraidīt pa zāli. Džeks novaidējās, kad viens no kalsnajiem melnādainajiem zēniem, tērpies platos šortos un milzīgām sporta kurpēm kājās, trāpīja viņam ar bumbiņu. Džeks to pameta atpakaļ.

-   Piedodiet, zēni, man diezgan.

-   Paklau, vecīte vai tu jau esi noguris?

-   Nē, vienkārši esmu par vecu.

Džeks piecēlās, masēdams sāpošos augšstilbus, un devās laukā. Atstājis ēku, viņš uz pleca sajuta kādu roku.

*  * *

Džeks sēdēja pie stūres. Viņš paraudzījās uz savu jauno pasažieri. Sets Frenks apskatīja Lexus interjeru.

-   Esmu dzirdējis par šīm mašīnām brīnumu lietas. Cik tas jums izmaksāja, ja nav noslēpums?

-   Četrdesmit deviņus tūkstošās piecus simtus.

-   Velns parāvis! Es tik daudz nevaru nopelnīt pat gada laikā.

-   Es arī agrāk nevarēju, tikai pēdējā laikā.

-   Esmu dzirdējis, ka valsts aizstāvji nepelna lielos dolārus.

-   Tu neesi kļūdījies.

Abi vīrieši apklusa. Frenks zināja, ka pārkāpj noteikumus, un arī Džeks to saprata.

Beidzot Džeks uz viņu paskatījās.

-   Paklau, leitnant, es ceru, ka jūs neieradāties pārbaudīt manu gaumi uz automobiļiem. Vai jūs kaut ko no manis vēlaties uzzināt?

-    Goreliks savācis pietiekoši daudz pierādījumu, lai vinnētu šo lietu.

-   Varbūt. Varbūt arī nē. Es netaisos mest plinti krūmos.

-   Vai tu neatzīsti viņa vainu?

-   Nē. Es taisos viņu nogādāt Grinsvilā, neitralizēšanas centrā, un pats viņam injicēt to draņķi. Kāds būs nākošais jautājums?

Frenks pasmaidīja.

-   Labi, biju to pelnījis. Manuprāt, mums abiem jāparunā. Dažas detaļas šajā lietā nesakrīt. Varbūt tas varētu tev, vecīt, palīdzēt vai nogremdēt, es nezinu. Vai gribi dzirdēt?

-   Labi, bet nedomā, ka šī informācijas noplūde būs abpusēja.

-   Es zinu kādu vietu, kur gaļu var griezt ar sviesta nazi un kafija ir ciešama.

-   Vai tas atrodas kaut kur nomalē? Es nedomāju, ka tur labi iederēsies šāds tērps.

Frenks uz viņu smaidīdams paskatījās.

-   Kāds būs nākošais jautājums?

Džeks izmocīja smaidu un brauca uz mājām pārģērbties.

*  * *

Džeks pasūtīja vēl vienu kafiju, kamēr Frenks vēl niekojās ar pirmo. Gaļas gabals bija lielisks, un šis restorāns atradās tādā nomalē, ka Džeks pat nezināja, kur tas bija. Kaut kur Merilendas dienvidos, laukos. Viņš aplūkoja nedaudzos apmeklētājus. Neviens viņiem nepievērsa nekādu uzmanību. Viņš paskatījās uz savu sarunas biedru.

Frenks viņu zobgalīgi vēroja.

-   Cik es saprotu, jums abiem ar Keitu Vitneju pirms kāda laika bija romāns?

-   Vai viņa jums to pastāstīja?

-   Sasodīts, nē. Viņa atnāca uz iecirkni dažas minūtes pēc tam, kad tu biji aizgājis. Viņas tēvs atteicās ar to tikties. Es kādu bridi ar viņu aprunājos. Pateicu, ka nožēloju notikušo.

Frenka acis parādījās miklums, bet viņš turpināja:

-   Man nevajadzēja darīt to, ko es izdarīju, Džek. Es nedrīkstēju viņu izmantot, lai piekļūtu viņas vecajam. Neviens to nav pelnījis.

-   Tas izdevās. Daži cilvēki apgalvo nepretojies veiksmei.

-   Tev tomēr viņa patīk. Neesmu vēl tik vecs, lai nepamanītu mirdzumu sievietes acīs.

Oficiante atnesa Džeka kafiju.Viņš to lēnām malkoja. Abi vīri raudzījās laukā pa logu. Beidzot vairs nesniga. Izskatījās, ka zemi klātu mīksta, balta sega.

-   Klausies, Džek, es saprotu, ka visa šī apsūdzība pret Luteru ir balstīta uz nejaušību. Bet sakritības likušas daudziem nokļūt aiz restēm.

-   Es to neapstrīdu.

-   Patiesība ir tāda, Džek, ka ir savākts milzum daudz pierādījumu, kas vienkārši neveido kopainu.

Džeks nolika savu kafiju un paliecās uz priekšu.

-   Es klausos.

Frenks apskatījās visapkārt un tad pievērsās Džekam.

-   Es saprotu, ka, šādi rīkodamies, es riskēju, bet ne jau tāpēc es kļuvu par policistu, lai cilvēkus apcietinātu par noziegumiem, kurus viņi nav izdarījuši. Pasaulē pietiekoši daudz vainīgo staigā brīvībā.

-   Tātad kas nesakrīt?

-   Dažas lietas tu pats ieraudzīsi atskaitēs. Es esmu pārliecināts, ka Luters Vitnejs apzaga to māju, un tikpat drošs es esmu, ka viņš nenogalināja Kristīni Salivenu. Bet…

-   Bet tu domā, ka viņš redzēja slepkavu?

Frenks atgāzās krēslā un izbrīnā ieplestām acīm skatījās uz Džeku.

-   Cik sen tu par to iedomājies?

-   Nesen. Vai tev šai sakarā ir kādi pieņēmumi?

-   Domāju, ka tavs aizstāvamais gandrīz tika pieķerts ar roku ievārījuma burkā, bet pēc tam viņam tajā burkā bija jāslēpjas.

Džeks izskatījās apjucis. Frenkam bija nepieciešamas dažas minūtes, lai izstāstītu par slepeno telpu un bioloģisko pierādījumu neatbilstību.

-   Tātad Luters visu laiku sēdēja slepenajā telpā, vērodams to, kas ņēmās ar misis Salivenu? Tad kaut kas atgadījās un viņu noknieba. Luters redzēja, kā šī persona nokopj visas pēdas.

-   Tā es to izprātoju, Džek.

-   Viņš nedodas pie policistiem tāpēc, lai viņu neapsūdzētu noziegumā.

-   Tas daudz ko izskaidro.

-   Izņemot to, kas izdarīja slepkavību.

-   Vienīgais vērā ņemamais aizdomās turētais ir nelaiķes vīrs, bet es neticu, ka tas bija viņš.

Džeks iedomājās Valteru Salivenu.

-   Piekrītu. Kurš tad varētu būt vainīgais?

-   Kāds, ar kuru viņa tonakt satikās.

-   No tā, ko tu man pastāstīji par nelaiķes seksuālajiem sakariem, iespējamo personu loks varētu būt pāris miljoni.

-   Es neteicu, ka būs viegli.

-   Mans viedoklis ir, ka tas nebūs bijis kāds vienkārši Džo.

-   Pēc kā tu spried?

Džeks iedzēra kafiju un aplūkoja savu ābolu pīrāga gabalu. Klausies, leitnant…

-   Sauc mani par Setu.

-   Labi, Set. Es zinu, no kurienes tu nāc, un augstu vērtēju šo informāciju, bet…

-   Bet tu neesi pilnīgi pārliecināts, vai vari man uzticēties, un, jebkurā gadījumā, tu negribi neko tādu izpaust, kas varētu kaitēt tavam klientam?

-   Kaut kas tamlīdzīgs.

-   Tev uz to ir tiesības.

Viņi samaksāja rēķinu un devās prom. Atpakaļceļā atkal sāka snigt sniegs tik strauji, ka logu tīrītājiem bija grūti ar to sacensties.

Džeks skatījās uz Frenku, kurš, iegrimis domās, raudzījās taisni uz priekšu. Varbūt viņš vienkārši gaidīja, lai Džeks sāktu runāt.

-   Labi, es riskēšu. Man nav daudz ko zaudēt.

Frenks turpināja vērties tālumā. Es nedomāju, ka tu kaut ko zaudēsi.

-   Uz mirkli pieņemsim, ka Luters atradās tajā mājā un redzēja, kā noslepkavo sievieti.

-   Labi.

-   Tev būs jāpazīst Luters, jāzina viņa domu gājiens, lai saprastu, kā viņš tādā gadījumā reaģētu. Viņš ir no nesatricināmajiem cilvēkiem. Es citu tādu neesmu saticis. Es saprotu, ka tas nav atzīmēts viņa dosjē, bet uz viņu var paļauties, viņam var uzticēties. Ja man būtu bērni, kas jāuzrauga, es tos atstātu pie viņa, tāpēc ka esmu pārliecināts nekas slikts ar viņiem nenotiktu. Viņš ir neiedomājami talantīgs. Luters ievēro visu.

-   Visu, izņemot to, ka viņa meita ievilināja viņu lamatās.

-   Tieši tā, izņemot to. Viņš nekad nebūtu varējis to paredzēt.

-   Es pazīstu tādus vīrus, Džek. Dažus no tiem esmu ietupinājis. Atskaitot to, ka viņiem piemita neliels paradums pievākt citu cilvēku īpašumu, viņi bija vairāk cieņas vērti nekā lērums citu, kurus man nācies satikt.

-   Ja Luters redzēja, kā nogalina šo sievieti, manuprāt, viņš būtu izdomājis, kā nodot šo puisi policijai. Viņš to tā nebūtu atstājis. Viņš to vienkārši nebūtu pieļāvis. Džeks drūmi raudzījās laukā pa logu.

-   Izņemot?

Džeks paskatījās uz Frenku.

-   Izņemot vienu. Ja viņš, piemēram, pazina šo personu vai zināja kaut ko par viņu.

-   Tu domā tādu cilvēku, par kuru sabiedrībai būtu grūti noticēt, ka viņš kaut ko tamlīdzīgu spējīgs izdarīt? Tāpēc Luters domā, ka nav vērts ar to nonemties?

' >

-   Tur slēpjas kas vairāk, Set. Džeks pagriezās ap stūri un piebrauca pie sporta zāles. Es agrāk nekad neesmu redzējis Luteru tik nobijušos. īstenībā viņš ir pārbijies līdz nāvei. Viņš apņēmies izciest sodu, un es nezinu, kāpēc. Es domāju par to, kādēļ viņš aizbrauca no valsts.

-   Un atgriezās.

-   To es joprojām nevaru saprast. Vai tu, starp citu, zini datumu?

Frenks atšķīra savu piezīmju bloknotu un to pateica.

-   Tātad kas notika pēc tam, kad Kristīne Salivena tika nogalināta, un kas lika Luteram atgriezties?

Frenks grozīja galvu.

-   Varēja notikt jebkas.

-   Nē, tur bija tikai viens iemesls. Ja mēs varētu to uzzināt, mēs atrisinātu visu šo lietu.

Frenks nolika savu piezīmju bloknotu un izklaidīgi ar roku braucīja automašīnas priekšējo paneli.

Džeks, novietojis auto stāvvietā, atlaidās sēdeklī.

-   Viņš nebaiļojas tikai sevis dēļ. Nez kāpēc viņš baidās arī par Keitu.

Frenks izskatījās pārsteigts.

-   Vai tu domā, ka kāds draudējis Keitai?

Džeks papurināja galvu.

-   Nē. Viņa man to būtu pastāstījusi. Manuprāt, kāds Luteram licis manīt, ka viņam jāklusē.

-   Tu domā, ka vainīgi tie paši cilvēki, kas mēģināja viņu likvidēt?

>

-   Varbūt. Es nezinu.

Frenks savilka abas rokas dūrēs un skatījās laukā pa automašīnas logu. Viņš dziļi ieelpoja un palūkojās uz Džeku.

-    Paklau, tev jāpanāk, lai Luters sāktu runāt. Ja viņš mums varētu pateikt, kas nogalināja Kristīni Salivenu, es par viņa sadarbību ieteiktu atbrīvošanu ar nosacījumu un darbu sabiedrības labā. Varbūt'Salivens pat viņam ļautu paturēt nozagto, ja mēs varētu atklāt vainīgo.

-   Ieteiktu?

-   Var sacīt arī tā: es to iegrūstu Gorelikam rīklē.

Džeks vērīgi nopētīja policistu.

-   Labi teikts.

Frenks izkāpa no mašīnas, bet tad pabāza galvu atpakaļ.

-   Es negarantēju teiktā patiesīgumu, bet, ciktāl tas skar mani, šī vakara nav bijis, un visu, ko tu teici, es patum noslēpumā, pat ja man būtu jāliecina tiesā. Es to saku nopietni.

-   Paldies, Set.

Sets Frenks lēnām aizgāja līdz savai mašīnai, pagaidīja, kamēr Lexus aizbrauc, pagriezās ap stūri un bija prom.

Viņš saprata, kāda tipa cilvēks bija Luters Vitnejs. Kas gan spēja tādu cilvēku tik pamatīgi nobaidīt?

DIVDESMITA OTRA NODAĻA

Bija pusastoņi rio rīta, kad Džeks iebrauca Midltonas policijas iecirkņa stāvvietā. Rīts bija uzausis skaidrs, bet ļoti auksts. Starp vairākām apsnigušām policijas automašīnām stāvēja melnais limuzīns ar apsarmojušu jumtu, kas liecināja, ka Sets Frenks cēlās agri.

Luters šodien izskatījās savādāks. Oranžā arestanta tērpa vietā viņam mugurā bija brūns uzvalks un svītraina kaklasaite. Viņš līdzinājās apdrošināšanas aģentam vai vecākajam partnerim juridiskajā firmā. Viņa biezie, sirmie mati bija rūpīgi apgriezti, un sejā saglabājies iedegums. Daži advokāti taupīja klientu ikdienas drēbes tiesas prāvai, cerot iespaidot zvērinātos, lai viņi domātu, ka apsūdzētais nemaz nav tik slikts. Bet Džeks pieprasīja, lai Luters visu laiku būtu uzvalkā. Tā nebija nekāda spēle, Džeks bija pārliecināts, ka Luters nav pelnījis, lai viņu stādītu publikas priekšā spilgti oranžā apģērbā. Varbūt viņš bija noziedznieks, bet ne jau tāds, kuram tuvojoties, jūs varētu dabūt dunci ribās vai nenormāla cilvēka zobu nospiedumus uz kakla. Tie zēni bija pelnījuši oranžo tērpu, kaut arī tas tikai norādītu uz viņu vietu attiecībā pret pārējiem pilsoņiem.

Džeks šoreiz nemēģināja atvērt diplomātu. Tiesas rutīna bija zināma. Luteram tiks nolasīta apsūdzība. Tiesnesis viņam jautās, vai viņš to sapratis, un tad Džeks iesniegs oficiālu paziņojumu. Tam sekos tiesneša jautājumi, kas iz

skatīsies pēc cirka priekšnesuma. Viņš gribēs pārliecināties, vai Luters sapratis, kādas sekas var izraisīt savas vainas neatzīšana, un vai viņš ir apmierināts ar savu advokātu. Džekam vienīgi bija nepatīkama sajūta, ka Luters viņu varētu patriekt pie velna tiesneša klātbūtnē un atzīt savu vainu. Tādas lietas bija piedzīvotas. Kā būs šoreiz, kas to lai zina. Tas nolādētais tiesnesis to varētu vienkārši ņemt un atzīt. Tomēr visticamāk, ka tiesnesis precīzi ievēros procedūru. Nozieguma lietā, par kuru draud nāvessods, jebkura kļūda tiesas gaitā varētu tikt izmantota par pamatu pārsūdzēšanai kasācijas un apelācijas kārtībā. Un nāves soda gadījumos tās parasti vilkās veselu mūžību. Džekam vienkārši vajadzēs riskēt.

Jā paveiksies, visa šī procedūra kopumā aizņems piecas minūtes. Pēc tam tiks nozīmēts tiesas dienas datums, un sāksies īstais teātris.

Tā kā štata prokurors viņam bija izvirzījis apsūdzību, Luteram nepienācās iepriekšēja noklausīšanās ar nolūku pārbaudīt piemērotā drošības līdzekļa pamatotību. Ja tā notiktu, Džekam tas neko nebūtu devis, izņemot to, ka viņam rastos iespēja iepazīties ar prokurora pamatojumu un uzzināt par dažiem lieciniekiem jautājumu krustugunīs. Tiesneši gan parasti neļāva aizstāvjiem pārvērst iepriekšējo noklausīšanos par zvejas vietu izpēti.

Viņš varētu arī lūgt atlikt apsūdzības nolasīšanu, bet Džeks vēlējās, lai Luteram būtu atklāta tiesas sēde, lai visi to varētu redzēt. Viņš gribēja, lai visi skaļi un skaidri dzirdētu aizstāvības runu, kurā netiktu atzīta Lutera vaina. Pēc tam viņš Gorelikam liks priekšā pārnest lietas izskatīšanu uz citu apgabalu, lai to dabūtu prom no Midltonas. Ja Džekam veiktos, Goreliku aizstātu cits prokurors, un misters “Nākotnes ģenerālprokurors” tad daudzus gadu des

mitus varētu šmorēties vilšanās mērcē. Tad Džeks gatavojās piespiest Luteru runāt. Keita būtu aizsargāta. Luters atklātu kārtis, un tiktu noslēgta gadsimta vienošanās.

Džeks paraudzījās uz Luteru.

-   Tu labi izskaties.

Lutera grimase vairāk atgādināja vīpsnāšanu, nevis smaidu.

-   Keita vēlētos tevi satikt pirms apsūdzības nolasīšanas.

Luters nekavējoties atbildēja:

-Nē.

-   Kāpēc? Luter, tu visu laiku esi vēlējies viņu satikt, un tagad, kad viņa beidzot grib atnākt, tu atsakies ar viņu runāt. Sasodīts, es tevi dažreiz nevaru izprast.

-   Es negribu viņu redzēt savā tuvumā.

-   Viņa nožēlo to, ko izdarījusi. Tas viņu nomoka. Tici man.

Luters pagrieza galvu.

-   Vai viņa domā, ka esmu ļoti dusmīgs uz viņu?

Džeks apsēdās. Viņš beidzot bija Luteru piespiedis runāt. Viņam to vajadzēja izmēģināt agrāk.

-   Protams, ka viņa tā domā. Kāpēc tad tu atteicies no tikšanās ar vinu?

Luters skatījās lejup uz vienkāršo koka galdu.

-   Pasaki viņai, ka es uz viņu nedusmojos. Viņa rīkojās pareizi. Pasaki to viņai.

-   Kāpēc tu pats nevari to pateikt?

Luters pēkšņi piecēlās un sāka staigāt pa telpu. Viņš apstājās Džeka priekšā.

-   Šai vietai ir daudz acu, vai saprati? Ja kāds mani šeit ieraudzītu kopā ar viņu, tad kāds varētu iedomāties, ka viņa zina to, ko viņai nevajadzētu zināt. Tici man, tas nebūtu labi.

-   Par ko tu runā?

Luters apsēdās.

-   Tev tikai viņai jāpasaka, ko es teicu. Pasaki, ka es viņu mīlu un vienmēr esmu mīlējis un mīlēšu. Tu viņai to izstāsti, Džek. Lai kas arī notiktu.

-   Tātad tu teici, ka kāds varētu iedomāties, ka tu man kaut ko esi pastāstījis, pat ja tā nebūtu taisnība?

-   Es tev ieteicu neuzņemties šo lietu, Džek, bet tu mani neklausīji.

Džeks paraustīja plecus un, atvēris diplomātu, izņēma laikrakstu Post.

-   Apskaties uz rakstu titullapā.

Luters paskatījās uz titullapu. Tad viņš dusmīgi meta avīzi pret sienu.

-   Nolādētais nelietis! Nolādētais nelietis! Šie vārdi kā eksplozija izlauzās no Lutera mutes.

Telpas durvis atsprāga vaļā, un būdīgs policists pabāza galvu, uzlicis vienu roku uz pistoles maksts. Džeks pamāja, ka viss kārtībā, un sargs lēnām atkāpās, aizdomīgi nopētīdams Luteru.

Džeks pacēla laikrakstu. Titullapā bija Lutera fotogrāfija pie policijas iecirkņa. Virsraksts bija iespiests spilgtiem trīscollīgiem burtiem, ko parasti izmantoja, kad kāda basketbola komanda ieguva superkausu: ŠODIEN NOTIKS APSŪDZĪBAS NOLASĪŠANA AIZDOMĀS TURĒTAJAM SALIVENAS SLEPKAVĪBAS LIETĀ. Džeks izskatīja pārējos rakstus. Tur bija informācija par nāves gadījumu bijušajā Padomju Savienībā, kur turpinājās etniskā tīrīšana. Aizsardzības departaments gatavoja jaunu triecienu budžetam. Alans Ričmonds paziņoja par savu nodomu realizēt dzīvē labklājības reformu. Viņš bija nofotografēts nabadzīgo ļaužu rajonā bērnu centrā un izskatījās ļoti fotogēnisks.

Skatoties uz viņa smaidošo seju, Luteram sāka pulsēt deniņos. Prezidents turēja rokās nabaga melnādainos zīdaiņus tā, lai to redzētu visa pasaule. Nolāpītais melis, nelietis. Luters atminējās, kā viņa dūre vēl un vēlreiz sita Kristīni Salivenu. Pašķīda asinis. Rokas kā viltīga čūska sažņaudza viņas kaklu, un, ne mirkli nepadomājot, tika izdzēsta dzīvība. Viņš skūpstīja bērnus un slepkavoja sievietes.

-   Luter? Luter? Džeks viegli pieskārās Lutera plecam. Vecā vīra augums vibrēja kā motors, kam nepieciešama regulēšana, citādi tas var uzsprāgt. Kādu brīdi Džeks apcerēja, vai Luters bija nogalinājis šo sievieti, vai viņa vecais draugs bija pārkāpis robežu. Viņa šaubas izklīda, kad Luters, pagriezās un paskatījās viņam acīs. Viņš bija atguvis līdzsvaru. Lutera skatiens bija skaidrs un koncentrējies.

-   Tu vienkārši pasaki Keitai, ko es teicu, Džek. Un iesim, lai tas ātrāk beigtos.

*  $ *

ļ

Midltonas tiesu nams kopš seniem laikiem bija apgabala lepnums. Simt deviņdesmit piecus gadus vecs, šis nams bija izturējis angļu uzbrukumu 1812. gada kara laikā un Konfederācijas spēku ofensīvu Pilsoņu kara laikā. 1947. gadā tika veikti dārgi atjaunošanas darbi, un ēkai sākās jauna dzīve. Godīgie pilsētnieki cerēja, ka tā vēl stāvēs par prieku viņu mazmazbērniem, kas dosies turp, cerams, tikai lai saņemtu braukšanas atļaujas vai laulības apliecības.

Ja kādreiz šī ēka bija pacēlusies vientuļa divvirzienu ielas galā, Midltonas darījumu rajonā, tad tagad tai blakus rindojās antikvariāti, restorāni, pārtikas tirgus, milzīga

viesnīca un auto apkalpes stacija. Visas mājas bija celtas no ķieģeļiem, saskaņā ar apvidus arhitektūras tradīcijām. Dažu minūšu gājiena attālumā atradās biroju celtnes, kuru durvis rotāja plāksnītes ar daudzu cienījamu apgabala juristu vārdiem.

Parasti šeit bija kluss, izņemot piektdienas rītus, kad pasludināja spriedumus civillietās un krimināllietās. Pašreiz pie Midltonas tiesu nama bija tāds pūlis, ka pilsētiņas iedzīvotāju senči, to redzēdami, droši vien apgrieztos otrādi kapā. Pavirši skatoties, varētu iztēloties, ka atgriezušās Dienvidu un Ziemeļu štatu armijas, lai šeit vienreiz par visām reizēm nokārtotu rēķinus.

Sešas televīzijas automašīnas ar lieliem uzrakstiem uz baltajiem sāniem bija izkārtojušās tieši tiesu nama kāpņu priekšā, un antenas jau bija uzstādītas. Milzīgi cilvēku pūļi grūstījās un spiedās pret policistu ķēdi. Vietējiem policistiem palīgos bija izsaukti drūmie Virdžīnijas štata kolēģi, kas klusēdami raudzījās uz reportieru masu, kuri stūma bloknotus, mikrofonus un rakstāmos viņiem sejā.

Par laimi, tiesu namam bija sānu ieeja, kuru šobrīd puslokā ietvēra policisti ar paceltiem vairogiem un asaru gāzes pistolēm, neļaudami nevienam tuvoties. Luteru bija paredzēts atvest šeit. Diemžēl tiesu namam nebija slēgtas garāžas, bet policija bija pārliecināta, ka kontrolē notikumu gaitu. Luters būs redzams tikai dažas sekundes.

Pretējā ielas pusē pa trotuāriem pastaigājās policisti ar automātiem, pārlūkodami pūli, meklēdami, vai kaut kur nepazibēs metāls, vai neatvērsies kāds logs.

Džeks paskatījās laukā pa tiesas zāles mazo logu, pa kuru varēja pārredzēt ielu. Telpa bija tik liela kā auditorija, un tajā izcēlās kokgriezumiem rotāts sols, astoņu pēdu augstumā. Tā garums bija vairāk nekā piecpadsmit pēdas.

Abos sola galos atradās Amerikas Savienoto Valstu un Virdžīnijas karogi. Sola priekšā pie maza galdiņa sēdēja vientuļš tiesas izpildītājs, kā locis okeāna lainera priekšgalā.

Džeks pārbaudīja pulksteni, aplūkoja drošības dienesta vīrus un tad paskatījās uz žurnālistu grūstīšanos. Reportieri varēja kļūt par aizstāvja labākajiem draugiem vai šausmīgākajiem ienaidniekiem. Daudz kas bija atkarīgs no tā, ko žurnālisti domāja par aizstāvamo un viņa izdarīto noziegumu. Labs reportieris parasti skaļi klaigāja par savu objektivitāti, tai pašā laikā nomelnojot aizstāvamo ilgi pirms sprieduma nolasīšanas. Sievietēm žurnālistēm bija tendence aizstāvēt noziedzniekus, kurus apsūdzēja izvarošanā, jo viņas centās neizrādīt dzimumu aizspriedumus. Līdzīgu iemeslu dēļ šķita, ka vīrieši pūlējās palīdzēt izvarotajām sievietēm, kuras bija atriebušās. Luteram nesmaidīs šāda veiksme. Bijušie ieslodzītie, kas slepkavo bagātas, jaunas sievietes, parasti saņēma abu dzimumu žurnālistu vārdiskos triecienus.

Džekam bija zvanījušas vairākas Losandželosas filmu studijas un neatlaidīgi pieprasījušas nozieguma izklāstu jau pirms aizstāvības runas. Viņi vēlējās informāciju un bija gatavi par to labi samaksāt. Varbūt Džekam vajadzēja piekrist un teikt nāciet šurp, tikai ar vienu noteikumu, ja viņš jums kaut ko izstāstīs, jums tas man jādara zināms tāpēc, ka pašlaik manā rīcībā nekā nav.

Džeks paskatījās pāri ielai. Redzot bruņotos sargus, viņš nomierinājās. Arī iepriekšējo reizi visur bija policija, tomēr šāviens atskanēja. Vismaz šoreiz policija bija brīdināta. Viņi diezgan pamatīgi kontrolēja apkārtni, bet vienu apstākli likuma sargi nebija paredzējuši, un tas pašlaik tuvojās.

Džeks pagrieza galvu, ievērojis, ka reportieru armija un vienkāršie ziņkārīgie visi kopā pagriezās un metās uz automašīnu procesijas pusi. Sākumā Džeks iedomājās, ka ieradies Valters Salivens, bet tad viņš ieraudzīja policijas motociklus, kam sekoja slepenā dienesta furgoni, un beidzot abus Savienoto Valstu karodziņus uz limuzīna.

Salīdzinot ar šī vira pavadoņu armiju, tie spēki, kas gatavojās sagaidīt Luteru, izskatījās niecīgi.

Džeks vēroja, kā Ričmonds izkāpj no auto. Aiz viņa nāca aģents, ar kuru viņš bija runājis Bērtons. Viņš izskatījās bargs un nepieejams. Viņa acis pārslīdēja apkārtnei kā radara stars. Viņa roka atradās dažu sprīžu attālumā no prezidenta, gatava viņu acumirklī piespiest pie zemes. Slepenā dienesta furgoni apstājās ielas pretējā pusē. Viena automašīna iebrauca alejā pretī tiesu namam. Džeks paskatījās uz prezidentu.

Tika uzstādīta improvizēta katedra, un, televīzijas kamerām dūcot, Ričmonds sāka savu preses konferenci. Kāds pussimts žurnālistu mēģināja paspraukties cits citam garām. Daži prātīgākie pilsoņi kavējās aizmugurē. Divi ar videokamerām filmēja šo īpašo notikumu viņu dzīvē.

Džeks pagriezies sev blakus kā melnu granīta sienu ieraudzīja kārtības uzturētāju.

-   Sēžu šeit jau divdesmit gadus, bet nekad agrāk šo vīru te neesmu manījis. Tagad viņš te ieradies divreiz viena gada laikā. Apskaužama uzņēmība.

Džeks viņam uzsmaidīja.

-   Ja jūsu draugs būtu ieguldījis desmit miljonus jūsu kampaņā, jūs arī te varbūt atrastos.

-   Lielie dūži pret tevi.

-   Tas nekas, man līdzi ir liela golfa nūja…

-   Semjuels, Semjuels Longs.

-   Džeks Grehems, Semjuel.

-   Tev tā būs nepieciešama, Džek. Ceru, ka tā ir apkalta.

-   Ko tu par to domā, Semjuel? Vai manu klientu šeit sagaida pamatīga drebināšana?

-   Ja tu man šo jautājumu būtu uzdevis pirms diviem, trim gadiem, es teiktu jā, sasodīts, tā būs. Viņš neskatījās uz ļaužu stumdīšanos laukā. Ja tu man to jautā šodien, es varu atbildēt nezinu. Man vienalga, kāda tiesa Augstākā tiesa, Transporta tiesa. Laiki ir mainījušies. Ne tikai tiesas, bet viss un visi. Visa nolāpītā pasaule mainās, un es vairs neko nesaprotu.

Viņi abi vēlreiz paraudzījās laukā pa logu.

Tiesas zāles durvis atvērās, un ienāca Keita. Džeks instinktīvi pagriezās un paskatījās uz viņu. Šodien viņai mugurā nebija tiesas zāles apģērbs. Viņa bija uzvilkusi melnus svārkus ar ielocēm, un viņas vidukli iekļāva tieva melna josta. Blūze bija vienkārša un aizpogāta līdz kaklam. Mati bija atglausti no pieres un krita līdz pleciem. Viņas vaigi bija sārti, salā piesarkuši, un viņa turēja mēteli, pārmestu pār roku.

Abi kopā apsēdās pie advokāta galda. Semjuels neuzkrītoši pazuda.

-   Ir gandrīz jau laiks, Keit.

-   Es zinu.

-   Kā jau es tev teicu pa telefonu, viņš negribēja tikties ar tevi tāpēc, ka ir nobijies. Viņš baidās par tevi. Tēvs tevi mīl vairāk par visu.

-   Džek, ja viņš nesāks runāt, tu saproti, kas notiks.

-   Varbūt, bet ir daži pavedieni. Prokurora apsūdzība nemaz nav .tik nevainojama, kā visi uzskata.

-   Kā tu to zini?

-   Tu vari man ticēt. Vai redzēji prezidentu?

-   Kas gan viņu neievērotu? Ar mani viss kārtībā. Neviens nepievērsa uzmanību tam, ka es ienācu.

-   Prezidenta klātbūtne visu citu padara otršķirīgu.

-   Vai viņš jau ir klāt?

-   Drīz būs.

Keita atvēra rokassomiņu un meklēja košļājamo gumiju. Džeks smaidīdams atbīdīja viņas pirkstus un izvilka paciņu.

-   Vai es vismaz nevaru ar viņu parunāt pa telefonu?

-   Es mēģināšu palīdzēt.

Viņi abi sēdēja un gaidīja. Džeks uzlika savu roku uz Keitas plaukstas, un abi paraudzījās uz masīvo solu, kur pēc dažām sekundēm viss sāksies. Bet pagaidām viņi vienkārši gaidīja. Abi kopā.

*  * *

Baltais furgons pagriezās ap stūri, pabrauca garām policistu puslokam un apstājās dažus soļus no sānu ieejas. Sets Frenks savu auto piebrauca tieši furgona aizmugurē un izkāpa ar rāciju rokā. No furgona parādījās divi policisti un apskatīja apkārtni. Viss bija kārtībā. Pūlis pulcējās nama priekšā, klausoties prezidenta runu. Atbildīgais policists pagriezās un pamāja kolēģim furgona iekšpusē. Pēc dažām sekundēm parādījās Luters Vitnejs ar važām ap potītēm un rokudzelžos. Viņa uzvalku slēpa tumšs mētelis. Divu policistu pavadībā, no kuriem viens gāja pa priekšu, otrs aiz muguras, Luters sāka iet uz tiesu namu.

Tieši tajā brīdī pūlis pagriezās ap stūri. Tas sekoja prezidentam, kurš ar nolūku devās lejup pa trotuāru, kura malā bija novietots viņa limuzīns. Iedams garām tiesu namam, viņš pacēla acis. Sajutis viņa klātbūtni, Luters, kas gāja nodurtām acīm, arī tās pacēla. Abu skatieni uz īsu mirkli satikās. Pār Lutera lūpām izlauzās vārdi.

-    Nolādētais nelietis. Tie tika izrunāti klusām, taču abi policisti kaut ko saklausīja. Viņi palūkojās visapkārt un ieraudzīja prezidentu aizejam aptuveni simt pēdu attālumā. Viņi jutās pārsteigti, bet tad viņu uzmanību saistīja kas cits.

Luters salieca ceļgalus. Sākumā abi policisti domāja, ka viņš ar nolūku grib viņus aizkavēt, bet tad tie ieraudzīja, ka viņam pār vaigu tek asinis. Viens no viņiem izkliedza lamu vārdus un satvēra Luteru aiz rokas. Otrs izvilka pistoli un vērsa to tajā virzienā, no kura, viņam likās, bija atskanējis šāviens. Nākošo minūšu notikumi lielākajai ļaužu masai šķita neskaidri. Šāviena troksnis nebija īsti saklausāms pūļa kliedzienu dēļ. Slepenā dienesta aģenti tomēr to dzirdēja. Bērtons sekundes laikā bija piespiedis Ričmondu pie zemes. Divdesmit vīru tumšos uzvalkos, ar automātiskiem ieročiem rokās, izveidoja ap viņiem dzīvu kūniņu.

Sets Frenks vēroja, kā no alejas izbrauca slepenā dienesta furgons un atdalīja histērisko pūli no prezidenta. No tā izkāpa viens aģents ar mašīnpistoli un pārlūkoja ielu, noriedams komandas rācijā.

Frenks norīkoja savus vīrus, lai tie piesegtu apkārtni. Visās šķērsielās bija policijas kordoni, un tūlīt sāksies ēku pārmeklēšana. Drīz ieradīsies pilnas automašīnas ar policistiem, bet Frenks nez kāpēc juta, ka ir jau par vēlu.

Pēc sekundes Frenks jau stāvēja blakus Luteram. Viņš neticēdams raudzījās uz asinīm piemirkušo sniegu, kas pārvērtās sarkanā peļķē. Ātrā palīdzība būs klāt dažu minūšu laikā. Bet Frenks zināja, ka bija jau par vēlu saukt ātros. Lutera seja jau bija kļuvusi balta, acis vērās tukšumā un pirksti bija cieši sažņaugti. Luteram bija divas šāviena brūces galvā, un lode, izgājusi cauri viņa smadzenēm, bija izsitusi caurumu furgonā. Šāvējs nepaļāvās uz nejaušību.

Frenks aizspieda mirušā acis un paskatījās visapkārt. Prezidents bija piecēlies un tika bīdīts iekšā limuzīnā. Pēc dažām sekundēm limuzīns un furgoni bija prom. Reportieri sāka pulcēties ap slepkavības vietu, bet Frenks pamāja saviem vīriem, un žurnālistus sagaidīja saniknotu un apjukušu policistu siena, kas vicināja nūjas cerībā, ka kāds kaut ko mēģinās darīt.

Sets Frenks paraudzījās lejup uz nekustīgo ķermeni. Viņš novilka savu žaketi, par spīti aukstumam, un pārklāja to pāri Lutera augumam un sejai.

Džeks bija pieskrējis pie loga dažas sekundes pēc tam, kad sākās kliedzieni. Viņam strauji pukstēja sirds, un piere bija pēkšņi nosvīdusi.

-   Pagaidi šeit, Keit. Viņš uz viņu paskatījās. Viņa stāvēja sastingusi, un viņas sejā atspoguļojās atskārsme par notikušo. Džeks vēl cerēja, ka nav noticis nenovēršamais, bet veltīgi.

No iekštelpām bija iznācis Semjuels.

-   Kas te, sasodīts, notiek?

-   Semjuel, lūdzu, pieskati viņu.

Semjuels pamāja, un Džeks metās skriet.

Ārpusē bija vairāk vīru ar šaujamajiem, nekā Džeks jebkad bija redzējis, izņemot Holivudas filmās par karu. Viņš metās uz tiesu nama sānu ieeju, un viņa galvu gandrīz sadragāja divsimtpiecdesmit mārciņu smags policists ar savu nūju, bet atskanēja Frenka balss.

Džeks nedroši tuvojās. Šķita, ka katrs solis pa cieti nomīdīto sniegu vilktos veselu mūžību. Likās, ka visi skati pievērsti viņam. Sniegā sabrukušais augums. Asinis, kas piesūcināja tīro sniegu. Ciešanu un pretīguma izteiksme Seta Frenka sejā. Džeks to visu atcerēsies turpmākajās bezmiega naktīs, varbūt visu atlikušo dzīvi.

Kad viņš beidzot notupās blakus drauga līķim, viņš gatavojās noņemt žaketi, bet apstājās. Viņš pagriezās un paraudzījās atpakaļ, no kurienes bija atnācis. Reportieru jūra bija pašķīrusies. Pat policisti pakāpās malā, lai viņu izlaistu cauri.

Keita tur ilgi stāvēja bez mēteļa, drebēdama vējā, kas pūta caur piltuvveidīgo atveri starp mājām. Viņa skatījās taisni uz priekšu un šķita, ka viņas skatiens vienlaicīgi uztvēra visu un neko. Džeks sāka celties augšā un gribēja pieiet viņai klāt, bet kājas neklausīja. Pirms dažām minūtēm viņš bija sagatavojies cīņai, dusmīgs uz savu klientu, kurš negribēja sadarboties. Tagad viss spēks likās atstājis viņa būtni.

Ar Frenka palīdzību Džeks piecēlās kājās un grīļodamies piegāja Keitai klāt. Šoreiz uzbāzīgie reportieri nemēģināja uzdot jautājumus. Likās, ka fotogrāfi aizmirsuši, ka viņiem jāknipsē. Keita pieliecās pie tēva un maigi uzlika roku uz viņa sastingušā pleca. Klusumu pārtrauca vienīgi vēja gaudas un ātrās palīdzības automašīnas tālīnais signāls. Uz pāris minūtēm pasaule bija apstājusies tieši Midltonas apgabala tiesu nama priekšā.

*  * *

Kamēr limuzīns veda viņu atpakaļ uz pilsētu, Alans Ričmonds sakārtoja kaklasaiti un ielēja sev minerālūdeni. Viņš mēģināja uzminēt, kādi virsraksti būs lasāmi rītdienas laikrakstos. Galvenie ziņu kanāli runās tikai par viņu, un viņš ievāks ražu. Viņš gatavojās izpidlīt parasto dienas plānu. Prezidents bija ciets kā klints. Viņam visapkārt skanēja šāvieni, un viņš pat nenodrebēja, bet turpināja vadīt valsti. Viņš spēja paredzēt sabiedrisko aptauju rezultātus kādi desmit punkti vismaz būs nākuši klāt. To bija viegli panākt. Kad viņš beidzot izjutīs kārtīgu izaicinājumu?

Bils Bērtons pētīja prezidentu, kamēr limuzīns tuvojās Kolumbijas apgabala robežai. Luteram Vitnejam nupat bija trāpījusi pati nāvējošākā lode,-kādu Kolins spēja sameklēt, bet šis vīrs mierīgi dzēra minerālūdeni. Bērtonam kļuva nelabi, taču vēl viss nebija beidzies. Viņš nekad nespēs aizmirst notikušo. Cerams, ka viņam izdosies savu atlikušo mūžu nodzīvot kā brīvam cilvēkam, tā, lai viņa bērni viņu cienītu, kaut arī viņš pats sevi vairs necienīja.

Vērojot prezidentu, Bērtonam ienāca prātā, ka tas nelietis ar sevi lepojas. Viņš bija redzējis, cik prezidents bija mierīgs ekstremālā situācijā un plānotas vardarbības laikā. Viņam nebija nekādu sirdsapziņas pārmetumu par to, ka tika ziedota cilvēka dzīvība. To aizstāja eiforijas stāvoklis, viņš triumfēja. Bērtons atcerējās žņaugšanas nospiedumus uz Kristīnes Salivenas kakla un savainoto žokli. Viņš bija dzirdējis draudīgas skaņas, stāvēdams aiz guļamistabas durvīm. Tāds bija nācijas varonis.

Bērtons atsauca atmiņā tikšanos ar Ričmondu, kuras laikā viņš bija izklāstījis savam bosam visus faktus. Izņemot to, ka Rasela bija nobijusies, šis brīdis nebija no patīkamajiem.

Ričmonds bija skatījies uz viņiem abiem. Bērtons un Rasela sēdēja blakus. Kolins stāvēja pie durvīm. Viņi bija kopā valsts Pirmās ģimenes apartamentos tajās Baltā nama telpās, ko publikai nekad nebūs lemts ieraudzīt. Pārējie Pirmās ģimenes locekļi bija aizsūtīti īsās brīvdienās pie radiniekiem. Tā bija labāk, jo ģimenes galva nebija labā noskaņojumā.

Prezidents beidzot uzzināja pilnīgi visu. Vissvarīgākā informācija bija par vēstuļu nazi, uz kura atradās īpaši atmaskojoši pierādījumi un kas bija viņu neiebiedējamā aculiecinieka rokās. Prezidentam gandrīz asinis sastinga

dzīslās, kad Bērtons viņam pavēstīja. Kamēr pār aģenta lūpām vēlās vārdi, prezidents bija pagriezis galvu Raselas virzienā.

Kad Kolins atkārtoja Raselas instrukcijas nenoslaucīt naža asmeni un rokturi, prezidents bija piecēlies kājās un noliecies pār savu padomnieci, kas bija tik dziļi iegrimusi krēslā, ka šķita saplūstam ar mēbeļdrānu. Viņa skatiens bija iznīcinošs, un Rasela beidzot aizklāja acis ar plaukstu. Viņas blūzes paduses bija piesūkušās ar sviedriem un rīkle izkaltusi sausa.

Ričmonds bija apsēdies un sūkājis kokteiļa ledus gabaliņus, un pēc tam pievērsis skatienu logam. Viņš joprojām bija ģērbies parādes uzvalkā, jo nāca no kārtējā pasākuma, un viņa kaklasaite bija cieši sasieta. Izrunājot vārdus, viņš raudzījās tukšumā.

-   Cik ilgi, Bērton?

Bērtons vairs nepētīja grīdu.

-   Kas to lai zina? Varbūt uz mūžu.

-   Tu zini labāk. Es gribu noskaidrot tavu profesionālo vērtējumu.

-    Labāk agrāk nekā vēlāk. Viņam tagad ir advokāts. Tas vīrs atradīs veidu, kā to celt gaismā.

-   Vai jums ir kāda nojausma, kur tas atrodas?

Bērtons apjucis berzēja rokas.

-   Nē, ser. Policija pārmeklēja viņa māju un mašīnu. Ja viņi būtu atraduši vēstuļu nazi, es par to uzzinātu.

-   Vai viņi zina, ka tas pazudis no Salivena mājas?

Bērtons pamāja.

-   Policija saprot, ka tam ir liela nozīme. Ja tas parādīsies, viņi zinās, ko ar to iesākt.

Prezidents piecēlās un ar pirkstiem pārbrauca pār kādu īpaši neglītu kristāla kolekcijas trauku, ko viņa sieva bija

izstādījusi uz viena no galdiņiem. Tiem blakus atradās prezidenta ģimenes foto. Viņš neko neredzošu skatienu vērās viņu sejās. Viņš domāja tikai par to, ka viņa rokās bija vara. Šķita, ka viņa seju apspīd varas neredzamā liesma. Bet viņa stāvoklis bija apdraudēts kādas mazas, pievilcīgas, bet dumjas sievietes dēļ un prezidenta galvenās padomnieces stulbuma dēļ.

-   Vai jums ir kādas ziņas par šāvēju, ko Salivens nolīga?

Atkal Bērtons atbildēja. Rasela vairs nebija piemērota šim uzdevumam. Kolins šeit atradās tikai, lai veiktu to, ko viņam pavēlēja.

-    Tas varētu būt viens no divdesmit vai trīsdesmit augsti apmaksātiem algotiem slepkavām. Bet viņš jau sen ir gabalā.

-   Vai tu esi devis kādu mājienu savam draugam detektīvam?

-   Viņš zina, ka jūs savā naivumā pastāstījāt Valteram Salivenam, kur un kad tas notiks: Šis vīrs ir pietiekoši apķērīgs un sekos šīm pēdām.

Prezidents pēkšņi paķēra vienu no kristāla traukiem un meta pret sienu. Tas sašķīda, un fragmenti izbira pa visu istabu. Ieraugot naida un dusmu izteiksmi viņa sejā, Bērtons nodrebēja.

-   Sasodīts, ja viņš nebūtu nopūdelējis, darbs būtu nostrādāts perfekti.

Rasela skatījās uz sīkajām kristāla lauskām uz paklāja. Tā bija viņas dzīve. Viņas izglītība un simt stundu darba nedēļa un rezultātā čiks.

-   Policija sekos Salivenam. Detektīvs, kas izmeklē šo lietu, apzinās Salivena iespējamo līdzdalību, bet, kaut arī viņu turēs aizdomās, viņš visu noliegs. Bērtons tur

pināja. Policija neko nespēs pierādīt. Neesmu drošs par to, kas notiks ar mums, ser.

Ričmonds pastaigājās pa istabu. Šajā laikā viņš būtu varējis gatavot kārtējo runu vai doties paspiest rokas skautiem no kāda Vidusrietumu štata. Bet pašlaik viņam bija jāpārdomā, kādā veidā nogalināt cilvēku, lai uz viņu pašu nekristu nekādas aizdomas.

-   Kas notiks, ja viņš vēlreiz mēģinās un šoreiz viņam veiksies?

Bērtons izskatījās apmulsis.

-   Kā mēs varam paredzēt Salivena rīcību?

-   Izdarīsim to paši.

Visi klātesošie dažas minūtes klusēja. Rasela pārsteigta raudzījās uz savu bosu. Visa viņas dzīve nupat bija sabirusi pīšļos, un tagad viņa bija spiesta piedalīties sazvērestībā ar mērķi noslepkavot. Kopš tas viss bija sācies, viņas emocijas aizvien vairāk notrulinājās. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka viņas stāvoklis nespētu pasliktināties vēl vairāk. Bet izrādījās, ka viņa bija smagi kļūdījusies.

Beidzot Bērtons uzdrošinājās vārdos analizēt situāciju.

-   Neesmu pārliecināts, vai policija noticēs, ka Salivens ir tik neprātīgs. Viņam vajadzētu nojaust, ka tie ir viņam uz pēdām, bet neko nevar pierādīt. Ja mēs nokniebsim Vitneju, nedomāju, ka policija vainos Salivenu.

Prezidents nostājās tieši pretī Bērtonam.

-   Lai policija pati nāk pie šī secinājuma, ja vien viņiem tas izdosies.

Īstenībā Valters Salivens vairs nebija Ričmondam vajadzīgs, lai no jauna iekarotu Balto namu. Galvenais, ka tādā veidā viņš varētu sevi atbrīvot no pienākuma aizstāvēt Ukrainu darījumā pret Krieviju. Šis lēmums sāka pārvēr

sties par potenciālām saistībām. Ja Salivens kaut vai attālu būs iesaistīts savas sievas slepkavas nāvē, viņš vairs nevarēs slēgt globālus darījumus. Ričmonds diskrēti atteiksies no sava atbalsta, un visas vērā ņemamās personas sapratīs šo kluso atkāpšanos.

-   Alan, vai tu gribi safabricēt lietu, lai Salivenu apsūdzētu slepkavībā? šie bija pirmie Raselas izrunātie vārdi. Viņas sejā bija neviltots pārsteigums.

Viņš paraudzījās uz sievieti ar neslēptu nicinājumu.

-   Alan, padomā par saviem vārdiem. Tas ir Valters Salivens, nevis kaut kāds sīks krāpnieks, par kuru nevienam nav nekādas daļas.

Ričmonds pasmaidīja. Raselas muļķība viņu uzjautrināja. Viņa bija izskatījusies tik gudra un spējīga, kad viņš pirmo reizi viņu uzaicināja piedalīties padomē. Viņš bija kļūdījies.

Prezidents aptuveni aprēķināja savas izredzes. Labākā gadījumā varbūt bija divdesmit procentu iespēja, ka Salivenu apsūdzētu par slepkavību. Salivens bija liels dūzis, gan viņš pats par sevi parūpēsies. Un ja nu viņš paklūp? Tāpēc pastāvēja cietumi. Prezidents paskatījās uz Bērtonu.

-   Bērton, vai tu saproti?

Bērtons neatbildēja.

Prezidenta tonis bija ass.

-  Tu noteikti biji gatavs šo vīru iepriekšējo reizi nogalināt, Bērton. Manuprāt, likmes ir tādas pašas. Īstenībā, summa droši vien ir pieaugusi mums visiem. Vai tu saproti, Bērton?

Ričmonds uz brīdi apklusa, tad atkārtoja jautājumu.

Bērtons beidzot pacēla acis un klusi teica:

-   Es saprotu.

Sekojošās stundas viņi nodarbojās ar plānu kalšanu.

Kad abi slepenā dienesta aģenti un Rasela piecēlās, lai ietu, prezidents uz viņu paskatījās. Saki man, Glorija, kas noticis ar naudu?

Rasela raudzījās tieši viņam sejā.

-     Tā tikusi anonīmi ziedota Amerikas Sarkanajam Krustam. Cik man zināms, tas ir lielākais privātais ziedojums šīs organizācijas pastāvēšanas vēsturē.

Durvis aizvērās, un prezidents pasmaidīja. Tas būs jauks atvadu šāviens. Lai tev tas sagādā prieku, Luter Vitnej. Priecājies, kamēr vēl vari, tu, nenozīmīgais tārps.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Valters Salivens iekārtojās krēslā ar grāmatu rokā, taču to neatvēra. Viņš savās domās apcerēja pagātnes notikumus, kas likās nereāli un nesaistījās ar viņu pašu. Viņš bija nolīdzis algotu slepkavu, lai tas nogalinātu kādu cilvēku, kuru apsūdzēja viņa sievas slepkavībā. Viņš to bija paveicis nemākulīgi. Par to Salivens klusībā pateicās Dievam. Viņa bēdas jau bija norimušas līdz tādai pakāpei, lai viņš saprastu, ka viņa rīcība bijusi nepareiza. Civilizētā sabiedrībā jādzīvo saskaņā ar zināmiem noteikumiem, citādi tā kļūtu mežonīga. Kaut arī notikušais viņam darīja sāpes, Salivens bija civilizēts cilvēks. Viņš ievēros likumu.

Viņš sāka šķirstīt vairākas dienas vecu laikrakstu. Uz lappuses baltā fona izcēlās virsraksti, iespiesti tumšiem, trekniem burtiem. Viņa prātā sāka izkristalizēties neskaidras aizdomas. Miljardierim Valteram Salivenam bija gudrs prāts un asa uztvere. Katrā kopainā viņš spēja saskatīt arī sīkumus.

Luters Vitnejs bija miris. Policija nevienu neturēja aizdomās. Salivens to bija pārbaudījis. Šajā dienā Makkartijs atradās Honkongā. Viņš bija ņēmis vērā Salivena pēdējo rīkojumu. Valters Salivens bija atsaucis medības, bet viņa vietā kāds cits bija sācis dzīt pēdas.

Un Valters Salivens bija vienīgā persona, kas to zināja, bez nemākulīgā algotā slepkavas.

Salivens pētīja savu veco laikrādi. Bija tikai septiņi no rīta, un viņš jau bija nomodā četras stundas. Viņam neko

vairs nenozīmēja diennakts. Jo vecāks viņš kjuva, jo nesvarīgāki viņa uztverē kļuva laika parametri. Četros no rīta viņš jau bija pamodies lidmašīnā virs Klusā okeāna, bet divos pēcpusdienā viņš varēja būt iegrimis dienas snaudā.

Viņš izanalizēja daudzus faktus, un viņa prāts aktīvi darbojās. Pēdējā ārsta apskate pierādīja, ka Salivena smadzenes darbojās kā divdesmitgadīgam jauneklim. Un šis spožais prāts tagad apsvēra dažas nenoliedzamas iespējas. Salivena secinājumi viņu pašu pārsteidza.

Viņš pacēla telefona klausuli, un sastādīdams numuru, apskatīja pulētos ķirškoka paneļus savā kabinetā.

Pēc brīža viņu savienoja ar Setu Frenku. Sākumā detektīvs uz viņu nebija atstājis nekādu iespaidu. Vēlāk, kad Luters Vitnejs tika arestēts, Salivens nelabprāt bija atzinis viņa nopelnus.

-   Jā, ser. Mister Saliven, ar ko varu jums pakalpot?

Salivens noklepojās. Viņa balsī juta padevīgu toni, kas

nemaz nebija viņam raksturīgs. Pat Frenks to ievēroja.

-    Man ir jautājums tās informācijas sakarā, ko agrāk jums sniedzu par Kristijas, hm, Kristīnes pēkšņo aizbraukšanu pa ceļam uz lidostu, kad mēs devāmies uz Barbadosu.

Frenks iztaisnojās krēslā.

-   Vai jūs kaut ko vēl atcerējāties?

-   īstenībā es gribēju pārliecināties, vai es jums minēju iemeslu, kāpēc viņa nebrauca mums līdzi.

-   Diemžēl es jūs nesaprotu.

-    Manuprāt, mani gadi liek sevi manīt. Ne jau mani kauli vien sabrūk, lai gan es nevēlos pats sev atzīties, kur nu vēl kādam citam, leitnant. Tuvāk lietai es domāju, ka esmu jums izstāstījis, ka viņa saslima un viņai bija jāatgriežas mājās. Es gribu sacīt, es domāju, ka es jums to katrā ziņā pateicu.

Sets kādu bridi meklēja lietas dokumentus, lai gan bija pārliecināts par atbildi.

-   Jūs teicāt, ka viņa nav minējusi iemeslu, mister Saliven. Tikai teikusi, ka nebrauks, un jūs neuzstājāt.

-   Tātad šis jautājums ir izšķirts. Paldies, leitnant.

Frenks piecēlās, vienā rokā turēdams paceltu kafijas tasi. Tad viņš to nolika atpakaļ.

-   Uzgaidiet mirklīti, mister Saliven. Kāpēc jūs domājat, ka esat man teicis, ka jūsu sieva bija slima? Vai viņa bija slima?

Salivens nogaidīja, pirms atbildēja.

-   Patiesībā viņa nebija slima. Viņai bija lieliska veselība, leitnant Frenk. Atbildot uz jūsu jautājumu, man šķita, ka es jums esmu teicis kaut ko citu. Taisnību sakot, neņemot vērā, ka man dažreiz zūd atmiņa, pēdējos divus mēnešus esmu mēģinājis sevi pārliecināt, ka Kristīnei Salivenai bijis kāds iemesls.

-   Ser!

-   Lai es savā prātā varētu attaisnot to, kas notika. Lai tā nebūtu tikai nolāpīta sakritība. Es neticu liktenim, leitnant. Manā uztverē visam ir savs iemesls. Es pieņemu, ka es sevi gribēju pārliecināt, ka Kristīnes palikšanai arī bija savs mērķis.

-Ak tā?

-   Piedodiet, ka veca vīra muļķība jums radījusi nevajadzīgus sarežģījumus.

-   Nevajag atvainoties, mister Saliven.

Kad Sets Frenks nolika telefona klausuli, viņš kādas piecas minūtes blenza sienā. Ko, sasodīts, viņš gribēja sacīt?

Sekodams Bila Bērtona ieteikumam, Frenks bija diskrēti apjautājies, vai Salivens, iespējams, nolīdzis algotu slepkavu, lai nodrošinātos, ka viņa sievas varbūtējais slepkava nekad nestātos tiesas priekšā. Šai izpētei vēl nebija panākumu. Šajos ūdeņos vajadzēja peldēt uzmanīgi. Frenkam bija jādomā par savu darbu, jāuztur ģimene. Tādiem vīriem kā Valters Salivens bija pazīstamas ļoti ietekmīgas personas valdībā, kās spētu iespaidot detektīva profesionālo karjeru.

Nākošajā dienā pēc tam, kad lode bija izdzēsusi Lutera Vitneja dzīvību, Sets Frenks tūlīt pat bija veicis aptauju par Salivena atrašanās vietu tajā laikā. Detektīvam nebija maldīgs priekšstats par to, ka vecais vīrs pats nospiedis gaili ierocim, kas Luteru Vitneju aizvadīja aizsaulē. Tomēr algota slepkavas pakalpojumi skaitījās īpaši smags pārkāpums. Frenks varbūt spēja saprast miljardiera motivāciju, taču iespējams, ka viņš bija padarījis aukstu neīsto vainīgo. Pēdējā saruna ar Salivenu izvirzīja viņam vairāk jautājumu nekā atbilžu.

Sets Frenks apsēdās un pārdomāja, kad reiz viņš tiks vaļā no šīs samudžinātās lietas.

*  * *

Pēc pusstundas Salivens piezvanīja uz vietējo televīzijas studiju, kurā viņam piederēja akciju kontrolpakete. Viņa lūgums bija vienkāršs un konkrēts. Pēc stundas pie viņa parādes durvīm tika nogādāts sainis. Pēc tam, kad viens no kalpotājiem viņam.iedeva kvadrātveida kastīti, viņš to palūdza iziet. Aizvēris un aizslēdzis istabas durvis, Salivens nospieda nelielu sviru. Mazais panelis klusi atslīdēja vaļā, atklādams modernu audiokasešu atskaņošanas iekārtu. Aiz šīs sienas atradās mājas video sistēma, ko

Kristīne kādu dienu bija ieraudzījusi žurnālā un vienkārši sev pieprasījusi. Viņas gaumē bija pornogrāfija un ziepju operas.

Salivens uzmanīgi izņēma kaseti un ievietoja to magnetofonā, kas automātiski ieslēdzās. Salivens kādu brīdi klausījās. Kad viņš dzirdēja šos vārdus, viņa sejas izteiksme nemainījās. Salivens to bija cerējis saklausīt. Viņš bija pamatīgi melojis detektīvam. Viņam bija lieliska atmiņa. Ja viņa redze būtu uz pusi tik laba. Jo viņš kā akls idiots bija uztvēris īstenību. Beidzot viņa mutes kaktiņu neizdibināmajās līnijās un viņa acu pelēkajos dziļumos parādījās dusmu izteiksme. Tādas dusmas viņš sen nebija jutis. Pat par Kristijas nāvi nē. Šo trako naidu spēs dzēst tikai rīcība. Un Salivens uzskatīja, ka pirmajai zalvei jākļūst par pēdējo. Tas nozīmēja: vai nu tu trāpi viņiem, vai viņi metas virsū tev. Un viņš nebija paradis zaudēt.

:ķ t-

Bēres bija vienkāršas. Bez mācītāja un kapračiem tajās piedalījās tikai trīs cilvēki. Tika ievērota vislielākā slepenība, lai izvairītos no žurnālistu uzmācības. Lutera zārks bija aizvērts, jo aizgājēja radinieki nevēlējās paturēt atmiņā šāviena radītās traumas.

Ne aizgājēja biogrāfija, ne veids, kādā viņš bija šķīries no šīs dzīves, ne mazākā mērā neietekmēja garīdznieka attieksmi, un dievkalpojums bija godbijīgs. Brauciens uz tuvējo kapsētu bija īsa procesija. Džeks brauca kopā ar Keitu, aiz viņiem Sets Frenks. Detektīvs baznīcā bija sēdējis pēdējos solos un juties neērti. Džeks bija paspiedis viņa roku, un Keita izlikās viņu nepazīstam.

Džeks, atbalstījies pret mašīnu, vēroja Keitu, kas sēdēja metāla saliekamajā krēslā blakus kapam, kurā nupat bija

apglabāts viņas tēvs. Džeks paraudzījās visapkārt. Šajā kapsētā nebija gandiozu pieminekļu. Tikai pa retam pacēlās kāds kapakmens. Pārsvarā te bija tumšas plāksnes ar mirušā vārdu un datumiem, kad tas dzimis un aizgājis mūžībā. Uz dažiem bija uzraksti “gaišā piemiņā”, bet lielākajai daļai nebija nekādu.

Džeks palūkojās uz Keitu un redzēja, ka Sets Frenks viņai tuvojas. Bet tad detektīvs acīmredzot pārdomāja un klusām nāca uz Lexus pusi.

Frenks nonēma saulesbrilles.

»

-Jauks dievkalpojums.

Džeks paraustīja plecus.

-   Kas tur jauks, ja jāmirst no lodes. Lai gan viņa vieta šajā notikumā nelīdzinājās Keitas lomai, viņš vēl nespēja pilnībā piedot Frenkam, ka tas bija ļāvis Luteram Vitnejam nomirt tādā veidā.

Frenks apklusa, vērodams limuzīnu, un izvilka cigareti, bet pārdomāja. Viņš sabāza rokas kabatās un skatījās tālumā.

Frenks bija redzējis Lutera Vitineja sekciju. Brūce bija milzīga. Trieciena vilnis, radiāli izkliedējoties uz visām pusēm no lodes trajektorijas, bija burtiski sašķaidījis pusi no vīra smadzenēm. Tur nebija, ko brīnīties. Lode, ko viņi bija izņēmuši no policijas furgona sēdekļa, bija A.460 Magnum. Tiesu medicīnas eksperts bija teicis Frenkam, ka tāda lipa lodes bieži izmanto sporta medībās, īpaši, medījot lielus dzīvniekus. Spēku, ar kādu lādiņš bija ietriecies Vitnejam galvā, varēja salīdzināt ar lidmašīnas kritienu. Frenks pašūpoja galvu. Lielo zvēru medības. Un tas bija noticis viņa dežūras laikā, tieši viņa acu priekšā. Viņš nekad par to neaizmirsīs.

Frenks lūkojās pāri pēdējās atdusas vietas zālieniem,

kur bija vairāk nekā divdesmit tūkstoši kapa vietu. Džeks stāvēja, atspiedies pret mašīnu, un sekoja Frenka skatienam.

-   Vai ir kādi pieņēmumi?

Detektīvs ar kurpes purngalu bakstīja dubļus.

-   Daži. Neviens no tiem neko nepierāda.

Abi vīri izslējās, kad Keita piecēlās. Nolikusi nelielu ziedu pušķi uz smilšu kopiņas, viņa kādu brīdi stāvēja, vērdamās tālumā. Vējš bija norimis, un, lai gan bija auksta diena, saule spīdēja spoži un silti.

Džeks aizpogāja mēteli.

-   Ko tagad iesāksim? Lieta izbeigta? Neviens tevi nevar vainot.

Frenks pasmaidīja, beidzot izlēmis, ka jāuzsmēķē.

-   Ko tu taisies darīt?

Keita pagriezās un nāca uz mašīnas pusi. Sets Frenks uzlika cepuri un izvilka automašīnas atslēgas.

-Vienkārši sameklēt slepkavu.

H: * *

-   Keit, es saprotu, kā tu jūties, bet tev man jātic. Viņš tevi ne par ko nevainoja. Tā nebija tava vaina. Kā jau tu teici, tevi šajā lietā iejauca negribot. Tu pati neuzprasījies. Luters to saprata.

Abi sēdēja Džeka mašīnā atpakaļceļā uz pilsētu. Saule jau bija tuvu apvārsnim un ar katru brīdi slīdēja zemāk. Abi gandrīz divas stundas bija nosēdējuši viņa mašīnā pie kapsētas tāpēc, ka viņa negribēja braukt prom. It kā, ja viņa pagaidītu, Luters izkāptu no kapa un viņiem piebiedrotos.

Viņa pavēra logu, un neliela gaisa strūkliņa izvēdināja jaunās automašīnas smaržu. Mitrais gaiss vēstīja par sniegputeņa tuvošanos.

-    Detektīvs Frenks nav izbeidzis šo lietu, Keit. Viņš joprojām meklē Lutera slepkavu.

Viņa beidzot paskatījās uz. Džeku.

-   Man tiešām vienalga, ko viņš stāsta par to, ko domā darīt. Viņa pieskārās degunam, kas bija pietūcis un sarkans un stipri sāpēja.

Džeks apstājās pie sarkanās gaismas un atgāzās sēdeklī. Viņš zināja, ka Frenks neko no viņa neslēpj, bet viņš nekādi nespēs par to pārliecināt Keitu.

Gaismas mainījās, un viņa auto pievienojās transporta straumei. Džeks pārbaudīja pulksteni. Viņam bija jāatgriežas darbā, ja pieņēma, ka viņam vēl bija darbs, kur atgriezties.

-   Keit, neiedomājies, ka tev vienīgajai ir taisnība. Kā būtu, ja es dažas naktis pārlaistu pie tevis? Tu no rīta uzvārītu kafiju, un es parūpētos par vakariņām. Vai esam salīguši?

Viņš gaidīja tūlītēju negatīvu reakciju un jau bija gatavs iebilst.

-   Vai tu esi pārliecināts?

Džeks uz viņu paskatījās un sastapa viņas skatienu. Atceroties tos mirkļus, kas viņiem abiem izvērtās par traģēdiju, Džeks saprata, ka nav pilnībā apjautis Keitas sāpes un vainas izjūtu. Tas viņu pārsteidza vēl vairāk nekā šāviena troksnis, kad viņš sēdēja tiesu namā, saņēmis viņas roku savējā. Kad viņu pirksti vēl nebija atlaidusies, Džeks saprata, ka Luters miris.

-   Esmu pārliecināts.

Tajā naktī viņš vienkārši iekārtojās uz dīvāna. Uzvilcis segu līdz zodam, sargādamies no caurvēja, kas vilka no kādas neredzamas šķirbas, viņš sadzirdēja nočīkstam durvis. Viņa iznāca no savas guļamistabas. Keitai mugurā bi

ja tas pats tērps, un mati sakārtoti mezglā. Viņas seja izskatījās svaiga un tīra, tikai vaigi nedaudz sasarkuši, kas norādīja uz iekšējo pārdzīvojumu.

-   Varbūt tev kaut kas nepieciešams?

-   Viss kārtībā. Šis dīvāns ir daudz ērtāks, nekā es domāju. Mājās es guļu uz tā paša vecā, no mūsu dzīvokļa Sarlotsvilā. Man šķiet, ka tam vairs nav atsperu. Tās aizgājušas pensijā.

Viņa nesmaidīja, bet apsēdās Džekam blakus.

Kad viņi bija dzīvojuši kopā, viņa katru vakaru bija gājusi vannā. Gultā viņas smarža spēja Džeku padarīt traku. Tā bija kā zīdaiņa elpa tur nebija nekā netīra. Viņa parasti kādu brīdi neizdvesa ne skaņas, kamēr Džeks nokusis gulēja viņai virsū. Viņu glāstot, Keita smaidīja viltīgu smaidiņu. Džeks domāja par to, ka, viņaprāt, sievietes valdīja pār pasauli.

Viņš sajuta pamostamies pamatinstinktu, kad viņa atbalstīja galvu pret viņa plecu. Bet Keitas nogurums un pilnīgā apātija ātri vien noslāpēja viņa pasaulīgās tieksmes un radīja vainas sajūtu.

-   Nezinu, vai varēšu tev sastādīt labu kompāniju.

Vai Keita bija nojautusi viņa izjūtas? Kā viņa to spēja?

-   Izklaidēšana nebija ietverta šajā darījumā. Es pats par sevi varu parūpēties, Keit.

-   Es tiešām tev pateicos par visu.

-   Man pašlaik nav nekā svarīgāka, ko darīt.

Viņa saspieda Džeka roku. Kad viņa piecēlās, lai ietu, viņas tērpa stūris parāvās uz augšu un atklāja kaut ko vairāk nekā tikai garās, slaidās kājas. Džeks priecājās, ka viņa šo nakti pavadīs citā istabā. Līdz pat agrajām rīta stundām viņam rādījās vīzijas par baltiem bruņiniekiem, tumšiem plankumiem uz sniegbaltajām bruņām un juristiem ideālistiem, kuri gulēja nožēlojami vientuļi.

Trešajā naktī viņš atkal bija iekārtojies uz dīvāna. Un tāpat kā iepriekš viņa bija iznākusi no savas guļamistabas. Vieglā durvju iečīkstēšanās lika viņam nolikt žurnālu, ko viņš lasīja. Bet šoreiz viņa nepienāca pie dīvāna. Viņš beidzot pastiepa kaklu un ieraudzīja, ka Keita viņu vēro. Šonakt viņa neizskatījās tik apātiska. Un šonakt viņai mugurā nebija naktskrekla. Viņa pagriezās un iegāja atpakaļ savā guļamistabā. Durvis palika pavērtas.

Kādu bridi viņš nepakustējās. Tad piecēlies viņš piegāja pie durvīm un palūkojās iekšā. Tumsā viņš varēja saskatīt viņas augumu gultā. Palags bija nogrūsts kājgalī. Viņa priekšā atklājās viņas ķermeņa kontūras, kādreiz tikpat pazīstamas kā paša augums. Keita uz viņu paskatījās. Džeks tik tikko spēja samanīt viņas acis. Viņa neizstiepa roku viņam pretī. Viņš atcerējās, ka viņa nekad to nebija darījusi.

-    Vai tu esi pārliecināta, ka to vēlies? Viņš juta, ka jāuzdod šis jautājums. Viņš nevēlējās, lai viņa no rīta justos aizvainota un apkaunota.

Par atbildi viņa piecēlās un ievilka viņu gultā. Matracis bija ciets un silts tai vietā, kur viņa bija gulējusi. Nākošajā mirklī viņš bija tikpat kails kā viņa. Džeks ar plaukstu pieskārās vilinošajai mutei, kas piekļāvās viņa lūpām. Viņas acis bija atvērtas un šoreiz tajās nebija asaru, tikai tas skatiens, pie kura viņš bija pieradis un cerējis, ka tas vienmēr būs kopā ar viņu. Viņš lēnām Keitu apskāva.

iķ iķ

Valtera Salivena mājās bija viesojušies augsta ranga ierēdņi, bet šis vakars bija īpašs, salīdzinot ar pagātnē nolikušo.

Alans Ričmonds pacēla vīna glāzi un uzsauca īsu, bet daiļrunīgu tostu mājastēvam, kamēr četri citi atsevišķi izmeklētie pāri saskandināja savas glāzes. Miljardierim uzsmaidīja valsts Pirmā lēdija. Viņa bija tērpta vienkāršā melnā kleitā un viņas pelnu blondie mati ieskāva viņas skulpturālo seju, kas bija l'otogēniska un, gadiem ejot, pārsteidzoši labi saglabājusies.

Viņa bija pieradusi, ka viņai apkārt vienmēr bija bagātība, gudrība un izsmalcinātība. Valters Salivens un viņam līdzīgi viri viņai, tāpat kā lielākajai daļai cilvēku, iedvesa godbijību, kaut vai tikai tāpēc, ka tie bija reti eksemplāri uz šīs planētas.

Teorētiski viņam vēl bija sēras, bet Salivens priecājās par šo sabiedrību. Pie importētas kafijas tases mājas plašajā bibliotēkā sarunas pievērsās globālā biznesa iespējām un pēdējiem Federālo rezervju padomes manevriem, no Skins komandas izredzēm pret komandu 49 šīs svētdienas spēlē līdz pat nākošā gada velēšanām. Neviens no klātesošajiem neiedrošinājās apstrīdēt to, ka Alans Ričmonds saglabās savu posteni pēc tam, kad būs saskaitītas balsis. Izņemot vienu cilvēku.

Atvadoties prezidents pieliecās, lai apkamptu veco vīru un pateiktu dažus siltus vārdus. Salivens pasmaidīja par prezidenta izteicieniem. Tad vecais vīrs nedaudz salīgojās, bet noturējās kājās, satverdams prezidentu aiz rokas.

Pēc tam, kad viņa viesi bija aizgājuši, Salivens savā kabinetā izsmēķēja cigāru. Piegājis pie loga, viņš redzēja prezidenta eskorta ugunis izzūdam. Par spīti visam, Salivens pasmaidīja. Viņš bija ievērojis, kā prezidents sāpēs saviebās, kad Salivens bija satvēris viņa augšdelmu. Tā bija īpaša gandarījuma sajūta. Nepamatots minējums dažreiz atmaksājās. Detektīvs Frenks bija ļoti atklāts pret mil

jardieri, izpaužot savas teorijas par slepkavības lietu. Viena teorija, kas īpaši bija ieinteresējusi Valteru Salivenu, bija tāda, ka viņa sieva ievainojusi uzbrucēju ar vēstuļu nazi, iespējams, kājā vai rokā. Tas droši vien bija atstājis dziļāku brūci, nekā policija uzskatīja. Varbūt bija skarts kāds nervs. Virspusēja brūce noteikti līdz šim laikam būtu jau sadzijusi.

Salivens lēnām izgāja no kabineta un izslēdza gaismu. Prezidents Alans Ričmonds nepārprotami bija sajutis likai nelielas sāpes, kad Salivena pirksti bija iespiedušies viņa miesā. Bet, tāpat kā ar sirdslēkmi, mazām sāpēm bieži seko daudz lielākas. Salivens plati smaidīja, apsvērdams iespējas.

% # #

No pakalna virsotnes Valters Salivens skatījās uz mazo koka namiņu ar zaļo skārda jumtu. Viņš savilka šalli ciešāk ap ausīm un atbalstījās uz pamatīga ceļa spieķa. Šajā gadalaikā dienvidrietumu Virdžīnijas kalnos bija dzeļošs aukstums, un laika ziņas nemaldīgi solīja sniegu, daudz sniega.

Viņš devās lejup pa sasalušo nogāzi. Māja bija labi izremontēta, pateicoties viņa neizsīkstošajam naudas makam un dziļajai nostaļģijai, kas viņu aizvien biežāk pārņēma, viņam novecojot. Baltajā namā sēdēja Vudro Vilsons, un pasaule bija ierauta Pirmajā pasaules karā, kad Valters Patriks Salivens ieraudzīja dienas gaismu pie savas apņēmīgās mātes Millijas sāniem. Viņa bija zaudējusi visus trīs iepriekšējos bērnus divus no tiem dzemdībās.

Viņa tēvs bija ogļracis. Tā vien šķiet, ka šajā Virdžīnijas daļā toreiz visiem tēvi bijuši ogļrači. Tēvs bija nodzīvojis līdz dēla divpadsmitajai dzimšanai dienai un tad

pēkšņi nomiris no vairākām slimībām, ko izraisīja ogļu putekļi un nepietiekoša atpūta. Gadiem ilgi nākošais miljardieris bija vērojis, kā viņa tētis bezspēkā iestreipuļo mājā, ar tik melnu seju kā viņu lielā labradora kažoks, un atkrīt šaurajā gultā. Viņš bija pārāk piekusis, lai paēstu vai paspēlētos ar mazo zēnu, kurš vienmēr cerēja pievērst viņa uzmanību, bet nekad to nesagaidīja, jo tēvs bi ja allaž tik noguris, ka zēnam sāpēja sirds, to redzot.

Viņa māte nodzīvoja pietiekoši ilgi, lai redzētu, kā viņas atvase kļuva par vienu no pasaules bagātākajiem cilvēkiem. Ar pienākuma izjūtu apveltītais dēls bija mātei nodrošinājis tādas ērtības, kādas vien spēja sagādāt viņa milzīgie naudas resursi. Cienot savu nelaiķi tēvu, viņš par pieciem miljoniem skaidrā naudā bija nopircis raktuvi, kas viņu novedusi kapā. Salivens katram ogļracim bija izmaksājis piecsimt tūkstošus dolāru lielas prēmijas un tad pompozi slēdzis raktuvi.

Salivens atvēra durvis un iegāja iekšā. Gāzes pavards izplatīja siltumu istabā, kur nebija vajadzīga malka. Pieliekamais bija piepildīts ar pārtiku, kuras pietiktu sešiem mēnešiem. Šeit viņš tika pilnīgi pats ar visu galā. Viņš nevienam neļāva apmesties kopā ar sevi. Te bija viņa lauku mājas. Visi, kam šeit būtu tiesības uzturēties, izņemot viņu pašu, bija miruši. Viņš bi ja viens un gribēja, lai tā paliktu.

Vienkāršā maltīte, ko Salivens pagatavoja, palika neapēsta, kamēr viņš sadrūmis raudzījās laukā pa logu. Dziestošajā dienasgaismā varēja saskatīt kailu gobu puduri blakus mājai. Koku zari viņam māja lēnām, līganām kustībām.

Mājas interjers netika atjaunots tā vecajā izskatā un telpu izvietojumā. Te bija viņa dzimšanas vieta, bet viņš bēr

nībā nebija juties laimīgs nabadzības dēļ, kas draudēja nekad viņus neatstāt. Tolaik radusies spītība un apņēmība bija Salivenam veiksmīgi kalpojusi, veidojot karjeru, un tā deva viņam izturību un neatlaidību, sastopoties ar šķēršļiem.

Viņš nokopa traukus un iegāja mazajā istabiņā, kas kādreiz bija kalpojusi par vecāku guļamistabu. Tagad tajā atradās ērts krēsls,' galds un vairāki grāmatplaukti, kuros bija īpaši izmeklētu grāmatu kolekcija. Stūrī stāvēja neliela saliekamā gulta, jo šo istabu viņš izmantoja arī kā guļam telpu.

Salivens paņēma moderno mobilo telefonu un sastādīja numuru, ko zināja tikai daži cilvēki. Atbildēja kāda balss. Salivenam lika brīdi pagaidīt, pirms ierunājās kāds cits.

-   Ak, Dievs! Valter, es saprotu, ka tev ir tendece strādāt neparastā laikā, bet tev mazliet vajadzētu piebremzēt. Kur tu esi?

-   Manos gados vairs nevar piebremzēt, Alan. Ja to dara, tad var gadīties, ka motoru vairs nevar iedarbināt. Es labāk eksplodētu kā zibens, aktīvi darbojoties, nevis drebelīgiem soļiem pazustu miglā. Es ceru, ka neatrāvu tevi no kaut kā svarīga.

-   Ne no kā, kas nevarētu pagaidīt. Vai tu kaut ko vēlējies?

Salivens kādu brīdi klusēja, uzstādot mazu magnetofonu blakus klausulei. Nekad nevarēja zināt.

-   Man ir tikai viens jautājums, Alan. Salivens nogaidīja. Viņam ienāca prātā, kā viņš par to visu uzjautrināsies, bet tad viņš atcerējās Kristijas seju morgā un sadrūma.

-   Kāds tas ir?

-   Kāpēc tu tik ilgi gaidīji, lai nogalinātu šo vīru?

Klusumā, kas sekoja, Salivens saklausīja smagu elpu otrā klausules galā. Tomēr Alans Ričmonds nesāka pārāk strauji vilkt gaisu plaušās. Īstenībā viņa elpošana palika normāla. Uz Salivenu tas atstāja iespaidu, un viņš jutās nedaudz vīlies.

-   Atkārto vēlreiz.

-   Ja tavi vīri nebūtu trāpījuši, tev varbūt tagad pat vajadzētu tikties ar savu advokātu un izplānot aizsardzību pret apsūdzību valsts noziegumā. Jāatzīst, ka tu biji tuvu tam.

-   Valter, vai ar tevi viss kārtībā? Vai ar tevi nekas nav noticis? Kur tu esi?

Salivens kādu brīdi turēja klausuli nost no auss. Telefonā bija īpaša ierīce, kas neļāva noteikt viņa atrašanās vietu. Ja viņi pašlaik mēģināja to noteikt, viņiem nāksies sastapties ar vairākām iespējām, no kurām neviena nebūtu ne tuvu viņa atrašanās vietai. Šī ierīce bija viņam izmaksājusi desmit tūkstošus dolāru. Tā bija tikai nauda. Viņš atkal pasmaidīja. Viņš varēja runāt, cik ilgi gribēja.

-   Patiesību sakot, es tik labi neesmu juties jau kādu laiku.

-   Valter, no tevis neko nevar saprast. Kas tika nogalināts?

-    Tu zini, ka es nemaz nebiju pārsteigts, kad Kristija negribēja braukt uz Barbadosu. Atklāti sakot, es domāju, ka viņa gribēja palikt, lai parotaļātos ar dažiem jauniem vīriešiem, kurus viņa bija pa vasaru sameklējusi. Es uzjautrinājos, kad viņa sacīja, ka nejūtas labi. Es atceros, kā es sēdēju limuzīnā un domāju, kāds būs viņas aizbildinājums. Nabaga meitenei nebija pārāk bagāta iztēle. Viņas klepus izklausījās izcili nedabīgs. Es domāju, ka skolas laikā viņa itin regulāri izmantoja klasisko attaisnojumu, stāstot par suni, kas apēda mājasdarbu.

-Valt…

-    Dīvainākais ir tas, ka policijas nopratināšanas laikā es nevarēju teikt, kāpēc viņa nebija braukusi man līdzi, es pēkšņi sapratu, ka nevaru viņiem minēt Kristījas saslimšanu. Tu varbūt atceries, ka ap to laiku avīzēs klīda baumas par viņas sakariem. Es zināju, ja teikšu, ka viņa nejutās labi, piedevām tam, ka viņa nebrauca man līdzi uz salām, tās lapeles viņai būtu pierakstījušas grūtniecību no cita vīrieša, pat ja sekcija pierādītu pretējo. Cilvēkiem patīk iztēloties to ļaunāko un neķītrāko, Alan, tu saproti. Kad tev izvirzīs apsūdzību valsts noziegumā, viņi, protams, par tevi domās to sliktāko. Un tas būs pelnīti.

-   Valter, vai tu man, lūdzu, nepateiktu, kur atrodies? Tu acīmredzot nejūties labi.

-   Vai tu vēlies, lai es tev atskaņoju kaseti, Alan? To, no preses konferences, kurā tu man veltīji īpaši aizkustinošas rindas. Tas bija jauki teikts. Personisks komentārs, veltīts vecam draugam, ko dzirdēja vairākas televīzijas un radiokompānijas. Tikai ieraksts neieraudzīja dienas gaismu. Tā ir nodeva tavai popularitātei. Es (domāju, ka neviens to nav atklājis. Tu biji tik apburošs un sniedzi tādu atbalstu, un kas par to, ka tu teici, ka Kristi ja bija slima. Un to teici tu, Alan. Tu man sacīji — ja Kristija nebūtu saslimusi, viņa netiktu nogalināta. Viņa būtu devusies kopā ar mani uz salu un šodien būtu dzīva. Es biju vienīgais, kam Kristija pateica, ka jūtas slikti, Alan. Un, kā jau es minēju, es par to pat neesmu paziņojis policijai. Tātad kā tu to zināji?

-   Tu droši vien man pastāstīji.

-   Es tevi pirms preses konferences nesatiku un nerunāju arī pa telefonu. Tik daudz ir skaidrs. Mana dienas kārtība ir sarakstīta pa minūtēm. Kā prezidentam, tava atrašanās vieta un telefona zvani ir samērā labi zināmi. Es saku samē

rā labi, jo tajā naktī, kad tika nogalināta Kristija, tu noteikti nebiji savās iemīļotajās uzturēšanās vietās. Tev gadījās atrasties manā mājā Sun, tuvāk tēmai, manā guļamistabā. Preses konferencē mums visapkārt grozījās kāds ducis cilvēku. Viss, ko mēs viens otram teicām, ir kaut kur fiksēts magnetofona lentā. No manis tu neuzzināji to.

-   Valter, lūdzu, pasaki, kur tu esi. Es tev gribu palīdzēt.

-    Kristijai nekad īsti nepadevās mānīšanās. Viņa droši vien ļoti lepojās ar savu atrunāšanos. Viņa, iespējams, tev lielījās, vai ne? Kā viņa apvedusi ap stūri savu veco. Tāpēc, ka faktiski mana nelaiķe sieva bija vienīgais cilvēks pasaulē, kas tev varēja izstāstīt, ka notēlojusi slimību. Un tu bezrūpīgi šos vārdus izteici man. Es nezinu, kāpēc man bija vajadzīgs tik ilgs laiks, lai nojaustu patiesību. Es laikam biju tik pārņemts ar domu atrast Kristijas slepkavu, ka.es uzreiz noticēju laupīšanas teorijai. Varbūt tā bija mana zemapziņā dusošā pašaizliedzība. Man nebija gluži sveša Kristijas vēlēšanās tevi iegūt. Es, manuprāt, vienkārši nespēju noticēt, ka tu man varēji to nodarīt. Man vajadzēja ņemt vērā cilvēka dabas ļaunākās izpausmes, un es nebūtu vīlies. Bet ir sacīts labāk vēlu nekā nekad.

-   Valter, kāpēc tu man piezvanīji?

Salivena balss kļuva klusāka, bet nezaudēja spēku.

-   Tāpēc, ka es gribēju būt tas, kas tev, nelieti, pavēsta par tavu nākotni. Tajā būs iejaukti advokāti un tiesas, tā būs pati skandalozākā nozieguma uzrādīšana sabiedrībai, kādu tu kā prezidents nekad nespētu iedomāties. Es tev zvanu tāpēc, lai tu netiktu pārsteigts nesagatavots, kad policija stāvēs uz tava sliekšņa. Un, galvenokārt, es gribu, lai tu zinātu, kam par to visu pateikties.

Prezidenta balsī juta sasprindzinājumu.

-    Valter, ja tu vēlies, lai es tev palīdzu, es palīdzēšu.

Tomēr cs esmu Savienoto Valstu prezidents un, lai gan tu esi viens no maniem senākajiem draugiem, es necietīšu šādu nosodījumu ne no tevis, ne no kāda cita.

-   Tas bija labi teikts, Alan, ļoti labi. Tu saprati, ka es ierakstu mūsu sarunu. Bet tam nav nozīmes. Salivens uz mirkli apklusa, tad turpināja. Mans protežē Alans! Es tev iemācīju visu, ko zināju, un tu biji labs skolnieks. Pietiekoši labs, lai ieņemtu augstāko amatu valstī. Par laimi, tavs kritiens arī būs visievērojamākais.

-   Valter, tev bija jāiztur liela spriedze. Pēdējo reizi tevi lūdzu, pieņem palīdzību.

-   Dīvaini, Alan, bet tieši tāds ir mans padoms tev.

Salivens izslēdza telefonu un apturēja magnetofonu.

Viņa sirds sitās nenormāli strauji. Viņš pielika vienu roku pie krūtīm, piespiezdams sevi atslābināties. Viņš nepieļaus sirdslēkmi. Viņam jāpaliek dzīvam, lai to redzētu.

Salivens paskatījās ārā pa logu un tad aplūkoja istabas interjeru. Te bija viņa mazā lauku māja. Viņa tēvs bija nomiris tieši šajā istabā. Nez kādēļ šī doma viņu nomierināja.

Viņš atgāžas krēslā un aizvēra acis. No rīta viņš piezvanīs policijai. Viņš tiem visu izstāstīs un iedos kaseti. Tad viņš sēdēs un noskatīsies. Pat ja viņi Ričmondu nenotiesātu, viņa karjerai bija beigas. Tas nozīmēja, ka tikpat labi šis vīrs bija miris gan profesionāli, gan dvēseliski un garīgi. Kāda nozīme viņa fiziskajam ķermenim. Jo labāk. Salivens pasmaidīja. Viņš bija zvērējis atriebties savas sievas slepkavam un bija to izdarījis.

Sajūta, ka viņa roka paceļas augšup, pēkšņi lika viņam atvērt acis. Viņa pirksti tika aplikti apkārt kaut kam aukstam un cietam. Tikai tad, kad stobrs pieskārās viņa deniņiem, viņš reaģēja, bet bija jau par vēlu.

*  * *

Prezidents, raugoties uz klausuli, pārbaudīja pulksteni. Tagad visam jābūt cauri. Salivens bija viņu labi izskolojis. Pārāk labi, par nelaimi skolotājam. Viņš bija iepriekš gandrīz pārliecināts, ka Salivens ar viņu kontaktēsies tieši, pirms paziņos sabiedrībai par prezidenta nodarījumu. Tas bija viņa uzdevumu atvieglojis. Ričmonds piecēlās un devās uz otro stāvu, uz savām privātajām telpām. Doma par nelaiķi Valteru Salivenu jau bija izzudusi viņam no prāta. Vairs nebija jēgas kavēties pie uzvarēta ienaidnieka. Tas tikai viņu varētu aizturēt pieņemt nākošo izaicinājumu. Ari to Salivens viņam bija iemācījis.

*  * *

Jaunākais vīrietis pustumsā skatījās uz māju. Viņš bija dzirdējis šāvienu, bet nespēja novērst acis no bālās gaismas logā. Bils Bērtons pēc dažām sekundēm pievienojās Kolinam. Viņam bija pagrūti uzlūkot partneri. Divi pieredzējuši un lojāli slepenā dienesta aģenti jaunu sieviešu un vecu vīru slepkavas.

Pa ceļam atpakaļ Bērtons iegrima sēdeklī. Tagad tas bija beidzies. Trīs cilvēki miruši, ieskaitot Kristīni Salivenu. Kāpēc lai viņu neskaitītu? Ar viņu viss šis murgs bija sācies.

Bērtons paraudzījās uz savu roku, nespēdams saprast, kā tā nupat bi ja satvērusi ieroci un nospiedusi gaili, apraudama cilvēka dzīvību. Ar otru roku Bērtons bija paņēmis kasešu magnetofonu un kaseti. Tie atradās viņam kabatā un tiks sadedzināti.

Kad viņš noklausīšanās ierīcē bija dzirdējis Salivena telefona sarunu ar Setu Frenku, Bērtons nenojauta, ko vecais virs domāja ar Kristīnes Salivenas “slimību”. Bet kad

viņš šo informāciju paziņoja prezidentam, Ričmonds vairākas minūtes bija raudzījies laukā pa logu un kļuvis nedaudz bālāks. Tad viņš piezvanīja Baltā nama preses departamentam. Pēc dažiem mirkļiem viņi abi ierakstā noklausījās pirmo preses konferenci uz Midltonas tiesu nama pakāpieniem. Viņi dzirdēja to, kā prezidents izteica līdzjūtību savam vecajam draugam par dzīves untumaino dabu, par to, ka Kristīne Salivena būtu dzīva, ja viņa nebūtu saslimusi. Viņš bija aizmirsis, ka Kristīne Salivenaviņam to bija izstāstījusi savā nāves dienā. Tas bija pierādāms fakts un, iespējams, varēja viņus visus aprakt.

Bērtons bija atgāzies krēslā un raudzījies uz bosu, kas klusēdams pētīja kaseti tā, it kā ar domu palīdzību gribētu šo ierakstu izdzēst. Bērtons nepatikā grozīja galvu. Viņu, kā jau politiķi, bija iegāzusi paša sentimentālā retorika.

-   Ko lai tagad iesāk, šef? Ķert viņu rokā ar gaisa spēku lidmašīnu? Bērtons tikai pa pusei jokoja, pētīdams paklāju. Viņš vairs nespēja sakarīgi domāt.

Pacēlis acis, Bērtons sastapās ar prezidenta skatienu, kas bija vērsts uz viņu.

-    Valters Salivens ir vienīgais dzīvais cilvēks bez mums, kas saprot šīs informācijas svarīgumu.

Bērtons piecēlās no krēsla un skatījās uz prezidentu.

-   Manos darba pienākumos nav rakstīts, ka man jānošauj cilvēki tikai tāpēc, ka jūs man to liekat darīt.

Prezidents neatrāva skatienu no Bērtona sejas.

-   Valters Salivens pašreiz tieši neapdraud mūs. Turklātviņš ar mums spēlējas, un man nepatīk, ka cilvēki ar mani rotaļājas. Un tev?

-   Viņam ir sasodīti svarīgs iemesls to darīt, kā jums šķiet?

Ričmonds, paņēmis no galda rakstāmo, virpināja to

pirkstos.

-   Ja Salivens runās, mēs visu zaudēsim. Visu. Prezidents uzsita knipi. Cauri. Tieši tā. Un es darīšu, kas būs manos spēkos, lai tas nenotiktu.

Bērtons atkrita krēslā, pēkšņi sajuzdams karstuma vilni vēderā.

-   Kā jūs zināt, ka viņš jau nav to izdarījis?

-   Es pazīstu Valteru, prezidents vienkārši atteica. Viņš to darīs pa savam iespaidīgi, bet pārdomāti. Viņš nav no tiem, kas darbojas pārsteidzīgi, taču, kad viņš sāk rīkoties, tad rezultāti ir ātri un satriecoši.

-   Lieliski. Bērtons atspieda galvu rokās. Viņa domas virpuļoja neticami strauji. Apmācības gados viņam bija izveidojusies gandrīz iedzimta spēja nekavējoši pārstrādāt informāciju, domāt kustībā, rīkoties sekundes desmitdaļās, pirms kāds cits to paspēja. Tagad viņa smadzenes atgādināja kaut ko biezu un staipīgu kā dienu veca kafija. Nekas nebija skaidrs. Viņš pacēla acis.

-   Kā var nogalināt šo vīru?

-   Es tev varu garantēt, ka tieši šobrīd Valters Salivens plāno, kā labāk mūs iznīcināt. Šāda veida rīcība manī nerada līdzjūtību. Prezidents atspiedās pret krēsla atzveltni. Pavisam vienkārši šis vīrs ir izlēmis uzsākt ar mums cīņu. Un cilvēkam jārēķinās ar savu lēmumu sekām. Valters Salivens to saprot labāk par kuru katru no dzīvajiem. Prezidenta acis atkal ieurbās Bērtonā. Jautājums ir, vai mēs esam gatavi stāties pretī.

*  * *

Kolins un Bērtons pēdējās trīs dienas bija pavadījuši, izsekojot Valteru Salivenu. Kad mašīna viņu izlaida tuksnesīgā apvidū, Bērtons nespēja noticēt savai veiksmei un

izjuta dziļas skumjas par savu upuri, kurš tagad bija viegli sasniedzams mērķis.

Vīrs un sieva novākti. Kamēr mašīna traucās atpakaļ uz galvaspilsētu, Bērtons izklaidīgi berzēja roku, it kā mēģinādams notīrīt netīrumus, ko sajuta katrā porā. Viņam uznāca auksti drebuļi, apzinoties, ka viņš nekad nespēs izdzēst, aizmirst pastrādāto. Jūtu barometrs viņam to atgādinās katru mirkli, katru dienu, visu atlikušo mūžu. Viņš bija iemainījis savu dzīvību pret kāda cita cilvēka dzīvību. Tas bija noticis atkārtoti. Viņa tērauda mugurkauls tagad bija pārvērties par gumiju. Dzīve viņam bija metusi izaicinājumu, un viņš bija zaudējis.

Bērtons ar pirkstiem iekrampējās sēdekļa rokturi un skatījās laukā pa logu tumsā.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Valtera Salivena pašnāvība satricināja ne tikai finansu aprindas vien. Uz bērēm ieradās visas pasaules augstu stāvošie un varenie. Svinīgajā un ekstravagantajā ceremonijā Vašingtonas Svētā Mateja katedrālē šo vīru cildināja kāds pusducis ievērojamu personu. Visslavenākie runāja veselas divdesmit minūtes par to, cik dižens cilvēks bija Valters, un arī par to, kas viņam bija jāpārcieš. Tie, kas atrodoties šādā sasprindzinājuma stāvoklī, dažreiz izdarot ko tādu, kas citā gadījumā viņiem neienāktu pat prātā. Kad Alans Ričmonds bija beidzis runāt, visiem klātesošajiem acīs bija asaras, un tās, kas ritēja viņam pašam pār vaigiem, izskatījās īstas. Viņu pašu vienmēr bija iespaidojušas viņa izcilās oratora spējas.

Garā bēru procesija atstāja baznīcu un pēc trīsarpus stundām apstājās pie mazās mājiņas, kurā Valters Salivens bija sācis un beidzis savu dzīvi. Limuzīni cīnījās par vietu uz šaurā, apsnigušā ceļa. Salivenu aiznesa un guldīja blakus vecākiem uz maza pakalna, no kura pavērās visskaistākais skats uz ieleju.

Kad dubļi klāja zārku, Valtera Salivena draugi devās atpakaļ uz dzīvo cilvēku valstību, un Sets Frenks nopētīja katru seju. Viņš vēroja prezidentu, kurš gāja uz savu limuzīnu. Bils Bērtons, pamanījis detektīvu, uz mirkli likās pārsteigts un tad pamāja. Frenks arī viņam pamāja.

Kad visi bērinieki bija aizbraukuši, Frenks pievērsa uz

manību mazajam namiņam. To joprojām apjoza dzeltenās policijas lentas, un divi policisti stāvēja sardzē.

Frenks tiem tuvojās, parādīja savu nozīmi un iegāja mājā.

Tā bija likteņa ironija, ka viens no pasaules bagātākajiem cilvēkiem miršanai izvēlējies šo vietu. Valters Salivens bija kā dzīva reklāma Horācija Algera pasakām. Frenks apbrīnoja šo vīru, kas dzīvē bija izvirzījies pats saviem spēkiem, ar stipras gribas un apņēmības palīdzību. Kurš gan viņu neapbrīnotu.

Frenks vēlreiz aplūkoja krēslu, kurā tika atrasts līķis ar pistoli pie sāniem. Ierocis bijis piespiests Salivena kreisajiem deniņiem. Viņa dzīvību bija izdzēsusi pamatīga sprāgstošā lode, radīdama lielu plēstu brūci. Pistole gulēja nokritusi kreisajā pusē uz grīdas. Tas, ka uz mirušā plaukstas atrada kontakta ievainojumu un apdegumu, vietējiem policistiem lika šo lietu iegrāmatot kā pašnāvību. Par to liecināja vienkārši un nemaldīgi fakti. Sērojošais Valters Salivens bija atriebies savas sievas slepkavam un pēc tam pats sev atņēmis dzīvību. Viņa palīgi bija apstiprinājuši, ka Salivens vairākas dienas nav ar tiem kontaktējies. Parasti viņš tā nerīkojās. Salivens reti kad ieradās šajā patvērumā. Kad viņš to darīja, kāds zināja viņa atrašanās vietu. Avīzē, kas tika atrasta blakus ķermenim, bija raksts par aizdomās turēto viņa sievas slepkavībā. Visas pazīmes norādīja, ka viņš pats bija vēlējies atņemt sev dzīvību.

Frenku tomēr uztrauca viens sīks fakts tas, ka viņš ne ar vienu nebija dalījies savā nodomā. Viņš bija ticies ar Valteru Salivenu tajā dienā morgā. Šīs tikšanās laikā Salivens bija parakstījis vairākus dokumentus sakarā ar sekciju un viņa sievas nedaudzajām mantām.

Un Salivens šos papīrus bija parakstījis ar labo roku.

Šis fakts pats par sevi neko neļāva secināt. Salivens daudzu iemeslu dēļ varēja turēt pistoli kreisajā rokā. Viņa pirkstu nospiedumi bija redzami uz ieroča skaidri kā diena, varbūt pārāk skaidri, Frenks pie sevis nosprieda.

Nebija iespējams noteikt ieroča piederību. Sērijas numuri bija tik profesionāli izdzēsti, ka pat ar mikroskopu neko nevarēja saskatīt. Pilnīgi sterils ierocis tāds, kādu varēja atrast nozieguma vietā. Kāpēc Valteram Salivenam vajadzētu uztraukties par to, ka kāds varētu noteikt, no kurienes nāk pistole, ar ko viņš gatavojās sevi nogalināt? Atbilde bija viņu tas noteikti neuztrauktu. Tomēr arī šis fakts nenoveda pie secinājumiem, jo persona, kas Salivenam piegādājusi šo ieroci, varēja to iegūt nelegāli. Virdžīnijā vieglāk nekā citos štatos varēja nopirkt ieročus, un tas satrauca policiju šajā valsts ziemeļaustrumu koridorā.

Frenks pabeidza telpas apskati un izgāja laukā. Sniegs joprojām biezā kārtā klāja zemi. Salivens bija miris pirms sniegputeņa to bija apstiprinājusi sekcija. Par laimi, viņa cilvēki zināja mājas atrašanās vietu. Viņi bija braukuši viņu meklēt, un nelaiķis tika atrasts apmēram divpadsmit stundas pēc nāves.

Nē, sniegs nevarēja Frenkam palīdzēt. Visa šī apkārtne izskatījās tik vientuļa, ka nevienam nevarēja pajautāt, vai Salivena nāves brīdī, naktī, redzēts kaut kas aizdomīgs.

Izkāpis no mašīnas, pie Frenka piesteidzās viņa kolēģis no apgabala policijas. Vīram līdzi bija dokumentu mape ar dažiem papīriem. Viņi kādu brīdi sarunājās, un pēc tam Frenks, viņam pateicies, iekāpa mašīnā un aizbrauca.

Sekcijas slēdziens norādīja, ka Valters Salivens bija miris starp vienpadsmitiem un vieniem naktī. Bet desmit minūtes pāri pusnaktij Valters Salivens bija kādam zvanījis.

*  * *

Patona, Šova un Lorda firmas gaiteņi bija tik klusi, ka kļuva neomulīgi. Plaukstošas juridiskās kompānijas kapilāri ir telefoni, kas zvana, dūcoši faksa aparāti, mutes, kas kustas, un klikšķoši datoru taustiņi. Lusinda atbildēja par firmas iekšējiem tiešā savienojuma telefoniem un parasti saņēma astoņus telefona zvanus minūtē. Šodien viņa dīki lasīja žurnālu Vogue. Lielākās daļas ofisu durvis bija aizvērtas, svešiem skatienieiii slēpdamas saspringtas un emocionālas diskusijai, kurās bija iesaistījušies visi firmas juristi, izņemot nedaudzus.

Sendija Lorda ofisa durvis bija ne vien aizvērtas, tās bija aizslēgtas. Daži partneri, kuri pārdroši mēģināja klauvēt pie masīvajām durvīm, tūlīt pat tika nolamāti neķītriem vārdiem.

Telpas vienīgais un saīgušais iemītnieks sēdēja krēslā, novilcis kurpes un uzlicis kājas uz pulēta galdiņa. Viņš bija bez kaklasaites, atpogātu apkaklīti, neskuvies. Pudele visstiprākā viskija atradās aizsniedzamā attālumā uz galda. Sendija Lorda acis pašlaik līdzinājās sarkaniem plankumiem. Baznīcā viņš ar šīm acīm bija ilgi un cieši skatījies uz spožo misiņa zārku, kurā atdusējās Salivena ķermenis. Būtībā tie bija viņu abu šīs zemes pīšļi,

Daudzus gadus kopā ar vairākiem firmas speciālistiemLords bija gaidījis Salivena aiziešanu un radījis rūpīgi izstrādātu nodrošinājuma sistēmu. Viņš bija izveidojis arī lojālu direktoru padomi Salivena uzņēmumiem. Tam visam bija jāgarantē nepārtraukta Salivena lietu pārstāvniecība tālā nākotnē Patona, Šova un Lorda firmā. Firma turpinātu zelt, un tās galvenais dzinējspēks neciestu. Tomēr bija noticis negaidīts pavērsiens.

Finansu aprindas saprata, ka Salivena aiziešana bija neizbēgama. Taču biznesa un investīciju aprindas nespēja

samierināties ar šī vīra pašnāvību, ko papildināja baumas, ka Salivens licis nošaut savas sievas slepkavu. Pēc padarītā viņam pašam ienācis prātā ielaist sev lodi galvā. Finansu aprindas nebija tam gatavas, un pārsteigta tirgus reakcija, kā pareģoja daži ekonomisti, bieži ir mežonīga un neapdomīga. Šie speciālisti nebija vīlušies. Salivena uzņēmumu akciju vērtība Ņujorkas akciju biržā nokritās par sešdesmit vienu procentu no rīta, kad tika atrasts viņa līķis. Tā bija lielākā vienas akcijas vērtības pazemināšanās pēdējo desmit gadu laikā.

Tā kā akcija tika pārdota par sešiem dolāriem zem nominālās vērtības, nebija ilgi jāgaida uz maitu putnu parādīšanos.

Paklausot Lorda padomam, direktoru padome bija noraidījusi firmas Centrus piedāvājumu, tomēr visas pazīmes norādīja uz to, ka akcionāru vairākums to pieņems. Viņi bija uztraukti sekojuši tam, kā liela viņu ieguldījumu daļa nakts laikā bija izkūpējusi. Izskatījās, ka divu mēnešu laikā tiks pabeigta cīņa par pilnvarām un noslēgta vienošanās par lietu pārņemšanu. Centrus padomdevēji bija viena no lielākajām juridiskajām firmām valstī, kas specializējās visās juridiskās ekspertīzes jomās.

Visbeidzot bija skaidrs, ka Patons, Šovs un Lords vairs nebūs vajadzīgi. Firmas lielākais klients, vairāk nekā divdesmit miljonus vērts, kas sastādīja gandrīz trešdaļu no juridiskā biznesa ienākumiem, bija zudis. Firmas juristi jau izsūtīja savas darba biogrāfijas. Veselas juristu grupas mēģināja panākt vienošanos ar konkurējošo firmu, pamatojot savu izvēli ar to, ka labi iepazinuši Salivena darījumus. Divdesmit procenti no līdzšinējiem lojālajiem firmas advokātiem bija iesnieguši atlūgumu, bet neizskatījās, ka bēguma vilnis tik drīz beigsies.

Lorda roka lēnām taustījās pa galdu, kamēr viskija pudele tika piešķiebta un iztukšota. Viņš pagriezās apkārt un vēroja drūmo ziemas rītu, pie sevis smaidīdams.

Viņu firmā neviens negaidīja. Beidzot tas bi ja noticis Lords vairs nebija pasargāts, viņš bija kļuvis viegli ievainojams. Viņš bija redzējis klientus, kas zaudēja visu, īpaši pēdējā desmitgadē, kur kādu brīdi tu biji miljardieris uz papīra un nākošajā mirklī pliks kā baznīcas žurka. Viņš tomēr nekad nespēja iedomāties, ka viņa paša kritiens, ja tas kādreiz pienāktu, būs tik šausmīgi straujš, tik sāpīgs un nenovēršams. Ja klienta vērtība bija rēķināma ar astoņzīmju skaitli, tad viņš paņēma visu laiku un uzmanību. Vecie klienti pagura un nozuda, jauni klienti netika piesaistīti. Lorda pašapmierinātība un bezrūpība viņu pašu iegāza.

Viņš ātri aprēķināja. Pēdējo divdesmit gadu laikā Lorda peļņa bija aptuveni trīsdesmit miljoni dolāru. Diemžēl viņš bija pamanījies ne vien tos visus kaut kā notērēt, bet vēl daudz vairāk. Pa šiem gadiem viņš savā īpašumā bija ieguvis greznus namus, atpūtas vietu Heda salā un slepenu ligzdiņu mīlas sakariem Ņujorkā, kurp viņš nogādāja savu laupījumu. Luksus mašīnas, dažādas kolekcijas, ko parasti krāja cilvēki ar gaumi, mazs izmeklētu vīnu pagrabs un pat pašam savs helikopters viņam piederēja visas šīs lietas. Bet viņa pamatkapitālu bija izpostījušas trīs šķiršanās prāvas. Nevienai no tām nebija viņam labvēlīgs atrisinājums. Rezidence, no kuras viņš nupat bija ieradies, izskatījās kā no žurnāla A'rohilecturaI Digest vāka, bet .tā bija ieķīlāta par milzīgu summu. Īstenībā viņam pietrūka skaidras naudas. Dolāri izslīdēja viņam no rokām tāpat kā firmai. Ko nomedīsi, to apēdīsi, taču firmas partneri nekad nedevās kopā medībās. Tāpēc Lorda ikmēneša peļņa bija

daudz lielāka par pārējo partneru ienākumiem. Viņa pašreizējo pozīciju maiņa nozīmēja, ka viņa nopelnītais tik tikko segs viņa kredītkaršu rēķinus. Tikai vienas kredītkartes ikmēneša izdevumi parasti grozījās piecu ciparu robežās.

Uz bridi viņš pievērsa savas šaudīgās domas pārējiem klientiem, nu jau bez Salivcna. Pēc aptuvena vērtējuma, viņam labākajā gadījumā Varbūt sanāktu kāds pusmiljons no juridiskajiem darījumiem, ja viņš kārtīgi noslauktu klientus. Bet to viņš nevēlējās. Viņš stāvēja tam pāri. Līdz šim viņš tā bija rīkojies, kamēr vecais labais Valters nebija izlēmis, ka vairs nav vērts dzīvot, kaut arī viņam piederēja vairāki miljardi. Ak, Dievs! Viss tās mazās maukas dēļ.

Piecsimt tūkstoši! Tas bija vēl mazāk nekā sīkajam blēdim Kirksenam. To apzinādamies, Lords sarāvās.

Viņš braukāja pa kabinetu grozāmajā krēslā, pētīdams mākslas darbus uz dārgajiem sienu paneļiem. Vērodams mazpazīstama 19. gadsimta mākslinieka otas triepienus, viņš atrada iemeslu pasmaidīt. Viņam vēl bija palikusi viena izeja. Lai gan lielākais klients bija pamatīgi sabojājis Lorda dzīvi, tuklajam biznesmenim vēl bija atlicis viens naudas avots. Viņš sastādīja telefona numuru.

***

Freds Mārtiņš ātri stūma ratiņus lejup pa gaiteni. Viņš tikai trešo dienu bija darbā un pirmo reizi izvadāja pastu firmas advokātiem. Mārtiņš gribēja veikt savu uzdevumu ātri un precīzi. Viņš bija viens no desmit kurjeriem, ko firma nodarbināja, un viņš jau bija saņēmis stingrus norādījumus no sava priekšnieka. Pēc tam, kad viņš četrus mēnešus veltīgi bija meklējis darbu, jo viņa vienīgais nopelns bija bakalaura grāds vēsturē, iegūts Džordžtaunas

universitātē, Mārtiņš izdomāja, ka viņa glābiņš ir iestāšanās juridiskajā fakulālē. Un vislabāko pieredzi varēja gūt vienā no pavalsts visprestižākajām firmām. Mārtiņa nebeidzamie gājieni pie darba devējiem uz intervijām viņu bija pārliecinājuši, ka nekad nav par agru sākt dibināt sakarus.

Viņš pārbaudīja plānu ar advokātu vārdiem katrā kvadrātā, kas apzīmēja viņu ofisus. Mārtiņš šo plānu bija paķēris no rakstāmgalda, neredzēdams, ka ir vēl viens atjaunots apraksta variants zem piectūkstoš lappušu biezā starptautisko sakaru dokumentu sakopojuma. Šo pēcpusdienu viņam tos vajadzēs iesiet un sastādīt rādītāju.

Pagriezdamies ap stūri, viņš apstājās un paraudzījās uz aizvērtajām durvīm. Šodien visiem durvis bija ciet. Viņš paņēma Federālā Eksprešu pasta saini un pārbaudīja uzvārdu plānā, salīdzinot to ar uzvārdu uz paciņas. Tie sakrita. Viņš paskatījās uz tukšo vārda plāksnīti, un viņa uzacis apmulsumā saplūda vienā līnijā.

Mārtiņš pieklauvēja, kādu brīdi nogaidīja, tad vēlreiz pieklauvēja un atvēra durvis.

Viņš paskatījās visapkārt. Telpā valdīja nekārtība. Pa grīdu vāļājās kastes, mēbeles bija izgrūstītas. Uz rakstāmgalda mētājās daži dokumenti. Viņa pirmā doma bija pārbaudīt pie priekšnieka varbūt ieviesusies kāda kļūda. Mārtiņš paskatījās savā pulkstenī. Viņš jau kavēja desmit minūtes. Paņēmis telefonu, viņš sastādīja priekšnieka numuru atbildes nebija. Tad viņš uz rakstāmgalda ieraudzīja sievietes fotogrāfiju. Te droši vien ir vīrieša ofiss. Iespējams, ka viņs pašlaik tikai ievācas. Kas gan pamestu tādu bildi? Pēq šī loģiskā secinājuma Freds uzmanīgi uzlika saini uz krēsla pie galda, kur to noteikti atradīs. Aiziedams viņš aizvēra durvis.

*  * *

-   Man žēl, ka tā noticis ar Valteru, Sendij. Man patiesi žēl. Džeks paraudzījās uz pilsētas panorāmu. Grezns dzīvoklis ziemeļrietumu rajonā. Tas droši vien bija šausmīgi dārgs, un dolāri joprojām tika tērēti par interjera dizainu. Visur, kur vien apstājās Džeka skatiens, bija gleznu oriģināli, mīkstas ādas sēdekļi un skulptūras. Viņš nosprieda, ka pasaulē nebija daudz Sendiju Lordu un viņiem kaut kur vajadzēja dzīvot.

Lords sēdēja pie kamīna, kurā patīkami sprakstēja malka. Viņa masīvo stāvu ietvēra vaļīgs, rūtains rītasvārks. Kailās kājas bija ieautas ādas čībās. Pa lielajiem logu stikliem bungoja auksts lietus. Džeks piegāja tuvāk kamīnam. Šķita, ka viņa prāts sprakstētu un šaudītos kā uguns liesmas. Kāda ogle atsitās pret marmora ietvaru un uzliesmojusi ātri izdzisa. Džeks turēja rokā dzēriena glāzi un skatījās uz savu partneri.

Džeks bija gaidījis šo telefona zvanu.

-   Mums jāaprunājas, Džek, jo ātrāk, jo labāk. Tikai ārpus ofisa.

Kad viņš ieradās, Lorda vecais sulainis bija paņēmis Džeka mēteli un cimdus un pēc tam neuzkrītoši pazudis dziļākajās mājas telpās.

Abi vīrieši sēdēja Lorda kabinetā, ko rotāja sarkankoka paneļi. Džeks apskauda Lordu par šādu greznu patvērumu vīriešiem. īsu mirkli viņš pa logu vēroja lielu mūra māju līdzīgu šai. Ar grūtībām viņš pievērsa uzmanību Lorda pakausim.

-   Es zināmā mērā jūtos tā, it kā būtu apliets ar mēsliem, Džek. Tic bija pirmie vārdi no Lorda mutes, kas lika Džekam pasmaidīt. Nācās atzīt šī vīra vaļsirdību, bet viņš laikā savaldījās. Lorda tonis prasīja zināmu cieņu.

-   Ar firmu viss kārtībā, Sendij. Mēs nezaudēsim citus klientus. Tātad mums vēl ir rezerve.

Lords beidzot piecēlās un devās taisnā ceļā pie pilnā bāra telpas stūrī. Ar iepraktizētu kustību tika iztukšota līdz malām piepildītā glāze.

-   Atvaino, Džek, varbūt es pieliekoši skaidri neizsakos. Firma saņēmusi triecienu, bet ne tādu, kas uz vietas to varētu nogremdēt. Tēv taisnība Patons, Šovs un Lords izdzīvos, lai spētu cīnīties tālāk.

Lords ļodzīgā gaitā devās pāri istabai un paguris iegrima Burgundijas ādas dīvānā. Džeks ievēroja misiņa mēbeļu naglas, kas rotāja masīvās mēbeles malu. Viņš malkoja savu dzērienu un pētīja Lorda plato seju. Tā acis bija aizpampušas un veidoja šauras spraudziņas.

-   Tu esi firmas vadītājs, Sendij, es nedomāju, ka kaut kas mainīsies, pat ja tava klientu bāze saņēmusi triecienu.

Lords novaidējās.

-   Triecienu? Triecienu? Man uzmesta sasodīta atombumba, Džek, tiešā trāpījumā. Pasaules smagsvara čempions man nevarētu vairāk nodarīt pāri. Es grimstu. Tie maitu putni jau riņķo virs manis, un Lords ir viņu galvenais mērķis. Es jūtos kā pildīts meža kuilis ar ābolu mutē.

-   Kirksens?

-   Kirksens, Pakards, Mallins, nolāpītais Taunsends. Vari turpināt uzskaitījumu, Džek, kamēr tu nonāksi līdz partneru saraksta beigām. Man ir jāatzīst kā partneri mēs esam viens otru ienīduši.

-   Bet tur nebūs Grehems, Sendij. Grehemu taču tu neienīsti?

Lords lēnām pietrausās sēdus un, atspiedies pret savu tuklo roku, skatījās uz Džeku.

Džeks nevarēja saprast, kāpēc viņam šis vīrs patika.

* v

Atbilde, iespējams, bija meklējama toreiz, pusdienās Filmora restorānā. Tās bija īstas vārdu kristības, kad vārdu dzeloņi, ieurbdamies smadzenēs, izraisīja atbildes, kuras citkārt nebūtu drosmes pateikt. Tagad šis vīrs bija iekļuvis grūtībās. Džeks zināja, ka var viņam palīdzēt. Bet ja nu viņš to vairs nespēja? Pašreizējās attiecības ar Baldviniem nebija īsti stabilas.

-   Sendij, ja viņi tev gribēs piekļūt, viņiem vispirms būs darīšana ar mani. Beidzot viņš to bija pateicis, un viņš tā domāja. Lords viņam bija devis iespēju spīdēt ietekmīgo vīru sabiedrībā, iemetis viņu pašās liesmās. Bet kā gan citādi to varētu izjust. Atlika vai nu uzvarēt, vai zaudēt. Šī pieredze arī bija ko vērts.

-   Mēs abi varam uzskriet zemūdens klintīm, Džek.

-   Esmu labs peldētājs, Sendij. Bez tam nevajag to uztvert kā tīri altruistisku piedāvājumu. Tu esi kā investīcija firmā, kurā es esmu partneris. Tu esi pirmās šķiras klientu mednieks. Tagad tu esi zemu kritis, bet tu nepaliksi lejā. Deru uz piecsimt dolāriem, ka gada laikā tu būsi atpakaļ pirmajā vietā. Es negribu, lai tāds kapitāls izkūpētu gaisā.

-   Es to neaizmirsīšu, Džek.

-   Es tev to neļaušu aizmirst.

Pēc tam, kad Džeks bija aizgājis, Lords gatavojās ieliet sev vēl vienu glāzi, bet apstājās. Viņš paraudzījās uz savām trīcošajām rokām un lēnām nolika pudeli un glāzi. Viņš tika līdz dīvānam, pirms viņa ceļgali atteicās klausīt. Viņa seja atspoguļojās spogulī virs kamīna. Jau divdesmit gadus neviena asara nebija noritējusi pār viņa vaigu. Tas bija noticis tikai tad, kad nomira viņa māte. Bet tagad acīs neatturami krājās miklums. Viņš bija raudājis par savu draugu Valteru Salivenu. Gadiem ilgi Lords sevi bija mānījis, lai noticētu, ka šis vīrs viņam nenozīmēja neko vai

rāk kā kārtīgu ikmēneša naudas žūksni. Taču viņa bērēs Lords bija tik ļoti raudājis, ka viņš bija spiests atgriezties savā automašīnā, pirms pienāca laiks apbedīt draugu.

Tagad viņš atkal berzēja uztūkušos vaigus, notraukdams sāļo miklumu. Nolāpītais jaunais nekauņa. Lords bija izplānojis visu līdz pēdējam sīkumam, pat savu balss tembru. Viņš bija ņēmis vērā katru iespējamo reakciju, tikai ne to, ko saņēma. Viņš bija par zemu novērtējis jaunāko kolēģi. Lords pieņēma, ka Džeks rīkosies tā, kā Lords pats būtu darījisj mēģinās izspiest visas iespējamās priekšrocības apmaiņā pret milzīgo pakalpojumu.

Viņu nomāca ne vien vainas izjūta, bet arī kauns. Tad viņam kļuva nelabi, un viņš noliecās pār biezo paklāju. Kauns. Viņš ilgu laiku nebija to izjutis. Kad .nelabums pārgāja, viņš vēlreiz ieraudzīja1 sevi spogulī. Viņš izskatījās pēc grausta. Lords sev apsolīja, ka neliks Džekam vilties. Viņš pacelsies līdz virsotnei un neaizmirsīs.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Frenks pat savās vispārdrošākajās domās nebija cerējis šeit atrasties. Viņš paskatījās visapkārt un ātri noteica, ka tai patiešām bija ovāla forma. Mēbeles izskatījās masīvas un konservatīvas, bet šur'tur redzēja pa kādam krāsainam akcentam. Dārgu sporta kurpju pāris bija kārtīgi novietots uz zemāka plaukta un norādīja, ka istabas iemītnieks vēl netaisījās iet pensijā. Frenks rija siekalas un piespieda sevi normāli elpot. Viņš.bija policists veterāns, un šī bija tikai kārtējā nopratināšana. Viņš vienkārši sekoja pavedienam, tas nebija nekas cits. Pēc dažām minūtēm viņš no šejienes aizies.

Tad viņa smadzenes pēkšņi viņam atgādināja, ka persona, kurai viņš gatavojās uzdot jautājumus, ir pašreizējais Savienoto Valstu prezidents. Un viņu pārņēma jauns satraukuma vilnis. Durvīm atveroties, viņš ātri piecēlās, pagriezās un ilgi skatījās uz pastiepto roku, kamēr beidzot attapās un lēnām sniedza pretī savējo.

-   Paldies, ka ieradāties manos medību laukos, leitnant.

-   Tas man nesagādāja grūtības, ser. Es domāju, ka jums ir svarīgākas lietas, ar ko nodarboties, nevis tērēt laiku transporta sastrēgumos. Cik es saprotu, jūs patiesībā nekad tajos neiekļūstat, vai taisnība, mister prezident?

Ričmonds apsēdās pie rakstāmgalda un ar mājienu palūdza Frenku atkal ieņemt savu vietu. Bils Bērtons, kas bija palicis Frenkam neredzams līdz šim brīdim, ar bezkais

līgu izskatu aizvēra durvis un pielieca galvu uz detektīva pusi.

-   Mani maršruti ir jau iepriekš izplānoti. Taisnība, ka es neiekļūstu daudzos satiksmes sastrēgumos, bet tādējādi dzīve zaudē savu spontāno raksturu. Prezidents pasmaidīja, un Frenks juta, ka smaids ir mākslots.

Prezidents paliecās uz priekšu un skatījās tieši viņam acīs. Saraucis pieri, viņš salika plaukstas kopā, un vienā mirklī viņa sejas izteiksme no jautras kļuva ļoti nopietna.

-   Es vēlos jums pateikties, Set. Viņš paraudzījās uz Bērtonu. Bils man pastāstīja, cik labi jūs sadarbojāties Kristīnes Salivenas nāves izmeklēšanas gaitā. Es tiešām to augstu novērtēju, Set. No dažām amatpersonām nav ko gaidīt palīdzību. Citi savukārt tādas lietas mēģina pārvērst sensacionālos avīžrakstos, lai gūtu no tā personīgu labumu. Es cerēju no jums sagaidīt to labāko, un jūs pārspējāt manas cerības. Vēlreiz paldies jums. Frenks neizskatījās īpaši iepriecināts.

-   Šausmīgs notikums. Sakiet man, vai atradāt kādu sakaru starp Valtera pašnāvību un šī kriminālista nogalināšanu?

Frenks atguva savaldīšanos, un viņa ciešais skatiens apstājās pie prezidenta skulpturālajiem vaibstiem.

-   Runājiet, taču, leitnant. Es jums varu apgalvot, ka visas oficiālās un neoficiālās Vašingtonas aprindas tieši šobrīd apspriež šo tēmu, ka Valters Salivens nolīdzis algotu slepkavu, lai atriebtu savas sievas nāvi, un pēc šī nepatīkamā notikuma atņēmis pats sev dzīvību. Cilvēkiem nevar aizliegt baumot. Es vienīgi vēlētos zināt, vai jūsu izmeklēšana ir novedusi pie kādiem faktiem, kas apstiprinātu, ka Valters ir pasūtījis savas sievas slepkavas nāvi.

-   Diemžēl es nevaru teikt ne jā, ne nē, ser. Ceru, ka jūs to saprotat, bet izmeklēšana vēl turpinās.

-   Neuztraucieties, leitnant, es jums negribu mīt uz papēžiem. Varu tikai teikt, ka šis laiks man ir bijis īpaši nomācošs. Es nevarēju iedomāties, ka Valters Salivens pats sev padarīs galu. Viņš bija viens no spožākajiem un apķērīgākajiem šī gadsimta cilvēkiem.

-   Esmu dzirdējis ļoti daudzus tā sakām.

-   Lai tas paliek starp mums. Pazīstot Valteru tik labi, kā es viņu pazinu, es pieļauju, ka viņš varēja pieņemt konkrētu lēmumu, lai… tiktu galā ar savas sievas slepkavu.

-   Tam cilvēkam tikai piedēvēja slepkavību, mister prezident. Cilvēks ir nevainīgs, kamēr nav pierādīta viņa vaina.

Prezidents paskatījās uz Bērtonu.

-    Bet mani informēja, ka jūsu apsūdzība ir diezgan dzelžaini pamatota.

Sets Frenks berzēja ausi.

-   Dažiem advokātiem patīk dzelžainas apsūdzības, ser. Ja uzlej pietiekoši daudz ūdens uz dzelzs gabala, tas sāk rūsēt un, pirms jūs paspējat attapties, visur jau ir caurumi.

-   Vai šis advokāts bija no tādiem?

-   Es nemīlu derības, bet varu derēt, ka mums bija cerības pierādīt vainu par četrdesmit procentiem. Mūs gaidītu īsta cīņa.

Prezidents atlaidās krēslā, apcerēdams šo informāciju, un tad atkal paskatījās uz Frenku.

Frenks beidzot ieraudzīja nepacietības izteiksmi viņa sejā un atvēra savu bloknotu. Caurskatot savus skribelējumus, viņa sirdspuksti norima.

-   Vai jūs apzināties, ka tieši pirms savas nāves Valters Salivens jums zvanīja uz šejieni?

-   Es zinu, ka ar viņu runāju. Es neapzinājos, ka tas notika tieši pirms viņa nāves.

-   Esmu nedaudz pārsteigts, ka jūs agrāk nesniedzāt šo informāciju.

Prezidenta seja sašļuka.

-   Es zinu. Es domāju, ka pats jūtos nedaudz pārsteigts. Šķiet, es uzskatīju, ka aizsargāju Valteru vai vismaz atmiņas par viņu no traumas, lai gan es zināju, ka policija ar laiku atklās, ka šī saruna ir notikusi. Piedodiet, leitnant.

-   Man nepieciešams šīs sarunas detalizēts izklāsts.

-   Vai jūs vēlētos kaut ko iedzert, Set?

-   Tasīti kafijas, ja tas jūs neapgrūtina, paldies,

Precīzi šajā mirklī Bērtons pacēla telefona klausuli, un

pēc minūtes tika ienesta sudraba paplāte ar kafiju.

Viņi dzēra karsto, kūpošo šķidrumu. Prezidents paskatījās pulkstenī un ieraudzīja, ka Frenks viņu vēro.

-   Atvainojiet, Set, esmu pievērsis jūsu vizītei pelnīto uzmanību. Tomēr pēc dažām minūtēm uz pusdienām ieradīsies Kongresa delegācija, un, atklāti sakot, es par to nemaz nepriecājos. Lai cik dīvaini tas neizklausītos, politiķi nekad man nav bijuši īpaši mīļi.

-   Es saprotu. Tas aizņems tikai dažas minūtes. Kāds bija sarunas mērķis?

Prezidents atgāzās krēslā, it kā sakopodams domas.

-   Es to raksturotu kā izmisuša cilvēka zvanu. Viņš noteikti nebija tāds kā parasti. Izklausījās, ka viņš ir nelīdzsvarots, zaudējis kontroli. Bija brīži, kad viņš ilgi klusēja. Valteram tas nebija raksturīgi, es viņu labi pazinu.

-   Par ko viņš runāja?

-    Par visu un neko. Dažreiz viņš vienkārši pļāpāja. Viņš runāja par Kristīnes nāvi un pēc tam par to vīru, kuru jūs arestējāt par slepkavību. Viņš stāstīja, kā viņš to ienīda, jo šis vīrs bija izpostījis viņa dzīvi. To nebija patīkami dzirdēt.

-   Ko jūs viņam teicāt?

-   Es viņam visu laiku jautāju, kur viņš atrodas. Es gribēju viņu atrast un palīdzēt. Bet viņš man nevēlējās to izpaust. Neesmu pārliecināts, vai viņš vispār dzirdēja, ko es viņam teicu. Viņš bija kā prātu zaudējis.

-   Tātad jūs domājat, ka viņš izklausījās pēc pašnāvnieka, ser?

-   Es neesmu psihiatrs, leitnant, bet, ja man kā neprofesionālim vajadzētu raksturot viņa garīgo stāvokli, es noteikti apgalvotu, ka Valters Salivens tovakar izklausījās pēc pašnāvnieka. Tā bija viena no tām retajām reizēm manas prezidentūras laikā, kad es jutos patiesi bezcerīgi. Atklāti sakot, pēc sarunas ar viņu nebiju pārsteigts, uzzinot, ka viņš ir miris. Ričmonds paraudzījās uz Bērtona vienaldzīgo seju un pievērsās detektīvam. Tāpēc es arī jūs izjautāju, vai jums ir pierādījumi, ka baumas par Valtera sakaru ar tās personas nošaušanu ir taisnība. Pēc telefona sarunas ar Valteru man jāatzīst, ka šī doma man noteikti ienāca prātā.

Frenks paraudzījās uz Bērtonu.

-   Es pieņemu, ka jums nav šīs sarunas ieraksta? Es zinu, ka dažas sarunas šeit ieraksta.

Prezidents atbildēja.

-   Salivens zvanīja pa manu privāto telefonu. Tā ir droša sakaru līnija, un no tās nav atļauti nekādi sarunu ieraksti.

-   Es saprotu. Vai viņš jums tieši norādīja, ka ir iejaukts Lutera Vitneja nāvē?

-   Nē, tieši nē. Viņš noteikti nespēja skaidri domāt. Bet starp rindiņām varēja nojaust tās mežonīgās dusmas, kādas viņu bija pārņēmušas. Man gan ir neērti izteikt šādu viedokli par vīru, kurš ir miris. Es domāju, ka ir pilnīgi

skaidrs, ka viņš licis nogalināt lo kriminālistu. Man, protams, nav pierādījumu, bet tāds bija mans iespaids.

Frenks pašūpoja galvu.

-   Tā bijusi diezgan neērta saruna.

-   Jā, tā bija ļoti neērta. Tagad, leitnant, man diemžēl jāsaka, ka mani aicina oficiālie pienākumi.

Frenks nepakustējās.

-   Kāpēc, kā jums šķiet, viņš jums zvanīja, ser? Tādā nakts stundā?

Prezidents atkal apsēdās, dusmīgi paraudzīdamies uz Bērtonu.

-   Valters bija viens no maniem tuvākajiem draugiem. Viņš parasti bija nomodā vēlās nakts stundās, un tāpat ir ar mani. Tas nebija nekas neparasts, ka viņš man zvanīja šajā laikā. Pēdējos mēnešos es neko daudz par viņu nebiju dzirdējis. Kā jums zināms, viņam bija nopietns stresa stāvoklis. Valters bija no tiem, kas cieš klusējot. Bet tagad, Set, ja jūs mani atvainotu…

-   Man vienkārši liekas dīvaini, ka no visiem cilvēkiem, kam viņš būtu varējis piezvanīti, Salivens izvēlējās jūs. Es gribu teikt, bija iespēja, ka jūs šeit varējāt nebūt. Prezidentiem ir diezgan saspringti ceļojumu grafiki. Es nevaru saprast, par ko viņš domāja.

Prezidents atgāzās krēslā, salika pirkstus kopā un pētīja griestus. Policists vēlas spēlēt spēles, lai paradītu, cik viņš ir apķērīgs. Viņš paskatījās uz Frenku un pasmaidīja.

-   Ja es prastu lasīt domas, man nevajadzētu tik ļoti paļauties uz sabiedriskajām aptaujām.

Frenks pasmaidīja.

-   Es nedomāju, ka jābūt ar telepātiskām spējām, lai uzzinātu, ka jūs gatavojaties aizņemt šo krēslu nākošos četrus gadus, ser.

ģ

-   Paldies, leitnant. Vienīgais, ko varu jums pateikt, ir tas, ka Valters man piezvanīja. Ja viņš plānoja sevi nogalināt, kam viņš būtu zvanījis? Viņa ģimene bija no viņa atsvešinājusies kopš viņa precībām ar Kristīni. Viņam bija daudz paziņu starp biznesmeņiem, bet maz tādu, ko viņš varētu saukt par īstiem draugiem. Mēs ar Valteru viens otru pazinām gadiem ilgi, un es viņu uzskatīju par savu otro tēvu. Es ļoti aktīvi interesējos par viņa sievas nāves izmeklēšanas gaitu, kā jūs zināt. Viss kopā izskaidro, kāpēc viņš gribēja ar mani aprunāties, īpaši, ja viņš apsvēra domu atņemt sev dzīvību. Tas patiešām ir viss, ko es zinu. Es atvainojos, ka vairāk neko nevaru palīdzēt.

Durvis atvērās. Frenks neredzēja, ka tās darbināja neliela poga zem prezidenta galda malas.

Prezidents paskatījās uz savu sekretāri.

-   Es tūlīt būšu klāt, Luīze. Leitnant, ja es kaut ko varu darīt jūsu labā, lūdzu, pasakiet Bilam.

Frenks aizvēra savu bloknotu.

-   Paldies, ser.

Ričmonds skatījās uz slieksni, kad Frenks bija aizgājis.

-   Kā sauca Vitneja advokātu, Bērton?

Bērtons kādu brīdi domāja.

-   Grehems. Džeks Grehems.

-   Vārds izklausās pazīstams.

-   Viņš strādā Patona un Šova firmā. Viņš tur ir partneris.

Prezidenta acis apstājās pie aģenta sejas.

-   Kas noticis?

-   Es neesmu drošs. Ričmonds atslēdza sava rakstāmgalda atvilktni un izņēma piezīmju grāmatiņu, kurā bija piezīmes par šo nelielo ārpusprotokola notikumu. Neaizmirsti to faktu, Bērton, ka viens ļoti nopietns lietiskais

pierādījums, par kuru mēs esam samaksājuši piecus miljonus dolāru, nav atrasts.

Prezidents pāršķirstīja savas piezīmju grāmatiņas lapiņas. Tajā bija atzīmētas daudzas personas, kas zināmā mērā bija iejauktas nelielajā drāmā. Ja Vitnejs būtu atdevis savam advokātam vēstuļu nazi kopā ar aprakstu par to, kas noticis, visa pasaule jau šobrīd to zinātu. Ričmonds atcerējās apbalvošanas ceremoniju, kas Baltajā namā tika rīkota par godu Rensomam Baldvinam. Grehems noteikti nebija ar pliku roku ņemams. Bija skaidrs, ka viņam naža nav. Bet kuram tad, ja vispār kādam, Vitnejs to būtu iedevis?

Kamēr viņš prātā analizēja situāciju un iespējamos scenārijus, viens vārds pēkšņi pavīdēja viņa precīzā rokraksta rindiņās. Tā bija kāda persona, kura nekad īsti nebija ņemta vērā.

*  * *

Džeks vienā rokā turēja plastmasas kārbu ar siltu ēdienu, otrā diplomātu un viņam ar grūtībām izdevās izvilināt atslēgu no kabatas. Durvis atvērās, pirms viņš to paspēja iebāzt atslēgas caurumā.

Džeks izskatījās pārsteigts.

-   Es vēl tevi negaidīju mājās.

-   Tev nevajadzēja kavēties, lai iepirktos. Es kaut ko būtu varējusi pagatavot.

Džeks iegāja iekšā, nometa diplomātu uz kafijas galdiņa un devās uz virtuvi. Keita noraudzījās viņam pakaļ.

-   Tu taču ari visu dienu strādā. Kāpēc tev jāgatavo ēst?

-   Sievietes to dara katru dienu, Džek. Paskaties visapkārt.

Viņš pabāza galvu no virtuves.

-   Iebildumus nepieņemu. Vai tu gribi dārzeņus ar saldskābo vai ķiniešu mērci? Man vēl ir arī zaļumi.

-   Kādu tu pats vēlies. Es tiešām neesmu tik izsalkusi.

Viņš nozuda un atgriezās ar diviem līdz malām piepildītiem šķīvjiem.

-   Zini, ja tu neēdīsi vairāk, tevi aizpūtīs vējš. Man ir tāda sajūta, ka būs jāpiepilda tavas kabatas ar akmeņiem.

Viņš sēdēja viņai blakus uz grīdas, sakrustojis kājas. Keita tikai bakstījās ap ēdienu, kamēr viņš savu porciju aši apēda.

-   Nu, kā pa darbu? Tu varētu paņemt dažas brīvdienas. Tas neko nekaitētu. Tu sevi pārāk nomoki.

-   Un tu būsi tas, kas mani mācīs. Viņa paņēma maizes šķēlīti, bet nolika to atpakaļ.

Viņš nolika dakšiņu un paskatījās uz Keitu.

-   Es klausos.

Viņa devās uz dīvānu un apsēdās, spēlēdamās ar savu kaklarotu. Viņa joprojām bija ģērbusies darba drēbēs un izskatījās nonīkusi kā vējā aizlauzts zieds.

-   Es daudz domāju par to, ko nodarīju Luteram.

-   Keit…

-   Džek, ļauj man pabeigt. Keitas balss viņu trāpīja kā pātagas cirtiens. Viņas sejā izzuda sasprindzinājums, un viņa turpināja mierīgāk. Esmu sapratusi, ka nekad netikšu tam pāri, tāpēc man to vajadzētu pieņemt kā faktu. Varbūt tas, ko es izdarīju, daudzu iemeslu dēļ nebija pareizi. Bet tas bija nepareizi vismaz viena iemesla dēļ viņš bija mans tēvs. Kaut arī tas izklausās nepārliecinoši, tam vajadzēja būt pietiekoši labam ieganstam. Viņa turpināja virpināt ķēdīti, kamēr tā pārvērtās nelielos mezgliņos. Mans prokurores darbs mani padarījis par tādu cilvēku, kurš ienīst pats sevi. Trīsdesmit gadu vecumā tā nav pārāk mierinoša atklāsme.

Džeks izstiepa roku, saņemdams viņas drebošās plaukstas. Viņa to neatgrūda. Viņš juta, kā viņas vēnās pulsēja asinis.

-   Kad nu es to visu esmu pateikusi, es domāju, ka pienācis laiks radikālām pārmaiņām manā dzīvē, manā karjerā, visā.

-   Par ko tu runā? Viņš piecēlās un apsēdās viņai blakus. Viņam sāka straujāk pukstēt Sirds, gaidot, kurp novedīs šī atklāsme.

-   Es vairs nestrādāšu par prokurori. Džek. īstenībā es vairs negribu būt juriste. Es šorīt iesniedzu atlūgumu. Man jāatzīst, ka viņi bija pamatīgi apmulsuši un lūdza, lai es vēl padomāju. Es viņiem teicu, ka esmu visu jau apsvērusi.

Viņa balsī juta neticību.

-Tu pameti savu darbu? Ak, Dievs! Keit, tu tik daudz biji ieguldījusi savā karjerā. Tu tik vienkārši nevari no visa atteikties.

Viņa pēkšņi piecēlās un, piegājusi pie loga, paskatījās laukā.

-   Tieši to es darīšu, Džek. Es ne no kā neatsakos. Manas atmiņas par padarīto pēdējo četru gadu laikā ir kā šausmu filmas scenārijs mūža garumā. To es nebiju domājusi, sēžot kriminālās likumdošanas lekcijās un, būdama pirmkursniece, spriežot par taisnīguma dižajiem principiem.

-   Nenovērtē sevi par zemu. Ielās var daudz drošāk uzturēties, pateicoties tam, ko tu esi paveikusi.

Viņa pagriezās, lāi palūkotos uz Džeku.

-   Es vairāk nespēju cīnīties pret straumi. Esmu jau sen aizskalota jūrā.

-   Bet ko tu domā darīt? Tu esi juriste.

-   Nē. Tu kļūdies. Esmu bijusi juriste tikai īsu savas dzīves posmu. Mana dzīve pirms tam man patika daudz labāk. Viņa apklusa, vērdamās Džekā, sakrustojusi rokas pār krūtīm. Tu man to ļoti skaidri parādīji, Džek. Es kļuvu par prokurori, lai atmaksātu savam tēvam. Trīs mācību gadi un četri gadi bez pilnvērtīgas dzīves ārpus tiesu zāles ir diezgan pamatīga cena.

-   Keitai izlauzās dziļa nopūta, un viņas ķermenis kādu brīdi drebēja, pirms viņa atguva mieru. Turklāt es domāju, ka esmu tagad viņam atmaksājusi.

-   Keit, tā nemaz nebija tava vaina. Viņš apklusa, kad viņa novērsās.

Viņas nākošie vārdi lika viņam sarauties.

Es domāju braukt prom, Džek, tikai neesmu vēl īsti pārliecināta, kurp. Esmu ietaupījusi nedaudz naudas. Dienvidrietumi šķiet piemērota vieta. Vai varbūt Kolorado. Es gribu, lai tur būtu pavisam savādāk nekā šeit. Varbūt tas būs jauns sākums.

-   Brauksi prom, Džeks to vairāk teica sev nekā viņai. Brauksi prom, viņš atkārtoja, it kā vēlēdamies šos vārdus aizdzīt un vienlaicīgi padarīt tos mazāk sāpīgus.

Viņa paskatījās uz savām rokām. Mani šeit nekas nesaista, Džek.

Viņš Keitu nopētīja, un no viņa lūpām izlauzās dusmīga atbilde.

-   Lai velns tevi parauj. Kā tu uzdrošinies tā runāt.

Beidzot viņa uzlūkoja Džeku, un viņš ar visu būtni sajuta, kā viņai aizlūst balss.

-   Būs labāk, ja tu iesi.

Džeks sēdēja pie galda, nevēlēdamies pievērsties sārto zīmīšu kaudzei, kas bija iekrājušās, un prātoja, vai viņa

dzīve varētu vēl vairāk pasliktināties. Tajā brīdī ienāca Dans Kirksens. Džeks iekšēji nolamājās.

-   Dan, es tiešām ne…

-Tu šodien nebiji partneru sapulcē.

-   Neviens man nepaziņoja, ka tāda notiks.

-   Tika izsūtīts memorands, bet pēdējā laikā tavas darba stundas kļuvušas nepastāvīgas. Viņš nosodoši nopētīja nekārtību uz Džeka galda. Viņa paša galds allaž bija nevainojami sakārtots, kas norādīja uz to, cik reti viņš veica tiešos juridiskos pienākumus, biežāk nodarbojoties ar kaut ko citu.

-   Es tagad šeit esmu.

-   Cik es zinu, tu satikies ar Sendiju viņa mājās.

Džeks vērīgi nopētīja Kirksenu.

-   Izskatās, ka neko vairs nevar paturēt noslēpumā.

Kirksens dusmās pietvīka.

-   Partnerības jautājumi jāapspriež visu partneru klātbūtnē. Mums nav vajadzīgas frakcijas, kas firmu sašķeltu vēl vairāk, nekā tas jau ir noticis.

Džeks savaldījās, lai skaļi neiesmietos. Dans Kirksens slavenais frakciju veidošanas karalis.

-   Manuprāt, esam pārdzīvojuši to ļaunāko.

-   Tu tā domā, Džek? Patiešām? Kirksens pasmīnēja. Es nezināju, ka tev ir bijusi tik liela pieredze šādās lietās.

-   Ja tas tevi tik ļoti uztrauc, Dan, kāpēc tu neaizej?

Smīns ātri izzuda no mazā vīreļa sejas.

-   Es šajā firmā strādāju gandrīz divdesmit gadus.

-   Izklausās, ka pienācis laiks pārmaiņām. Tās tev varētu nākt par labu.

Kirksens apsēdās, noslaucīdams puteklīti no brillēm. Man tev, Džek, ir kāds draudzīgs padoms. Neizlem saistīties ar Sendiju. Ja tu tā rīkosies, tu pieļausi lielu kļūdu. Ar viņu ir cauri.

-   Paldies par padomu.

-   Es runāju nopietni, Džek. Neapdraudi pats savu stāvokli, neauglīgi pūlēdamies viņu glābt, kaut ari tas būtu labprātīgi.

-   Apdraudēt savu stāvokli? Tu gribēji teikt Baldvinu stāvokli?

-   Viņi ir tavi klienti… pagaidām.

-   Vai tu pārdomā, kā nomainīt firmas stūrmani? Ja tā, tad vēlu veiksmi. Tu noturēsies kādu minūti virs ūdens.

Kirksens piecēlās.

-   Nekas nav mūžīgs, Džek. Sendijs Lords tev to var pastāstīt tikpat labi kā citi. Tu vari nodedzināt tiltus šajā pilsētā, bet tev jāpārliecinās, ka uz tiem neviens nav palicis dzīvs.

Džeks piecēlās no galda un izslējās pāri Kirksenam.

-   Vai tu bērnībā arī biji tāds pats vai tu pārvērties par pūpēdi, būdams jau pieaudzis?

Kirksens pasmaidīja un gatavojās doties prom. Kā jau es teicu, nekad nevar zināt, Džek. Klientu attiecības vienmēr ir tik smalkas. Tādas kā tavējās. Tās pamatā balstītas uz tavām nākotnes laulībām ar Dženiferu Raisu Baldvinu. Ja nu Baldvina jaunkundzei izdotos atklāt, ka tu naktis neesi pavadījis mājās, bet mitinājies kopā ar zināmu jaunu sievieti, viņa varētu tev vairs neuzticēt savu juridisko lietu kārtošanu. Diez vai viņa vēl gribētu kļūt par lavu sievu.

Nepagāja ne sekunde, kad Kirksena mugura bija piespiesta pie sienas. Džeks pieliecās tik tuvu klāt viņa sejai, ka Kirksena briļļu stikli norasoja.

-   Nedari muļķības, Džek. Neskatoties uz tavu stāvokli, firmas partneri nebūs labvēlīgi noskaņoti pret jaunāko kolēģi, kurš apvaino kādu no vecākajiem. Patona un Šova firmā vēl pastāv zināmi uzvedības standarti.

-   Nejaucies nekad vairs manā dzīvē, Kirksen. Nekad. Džeks bez pūlēm pagrūda viņu uz duvju pusi un atgriezās pie galda.

Kirksens sakārtoja kreklu un pie sevis pasmaidīja. Ar viņu varēja tik viegli manipulēt. Tā vienmēr bija ar lielajiem, slaidajiem, izskatīgajiem viņi bija spēcīgi kā mūļi, bet ne par matu apķērīgāki. Gudrs kā āmurgalva.

-   Zini, Džek, tev jāapzinās, kur tu esi iesaistījies. Kaut kāda iemesla dēl šķiet, ka tu bez ierunām uzticies Sendi-

i , A 7

jam Lordam. Vai viņš tev izstāstīja patiesību par Beriju Elvisu? Vai viņam iznāca to pateikt?

Džeks lēnām pagriezās un nesaprašanā skatījās uz Kirksenu.

-   Vai Sendijs izmantoja paņēmienu ar mūžīgo asociatīvo biedru, kas nespēj nomedīt klientus? Vai viņš tev pastāstīja, ka Elviss sabojājis lielu projektu?

Džeks turpināja uz viņu skatīties.

Kirksens triumfēdams pasmaidīja.

-Tikai viens telefona zvans, Džek. Meita zvana, lai pasūdzētos, ka misters Elviss sagādājis viņai un viņas tēvam neērtības. Un Berijs Elviss pazūd. Tā tās spēlītes tiek spēlētas, Džek. Varbūt tu tās negribi spēlēt? Ja tu nevēlies, tad neviens nevar aizkavēt tavu aiziešanu.

Kirksens jau labu laiku bi ja izstrādājis šo stratēģiju. Tagad, kad Salivena vairs nebija, viņš varēja apsolīt Baldvinam, ka viņa lietas būs firmas prioritāte. Kirksena rīcībā joprojām bija pilsētas labākie advokāti. Juridiskā biznesa četri miljoni kopā ar viņa pašreizējo atalgojumu viņu padarītu par lielāko klientu piesaistītāju firmā. Un Kirksena uzvārds beidzot aizvietotu kādu citu, kuru bez ceremonijām novāktu. Izpildpartneris uzsmaidīja Džekam. Es

tev varu nepatikt, Džek, bet es tev saku taisnību. Tu esi liels dūzis, tiec vien pats galā ar to visu.

Kirksens aizvēra durvis.

Džeks kādu brīdi stāvēja kājās, tad atkrita savā krēslā. Viņš pārliecās pār galdu, ar strauju rokas vēzienu noslaucīja to tīru no papīriem un tad lēnām nolika galvu uz galda virsmas.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Sets Frenks paskatījās uz veco vīru. Viņš bija maza auguma, ģērbies velveta biksēs, biezā svīterī un ziemas zābakos, un viņam galvā bija mīksta filca cepure. Šis vīrs jutās neērti un bija pārāk uztraukts par to, ka atradās policijas iecirknī. Viņš turēja rokā kvadrātveida priekšmetu, ietītu brūnā papīrā.

-    Neesmu pārliecināts, ka esmu jūs sapratis, mister Flander.

-   Redziet, es biju tur laukā, pie tiesu nama, tajā dienā, kad nogalināja to vīru. Es vienkārši devos paskatīties, kas tur par troksni. Es tur dzīvoju visu mūžu, un nekad nav noticis nekas tamlīdzīgs. Es jums to varu apgalvot.

-   Es saprotu. Frenks atteica!

-   Tātad es biju paņēmis savu jauno videokameru. Ziniet, pēdējo modeli ar ekrānu un visu pārējo. Tā tikai jātur, jāskatās un jāfilmē. Ļoti kvalitatīva. Un tad nu mana sieva teica, ka man jāatnāk.

-   Lieliski, mister Flander. Un kāds ir jūsu nolūks? Frenks, uz viņu paskatījies, jautāja.

Vecā vīra sejā parādījās neizpratne.

-   Piedodiet, leitnant. Es novirzos no temata. Man ir tāda tendence. Pajautājiet manai kundzei. Es pirms gada aizgāju pensijā. Darbā es nekad daudz nerunāju. Strādāju pie komplektēšanas konveijera rūpnīcā. Tagad rrian patīk papļāpāt. Klausīties arī. Es daudz laika pavadu mazajā ka

fejnīcā aiz bankas. Tur ir laba kafija un smalkmaizītes arī kā nākas, nevis kaut kāda trekna, zemas kvalitātes prece.

Frenks bija izvests no pacietības.

Flanders ātri turpināja.

-   Es atnācu šurp, lai jums parādītu šo te. Es gribu jums to nodot. Protams, es sev paturēju kopiju. Viņš pasniedza Frēnkam sainīti.

Frenks to atvēra un ieraudzīja videokaseti.

Flanders noņēma cepuri un atklāja pliku galvvidu ar dažām matu šķipsnām ap ausīm. Viņš uztraukts turpināja:

-   Man iznāca patiesi labi kadri, kā jau es teicu. Tur redzams prezidents tieši tajā brīdī, kad to vīru nošāva, saprotiet. Es nokļuvu pašā ugunslīnijā.

Frenks neticīgi uz viņu skatījās.

-   Tas viss ir šeit, leitnant. Es neko negarantēju. Varbūt tas noder. Viņš paraudzījās pulkstenī. Man laiks iet, citādi nokavēšu pusdienas, un manai sievai tas nepatīk. Flanders pagriezās, lai ietu. Sets Frenks skatījās uz kaseti.

-   Jā, leitnant, vēl kas.

-   Lūdzu.

-   Ja jūs no manas kasetes kaut ko uzzināsiet, kā jums šķiet, vai mans vārds tiks minēts, kad par to rakstīs?

Frenks pašūpoja galvu.

-   Rakstīs?

Vecais vīrs izskatījās satraukts.

-   Jā. Saprotiet, vēsturnieki. Viņi taču to nosauks par Flandersa kaseti vai ko tamlīdzīgu. Varbūt par Flandersa video. Kā toreiz.

Frenks paguris berzēja deniņus.

-   Kā toreiz?

-   Jā, leitnant. Kā Zaprūders par Kenediju.

Frenka sejā beidzot parādījās izpratne.

-   Es noteikti viņiem to darīšu zināmu, mister Flander. Katram gadījumam. Nākošajām paaudzēm.

-   Tas ir pareizi teikts. Flanders priecīgs norādīja ar pirkstu. Nākošajām paaudzēm. Man tas patīk. Lai jums veicas, leitnant.

$ * #

-   Alan?

Ričmonds izklaidīgi pamāja Raselai, lai viņa nāk iekšā, un atkal pievērsās piezīmju grāmatiņai. Pabeidzis lasīt, viņš to aizvēra un ar vienaldzīgu sejas izteiksmi paskatījās uz savu padomnieci.

Rasela vilcinājās, pētīdama paklāju. Viņa nervozi lauzīja rokas. Ātri šķērsojusi telpu, viņa drīzāk iekrita, nekā apsēdās vienā no krēsliem.

-   Es nezinu, ko lai tev saku, Alan. Es saprotu, ka mana izturēšanās bija nepiedodama un pilnīgi nevietā. Ja man atzītu īslaicīga ārprāta stāvokli, es piekristu.

-   Tātad tu nemēģināsi izskaidrot, ka tu to darīji manās interesēs? Ričmonds atgāzās krēslā un nenovērsa acis no Raselas.

-   Nē, es nemēģināšu. Es atnācu, lai iesniegtu atlūgumu.

Prezidents pasmaidīja.

-   Varbūt esmu tevi novērtējis par zemu, Glorija.

Viņš piecēlās, apgāja apkārt galdam un, pret to atspiedies, skatījās uz Raselu. Tieši otrādi, tava izturēšanās bija pilnīgi normāla. Ja es atrastos tavā vietā, es būtu darījis to pašu.

Viņa paraudzījās augšup uz prezidentu, un viņas sejā varēja manīt pārsteigumu.

-Nepārproti mani. Es ceru uz lojalitāti, Glorija, kā jebkurš līderis. Tomēr man nav ilūziju, ka cilvēki varētu būt

citādi, nekā viņi ir. Ar to es domāju, ka viņiem piemīt cilvēciskas vājības un izdzīvošanas instinkts. Mēs, galu galā, esam dzīvnieki. Es esmu saglabājis savu stāvokli, pateicoties tam, ka nekad neesmu atteicies no uzskata, ka vissvarīgākā persona pasaulē esmu es pats. Lai kāda būtu situācija, lai kādi šķēršļi, es nekad nezaudēju pārliecību par šo vienkāršo patiesību. Tas, ko tu tonakt izdarīji, pierāda, ka tev ir tādi paši uzskati.

-   Vai tu zini, kas man bija padomā?

-   Protams, ka zinu, Glorija. Es tevi nevainoju, ka tu izmantoji situāciju, lai gūtu sev maksimālu labumu. Ak, Dievs! Uz kādiem pamatiem gan ir būvēta šī valsts un īpaši šī pilsēta.

-   Bet, kad Bērtons jums pateica…

Ričmonds pacēla roku.

-   Es atzīstu, ka tovakar mani pārņēma zināmas emocijas. Es galvenokārt domāju par nodevību. Bet kopš tā laika esmu secinājis, ka tas, ko tu izdarīji, pierāda tava rakstura spēku, nevis vājumu.

Rasela centās nojaust, kurp novedīs šī saruna.

-   Vai esmu pareizi sapratusi, ka tu nevēlies manu aiziešanu?

Prezidents paliecās uz priekšu un saņēma viņas roku. Es nemaz neatceros, ka tu man to būtu teikusi, Glorija. Es nespēju iedomāties, kā mēs varētu pārtraukt mūsu attiecības pēc tam, kad tik labi esam viens otru iepazinuši. Tātad izbeigsim šo sarunu-,

Rasela piecēlās, lai ietu. Prezidents atgriezās pie galda.

-   Vēl kas, Glorija. Mums šovakar kopīgi vajadzētu apspriest vairākas lietas. Mana ģimene izbraukusi ārpus pilsētas. Varbūt mēs varētu pastrādāt manos personiskajos apartamentos?

Rasela uz viņu paskatījās.

-   Darbs varētu ievilkties līdz naktij, Glorija. Labāk paņem līdzi citas drēbes. Prezidents nesmaidīja. Viņš paskatījās uz viņu ar caururbjošu skatienu un tad pievērsās darbam.

Aizverot durvis, Raselai drebēja roka.

*  * *

Džeks tik stipri klauvēja pie durvīm, ka viņa pirkstu kauliņi sāka sāpēt, atsitoties pret masīvo, pulēto koku.

Kalpone atvēra durvis, bet Džeks aizsteidzās viņai garām, pirms viņa paspēja bilst kaut vārdu.

Dženifera Baldvina nāca lejup pa izliektajām kāpnēm uz ieejas vestibilu. Viņai mugurā bija kārtējais dārgais vakartērps ar pamatīgu izgriezumu, un viņas mali krita uz pleciem. Viņa nesmaidīja.

-   Džek, kas tev te meklējams?

-   Ēs gribu ar tevi parunāt.

-   Džek, man ir savi plāni. Tev būs jāpagaida.

-   Ne! Viņš satvēra viņas r^ku, apskatījās visapkārt un, atgrūdis kokgriezumiem rotāto durvju vienu pusi, ievilka vinu bibliotēkā, aizvērdams durvis.

a 7

Vina izrāva savu roku.

-   Vai tu esi jucis, Džek?

Viņš aplūkoja telpu ar milzīgajiem grāmatplauktiem. Tajos rindojās zeltīti grāmatu pirmizdevumi. Viss izstādei. Iespējams, ka neviena no tām nekad nav tikusi atvērta.

-   Man jāuzdod viens vienkāršs jautājums. Kad tu atbildēsi, es aiziešu.

-Džek…

-    Viens jautājums. Un tad es iešu prom.

Viņa aizdomīgi viņu nopētīja, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Kāds tas būtu?

-   Vai tu biji tā, kas zvanīja uz manu firmu un liki atlaist Beriju Elvisu tāpēc, ka viņš mani piespieda strādāt tonakt, kad apmeklējām Balto namu?

-   Kas tev to teica?

-   Atbildi tikai uz jautājumu, Džena.

-   Džek, kāpēc tev tas ir tik svarīgi?

-   Tātad tu panāci, lai viņu atlaiž?

-   Džek, es vēlos, lai tu izbeigtu par to domāt un sāktu saprast, kāda nākotne mūs abus gaida. Ja mēs…

-   Atbildi uz to nolāpīto jautājumu.

Viņa sadusmojās.

-   Jā\ Es to mēslu liku atlaist. Un tad? Viņš to bija pelnījis. Viņš pret tevi izturējās kā pret zemākstāvošu. Un viņš šausmīgi kļūdījās. Viņš bija pārāk niecīgs. Viņš rotaļājās ar uguni un apdedzinājās. Man nemaz nav viņa žēl. Dženifera bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem paraudzījās uz Džcku.

Izdzirdējis gaidīto atbildi, Džeks apsēdās krēslā un aplūkoja masīvo rakstāmgaldu istabas otrā malā. Ar muguru pret viņiem bija pagriezts ādas krēsls ar augstu atzveltni. Viņš apskatīja eļļas gleznu oriģinālus, kas rotāja sienas. Pie milzīgajiem logiem bija krokotas drapērijas, kas, iespējams, maksāja vairāk, nekā viņš spēja uzminēt. Te bija grezni kokgriezumi un varenas skulptūras no bronzas un marmora. Pāri griestiem soļoja vesels viduslaiku tēlu leģions. Baldvinu pasaule. Viņš lēnām aizvēra acis.

Dženifera atglauda matus un paskatījās uz Džeku. Viņas acīs bija kaut kas vairāk par nemieru. Kādu brīdi svārstījusies, viņa piegāja viņam klāt, pieskardamās viņa plecam. Džeks sajuta viņas iesmaržotā ķermeņa aromātu. Dženifera runāja, klusi pieliekusies tuvu pie viņa sejas. Viņas elpa kutināja viņa ausi.

-   Džck, es jau lev agrāk teicu, ka tev nav jāsamierinās ar tādu attieksmi. Beidzot šī smieklīgā slepkavības lieta ir nost no ceļa, un mēs varam turpināt mūsu kopdzīvi. Mūsu māja ir gandrīz jau pabeigta. Tā patiesi būs lieliska. Mums beidzot jānorunā par kāzām. Dārgais, tagad viss var atgriezties vecajās sliedēs. Viņa pieskārās Džeka sejai. Un viņas acu izteiksme bija atbilstoša guļamistabai. Dženifera Džeku noskūpstīja un ilgi neatrāva savas lūpas no viņa mutes. Džeka acis uzmeklēja viņas skatienu. Viņš tajās neieraudzīja cerēto.

-   Tev taisnība, Džena. Sī smieklīgā slepkavības lieta ir beigusies. Tam vīram, kuru es cienīju un kas man daudz ko nozīmēja, tika sašķaidītas smadzenes. Lieta izbeigta, laiks doties tālāk. Jānopelna kapitāls.

-Tu saproti, ko es domāju. Tev nevajadzēja sevi ļaut ievilkt tajā afērā. Ja tu atvērtu acis, tu saprastu, ka tas viss nav tevis cienīgs, Džek.

-   Un sagādā tev neērtības.

Džeks pēkšņi piecēlās. Viņš jutās šausmīgi pārguris.

-   Lai tev dzīvē veicas, Džena. (Es teiktu: uz redzēšanos, bet es nespēju iedomāties, ka mēs vēlreiz liksimies. Viņš devās uz durvīm.

Viņa satvēra Džeku aiz piedurknes.

-   Džek, vai tu man nepaskaidrotu, ko es tik šausmīgu esmu nodarījusi?

Viņš vilcinājās, bet tad pagriezās prel Dženiferu.

-   Tu to vēl spēj pajautāt? Ak, Dievs! Izsmēlis spēkus, viņš pašūpoja galvu. Tu sabojāji kāda vīra dzīvi, Džena. Tu pat viņu nepazini, bet tu to izpostīji. Kāpēc tu to darīji ? Tāpēc, ka viņš tev “sagādāja neērtības”. Tāpēc tu izpostīji vīra desmit gadu karjeru. Ar vienu telefona zvanu tu viņu noslaucīji no zemes, nemaz nepadomājot, kas notiks ar vi

ņa ģimeni. Viņš taču varēja izdarīt pašnāvību vai viņa sieva no viņa šķirties. Tev tas bija vienalga. Tu varbūt nemaz tik tālu neaizdomājies. Un noslēgumā es gribu teikt, ka nekad nespēšu mīlēt un saistīt savu dzīvi ar tādu personu, kas kaut ko tamlīdzīgu ir izdarījusi. Ja tu to nesaproti, ja tu tiešām uzskati, ka tava rīcība nav bijusi nepareiza, tad mums tūlīt pat jāatvadās. Labāk, ja raksturu nesaderību atklāj pirms kāzām. Tas visiem aiztaupīs daudz laika un pūļu.

Viņš pasmaidījis nospieda durvju rokturi.

-    Visi mani paziņas droši vien man teiks, ka es esmu jucis, tā rīkodamies. Ka tu esi sievietes ideāls apķērīga, bagāta un skaista. Tu, Džena, patiešām tāda esi. Viņi man sacīs, ka mums izveidotos ideāla kopdzīve, ka mums būtu viss, ko sirds kāro. Kā gan mēs varētu būt nelaimīgi? Es tevi nespēšu padarīt laimīgu tālab, ka man nerūp tās lietas, ar kurām tu nodarbojies. Man nerūp juridiskā biznesa miljoni vai mājas īres nama lielumā, vai mašīnas, kas maksā gada algu. Man nepatīk šī māja un tavs dzīves stils. Man nepatīk tavi draugi un, galu galā, man šķiet, ka man tu pati nepatīc. Pašlaik es varbūt esmu vienīgais vīrietis pasaulē, kas spējīgs to pateikt. Bet es esmu pavisam parasts puisis, Džena, un es tev nevēlos melot. Gan jau pēc dažām dienām kāds ducis jaunu un tev piemērotu puišu klauvēs pie tavām durvīm. Tu viena nepaliksi.

Džeks uz viņu paskatījās un ieraudzīja sāpju izteiksmi viņas ārkārtīgi pārsteigtajā sejā.

-   Ja kāds tev jautās, tu vari teikt, ka mani pameti. Es neatbilstu Baldvinu standartiem. Esmu necienīgs. Ar Dievu, Džena.

Pēc tam, kad viņš aizgāja, Dženitēra palika vairākas minūtes stāvam. Viņas sejā atspoguļojās dažādas izjūtas.

Beidzot viņa izgāja no bibliotēkas. Viņas augsto papēžu klikšķi apklusa, viņai steidzoties augšup pa kāpnēm, kuras sedza paklājs.

Dažās sekundes bibliotēkā valdīja klusums. Tad krēsls pie galda tika pagriezts, un Rensoms Baldvins noskatījās uz slieksni, kur bija stāvējusi viņa meita.

*  * *

Džeks palūkojās pa durvju actiņu, domādams, ka ieraudzīs Dženiferu Baldvinu stāvam ar pistoli rokā. Viņš sarauca uzacis, redzēdams Setu Frenku.

Detektīvs iesoļoja iekšā un vērtējoši nopētīja Džeka mazo, pieblīvēto dzīvoklīti.

-Tas man atgādina citu manas dzīves posmu.

-   Vai drīkstu minēt? Tu biji atbildīgais par bāru darbības lietām?

Frenks pasmaidīja.

-   Tuvāk patiesībai, nekā es vēlētos atzīt. Priecājies, kamēr vēl vari, mans draugs. Es negribu, lai tu mani pārprastu, bet kārtīga sieviete tev neatļautu turpināt šādu dzīvi.

-   Tad man būs paveicies.

Džeks nozuda virtuvē un parādījās ar alus pudelēm rokā.

Viņi paņēma dzeramos un apsēdās.

-    Vai kaut kas atgadījies tavā nākotnes laulību ostā, aizstāvi?

-   Uz desmit punktu skalas vari minēt, vai tas ir viens vai desmit.

-   Es nez kāpēc domāju, ka tu nebūsi ieķēries Baldvina meitā.

-   Vai tu vari kādreiz netēlot detektīvu?

-   Nevaru, man tas neizdodas. Vai tu vēlies par to parunāt?

Džeks pašūpoja galvu.

-   Esmu ar mieru to darīt kādu citu vakaru, nevis tagad.

Džeks ievēroja saini Frenkam klēpī.

-   Dāvana?

Frenks izvilka kaseti.

-   Es ceru, ka tev zem šiem krāmiem ir videomagnetofons?

*  * *

Videomagnetofons tika ieslēgts, un Frenks paskatījās uz Džeku.

-   Džek, tas nav nekāds nenozīmīgs materiāls. Es nemānos. Tas visu parāda, tai skaitā to, kas notika ar Luteru. Ko tu saki?

Džeks kādu brīdi klusēja.

-   Vai tu domā, ka mēs šeit varētu ieraudzīt kaut ko tādu, kas palīdzētu noķert vainīgo personu?

-   Es ceru. Tu viņu pazini daudz labāk kā es. Varbūt tu ieraudzīsi ko tādu, ko es nepamanīju.

-   Esmu ar mieru.

Lai gan Frenks viņu iepriekš bija brīdinājis, Džeks nebija sagatavojies tam, ko ieraudzīja. Frenks viņu vēroja. Kad atskanēja šāviens, Džeks nevilšus atrāvās no ekrāna, šausmās plati ieplestām acīm.

Frenks apturēja video.

-   Mazliet atpūties. Es tevi brīdināju.

Džeks atslīga krēslā: Viņš nemierīgi elpoja, un viņa piere bija nosvīdusi slapja. Kādu brīdi viss viņa ķermenis trīcēja, bet tad viņš lēnām nomierinājās un noslaucīja pieri.

-   Ak, Dievs!

Flandersam bija taisnība, runājot par Kenediju. Mēs tūlīt varam pārtraukt, Džek.

Džeks cieši saknieba lūpas.

-   Par to nevar būt ne runas!

3* ifc ^

Džeks vēlreiz nospieda lentes attīšanas pogu. Viņi jau neskaitāmas reizes bija noskatījušies šo kaseti. Nebija viegli vērot, kā izšķaida drauga smadzenes. Ar katru noskatīšanās reizi Džeka dusmas pieauga.

Frenks šūpoja galvu.

-   Žēl, ka tas vīrs nav filmējis no otras puses. Tad mēs varētu ieraudzīt šāviena uzzibsnījumu. Taču tas būtu pārāk vienkārši. Vai tev ir kafija? Man neveicas domāšana bez kafijas.

-   Kafijkannā ir svaigs uzlējums, tu vari man arī atnest vienu krūzi. Trauki atrodas virs izlietnes.

Kad Frenks atgriezās ar kūpošām kafijas tasēm, Džeks bija attinis kaseti tur, kur Alans Ričļmonds teica runu.

-   Tas vīrs ir kā īsta dinamomašīna.

Frenks paskatījās uz ekrānu.

-   Es vinu vienu reizi satiku.

>

-   Ak tā? Es arī. Tas bija tolaik, kad taisījos ieprecēties slavenību un bagātnieku aprindās.

-   Ko tu par viņu domā?

Džeks malkoja kafiju, pasniedzās pēc zemesriekstu cepumu paciņas un, atlaidies uz dīvāna, piedāvāja tos Frenkam. Tas paņēma vienu cepumu un uzlika kājas uz ļodzīgā kafijas galdiņa. Detektīvs ar patiku izbaudīja šo vecpuišu pasēdēšanu.

Džeks paraustīja plecus.

-   Es nezinu. Es domāju, viņš ir prezidents. Es vienmēr esmu uzskatījis, ka viņš izturas, kā prezidentam pienākas. Ko tu par viņu domā?

-   Viņš ir ļoti gudrs. Tik gudrs, ka jāuzmanās, lai neielaistos ar viņu prāta spēlēs, ja vien neesi pārliecināts par savām spējām.

-   Domāju, ka tas ir labi, ka viņš pārstāv Ameriku.

-   Jā. Frēnks atkal paraudzījās uz ekrānu. Vai tev kaut kas iekrita acīs?

Džeks piespieda pogu uz pults. Video tinās uz priekšu, un cilvēki skraidīja kā mēmā kino aktieri.

-   Paskaties uz šo te.

Ekrānā varēja redzēt, kā Luters izkāpj no furgona. Viņš gāja nodurtām acīm, un važas viņam apgrūtināja iešanu. Pēkšņi ekrānā parādījās ļaužu pūlis, kura priekšgalā nāca prezidents. Viņi Luteru daļēji aizsedza. Džeks apturēja kadru.

-   Skaties!

Frenks uzmanīgi pētīja ekrānu, izklaidīgi košļādams cepumu un dzerdams kafiju. Viņš pašūpoja galvu.

Džeks uz viņu paraudzījās.

-   Aplūko Lutera seju. Tā saskatāma tieši starp uzvalkiem. Paskaties uz seju.

Frenks paliecās uz priekšu, gandrīz skardams ekrānu. Tad viņš atvirzījās, plati ieplestām acīm.

-   Sasodīts, izskatās, it kā viņš kaut ko teiktu.

-   Izskatās tā, it kā viņš kādam kaut ko teiktu.

Frenks paraudzījās uz Džeku.

-   Tu gribi sacīt, ka viņš kādu pazinis, un varbūt to puisi, kas viņu novāca?

-   Tādos apstākļos es nedomāju, ka viņš gribētu papļāpāt ar kādu svešinieku.

Frenks vēlreiz paskatījās uz ekrānu un saspringti pētīja Lutera seju. Beidzot viņš pašūpoja galvu.

-    Lai to atšifrētu, nepieciešams īpašs talants. Viņš piecēlās. Ejam.

Džeks paķēra mēteli.

-   Uz kurieni?

Frenks pasmaidīja, pārtīdams kaseti, un uzlika cepuri.

-   Vispirms es izmaksāšu pusdienas mums abiem. Esmu precējies un vecāks, un resnāks par tevi. No tā izriet, ka vēderu nevar apmānīt ar krekeriem. Pēc tam dosimies uz iecirkni. Es tevi vēlos tur ar kādu iepazīstināt.

*  * *

Pēc divām stundām Sets Frenks un Džeks pilniem vēderiem iesoļoja Midltonas policijas iecirknī. Laura Saimona laboratorijā jau bija uzstādījusi aparatūru.

Pēc iepazīšanās Laura ielika kaseti magnetofonā. Uz četrdesmit sešu collu lielā ekrāna laboratorijas stūrī parādījās cilvēku figūrās. Frenks ātri pārtina lenti uz priekšu līdz vajadzīgajai vietai.

-   Lūk. Džeks norādīja. Tieši šeit.

Frenks apturēja kaseti.

Laura sēdēja pie datora un nodrukāja vairākas komandas. Uz ekrāna tā kadra daļa, kur bija redzama Lutera seja, tika aizturēta un tad palielināta. Izskatījās, ka tiktu piepūsts balons. Šis process turpinājās, kamēr Lutera seja aizpildīja visu ekrānu.

-   Vairāk es nevaru palielināt. Laura pagrieza krēslu un pamāja Frenkam. Viņš piespieda pogu uz pults, un ekrāns atkal atdzīvojās.

Skaņu traucēja trokšņi. Bija dzirdami kliedzieni, transporta troksnis un simtiem cilvēku balsu kakofonija, kas

padarīja Lutera teikto nesaklausāmu. Viņi vēroja, kā kustējās viņa lūpas.

-   Viņš izskatās sašutis. Lai ko viņš teiktu, tas nav nekas patīkams. Frenks izvilka cigareti, bet, saņēmis Lauras nosodošo skatienu, ielika to atpakaļ kabatā.

-   Vai kāds prot nolasīt no lūpām? Laura nopētīja abus • vīriešus.

Džeks skatījās uz ekrānu. Ko īsti Luters teica? Džeks jau vienreiz bija viņu redzējis tādā izskatā. Ja vien viņš spētu atcerēties, kad. Tas bija vēl nesen, viņš par to bija pārliecināts.

-   Vai tu ievēroji kaut ko, ko mēs nebūtu ieraudzījuši? Frenks jautāja. Džeks uz viņu paskatījās, pašūpoja galvu un noberzēja seju.

-   Es nezinu. Tur kaut kas slēpjas, es tikai nevaru atcerēties.

Frenks pamāja, lai Saimona izslēdz aparatūru. Viņš piecēlās un izstaipījās. Tev jāiet gulēt ar šo domu. Ja tev kaut kas ienāk prātā, tad paziņo man. Paldies, ka atnāci, Laura.

Abi vīrieši kopā izgāja no laboratorijas. Frenks, paskatījies uz Džeku, pastiepa roku un aptaustīja viņa pakausi.

-    Tu esi tik sasprindzis kā granāta, kas gatava uzsprāgt.

-   Es pats nezinu, kas ar mani notiek. No tās sievietes, ar kuru man bija paredzēts precēties, es aizgāju. Tā sieviete, kuru es gribēju apprecēt, nupat palūdza mani aizvākties no viņas dzīves. Man ir pamats domāt, ka rīt no rīta man vairs nebūs darba. Bez tam, kāds nogalināja cilvēku, kurš bija mans draugs. Iespējams, ka mēs nekad neatklāsim, kurš bija slepkava. Vai man var klāties sliktāk nekā pašlaik?

-   Varbūt tevi gaida kāda veiksme?

Džeks atslēdza automašīnu.

-   Paklau, ja tu kādu pazīsti, kam vajadzīga gandrīz jauna automašīna, dari to man zināmu.

Palūkojoties uz Džeku, Frenka acis iedzirkstljās.

-   Atvaino, es nepazīstu nevienu, kurš to varētu atļauties.

Džeks pasmaidīja.

-   Es ari nē.

#  ❖ #

Atpakaļceļā Džeks ieskatījās savas mašīnas pulkstenī. Bija gandrīz pusnakts. Viņš pabrauca garām Patona un Šova firmai un paskatījās uz tumšo logu rindu. Apgriezis mašīnu, Džeks iebrauca garāžā. Ievietojis drošības karti spraugā, viņš pamāja novērošanas kamerai pie garāžas durvīm un pēc dažiem mirkļiem liftā brauca augšā.

Viņš īsti nezināja, kāpēc šeit atradās. Skaidrs, ka viņa dienas firmā tagad bija skaitītas. Bez Baldvina kā klienta Kirksens viņu stumšus izstums pa durvīm. Viņam bija mazliet žēl Lorda. Viņš šim vīrarņ bija solījis aizsardzību. Bet Džeks nedomāja precēt Dženiferu Baldvinu tikai tāpēc, lai Lordam nodrošinātu milzīgu peļņu. Bez tam šis vīrs viņam bija melojis par Berija Elvisa aiziešanu no firmas. Tomēr Lords kā kaķis vienmēr krita uz kājām. Džeks ticēja šī vīra dzīvotspējai. Viņu ar prieku uzņemtu daudzas Ņujorkas firmas. Lorda nākotne bija daudz stabilāka nekā Džekam.

Lifta durvis atvērās, un Džeks izkāpa firmas vestibilā. No sienas lampām stiepās garas ēnas, kas radītu satraucošu iespaidu, ja viņš nebūtu tik ļoti iegrimis domās. Džeks devās pa gaiteni uz savu ofisu un aizkavējās virtuvē, lai ielietu glāzi minerālūdens. Parasti pat pusnaktī firmā bija

kādi pāris cilvēki, kas intensīvi strādāja pie dokumentiem, kam bija pienācis termiņš. Šovakar te valdīja tikai kapa klusums.

Džeks ieslēdza gaismu un aizvēra ofisa durvis. Viņš aplūkoja savu partnera valstību. Tā bija viņa karaļvalsts, kaut arī tikai vēl vienu dienu. Tā bija iespaidīga. Te bija gaumīgas un dārgas mēbeles, grezns paklājs un tapetes. Viņš aplūkoja savus diplomus pie sienām. Daži no tiem bija iegūti, strādājot melnās miesās, citi vienkārši izsniegti par to, ka viņš bija jurists. Džeks ievēroja, ka izkaisītie dokumenti bija pacelti. Pedantiskās un dažkārt pārāk centīgās apkopējas bija pieradušas pie advokātu nevīžības.

Viņš apsēdās un atspiedās pret krēsla atzveltni. Mīkstā āda bija ērtāka par viņa gultu. Viņš iedomājās., kā Dženifera runā ar savu tēvu un kā piesarkst Rensoma Baldvina seja tāpēc, ka tik nepiedodami tikusi aizvainota viņa dārgā meita.

Rīt no rīta viņš pacels telefona klausuli un Džeka karjera būs beigusies.

Džeks nemaz neuztraucās. Viņš vienīgi nožēloja, ka nebija to nokārtojis agrāk. Cerams, ka viņu ņems atpakaļ par valsts aizstāvi. Tur vienalga bija viņa vieta. Neviens viņu nevarēja no šī darba atrunāt. Viņa patiesās grūtības bija sākušās tad, kad viņš bija mēģinājis ieņemt sev nepiemērotu stāvokli. Džeks otrreiz vairs nepieļaus šādu kļūdu.

Viņš iedomājās par Keitu. Uz kurieni viņa dosies? Vai viņa nopietni domāja pamest savu darbu? Džeks atcerējās nolemtības skatienu viņas sejā un secināja, ka viņa runājusi pavisam nopietni. Viņš vēlreiz bija Keitu lūdzis, tāpat kā pirms četriem gadiem. Viņš lūdza viņu nebraukt, neaiziet atkal no Džeka dzīves. Tomēr viņš nespēja pārkāpt kaut kādu barjeru. Varbūt tā bija viņas milzīgā vainas sa

jūta vai varbūt viņa vienkārši Džeku nemīlēja. Vai viņš kādreiz bija pieļāvis šādu iespēju? Atbilde bija nekad. Vismaz apzināti nē. Bet kāda tam vairs nozīme.

Luters bija miris, Keita brauca prom. Viņa dzīve īstenībā nebija tik ļoti mainījusies, par spīti nesenajiem notikumiem. Vitneji beidzot bija viņu pametuši uz neatgriešanos.

Džeks paskatījās uz sārto papīrīšu kaudzi uz galda. Tā bija ikdienas rutīna. Tad viņš nospieda telefona taustiņu, lai pārbaudītu ierakstus, kurus viņš kādas pāris dienas nebija dzirdējis. Patona un Šova firma ļāva klientiem izvēlēties vai nu lūgt, lai telefonogrammas pa vecam pierakstītu, kā agrāk, ar roku, vai lai ierunā tās automātiskajā atbildētājā. Prasīgākajiem klientiem patika ieraksti. Vismaz tad viņiem nebija jāgaida iespēja izbļaustīties.

Divi zvani bija no Tāra Krimsona. Džeks Tāram sameklēs citu juristu. Patona un Šova firma viņam vienalga bija pārāk dārgs prieks. Vairāki ieraksti bija saistīti ar Baldvinu. Tie lai pagaida citu puisi, uz kuru Džcnifera Baldvina varēs raidīt savus acu lāzerus. Pēdējā telefonogramma viņam lika nodrebēt. Sievietes balss bija vāja un vecīga. Varēja just, ka viņai nepatika automātiskais atbildētājs. Džeks vēlreiz atskaņoja ierakstu.

-Mister Grehem, jūs mani nepazīstat. Mani sauc Edvīna Brūma. Es biju Lutera Vitneja draudzene. Brūma? Šis vārds šķita pazīstams. Balss turpināja: Luters man teica, ja kaut kas ar viņu notiek, lai es nedaudz nogaidu un pēc tam nosūtu to paciņu jums. Viņš man neļāva to atvērt un teica, ka tā ir kā Pandoras lādīte, un es neatvēru. Ja tajā ieskatītos, varētu saņemt triecienu. Lai viņa dvēsele dus Dieva mierā. Viņš bija lāga cilvēks. Man ienāca prātā, ka jāpiezvana un jāpārliecinās, ka jūs saņēmāt šo sūtījumu.

Man nekad agrāk nav gadījies nosūtīt kaut ko tādu. Pastā to sauc par piegādi dienas laikā. Manuprāt, es rīkojos pareizi, bet es nezinu. Ja jūs to saņēmāt, lūdzu, piezvaniet man. Luters teica, ka tas ir ļoti svarīgi, un viņš nekad nemeloja.

Džeks noklausījās telefona numuru un pierakstīja. Viņš pārbaudīja, kad bija pienācis zvans. Tas bija noticis vakar no rīta, bet viņa ofisā nebija nekādas paciņas. Viņš aizskrēja pa gaiteni līdz savas sekretāres galdam. Tur arī nekā neredzēja. Tad viņš atgriezās atpakaļ. Mans Dievs! Paciņa no Lutera. Edvīna Brūmal Viņš ar roku izbrauca caur matiem un paberzēja pakausi, piespiezdams sevi domāt. Pēkšņi viņš atcerējās šo vārdu. Viņa bija tās sievietes māte, kura bija izdarījusi pašnāvību. Frenks bija Džekam par viņu stāstījis. Tā bija Lutera iespējamā partnere.

Džeks pacēla klausuli. Šķita, ka jāgaida vesela mūžība.

-   H-hallo! Balss izklausījās attāla un miegaina.

-    Misis Brūma? Šeit Džeks Grehems. Piedodiet, ka zvanu tik vēlu.

-    Mister Grehem? Balss vairs neizklausījās samiegojusies. Tā bija moža un asa. Džeks iedomājās, ka viņa ir piecēlusies sēdus gultā un savelk ciešāk naktskreklu, nobažījusies raugās uz klausuli.

-   Piedodiet, es nupat saņēmu jūsu ziņu. Es neesmu saņēmis to paciņu, misis Brūma. Kad jūs to nosūtījāt?

-   Ļaujiet man atcerēties. Džeks saklausīja smagu elpošanu. Tas bija pirms piecām dienām, ja skaita šodienu.

Džeks domāja mežonīgā ātrumā.

-   Vai jums ir saglabājies kvīts numurs?

-   Tas vīrs man iedeva kaut kādu papīrīti. Man jāiet un jāsameklē.

-   Es pagaidīšu.

Viņš klauvēja ar pirkstgaliem pa galdu, mēģinādams savaldīties. Uzgaidi, Džek. Sēdi un gaidi.

-   Es atradu, mister Grehem.

-   Lūdzu, sauciet mani par Džeku. Vai jūs to nosūtījāt ar Federālā ekspreša pastu?

-Jā.

-   Labi. Kāds ir skaitļu kods?

-   Kas?

-    Atvainojiet. Lapiņas augšējā labajā stūri vajag būt numuram. Tur jābūt vairākiem cipariem. •

-    Ak tā. Viņa to nolasīja. Džeks vēl lūdza, lai viņa pasaka viņa juridiskās firmas adresi.

-   Džek, vai.tas ir ļoti nopietni? Es domāju tas, ka Luters tā nomira, un viss pārējais.

-   Vai jums nav zvanījis kāds, ko jūs nepazīstat, bez manis?

-Nē.

-   Ja kāds zvanīs, es gribētu, lai jūs par to paziņotu Setam Frenkam, Midltonas policijas iecirknī.

-   Es viņu pazīstu.

-    Viņš ir kārtīgs vīrs, misis Brūma. Jūs varat uz viņu paļauties.

-   Labi, Džek.

Džeks nolika klausuli un piezvanīja uz pastu. Viņš sadzirdēja, kā klikšķ datora taustiņi līnijas galā.

Sievietes atbilde bija profesionāla un konkrēta.

-    Jā, mister Grehem, sūtījums tika nogādāts Patona, Šova un Lorda juridiskajā firmā ceturtdien no rīta, desmitos un divās minūtēs. Paf saņemšanu parakstījusies Lusinda Alvāresa.

-   Paldies. Man šķiet, ka tai tepat kaut kur jābūt. Samulsis viņš jau gatavojās nolikt klausuli.

-   Vai ar šī sūtījuma piegādi radušās kādas īpašas problēmas, mister Grehem?

Džeks bija nesaprašanā.

-   īpašas problēmas? Nē. Kāpēc?

-   Piegādāto sūtījumu žurnālā ierakstīts, ka par šo paciņu jau šodien interesējušies.

Džeks saspringa.

-   Šodien? Cikos?

-   Pusseptiņos pēcpusdienā.

-   Vai tika atstāts vārds?

-   Ļoti neparasti. Pēc maniem pierakstiem spriežot, tā persona arī sevi nosauca par Džeku Grehemu. Darbinieces tonis skaidri lika saprast, ka viņa nemaz nebija tik pārliecināta par Džeka patieso personību.

Džeks juta, ka viņam uznāk auksti drebuļi.

Viņš lēnām nolika klausuli. Kādu cilvēku ļoti interesēja šī paciņa. Un kāds zināja, ka tā liek sūtīta viņam. Džekam trīcēja rokas, vēlreiz paceļot klausuli. Viņš ātri uzgrieza Seta Frenka numuru, bet detektīvs bija aizgājis mājās. Viņam neatklāja Frenka mājas numuru, un paša pierakstīto Džeks bija atstājis dzīvoklī. Džeks vienīgi panāca to, ka persona pie telefona mēģināja sazvanīt detektīvu mājās, bet nebija nekādas atbildes. Viņš klusi nolamājās. Zvanīt uz telefonu izziņām nebija vērts. Šis mājas telefons netiktu izpausts.

Džeks atbalstījās pret krēsla atzveltni un sāka elpot straujāk. Viņš caur kreklu sataustīja sirds apvidu, tā pulkstēja kā negudra. Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka ir drosmīgāks par vidusmēra cilvēku. Tagad viņš vairs nebija tik pārliecināts.

Džeks piespieda sevi koncentrēties. Sūtījums bija piegādāts. Lusinda bija parakstījusies. Patona un Šova firmas

darbinieki strādāja precīzi. Juridiskajām firmām sarakste bija vitāli svarīga. Dienas laikā piegādājamās paciņas parasti nodeva firmas iekšējai kurjeru brigādei un tās izdalīja kopā ar pārējo dienas pastu. Viņi to izvadāja ratiņos. Visi kurjeri zināja, kur atrodas Džeka ofiss. Ja viņi to nezināja, firma drukāja plānu, kuru regulāri atjaunoja. Ja izmantoja pareizo plānu…

Džeks pieskrēja pie durvīm, atgrūda tās vaļā un metās lejā pa gaiteni. Viņš nezināja, ka pretējā virzienā, ap stūri, Sendija Lorda ofisā iedegās gaisma.

Džeks ieslēdza lampas savā vecajā ofisā un ātri apskatīja telpu. Viņš drudžaini pārmeklēja galdu, tad izvilka krēslu, lai apsēstos, un viņa acis apstājās pie paciņas. Džeks to paņēma. Viņš instinktīvi apskatījās visapkārt un, ievērojis vaļējas žalūzijas, aši tās aizvēra.

Džeks izlasīja uzrakstu uz paciņas: “Džekam Grehemam no Edvīnas Brūmas”. Tā bija īstā. Paciņā varēja sataustīt kārbiņu, bet tā bija viegla. Edvīna bija teikusi, ka viena kārbiņa ielikta otrā. Viņš jau sāka to izsaiņot, bet apstājās. Viņi zināja, ka paciņa piegādāta šeit. Viņi'? Džeks nespēja iedomāties citu vārdu. Ja viņi zināja, ka paciņa bija šeit, un šodien faktiski bija par to interesējušies, kas viņiem varēja būt padomā? Ja tas, kas atradās paciņā, bija tik svarīgs un ja tā jau būtu atvērta, iespējams, viņi jau zinātu par to. Tā kā tas nebija noticis, ko viņi varētu darīt?

Džeks pa gaiteni metās atpakaļ uz savu ofisu, iespiedis paciņu cieši padusē. Viņš uzmeta mēteli uz pleciem, paķēra no galda mašīnas atslēgas, gandrīz apgāzdams pustukšo minerālūdens glāzi, un pagriezās, lai ietu. Pēkšņi viņš apstājās.

Troksnis. Viņš nespēja noteikt, no kurienes. Šķita, ka skaņa klusām atbalsotos gaitenī tā, it kā tunelī pakšķētu

ūdens. Lifts tas nebija. Viņš bija pārliecināts, ka būtu dzirdējis liftu darbojamies. Bet ja nu nebūtu? Firmas telpas bija tik plašas. Katru dienu šis transporta līdzeklis radīja fona skaņu, un viņš to pat nemanīja. Runājot pa telefonu, viņš visu savu uzmanību bija pievērsis tam. Viņš nebija īsti pārliecināts. Ja nu tas bija kāds no firmas advokātiem, kas iegriezies darbā kaut ko paņemt? Viņa intuīcija apgāza šo secinājumu. Šai ēkai taču bija sava drošības sistēma. Cik gan vispār droša varēja būt jebkura sabiedriskā celtne. Džeks klusām aizvēra sava ofisa durvis.

Viņš palūkojās laukā. Gaitenis bija tukšs. Bet cik ilgi? Viņam jāatrisina kāda taktiska problēma. Firmas ofisi bija izkārtoti tā, ka, dodoties uz vienu pusi, Džeks vairs nevarētu mainīt virzienu. Viņš būtu labi saskatāms, jo gaitenī nebija mēbeļu. Ja viņš tur kādu satiktu, viņam nebūtu izredžu izglābties.

Džekam ienāca prātā praktisks apsvērums, un viņš aplūkoja savu tumšo ofisu. Beidzot viņš ieraudzīja smagu granīta dokumentu presi, ko bija saņēmis kā dāvanu, kļūdams par partneri. Ja ar to pareizi rīkojas, tā varētu kādam nodarīt pamatīgu kaitējumu. Un Džeks bija pārliecināts par savām spējām.

Ja viņi gribēja Džeku noķert, viņiem tas nenāksies viegli. Šī doma palīdzēja viņam saņemties, un, nogaidījis vēl dažas sekundes, viņš izzagās gaitenī, aizvērdams aiz sevis durvis. Tam, kas viņu meklēja, droši vien bija jāpārbauda katras durvis, lai atrastu Džeka ofisu.

Zemu pieliecies, Džeks nokļuva līdz stūrim. Tagad viņš izmisīgi vēlējās, kaut gaiteņos valdītu pilnīga tumsa. Viņš dziļi ievilka elpu un palūkojās ap stūri. Vismaz pagaidām ceļš bija tīrs. Viņš ātri pārdomāja. Ja uzbrucēju ir vairāk nekā viens, tie, iespējams, sadalīsies, lai samazinātu mek-

Iešanas laiku. Vai viņi zināja, ka Džeks atrodas ēkā? Varbūt viņu līdz šejienei izsekoja? Šī doma Džeku uztrauca. Varbūt viņi tieši šobrīd viņu ielenca, nākdami no abām pusēm.

Troksnis tuvojās. Soļi. Viņš dzirdēja vismaz viena cilvēka soļus. Džekam šķita, ka viņš saklausa viņa elpu. Džekam bija jāizšķiras. Viņa acis beidzot apstājās pie kādas vietas uz sienas. Tur mirgoja ugunsgrēka trauksmes signāla kastīte.

Viņš jau gribēja tai mesties klāt, kad ap stūri, gaiteņa otrā galā, parādījās kāja. Džeks parāvās atpakaļ, negaidīdams, kad parādīsies viss pārējais. Cik vien ātri varēdams, viņš devās prom pretējā virzienā. Džeks pagriezās ap stūri un, šķērsojis vestibilu, nonāca pie rezerves izejas durvīm. Viņš tās atrāva vaļā, un durvis skaļi iečīkstējās.

Džeks saklausīja skrienošu soļu troksni.

-    Velns! Džeks aiz sevis aizcirta durvis un metās lejup pa trepēm.

Gar stūri izšāvās kāds vīrietis. Viņa seju klāja melna slēpotāja cepure. Labajā rokā viņš ļurēja pistoli.

Ofisa durvis atvērās, un Sendijs Lords, ģērbies apakškreklā, nošļukušām biksēm, izstreipuļoja gaitenī. Viņš nejauši saskrējās ar vīrieti, un abi nokrita uz grīdas. Lorda rokas instinktīvi sagrāba masku un to norāva.

Lords pietrausās uz ceļiem, un no viņa saplacinātā deguna tecēja asinis.

-   Kas te, sasodīts, notiek? Kas tu tāds esi? Lords dusmās skatījās vīrietim acīs. Ieraudzījis pistoli, viņš sastinga. Tims Kolins uz viņu paskatījās. Viņš neticēja savām acīm un nepatikā grozīja galvu. Tagad nebija citas izejas. Viņš pacēla savu ieroci.

-   Dieva dēļ, lūdzu, nevajag! Lords ievaidējās, pieplakdams pie grīdas.

Pistole izšāva, un no krekla krūšu apvidū izšļācās asinis. Lords vienreiz noelsās, vina acis kļuva stiklainas un

7 > *

ķermenis atsitās pret durvīm. Tās atvērās līdz galam un atklāja jaunas sievietes jurista mīļākās kailo augumu. Pārsteigumā viņa raudzījās uz mirušo advokātu. Kolins klusi pie sevis nolamājās. Viņš paskatījās uz sievieti, un viņa saprata, kas sekos. Kolins to varēja saskatīt viņas šausmās ieplestajās acīs.

-   Nepareizā vietā, nepareizā laikā, atvainojiet, lēdij.

Atskanēja otrs šāviens, un trieciena vilnis ielidināja viņas slaido ķermeni atpakaļ istabā. Viņa palika guļam, kājas iepletusi, dūrēs sažņaugtiem pirkstiem, vērdamās griestos. Šī prieka nakts pēkšņi bija pārvērtusies par viņas pēdējo nakti zemes virsū.

Bils Bērtons piesteidzās pie sava partnera, kas bija nometies ceļos. Viņš neticīgi aplūkoja šo asins pirti, bet neticību ātri nomainīja dusmas.

-   Vai tu, velns parāvis, esi galīgi jucis? viņš iekliedzās.

-   Viņi redzēja manu seju. Ko man atlika darīt? Prasīt, lai viņi apsola nevienam neko nestāstīt? Nolādēts!

Abu vīriešu nervi bija kā uzvilktas stīgas. Kolins cieši satvēra pistoli.

-   Kur viņš ir? Vai tas bija Grehems? Bērtons prasīja.

-   Es tā domāju. Viņš nokāpa pa ugunsdzēsēju kāpnēm.

-   Tātad viņš ir prom?

Kolins paskatījās uz Bērtonu un piecēlās.

-   Vēl nav. Ne velti es nodrošinājos ar diviem vīriem, lai viņš nespētu aizbēgt. Bērtons viņu satvēra, pirms viņš metās uz priekšu.

-   Atdod man savu pistoli, Tim.

-   Vai tu esi jucis, Bil?

Bērtons papurināja galvu un, izvilcis savu ieroci, pasniedza to Kolinam. Viņš paņēma jaunā aģenta pistoli.

-   Tagad ej un panāc viņu. Es mēģināšu šeit kaut ko sakopt.

Kolins pieskrēja pie durvīm un nozuda lejup pa kāpnēm.

Bērtons skatījās uz abiem līķiem. Viņš pazina Sendiju Lordu un dziļi ievilka elpu.

-   Nolādēts! Nolādēts! viņš vēlreiz atkārtoja. Bērtons pagriezās un ātri aizgāja līdz Džeka ofisam. Sekodams savam partnerim, viņš to bija atradis tieši tajā mirklī, kad atskanēja pirmais šāviens. Atvēris durvis un ieslēdzis gaismu, viņš ātri apskatīja interjeru. Grehems noteikti bija paņēmis paciņu līdzi. Tas bija skaidrs. Bērtonam izrādījās taisnība par Edvīnas Brūmas lomu. Vitnejs viņai to bija uzticējis. Nolādēts, viņi jau bija tikuši tik tuvu klāt. Kas to zināja, ka Grehems vai kāds cits šeit tik vēlu uzturēsies.

Viņš vēlreiz apskatīja telpu, un viņa skatiens lēnām apstājās pie rakstāmgalda. Dažās sekundēs viņš sastādīja plānu. Beidzot viņiem varētu paveikties. Bērtons piegāja pie galda.

*  * *

Džeks sasniedza pirmo stāvu un paraustīja durvju rokturi. Tas nepakustējās. Viņam gandrīz apstājās sirds. Ar to jau agrāk bijušas problēmas. Kad nolika ugunsdzēsības apmācības, durvis izrādījās aizslēgtas. Ēkas pārzinis bija apgalvojis, ka šis pārpratums atrisināts. Te nu bija. Vienīgi tagad viņu kļūda varēja Džekam maksāt dzīvību, un tas nenotiktu no ugunsgrēka.

Viņš paraudzījās atpakaļ, augšup pa kāpnēm. Kāds strauji tuvojās, nerūpēdamies par klusumu. Džeks uzdrā

zās uz otro stāvu un klusi pielūdza Dievu, pirms satvēra rokturi. Viņu pārņēma atvieglojuma sajūta, kad tas pagriezās viņa nosvīdušajā plaukstā. Džeks metās ap stūri un, ticis līdz liftam, nospieda pogu. Viņš pārbaudīja savu aizmuguri pieliecies aizskrēja līdz stūrim.

Lūdzu, ātrāk! Viņš dzirdēja, kā lifts brauca augšup. Bet tad viņam prātā ienāca šausmīga doma. Cilvēks, kas viņam sekoja, varēja būt liftā. Viņš, iespējams, bija uzminējis, kas Džekam padomā, un mēģinās viņu apsteigt.

Lifts apstājās. Tajā brīdī, kad atvērās lifta durvis, Džeks dzirdēja, kā pret sienu atsitās rezerves izejas durvis. Ar vienu lēcienu viņš bija pie lifta un, ieskrējis iekšā, atsitās pret kabīnes sienu. Pielēcis kājās, viņš nospieda garāžas pogu.

Džeks tūlīt pat sajuta sekotāja klātbūtni un viņa straujo elpu. Nozibēja kaut kas melns, un Džeks ieraudzīja pistoli. Viņš meta granīta dokumentu presi un iespiedās dziļāk lifta stūrī.

Džeks sadzirdēja sāpju vaidu, kad lifta durvis beidzot aizvērās.

Džeks skrēja pa pazemes garāžu, kamēr atrada savu auto. Pēc dažiem mirkļiem automātiskās durvis atvērās, un Džeks bija laukā.

Viņš spieda gāzes pedāli. Mašīna drāzās pa ielu. Džeks paskatījās atpakaļ. Nevienu neredzēja. Tad viņš paraudzījās uz savu atspulgu spogulī viņa seju klāja sviedri. Viss viņa ķermenis bija kā nervu kamols. Viņš berzēja plecu, ar kuru bija ietriecies lifta sienā. Ak, Dievs! Briesmas bija tik tuvu.

Braukdams viņš pārdomāja, uz kurieni varētu doties. Sekotāji viņu pazina un šķiet, ka zināja visu par viņu. Viņš noteikti nevarēja doties uz mājās. Kur tad? Uz policiju?

Nē. Kāds spēja nogalināt Luteru, neņemot vērā daudzos policistus. Kāds vienmēr bija informēts par to, ko zināja policija. Šonakt viņš pārgulēs kaut kur pilsētā. Viņam līdzi bija kredītkartes. No paša rīta viņš sazināsies ar Frenku. Tad viss nokārtosies. Viņš aplūkoja kastīti. Šonakt viņš izpētīs to, kas viņam gandrīz bija maksājis dzīvību.

#  ❖ ❖

Rasela gulēja zem palagiem. Ričmonds nupat bija beidzis. Ne vārda neteifcis, viņš bija nokāpis no viņas un pametis istabu pēc tam, kad brutāli bija apmierinājis savas tieksmes. Viņa berzēja roku locītavas, kuras viņš bija saspiedis. Viņa juta, ka svilst āda un sāp krūtis. Viņa atcerējās Bērtona brīdinājumu. Tās nebija aģentu lodes vien, kas sakropļoja Kristīni Salivenu.

Viņa cīnījās ar asarām. Rasela tik ļoti bija vēlējusies, lai Alans Ričmonds viņu pavestu. Viņa bija iedomājusies, ka tas būs tik romantiski, tik idilliski. Divi gudri, ar varu apveltīti un dinamiski cilvēki. Ideāls pāris. Tas varētu būt brīnišķīgi. Un tad viņa atcerējās, ka šis vīrietis ar viņu bija izrīkojies pilnīgi bez emocijām. Viņa sejā nebija nekādu jūtu, it kā viņš masturbētu tualetē ar žurnālu Penthouse blakus. Viņš pat ne reizes nebija viņu noskūpstījis vai bildis kādu vārdu. Viņš vienkārši bija novilcis viņas drēbes, līdzko viņa ienāca guļamistabā, iegremdējies viņas miesā, un tagad viņš bija prom. Pagājušas tikai desmit minūtes, un viņa bija palikusi viena. Kas viņa par prezidenta galveno padomnieci! Drīzāk viņa bija valsts galvenā palaistuve.

Viņa vēlējās skaļi kliegt es tevi pavedu! Tu, nelieti! Es ar tevi pārgulēju tonakt, tajā istabā, un tu nekādi to nespēji novērst. Tu esi bezgodis.

Viņas asaras samērcēja spilvenu, un viņa sev pārmeta

nesavaldību. Rasela bija tik pārliecināta par savām spējām, par to, ka spēja viņu kontrolēt. Ak, Dievs! Kā viņa bija kļūdījusies. Tas vīrs bija licis nogalināt cilvēkus. Valters Sali vens bija noslepkavots, un to zināja un svētīja pats Savienoto Valstu prezidents. Kad Ričmonds to viņai bija pateicis, viņa nespēja tam noticēt. Viņš teica, ka gribot sniegt Raselai pilnīgu informāciju par notikušo. Viņai nebija ne jausmas, ko viņš pašlaik gatavojās iesākt. Rasela pateicās Dievam, ka vairs nebija prezidenta vēlēšanu kampaņas galvenā persona.

Viņa apsēdās gultā, savilkdama saplēsto naktskreklu pār trīcošo ķermeni. Viņu pēkšņi pārņēma kauns. Tagad viņa bija Ričmonda personīgā mauka. Vai tas bija viss? Vai tas tiešām bija viss?

Aptinusi ap pleciem segu, viņa raudzījās istabas tumsā. Viņa bija līdzzinātāja, bet arī kaut kas vairāk. Viņa bija lieciniece. Luters Vitnejs arī bija liecinieks. Un tagad viņš bija miris. Ričmonds bija mierīgi licis izpildīt spriedumu vienam no saviem vecākajiem un labākajiem draugiem. Ja viņš bija uz to spējīgs, ko gan vērta bija viņas dzīvība. Atbilde uz šo jautājumu bija atbaidoši skaidra.

Rasela tik ilgi koda rokā, kamēr sajuta sāpes. Viņa paskatījās uz durvju slieksni, pār kuru viņš bija nozudis. Vai viņš bija tur iekšā? Vai viņš stāvēja tumsā un klausījās, domādams, ko lai ar viņu iesāk? Raselu pārņēma auksti baiļu drebuļi. Viņa bija iekļuvusi slazdā. Vienreiz dzīvē viņai nebija nekādas izvēles. Viņa nebija pārliecināta, vai vispār izdzīvos.

*  * *

Džeks nometa kastīti uz gultas, novilka mēteli, paskatījās pa savas viesnīcas numura logu un apsēdās. Viņš bija

pilnīgi drošs, ka viņam nesekoja. Džeks tik ātri bija izkļuvis no firmas ēkas, ka tikai pēdējā brīdī atcerējās, ka kaut kur jāpamet mašīna. Viņš nezināja, kas viņam seko ja, bet pieņēma, ka viņi bija pietiekami pieredzējuši, lai noteiktu viņa mašīnas atrašanās vietu.

Viņš pārbaudīja savu pulksteni. Taksometrs viņu bija izlaidis pie viesnīcas pirms piecpadsmit minūtēm. Lēta viesnīca, kurā apmetās tūristi, lai pēc tam dotos klaiņojumos pa pilsētu, iepazīstot valsts vēsturi. Tā atradās neuzkrītošā vietā, nomale, kā viņš bija vēlējies.

Džeks paskatījās uz kastīti un izlēma, ka pietiekoši ilgi » gaidījis. Pēc dažām sekundēm viņš to bija jau atvēris un noraudzījās uz priekšmetu plastmasas maisiņā.

Nazis? Viņš to uzmanīgi nopētīja. Tas bija senlaicīgs vēstuļu nazis. Turēdams maisiņu aiz stūriem, viņš rūpīgi to nopētīja. Džeks nebija tiesu medicīnas eksperts un tāpēc neievēroja, ka melnā garoza uz roktura un asmens bija izkaltušas asinis. Viņš arī nezināja par pirkstu nospiedumiem uz ādas roktura.

Džeks uzmanīgi nolika maisiņu un atgāzās krēslā. Tam bija kāds sakars ar sievietes slepkavību. Par to viņš bija pārliecināts. Bet kāds? Viņš atkal to aplūkoja. Tas noteikti bija svarīgs lietiskais pierādījums. Tas nebija slepkavības ierocis, jo Kristīni Salivenu nošāva. Bet Luters to bija uzskatījis par ārkārtīgi svarīgu.

Džeks piecēlās. Tas varēja identificēt to personu, kas nogalināja Kristīni Salivenu! Viņš paņēma maisiņu un pacēla to pret gaismu. Viņa acis nopētīja katru sprīdi. Tagad viņš tos spēja atšķirt nospiedumi. Uz tā bija šīs personas pirkstu nospiedumi. Džeks uzmanīgi nopētīja asmeni. Asinis. Uz roktura ari. Ko Frenks bija teicis? Viņš pūlējās atcerēties. Salivena, iespējams, bija sadūrusi uzbrucēju rokā

vai kājā ar vēstuļu nazi, kas bija redzams guļamistabas fotogrāfijā. Vismaz tāda bija viena no detektīva versijām, kurā viņš bija dalījies ar Džeku. Tas, ko Džeks turēja rokās, šķiet, pierādīja Frenka minējumu pareizību.

Viņš uzmanīgi novietoja maisiņu atpakaļ kastītē un paslidināja to zem gultas.

Džeks piegāja pie loga un vēlreiz paraudzījās laukā. Bija sacēlies vējš. Lētais loga rāmis klabēja un drebeja.

Ja vien Luters būtu viņam visu izstāstījis, uzticējies viņam. Bet viņš bija baidījies Keitas dēļ. Kā viņiem izdevās Luteru piespiest noticēt, ka Keita ir briesmās?

Viņš apsvēra. Luters nekādu sūtījumu nebija saņēmis, būdams cietumā. Džeks par to bija pārliecināts. Kas tad? Vai kāds bija pienācis Luteram klāt un pateicis tieši sejā ja tu runāsi, tava meita mirs? Kā gan viņi varēja zināt, ka viņam ir meita? Viņi taču nebija gadiem ilgi tikušies.

Aizvēris acis, Džeks apgūlās gultā. Tomēr vienu brīdi tas bija iespējams. Tajā dienā, kad viņi arestēja Luteru. Tā bija vienīgā reize, kad tēvs ar meitu bija kopā. Iespējams pat, ka nerunājot kāds varēja Luteram skaidri dot mājienu tikai ar skatienu, neko vairāk. Džeks bija nodarbojies ar lietām, kas tikušas izbeigtas tikai tāpēc, ka liecinieki baidījās runāt. Neviens viņiem neko nebija teicis, tikai iebiedējis, neizrunājot ne vārda. Klusējošais terors nebija nekas jauns.

Tātad kurš to varēja izdarīt? Kurš viņam piedraudēja tā, ka Luters turēja muti ciet. Džeks zināja, ka vienīgie, kas tur atradās, bija policisti. Ja vien tā nav bijusi tā persona, kas šāva uz Luteru. Kā šī persona tik vienkārši varēja nokļūt tajā vietā, pieiet klāt Luteram, paskatīties acīs tā, lai neviens vinu neturētu aizdomās.

>

Džeks atvēra acis.

Vienīgi, ja šī persona ir policists. Viņam ienāca prātā kāda doma.

Sets Frenks.

Viņš to ātri noraidīja. Džeks tomēr nespēja iedomāties, ka detektīvs būtu ieradies uz iepriekš sarunātu satikšanos ar Kristīni Salivenu. Salivenu bija nogalinājis viņas mīļākais, un Luters visu bija redzējis. Tas nevarēja būt Sets Frenks. Viņš lūdza Dievu, kaut tas nebūtu detektīvs, jo viņš paļāvās uz šo vīru. Viņš palīdzēs Džekam izkulties no nepatikšanām. Kas notiks tad, ja rīt no rīta Džeks atdos šo priekšmetu, ko Frenks tik izmisīgi meklēja? Ja nu Frenkam tas bija izkritis? Kad viņš izgāja no istabas, Luters iznāca no paslēptuves, pacēla to un bēga. Tas bija iespējams. Šī vieta tikusi tik kārtīgi uzkopta, ka to varēja izdarīt tikai profesionālis pieredzējis slepkavību izmeklētājs, kāds, kas zināja tieši, kādā veidā jānokopj nozieguma vieta.

Džeks papurināja galvu. Nē! Nolādēts! Viņam bija nepieciešama ticība kaut kam, kādam cilvēkam. Tas būs bijis kāds cits. Tam vajadzēja būt kādam citam. Viņš vienkārši bija noguris. Viņa dedukcijas mēģinājumi sāka kļūt absurdi. Sets Frenks nebija slepkava.

Džeks atkal atvēra acis. Pašlaik viņš jutās drošībā. Pēc dažām minūtēm viņš iegrima nemierīgā miegā.

■ķ * *

Pēc iepriekšējās nakts sniega vētras rīts uzausa atspirdzinoši vēss.

Džeks jau bija piecēlies. Viņš bija gulējis ar visām drēbēm, un to varēja redzēt. Nomazgājis seju mazajā vannasistabā, viņš'pieglauda matus, izslēdza gaismu un iegāja atpakaļ guļamistabā. Apsēdies uz gultas, viņš raudzījās

pulkstenī. Frenks vēl nevarēja būt darbā, bet nebūs ilgi jāgaida. No gultas apakšas viņš izvilka kastīti un nolika to sev blakus. Tā bija kā bumba ar laika degli.

Viņš uzgrieza mazo krāsu televizoru. Pašlaik raidīja agrās rīta ziņas. Uzcirtusies blondīne lasīja galvenās tēmas. Droši vien, gaidot savu kārtu, viņa bija ieņēmusi zināmu kofeīna daudzumu.

Džeks gaidīja, kad sāks rādīt dažādus nemierīgus zemeslodes rajonus. Katru rītu vismaz minūte tika veltīta Vidējiem Austrumiem. Varbūt DienvidkalifOrnijā notikusi vēl viena zemestrīce vai prezidents cīnās pret Kongresu?

Šorīt bija tikai viena galvenā informācija. Džeks paliecās uz priekšu, kad ekrānā parādījās vieta, ko viņš labi pazina.

Patona, Šova un Lorda firmas vestibils. Ko tā sieviete teica? Kas bija miris? Sendijs Lords nogalināts? Nošauts savā ofisā? Džeks metās pāri istabai un pagrieza skaļāk. Ar pieaugošu pārsteigumu viņš vēroja, kā no ēkas izstumj divas nestuves. Ekrāna augšējā labajā stūrī pazibēja Lorda fotogrāfija. īsumā tika nolasīta viņa darba biogrāfija. Viņš pilnīgi noteikti bija miris. Kāds viņu bija nošāvis viņa darba vietā.

Džeks atkrita atpakaļ gultā. Sendijs ir bijis firmā pagājušo nakti? Bet kas bija tā otra persona? Viņš nezināja. Viņš to nevarēja zināt, bet saprata, kas bija noticis. Lords droši vien kaut kādā veidā bija pārsteidzis to vīru ar ieroci, kurš viņam sekoja. Viņi meklēja Džeku, un Lords bija gadījies ceļā.

Džeks nogrieza televizoru un vēlreiz, iegājis vannasistabā, uzlaida sejai aukstu ūdeni. Viņam drebēja rokas, un rīkle bija sausa. Viņš nespēja notikušajam ticēt. Tā nebija viņa vaina, bet Džeks tomēr jutās šausmīgi vainīgs par sa

va partnera nāvi. Tāpat bija jutusies Keita. Sajūta bija drausmīga.

Džeks paķēra telefonu un sastādīja numuru.

Sets Frenks jau kādu stundu bija savā ofisā. Viņa kolēģis no Vašingtonas apgabala slepkavību izmeklēšanas nodaļas bija viņam pavēstījis par divu cilvēku nogalināšanu juridiskajā firmā. Frenks nevarēja iedomāties, vai tiem ir kāds sakars ar Salivenu. Bet tur bija viens kopsaucējs, kas viņam bija radījis galvassāpes, kaut gan bija tikai septiņi no rīta.

Iezvanījās viņa tiešās līnijas telefons. Viņš pacēla klausuli un neticīgi sarauca uzacis.

-   Džek, kur tu, sasodīts, esi?

Detektīvam bija dusmīgs balss tonis, un Džeks to nebija gaidījis.

-   Labrīt.

-   Džek, vai tu zini, kas ir noticis?

-   Es nupat to redzēju televīzijas ziņās. Es tur vakarnakt biju, Set. Viņi meklēja mani. Es gan īsti nezinu, kādā veidā, bet Sendijs laikam pagadījās viņiem ceļā, un tie viņu novāca.

-   Kā tu teici? Kas viņu nogalināja?

-   Es nezinu! Es biju ofisā, kad sadzirdēju troksni. Pēdējais, ko es atceros, ir, ka mani vajāja par visu ēku kāds cilvēks ar pistoli un es tik tikko tiku laukā ar veselu ādu. Vai policijai ir kādi aizdomās turētie?

Frenks dziļi ieelpoja. Šis stāsts izklausījās neticams. Viņš gan uzticējās Džekam, bet vai mūsdienās varēja būt pilnīgi drošs par cilvēkiem?

-   Set? Set?

Frenks kodīja nagus, domādams mežonīgā ātrumā. No viņa turpmākās rīcības būs atkarīga notikumu gaita. Viņš

pēkšņi iedomājās par Kcitu Vitneju un lamatām, ko viņš bija izlicis viņai un viņas tēvam. Viņš vēl nebija ticis tam pāri. Būdams policists, viņš pirmkārt bija cilvēks. Viņš uzskatīja, ka viņam vēl bija saglabājušās dažas cilvēciskas rakstura īpašības.

-   Džek, policijai ir viens aizdomās turētais.

-   Labi, kas tas ir?

Frenks klusēja, tad teica:

-   Tas esi tu, Džek. Tu esi tas aizdomās turētais. Tevi meklē visi apgabala policijas spēki. Tieši pašlaik viņi ķemmē visu pilsētu.

Džekam lēnām no rokām izslīdēja klausule. Šķita, ka asinis vairs necirkulētu.

-   Džek? Džek, velns parāvis, runā ar mani. Detektīva vārdi palika bez atbildes.

Džeks skatījās laukā pa logu. Tur ārā bija cilvēki, kuri viņu gribēja nogalināt, un citi, kas viņu gribēja arestēt par slepkavību.

-Džek!

Beidzot ar grūtībām Džeks atbildēja:

-Es nevienu nenogalināju, Set.

Vārdi tika izrunāti tā, it kā tie plūstu pa noteku cauruli un tos drīz aizskalos.

Frenks tomēr sadzirdēja to, ko vēlējās. Tie nebija vārdi vainīgie cilvēki gandrīz vienmēr meloja tas bija tonis, kādā tie tika izrunāti. Izmisums, neticība, šausmas viss vienā balsienā.

-   Es tev ticu, Džek. Frenks klusi teica.

-   Kas te, nolāpīts, notiek, Set?

-   Cik es zinu, policijas rīcībā ir video kasete, kā tu ap pusnakti ieradies garāžā. Acīmredzot Lords ar savu dāmu atnāca pirms tevis.

-   Es viņus nemaz neredzēju.

-   Neesmu pārliecināts, ka tev tas būtu nepieciešams. Frenks turpināja. Šķiet, ka viņi atrasti pa pusei kaili, īpaši tā sieviete. Manuprāt, viņi nupat bija beiguši, kad viņus nonāvēja.

-   Ak, Kungs!

-    Policijai ir vēl viens video ieraksts, kā tu izšaujies laukā no garāžas. Viņiem šķiet, ka tas bija pēc tam, kad tu viņus nogalināji.

-   Bet kā ar ieroci? Vai viņi atrada šaujamo?

, Viņi to atrada garāžas atkritumu urnā.

-   Un tad?

-    Uz pistoles bija tavi pirkstu nospiedumi, Džek. Tie bija vienīgie. Pēc tam, kad viņi tevi ieraudzīja pa video, apgabala policisti sameklēja tavus pirkstu nospiedumus Virdžīnijas pavalsts advokatūras arhīvos.

Džeks atkrita krēslā.

-Es neesmu pieskāries nevienai pistolei, Set. Kāds mani mēģināja nogalināt, un es bēgu. Es trāpīju tam vīram ar dokumentu presi, ko paķēru nb sava galda. Tas ir viss, ko atceros. Viņš apklusa. Ko lai es tagad daru?

Frenks paredzēja šo jautājumu. Godīgi sakot, viņš nebija pārliecināts par atbildi. Teorētiski vīrs, ar kuru viņš pašlaik runāja, tika meklēts par slepkavību. Kā likuma sargam viņam bija jāzina, kas darāms, bet šoreiz tā nebija.

-   Lai kur tu esi, es vēlos, lai tu paliec uz vietas. Es pārbaudīšu šīs ziņas. Nekādā gadījumā nekur neaizej. Piezvani man pēc trim stundām. Labi?

Džeks nolika klausuli un pārdomāja. Polici ja viņu meklēja par divu cilvēku slepkavību. Viņa pirkstu nospiedumi bija uz ieroča, kam viņš nebija pieskāries. Tagad viņš bēga no likuma sargiem. Bēglis. Viņš nupat bija runājis ar poli

cistu. Frenks gan nebija jautājis, kur viņš atrodas, bet viņi varēja noklausīties sarunu. Viņi to varēja viegli izdarīt. Tikai Frenks tā nerīkotos. Tad Džeks atcerējās Keitu.

Policisti nekad neteica visu patiesību. Detektīvs bija Keitu piemānījis. Pēc tam viņš bija to nožēlojis vai vismaz viņš tā teica.

Ārā iekaucās sirēna, un Džekam uz mirkli apstājās sirds. Pieskrējis pie loga, viņš paskatījās laukā, bet patruļas mašīna brauca tālāk, līdz izzuda tās zibošā gaisma.

Viņi varētu ierasties. Varbūt pašlaik viņi brauca pēc Džeka. Viņš paķēra savu mēteli un uzvilka to mugurā. Tad viņš paskatījās uz gultu.

Kastīte.

Viņš Frenkam pat nepateica par to nolādēto priekšmetu. Šis svarīgais pagājušās nakts atradums bija palicis otrā plānā.

*  * *

-   Vai tad tev trūkst darba? Kreigs Millers bija jau ilgu laiku Kolumbijas apgabala slepkavību izmeklētājs. Viņš bija liela auguma, ar bieziem, viļņainiem matiem, un viņa seja liecināja, ka viņam garšo viskijs. Frenks viņu pazina kopš seniem laikiem. Viņiem bija draudzīgas attiecības, un abi uzskatīja, ka par slepkavību vienmēr jāsaņem sods.

-   Neesmu tik aizņemts, lai nevarētu ierasties paskatīties, kā tev veicas, pildot detektīva pienākumus, Frenks ar šķību smīnu sejā atbildēja.

Millers pasmaidīja. Viņi atradās Džeka ofisā. Nozieguma izmeklēšanas grupa nupat beidza savu darbu.

Frenks aplūkoja plašo telpu. Džeks tagad bija pavisam citos apstākļos nekā šie.

Millers uz viņu paskatījās, un viņam prātā ienāca kāda doma.

-   Šis puisis, Grehems, vai viņš nebija saistīts ar tavu Salivenu lietu?

Frenks pamāja.

-   Aizdomās turētā aizstāvis.

-   Pareizi. Tas tik ir kritiens no aizstāvja līdz aizstāvamajam. Millers pasmaidīja.

-   Kurš atrada nogalinātos?

-   Ēkas pārzinis. Viņš ierodas ap četriem no rīta.

-   Vai esi savā lielajā galvā izprātojis, kāds bija motīvs?

Millers draugu nopētīja.

-   Izbeidz. Ir astoņi no rīta. Vai tāpēc tu brauci to milzīgo ceļa gabalu no dziļajiem laukiem, lai mani pārbaudītu? Kas noticis?

Frenks paraustīja plecus.

-   Es nezinu. Es iepazinos ar šo puisi, strādājot pie apsūdzības. Mani pamatīgi pārsteidza tas, ka ieraudzīju viņa fotogrāfiju rīta ziņās.

Millers vēl dažas sekundes yiņu cieši nopētīja un nolēma neturpināt izjautāšanu.

-   Motīvs šķiet pilnīgi skaidrs. Valters Salivens bija nelaiķa lielākais klients. Neaprunādamies ne ar vienu firmā, Grehems, kļūst par advokātu noziedzniekam, kuru apsūdz šī vīra sievas slepkavībā. Šķiet, ka Lordam tas īsti nepatīk. Acīmredzot abi tiekas Lorda mājās. Varbūt viņi mēģina šo jautājumu atrisināt, varbūt vēl vairāk sastrīdas.

-   Kā tu uzzināji šo firmas iekšējo informāciju?

-    Man to pastāstīja izpildpartneris. Millers atšķīra piezīmju bloknotu. Daniels Dž. Kirksens. Viņš bija ļoti izpalīdzīgs.

-   Es neapgalvoju, ka tas bija ar iepriekšēju nolūku. Vi

deo ierakstā noradītais laiks skaidri parada, ka nelaiķis ieradies vairākas stundas pirms Grehema.

-   Tātad?

-   Tātad abi nezina viens par otra klātbūtni. Var gadīties, ka Grehems ieraudzīja Lorda ofisā gaismu, kad brauca garām. Viņa logs vērsts pret ielu. Iespējams, ka viņš kādu tur saskatīja.

-   Izņemot to, ka šis vīrs mīlēšanos ar savu dāmu diez vai vēlējās reklamēt tā, lai visa pilsēta redzētu. Iespējams, ka žalūzijas bija nolaistas.

-   Lords nebija tik labā formā, tāpēc šaubos, vai viņi ar to nodarbojās visu laiku. Gaisma ofisā bija ieslēgta, kad viņus atrada, un žalūzijas daļēji atvērtas. Vienalga, vai tā bija nejaušība vai nē, abi vīri firmā saskrējās. Strīds iedegās no jauna, un uzbangoja kaislības. Varbūt viņi viens otram piedraudēja. Tas notika dusmu brīdī. Tā varēja būt Lorda pistole. Viņi abi cīnījās. Grehems atņēma vecajam zēnam ieroci un izšāva. Sieviete visu to redzēja, tādēļ arī viņai bija jāmirst. Viss beidzās dažās sekundēs.

Frenks pašūpoja galvu.

-   Piedod, ka es tā saku Kreig, bet tas izklausās ārkārtīgi neticami.

-   Ak tā? Bet ierakstā redzams, ka tas puisis metās ārā no šejienes balts kā krīts. Kamera viņu skaidri nofilmējusi. Es to redzēju. Izskatījās, ka viņa sejā nav ne asins lāses. Tici man, Set.

-   Kāpēc tad drošības dienests neieradās un nepārbaudīja, kas tur notiek?

Millers iesmējās.

-   Tie ķēmi drošībnieki? Pārsvarā viņi nemaz neskatās uz ekrāniem. Labi, ja viņi regulāri izskata nofilmētās ka

setes. Esmu pārliecināts, ka biroju ēkās pēc darba dienas beigām nav grūti iekļūt.

-   Tad varbūt kāds iekļuva?

Millers smaidīdams pašūpoja galvu.

-   Es tā nedomāju, Set. Tās ir tavas problēmas. Tu meklē sarežģītu atbildi, kad vienkāršā ir acīm redzama.

-   Bet no kurienes tik noslēpumaini parādījās šī pistole?

-   Daudzi ofisos glabā noslēptas pistoles.

-   Daudzi? Cik, tavuprāt, viņu ir, Kreig?

-Tu būsi pārsteigts, Set.

-   Varbūt! Frenks attrauca.

Millers bija nesapratnē.

-   Vai tev kāds iekodis sēžamvietā, ka tu tā interesējies par šo lietu?

Frenks neskatījās uz savu draugu. Viņš raudzījās uz rakstāmgaldu.

-   Es nezinu. Kā jau es teicu, es labi pazīstu šo puisi. Viņš pēc tāda neizskatījās. Tātad viņa pirkstu nospiedumi bija uz ieroča?

-   Divi ideāli nospiedumi -ilabās rokas īkšķis un rādītājpirksts. Nekad neesmu redzējis skaidrākus.

To dzirdot, Frenks sarāvās. Viņš skatījās uz galdu. Nopulētā virsma bija sabojāta. Varēja skaidri redzēt mazu, ūdens atstātu apli.

-   Kur tad ir glāze?

-   Par ko tu runā?

Frenks norādīja uz nospiedumu.

-   Glāze, kas atstāja to? Vai tev tā ir?

Millers paraustīja plecus.

-    Neesmu vēl pārbaudījis trauku mazgājamo mašīnu virtuvē, ja to tu gribi zināt. Nāc, būsi mans viesis.

Millers pagriezās, lai parakstītu atskaiti. Frenks izman

toja izdevību, lai tuvāk aplūkotu rakstāmgaldu. Pa vidu bija grūti pamanāms laukums bez putekļiem. Tur kaut kas bija atradies kvadrātveida formas, ap trīs collu garš. Dokumentu prese. Frenks pasmaidīja.

Pēc dažiem mirkļiem Sets Frenks devās lejup pa gaiteni. Uz pistoles bija ideāli pirkstu nospiedumi. Pārāk ideāli. Frenks bija redzējis arī ieroci un policijas ziņojumu par to. Tas bija 44. kalibra, sērijas numuri nesalasāmi. To nevarēja nevienam pierakstīt, tāpat kā šaujamo, ko atrada blakus mirušajam Valteram Salivenam.

Frenks atļāvās pasmaidīt. Viņam bija taisnība. Džeks Grehems runājis patiesību. Viņš nevienu nebija nogalinājis.

#      ^

-   Zini, Bērton, es jau sāku pagurt. Kāpēc man jāveltī tik daudz laika un uzmanības šai lietai. Man taču jāvada valsts, varbūt tu to esi aizmirsis? Ričmonds sēdēja Ovālajā kabinetā kvēlojoša kamīna priekšā. Viņa acis bija aizvērtas, un pirksti veidoja ciešu piramīdu.

Pirms Bērtons paspēja atbildēt, prezidents turpināja:

-   Tev vajadzēja atgūt to priekšmetu, bet tu esi papildinājis pilsētas noziegumu sarakstu ar divām slepkavībām, un Vitneja advokāts joprojām atrodas brīvībā ar iespējamo lietisko pierādījumu, kas var mūs visus pazudināt. Esmu sajūsmā par šādu iznākumu.

-    Grehems neuzdrošināsies pieteikties policijā, ja nu vienīgi viņš nav iecienījis cietuma ēdienu. Bērtons skatījās uz prezidentu, kurš sēdēja nekustīgs. Bērtonam bija tik daudz kas jāizcieš, lai viņiem saglabātu viņu augstos krēslus, bet šis te tagad sēdēja un kritizēja. It kā slepenā dienesta aģents-veterāns priecātos, redzot mirstam vēl divus nevainīgus cilvēkus.

-   Es tevi apsveicu ar šo izdomu. Tas tikai pierāda, cik tev ass prāts. Tomēr es neticu, ka mēs vāram paļauties uz lietas īslaicīgu atrisinājumu. Ja policija Grehemu apcietinās, viņš noteikti tiem parādīs vēstuļu nazi, ja viņam tas ir.

-   Man tomēr izdevās iegūt nedaudz laika.

Prezidents piecēlās un saņēma Bērtonu aiz platajiem

pleciem.

-   Un pa šo laiku, es zinu, tu noteiksi Džeka Grehema atrašanās vietu un viņu pārliecināsi ja viņš veiks kādus pasākumus, kas varētu kaitēt mūsu interesēm, tie viņam nenāks par labu.

-   Vai jūs gribat, lai es viņam to pasaku pirms vai pēc tam, kad būšu ielaidis lodi viņam galvā?

Prezidents sadrūmis pasmaidīja.

-   Tev kā profesionālim jāizlemj pašam. Viņš pagriezās pret galdu.

Bērtons raudzījās uz prezidenta muguru un uz īsu mirkli iztēlojās, kā no sava ieroča iešauj lodi viņa galvaskausa pamatnē. Tad viss būtu uz vietas beidzies. Ja kāds to būtu pelnījis, tad tas bija viņš.

-   Vai tev ir kādi pieņēmumi par to, kur viņš varētu būt, Bērton?

Bērtons pašūpoja galvu.

-   Nē, bet man ir izziņu avots, uz kuru varu paļauties. Bērtons pieminēja Džeka telefona zvanu Setam Frenkam no rīta. Agrāk vai vēlāk viņš detektīvam atklās savu atrašanās vietu. Un tad Bērtons rīkosies.

Bērtons dziļi ievilka elpu. Viņam patika sasprindzinājuma pilns izaicinājums, un nekas nevarēja būt labāks par šo. Vai nu Bērtons varēs pabeigt šo spēli, vai viņiem visiem nāksies noskatīties, kā baltā bumbiņa pazūd stadiona tribīnēs.

Kad Bertons gaja lauka no prezidenta kabineta, viena viņa būtnes dala cerēja, ka spēles gala iznākums būs tuvu.

H* »J»

Sets Frenks gaidīja, sēžot pie rakstāmgalda, skatīdamies pulkstenī. Kad rādītājs pavirzījās garām divpadsmitiem, iezvanījās telefons.

Džeks zvanīja no telefona automāta. Paldies Dievam, ka iekšā bija tikpat auksts kā ārā. Biezā vējjaka ar kapuci, ko viņš torīt bija nopircis, labi iederējās satuntuļoto cilvēku pūlī. Tomēr viņam bija iespaids, ka visi uz viņu skatās,

Frenks saklausīja fona troksni.

-   Kur, sasodīts, tu atrodies? Es tev teicu, neej prom no tās vietas.

Džeks uzreiz neatbildēja.

-   Džek!

-   Paklau, Set, neesmu piemērots pīles pievilinātajās lomai. Es arī neatrodos tādā situācijā, kad pilnīgi varu paļauties uz kādu cilvēku. Saprati?

Frenks jau sāka protestēt, bet tad atgāzās krēslā. Džekam bija taisnība, pilnīga taisnība.

-   Tiešs trāpījums. Vai tu gribi dzirdēt, kā viņi to panāca?

-   Es klausos.

-   Tev uz galda bija glāze. Acīmredzot tu kaut ko dzēri. Vai tu to atceries?

-   Jā, kolu, un kas no tā?

-   Kā jau tu teici, tavs sekotājs saskrējās ar Lordu un to sievieti, un viņam nācās tos novākt. Tu aizlaidies. Vini zināja, ka garāžas video būs redzams, ka tu aizbrauc tieši ap slepkavības laiku. Viņi noņēma tavus pirkstu nospiedumus no glāzes un pārnesa tos uz pistoli.

-   Vai tad to var izdarīt?

-   Tas ir pilnīgi iespējams, ja zina, kā to darīt, un ja ir pareizie instrumenti. Tos viņi, iespējams, sameklēja tavas firmas krājumos. Ja mums būtu glāze, mēs varētu pierādīt, ka tas ir viltojums. Tāpat, kā viena cilvēka pirkstu nospiedumi atšķiras no cita, tavi nospiedumi uz pistoles nevarēja visos sīkumos sakrist ar nospiedumiem uz glāzes.

-   Vai apgabala policisti noticēja šim izskaidrojumam?

Frenks gandrīz iesmējās.

-   Es uz to neceru, Džek. Uz to nevar paļauties. Viņi grib panākt, lai tevi apcietina, un ļaus citiem parūpēties par pārējo.

-   Lieliski. Ko nu lai dara?

-   Pirmkārt, kāpēc viņi tev sekoja?

Džeks beidzot atcerējās par kastīti.

-   Es saņēmu īpašu sūtījumu no Edvīnas Brūmas. Kad tu to ieraudzīsi, tu būsi pamatīgi pārsteigts.

Sets piecēlās. Viņš vēlējās, kaut varētu pastiept roku un to paņemt.

-   Kas tas ir?

Džeks viņam pateica.

Asinis un pirkstu nospiedumi. Saimonai būs veiksmīga diena.

-   Es varu ar tevi tikties jebkurā vielā, jebkurā laikā.

Džeks ātri pārdomāja. Diemžēl sabiedriskās vietas šķita

bīstamākas nekā privātās. Kā būtu Faragutas Rietumu metro stacijā, pie izejas uz 18. ielu, šovakar ap vienpadsmitiem?

Frenks uzšņāpa šo informāciju.

-   Es tur būšu.

Džeks pakāra klausuli. Viņš ieradīsies metro stacijā pirms noliktā laika. Katram gadījumam. Ja viņš ievēros

kaut ko aizdomīgu, viņš pazudīs. Džeks pārbaudīja naudas atlikumu. Dolāri kusa, un viņa kredītkartes pagaidām bija nelietojamas. Viņš noriskēs un izmēģinās dažus banku automātus. Tā viņš varētu dabūt vairākus simtus. Kādam laikam pietiks.

Džeks iegāja telefona būdiņā un skatījās uz pūli. Te valdīja parastā Juniona stacijas steiga. Neizskatījās, ka viņa persona kādu interesētu. Tad Džeks sarāvās. Viņa virzienā nāca pāris policistu. Džeks atgriezās telefona būdiņā un nogaidīja, kamēr viņi pagāja garām.

Viņš nopirka pāris hamburgerus un frī kartupeļus un pēc tam noķēra taksometru. Kamēr taksometrs viņu veda cauri pilsētai, viņš paēda. Džekam bija laiks pārdomāt, kādas bija viņa izredzes. Kad viņš būs nogādājis vēstuļu nazi Frenkam, vai viņa nepatikšanas patiesi beigsies? Varēja pieņemt, ka pirkstu nospiedumi un asinis sakritīs ar tā cilvēka, kas tonakt bija Salivenu mājā, nospiedumiem. Tad Džeks iejutās advokāta lomā, un šī pieeja viņam teica, ka radīsies acīm redzami nepārvarami šķēršļi. Pirmkārt, bioloģiskie pierādījumi varēja būt nepārliecinoši tāpēc, ka šīs personas DNS paveidu un pirkstu nospiedumus varētu neatrast nekādos arhīvos. Džeks vēlreiz atcerējās Lutera sejas.izteiksmi tonakt, kad viņi pastaigājās pa gājēju ielu. Tur vajadzēja būt iejauktai kādai svarīgai personai kādam, ko ļaudis pazina. No tā izrietēja vēl viens šķērslis. Izvirzot apsūdzību pret kādu personu, bija līdz galam jāpārliecinās, ka to varēs pierādīt, pretējā gadījumā lieta nekad neieraudzītu dienas gaismu.

Otrkārt, būtu jāsaskaras ar cita rakstura problēmām. Vai viņi spētu pierādīt, ka vēstuļu nazis nācis no Salivenu mājas? Salivens bija miris, kalpotāji varētu īsti nezināt. Pieņemsim, ka tas tika turēts rokā neilgu laiku. Luters to

bija glabājis kādus pāris mēnešus. Tagad tas piederēja Džekam, un viņš to drīz, cerams, atdos Setam Frenkam.

. Beidzot Džekam pieleca.

Vēstuļu nazim kā pierādījumam bija nulles vērtība. Pat ja varētu sameklēt atbilstošus pirkstu nospiedumus un asinis, kompetenta persona neatzītu to par pierādījumu. Sasodīts, viņi pat varbūt nespētu izvirzīt apsūdzību uz šī pamata.

Beidzis ēst, Džeks atlaidās notraipītā sēdeklī.

Tomēr viņi bija mēģinājuši to atgūt! Lai to panāktu, viņi bija nogalinājuši. Viņi bija gatavi novākt Džeku, lai to dabūtu. Tātad tas bija šausmīgi svarīgs un viņiem daudz ko nozīmēja. Tāpēc tas bija vērtīgs un to varēja izmantot. Varbūt viņam bija izredzes?

*  * *

Desmitos vakarā Džeks nokļuva pie eskalatora, kas veda lejup Faragutas Rietumu metro stacijā. Tā atradās uz Vašingtonas pazemes dzelzceļa sistēmas oranži-zilās līnijas, un dienas laikā tur apgrozījās ļoti daudz cilvēku. Stacija atradās centra biznesa rajona tuvumā, kur bija izvietotas juridiskās un grāmatvedības firmas, tirdzniecības asociācijas un korporatīvie biroji. Desmitos vakarā tomēr tā bija diezgan tuksnesīga.

Džeks nokāpa no eskalatora un aplūkoja apkārtni. Pazemes metro stacijas bija kā milzīgi tuneļi ar arkveida griestiem, kas klāti ar medus šūnām līdzīgu rotājumu. Grīdas bija noklātas sešstūru ķieģeļiem. Vienā pusē atradās plats koridors ar cigarešu reklāmām pie vienas sienas un biļešu kontroles aparātiem pie otras. Tā galā bija stikla kabīne, ko ietvēra turnikets. Blakus telefona būdiņām pie sienas karājās milzīga metro karte ar daudzkrāsainām

dzelzceļa līnijām un informāciju par braukšanas ilgumu un cenām.

Stikla kabīnē, atgāzies krēslā, sēdēja un garlaikojās kāds metro darbinieks. Džeks palūkojās visapkārt un ievēroja pulksteni virs kabīnes. Tad viņš paskatījās atpakaļ uz eskalatoru un sastinga. Pa to lejup brauca kāds policists. Džeks, cik vien mierīgi varēdams, piespieda sevi pagriezties. Viņš gāja gar sienu, kamēr sasniedza telefona būdiņu. Pieplacis būdiņas sienai un aizturējis elpu, viņš palūkojās laukā. Policists tuvojās biļešu automātiem, pamāja metro darbiniekam kabīnē un apskatīja stacijas ieeju. Džekam jānogaida. Tas vīrs drīz dosies tālāk.

Laiks gāja. Skaļa balss pārtrauca Džeka domas. Viņš paskatījās un ieraudzīja, ka pa eskalatoru lejup brauc kāds vīrs, acīmredzot bezpajumtnieks. Viņa apģērbs bija skrandains un pār vienu plecu bija pārmesta bieza sarullēta sega. Viņa bārda un mati bija savēlušies un nekopti. Seja bija vēja appūsta un nogurusi. Laiks bija auksts. Metro stacijas siltums vienmēr solīja patvērumu bezpajumtniekiem, kamēr viņus izdzina laukā. Dzelzs vārti eskalatoru augšgalā bija domāti, lai šādi ļaudis šeit neiekļūtu.

Džeks palūkojās visapkārt. Policists bija nozudis. Varbūt viņš bija devies pārbaudīt vilcienu platformas kopā ar kabīnes vīru. Džeks paraudzījās tajā virzienā. Arī metro darbinieks bija pazudis.

Džeks vēroja bezpajumtnieku, kurš sēdēja sarāvies vienā stūrī un šķiroja savu nabadzīgo mantību. Viņš berzēja plaukstas, mēģinādams atjaunot asinsriti.

Džekam uznāca vainas sajūta. Šādu cilvēku pilsētas centrā bija pārsteidzoši daudz. Devīgs pilsonis varētu iztukšot visas savas kabatas, pastaigājoties pa vienu pilsētas kvartālu. Džeks to bija pieredzējis ne vienu reizi vien.

Viņš vēlreiz pārbaudīja apkārtni neviena cilvēka. Nākošais vilciens pienāks tikai pēc piecpadsmit minūtēm. Viņš iznāca no telefona būdiņas un skatījās tieši uz vīrieti. Šķita, ka viņš Džeku neievēro. Viņa uzmanība bija pievērsta viņa mazajai pasaulītei, tālu no parastās ikdienas. Tad Džeks iedomājās, ka viņa paša ikdiena vairs nebija normāla, ja vispār tā kādreiz tāda bijusi. Gan viņš, gan nabaga vīrs cīnījās katrs pa savam, un nāve varēja aizsaukt katru no viņiem, jebkurā laikā. Vienīgi Džeka aiziešana varēja izrādīties pēkšņāka un vardarbīgāka. Varbūt tā bija labāk nekā lēna izdzišana.

Šādi prātojumi neko labu nedeva. Ja viņš gribēja izdzīvot, viņam vajadzēja sakopot domas un ticēt, ka viņš varēs pārspēt gudrībā tos spēkus, kas viņu vajāja.

Džeks devās uz priekšu un pēkšņi apstājās. Viņa asinsspiediens gandrīz dubultojās, un viņam noreiba galva.

Klaidonim kājās bija jaunas kurpes no brūnas ādas ar mīkstām zolēm, kas, iespējams, maksāja vairāk nekā simt piecdesmit dolārus. Kā mirdzošs dārgakmenis baltās smiltīs tās bija labi saskatāmas zemi netīrajiem kankariem.

Vīrs paskatījās augšup uz Džeku. Abu acis sastapās. Tās likās pazīstamas. Džeks šīs acis bija redzējis jau iepriekš. Viņš par to bija pārliecināts. Vīrs sāka celties kājās. Šķiet, ka viņam bija lielāks spēku pieplūdums nekā tad, kad viņš bija iestreipuļojis pazemes stacijā.

Džeks izmisis raudzījās visapkārt. Šī vieta bija tukša kā kaps. Viņš paskatījās atpakaļ. Vīrs jau sāka nākt uz viņa pusi. Džeks atkāpās, pie krūtīm piespiedis kastīti. Viņš atcerējās savu izglābšanos liftā. Pistole. Viņš to drīz ieraudzīs. Tā tiks vērsta tieši pret viņu.

Džeks atkāpās pa tuneli uz kabīnes pusi. Vīrieša roka kaut ko meklēja zem mēteļa, kas bija nodilis un saplēsts,

un pie katras kustības tam krita laukā vatelīna kušķi. Džeks paraudzījās visapkārt un dzirdēja soļu troksni, kas tuvojās. Paskatījies uz vīru, Džeks mēģināja izšķirties, vai skriet uz vilcienu vai nē. Tad parādījās viņš.

Džeks atvieglojumā gandrīz skaļi iesaucās.

Ap stūri parādījās policists. Džeks pieskrēja viņam klāt, norādīdams uz tuneli un bezpajumtnieku, kas sastindzis stāvēja koridora vidū.

-   Tas vīrs nav nekāds bezpajumtnieks. Viņš ir krāpnieks. Džekam gan prātā bija ienākusi doma, ka policists varētu viņu pazīt, bet jaunā vīrieša seja par to neliecināja.

-   Ko? Apmulsušais policists skatījās uz Džeku.

-   Paskatieties uz viņa kurpēm. — Džeks juta, ka runā nesakarīgi, taču viņš nevarēja policistam visu izstāstīt.

Policists paskatījās uz klaidoni un saviebās. Apjucis viņš sāka parasto nopratināšanu.

-   Vai viņš jums uzmācās, ser?

Džeks vilcinājās, tad atbildēja:

-Jā.

-   Klausies! policists uzsauca vīrietim.

Klaidonis pagriezās un bēga. Džeks vēroja, kā policists metās viņam pakaļ. Bezpajumtnieks tika līdz eskalatoram, bet augšupejošās kāpnes nedarbojās. Tad viņš pagriezās un metās lejup pa tuneli, pagriezās ap stūri un nozuda. Policists viņam sekoja.

Džeks palika viens. Viņš skatījās uz kabīni. Metro puisis nebija atgriezies.

Džeks pagrieza galvu. Viņš kaut ko bija sadzirdējis kaut ko līdzīgu sāpju kliedzienam no tās puses, kur bija pazuduši abi vīrieši. Viņš devās uz priekšu. Tajā brīdī policists, nedaudz aizelsies, parādījās ap stūri. Paskatījies uz

Džeku, viņš ar rokas mājienu to aicināja panākt tuvāk. Izskatījās, ka viņu moka nelabums, it kā viņš būtu redzējis vai izdarījis kaut ko, kas viņam likās pretīgs.

Džeks piesteidzās viņam klāt.

Policists cīnījās pēc elpas.

-    Nolādēts! Es nesaprotu, kas te notiek. Viņš atkal pūlējās ievilkt gaisu un ar vienu roku atbalstījās pret sienu, lai noturētos kājās.

-   Vai jūs viņu noķērāt?

Policists pamāja.

-   Jums bija taisnība.

-   Kas notika?

-   Ejiet pats un paskatieties. Man par notikušo jāziņo. Policists izslējās un brīdinot pakratīja pirkstu uz Džeka pusi. Bet tu nedrīksti aiziet. Es viens pats to netaisos izskaidrot. Izskatās, ka tu par šo lietu zini daudz vairāk, nekā tu gribi atzīt. Skaidrs?

' Džeks ātri pamāja. Policists aizsteidzās. Džeks pagriezās ap stūri. Policists bija licis gaidīt. Gaidīt, lai viņi Džeku arestētu? Viņam tūlīt vajadzēja laisties, bet viņš nespēja. Viņam jāredz, kas tas par vīru. Viņš bija pārliecināts, ka viņu pazina. Viņam bija jāpaskatās.

Džeks paraudzījās uz priekšu tur bija koridors metro darbiniekiem un aparatūrai. Tālumā varēja redzēt tādu kā drēbju saini. Pustumsā Džeks pūlējās saskatīt skaidrāk. Tuvojoties viņš ieraudzīja, ka tas patiešām bija klaidonis. Kādu brīdi Džeks stāvēja uz vielas. Viņš vēlējās, kaut parādītos policisti. Te bija tik tukšs un kluss. Pakritušais nepakustējās. Džeks nespēja saklausīt viņa elpu. Vai viņš bija miris? Vai policistam vajadzēja viņu nogalināt?

Beidzot Džeks devās uz priekšu. Viņš pieliecās klaidonim tuvāk. Cik veikli nomaskējies! Džeks ar roku pārlaida

pār viņa matu šķipsnām. Pat sīvā bezpajumtnieka smaka bija īsta. Tad Džeks ievēroja asins straumīti, kas tecēja pār vīra deniņiem. Viņš atglauda klaidoņa matus un ieraudzīja dziļu brūci. Tas izskaidroja dzirdēto kliedzienu. Abi bija cīnījušies un policists bija viņam iesitis. Viņi bija gribējuši Džeku piemānīt, bet saņēmuši, ko pelnījuši. Viņš vēlējās noraut parūku, lai redzētu, kas bija viņa sekotājs. Bet laikam būs jāpagaida. Varbūt labi, ka tagad bija iejaukta policija. Viņš tiem atdos vēstuļu nazi. Viņš izaicinās likteni.

Džeks piecēlās un pagriezies ieraudzīja policistu nākam ātrā gaitā pa koridoru. Šo puisi sagaida liels pārsteigums. Tā tev būs veiksmīgākā diena, puis.

Džeks tuvojās policistam un pēkšņi aptājās, jo no maksts tika izvilkta 9 mm pistole.

Policists skatījās uz Džeku zvērojošām acīm.

-   Mister Grehem?

Džeks, paraustījis plecus, pasmaidīja. Beidzot šis puisis bija viņu pazinis.

-   Te es esmu. Viņš parādīja kastīti. Man te ir kaut kas priekš jums.

-   Es zinu, ka tev tas ir, Džek. Un tieši tas man nepieciešams.

Tims Kolins ievēroja, ka smaids Džeka sejā izzūd. Turēdams pirkstu uz pistoles gaiļa, viņš devās uz priekšu.

*  * *

Tuvojoties stacijai, Frenka sirdsdarbība paātrinājās. Beidzot viņš to dabūs. Viņš iztēlojās, cik kāri Saimona metīsies virsū šim lietiskajam pierādījumam. Un Frenks bija gandrīz simtprocentīgi pārliecināts, ka viņi drīz kaut kur atradīs kādu datu bāzi un beidzot saņems atbildi uz mokošajiem jautājumiem.

*  * *

Džeks skatījās uz policista seju, iegaumēdams katru vaibstu, bet tas viņam neko nevarēja līdzēt. Viņš paskatījās uz drēbju saini uz grīdas, uz jaunajām kurpēm nedzīvajās kājās. Nabaga zēns, iespējams, bija ieguvis savu pirmo jauno kurpju pāri pēc ilgiem gadiem, bet viņam vairs nebūs iespējas par to papriecāties.

Džeks paraudzījās uz Kolinu un dusmīgi teica:

-   Tas puisis ir miris. Tu viņu nogalināji.

-   Atdod kārbu, Džek.

-   Kas tu, sasodīts, tāds esi?

-   Tam vairs nav nekādas nozīmes. Kolins no jostas maka izvilka klusinātāju un veikli ieskrūvēja pistoles stobrā.

Džeks vēroja ieroci, kas bija nomērķēts pret viņa krūtīm. Viņš atcerējās nestuves, kas aizveda Lordu un to sievieti. Rītdienas laikrakstos būs pienākusi viņa kārta. Džeks Grehems un bezpajumtnieks. Protams, viņi to nostrādās tā, ka Džeku vainos nabaga nožēlojamā klaidoņa nāvē. Tas būs stāsts par to, kā Džeks Grehems no partnera Patona un Šova firmā kļuvis parlmasu slepkavu.

-   Man tas ir svarīgi.

Kolins devās uz priekšu, abām rokām aptvēris pistoli.

-   Še, aizrijies! Džeks iemeta kastīti Kolinam sejā tieši tajā brīdī, kad atskanēja slāpēts šāviens. Lode izskrēja cauri kārbas stūrim un ietriecās betona sienā. Džeks tūlīt pat uzbruka. Kolins bija masīvas miesas būves, bet tāds bija arī Džeks. Abi bija gandrīz vienā augumā. Džeks juta, ka vīram aizrāvās elpa, kad Džeks ar plecu trāpīja tieši pa viņa diafragmu. Džeks instinktīvi atcerējās sen apgūtos cīņas paņēmienus un trieca aģentu pret ķieģeļu grīdu. Kad Kolins grīļodamies pietrausās kājās, Džeks jau bija pazudis ap stūri.

Kolins satvēra pistoli un kastīti. Viņam kļuva nelabi, un viņš uz mirkli apstājās. No atsitiena pret cieto grīdu viņam sāpēja galva. Viņš notupās uz ceļgala, pūlēdamies atgūt līdzsvaru. Džeks jau sen bija prom, bet Kolins vismaz bija dabūjis šo priekšmetu. Kolina pirksti ciešāk satvēra kārbiņu.

Džeks metās garām kioskam, pāri turniketam un lejup pa eskalatoru uz vilcienu platformu. Viņš gandrīz nemanīja cilvēku skatienus. Kapuce bija noslīdējusi no viņa galvas, un viņa seja kļuva pilnībā atklāta. Kāds aiz viņa muguras kliedza. Tas bija puisis no kabīnes. Bet Džeks turpināja skriet un izkļuva no metro pa izeju uz 17. ielu. Viņš nedomāja, ka tas vīrs bija rīkojies viens, un Džeks nevēlējās sekotājus. Viņš šaubījās, vai viņi pieseguši abas izejas. Varbūt viņi bija cerējuši, ka viņš pats saviem spēkiem neizkļūs no stacijas. No trieciena viņam smeldza plecs, un viņš elpoja ar pārtraukumiem, jo aukstais gaiss svilināja plaušas. Pēc diviem kvartāliem Džeks apstājās. Viņš ciešāk ievīstījās apģērbā un kaut ko atcerējās, palūkojies uz savām tukšajām rokām. Kastīte! Viņš bija atstājis to nolāpīto kastīti. Džeks atbalstījās pret tumšo Makdonalda restorāna logu.

Pa ielu lejup tuvojās kāda automašīna un uzspīdināja gaismas. Džeks novērsās un ātri pagriezās ap stūri. Pēc dažām minūtēm viņš ielēca autobusā. Viņš nebija īsti pārliecināts, kurp doties.

iķ īfc ij»

Seta Frenka mašīna iegriezās 19. ielā un pēc tam pagriezās uz 18. ielas pusi. Apturējis mašīnu pie ietves pretī metro stacijai, viņš izkāpa un ar eskalatoru devās lejup.

Bils Bērtons vēroja apkārtni, aizslēpies aiz atkritumu urnām, gruvešiem un metāla sētas. Viņš klusi nolamājās

un izdzēsa cigareti. Pārbaudījis ielu, viņš ātri devās uz eskalatoru.

Nokāpis no eskalatora, Frenks paskatījās visapkārt un pārbaudīja pulksteni. Viņš nebija ieradies tik agri, kā cerēja. Viņa skatiens apstājās pie krāmu kaudzes un tad pievērsās tukšajai kabīnei. Tuvumā neviena nemanīja. Visapkārt valdīja klusums. Te bija pārāk kluss. Frenks tūlīt pat sajuta briesmas. Ar trenētu kustību viņš izvilka ieroci. Viņa ausis saklausīja kādu skaņu, kas nāca no labās puses. Viņš ātri devās lejup pa koridoru, kas veda prom no turniketiem. Tur viņu gaidīja tumšs gaitenis. Frenks paraudzījās visapkārt, bet neko nevarēja saskatīt. Kad viņa acis pierada pie vājā apgaismojuma, viņš ieraudzīja divus ķermeņus. Viens kustējās, bet otrs nekustējās.

Frenks skatījās, kā vīrietis lēnām piecēlās kājās. Tas nebija Džeks. Šis puisis valkāja formas tērpu, vienā rokā turēdams pistoli, otrā kārbiņu. Frenks satvēra savu ieroci ciešāk, skatīdamies uz otra vīrieša šaujamo. Detektīvs klusiem soļiem devās uz priekšu. Viņš jau sen to nebija darījis.Viņš atcerējās savu sievu un trīs meitas, bet atvairīja šīs domas. Viņam bija nepieciešams koncentrēties.

Frenks beidzot bija pietiekami tuvu. Viņš cerēja, ka straujā elpošana viņu nenodos, un ar pistoli mērķēja platajā mugurā.

-   Stāt! Policija!

Vīrietis patiešām sastinga.

-   Noliec ieroci ar laidi pa priekšu. Es negribu redzēt tavu pirkstu uz gaiļa, citādi dabūsi lodi pakausī. Tūlīt! Ātri!

Vīrietis lēnām nolaida pistoli līdz grīdai. Frenks to vēroja sprīdi pa sprīdim. Tad viņa skatiens aizmiglojās. Viņš sajuta sitienu pa galvu. Frenks sāka streipuļot un atsitās pret grīdu.

Izdzirdējis šo skaņu, Kolins lēnām pacēla acis un ieraudzīja Bilu Bērtonu, kurš stāvēja, turēdams aiz stobra pistoli. Viņš skatījās lejup uz Frenku.

-   Ejam, Tim.

Kolins grīļodamies piecēlās, paskatījās uz pakritušo policistu un pielika savu ieroci pie Frenka galvas. Bērtona lielā roka viņu apturēja.

-   Viņš ir policists. Mēs nenogalinām policistus. Mēs vairs nevienu neslepkavosim, Tim. Bērtons pētīja savu kolēģi, un viņam pa galvu jaucās nemierīgas domas, redzot, cik mierīgi un lietišķi, bez sirdsapziņas pārmetumiem, jaunākais aģents izturējās pret algota slepkavas lomu.

Kolins, paraustījis plecus, noslēpa ieroci.

Bērlons paņēma kastīti, paskatījās lejup uz detektīvu un pēc tam uz klaidoņa stīvo ķermeni. Viņš pašūpoja galvu un ar nicinājumu un pārmetumu paraudzījās uz partneri.

Pēc dažām minūtēm abi bija prom. Setam Frenkam izlauzās skaļš vaids. Viņš mēģināja piecelties, bet tad krita atpakaļ bezsamaņā.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Keita gulēja gultā, bet viņai nenāca miegs. Savas guļamistabas griestos viņa saskatīja dažādus tēlus citu par citu šausmīgākus. Viņa paraudzījās uz mazo pulksteni uz naktsskapīša. Tas rādīja trīs no rīta. Žalūzijas bija nedaudz paceltas, un viņa varēja saskatīt piķa melno tumsu laukā. Keita dzirdēja lietus lāses sitamies pret palodzi. Parasti tās nomierināja, bet tagad tās tikai pastiprināja nerimstošo pulsāciju Keitas smadzenēs.

Kad iezvanījās telefons, sākumā viņa nepakustējās. Viņas locekļi bija tik smagi, ka šķita, tiem nepieplūst asinis. Vienu satraucošu mirkli viņa domāja, ka noticis asinsizplūdums smadzenēs. Beidzot, pēc piektā zvana viņai izdevās pacelt klausuli.

-   Hallo? Keitas balss drebēja. Viņas nervi uzdeva.

-   Keit, man nepieciešama tava palīdzība.

*  * *

Pēc četrām stundām viņi sēdēja mazā delikatešu veikaliņa priekšā, parkā savā jaunības randiņu vietā, pēc tik daudz gadiem. Laiks bija pasliktinājies. Smagām pārslām krita sniegs un padarīja braukšanu gandrīz neiespējamu. Uz ielām bija tikai neprātīgie, kas spītēja putenim.

Džeks paskatījās uz Keitu. Viņš bija novilcis savu jaku ar kapuci, bet slēpotāja cepuri paturējis galvā. Viņa seju klāja vairākas dienas neskūta bārda, un uz acīm bija bie

zas brilles, kas tik labi noslēpa viņa vaibstus, ka Keitai bija divreiz jāapskatās, pirms viņa to pazina.

-    Vai tu esi pārliecināta, ka neviens tev nesekoja? Viņš nemierīgi paraudzījās uz Keitu. Kafijas tase daļēji aizsedza skatu, bet viņa pamanīja sasprindzinājumu Džeka sejā. Bija skaidrs, ka viņš ir tuvu sabrukumam.

-   Es izdarīju, kā tu sacīji. Braucu ar metro, diviem takšiem un autobusu. Ja kāds tādā putenī varētu mani panākt, tad tas nebūtu cilvēks.

Džeks nolika savu kafiju.

-   Izskatās, ka viņi to nav spējuši.

Pa telefonu Džeks nebija tieši norādījis tikšanās vietu. Viņš domāja, ka noklausīšanās aparatūra uzstādīta visiem, kas bija saistīti ar viņu. Džeks tikai minējis “parasto” tikšanās vietu, pārliecināts, ka Keita sapratīs. Un viņa bija sapratusi. Viņš skatījās laukā pa logu. Viņu varēja apdraudēt jebkurš garāmgājējs. Džeks Keitai pasniedza laikrakstu Post. Titullapā bija atmaskojošs raksts, un, to lasot, Džeks bija dusmās trīcējis.

Seta Frenka veselības stāvoklis bija stabils. Viņš atradās Džordža Vašingtona universitātes slimnīcā ar smadzeņu satricinājumu. Klaidonis pagaidām nebija identificēts. Viņam nebija paveicies. Un pašā centrā bija aprakstīts vientuļais noziedznieks Džeks Grehems. Izlasījusi to, Keita uz viņu paskatījās.

-   Laiks iet. Džeks izdzēra kafiju un piecēlās.

Taksometrs viņus izlaida pie Džeka moteļa Aleksandrijas

vecpilsētas nomalē. Viņš paraudzījās pa labi, pa kreisi un aiz muguras, kamēr abi devās uz viņa numuru. Aizslēdzis un aizbultējis durvis, viņš noņēma savu slēpotāja cepuri un brilles.

-   Ak, Dievs! Džek, man ļoti žēl, ka tu esi iejaukts šajā lietā. Pāri istabai Džeks redzēja, kā viņa nodreb, un pēc

mirkļa viņš bija blakus Keitai un to apkampa. Viņš juta, kā Keita pamazām nomierinās.

-   Es pats iesaistījos šajā lietā, tagad man pašam jāatbrīvojas no saistībām. Viņš centās smaidīt, bet tas neizkliedēja Keitas bailes par to, ka viņš drīz varētu pievienoties viņas tēvam.

-   Es tavā automātiskajā atbildētājā atstāju kādu duci telefonogrammu.

-   Es tās neiedomājos pārbaudīt, Keit. Nākošās pusstundas laikā viņš viņai pārstāstīja pēdējo dienu notikumus. Ar katru jaunu atklāsmi viņas acīs atspoguļojās pieaugošs nemiers.

-Mans Dievs!

Viņi kādu brīdi klusēja.

-   Džek, vai tu vari iedomāties, kas aiz tā visa slēpjas?

Džeks pašūpoja galvu un viņam izlauzās kluss vaids.

-   Manā rīcībā ir vairāki pieņēmumi, bet neviens no tiem nepalīdz veidot kopainu. Es ceru, ka drīz situācija mainīsies.

Keitas acis izteica visu. Par spīti maskēšanās pasākumiem un pārbraucieniem, par spīti viņa iedzimtajai spējai cīnīties, tie viņu vienalga atradīs. Vai nu policisti, vai tie, kas viņu gribēja nogalināt. Tas bija tikai laika jautājums.

-   Bet viņi taču atguva to, ko gribēja? Keitas balss izdzisa. Viņa lūdzoši skatījās uz Džeku.

Viņš atgūlās gultā un izstaipīja nogurušos locekļus. Bija tāda sajūta, it kā tie viņam vairs nepiederētu.

-    Ar šo atziņu es nevaru justies pasargāts, Keit. Džeks apsēdās gultā un paskatījās pāri istabai uz lētu gleznu ar Pestītāju pie sienas. Viņš bija gatavs pieņemt dievišķo iejaukšanos. Pietiktu ar pavisam mazu brīnumu.

-   Bet tu nevienu neesi nogalinājis, Džek. Tu man teici, ka Frenks to ir sapratis. Arī Kolumbijas apgabala policisti

' sapratīs.

-   Tu tā domā? Frenks mani pazīst, Keit, bet es vienalga sākumā saklausīju šaubas viņa balsi. Viņš iedomājās par glāzi, bet nav nekādu pierādījumu, ka kāds būtu mēģinājis viltot pirkstu nospiedumus uz pistoles. Otrkārt, pastāv skaidra liecība, ka es esmu nogalinājis divus cilvēkus, vai trīs, ja skaita pagājušo nakti. Mans advokāts man ieteiks vienoties par sadarbību ar policiju un cerēt, ka soda mērs būs no divdesmit gadiem līdz mūža ieslodzījumam, ar iespēju atbrīvot saskaņā ar nosacījumu. Es pats to ieteiktu. Ja es nokļūšu tiesas zālē, man vairs nebūs nekādu cerību. Manā rīcībā ir tikai daži pieņēmumi, kā saistīt Luteru un Valteru Salivenu, un visus pārējos vienā kopainā, apsūdzot sazvērestībā. Tiesnesis mani tikai izsmies. Zvērinātie to nevēlēsies noklausīties. Tur nav nekā, ko dzirdēt.

Džeks piecēlās un atbalstījās pret sienu, iebāzis rokas kabatās. Viņš neskatījās uz Keitu. Viņu gaidīja pastardiena.

-    Es nomiršu kā sirmgalvis cietumā, Keit. Tas vēl ir jautājums, vai es nodzīvošu tik ilgi.

Viņa apsēdās uz gultas malas, salikusi rokas klēpī. Kā akmens, kas iemests dziļos tumšos ūdeņos, viņu pārņēma bezcerība.

*  * *

Sets Frenks atvēra acis. Sākumā viņš neko nevarēja saprast. Viņa prāts bija kā liels tīrs audekls, uz kura izlaistīta melnā, baltā un pelēkā krāsa, veidojot lipīgu muklāju. Pēc dažiem satraucošiem mirkļiem viņš spēja atšķirt palātas kontūras. Tā bija ar asiem stūriem, sniegbaltā krāsā un hromētiem durvju un logu rokturiem.

-   Mierīgāk, leitnant. Ne tik strauji.

Frenks ieskatījās Lauras Saimonas sejā. Viņas smaids

nespēja pilnībā noslēpt rūpju līnijas ap acīm. Varēja dzirdēt, ka viņa atviegloti nopūtās.

-   Tava sieva nupat aizgāja, lai apskatītos, kā klājas bērniem. Viņa te nosēdēja visu nakti. Es viņai teicu, ka tu pamodīsies, tiklīdz viņa būs prom.

-   Kur es atrodos?

-   Džordža Vašingtona slimnīcā. Ja jau tu gribēji dabūt pa galvu, vismaz labi, ka izvēlējies tādu vietu, kas bija tuvu slimnīcai. Saimona noliecās pār gultu, lai Frenkam nevajadzētu grozīt galvu. Viņš skatījās augšup viņai sejā.

-   Set, vai tu atceries, kas notika?

Frenks mēģināja atsaukt atmiņā pagājušo nakti. Vai tas notika vakar?

-   Kāda šodien diena?

-   Ceturtdiena.

-   Tātad tas notika vakar?

-   Aptuveni ap vienpadsmitiem. Vismaz ap to laiku tevi atrada. Un to otru puisi.

-   Otru puisi? Frenks tik strauji pagrieza galvu, ka asa sāpe iedūrās viņam pakausī. 1

-   Neuztraucies, Set. Laura kādu brīdi kārtoja Frenka spilvenu.

-   Tur bija vēl viens vīrs bezpajumtnieks. Policija viņu joprojām nav identificējusi. Viņš dabūja tādu pašu sitienu pa pakausi. Iespējams, ka tūlīt pat nomira. Tev paveicās.

Frenks uzmanīgi pieskārās sāpošajiem deniņiem. Viņš nejutās nekāds veiksminieks.

-   Vai ir vēl kāds cietušais?

-Kas?

-   Vai viņi atrada vēl kādu?

-   Nē. Bet tu tam nespēsi noticēt. Vai tu atceries to advokātu, kurš kopā ar mums noskatījās video ierakstu?

Frenks saspringa.

-   Jā, Džeks Grehems.

-   Tieši tā. Tas puisis nogalinājis divus cilvēkus savā juridiskajā firmā un redzēts skrienam prom no metro ap to pašu laiku, kad apstrādāja tevi un to otru. Kur vien viņš parādās, viņš sēj šausmas. Un viņš izskatījās pēc tipiska Misters Amerika.

-    Vai vini vēl nav atraduši Džeku? Vai viņš noteikti

a >

aizlaidās?

Laura uz viņu dīvaini paskatījās.

-   Viņš izkļuva no metro stacijas, ja tu to gribi uzzināt. Bet tas ir tikai laika jautājums. Viņa paskatījās laukā pa logu un pasniedzās pēc rokassomiņas. Ar tevi grib aprunāties apgabala policisti, tiklīdz tu būsi spējīgs.

-   Es nezinu, vai varēšu viņiem palīdzēt. Es nemaz tik daudz neatceros, Laura.

-    Tev ir īslaicīgs atmiņas zudums. Tev tā, iespējams, atgriezīsies.

Viņa uzvilka savu žaketi. l Man jāiet. Kādam taču jāuzņemas rūpes par Midltonas apgabala bagātnieku un slavenību drošību, kamēr tu te vārties un blenz griestos. Viņa pasmaidīja. Novēlu, lai tev tas nekļūst par ieradumu, Set. Mēs jau sākām uztraukties, ka būs jāpieņem jauns detektīvs.

-   Kur jūs sameklētu tik smuku kā mani?

Laura iesmējās.

-   Pēc dažām stundām tava sieva būs atpakaļ. Tev vienalga jāatpūšas. Viņa pagriezās uz durvju pusi.

-   Starp citu, Set, ko tu darīji Faragutas Rietumu metro stacijā tik vēlā vakara stundā?

Frenks uzreiz neatbildēja. Viņam nebija atmiņas zudums. Viņš skaidri atcerējās tā vakara notikumus.

-   Set?

-   Neesmu drošs, Laura. Viņš aizvēra acis un tad atkal tās atvēra. Es vienkārši neatceros.

-   Neuztraucies, tev atgriezīsies atmiņa. Pa to laiku viņi notvers Grehemu, un varbūt tas palīdzēs visu noskaidrot.

Kad Laura aizgāja, Frenks nespēja nogulēt. Džeks bija kaut kur pilsētā. Viņš varbūt sākumā bija domājis, ka detektīvs viņu ievilinājis slazdā. Ja Džcks būtu redzējis avīzi, viņš zinātu, ka Frenks bi ja nejauši uzdūries slēpnim, kas gaidīja advokātu.

Bet tagad viņi bija ieguvuši vēstuļu nazi. Tas atradās kastītē, Frenks bija pārliecināts. Un bez tā viņiem vairs nebija nekādas iespējas noķert šos cilvēkus.

Frenks no jauna pūlējās piecelties. Viņam bija pievie'nota intravenozā sistēma, un asinsspiediens viņam lika nekavējoši atgulties. Frenkam bija jātiek no šejienes prom un jāsatiek Džeks. Pašlaik gan viņš nezināja, kā to izdarīt.

*  * *

-   Tu teici, ka tev nepieciešama mana palīdzība? Ko es varu izdarīt? Keita skatījās Džekam acīs. Viņas sejā neredzēja iebildumus.

Džeks sēdēja gultā viņai blakus. Viņš izskatījās norūpējies.

-   Es tomēr šaubos, vai drīkstu tevi iesaistīt šajā pasakumā. Es domāju, vai, tev piezvanot, es rīkojos pareizi.

-   Džek, pēdējo četru gadu laikā esmu visu laiku tikusies ar izvarotājiem, bruņotiem laupītājiem un slepkavām.

-   Es saprotu, bet tu vismaz apzinājies, kas viņi ir. Šinī gadījumā viss ir neskaidrs. Visapkārt slepkavo cilvēkus, Keit. Tas ir nopietni.

-   Es neiešu prom, kamēr tu man neatļausi tev palīdzēt.

Džeks vilcinājās, uz viņu neskatīdamies.

-   Džek, ja tu nepiekritīsi, tad es tevi nodošu policijai.

Viņš paskatījās uz Keitu.

-   Un tu to izdarīsi, ko?

-   Pilnīgi noteikti. Es pašlaik pārkāpju visus likumus, būdama šeit kopā ar tevi. Ja tu man ļausi piedalīties, es aizmirsīšu, ka tevi šodien satiku. Ja ne…

Viņas acīs bija tāda izteiksme, ka, par spīti visām bīstamajām iespējām, Džeks jutās laimīgs, ka viņš šeit atradās tieši šobrīd.

-   Labi, tu būsi mana un Seta kontaktpersona. Viņš ir vienīgais, uz kuru es varu paļauties, neskaitot tevi.

-   Bet tu pazaudēji to priekšmetu. Kā gan viņš var palīdzēt? Keita neslēpa nepatiku pret detektīvu.

Džeks piecēlās un sāka staigāt šurp tur. Beidzot viņš apstājās un paskatījās uz Keitu.

-   Vai tu zini, kas tavam tēvam bija raksturīgs? Viņam vienmēr padomā bija dubultmēģinājuma plāns.

Keita sausi atbildēja.

-   Es atceros.

-   Es paļaujos uz šo rakstura iezīmi.

-   Par ko tu runā?

-   Par to, ka šajā gadījumā Luteram bija dubultnodrošinājuma plāns.

Keita pavērtu muti skatījās uz Džeku.

*  t ♦

-   Misis Brūma?

Durvis vēl mazliet pavērās, un Edvīna Brūma paraudzījās laukā.

-Jā?

-    Mani sauc Keita Vitneja. Luters Vitnejs bija mans

tēvs. Keita atviegloti uzelpoja, kad vecā sieviete viņai uzsmaidīja.

-  Es zināju, ka esmu jūs jau iepriekš redzējusi. Luters vienmēr rādīja jūsu fotogrāfijas. Jūs esat skaistāka nekā bildēs.

-   Paldies.

Edvīna parāva durvis vaļā.

-   Par ko gan es domāju. Jūs droši vien esat nosalusi. Lūdzu, nāciet iekšā.

Edvīna viņu ieveda mazajā dzīvojamajā istabiņā, kur uz dažādām mēbelēm sēdēja trīs kaķi.

-   Es nupat uzvārīju svaigu tēju, vai jūs vēlētos?

Keita vilcinājās. Laika bija maz. Tad viņa paskatījās uz šaurajām telpā. Stūrī atradās klavieres, ko klāja bieza putekļu kārta. Keita paskatījās sievietes vājredzīgajās acīs. Viņai bija atņemts arī muzicēšanas prieks. Vīrs miris, viņas vienīgā meita arī. Nez vai viņu apmeklēja daudz ciemiņu?

-   Paldies, labprāt.

Abas sievietes ierīkojās uz veciem, bet ērtiem krēsliem. Keita malkoja stipro tēju un atmāiga. Viņa atglauda matus no sejas un paskatījās uz paveco sievieti, kuras skumjās acis bija vērstas uz Keitu.

-   Man žēl jūsu tētiņa, Keit. Es saprotu, ka jums abiem bija nesaskaņas. Bet tik labu cilvēku kā Luters es nekad dzīvē neesmu satikusi.

Keita juta siltumu no šiem vārdiem.

-   Paldies. Mums abām šai sakarā nācies daudz ko pārdzīvot.

Edvīnas skatiens aizklīda līdz mazam galdiņam pie loga, un Keita tam sekoja. Uz galda bija vairākas Vandas Brūmas fotogrāfijas. Viņa tajās izskatījās laimīga. Vanda bija ļoti līdzīga mātei.

Svētnīca. Keita atcerējās sava tēva kolekciju.

-   Jā, patiesi. Edvīna atkal uz viņu palūkojās.

Keita nolika tēju.

-   Misis Brūma, man nepatīk tūlīt pat ķerties pie lietas, bet man patiesi nav daudz laika.

Vecā sieviete nogaidoši paliecās uz priekšu.

-   Jūs ieradāties sakarā ar Lutera un manas meitas nāvi?

Keita izskatījās pārsteigta.

-   Kāpēc jūs tā domājat?

Edvīna vēl vairāk paliecās uz priekšu un runāja čukstus.

-   Tāpēc, ka es zinu, ka Luters nenogalināja misis Salivenu. Esmu par to pārliecināta, it kā pati būtu redzējusi savām acīm.

Keita izskatījās apjukusi.

-   Vai jums ir kādi pieņēmumi, kas …

Edvīna skumīgi šūpoja galvu.

-Nē. Nē. Nezinu.

-   Bet kā tad jūs zināt, ka mans tēvs to neizdarīja?

Varēja redzēt, ka viņa vilcinājās. Edvīna atslīga krēslā

un aizvēra acis. Kad viņa tās beidzot atvēra, Keita nebija pat pakustējusies.

-   Jūs esat Lutera meita, un jums jāzina patiesība. Viņa apklusa, iedzēra malku tējas un, noslaucījusi lūpas salvetē, ierīkojās krēslā. Viņai, klēpī ielēca melns persiešu kaķis un iekārtojās gulēšanai. Es pazinu jūsu tēvu. Zināju par viņa pagātni. Viņš un Vanda viens otru iepazina, kad pirms daudziem gadiem viņa iekļuva nepatikšanās, Luters viņai palīdzēja nostāties uz kājām un atgriezties godīgā dzīvē. Es vienmēr viņam būšu pateicību parādā par to. Luters mums ar Vandu palīdzēja, kad tas bija nepieciešams, īstenībā, Keit, jūsu tēvs tonakt atradās tajā mājā tikai Vandas dēļ.

Edvīna turpināja stāstīt. Kad viņa bija beigusi, Keita atspiedās pret krēsla atzveltni un juta, ka aiztur elpu. Viņa izelpoja ar skaļu nopūtu un šķita, ka tas atbalsotos mazajā istabiņā.

Edvīna neko neteica, bet ar savām lielajām, skum jajām acīm turpināja vērot jauno sievieti. Beidzot viņa sakustējās. Sarepējusī roka noglaudīja Keitas ceļgalu.

-   Luters tevi, bērns, mīlēja. Vairāk par visu.

-   Es to saprotu…

Edvīna lēnām pagrozīja galvu.

-   Viņš nekad jūs nevainoja par to, ko jūs jutāt pret viņu. Patiesībā viņš teica, ka jūs rīkojāties pareizi.

-   Viņš tā teica?

-   Viņš tik ļoti ar jums lepojās ar to, ka jūs esat juriste. Viņš man teica: “Mana meita ir sasodīti laba juriste. Viņai rūp taisnīgums, un viņai ir taisnība.”

Keitai noreiba galva. Ar sajūtām, kuras viņai uzmācās, bija grūti cīnīties. Viņa berzēja pakausi un kādu brīdi skatījās laukā pa logu. Pa ielu aizbrauca melns limuzīns un nozuda. Viņa ātri paskatījās uz Edvīnu.

-    Misis Brūma, paldies, ka man visu to pastāstījāt. Manam apmeklējumam ir īpašs nolūks. Man nepieciešama jūsu palīdzība.

-   Es darīšu, ko varēšu.

-   Mans tēvs jums atsūtīja paciņu.

-   Jā. Un es to nosūtīju misteram Grehemam, kā Luters lika.

-   Jā, es zinu. Džeks to saņēma, bet kāds… kāds to viņam atņēma. Mēs domājām, varbūt mans tēvs jums atsūtīja vēl kaut ko, kas mums varētu palīdzēt.

Edvīnas acis vairs neizskatījās skumjas. Skatiens kļuva vērīgs, un viņa paskatījās pār Keitas plecu.

-   Aiz jums pa kreisi, klavieru sēdeklī ir dziesmu grāmata.

Keita atvēra klavieru sēdekli un izņēma dziesmu grāmatu. Starp lappusēm bija mazs sainītis.

-   Luters bija vīrs, kas vienmēr visu paredzēja. Otru tādu es savā dzīvē neesmu sastapusi. Viņš teica, ja kaut kas noies greizi ar paciņas nosūtīšanu, tad man jānosūta šis sainītis misteram Grehemam. Es jau gatavojos to darīt, kad uzzināju par viņu pa televizoru. Vai man taisnība, ka misters Grehems nav vainīgs?

Keita pamāja.

-   Es vēlētos, kaut visi domātu tāpat kā jūs.

Keita gribēja atvērt sainīti.

Viņu pārsteidza Edvīnas asais tonis.

-    Nedariet to, Keit. Jūsu tēvs teica, ka tikai Džeks Grehems drīkst apskatīties, kas tur ir iekšā. Tikai viņš. Es domāju, ka būs labāk, ja izpildīsiet viņa novēlējumu.

Keita vilcinājās, cīnīdamās ar dabisku ziņkārību.

-   Vai viņš jums vēl kaut ko teica? Varbūt to, ka viņš zināja, kas nogalināja Kristīni Salivenu?

-   Viņš noteikti zināja.

Keita vērīgi paskatījās uz Edvīnu.

-   Bet viņš nepateica, kurš tas bija?

Edvīna enerģiski purināja galvu.

-   Viņš tomēr pateica vienu lietu.

-   Kādu?

-   Viņš sacīja ja viņš man pateiktu, kas to izdarīja, es viņam neticētu.

Keita apsēdās un kādu brīdi pārdomāja.

-   Ko gan viņš ar to domāja?

-   Mani tas pārsteidza.

-   Kāpēc? Kāpēc tas jūs pārsteidza?

-   Tāpēc, ka Luters bija visgodīgākais virs, kādu man gadījies sastapt. Es ticēju visam, ko viņš man teica kā Evaņģēlijam.

-  Tātad viņš tur redzēja kaut ko tādu, kam pat jūs nevarētu noticēt?

-   Pareizi. Es tieši tā iedomājos.

Keita piecēlās, lai ietu.

-   Paldies, misis Brūma.

-   Lūdzu sauciet mani par Edvīnu. Jocīgs vārds, bet tas ir vienīgais, kas man vēl atlicis.

Keita pasmaidīja.

-    Kad viss būs beidzies, Edvīna, es… es vēlētos atgriezties un jūs apciemot, ja jums nav nekas pret to. Tad parunāsim vairāk par šīm lietām.

-   Es to ļoti vēlētos. Vecumam ir savas labās un sliktās puses. Būt vecai un vientuļai ir pavisam skumji.

Keita uzvilka mēteli un piegāja pie durvīm, noslēpusi sainīti rokassomiņā.

-Tas palīdzēs jums viņu atrast, keit, vai ne?

Keita pagriezās apkārt.

-   Ko, lūdzu?

-   To neticamo personu. Tādu nevarētu būt pārāk daudz.

*  * *

Slimnīcas drošības sargs gara auguma korpulents vīrs, jutās šausmīgi neērti.

-   Es īsti nezinu, kas notika. Es biju izgājis varbūt divas, visaugstākais trīs minūtes.

-   Jūs vispār nedrīkstējāt atstāt savu posteni, Monro. Maza auguma uzraugs skatījās tieši apsarga acīs, un lielais vīrs stipri svīda.

-   Kā jau teicu, viena dāma man lūdza palīdzēt panest viņas somu, un es palīdzēju.

-   Kāda dāma?

-   Es jau jums teicu, viena dāma. Jauna, skaista, ģērbusies lietišķā kostīmā. Inspektors nepatikā novērsās. Viņš protams nezināja, ka šī dāma bija Keita Vitneja un ka viņa kopā ar Setu Frenku viņas mašīnā jau atradās piecu kvartālu attālumā no slimnīcas

*  * *

-   Vai sāp? Keita uz viņu paskatījās, bet ne viņas sejas izteiksme, ne balss neizrādīja īpašu žēlsirdību.

Frenks nedroši aptaustīja nosaitēto galvu.

-   Jūs jokojat. Mana sešgadīgā meita prot iesist stiprāk. Viņš apskatīja mašīnas interjeru. Vai jums neatrastos kāda cigarete? Vai jūs nezināt, kopš kura laika slimnīcās neļauj smēķēt?

Viņa parakņājās rokassomiņā un pameta viņam iesāktu paciņu.

Frenks aizsmēķēja un vēroja Keitu cauri dūmu mākonim.

-   Starp cilu, jums labi iznāca ar to noīrēto policistu. Jūs varētu filmēties.

-   Lieliski. Es pašlaik gatavojos mainīt darbu.

-   Kā klājas jūsu draugam?

-   Viņš pagaidām atrodas drošībā. Palīdzēsim viņam to saglabāt.

-  Es nevarēju iedomāties, ka tā notiks ar jūsu tēvu, tieši manu acu priekšā.

-   Džeks teica.

-   Bet jūs viņam neticat?

-   Kāda tam nozīme, kam es ticu?

-   Ir nozīme. Man tas ir svarīgi, Keit.

Viņa apstājās pie sarkanās gaismas.

-   Labi. To var pateikt ari savādāk. Es domāju, ka jūs nevēlējāties, lai tā notiktu. Vai būs labi diezgan?

-   Pagaidām var iztikt.

*  * *

Džeks pagriezās ap stūri un centās nomierināties. Beidzot galvaspilsētā bija norimusi sniega vētra. Lai gan vairs nesniga slapjš sniegs,' termometrs rādīja divdesmit grādus zem nulles, un pūta spēcīgs vējš. Džeks ar elpu sasildīja sastingušos pirkstus un izberzēja acis, kas sūrstēja no bezmiega. Uz tumšo, nemierīgo debesu fona vīdēja mēness sirpis un izstaroja maigu, zeltainu gaismu. Džeks apskatīja apkārtni. Ielas pretējā pusē bija tumša un pamesta māja. Ēka, kuras priekšā viņš stāvēja, jau sen bija slēgusi savas durvis. Daži garāmgājēji drosmīgi cīnījās ar bargajiem laika apstākļiem, taču ilgu laiku Džeks stāvēja viens pats. Beidzot viņš patvērās zem ieejas jumtiņa un gaidīja.

Trīs kvartālus tālāk, ietves mala, apstājās taksometrs. Tā aizmugures durvis atvērās, un trotuāram pieskārās kājas zempapēžu kurpēs. Taksometrs tūlīt pat aizbrauca, un pēc mirkļa iela atkal bija klusa. Keita savilka mēteli ciešāk un steidzās uz priekšu. Kad viņa gāja garām nākošajam kvartālam, kāda mašīna ar izslēgtām ugunīm pagriezās ap stūri un lēnām viņai sekoja. Viņa neskatījās atpakaļ, visu savu uzmanību pievērsusi pakāpieniem.

Džeks redzēja, kā viņa pagriezās ap stūri. Pirms došanās uz priekšu viņš sākumā paskatījās uz visām pusēm. Šo paradumu Džeks bija apguvis ātri un cerēja, ka ļoti drīz varēs no tā atkal atradināties. Viņš aši devās Keitai pretim. Iela bija klusa. Ne Keita, ne Džeks neievēroja limuzīna

priekšgalu, tam lēni virzoties gar stūra ēkas fasādi. Mašīnā šoferis lūkojās nakts binoklī, ko preču pasūtījumu katalogs bija izreklamējis kā jaunāko padomju tehnikas sasniegumu. Bijušie komunisti varēja nezināt, kā vadīt demokrātisku, kapitālistisku sabiedrību, tomēr viņi prata ražot kārtīgu militāro tehniku.

-   Tu esi nosalis. Cik ilgi tu jau gaidi? Keita pieskārās Džeka rokai, un cauri viņas ķermenim izšāvās ledaina sa-

* *

jūta.

-   Ilgāk, kā nepieciešams. Moteļa numurā man uzmācās izmisums. Man vajadzēja ieelpot svaigu gaisu. Nekāds labais cietumnieks no manis neiznāks. Es klausos.

Keita atvēra savu rokassomiņu. Viņa bija Džekam zvanījusi no telefona automāta. Viņa nevarēja viņam pateikt, kas tas ir. Džeks piekrita Edvīnai Brūmai ja riskē, tad tas jādara vairākkārt. Keita bija paveikusi pietiekoši daudz.

Džeks satvēra sainīti. Nebija nemaz tik grūti uzminēt tā saturu. Tur bija fotogrāfijas.

Paldies Dievam, Luter, tu neliec vilties.

-   Vai ar tevi viss kārtībā? Džeks viņu nopētīja.

-   Es turos.

-   Kur ir Sets?

-   Tepat tuvumā. Viņš mani aizvedīs mājās.

Abi skatījās viens otram acīs. Džeks saprata, ka būtu labāk, ja Keita dotos projām. Varbūt viņai uz kādu laiku vajadzētu atstāt valsti, kamēr viss būs beidzies vai arī viņš tiks sodīts par slepkavību. Pēdējā gadījumā viņas vēlēšanās uzsākt jaunu dzīvi būtu tas pareizākais.

Taču Džeks negribēja, lai viņa dotos prom.

-   Paldies. Tas izklausījās tā, it kā. Keita nupat būtu Džekam atnesusi pusdienas vai viņš būtu izņēmis drēbes no ķīmiskās tīrītavas.

-   Džek, ko tu tagad taisies darīt?

-   Es vēl neesmu izlēmis. Bet izšķirošais brīdis tuvojas. Es nedomāju padoties bez cīņas.

-   Tu pat nezini, ar ko tu cīnies. Nez vai tā ir godīga cīna.

>

-   Kas saka, ka tai jābūt godīgai?

Viņš Keitai uzsmaidīja. Vējs pluinīja vecas avīzes pa ielu.

-   Būs labāk, ja tu iesi. Te nav tik droši.

-   Man līdzi ir piparu gāzes baloniņš.

-   Gudra meitene.

Viņa pagriezās, lai ietu, bet tad satvēra Džeka roku.

-   Džek, lūdzu, esi uzmanīgs.

-   Es vienmēr uzmanos. Esmu taču jurists.

-   Džek, es runāju nopietni.

Viņš paraustīja plecus.

-   Es zinu. Es apsolu, ka būšu pēc iespējas piesardzīgāks. To teicis, viņš tuvojās Keitai un noņēma cepuri.

Nakts tālskatis pavērsās pret Džeka seju un tad tika nolaists. Trīcoša roka paņēma mobilo telefonu.

Džeks un Keita stāvēja apkampušies. Lai gan Džeks izmisīgi vēlējās viņu noskūpstīt, šajos apstākļos viņš apmierinājās ar vieglu lūpu pieskārienu viņas kaklam. Kad viņi viens no otra atrāvās, Keitas acīs bija pavīdējis miklums. Džeks pagriezās un ātri devās prom.

Kamēr Keita gāja atpakaļ, lejup pa ielu, viņa neievēroja mašīnu, kura, novirzījusies no kursa, šķērsoja ielu un gandrīz uzbrauca uz trotuāra. Šofera durvīm atsitoties vaļā, Keita atkāpās. Tālumā varēja dzirdēt sirēnu kaucienus. Tie tuvojās. Keita instinktīvi paskatījās atpakaļ. Džeks bija izgaisis. Kad viņa pagriezās pret mašīnu, viņā noraudzījās pašapmierinātu acu pāris zem kuplām uzacīm.

-   Es cerēju, ka mūsu celi atkal krustosies, Vitneja kundze.

Keita raudzījās uz šo vīru, bet nespēja viņu atpazīt. Viņš izskatījās vīlies.

-   Bobs Geivins. No laikraksta Post.

Viņa paskatījās uz viņa mašīnu. Viņa to jau agrāk bija redzējusi pabraucam garām Edvīnas Brūmas mājai.

-   Jūs mani izsekojat?

-   Jā. Es sapratu, ka jūs mani agri vai vēlu aizvedīsiet pie Grehema.

-   Policija? Keita ātri pagrieza galvu. Sirēnai kaucot, uz šo pusi drāzās patruļas mašīna. Jūs viņus izsaucāt?

Geivins smaidīdams pamāja. Viņš acīmredzot bija ar sevi apmierināts.

-   Pirms ierodas policisti, es domāju, ka mēs varētu noslēgt nelielu vienošanos. Jūs man sniedzat ekskluzīvu informāciju visus sīkumus par Džeku Grehemu, un es savu rakstu izmainu tā, ka no līdzzinātājas jūs kļūstat par nevainīgu garāmgājēju.

Keita nikni skatījās uz žurnālistu. Viņas dusmas bija krājušās veselu mēnesi, un Bobs Geivins atradās tieši eksplozijas epicentrā.

-    Pasteidzieties, Keit, viņš mudināja. Jums nav daudz laika. Jūs neiesēdinās, un es saņemšu sen gaidīto Pulicera prēmiju savas piecpadsmit godināšanas minūtes. Kā būs?

Viņa atbildēja pārsteidzoši mierīgi, it kā mēnešiem ilgi būtu to izmēģinājusi.

-   Sāpes, mister Geivin, jūs saņemsiet piecpadsmit sāpju minūtes. — Kamēr viņš skatījās uz Keitu, viņa izvilka mazo gāzes baloniņu un, pavērsusi to tieši pret viņa seju, nospieda slēdzi.

Piparu gāze trāpīja Geivinam tieši acīs un degunā, nokrāsodama viņa seju sarkanu. Kad policisti izkāpa no mašīnas, Bobs Geivins vārtījās pa trotuāru, saķēris seju, un neveiksmīgi mēģināja sev izskrāpēt acis.

*  * *

Sadzirdējis sirēnu, Džeks drāzās lejup pa šķērsielu.

Viņš atspiedās pret mājas sienu, cīnīdamies pēc elpas. Viņam sāpēja plaušas, un aukstums knieba vaigos. Izvēlēdamies šo tuksnesīgo rajonu, viņš bija pieļāvis taktisku kļūdu. Džeks bija saredzams kā melna skudra uz baltas papīra lapas. Sirēnas tagad bija saplūdušas kopā, un viņš nespēja noteikt, no kuras puses tās nāca.

Faktiski policijas mašīnas tuvojās no visiem virzieniem. Džeks aizskrēja līdz nākamajam stūrim un, apstājies, palūkojās ap to. Viņš ieraudzīja, ka policija bija bloķējusi ielas galu. Viņu stratēģija bija viegli atšifrējama. Policisti zināja viņa vispārējās koordinātes. Viņi norobežos plašu teritoriju un to sistemātiski pārbaudīs. Viņu rīcībā bija cilvēki un laiks.

Džeka vienīgā priekšrocība bija tā, ka viņš labi pazina šo apvidu. Kad viņš strādāja par valsts aizstāvi, daudzi viņa klienti nāca no šī rajona. Viņi nesapņoja par koledžu, universitāti, labu darbu, mīlošu ģimeni un greznu māju nomalē, bet par to, cik naudas varētu iegūt, lai izdzīvotu, pārdodot narkotikas. Izdzīvošana. Tas bija spēcīgs cilvēka instinkts. Džeks cerēja, ka arī viņam tas būs pietiekoši stiprs.

Skrienot lejup pa aleju, viņš nenojauta, ko varētu sastapt. Viņš gan domāja, ka nejaukais laiks būs licis vietējiem noziedzniekiem uzturēties mājās. Viņš gandrīz iesmējās. Neviens no viņa bijušajiem partneriem Patona un

Šova firmā nebūtu tuvojies šim rajonam, kaut ari viņus pavadītu bruņotu vīru nodaļa. Viņš tikpat labi varētu skriet pa Mēness virsmu.

Ar vienu lēcienu viņš bija pāri ķēžu žogam un nedaudz zaudēja līdzsvaru. Atspiedies ar roku pret nelīdzenu ķieģeļu sienu, viņš sadzirdēja divas skaņas savu smago elpu un skrejošu soļu troksni. Tur bija vairāki cilvēki. Viņu bija ieraudzījuši. Viņš bija aplenkts. Drīz pret viņu tiks vērsti šaujamie, un no četrkājainajiem policistu palīgiem nevarēja aizlaisties. Viņš metās laukā no alejas un skrēja uz Indianas avēnijas pusi.

Džeks, mainījis virzienu, skrēja pa citu ielu, bet viņam pretī drāzās jauni vajātāji. Tagad visu izšķirs laiks. Viņš sataustīja paciņu kabatā. Ko lai ar to iesāk? Viņš vairs nevienam neuzticējās. Parasti pēc aresta sastādīja atņemto mantu sarakstu ar visiem nepieciešamajiem parakstiem, kas Džekam neko nenozīmēja. Tas, kurš varēja nogalināt, kad apkārt bija simtiem policistu, un bez pēdām pazust, noteikti mēģinās iegūt cietumnieka pesonīgās mantas no policijas iecirkņa. Un šī paciņa bija viņa vienīgā iespēja. Kolumbijas apgabalā nāves sods bija atcelts, bet mūža ieslodzījums nebija nekas labāks. No daudziem viedokļiem tas šķita pat daudz sliktāks.

Ieskrējis starp divām ēkām, Džeks paslīdēja uz ledus, atsitās pret atkritumu urnu, to apgāzdams, un pakrita uz asfalta. Viņš sāka slīdēt uz ielas pusi, berzēdams nobrāzto elkoni, un sajuta sāpes ceļgalā. Piecēlies sēdus, Džeks sastinga.

Viņu apspīdēja mašīnas priekšējās ugunis, un acis žilbināja policijas zibošā gaisma. Riteņi apstājās pāris sprīžu no viņa galvas. Džeks nespēja pakustēties, viņam trūka elpas.

Mašīnas durvis atsprāga vaļā, un Džeks pārsteigts paskatījās augšup. Tās bija pasažieru puses durvis. Tad atvērās šofera durvis, un spēcīgas rokas satvēra Džeku aiz padusēm.

-Nolādēts, Džek, pacel savu sēžamvietu!

Džeks palūkojās uz augšu un ieraudzīja Setu Frenku.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Bils Bērtons pabāza galvu slepenā dienesta komandpunktā. Tims Kolins sēdēja pie viena no galdiem, pārskatīdams ziņojumus.

-   Nāc, Tim.

Kolins neizpratnē pacēla acis.

Bērtons klusi teica:

-   Viņi to ielenkuši netālu no tiesas nama. Es gribu būt tur klāt. Katram gadījumam.

*  * *

Seta Frenka limuzīns drāzās lejup pa ielu. Zilā signālgaisma lika transportam pašķirties.

-   Kur ir Keita? Džeks gulēja uz aizmugures sēdekļa. Viņam pāri bija pārsegta sega.

-  Pašlaik, iespējams, ka viņai nolasa viņas tiesības. Tad viņai izvirzīs apsūdzību kā līdzzinātājai, par to, ka tev palīdzējusi.

Džeks uzlēca sēdus.

-    Mums jāatgriežas, Set. Es padošos policijai. Viņi Keitu atbrīvos.

-   Protams.

-   Es nejokoju, Set. Džeks bija pārliecies pār priekšējo sēdekli.

-   Es arī ne, Džek. Ja tu atgriezīsies un padosies, Keitai tas nelīdzēs, un tu zaudēsi tās niecīgās cerības, kas tavu dzīvi varētu atgriezt normālās sliedēs.

-Bet Keita…

-   Par Keitu es parūpēšos. Es jau piezvanīju kolēģim. Viņš Keitu sagaidīs. Viņš ir kārtīgs puisis.

Džeks atkrita sēdeklī.

-   Sasodīts!

Frenks atvēra savu logu un, pastiepis roku, noņēma signālgaismu un nometa;sev blakus uz sēdekļa.

-   Kas, pie velna, notika?

Frenks paskatījās aizmugures spogulī.

-   Neesmu drošs. Es pieņemu, ka Keita tikusi izsekota. Es apbraukāju šo rajonu. Mēs norunājām satikties pie konferenču centra pēc tam, kad viņa būs tikusies ar tevi. Sadzirdēju savā policijas rācijā, ka tevi nopeilējuši. Es sekoju vajāšanas norisei pa radio un mēģināju nojaust, kurp tu dosies. Man paveicās. Kad es tevi ieraudzīju izskrienam no alejas, es nespēju noticēt sacām acīm. Kā tu, starp citu, jūties?

-   Labāk nevar būt. Man vajadzētu ar šādām lietām nodarboties vienreiz vai divreiz gadā, lai uzturētu formu. Jāgatavojas Bēgošo noziedznieku olimpiādei.

Frenks pasmējās.

-  Tu joprojām esi dzīvs un joko, mans draugs. Tātad tu saņēmi kādu jauku dāvanu?

Džeks klusi nolamājās. Viņš tik ļoti bija aizrāvies ar bēgšanu no policijas, ka nebija pat paskatījies. Viņš izvilka sainīti.

-   Vai var ieslēgt gaismu?

Frenks ieslēdza griestu gaismu.

Džeks izšķirstīja fotogrāfijas.

Frenks skatījās spogulī.

-   Kas tad mums tur ir?

-   Fotogrāfijas. Tajās redzams vēstuļu nazis.

-   Nekas pārsteidzošs: Vai tu kaut ko vari saskatīt?

Džeks vērīgi pētīja fotogrāfijas vājajā apgaismojumā. Es

neko neredzu. Jums droši vien policijā ir kaut kāda aparatūra, kas parāda skaidrāk.

Frenks nopūtās.

-   Es tev negribu melot, Džek. Ja būtu vēl kādi pierādījumi. Ar to vien mums nesanāks apsūdzība. Ja arī mēs kaut kādā veidā varētu dabūt to, kas līdzinās nospiedumiem, kurš gan varētu konstatēt, kam tie pieder. No fotogrāfijas nevar noteikt DNS paveidu, tik daudz es zinu.

-   Es saprotu. Ne velti četrus gadus nostrādāju par advokātu.

Sets sāka braukt lēnāk. Viņi bija Pensilvānijas avēnijā,

un transporta plūsma pastiprinājās.

-   Tātad kādas ir tavas domas?

Džeks atglauda matus un masēja ar pirkstiem kāju, kamēr pārgāja sāpes ceļgalā.

-   Lai kurš aiz tā visa slēpjas, viņš ļoti gribēja atgūt vēstuļu nazi. Tik ļoti, ka bija gatavs nogalināt tevi, mani, kuru katru, kas pagadītos ceļā. Viņiem uznākusi paranoja.

-   Tavs teiktais saskan ar mūsu teoriju par kādu lielu dūzi, kam nāktos daudz zaudēt, ja viss nonāktu atklātībā. Tātad? Viņi to atguva. Kas mums atliek, Džek?

-   Luters šīs fotogrāfijas neizgatavoja tāpat vien, katram gadījumam, ja kaut kas notiek ar tur redzamo priekšmetu.

-   Par ko tu runā?

-   Atceries, Set, viņš atgriezās valstī. Mēs nekad neuzzināsim, kāpēc.

Frenks apstājās pie sarkanās gaismas. Viņš pagriezās pret Džeku.

-   Taisnība. Viņš atgriezās. Kā tev liekas, kādēļ?

Džeks uzmanīgi iekārtojās aizmugures sēdeklī, noliekdams galvu zem loga līnijas.

-   Es domāju, ka zinu. Atceries, es tev teicu, ka Luters nebija no tiem cilvēkiem, kas ļautu tādām lietām palikt nesodītām. Ja viņš varēja, viņš kaut ko darīja lietas labā.

-   Bet viņš taču atstāja valsti.

-   Es zinu. Varbūt tāds bija viņa sākotnējais plāns. Varbūt viņš par to visu laiku domāja, ja viņam šis pasākums būtu izdevies. Bet viņš tomēr atgriezās. Kaut kas viņam lika mainīt domas. Un viņam bija šīs fotogrāfijas. Džeks izveidoja no tām vēdekli.

Parādījās zaļā gaisma; un Frenks turpināja braukt.

-   Es nesaprotu, Džek, ja viņš gribēja atmaskot to puisi, kāpēc viņš nenosūtīja šīs lietas policijai?

-   Manuprāt, viņš to plānoja galu galā izdarīt. Bet Edvīnai Brūmai viņš teica, ka viņa neticētu, ja viņš izstāstītu, ko redzējis. Ja pat viņa, būdama tuvos draugos ar Luteru, nespētu noticēt viņa stāstam, viņš varbūt domāja, ka viņam neviens neticēs. Bez tam, viņam vajadzētu atzīt laupīšanas faktu, lai pārliecinātu policiju.

-   Labi, tā būtu ticamības problēma. Kāds šeit sakars ar fotogrāfijām?

-   Piemēram, ja gribētu veikt tiešu apmaiņu. Skaidru naudu pret zināmu priekšmetu. Kurā brīdī varētu rasties sarežģījumi?

Frenks atbildēja nekavējoši.

-   Samaksas brīdī. Kā saņemt naudu, lai tevi nenogalina vai nenoķer. Tu vari vēlāk nosūtīt instrukcijas, kur atradīsies šis priekšmets. Visgrūtākā ir naudas saņemšana. Tāpēc cilvēku nolaupīšanu skaits ir samazinājies.

-   Un kā tu to darītu?

Frenks kādu brīdi pārdomāja.

-   Ja iet runa par izpirkuma maksu, kad nav vēlama policijas iejaukšanās, es rīkotos ātri. Es uzņemtos minimālu risku un iegūtu laiku, lai aizlaistos.

-   Kā tu to panāktu?

-   Ar ENP elektronisko naudas pārvedumu. Es kādreiz nodarbojos ar vienu bankas blēžu lietu, kad strādāju Ņujorkā. Tas puisis bija visu nostrādājis pats savā bankā telegrāfa pārskaitījumu nodaļā. Tu nespētu noticēt, kādas summas katru dienu tiek pa to pārskaitītas. Tu arī neticēsi, cik pazūd pa ceļam. Apķērīgs kriminālists var piesavināties nelielas summas dažādās vietās. Tas aizņem tikai dažas minūtes un ir daudz nekaitīgāk, nekā rakņāties parka atkritumu urnā, kur kāds tev var ielaist lodi ribās.

-   Vai sūtītājs var izsekot naudas plūsmai?

-   Protams. Ir jānosauc banka, kurp tiek pārvesta nauda. Tur jābūt rēķinam.

-   Tātad, pieņemot, ka sūtītājs ir pietiekami pieredzējis, var noteikt, kur nauda palikusi. Un kas notiek pēc tam?

-   Sūtītājs var censties iegūt kādu informāciju par rēķinu. Lai gan neviens nebūs tāds muļķis, ka minēs savu īsto vārdu vai sociālās apdrošināšanas numuru. Turklāt tik apķērīgs vīrs kā Vitnejs noteikti visu paredzēja. Līdzko nauda nokļūtu pirmajā bankā, tā tūlīt tiktu pārsūtīta uz citu banku un pēc tam uz nākošo, un tā tālāk. Kādā brīdī varbūt pēdas pazustu. Visbeidzot, tā ir tūlīt saņemama nauda.

-   Izklausās pārliecinoši. Es varu derēt, ka Luters kaut ko tamlīdzīgu izdarīja.

Frenks uzmanīgi pakasīja galvu tajā vietā, kur beidzās apsējs. Viņš bija uzmaucis cepuri pār acīm, un tā viņam spieda.

-   Vienu es nevaru saprast kāpēc vispār to vajadzēja darīt. Pēc Salivenu aplaupīšanas Luteram vairs nebija nepieciešama nauda. Viņš vienkārši varētu nozust un patverties drošā vietā, kamēr negaiss norimst. Pēc kāda laika viņi saprastu, ka viņš pazudis uz visiem laikiem, un rīko

tos saskaņā ar bausli: ja tu netraucē mani, es tevi neaiztieku.

-   Tev taisnība. Viņš to būtu varējis izdarīt. Pazust. Atteikties no cīņas. Bet viņš atgriezās ne jau tāpat vien, bet lai šantažētu to, kuru viņš redzēja noslepkavojam Kristīni Salivenu. Ja pieņemam, ka viņš to nedarīja naudas dēļ, kāpēc tad?

Detektīvs kādu brīdi pārdomāja.

-   Lai liktu tiem pasvīst. Lai viņi zinātu, ka eksistē liecinieks, ka viņam ir lietiskais pierādījums, kas varētu viņus pazudināt.

-   Bet viņš nebija pārliecināts, ka ar šo pierādījumu pietiks.

-Tāpēc, ka noziedznieks bija ļoti cienījama persona.

-   Taisnība. Ko tu darītu, ja tev būtu šie fakti?

Frenks apturēja mašīnu pie ietves. Viņš pagriezās pret Džeku.

-   Es mēģinātu dabūt kādus citus pierādījumus.

-   Kādā veidā? Kādu šantažējot?

Frenks pacēla rokas.

-   Es padodos.

-   Tu teici, ka sūtītājs var izsekot elektroniskajam pārvedumam.

-   Un tad?

-   Kā būtu pretējā virzienā? Ja to izdara saņēmējs?

-   Ak es nejēga! Frenks, aizmirsis par savu smadzeņu satricinājumu, uzsita sev pa pieri.

-   Vitnejs izsekoja naudas plūsmu pretējā virzienā. Persona, kas pārskaita naudu, visu laiku domā, ka spēlē ar Vitneju kaķu spēli. Sūtītājs ir kaķis, bet Luters pele, kas slēpjas un gatavojas bēgt.

-   Tikai patiesībā viņi ir mainītās lomās: Luters ir kaķis un sūtītājs pele.

-   Šāda izsekošana galu galā var novest pie ļaundariem. Iespējams, ka viņu piesardzības pasākumiem nav nekādas nozīmes, ja vispār viņi ir par tiem padomājuši. Katrs telegrāfa pārvedums šajā valstī iet caur Federālo rezervju fondu. Tur var uzzināt telegrammas saturu vai nosūtītāja bankas adresi. Ir kaut kas, pie kā pieķerties. Pat ja Vitnejs neizsekoja to, jau tas fakts, ka viņš saņēma zināmu naudas summu, var kaitēt sūtītājam. Ja viņš šo informāciju nodod policijai un ja viņi pārbauda…

Džeks pabeidza detektīva domu.

-   Un pēkšņi neticamais kļūst ticams. Telegrāfa sūtījumi nemelo. Nauda tika pārskaitīta. Ja tur bija liela summa, un es esmu pārliecināts, ka tā bija, tad to tik viegli nevar noslēpt. Tādi ir šie pierādījumi. Luters viņu ievilināja lamatās ar viņa paša izpirkuma maksu.

-   Man ienāca kaut kas cits prātā, Džek. Ja Vitnejs gatavojās izvirzīt apsūdzību pret šiem cilvēkiem, tad viņš ar laiku plānoja pieteikties policijā. Viņš būtu devies turp un iesniedzis lietiskos pierādījumus.

Džeks pamāja.

-   Tāpēc es viņam biju nepieciešams. Tikai viņi pasteidzās izmantot Keitu, lai nodrošinātos, ka viņš klusēs. Un, lai viņu apklusinātu galīgi, viņi lika lietā lodi.

-   Tātad Luters gatavojās pieteikties.

-   Tieši tā.

Frenks berzēja zodu.

-   Zini, par ko es domāju?

Džeks tūlīt pat atbildēja.

-   Viņš to paredzēja.

Abi vīrieši paskatījās viens uz otru.

Frenks ierunājās pirmais klusi, gandrīz čukstus.

-  Viņš zināja, ka tās ir lamatas, bet vienalga gāja. Un es sevi uzskatīju par tādu gudreli.

-   Varbūt Luters izdomāja, ka tā būs vienīgā iespēja vēlreiz satikt Keitu?

-   Sasodīts. Es zinu, ka šis vīrs pelnīja iztiku zogot, bet man tev jāsaka, ka mana cieņa pret viņu pieaug ar katru mirkli vairāk.

-   Es saprotu, ko tu ar to domā.

Frenks iedarbināja mašīnu un sāka braukt.

-   Kurp mūs novedīs visi šie minējumi?

Džeks pašūpoja galvu un apgūlās.

-   Neesmu drošs.

-   Es domāju, kamēr mums nav ne jausmas, kas ir šī persona, mēs neko nevaram iesākt.

Džeks uzlēca sēdus.

-   Bet mums taču ir pavedieni. Es tikai nespēju tos atšifrēt.

Abi kādu brīdi brauca klusējot.

-   Džek, es saprotu, ka tas izklausās savādi no policista mutes, bet, manuprāt, tev vajadzētu apdomāt, kā no šejienes pazust. Vai tu esi iekrājis kādu summiņu? Varbūt tev vajadzētu agri doties pensijā?

-   Un atstāt Keitu likteņa varā? Jā mēs nenoķersim vainīgos, kas sagaida viņu? Desmit līdz piecpadsmit gadu cietumsoda par līdzzināšanu. Es to neparko nedarīšu. Lai viņi mani sēdina kaut elektriskajā krēslā, bet es to nepieļaušu.

-   Tev taisnība. Piedod, ka ieminējos.

Kamēr Sets lūkojās spogulī, blakus braucošā mašīna mēģināja izdarīt pagriezienu tieši viņiem priekšā. Frenks uzmina uz bremzēm, un viņa auto sagriezās, ietriekdamies ietves apmalē. Automobilis ar Kanzasas numura plāksnīti, kas nupat bija ar viņiem gandrīz saskrējies, ātri aiztraucās.

-   Stulbie tūristi! Nolāpītie nelieši! Frenks, strauji elpodams, satvēra stūri stingrāk. Drošības josta bija savu

paveikusi, dziļi iegriezdamās viņam plecā. Frenka sadauzītā galva pulsēja.

-   Nolādētais nelietisl Frenks atkārtoja, nemērķēdams ne uz vienu. Tad viņš atcerējās savu pasažieri un satraukts paskatījās uz aizmugures sēdekli.

-   Džek, Džek, vai ar tevi viss kārtībā?

Džeks bija piespiedis seju pie durvju stikla. Viņš bija pie samaņas, un viņa acis kaut ko cieši pētīja.

-   Džek? Frenks atsprādzēja drošības jostu un satvēra Džeku aiz pleciem. Vai ar tevi viss kārtībā, Džek!

Džeks paskatījās uz Frenku un tad vēlreiz pa logu. Frenks nevarēja saprast, vai trieciens bija Džeku izsitis no sliedēm. Viņš automātiski aptaustīja Džeka galvu, vai nav kādu nobrāzumu, bet Džeks viņu apturēja un norādīja uz logu. Frenks paskatījās uz to pusi.

Viņiem atklājās Baltā nama skats no aizmugures.

Džekam prātā kā videomontāžas kadri skrēja domas. Viņš atcerējās, kā prezidents bija atrāvis roku no Dženiferas Baldvinas, aizbildinādamies ar tenisa traumu. Taču to bija radījis kāds zināms vēstuļu nazis, kura dēļ viss šis ārprāts bija sācies. Neparastā interese, ko prezidents un slepenais dienests izrādīja par Kristīnes Salivenas slepkavības izmeklēšanu. Alana Ričmonda ierašanās uz Lutera apsūdzības nolasīšanu. Te bija izskaidrojums, kāpēc slepkava spēja nogalināt veselas policistu armijas ielenkumā un pēc tam mierīgi aiziet. Kurš gan uzdrošinātos apturēt slepenā dienesta aģentu, kas apsargā prezidentu? Neviens. Nav nekāds brīnums, ka Luters saprata, ka neviens viņam neticēs. Savienoto Valstu prezidents.

Tieši pirms Lutera atgriešanās valstī bija noticis nozīmīgs notikums Alans Ričmonds bija sarīkojis, preses konferenci, kurā paziņoja sabiedrībai, cik ļoti nožēlo Kris

tīnes Salivenas traģisko bojāeju. Viņš varbūt bija pavedis tā vīra sievu un uz viņas nāves rēķina krāja politisko kapitālu, izrādīdams sevi par žēlsirdīgu un labu draugu. Tā bija izcila uzstāšanās, bet tur nekas nebija patiess. To pārraidīja visai pasaulei. Nez, par ko domāja Luters, to redzēdams? Džeks ticēja, ka Luters zināja un bija atgriezies, lai izlīdzinātu spēles rezultātu.

Šie fakti visu laiku bija krājušies Džeka smadzenēs, gaidīdami īsto katalizatoru.

Ielas lampu gaismā Tims Kolins vēroja sīku satiksmes negadījumu, bet neko nevarēja izšķirt, pretimbraucošo mašīnu uguņu apžilbināts. Blakus sēdošais Bils Bērtons arī paskatījās laukā pa logu. Kolins, paraustījis plecus, aizvēra melnā limuzīna logu. Bērtons piestiprināja signālgaismu pie mašīnas jumta, ieslēdza sirēnu un ātri izbrauca auto pa Baltā nama aizmugures vārtiem. Mašīna aiztraucās Kolumbijas apgabala Augstākās tiesas virzienā vajāt Džeku.

Džeks paraudzījās uz Setu Frenku un drūmi pasmaidīja, atceroties detektīva dusmu izvirdumu. Tā pati frāze bija izlauzusies pār Lutera lūpām, pirms izdzisa viņa dzīvība. Džeks beidzot atcerējās, kur viņš to agrāk bija dzirdējis cietumā, kad tika aizmesta avīze ar smaidošo prezidentu titullapā. Viņš bija nofotografēts pie tiesu nama.

Tie paši vārdi dusmās paspruka no vecā vīra mutes nikni un indīgi.

-   Nolādētais nelietis! Džeks teica.

iķ # %

Alans Ričmonds stāvēja pie loga, apcerēdams, vai liktenis viņam lēmis atrasties nekompetentu darbinieku ielenkumā. Glorija Rasela kā transā sēdēja krēslā viņam

pretī. Pārgulējis ar viņu vairākas reizes, viņš tagad bija zaudējis jebkuru interesi. Kad būs pienācis laiks, viņš Raselu patrieks. Savu nākošo administrāciju viņš sastādīs no daudz spējīgākas komandas no tādiem apakšniekiem, kas viņam ļaus nodarboties ar valstiski svarīgām lietām. Ne jau tādēļ viņš bija kļuvis par prezidentu, lai nodarbotos ar nenozīmīgiem niekiem.

-   Es redzu, ka mēs sabiedriskajās aptaujās ne par matu neesam pavirzījušies uz priekšu. Gaidot Raselas atbildi, viņš neskatījās uz viņu.

-   Kālab tas tev tik svarīgi, vai tu uzvarēsi ar sešdesmit vai septiņdesmit procentiem?

Prezidents strauji pagriezās.

-   Jā, viņš nošņācās. Tam, velns parāvis, ir nozīme.

Rasela iekoda lūpā.

-   Es pielikšu visas pūles, Alan. Varbūt mēs varētu panāk, lai prezidenta vēlēšanās netiktu izvirzīti citi kandidāti.

-   Mums to jācenšas dabūt cauri, Glorija.

Viņa paraudzījās uz grīdu. Pēc vēlēšanām viņa dosies ceļojumā apkārt pasaulei, kur viņa nevienu nepazina un neviens nepazina viņu. Viņai bija nepieciešams sākt visu no sākuma. Tad viss nokārtosies.

-   Vismaz mūsu nelielā problēma ir atrisināta. Viņš skatījās uz Raselu, salicis rokas aiz muguras. Slaids, nevainojami ģērbies un kopts viņš izskatījās kā neuzvaramās armādas komandieris. Tomēr vēsture bija pierādījusi, ka neuzvaramās armādas bijis daudz vieglāk sagraut, nekā cilvēki iedomājās.

-   Vai tas ir iznīcināts? ■

-    Nē, Glorija, tas atrodas manā rakstāmgaldā. Vai tu vēlētos uz to paskatīties? Varbūt tu vēlreiz gribētu ar to aizlaisties?

Gaisā bija jūtams sasprindzinājums, un viņa vēlējās beigt šo apspriedi pēc iespējas ātrāk. Rasela piecēlās.

-   Vai būs vēl kādi norādījumi?

Viņš papurināja galvu un atgriezās pie loga. Rasela jau bija uzlikusi roku uz durvju roktura, kad tās atvērās.

-   Mums radušies sarežģījumi. Bils Bērtons paskatījās uz viņiem abiem.

*  * *

-   Tātad ko viņš grib? Prezidents aplūkoja Bērtona pasniegto fotogrāfiju.

Bērtons attrauca:

-   Vēstulē tas nav teikts. Es varu iedomāties, ka viņam nepieciešama nauda, jo policija viņam ir uz pēdām.

Prezidents daudznozīmīgi paskatījās uz Raselu.

-   Esmu neizpratnē, uzzinot, ka Grehems iedomājies atsūtīt fotogrāfiju uz šejieni.

Bērtons ievēroja prezidenta skatienu un, kaut arī viņš nevēlējās aizstāvēt Raselu, nedrīkstēja kļūdīties situācijas analīzē.

-   Iespējams, ka Vitnejs viņam izstāstīja. Bērtons atbildēja.

-   Ja tā ir taisnība, tad viņš pārāk ilgi vilcinājies, lai uzlūgtu mūs uz šo deju, prezidents atcirta.

-   Vitnejs varbūt viņam nav pateicis tieši, Grehems to varēja izprātot pats. Viņš tikai savienoja kopā detaļas.

Prezidents nometa fotogrāfiju. Rasela ātri novērsa skatienu. Ieraudzījusi vēstuļu naža attēlu, viņa jutās kā paralizēta.

-   Bērton, saki, kāds kaitējums var mums no tā celties? Prezidents ar savu skatienu mēģināja ieurbties aģenta smadzenēs.

Bērlons apsēdās un ar plaukstu pārbrauca pār vaigu.

-   Es to neesmu pārdomājis. Iespējams, ka Grehems ķeras pie salmiņa. Viņš ir dilemmas priekšā. Viņa draudzene pašlaik atrodas aiz restēm. Es varu derēt, ka tas viņu dzen izmisumā. Viņam pēkšņi uznāk iedvesma, un viņš izmēģina laimi, atsūtot mums šo fotogrāfiju, cerēdams, ka mēs to uzskatīsim par samaksas vērtu, lai kāda cena tiktu nosaukta.

Prezidents piecēlās, pirkstos grozīdams kafijas tasīti.

-   Vai ir kāda iespēja viņu ātri sameklēt?

-   Iespējas pastāv vienmēr. Cik ātri, to es nezinu.

-   Kas notiks tad, ja mēs ignorējam viņa sūtījumu?

-   Viņš neko nevarēs izdarīt. Viņš cer uz veiksmi.

-    Bet ja nu pastāv tāda iespēja, ka policija viņu noķer. ..

.1

-   Un ja viņš visu ceļ gaismā! Bērtons pabeidza teikumu. Jā, tāda iespēja ir. Tā ir reāla.

Prezidents pacēla fotogrāfiju.

-   Un vienīgais pamatojums viņa stāstam būs šī te? Viņš neticīgi grozīja galvu. Vai mums vērts uztraukties?

-   Mani neuztrauc fotogrāfijas kā pierādījuma vērtība.

-   Tevi uztrauc tas, ka viņa apsūdzība kopā ar policijas rīcībā esošajiem faktiem un pierādījumiem, ko var iegūt no šīs fotogrāfijas, varētu izraisīt dažus ļoti nepatīkamus jautājumus.

-   Kaut kas tamlīdzīgs. Atcerieties, ka jums var kaitēt arī nepamatots apgalvojums. Jūs kandidējat uz pārvēlēšanu. Nomelnojoši raksti presē var iznīcināt jūsu karjeru.

Prezidents kādu brīdi pārdomāja. Nekas un neviens nedrīkstēja izjaukt viņa pārvēlēšanu.

-   Tu taču zini, Bērton, ka, uzpērkot viņu, nekas labs

nevar iznākt. Kamēr Grehems ir dzīvs, viņš ir bīstams. -

' .i

Ričmonds paskatījās uz Raselu, kas visu šo laiku bija sēdējusi nolaistu skatienu un klēpī saliktām rokām. Viņš nodomāja, cik viņa bija gaudena.

Prezidents apsēdās pie sava galda un sāka šķirstīt dokumentus.

-   Dariet to, Bērton, un veicīgi, viņš pabeidza sarunu.

❖ ifc

Frenks paskatījās sienas pulkstenī, aizvēra durvis un, piegājis pie telefona, pacēla klausuli. Viņam joprojām sāpēja galva, bet ārsti bija solījuši pilnīgu izveseļošanos.

Klausulē atskanēja balss:

-   Vašingtonas viesnīca.

-   Lūdzu, savienojiet mani ar 233. numuru.

-   Uzgaidiet mirklīti.

Laiks vilkās, un Frenks sāka uztraukties. Džekam vajadzēja būt savā numurā.

-   Hallo?

-   Te es.

-   Kā iet pa dzīvi?

-   Varu derēt, ka labāk nekā tev.

-   Kā iet Keitai?

-   Viņu atbrīvoja pret galvojumu. Es to panācu.

-   Esmu pārliecināts, ka viņa ir sajūsmā.

-   Tas nav īstais vārds. Klausies, pašlaik kļūst par karstu. Uzklausi manu padomu un ņem kājas pār pleciem. Nezaudē dārgo laiku.

-Bet Keita…

-   Izbeidz, Džek. Policijas rīcībā ir tikai viena cilvēka liecība, kurš turklāt mēģināja viņu iespaidot, lai iegūtu ekskluzīvu interviju. Viņa vārdi pret Keitas liecību. Neviens cits tevi nav redzējis. Varu derēt, ka viņa apstrīdēs

šo apsūdzību. Es runāju ar prokurora palīgu. Viņš nopietni domā par šis apsūdzības noraidīšanu.

-   Es nezinu.

-   Nolādēts, Džek, Keita izkulsies no šīm nepatikšanām ar minimāliem zaudējumiem, ko nevar teikt par tevi, ja tu nesāksi domāt par savu nākotni. Tev jālaižas no šejienes prom. Ne jau es viens tā domāju. Keita ari man piekrīt.

-   Keita?

-   Es viņu šorīt satiku. Mūsu viedokļi daudzos jautājumos ir atšķirīgi, bet šoreiz mums saskan.

Džeks ar smagu nopūtu atbrīvojās no sasprindzinājuma.

-   Labi, kurp lai es dodos, un kā es tur nokļūšu?

-   Mana dežūra beidzas deviņos. Desmitos es būšu tavā viesnīcas numurā. Sakārto mantas. Es parūpēšos par pārējo. Līdz tam laikam paliec uz vietas.

Frenks nolika klausuli un dziļi ieelpoja. Viņš bija riskējis. Labāk par to nedomāt.

*  * *

Džeks pārbaudīja pulksteni un paskatījās uz vienīgo somu, kas atradās uz gultas. Viņam nebija nekā daudz, ko ņemt līdzi. Džeks palūkojās uz televizoru stūri, bet pašlaik viņš neko nevēlējās skatīties. Sajutis slāpes, viņš izvilka no kabatas sīknaudu un, atvēris istabas durvis, paraudzījās gaitenī. Dzērienu automāts atradās koridora galā. Uzmaucis galvā beisbola cepuri un uzlicis tumšas brilles, viņš izslīdēja no numura. Džeks nedzirdēja, kā otrā gaiteņa galā atvērās durvis, kas veda uz kāpnēm. Viņš bija aizmirsis arī aizslēgt savu istabu.

Atgriežoties atpakaļ, viņu pārsteidza tas, ka gaisma bija izslēgta. Viņš to bija atstājis ieslēgtu. Kad viņa roka

pieskārās slēdzim, durvis aiz viņa aizkrita, un Džeks tika iegrūsts gultā. Ātri apvēlies uz vēdera, viņš mēģināja pierast pie gaismas un ieraudzīja divus vīriešus. Šoreiz viņi nebija uzvilkuši maskas.

Džeks jau gatavojās lēcienam, bet viņu pusceļā apturēja divas pret viņu pavērstas pistoles. Viņš apsēdās uz gultas un vērīgi nopētīja abas sejas.

-   Kāda sakritība. Esmu jau katru nojums iepazinis atsevišķi. Džeks ar pirkstu norādīja uz Kolinu. Tu mēģināji mani apvest ap stūri, un tas tev izdevās. Un tavs vārds ir Bērtons, vai pareizi? Bils Bērtons. Es vienmēr atceros cilvēku vārdus. Viņš vēlreiz paraudzījās uz Kolinu. Tavējo es nesadzirdēju.

Kolins palūkojās uz Bērtonu un pievērsās Džekam.

-   Slepenā dienesta aģents Tims Kolins. Es no tevis saņēmu pamatīgu bliezienu. Tu laikam būsi spēlējis bumbu.

-   Arī mans plecs vēl tevi atceras.

Bērtons apsēdās Džekam blakus uz gultas.

Džeks uz viņu paskatījās.

-   Es cerēju, ka esmu kārtīgi noslēpis pēdas. Esmu nedaudz pārsteigts, ka jūs mani atradāt.

Bērtons skatījās griestos.

-   Mums to pavēstīja mazais putniņš, Džek.

Džeks vispirms palūkojās uz Kolinu, tad uz Bērtonu.

-   Zini, es laižos pa diegu no šīs pilsētas uz neatgriešanos, tāpēc es nedomāju, puiši, ka jums ar manu ķermeni vajadzētu papildināt miroņu skaitu.

Bērtons apskatīja somu uz gultas un, ieslidinājis savu pistoli atpakaļ makstī, piecēlās. Sagrābis Džeku, viņš to trieca pret sienu. Aģents veterāns rūpīgi Džeku pārmeklēja un nākošās desmit minūtes izpētīja katru istabas kaktu, vai kaut kur nav uzstādīta noklausīšanās iekārtas. Meklējumi noslē

dzās pie Džeka somas. Izvilcis fotogrāfijas, Bērtons tās apskatīja un apmierināts noslēpa mēteļa iekškabatā.

Viņš uzsmaidīja Džekam.

-   Atvaino, mans darbs dažkārt izraisa paranoju. Bērtons atkal apsēdās uz gultas. Es gribētu zināt, Džek, kāpēc tu to fotogrāfiju atsūtīji prezidentam?

Džeks paraustīja plecus.

-   Es vēlos pamest šo vietu un cerēju, ka jūsu boss man kaut ko ziedos manas aizbraukšanas fondā. Jūs to naudu varējāt vienkārši pārskaitīt telegrāfiski, tāpat kā Luteram.

Kolins novaidējās un pasmaidīja.

-   Pasaule nav tā iekārtota, Džek. Atvaino, tev vajadzēja savai problēmai atrast citu risinājumu.

-   Man laikam vajadzēja sekot jūsu piemēram. Džeks atcirta. Ja rodas problēma nogalē to.

Kolina smaids nozuda. Viņa satumsušās acis pētīja advokātu.

Bērtons piecēlās un pastaigājās pa istabu. Viņš izvilka cigareti, bet, saspiedis to, iebāza atpakaļ kabatā. Pagriezies pret Džeku, viņš klusi teica:

-   Tev jau sen vajadzēja pazust no šīs pilsētas, Džek. Varbūt tev paveiktos.

-   Diez vai, ja man uz pēdām būtu jūs abi.

Bērtons paraustīja plecus.

-   Nekad nevar zināt.

-   Kā tu vari zināt, ka es neesmu vienu no šiem uznē-

7 > mumiem atdevis policistiem?

Bērtons paskatījās uz fotogrāfijām. Polaroida vienpakāpes fotoaparāts. Tam filmas parasti nāk standarta iepakojumā pa desmit kadriem. Vitnejs divas bija atsūtījis Raselai. Tu vienu nosūtīji prezidentam. Šeit atlīkušas septiņas. Piedod, Džek, paldies par pūlēm.

-   Varbūt es visu, ko zināju, izstāstīju Setam Frenkam.

Bērtons pašūpoja galvu.

-   Ja tu to būtu izdarījis, mans mazais putniņš man to būtu pavēstījis. Ja tu uz to pastāvi, mēs varam pagaidīt, kamēr leitnants mums pievienojas.

Džeks izlēca no gultas un metās uz durvīm. Viņš tās nesasniedza, jo dzelzs dūre trāpīja viņam pa nierēm. Džeks sabruka uz grīdas. Pēc mirkļa viņu pacēla un iemeta atpakaļ gultā.

Džeks paraudzījās Kolinam sejā.

-   Tagad esam nolīdzinājuši parādu, Džek.

Džeks vaidēdams gulēja uz muguras, cīnīdamies ar sitiena izraisīto nelabuma sajūtu. Viņš piecēlās sēdus un aizturēja elpu. Sāpes pārgāja.

Kad Džeks saņēmās un paraudzījās augšup, viņa acis sameklēja Bērtona seju. Džeks neticīgi grozīja galvu, skatīdamies uz viņu.

Bērtons uztvēra Džeka skatienu.

-   Kas par lietu?

-   Es domāju, ka jūs esat pozitīvie varoņi. Džeks klusi teica.

Bērtons ilgi klusēja. Kolins, nolaidis acis, pētīja grīdu.

Beidzot vecākais aģents atbildēja aizsmakušā balsī, it kā viņam pēkšņi būtu skarta balsene:

-   Es arī tā uzskatīju, Džek, es arī. Viņš apklusa un, norijis siekalas, turpināja: Tās nav manas rīcības sekas. Ja Ričmonds būtu turējis ciet savu bikšu priekšu, tad nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis. Bet tas atgadījās, un mūsu pienākums bija to nokārtot.

Bērtons piecēlās un paskatījās pulkstenī.

-   Man ļoti žēl, Džek. Varbūt tu par to pasmiesies, bet es to tiešām nožēloju.

Viņš paskatījās uz Kolinu un pamāja. Kolins lika Džekam apgulties gultā. Džeks ar rūgtumu sacīja:

-   Es ceru, ka prezidents novērtēs to, ko jūs viņa labā darāt.

Bērtons drūmi pasmaidīja.

-   Teiksim tā, viņš gaida, ka mēs attaisnosim viņa cerības.

Džeks lēnām slīdēja gultā uz sienas pusi, vērodams, kā stobrs tuvojas viņa sejai. Viņš saoda metālu. Džeks iztēlojās, kā no ieroča izšausies lode ar tādu ātrumu, ka viņa acis tai nespēs izsekot, un parādīsies dūmu mākonītis.

Tajā brīdī istabas durvis notrīcēja no pēkšņa zvēliena. Kolins strauji pagriezās. Otrs sitiens ielauza durvis, un iekšā iegāzās kāds pusducis štata policistu, ar rokās paceltām pistolēm.

-   Stāt! Visiem palikt uz vietas! Ieročus uz grīdas! Tūlīt!

Kolins un Bērtons steidzīgi nolika pistoles zemē. Džeks aizvērtām acīm gulēja gultā. Viņš pieskārās krūtīm tajā vietā, kur sirds sitās kā negudra.

Bērtons paraudzījās uz zilajās formās tērptajiem vīriem.

-   Mēs esam no Savienoto Valstu slepenā dienesta. Mūsu personības dokumenti ir labās puses iekškabatās. Mēs šo vīru izsekojām līdz šejienei. Viņš draudēja prezidentam. Mēs jau gatavojāmies viņu arestēt.

Policisti piesardzīgi izvilka dokumentus un tos rūpīgi izpētīja. Divi citi vīri rupji uzrāva Džeku kājās. Viens sāka lasīt viņa tiesības. Džekam tika uzlikti roku dzelži.

Aģentiem atdeva personības apliecības.

-   Aģent Bērton, jums nāksies uzgaidīt, kamēr mēs tiksim galā ar misteru Grehemu. Apsūdzība slepkavībā ir

prioritāra lieta. Tā ir svarīgāka par draudiem prezidentam. Jums nāksies ilgi gaidīt.

Policists paskatījās uz Džeku un pēc tam uz viņa somu.

-    Vajadzēja dot kājām ziņu, kamēr vēl bija iespēja, Grehem. Mēs tomēr būtu jūs noķēruši agri vai vēlu. Viņš pamāja vīriem, lai tie aizved Džeku.

Paskatījies uz samulsušajiem aģentiem, viņš plati pasmaidīja.

-    Mums kāds pačukstēja, ka viņš atrodas šeit. Lielākoties šādi netieši mājieni izrādās nepamatoti. Šoreiz tas man varētu sagādāt sen gaidīto paaugstinājumu. Novēlu jums veiksmi, džentlmeņi. Pasveiciniet prezidentu no manis.

Policisti aizveda arestēto. Paskatījies uz Kolinu, Bērtons izvilka fotogrāfijas. Grehemam vairs nebija nekā. Ja viņš atkārtos visu to, ko viņi nupat bija Džekam teikuši, policisti viņu nogādās, kur pienākas. Lode būtu izglābusi viņu no tā, kas viņu gaidīja. Pacēluši ieročus no grīdas, abi aģenti devās prom.

Istabā valdīja klusums. Pēc dļesmit minūtēm atvērās blakus numura durvis, un Džeka istabā ieslīdēja kāds cilvēks. Viņš pagrieza televizoru stūrī un noņēma aizmugures vāku. No ārpuses aparāts izskatījās kā īsts, bet iekšā tas atšķīrās no parastajiem televizoriem. Vīrieša rokas veikli un klusi izņēma novērošanas kameru, un vadi tika izbīdīti caur sienu, kamēr tie izzuda skatienam.

Cilvēks atvēra blakus istabas durvis un nozuda. Tajā uz galda pie sienas atradās magnetofons. Viņš sarullēja kabeli un ielika somā. Tika nospiests magnetofona taustiņš, un kasete izslīdēja laukā.

Pēc desmit minūtēm vīrietis ar lielu mugursomu izgāja laukā pa viesnīcas parādes durvīm un, pagriezies pa kreisi,

devās līdz stāvvietas malai, kur stāvēja mašīna ar iedarbinātu motoru. Tārs Krimsons pagāja tai garām un nevērīgi iestūma kaseti pa logu uz priekšējā sēdekļa. Viņš neapstājās, kamēr sasniedza savu Harley Davidson 1200 motociklu. Tas bija viņa dzīves prieks un lepnums. Uzkāpis uz sava braucamā un to iedarbinājis, viņš aiztraucās. Uzstādīt video sistēmu Tāram bija bērnu spēlīte. Magnetofons ieslēdzās vienlaicīgi ar kaseti. Bija nepieciešama tikai standarta video kasete. Viņš nezināja, kas bija šajā ierakstā, bet laikam jau kaut kas traki vērtīgs, ja Džeks bija viņam apsolījis savus juridiskos pakalpojumus par brīvu veselu gadu. Braucot Tārs pasmaidīja, atcerēdamies abu pēdējo tikšanos. Toreiz advokāts bija kritizējis moderno novērošanas tehniku.

Iedarbinātā mašīna, kas atradās stāvvietā, sāka slīdēt uz priekšu. Šofera viena roka atradās uz stūres, otra sargāja kaseti. Sets Frenks nogriezās uz galveno ielu. Viņš reti apmeklēja kino, bet šoreiz nespēja sagaidīt, kad varēs noskatīties šo ierakstu.

*  * *

Bils Bērtons sēdēja mazajā mājīgajā guļamistabā, kur viņi abi ar sievu bija gaidījuši pasaulē nākam savus četrus bērnus. Kopā bija pavadīti divdesmit četri gadi. Viņi bija te neskaitāmas reizes baudījuši gultas priekus. Stūrī pie loga Bils Bērtons, sēdēdams nodilušajā šūpuļkrēslā, bija barojis savas četras atvases pirms došanās uz agro rīta maiņu, ļaudams savai pārgurušajai sievai mazliet atpūsties.

Tie bija bijuši labi laiki. Viņš nekad nebija pelnījis daudz, bet tas nebija būtiski. Viņa sieva bija atsākusi mācības un pabeigusi medmāsu skolu pēc tam, kad viņu jau

nākā atvase bija iestājusies vidusskolā. Tas bija papildinājums ģimenes budžetā, tomēr lielāku gandarījumu sniedza tas, ka kāds cilvēks, kas sevi ziedoja citu labā, beidzot kaut ko izdarījis sevis dēļ. Visumā viņu kopdzīve bija izdevusies. Viņiem piederēja jauka māja klusā gleznainā rajonā, pasargāta no pieaugošās noziedzības zonām pilsētā. Pasaulē vienmēr būs likumpārkāpēji, un allaž būs tādi cilvēki kā Bils Bērtons', kuri ar tiem cīnīsies. Vai pareizāk tādi, kāds Bērtons bija agrāk.

Viņš paraudzījās laukā pa logu. Šodien viņam bija brīvdiena. Ģērbušos džinsos, koši sarkanā flaneļa kreklā un mežinieku zābakos, viņu viegli varētu noturēt par mežstrādnieku. Viņa sieva pašlaik izkravāja automašīnu. Šodien bija pārtikas iepirkumu diena. Tas notika vienā un tanī pašā nedēļas dienā pēdējo divdesmit gadu laikā. Bērtons atzinīgi vēroja sievas figūru, kad viņa zemu pieliecās, lai izvilktu somas. Mātei palīdzēja piecpadsmitgadīgais Kriss un deviņpadsmitgadīgā Sidnija īsta skaistule, garām kājām. Viņa gatavojās iestāties medicīnas fakultātē. Abi pārējie bērni dzīvoja atsevišķi un viņiem klājās labi. Viņi pa retam piezvanīja savam vecajam, lai lūgtu padomu, pērkot mašīnu vai māju. Viņi abi ar sievu bija izaudzinājuši četrus bērnus, un viņš izbaudīja šo patīkamo sajūtu.

Bērtons apsēdās pie neliela rakstāmgalda istabas stūrī, atslēdza atvilktni un izņēma kārbiņu. Viņš to atvēra un salika uz galda kaudzītē piecas audiokasetes, blakus vēstulei, ko bija uzrakstījis no rīta. Uz aploksnes lieliem burtiem izcēlās vārds: Sets Frenks. Viņš bija šim vīram parādā.

Bērtons, saklausījis smieklu čalu, vēlreiz piegāja pie loga. Sidnija un Kriss pašlaik ar sniega pikām apmētāja

viņa sievu Šeriju, kas bija nokļuvusi kaujas laukā. Visi trīs skaļi smējās, un cīņa beidzās, visiem nokrītot kupenā līdzās piebraucamajam ceļam.

Viņš atkāpās no loga un ar viņu notika kas tāds, kas agrāk nebija atgadījies. Viņš astoņus gadus bija nostrādājis par policistu, un viņa rokās bija izdzisuši zīdaiņi, kurus līdz nāvei bija sadauzījuši tie, kuriem bija bērns jāmīl un jāsargā. Katru dienu viņam nācās vērot viszemiskākās cilvēku rakstura izpausmes. Tagad viņš sajuta asaru sāļo garšu. Bērtons ļāva tām tecēt. Viņš tās nenoslaucīja. Drīz nāks iekšā viņa ģimene. Šovakar viņiem bija paredzētas vakariņas ārpus mājas. Šodien, liktenīgi, bija Bila Bērtona četrdesmit piektā dzimšanas diena.

Pārliecies pār galdu, viņš ar strauju kustību izvilka pistoli no maksts. Pa logu trāpīja sniega pika. Viņi vēlējās, lai tētis tiem pievientos.

Piedodiet. Es jūs mīlu. Es vēlētos būt kopā ar jums. Es nožēloju visu, ko esmu izdarījis. Lūdzu, piedodiet savam tētim.

Pirms viņam uzdeva nervi, viņš iebīdīja ieroci mutē, cik vien dziļi spēja. Tas bija auksts un smags. Viņa smaganas sāka asiņot.

Bils Bērtons līdz šim bija centies nodrošināt to, lai neviens neuzzinātu patiesību par tās nakts notikumiem. Viņš bija pastrādājis noziegumus nogalinādams nevainīgus cilvēkus, un bija iejaukts vēl piecās slepkavībās. Viņā jau vairākus mēnešus brieda nepatika pašam pret sevi par šo pārvērtību. Pēc bezmiega nakts blakus sievietei, kuru viņš no visas sirds bija mīlējis vairāk nekā divdesmit gadu, Bils Bērtons bija sapratis, ka nevar vairs izturēt nodarīto un turpināt dzīvot ar šādu apziņu.

Nebija vērts turpināt dzīvi bez pašcieņas un lepnuma. Nelīdzēja arī ģimenes mīlestība. Tā vēl pastiprināja viņa

sirdsapziņas pārmetumus, viņu nomocīja sajūta, ka viņš nav pelnījis savu tuvinieku mīlestību un cieņu.

Viņš paskatījās uz kasešu kaudzīti. Tāda bija viņa apdrošināšanas polise. Tas būs viņa mantojums, viņa paša rokām veidotā epitāfija. Paldies Dievam, ka no tās vismaz būs kāds labums.

Viņa lūpās parādījas tik tikko saskatāms smaids. Slepenais dienests. Slepenie tagad dabūs trūkties. Tad viņš uz īsu mirkli iedomājās Alanu Ričmondu, un Bērtona acīs iezibējās naids. Šajā gadījumā nebūs nekāda atbrīvošana ar nosacījumu un tev būs jānodzīvo līdz simt gadiem, nelieti.

Viņa pirksts aptvēra pistoles gaili.

Logā trāpīja vēl viena sniega pika. Līdz Bērtonam nonāca viņu balsis. Viņš atkal sāka raudāt, iedomādamies, ka jāpamet viņa mīļie.

-   Nolādēts! No viņa mutes izlauzās šis vārds, kurā bija ielikta visa viņa vainas izjūta un dusmas, ko viņš vairs nespēja paciest.

Piedodiet. Neienīstiet mani. Diei/s, lūdzu, neienīsti mani!

Atskanot šāvienam, pikošanās pārtrūka, un trīs acu pāri pavērsās pret māju. Pēc mirkļa viņi jau bija iekšā. Vēl pēc minūtes atskanēja kliedzieni. Šis rajons vairs nebija kluss.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

Klauvējiens pie durvīm bija negaidīts. Prezidents Alans Ričmonds pašlaik noturēja saspīlētu sanāksmi ar ministru kabinetu. Prese pēdējā laikā bija kritizējusi Ričmonda administrācijas iekšpolitiku, un viņš gribēja zināt, kāpēc. Tā viņu pati par sevi neinteresēja, viņu vairāk uztrauca, kādu iespaidu tā atstāja uz ļaužu prātiem. Politikā galvenā nozīme bija kā to uztvēra.

-   Kas viņi, sasodīts, tādi ir? Prezidents dusmīgi paskatījās uz sekretāri. Viņu apmeklējums nav paredzēts šodienas pieņemšanu sarakstā. Viņš apskatījās uz klātesošajiem. Prezidenta padomes vadītāja pat nebija pacentusies ierasties darbā. Varbūt viņa bija pieņēmusi gudru lēmumu un iztukšojusi miega zāļu pudelīti. Tas viņam varētu kaitēt uz neilgu laiku, bet gan jau tiks piedāvāta iespaidīga Raselas pašnāvības versija. Starp citu, viņai bijusi taisnība vienā lietā viņa vieta sabiedriskās aptaujas sarakstos bija tik augsta, ka nebija vērts uztraukties.

Sekretāre kautrīgi ieslīdēja iekšā. Viņas sejā bija manāms pārsteigums.

-   Ir ieradusies liela vīriešu grupa, mister prezident. Misters Beiliss no FIB, vairāki policisti un kāds džentlmenis no Virdžīnijas, kas nenosauca savu vārdu.

-   Policija? Sakiet, lai viņi atstāj šīs telpas un iesniedz rakstisku pieprasījumu ar mani tikties. Paziņojiet Beilisam, lai viņš man šovakar piezvana. Ja es nebūtu izgādājis

viņa nomināciju, viņš tagad gozētos kādā nomales policijas iecirknī. Es neieredzu tādu necieņu.

-   Viņi ir ļoti uzstājīgi, ser.

Prezidents sasarcis piecēlās.

-   Sakiet tiem, lai viņi vācas pie velna. Esmu aizņemts, vai saprati, nejēga.

Sieviete steidzīgi atkāpās. Pirms viņa tika līdz durvīm, tās jau bija atvērušās. Ienāca četri slepenā dienesta aģenti, starp tiem Džonsons un Vārnejs. Tiem sekoja apgabala policisti, tai skaitā policijas šefs Nātans Brimmers un FIB direktors Donalds Beiliss, maza auguma korpulents vīrs, uzvalkā ar divrindu pogām. Viņa seja bija baltāka nekā nams, kurā viņš pašlaik atradās.

Sets Frenks aiz viņiem klusi aizvēra durvis. Viņam rokā bija parasts brūns diplomāts. Ričmonds viņus visus nopētīja, un beidzot viņa skatiens apstājās pie slepkavību izmeklētāja.

-   Detektīvs… Frenks, ja nemaldos. Ja jūs gadījumā nesapratāt, ka pārtraucāt konfidenciālu kabineta sanāksmi, man būs jūs jālūdz atstāt šīs telpasi Prezidents paskatījās uz četriem aģentiem un, saraucis uzacis, ar galvas mājienu norādīja uz durvīm. Vīri nepakustēdamies viņu vēroja.

Frenks paspēra soli uz priekšu. Viņš no mēteļa kabatas mierīgi izvilka papīra lapu un pasniedza to prezidentam. Ričmonds to pētīja, kamēr apjukušie ministri sēdēja un gaidīja.

-   Vai tas ir kāds joks?

-   Tā ir aresta ordera kopija, kur jūs tiekat apsūdzēts noziegumā, par kuru paredzēts nāvessods, sakarā ar likumpārkāpumiem Virdžīnijas štatā. Mana šefa Brimmera rīcībā ir līdzīgs dokuments, kas izvirza jums apsūdzību par līdzzināšanu slepkavības lietā Kolumbijas apgabalā. Tas tiks iesniegts pēc tam, kad štats būs pabeidzis savu lietu.

Prezidents palūkojās uz Brimmeru, kurš, uztvēris viņa skatienu, bargi māja ar galvu. Likuma sarga acis bija aukstas un daiļrunīgi pauda viņa uzskatus par valsts galveno amatpersonu.

-   Es esmu Savienoto Valstu prezidents. Jūs man nevarat pasniegt neko citu kā vien kafiju. Tagad vācieties no šejienes prom. Prezidents pagriezās un gribēja doties uz savu vietu.

-   Teorētiski jums taisnība, bet mani tas neuztrauc. Kad būs pabeigts tiesas process par impīčmentu, jūs vairs nebūsiet prezidents Alans Ričmonds. Jūs būsiet vienkārši Alans Ričmonds. Kad tas notiks, es atgriezīšos. Ņemiet to vērā.

Prezidents, nobālušu seju, pagriezās. Par impīčmentu?

Frenks viņam tuvojās, kamēr stāvēja aci pret aci ar prezidentu. Citā reizē viņa rīcība būtu izraisījusi nekavējošu slepenā dienesta reakciju. Tagad aģenti pat nepakustējās. Nebija iespējams noteikt, vai katrs no viņiem iekšēji pārdzīvoja sava cienījamā kolēģa zaudējumu. Džonsons un Vārnejs bija nikni par to, ka tikuši apmuļķoti sakarā ar tās nakts notikumiem Salivenu savrupmājā. Un šis vīrs, kurš bija vainojams visā notikušajā, sašļuka viņu acu priekšā.

-   Izbeigsim tukšo salmu kulšanu. Frenks teica. Tims Kolins un Glorija Rasela jau sēž aiz restēm. Abi ir atteikušies no tiesībām uz aizstāvību, un katrs no viņiem ir detali-

' > zēti izklāstījis visu, kas saistīts ar Kristīnes Salivenas, Lutera Vitneja, Valtera Salivena nāvi un divām slepkavībām Patona un Šova firmā. Es domāju, ka viņi jau paspējuši noslēgt vienošanos ar prokuroru, kuru īstenībā interesējat tikai jūs. Varu derēt, ka šī lieta sola prokuroram paaugstinājumu.

Prezidents grīļodamies atkāpās. Tad viņš izslējās.

Frenks atvēra savu diplomātu un izvilka videokaseti un piecas audiokasetes.

-   Esmu pārliecināts, ka jūsu aizstāvi varētu interesēt šis materiāls. Video ir nofilmēti aģenti Bērtons un Kolins, kad viņi mēģināja nogalināt Džeku Grehemu. Audiokasetēs ir ieraksti no vairākām sanāksmēm, kurās jūs piedalījāties un kuru laikā tika plānoti vairāki noziegumi. Tā ir liecība vairāk nekā sešu stundu garumā, mister prezident. Ierakstu kopijas ir iesniegtas Hilam, FIB, CIP, laikraksta Post redakcijai, tieslietu ministram, Baltā nama padomei un pārējiem, kuri man ienāca prātā. Klāt pievienots arī Valtera Salivena telefona sarunas ieraksts tonakt, kad viņu nogalināja. Tas īsti nesakrīt ar to versiju, ko jūs man piedāvājāt. Vēl ir vēstule ar laba vēlējumiem no Bila Bērtona, kurā viņš raksta, ka tādā veidā iekasē savu dzīvības apdrošināšanas maksu.

-   Un kur ir pats Bērtons? Prezidenta balsī dzirdēja dusmas.

-   Fērfaksas slimnīcā viņu atzina par mirušu šorīt desmitos trīsdesmit minūtēs. Viņš nošāvās.

Ričmonds tik tikko nokļuva līdz savam krēslam. Neviens viņam nepieteicās palīdzēt. Viņ<ļ paskatījās uz Frenku.

-   Vai jums vēl kas sakāms?

-   Jā. Bērtons atstāja vēl vienu dokumentu. Tā ir viņa pilnvara nākošajām vēlēšanām. Atvainojiet, bet šķiet, ka jūs neesat ieguvis viņa balsi.

Kabineta locekļi viens pēc otra piecēlās un devās laukā. Galvaspilsētā baidījās no biedrošanās ar politiskiem pašnāvniekiem. Ministriem sekoja likuma sargi un slepenā dienesta aģenti. Prezidents palika viens pats. Viņš tukšu skatienu vērās sienā.

Sets Frenks pabāza galvu durvīs.

-   Atcerieties, drīz tiksimies. Viņš klusu aizvēra durvis.

EPILOGS

Vašingtonā, kā parasti, cits citam sekoja gadalaiki. Beidzās pavasara nedēļas ar mērenu temperatūru un mitruma līmeni zem piecdesmit procentiem. Lietus gāza kā ar spaiņiem. Līdz jūlijam tipiskais Vašingtonas iedzīvotājs bija tik labi adaptējies, cik vien iespējams. Viņam bija jāpierod pie gaisa, ko bija grūti ieelpot, un kustībām, kuras nekad nevarēja būt par lēnām, lai nesvīstu. Šajā posta ainā bija pa kādam retam vakaram, ko nespēja sabojāt pērkona negaiss ar spožu zibeni. Tādās reizēs vēsais gaiss saldi smaržoja un debesis bija skaidras. Šis bija tieši tāds vakars.

Džeks sēdēja uz baseina malas, kurš atradās uz mājas jumta. Haki krāsas šorti atklāja viņa muskuļotās, iedegušās kājas. Viņa mati bija saulē izbalējuši. Viņš bija vēl kalsnāks nekā agrāk. Pēc vairākus mēnešus ilgas fiziskās piepūles bija pazudis liekais svars, ko deva sēdošais darbs. Zem viņa baltā sporta krekla varēja nojaust labi trenētus muskuļus: Viņa mati bija īsi apgriezti, un seja tikpat brūni iedegusi kā kājas. Ūdens skalojās viņam starp kāju pirkstiem. Viņš paskatījās uz debesīm un dziļi ieelpoja. Pirms trim stundām baseins bija pārpildīts, kad ofisu darbinieki iegremdēja savus bālos, tuklos ķermeņus atsvaidzinošajā ūdenī. Tagad Džeks te sēdēja viens pats. Viņam nebija kurp steigties. Rīt no rīta viņu necels modinātāja zvans.

Ar klusu čīkstoņu atvērās baseina durvis. Džeks pagriezies ieraudzīja smilšu krāsas uzvalku, kas bija saburzīts un

izskatījās pašaurs. Vīrietim rokā bija brūna papīra maisiņš.

-   Ēkas pārvaldnieks teica, ka tu esi atgriezies. Sets Frenks Džekam uzsmaidīja. Vai tev nav iebildumu, ja tev piebiedrošos?

-   Ja tev tai maisiņā ir tas, ko es domāju, tad nē.

Frenks apsēdās pītā krēslā un pameta Džekam alus

bundžu. Atvēruši viņi tās ilgi neatrāva no lūpām.

Frenks paraudzījās visapkārt.

-   Tātad kā klājās tur, kur tu biji?

-   Neslikti. Es priecājos, ka varēju aizbraukt, bet labāk tomēr ir atgriezties mājās.

-   Šī izskatās laba vieta pārdomām.

-   Ap septiņiem pēcpusdienā uz pāris stundām tā ir pārpildīta. Pārējā laikā pārsvarā te ir tā kā pašlaik.

Frenks domīgi aplūkoja baseinu un sāka vilkt nost kurpes. Vai tev nav iebildumu?

-   Apkalpojies pats.

Frenks uzrullēja bikšu galus, iebāza zeķes kurpēs un apsēdās blakus Džekam, iegremdēdams savas pienbaltās kājas ūdenī līdz ceļiem.

-   Sasodīts, cik laba sajūta. Detektīvam ar trim meitām un ieķīlātu māju reti rodas izdevība tikt līdz peldbaseinam.

-   Esmu to dzirdējis.

Frenks berzēja lielus un vēroja draugu.

-   Zini, tev piestāv klaidoņa stils. Varbūt tu vēlies tāds kļūt?

-   Es to apsveru. Šī doma ar katru dienu kļūst pievilcīgāka.

Frenks paskatījās uz aploksni Džekam blakus.

-   Kaut kas svarīgs? Viņš uz to norādīja.

Džeks to paņēma un īsumā izlasīja.

-   To raksta Rensoms Baldvins. Vai tu viņu atceries?

Frenks pamāja.

-   Vai viņš tevi vēlas iesūdzēt tiesā par atteikumu viņa meitai?

Džeks pašūpoja galvu un pasmaidīja. Izdzēris alu, viņš, pameklējis maisā, izvilka vēl vienu aukstu bundžu. Otru viņš pameta detektīvam.

-   Nekad nevar paredzēt. Viņš uzskata, ka es esmu pārāk labs Dženiferai, vismaz dotajā brīdī. Viņai vēl jākļūst pieaugušai. Tāpēc tēvs viņu sūta kaut kādā Baldvina žēlsirdības misijā uz gadu. Viņš teica, ja man kaut kad kaut kas nepieciešams, lai es viņam sūtu ziņu. Viņš pat paziņoja, ka apbrīnojot un cienot mani.

Frenks malkoja savu alu.

-   Ak tik vien?

-   Jā, vēl kas. Baldvins iecēla Beriju Elvisu par savu galveno advokātu. Ja tu atceries Elviss bija tas vīrs, kura atlaišanu no firmas panāca Džena. Viņš nekavējoši iesoļoja Dana Kirksena ofisā un savāca visas Baldvina lietas. Man šķiet, ka Dans pēdējo reizi manīts uz kādas ļoti augstas ēkas dzegas.

-   Es dzirdēju, ka firma likvidēta.

-   Visus labos juristus izķēra citas firmas. Sliktajiem nācās meklēt citu darbu. Telpas tiek izīrētas. Firma pazudusi bez pēdām.

-   Tas pats notika ar dinozauriem. Jūs, advokātu suga, tik ātri neiznīkstat. Frenks Džekam piebalsoja.

Džeks iesmējās.

-   Paldies, ka atnāci un mani uzmundrināji.

-   Es nevarēju laist garām šo izdevību, velns parāvis.

Džeks sadrūmis paskatījās uz detektīvu.

-   Kas tad noticis?

-Nestāsti man, ka tu vēl joprojām nelasi avīzes.

-   Vairākus mēnešus. Pēc tam, kad man bijusi darīšana ar veselu reportieru armiju, neatkarīgajiem lieciniekiem, Holivudas producentiem un tavu necilo, bet ziņkārīgo personu, es vairs ne par ko neinteresējos. Pāris reizes esmu mainījis savu telefona numuru, bet šie nelieši to vienalga uzzināja. Tāpēc pēdējos divus mēnešus es jutos tik labi. Neviens mani tur nepazina.

Frenks kādu brīdi sakopoja domas.

-   Labi, pastāstīšu. Kolinu apsūdzēja sazvērestībā, divās otrās pakāpes slepkavībās, tiesvedības traucēšanā un vairākos sīkākos nodarījumos. Tāda bija Kolumbijas apgabala apsūdzība. Manuprāt, tiesnesim bija viņa žēl. Kolins ir Kanzasas fermera dēls, dienējis flotē un bijis slepenā dienesta aģents. Viņš vienkārši izpildīja pavēles. Viņš to bija darījis sava mūža lielāko daļu. Ja prezidents pavēl, tad jāklausa. Viņš dabūja divdesmit gadus cietumsoda. Manuprāt, viņam paveicās, jo viņš visu līdz pēdējam sīkumam izstāstīja prokuroram. Varbūt viņu atbrīvos tieši viņa piecdesmitajā dzimšanas dienā. Štats nolēma neizvirzīt pret viņu apsūdzību, apmaiņā pret viņa liecību Ričmonda lietā.

-   Kas notika ar Raselu?

Frenks gandrīz aizrijās ar alu.

-   Ak, Dievs, kā tā sieviete izrunājās. Droši vien tika iztērēts vesels kapitāls par tiesas sēžu stenogrammām. Viņa vienkārši nespēja apstāties. Viņa panāca visveiksmīgāko vienošanos. Viņai netika piespriests nekāds ieslodzījums, tikai tūkstoš stundas sabiedriski derīga darba un desmit pārbaudes gadi. Par to nolāpīto sazvērestību ar mērķi nogalināt. Vai tu tam spēj noticēt? Starp mums runājot, viņa

vienalga ir uz ārprāta robežas. Tika izsaukts tiesas nozīmēts psihiatrs. Šķiet, ka viņai daži gadi būs jāpavada medicīniskā iestādē, pirms viņa varēs rādīties sabiedrībā. Man jāteic, ka Ričmonds viņu bija ietekmējis gan emocionāli, gan fiziski, ja puse no tā, ko viņa teica, ir patiesība. Tās nu gan bija prāta spēles ellē.

-   Un kas notika ar Ričmondu?

-    Tu laikam esi bijis uz Marsa. Tu esi nogulējis gadsimta tiesas prāvu.

-   Kādam vajadzēja gulēt.

-    Viņš cīnījās līdz pēdējam, man jāatzīst. Droši vien viņš iztērēja pēdējo centu. Ar savu liecību viņš neko labu nepanāca. Ričmonds bija tik kašķīgs un meloja acīs skatīdamies. Izmeklētāji sadzina naudas sūtījuma pēdas tieši līdz Baltajam namam. Rasela bija ņēmusi naudu no daudziem rēķiniem, bet kļūdījusies, savākdama piecus miljonus vienā kontā, pirms tos pārveda. Varbūt viņa baidījās, ka Luters pieteiksies policijā, ja visa nauda neparādīsies vienlaicīgi. Lutera plāns nostrādāja, kaut arī viņš vairs nebija starp dzīvajiem, lai pats to pieredzētu. Ričmondam nebija ko atbildēt uz šo un daudziem citiem jautājumiem. Viņš tika sists krustā. Šim nelietim nelīdzēja nekāda taktika. Ja tu gribi zināt manas domas, Ričmonds ir viens bīstams un nenormāls tips.

-   Viņš taču zināja atomieroču palaišanas kodus. Neiedomājami! Ko tad viņš dabūja?

Frenks kādu mirkli vēroja ūdens viļņošanos, pirms atbildēja.

-   Viņam piesprieda nāves sodu, Džek.

-   Velns parāvis, kā viņi to panāca?

-    No juridiskā viedokļa tas ir delikāts jautājums. Ričmondu tiesāja saskaņā ar likumu par pasūtījuma slepkavību.

-   Kā tas bija iespējams?

-   Tiesa apstrīdēja, ka Bērtons un Kolins bija algoti padotie, kuru vienīgais pienākums bija izpildīt prezidenta pavēles. Ričmonds viņiem lika nogalināt tāpat kā algotiem mafijas slepkavām. Tas ir stiepjams jēdziens, bet zvērinātie atzina viņu par vainīgu, un tiesnesis piekrita.

-   Ak, Kungs!

-   Tas, ka Ričmonds bija prezidents, nenozīmē, ka viņam ir savādākas tiesības kā citiem. Kas tur ko brīnīties. Tu taču zini, ka normāli cilvēki nekandidē uz prezidenta amatu. Sākumā varbūt ar viņiem viss ir kārtībā, līdz tam laikam, kamēr viņi sasniedz tādu pakāpi, kad savu dvēseli ir pārdevuši velnam un samīdījuši pietiekoši daudz cilvēku. Tad viņi vairs nelīdzinās ne tev, ne man, ne normālam cilvēkam.

Frenks pētīja baseina dziļumu.

-   Bet viņam nekad netiks izpildīts šis spriedums.

-   Kāpēc nē?

-   Viņa advokāti iesniegs apelāciju, un nāves soda pretinieki sūtīs solidaritātes vēstules no v'isas pasaules. Saskaņā ar sabiedrisko aptauju rezultātiem tas vīrs bija popularitātes viļņa galotnē. Viņam vēl saglabājušies arī daži ietekmīgi draugi. Viņi atradīs kādu kļūdu apsūdzībā. Bez tam, kaut arī štats piekristu, ka deģenerāts jāsoda, Savienotās Valstis nebūtu praktiski gatavas izpildīt nāvessodu pašu ievēlētam prezidentam. Tas neizskatītos labi pasaules acīs. Es pats arī justos neērti, kaut gan šis nelietis to ir pelnījis.

Džeks pasmēla saujā ūdeni un ļāva tam tecēt caur pirkstiem. Viņš raudzījās naktī.

Frenks Džeku cieši nopētīja.

-   Nav jau tā, ka tas viss nebūtu devis pozitīvu rezultātu. Fērfaksa grib jūsu padevīgo kalpu iecelt par nodaļas

vadītāju. Esmu saņēmis piedāvājumus no vairākām pilsētām policijas šefa amatam. Izskatās, ka Ričmonda prāvas galvenais prokurors kandidēs uz tieslietu ministra krēslu nākamajās vēlēšanās.

Detektīvs iemalkoja alu.

-   Ko tu saki, Džek? Tu biji tas, kas viņus atmaskoja, ievilinādams lamatās Bērtonu un prezidentu. Tā bija tava ideja. Ak, vecīt, kad es uzzināju, ka manas telefona sarunas noklausās, es domāju, ka aiz dusmām uzsprāgšu. Tev tomēr izrādījās taisnība. Un kāds ir tavs ieguvums šajā lietā?

Džeks, palūkojies uz draugu, vienkārši atbildēja:

-   Esmu palicis dzīvs. Es vairs nenodarbojos ar bagātnieku lietām Patona un Šova firmā un man vairs nav jāprec Dženifera Baldvina. Man ar to ir diezgan.

* Frenks pētīja zilās kāju vēnas.

-   Vai esi saņēmis kādu ziņu no Keitas?

Džeks iedzēra vēl vienu alus malku un tad atbildēja:

-   Viņa dzīvo Atlantā. Vismaz pēdējo reizi, kad atrakstīja, viņa tur bija.

-   Vai viņa domā tur palikt?

Džeks paraustīja plecus.

-   Viņa nav pārliecināta. Vēstulē nebija skaidri pateikts. Luters savā testamentā viņai novēlējis savu māju.

-   Būšu pārsteigts, ja viņa to pieņems. Nelikumīgi iegūta manta un tamlīdzīgi.

-   Luters to mantoja no sava tēva. Es domāju, ka viņš vēlējās, lai Keitai kaut kas paliktu. Iesākumam māja nav nemaz tik peļama.

-   Ja gribi zināt manas domas mājas veido divi. Pēc tam seko netīri autiņi un zīdaiņu putriņas. Sasodīts, Džek, jūs abi viens otram esat kā radīti.

-   Nedomāju, ka tam vairs ir kāda nozīme, Set. Džeks noslaucīja no rokām ūdens lāses. Viņa ir daudz pārcietusi. Varbūt pārāk daudz. Viņasprāt, es kaut kādā veidā saistos ar visu slikto viņas atmiņās. Es viņu nevainoju, ka viņas vēlēšanās bija tikt prom no tā visa. Atbrīvoties no saistībām.

-   Tu tur nebiji vainīgs, Džek. Es redzēju, ka tas bija kāds cits iemesls.

Džeks paraudzījās uz helikopteru, kas lidoja viņiem pāri.

-   Es jūtos nedaudz noguris no tā, ka man vienmēr jāsper pirmais solis, Set, ja tu mani saproti.

Frenks paraudzījās pulkstenī. Džeks to pamanīja.

-   Vai tev kaut kur jābūt?

-   Es nupat iedomājos, kā būtu, ja mēs iebaudītu kaut ko stiprāku par alu. Es zinu vienu jauku vietiņu. Ribiņas tur ir tik garas kā mana roka, un divmārciņu kukurūza ceptā uz iesma. Tekila tur plūst, līdz saule aust. Ja tev ir vēlēšanās, tur ir dažas jaukas oficiantes. Es gan, būdams precēts vīrs, viņas vēroju no dr6ša attāluma. Mājās mēs varētu braukt ar taksi, jo abi būsim sametušies, un tu pārgulētu pie manis. Ko tu saki?

Džeks pasmaidīja.

-   Vai pieņemsi manu atteikumu līdz citai reizei? Kaut priekšlikums ir jauks.

-   Vai tu esi pārliecināts?

-   Noteikti. Paldies, Set.

-   Sarunāts. Detektīvs piecēlās, sakārtoja bikses, uzvilka zeķes un kurpes.

-   Kā būtu, ja tu atnāktu pie manis ciemos sestdien? Mums būs grilēti hamburgeri, frī kartupeļi un desiņas. Esmu nopircis arī biļetes uz futbola maču.

-   Sarunāts. Es piekritu.

Frenks piecēlās un devās uz durvīm. Viņš atskatījās.

-   Paklau, Džek, nedomā pārāk daudz. Dažreiz tas nav veselīgi.

-   Paldies par alu, Set.

Pēc tam, kad Frenks bija aizgājis, Džeks atgūlās uz cementa grīdas un vēroja debesis. Zvaigžņu bija vairāk, nekā iespējams saskaitīt. Dažreiz, pamodies no dziļa miega, viņš atcerējās, ka sapņojis par dīvainām lietām. Bet arī reālajā dzīvē ar viņu bija notikušas savādas lietas, un šī sajūta nebija patīkama. Viņš jutās tik apjucis, lai gan bija cerējis, ka viņa gados tā nevajadzētu justies.

Pusotras stundas lidojums, iespējams, dotu atbildi uz viņa mokošo jautājumu. Varbūt Vitneja atgriezīsies, bet varbūt arī nē. Vienīgais, par ko viņš bija pārliecināts viņš Keitai nesekos. Šoreiz Keitai pašai vajadzēs atgriezties Džeka dzīvē. Viņai pašai nāksies izlemt, kā viņa gatavojās pavadīt savu turpmāko dzīvi. Vainas izjūta un sēras par tēva nāvi bija spēcīgākas nekā bērnībā piedzīvotā emocionālā trauma. Viņai bija daudz kas jāpārdomā, un Keita bija skaidri likusi saprast, ka to nepieciešams izdarīt vientulībā. Varbūt viņai bija taisnība.

Džeks, novilcis kreklu, ieslīdēja baseinā un spēcīgiem roku vēzieniem šķēla ūdeni. Izpeldējies viņš uzkāpa uz flīzēm klātās apmales un, paņēmis dvieli, uzmeta to sev uz pleciem. Nakts gaiss bija vēss, un ūdens lāses saldēja ādu. Džeks vēlreiz palūkojās debesīs. Griestu gleznojumu nebija. Un nebija arī Keitas.

Džeks pārdomāja, vai doties atpakaļ uz dzīvokli un mazliet nosnausties, kad baseina durvis atkal čīkstēdamas atvērās. Frenks laikam bija kaut ko aizmirsis. Džeks palūkojās turp un vairākas sekundes nespēja pakustēties. Viņš

sēdēja ar dvieli pār pleciem, baidīdamies izdvest kaut skaņu. Pašlaik notiekošais likās kā sapnis, kas izzudīs līdz ar pirmajiem saules stariem. Beidzot viņš lēnām piecēlās un devās uz durvju pusi.

Lejā uz ielas Sets Frenks stāvēja pie savas mašīnas, apbrīnodams vakara vienkāršo skaistumu. Gaiss bija tikpat smaržīgs kā pavasarī. Šodien viņš nebūs vēlu mājās. Varbūt Frcnka kundze vēlēsies aiziet uz tuvējo saldējuma kafejnīcu. Viņš bija dzirdējis labas atsauksmes par turienes saldējumu. Viņi būs divi vien. Tas būtu jauks dienas noslēgums. Sets iekāpa mašīnā.

Būdams triju bērnu tēvs, detektīvs apzinājās dzīves vērtību. Strādājot par izmeklētāju, viņš bija sapratis, ka šo vērtību var cilvēkam brutāli atņemt. Viņš paskatījās augšup uz nama jumtu un, iedarbinājis mašīnu, pasmaidīja. Cik brīnišķīga sajūta būt dzīvam. Ja cilvēkam neveicās vienu dienu, nākošajā dienā bija iespēja sākt visu no jauna.

Deivids Baldači NEIEROBEŽOTA VARA Romāns

Redaktori Elfrīda Melbārzde, Juris Zvirgzdiņš Korektore Dace Kraukle Maketētājs Kārlis Ābele

Apgāds “Artava”, LV-1007, Rīgā, Bezdelīgu iela 12. Tālr. 7222472.

Licence nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Rota”, LV-1050, Rīgā, Dzirnavu ielā 57.

Content

Baldači Deivids Neierobežota vara

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA nodaļa

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMITA OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA