Šēvale Maja

Valē Pērs

Nelietis no Sefles

MAJA ŠĒVALE * PĒRS VALĒ

Nelietis no Sefles

Tūlīt pēc pusnakts viņš vairs ne par ko nedomāja.

Līdz šim viņš kaut ko bija rakstījis, bet tagad zilā lodīšu pildspalva atradās viņa priekšā uz laikrakstu krustvārdu mīklas vertikāles, tieši uz lappuses augšējā labā stūra. Stalti un nekustīgi viņš sēdēja Jodzīgā atzveltnes krēslā pie zema galdiņa mazā bēniņu istabiņa. Virs viņa galvas karājās dzeltenīgs, apaļš abažūrs ar garām bārkstīm. Abažūra audums laika gaita bija izbalējis, un blāvā gaisma vārajā spuldzē rauatījjli.

Māja slīgn klusumā. Bet šis klusums bija šķietams, Jo mājā gulēja trīs cilvēki un no ārpuses ieplūda tikko sadzirdams troksnis, pulsējošs un rāms. It kā apslāpēta motora rūkoņa vai tālumā bangojošas juras atbalss. Miljoniem cilvēku, baiļpilnā miegā iegrimušas lielpilsētas murdoņa.

Vīrietis, kurš sēdēja bēniņu istabā, bija ģērbies slēpotāja tērpā — smilškrāsas jakā, pelēkās biksēs un melna mašīnadījuma svīterī, kājās — brūni slēpju zābaki. Viņam bija garas, bet labi koptās ūsas, mazliet gaišākas nekā gludie, ar celiņu vienā pusē sasukātie mati. Seja šaura, pareiziem un smalkiem vaibstiem, un zem aizskartas neapmierinātības un nesatricināmas spītības stingās maskas slēpās gandrīz vai bērnišķīga sejas izteiksme — maiga, bezpaļāvīga, lūdzoša, tomēr mazliet apdomīga.

Gaišzilo acu skatiens noteikts, bet tukšs.

Viņš izskatījās gluži kā mazs zēns, kas pēkšņi ārkārtīgi novecojis.

Vīrietis jau gandrīz stundu nekustīgi sēdēja, salicis rokas uz ceļgaliem, trulās acis pievērsis vienam punktam sienā, kuru klāja izbalējušas, puķainas tapetes.

Tad viņš piecēlās, pārgāja pāri istabai, atvēra skapja durvis un, izstiepis kreiso roku, izņēma kaut ko no cepuru plaukta. Garu priekšmetu, ievīstītu baltā roku dvielī ar sarkanu apmali.

Šis priekšmets bija karabīnes durklis.

Viņš izvilka durkli no tēraudzilas maksts un, rūpīgi noslaucījis dzelteno eļļu, ielika atpakaj.

Lai gan viņš bija gara auguma un diezgan drukns, tomēr rīkojās veikli, ātri un noteikti, un roku kustībās bija tā pati noteiktība, kas skatienā.

Viņš atsprādzēja jostu un izvēra to cauri maksts ādas cilpai. Tad aiztaisīja jakas rāvējslēdzi, uzvilka cimdus, galvā uzlika rūtainu tvīda cepuri un izgāja no mājas.

Koka kāpnes čīkstēja zem vīrieša smaguma, bet pašus soļus nedzirdēja.

Māja bija maza un veca un stāvēja kalna korē, kas slējās pāri lielceļam. Nakts bija dzestra, debess zvaigznēm piebirusi.

Vīrietis ar tvīda cepuri apgāja ap mājas stūri un, gluži kā apmāts mēnessērdzīgais, sāka iet pa piebraucamo ceļu aiz mājas.

Atvēris melnā folksvāgena kreisās puses priekšējās durvis, viņš piesēdās pie stūres un sakārtoja durkli, ko bija piespiedis pie labā gurna.

Vīrietis iedarbināja motoru un, ieslēdzis tālos star- melus un atpakaļgaitā izbraucis mašīnu uz ceļa, devās ziemeļu virzienā.

Mazā, melnā mašīna droši un noteikti drāzās nakts tumsā gluži kā meteors izplatījumā.

Ceļa abās pusēs cits pie c,ita kļāvās nami, un starmešu gaismā viņa priekšā izauga pilsēta, liela, salta un mēma: tai bija atņemts viss — palikušas vienīgi kailas, granītcietas betona, stikla un metāla sienas.

Pat pilsētas centrā šajā nakts stundā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Viss slīga klusumā, pavīdēja vienīgi daži taksometri, divas ātrās palīdzības mašīnas un melna policijas dežūrmašīna ar baltiem spārniem. Tā, kā jau parasti, rēkdama aizjoņoja garām.

Luksoforā sarkanā gaisma bezjēdzīgi un apnicīgi nomainīja dzelteno, dzeltenā zāļo, zaļā dzelteno, dzeltenā sarkano.

Melnu automašīna brauca, Ievērodama visus satiksmes noteikumus: ne reizi nepārsniedza ātrumu, palēnināja gaitu ielu krustojumos un vienmēr apstājas, iedegoties sarkanajai gaismai.

Tagad tā brauca pa Vasas ielu, garām jaunuzceltai viesnīcai «Sheraton-Stockholm» un Centrālai stacijai, pie Ziemeļu stacijas laukuma nogriezās pa kreisi un turpināja ceļu pa Tūra ielu ziemeļu virzienā.

Laukumā atradās apgaismots koks un pieci simti deviņdesmit pirmais autobuss bija apstājies pieturvietā. Svētā Ērika laukumu apspīdēja jauns mēness, un zili neona pulksteņa rādītāji virs Bonnijera izdevniecības vēstīja laiku. Bez divdesmit minūtēm divi.

Sajā brīdī vīrietis automašīnā kļuva trīsdesmit sešus gadus vecs.

Viņš turpināja ceļu pa Odena ielu austrumu virzienā, garām klusajam Vasas parkam, kurā mirdzēja baltas, aukstas spuldzītes un desmitiem tūkstošu kailu koku zari slīga ēnā.

Melnā mašīna nogriezās pa labi, nobrauca pa Dālas ielu simt divdesmit piecus metrus dienvidu virzienā, nobremzēja un apstājās,

Vīrietis slēpotāja jakā un tvīda cepurē ar tīšu nevērību apstādināja mašīnu tā, ka divi riteņi palika uz ietves pie Istmena institūta ieejas.

Aizvēris mašīnas durvis, viņš pazuda nakts tumsā.

Bija sestdiena, tūkstoš deviņi simti septiņdesmit pirmā gada trešais aprīlis.

Sajā dienā bija apritējusi tikai viena stunda un četrdesmit minūtes un nekas sevišķs vel nevarēja būt noticis.

II

Bez piecpadsmit minūtēm divos morfijs viņam vairs nepalīdzēja.

Pēdējo iešļircinājumu viņš bija saņēmis īsi pirms desmitiem, tātad nemaņa ilgusi nepilnas četras stundas.

Sāpes atgriezās pamazām: vispirms kreisajā diafragmas pusē, pēc dažām minūtēm ari labajā. Tad tās atstarojās mugurā un spēji, alpām pārņēma visu ķermeni — asas un nerimtīgas sāpes, it kā izsalkušas klijas plosītu viņam iekšas.

Viņš gulēja uz muguras šaurā un augstā dzelzs gultā, raudzījās balti izbalsinātajos griestos, kur blāvi naktslampas un ielas spuldžu atspulgi izveidoja skaidrus un noteiktus gaismēnu zīmējumus, kurus ne* viens nespēja iztulkot un kuri bija tikpat salti un nepievilcīgi kā visa šī istaba.

Griesti nebija gkidi, tos rotāja divas nelielas velves, kuras padarīja istabu vēl nemīlīgāku. Griesti bija gandrīz četrus metrus augsti un vecmodīgi — kā viss šajā ēkā. Gulta stāvēja istabas vidū uz klona grīdas, vēl tur atradās tikai divi priekšmeti: naktsgaldiņš un krēsls ar taisnu atzveltni.

Aizkari nebija pavisam aizvilkti, logs mazliet pievērts. Pa piecus centimetrus platu spraugu ieplūda dzestrs, svaigs pavasara nakts gaiss, tomēr slimais ar mokošu nepatiku sajuta vecu puķu smaržu un sava sāpju plosītā ķermeņa nepatīkamo smaku.

Viņš nebija aizmidzis, bet mierīgi gulēja atvērtām acīm un domāja vienīgi par to, ka morfijs drīz viņa sāpes vairs neremdēs.

Nesen viņš bija saklausījis, ka dcžfirmāsiņa, koka kurpēm klaudzot, paiet garām istabas dubultdurvīm. Kopš tā brīža viņš neko vairs nebija dzirdējis, varbūt vienīgi savu smago elpu un apgrūtināto, nevienmērīgo pulsāciju visā ķermenī. Tās gan nebija reālas skaņas, drīzāk tie šķita viņa iztēles augļi, kas patiesībā bija vislabākie pavadoņi nāves drausmīgajām priekšnojautām un bailēm, ka sāpes kuru katru brīdi atkal.atgriezīsies.

Slimnieks, kurš agrāk bija stiprs vīrs un nepiedeva cilvēkiem nedz vājības, nedz kļūdas, nekad nespēja iedomāties, ka pats kādā dienā sabruks gan fiziski, gan garīgi.

Tagad viņš bija baiļu un slimības pārņemts, vārs un bezpalīdzīgs. Pa slimnīcā aizvadītajām nedēļām viņš bija kļuvis ārkārtīgi jūtīgs un slikti panesa fiziskas sāpes, viņš šausmīgi baidījās pat no injekcijām un dūriena vēnā, kad māsiņa ik dienas ņēma asins analīzi. Viņš baidījās arī no vientulības un tumsas, iepazina skaņas, kurām nekad agrāk nebija pievērsis uzmanību.

Viņš necieta apskates un pārbaudes, kuras ārsti tā dēvēja kā par apsmieklu, — arvien Vairāk sakritās un zaudēja spēkus. Viņš jutās arvien sliktāk un sliktāk, līdz beidzot domās norāva nāvei masku: visas, cerības bija zaudētas, viņu pārņēmis trulums un pārmērīgs egoisms.

Aiz loga ārā kaut kas iečabējās. Laikam kāds dzīvnieks čāpoja pa kailajām rozēm apstādījumos. Varbūt lauku pele vai ezis, varbūt ari kaķis. Diezin vai eži guļ ziemas miegā?

«Droši vien tur čāpo kāds dzīvnieks,» viņš nodomāja un, nevarēdams ilgāk paciest sāpes, izstiepa veselo kreiso roku līdz elektriskajam zvanam, ķurš karājās viegli aizsniedzamā vietā, un savilka auklu ap gultas galvgali.

Kad viņa pirksti pieskārās aukstajam dzelzs galvgalim, roka nodrebēja, nejauši pagrūdās sāņus, un viņš nepaguva satvert slēdzi; aukla noslīdēja, un slēdzis, viegli nošķindēdams, nokrita uz grīdas.

Sis troksnis viņam palīdzēja sakopot domas.

Ja viņš būtu aizsniedzis zvanu un nospiedis balto pogu, tad gaitenī virs viņa istabas durvīm būtu iedegusies sarkana signālspuldzīte un drīz vien, klaudzinādama koka kurpes, atsteigtos dežūrmāsiņa.

Kaut gan mocīja bailes, tomēr ari lepnums viņu nebija gluži pametis, tāpēc viņš nevilšus nodomāja: nav nemaz tik slikti, ka neizdevās piespiest zvana pogu.

Māsa ienāktu istabā, iedegtu griestu spuldzi un uzmestu jautājošu skatienu viņam •— bēdu un ciešanu sagrauztam cilvēkam.

Kādu brīdi viņš nekustīgi gulēja un juta, ka sāpes te mazinās, te no jauna zibens ātrumā tuvojas, it kā tās būtu nevaldāms ātrvilciens, ko vada ārprātīgs mašīnists.

Pēc tam viņš juta vajadzību nokārtoties.

Pili varēja aizsniegt ar roku, tā atradās dzeltenā plastmasas atkritumu grozā aiz naktsgaldiņa. Bet viņš nevēlējās to lietot. Viņš taču varēja piecelties. Kāds ārsts pat bija sacījis, ka būtu labi, ja viņš mazliet vairāk izkustētos.

Acumirklī viņš nolēma piecelties un atvērt abas durvis, lai ielu uz tualeti, kas atradās tieši pretī viņa istabai, gaiteņa vidū. Tā būtu maza izprieca, neliels pienākums, kas kaut īsu brīdi novirzītu domas citā gultnē.

Atmetis sāņus segu un palagu, viņš piecēlās sēdus, ar kājām neaizsniedzot grīdu, un dažus mirkļus atpūtās uz gultas malas, tad uzvilka baltu naktskreklu un dzirdēja, kā zem matrača nošvīkst plastmasas paliktnis.

Tad viņš uzmanīgi nolaida kājas un zem nosvīdušajām pēdām sajuta auksto klonu. Pamēģināja iz- slicties visā augumā, par spīti tam, ka platie plāksteri griezās gurnā un cirksnī. Viņam vēl arvien ap cirkšņiem bija cieši putuplasta pārsēji, kurus uzlika vakar pēc aortogrāfijas.

Čības atradās zem galdiņa, viņš iebāza tajas kājas 1111, uzmanīgi taustīdamies, devās uz durvju pusi. Atvēris iekšdurvis un ārdurvis, viņš šķērsoja vāji apgaismotu gaiteni un iegāja tualetē.

Nokārtojies, nomazgājis rokas aukstā ūdenī, viņš atpakaļceļā apstājās un ieklausījās. Gaitenī varēja dzirdēt, kā klusi skan māsiņas radiouztvērējs. Viņam atkal kļuva nelabi, viņu pārmāca bailes, un viņš gribēja ieiet pie māsiņas un palūgt dažas pretsāpju tabletes. Liela labuma no zālēm nebūtu, bet viņai tomēr vajadzētu atvērt medikamentu skapīti, paņemt kārbu un ieliet mazliet sulas — tā viņš piespiestu kādu kaut cik parūpēties par viņu.

Līdz procedūru istabai bija apmēram divdesmit metru, tie prasīja no viņa labu laika sprīdi. Viņš gāja lēnām, tikko vilkdams kājas, un piesvīdušais naktskrekls trinās gar stilbiem.

Dežūristabā dega gaisma, bet neviena tur nebija. Tikai tranzistors skanēja pats savā nodabā starp divām neizdzertām kafijas tasēm.

Protams, māsiņa un sanitāre bija aizņemtas kādā citā istabā.

Pēkšņi gar acīm viss nozibēja — un viņam vajadzēja atbalstīties pret durvju aplodu. Pēc dažiem mirkļiem viņš jutās mazliet labāk un sāka lēni iet pa krēslaino gaiteni atpakaļ uz savu istabu.

Durvis stāvēja pusvirus — kā viņš bija atstājis. Rūpīgi aizvēris tās, viņš aizklunkuroja līdz gultai, noāva čības, apgūlās uz muguras un drebinādamies uzvilka vilnas segu līdz zodam. Viņš gulēja mierīgi, atvērtām acīm un juta, ka viss augums trīc.

Kaut kas tomēr istabā bija mainījies. Gaismēnu zīmējums griestos šķita mazliet savādāks.

To viņš ievēroja uzreiz.

Kāpēc gan gaismēnas viz citādi?

Pārlaidis skatienu kailajām sienām, vīrietis pagrieza galvu pa labi un uzmeta mirkli logam.

Slimnieks skaidri atcerējās: viņam aizejot, logs bija palicis vaļā.

Tagad tas bija aizvērts.

Acumirklī viņu pārņēma šausmas — viņš sniedzās pēc zvana. Bet tas nebija savā vietā. Viņš bija aizmirsis pacelt no grīdas auklu un slēdzi.

Viņš ar pirkstiem saspieda gultas dzelzs galvgali — tur vajadzēja atrasties zvanam — un cieši ieskatījās logā.

Atstarpe starp biezajiem aizkariem vēl arvien bija apmēram piecus centimetrus plata, bet aizkari nebija aizvilkti tā kā līdz šim, arī logs bija aizvēris.

Varbūt kāds slimnīcas darbinieks iegriezies istabā?

Tas likās neiespējami.

Viņš juta, ka sviedri izspiežas no porām un krekls, vēss un lipīgs, kairina jutīgo ādu.

Izmisīgi kaudamies ar savām domām, nevarēdams novērst skatienu no loga, viņš mēģināja piecelties.

Aizkari stāvēja pilnīgi nekustīgi, bet viņš tomēr nebīja īsti drošs, vai aiz tiem kāds neslēpjas.

«Vai tur kāds būtu aizlidis?» Viņš sāka šaubīties. «Kas?»

Un pēdējo reizi saprātīgi nodomāja: «Tās droši vien ir manas halucinācijas.»

Slimnieks stāvēja pie gultas uz klona grīdas un drebēja. Viņš paspēra pāris nedrošu soļu uz loga pusi. Ierāvis galvu plecos, viņš apstājās, lūpas viņam drebēja.

Tad cilvēks loga nišā ar kreiso roku atrāva aizkarus, ar labo vienlaikus satverdams durkli.

Gaismas atspulgi noplaiksnīja garajā un platajā durkļa asmenī.

Vīrietis slēpotāja jakā un rūtainā tvīda cepurē aši

paspēra pāris soju uz priekšu un, plati iepletis kājas, stalti nostājās un pacēla ieroci plecu augstumā.

Slimnieks acumirklī pazina viņu un gribēja pavērt muti kliedzienam.

Ar smago durkļa spalu vīrietis iezvēla pa muti slimniekam, kurš vēl sajuta, kā lūpas no sitiena nodreb un nokrakst mākslīgie zobi.

Un tad viņš neko vairs nejuta.

Tālākais norisinājās pārāk spēji. Viņš zaudēja laika izjūtu.

Nākamais sitiens trāpīja labajā pusē zem diafragmas, pavisam zemu sānos, un durklis līdz pat spalam iedūrās ķermenī.

Slimnieks atmestu galvu vēl arvien turpat stāvēja, kad vīrietis slēpotāja jakā trešo reizi pacēla ieroci un pāršķēla viņam muti no kreisās auss līdz labajai.

No pārgrieztās mutes šņākdama un guldzēdama i izlauzās vara skaņa.

Un tas arī bija viss.

11I

Bija piektdienas vakars, un Stokholmas restorāniem it kā vajadzētu būt pilnum pilniem ar jautriem cilvēkiem, kuri izklaidējas pēc nogurdinošas darba nedēļas. Tomēr tā vis nebija, un nebija grūti uzminēt, kāpēc. Pēdējos piecos gados cenas restorānos bija dubultojušās, un nebija daudz tādu vienkāršu algota darba cilvēku, kuri varēja atļauties šo izpriecu kaut vai reizi mēnesī.

Restorānu īpašnieki žēlojās un sūrojās par grūtajiem laikiem, bet tie, kuri neattapa pārveidot savus

lokālus par kafejnīcām vai diskotēkām, lai pievīli- nātu bagātos jauniešus, spēja noturēties tikai tāpēc, ka uzradās arvien vairāk komersantu, kuriem bija rēķins bankā un līdzekļi reprezentācijai un kuri atzina par labāku visus darījumus kārtot pie restorāna galdiņa.

«Zelta miers» Vecpilsētā nebija nekāds izņēmums. Sajā vēlajā nakts stundā, kad piektdiena aizvadīta un sestdiena sagaidīta, tikai divi apmeklētāji sēdēja restorānā augšējā zālē. Vīrietis un sieviete. Notiesājuši rostbifu, viņi dzēra kafiju un punšu un klusi sarunājās pie galdiņa nišā.

Divas oficiantes sēdēja pie maza galdiņa pretī ieejas durvīm un locīja salvetes. Jaunākā oficiante ar rūsganiem matiem un nogurušu seju piecēlās un uzmeta mirkli pulkstenim uz letes. Nožāvājusies viņa paņēma salveti un devās pie apmeklētājiem nišā.

— Kasi drīz slēgs; vai jūs vēl kaut ko pasūtīsiet? — viņa jautāja, ar salveti notraukdama tabakas druskas no galdauta. — Varbūt komisārs vēlas iebaudīt karstu kafiju?

Martins Beks, sev par pārsteigumu, jutās glaimots, ka oficiante pazinusi viņu. Parasti viņš dusmojās, ja viņam atgādināja, ka viņš, kriminālpolicijas priekšnieks, ir diezgan ievērojama persona; jau pagājis krietns laiks, kopš viņa fotogrāfijas nav parādījušās laikrakstos, arī televīzijā viņš nav uzstājies, un oficiantes izturēšanās gandriz vai liecināja, ka «Zelta mierā» viņu uzskata par pastāvīgu apmeklētāju. Un ne velti: jau divus gadus viņš dzīvoja netālu no šejienes un, ja dažreiz gāja kaut kur pusdienot ārpus mājas, tad visbiežāk iegriezās «Zelta mierā».* Līdz šim viņš gan nemēdza te pavadīt vakaru divatā kā šoreiz.

Pretimsēdētāja bija Martina meita, vārdā Ingrīda. Viņai bija deviņpadsmit gadu, un, ja neņem vērā, ka viņa bija blondīne, bet viņš tumšmatis, viņi bija apbrīnojami līdzīgi.

—   Vai tu gribētu vēl iedzert kafiju? — Martins Beks pavaicāja.

Ingrida pakratīja galvu, un oficiante aizgāja izrakstīt rēķinu. Martins Beks izcēla no ledusspai- nīša nelielu punša pudeli un salēja atlikušo dzērienu glāzēs. Ingrida maziem malkiem dzēra punšu.

—   Mums vajadzētu biežāk atnākt uz šejieni, — viņa piemetināja.

—   Iedzert punšu?

—   Jā, tas būtu jauki. Mums biežāk jāsatiekas. Nākamreiz uzaicināšu tevi pusdienās. Savās mājās Klostera ielā. Tu taču neesi redzējis, kā esmu iekārtojusies.

Kad vecāki pirms trim mēnešiem izšķīrās, Ingrīda aizgāja no mājām; Martinu Beku bieži vien māca šaubas: diezin vai viņš būtu spējis saraut trulās laulības saites ar Ingu, ja meita viņu nepamudinātu. Ingrīda mājās lāgā nejutās un, nepabeigusi ģimnāziju, apmetās uz dzīvi pie draudzenes. Tagad viņa studēja socioloģiju universitātē un šajās dienās iekārtojās vienistabas dzīvoklī Stoksundā. Pagaidām viņa to īrēja ar citu starpniecību, bet agri vai vēlu cerēja noslēgt īres līgumu uz sava vārda.

—   Af; nnma un Rolfs bija atnākuši ciemos pie manis, — viņa sacīja. — Es gribēju arī tevi ielūgt, bet nevarēju sameklēt.

—   Jā, es dažas dienas biju Erebrū. Kā viņiem klājas?

—    Labi. Mamma atveda man pilnu ceļasomu ar dažādām dāvanām. Dvieļus un salvetes, un gaiši zilu kafijas servīzi, nemaz visu nevaru uzskaitīt. Starp citu, runājām par Rolfa dzimšanas dienu. Mamma gribēja, lai aizejam pie viņiem uz pusdienām. Ja vien tu varēsi atnākt.

Rolfs bija trīs gadus jaunāks par Ingrīdu. Viņi bija tik dažādi, cik vien dažādi var būt brālis un māsa, taču sapratušies arvien bija labi.

Rudmatainā oficiante atnesa rēķinu. Martins Beks samaksāja un iztukšoja savu glāzi. Viņš ielūkojās rokas pulkstenī ar aproci. Bija bez dažām minūtēm viens.

—   Mums jāiet, — Ingrīda sacīja un steidzīgi izdzēra punšu.

Viņi lēnām gāja pa Austrumu Garo ielu ziemeļu virzienā. Nakts bija dzestra, debesīs mirdzēja zvaigznes. Daži ieskurbuši jaunieši iznāca no Pūķa ielas, klaigāja un trokšņoja tā, ka viņu klaigas atbalsojās veco māju sienās.

Ingrīda paņerna tēvu zem rokas un piemēroja savu soli viņējam. Meitai bija slaidas kājas un stalts augums, gandrīz vai kalsns — tā likās Martinam Bekām, bet viņa pati vienmēr apgalvoja, ka polējais laiks ieturēt diētu.

—   Varbūt tu uznāksi pie manis? — viņš jautāja, kad viņi gāja augšup pa ielu, kas veda uz Tirgoņu laukumu.

—   Labi, es tikai izsaukšu taksometru. Ir jau vēls, un tev jādodas pie miera.

Martins Beks nožāvājās.

—   Patiesībā esmu bezgala noguris, — viņš sacīja.

Pie Svētā Jura statujas ar puķi sakņupis sēdēja

kāds vīrietis un snauda, noliecis galvu uz ceļiem.

Kad Ingrīda un Martins Beks gāja vīrietim garām, viņš pacēla galvu un skaļā balsī kaut ko nesaprotamu nodārdināja, tad izstiepa kājas un atkal iesnaudās, zodu iespiedis krūtīs.

—< Viņam labāk vajadzēja iet gulēt pie svētā Nikolaja, — Ingrida noteica. — Seit ir tik dzestrs.

—   Gan jau viņš nokļūs arī tur, — Martins Beks. atbildēja. — Ja tikai tur būs kāda brīva vieta. Starp citu, ar dzērājiem man sen vairs nav darīšana.

Klusēdami viņi turpināja ceļu pa Tirgoņu ielu.

Martins Beks atcerējās vasaru pirms divdesmit diviem gadiem, kad viņš strādāja par dežurējošo policistu iecirknī pie svētā Nikolaja. Stokholma toreiz bija pavisam citāda. Vecpilsēta izskatījās gluži kā maza, idilliska pilsētiņa. Ar dzērājiem, nabadzību uri visām dzīves likstām. Pēc tam mājas atjaunoja un pārbūvēja un īres maksu pacēla tik augstu, ka līdzšinējiem Vecpilsētas iedzīvotājiem tā vairs nebija pa kabatai. Dzīvot Vecpilsētā — tā jau bija greznība, arī viņš tagad piederēja pie šiem izredzētajiem.

Viņi uzbrauca pēdējā stāvā ar liftu, ko iebūvēja, ēku rekonstruējot, un kas bija retums Vecpilsētā. Dzīvoklis bija ārkārtīgi moderns — ar halli, nelielu virtuvi, vannas istabu un divām istabām ar logiem austrumu pusē, kur pavērās skats uz plašu, vaļēju pagalmu. Istabas bija mājīgas, bet nesimetriskas, ar lielam logu nišām 1111 zemiem griestiem. Vienā istabā atradās ērti krēsli, mazs galdiņš un kamīns.

Otrā stāvēja skapis un plata gulta, kurai visapkārt novietoti grāmatu plaukti, bet pie loga ērts rakstāmgalds ar skapīšiem.

Nenoģērbusi mēteli, Ingrida apsēdās pie rakstāmgalda, nocēla telefona klausuli un uzgrieza numuru, lai izsauktu taksometru.

—   Tu taču varēji uzkavēties kādu bridi, — Martins Beks sauca.no virtuves.

—   Nē, man jābrauc mājās! Esmu līdz nāvei nogurusi. Arī tu esi noguris.

Martins Beks nemēģināja viņu pierunāt. Pēkšņi viņš vairs nejuta nogurumu, lai gan visu vakaru bija žāvājies — arī kinoteātri; viņi bija skatījušies Trifo «Četri simti sitienu»/un vairākas reizes viņš gandrīz aizsnaudās.

Ingrīdai ātri izdevās izsaukt taksometru, ienākusi virtuvē, viņa noskūpstīja tēvu uz vaiga.

—   Pateicos par vakaru! Mēs satiksimies Rolfa dzimšanas dienā, varbūt pat agrāk. Arlabunakti!

Martins Beks pavadīja meitu līdz liftam un atvadījies aizvēra lifta durvis, un atgriezās savā dzīvoklī.

Viņš izņēma no ledusskapja alu, ielēja to lielā glāzē, iegāja istabā un uzlika glāzi uz rakstāmgalda. Tad piegāja pie atskaņotāja, kas atradās blakus kamīnam, un izvēlējās Baha plati — «Brandenbur- gas koncerts». Māja bija ar labu skaņu izolāciju, un viņš zināja, ka atskaņotāju var ieslēgt diezgan skaļi, netraucējot kaimiņus. Viņš apsēdās pie rakstāmgalda, maziem malciņiem dzēra svaigo un vēso alu un mutē vairs nejuta salkano un lipīgo punša garšu. Iespiedis cigareti iemutī, viņš paņēma to zobos un aizdedzināja sērkociņu. Tad, atbalstījis zodu plaukstās, sāka raudzīties ārā pa logu.

Pagalma otrā pusē virs mēness apspīdētiem māju jumtiem tumši zilajās pavasara debesīs mirdzēja zvaigznes. Martins Beks klausījās mūziku un ļāva domām vaļu. Viņš juta patīkamu atslābumu un pilnīgu mieru.

Apgriezis plati uz otru pusi, viņš piegāja pie plaukta, kas atradās virs gultas, un nocēla nepabeigtu klipera «Flying Cloud» modeli. Viņš gandrīz veselu stundu nopūlējās ar mastiem un dūmeņiem, pēc tam nolika modeli atpakaļ.

Izģērbjoties viņš ar lepnumu aplūkoja gatavos modeļus — «Cutty Sark» un mācību kuģi «Dānija». Tuvākajā laikā viņam tikai jāpabeidz «Flying Cloud» takelāža — visgrūtākais un ietilpīgākais darbs.

Izģērbies viņš iegāja virtuvē, nolika pelnu trauku un alus glāzi uz trauku mazgājamā galdiņa. Tad nodzēsa visur gaismu, vienīgi naktslampiņu atstāja degot, pievēra guļamistabas logu un likās gulēt. A'lartins uzvilka pulksteni, kas rādīja bez piecām minūtēm pustrīs, un pārbaudīja, vai nospiesta zvana poga. Viņš cerēja, ka rītdiena būs brīva un varēs pēc sirds patikas izgulēties.

Uz naktsgaldiņa stāvēja Kurta Bergengrēna grāmata «Sērgordas vasaras laiva», viņš parlapoja to, apskatīja ilustrācijas, kuras jau ne reizi vien bija rūpīgi izpētījis, izlasīja vienu rindkopu, un viņu pārņēma neizsakāmas ilgas pēc šērām. Grāmata bija liela un smaga, ne sevišķi piemērota lasīšanai gultā, un viņam ātri vien nogura rokas. Viņš nolika to un pastiepa roku, lai nodzēstu naktslampiņu. . Tajā brīdi atskanēja telefona zvans.

F. i ii.'irs Rens patiešām bija noguris līdz nāvei.

Viņš nepārtraukti bija strādājis vairāk nekā septiņpadsmit stundu. Tagad viņš stāvēja kriminālpolicijas dežūrdaļa Kungsholmas ielā" un vēroja raudošo vīrieti, kas bija pacēlis roku pret savu tuvāko.

Par vīrieti patiesībā viņu nevarēja saukt — tas Initu pārspīlēts, drīzāk viņš izskatījās pēc bērna. Astoņpadsmit gadu vecs zēns ar gaišiem matiem, k;is sniedzās līdz pleciem, ģērbies spilgti sarkanos džinsos, kafijkrāsas jakā ar bārkstīm, uz muguras uzkrāsots vārds «Love». Skaistas sārtu, gaišzilu un violetu puķu vijas ieskāva šo vārdu. Arī uz zābaku stulmiem bija uzzīmētas puķes un uzkrāsoti vārdi, apskatot tuvāk, varēja izlasīt: «Peace» un «Maggan». Piedurknes rotāja garas un smalkas bārkstis, darinātas no mīkstiem, cirtainiem cilvēka matiem.

Rēnam gandrīz jau radās šaubas: diezin vai šo piedurkņu dēļ kāds nav nogalināts.

Gribējās raudāt. Viņš bija noguris, bet visvairāk viņu satrieca tas, ka pēdējā laikā pārāk bieži noziedznieks izraisīja viņā lielāku līdzjūtību nekā upuris.

Sis zēns ar skaistajiem matiem bija mēģinājis nosist narkotisko vielu tirgotāju. Slepkavības mēģinājums bija acīm redzams, lai gan īsti veiksmīgs tas nebija.

Rens bija dzinies zēnam pakaļ jau no pulksten pieciem pēcpusdienā, viņam vajadzēja savas brīnišķīgās pilsētas dažādos rajonos atrast un pārmeklēt vismaz astoņpadsmit zagļu midzeņu — citu par citu nepatīkamāku un pretīgāku.

Un tas viss kāda nelieša dēļ, kurš Marijas laukumā pārdevis skolēniem hašišu, sajauktu ar opiju, un dabūjis punu pakausī. Bez šaubām, puns uzdau- zīts ar dzelzs cauruli, bet nozieguma iegansts, kā paskaidroja pats noziedznieks, bijis naudas trūkums. «Un tomēr…» Rens domāja.

Viņš bija nostrādājis deviņas virsstundas, kamēr nokļūs mājās, Vellingbijas dzīvoklī, aizritēs desmitā.

Nav ļaunuma bez labuma. Un šoreiz šis labums bija samaksa par virsstundām.

•Rens bija cēlies no Laplandes, dzimis Arjeplūgā un apprecējies ar lapu meiteni. Viņš sevišķi nejūsmoja par Vellingbiju, taču viņam patika nosaukums ielai, kurā viņš dzīvoja: Vitangi iela.

Rens vēroja, kā nakts dežurants, viens no viņa jaunākajiem darbabiedriem, izrakstījis izziņu, nodeva matu kulta dievinātāju divu policistu ziņā, tie savukārt apcietināto aizveda uz liftu, lai nogādātu pagaidu ieslodzījuma kamerā, kas atradās trīs stāvus augstāk.

Izziņa ir papīrs, kurā ierakstīts apcietinātā vārds un kurš nevienam neuzliek nekādus pienākumus. Tā otrā pusē dežurējošais policists izdara dažādas piezīmes. Piemēram: «Ļoti nemierīgs, reižu reizēm metās ar galvu sienā, ievainojot sevi.» Vai arī: «Nesavaldīgs, sasitās pret durvju aplodu un savainoja sevi.» Vai arī pavisam parasti: «Ārdījās un ievainoja sevi.»

Un tā tālāk.

Ārdurvis atvērās, un divi policisti, kuriem bija rācijas, vilka iekšā padzīvojušu vīriet i ar sirmu, kuplu bārdu. Tieši uz sliekšņa policists no visa spēka ar kulaku iesita aizturētajam vīrietim pavēderē. Cilvēks sa]ima un klusi iesmilkstējās — gluži kā suns. Abi dežurējošie policisti vienaldzīgi nodevās saviem rakstu darbiem.

Rens uzmeta gurdu skatienu policistam, bet neko neteica.

Tad viņš nožāvājās un paskatījās pulkstenī.

Tas rādīja septiņpadsmit minūtes pāri diviem.

Atskanēja telefona zvans. Viens no dežurējošiem policistiem pacēla klausuli.

—     Jā, kriminālpolicija. Gustavsons klausās.

Uzlicis galvā kažokādas cepuri, Rens devās uz

durvju pusi. Viņš jau bija satvēris rokturi, kad vīrietis, kuru sauca par Gustavsonu, teica:

—     Ko? Acumirkli pagaidiet! Ren!

—    Jā!

—     Si lieta attiecas uz tevi.

—     Kāda lieta?

—            Sabatsbergā kaut kas noticis. Šķiet — tur kāds nošauts. No zēna, kurš zvana, neko nevar saprast.

Rens nopūtās un atgriezās. Noņēmis roku no klausules, Gustavsons sacīja:

—            Viens no kriminālpolicijas sevišķo uzdevumu nodajas puišiem patlaban ir šeit. Viens no labākajiem. Ko?

Un Gustavsons turpināja:

—Jā, jā, es dzirdu. Tas ir drausmīgi. Kur tu īsti atrodies?

Gustavsons bija kalsnējs trīsdesmit gadus vecs vīrietis ar rupjiem, truliem sejas vaibstiem. Viņš vēl arvien turpināja sarunu, tad aizsedza klausuli ar plaukstu un teica:

—     Viņš stāv pie Sabatsbergas centrālā korpusa

galvenās ieejas. Acīmredzot vajadzīga palīdzība. Vai tu aizbrauksi?

—    Jā, — Rens atbildēja. — Protams, aizbraukšu.

—    Vai tev mašīna ir? Manuprāt, dežūrmašīna pašlaik brīva.

Rens sarūgtināts noskatījās abos policistos un nogrozīja galvu. Viņi bija spēcīgi liela auguma vīrieši, apbruņoti ar revolveriem un stekiem baltos futrāļos. Apcietinātais gulēja pie viņu kājām kā smilkstošs suns. Viņi paši bijīgi un pazemīgi raudzījās Renā, un viņu trulās, gaišzilās acis pauda cerības uz paaugstinājumu dienestā.

—    Nē, es braukšu ar savu «ķerru», — Rens aiziedams noteica.

Einars Rens nebija nekāds ievērojamais vīrs un šobrīd patiešām nejutās kā dižmanis. Vieni uzskatīja viņu par labu un apdāvinātu izmeklētāju, citi — par parastu viduvējību. Lai nu kā, bet, ilgi un pašaizliedzīgi strādājot, viņš kļuvis par sevišķu uzdevumu nodaļas vecāko izmeklētāju. Par slepkavu pēddzini — kā rakstīja vakara avīzes. Visi gan vienprātīgi atzina, ka viņš ir lēnprātīgs vīrietis vidējos gados, ar sarkanu degunu un tieksmi uz korpulenci, kuru izraisījis sēdošais darbs.

Lai aizbrauktu uz norādīto adresi, Rēnam bija vajadzīgas četras minūtes un divdesmit sekundes.

Sabatsbergas slimnīca aizņem plašu, paugurainu, trijstūrim līdzīgu zemes gabalu, kura pamatne ziemeļu pusē robežojas nr Vasas parku, bet sānu malas — austrumos ar Daļas ielu un rietumos ar

Tūra ielu, turklāt virsotni nošķeļ ceļš, kas ved uz jauno maģistrāli pāri Bāreņnama līcim. Tūra ielas pusē zemes gabalam cieši piekļaujas liela gāzes rūpnīcas ķieģeļu ēka, izrobodama trijstūra sānu malu.

Slimnīcas nosaukums cēlies no Valentīna Sabata vārda — septiņpadsmitā gadsimta sākumā viņam Vecpilsētā piederējuši vīna pagrabi «Rostoka» un «Lauva». Viņš nopircis zemes gabalu un mēģinājis dīķos ieaudzēt karpa-s, taču drīz vien tie izžuvuši, tad atkal piepildīti; Sabats pat traktieri trīs gadus turējis, līdz tūkstoš septiņi simti divdesmitajā gadā nomiris.

Pēc dažiem gadu desmitiem šeit atrada minerālūdens avotu jeb skābo ūdeni, kā toreiz to dēvēja. Uzcēla dziedinātavu, kas, vairāk nekā divsimt gadu kalpojusi gan par slimnīcu, gan par nabagmāju, beidzot atdeva vietu deviņstāvu pensionāru namam.

Veco slimnīcas ēku uzcēla vismaz pirms simt gadiem paugurainā vietā pie Dālas ielas, un to veidoja neskaitāmi paviljoni, kurus savienoja garas virszemes galerijas. Dažus paviljonus izmanto vēl tagad, bet daudzus nesen nojauca, uzcēla jaunus korpusus un izbūvēja pazemes pārejas.

Parka attālākajā nostūrī saglabājušās dažas vecas ēkas, kurās iekārtots pansionāts. Šeit ir arī neliela kapela. Dārzā, kuru apjož dzīvžogs, ir noriņas, smilšu celiņi un dzeltena lapene ar baltiem stūriem, uz lapenes apaļā jumta paceļas tornītls. Aleja savieno kapelu ar vecu sargbūdiņu ielas malā. Aiz kapelas parks kļūst arvien stāvāks un stāvāks un negaidīti izbeidzas pie Tūra ielas, kas līkumo starp stāvu klinti un B.onnijera izdevniecības ēku. Seit plešas pati klusākā slimnīcas teritorijas daļa. Galvenā ieeja slimnīcā no Dālas ielas — gluži tāpat kā pirms simt gadiem; šeit slejas ari jaunais — galvenais korpuss.

V

Rens izskatījās kā rēgs zilajā gaismā, ko mela starmeši, kas griezās uz dežūrmašīnas jumta. Bet situācija ar katru mirkli kļuva draudīgāka.

—     Kas noticis? — viņš jautāja.

—     īsti nezinu. Laikam kaut kas baigs.

Policists izskatījās pavisam jauns. Viņa seja bija atklāta un simpātiska, taču skatiens nemierīgs, tā vien šķita, ka viņam grūti mierīgi nostāvēt. Ar kreiso roku viņš pieturēja mašīnas durvis, bet ar labo nedroši pieskārās revolvera stobram. Pirms desmit sekundēm viņš bija izdvesis skaņu, ko varēja uzskatīt par atvieglotu nopūtu.

«Puisim bail,» Rens nodomāja un sāka mierināt viņu:

—     Labi, aplūkosim visu. Kur ir notikuma vieta?

—    Tai piekļūt būs diezgan grūti. Es braukšu pa priekšu.

Rens piekrītoši pamāja un atgriezās pie savas mašīnas. Iedarbinājis motoru, viņš sekoja zilajiem starmešiem, apmeta loku ap galveno korpusu un turpināja ceļu pa slimnīcas teritoriju. Trīsdesmit sekundēs policijas mašīna trīs reizes pagriezās pa labi un divas reizes pa kreisi, nobremzēja un apstājās pie garas, zemas ēkas ar dzeltenām, apmetuma klātām sienām un melnu divslīpju jumtu. Māja izskatījās ārkārtīgi veca. Virs saplaisājušām, brūnām durvīm dega blāva spuldzīte ar veclaicīgu matēta stikla pla- fonu un diezgan bezcerīgi kliedēja tumsu. Policists izkāpa no mašīnas un nostājās tāpat kā pirmīt — vienu roku uzlika uz revolvera, otru uz mašīnas durvīm, it kā tās būtu vairogs, kas stāv pretī naktij un visam tam, ko tā sevī slēpj.

—     Seit, — viņš teica un blenza mašīnas durvīs.

Apspiedis žāvas, Rens piekrītoši pamāja.

—     Vai nevajadzētu pasaukt vēl kādu?

—    Apskatīsimies, — Rens labsirdīgi atbildēja.

Viņš jau stāvēja uz sliekšņa un vēra vaļā labo

pusi durvīm, kuru neiec)|otās viras žēli čīkstēja. Vēl divi pakāpieni, tad durvis — un Rens iegāja vāji apgaismotā gaitenī. Tas bija plašs, augstiem griestiem un stiepās visā mājas garumā.

Gaiteņa vienā pusē atradās istabas un halles un, pēc visa spriežot, otrā rindojās vannas istabas, saimniecības telpas un ārstu kabineti. Pie sienas karājās vecs, melns telefons, ko varēja lietot, tikai iemetot desmit ēru monētu. Rens apskatīja ovālu, emaljētu izkārtni baltā krāsā, ar lakonisku uzrakstu «Klistīr- lelpa», tad sāka vērot četrus cilvēkus, kuri iekļāvās viņa redzes lokā.

Divi no tiem bija policistu formas tērpos. Viens plecīgs un drukns, rokas nolaidis, stāvēja plati ieplestām kājām un raudzījās taisni uz priekšu. Kreisajā rokā viņš turēja atvērtu piezīmju grāmatiņu melnā iesējumā. Viņa kolēģis, nodūris galvu un atspiedies pret sienu, aplūkoja baltu, emaljētu izlietni ar vecmodīgu vara krānu. No jaunajiem vīriešiem, ar kuriem Rens bija sastapies, strādādams virsstundas, šis izskatījās visjaunākais, un varbūt tāpēc viņa policista formas jaka ar potupeju un tik ļoti nepieciešamo ieroci atstāja ērmotu iespaidu. Padzīvojusi sieviete sirmiem matiem un brillēm uz acīm sakumpusi sēdēja pītā krēslā, vienaldzīgi skatīdamās uz savām baltajām koka kurpēm. Viņa bija ģērbusies baltā virsvalkā, bālos kāju ikrus klāja - vēnu mezgli. So trijotni papildināja gadus trīsdesmit vecs vīrietis ar melniem, cirtainiem matiem. Viņš drudžaini kodīja pirkstu kauliņus. Arī vīrietis bija ģērbies baltā virsvalkā un kājās uzāvis koka kurpes.

Gaiss koridorā bija smags; dvakoja mazgājamie lidzekļi, vēmekļi vai arī zāles, bet visticamāk viss kopā. Rens pēkšņi negribot nošķaudījās un spēji saspieda degungalu ar īkšķi un rādītājpirkstu.

Vienīgais, kurš reaģēja uz viņa ierašanos, bija policists ar piezīmju grāmatiņu rokā. Neteicis ne vārda, viņš norādīja uz augstajām durvīm ar gaiši dzeltenu, ieplaisājušu krāsojumu un baltu, ar mašīnu rakstītu kartīti metāla ietvarā. Durvis nebija cieši aizvērtas. Rens attaisīja tās, nepieskardamies slēdzenei. Iekšpusē bija vēl vienas durvis. Ari tās atstātas pa pusei vaļā un vērās uz iekšpusi.

Rens ar kāju atgrūda otras durvis, ieskatījās istabā un satrūkās. Viņš pat vairs neurbināja savu sarkano degunu un vēlreiz aplūkoja visu, tikai rūpīgāk.

—     Tā gan, — viņš savā nodaba noteica.

Tad atkāpās soli atpakaļ, pievēra ārdurvis tāpat, kā tās bija stāvējušas līdz šim, uzlika brilles un izlasīja uzvārdu uz plāksnītes.

—     Ak dievs, — viņš izdvesa.

Policists ielika kabatā melno piezīmju grāmatiņu un izņēma žetonu. Tagad viņš stāvēja un grozīja to rokās, it kā tas būtu glābšanas riņķis vai amulets.

«Policijas žetonus drtz vairs nevajadzēs nēsāt,» Rens pamatoti nodomāja. Turklāt atrisināsies ieilgušais strīds: vai tie jānēsā pie krūtīm kā atklāta pazīšanās zīme vai arī kabatā, lai pēkšņas nāves gadījumā apliecinātu bojā gājušā personību. Gluži vienkārši tos tuvākajā laikā nomainīs pret parastu kartīti, un policisti arī turpmāk varēs slēpt atklātībai savu vārdu kartītē zem formas tērpa.

Rens skaļi jautāja:

—     Kā tevi sauc?

—    Andersons.

—    Cikos tu šeit ieradies?

Policists paskatījās rokas pulksteni.

—          «Sešpadsmit minūtes pāri diviem. Pirms deviņām minūtēm mēs bijām netālu no šejienes. Oderu laukumā.

Noņēmis brilles, Rens uzmeta skatienu puisim formas tērpā: bāli za|n seju tas bezpalīdzīgi stāvēja pie izlietnes un vēma. Dežurējošais policists uztvēra viņa skatienu un neizteiksmīgi sacīja:

—           Viņš vēl tikai iesācējs. Pirmo reizi piedalās operācijā.

—            Cik vien iespējams, viņam jāpalīdz, — Rens noteica. — Lai atsūta uz šejieni piecus sešus vīrus no piektā.

—            Dežurējošais autobuss no piektā iecirkņa jau bija šeit, — Andersons sacīja, un šķita, it ka viņš gribētu atdot godu vai nostāties miera stājā, vai ari izdarīt kādu citu muļķību.

—           Acumirkli, — Rens sacīja. — Vai jūs šeit neesat pamanījuši kaut ko aizdomīgu?

Jautājums laikam nebija īsti precīzs, un policists samulsis nostājās pie istabas durvīm.

—     Njā, — viņš nenoteikti novilka.

•— Vai jūs zināt, kas viņš ir? Nu, .tas istabā.

—    Vai komisārs Nimaris?

•— Jā, tas tiešām ir viņš.

—     Pēc izskata gan nepateiksi.

—     Jā, — Rens piebilda. — Grūti.

Andersons aizgāja.

Noslaucījis sviedrus no pieres, Rens domāja, ko lai iesāk.

Lauzīja galvu desmit sekundes. Tad piegāja pie telefona, kas karājās pie sienas, un uzgrieza Martina Beka mājas telefona numuru.

Acumirklī saņēmis atbildi, viņš teica:

—           Sveiks! Te Rens. Esmu Sabatsbergā. Brauc šurp!

—     Labi, — Martins Beks atbildēja.

—     Un tūlīt.

—    Jā.

Rens pakāra klausuli un atgriezās pie pārējiem. Sāka gaidīt. Tad pasniedza savu kabatas lakatiņu jauniņajam policistam, kurš nokaunējies slaucīja muti un teica;

•— Piedodiet, lūdzu!

—     Katram tā var gadīties.

•— Es neizturēju. Vai vienmēr ir tik briesmīgi?

—           Nē, — Rens atbildēja. — Nevarētu gan teikt. Es divdesmit vienu gadu esmu nostrādājis policijā un, vaļsirdīgi sakot, neko tamlīdzīgu neesmu pieredzējis.

Tad Rens pievērsās vīrietim ar melnajiem, cirtainajiem matiem un jautāja:

—• Vai šeit ir psihiatrs?

—    Nix versteheti, — atbildēja ārsts.

Rens uzlika brilles un aplūkoja plastmasas nozīmīti pie viņa baltā virsvalka. Uz nozīmītes bija ārkārtīgi «skaidrs» uzvārdsn «Doktors Juzeks Ikīģītīpze.» — Jā, — viņš klusi noteica. Tad noņēma brilles un gaidīja.

VI

Istaba bija piecus metrus gara, trīsarpus metru plata un gandrīz četrus metrus augsta. Istabas krāsojums ieturēts vienmuļos toņos: griesti — netīri balti, sienu apmetums — nenoteiktā dzeltenpelēkā krāsā. Pelēkbaltas marmora flīzes klāja grīdu. Logu nišas gaiši pelēkas, arī durvis tādā pašā krāsā. Pie loga karājās biezi, bāli dzelteni damasta aizkari, zem tiem — plāni, balti kokvilnas aizkari. Dzelzs gulta balta, arī segas pārvalks un spilvendrāna balta, naktsgaldiņš pelēks, un galds gaiši brūns. Mēbeļu krāsojums nobružāts, un nelīdzeno sienu krāsa ieplaisājusi. Griestu apmetums nobiris, un vietām varēja redzēt gaiši brūnus, mitrus plankumus. Seit viss bija vecs, bet ārkārtīgi tīrs. Uz naktsgaldiņa stāvēja alpaka vāze ar septiņām maigi sārtām rozēm, brilles futrālī ar aizdares podziņu, caurspīdīga plastmasas kārbiņa ar divām baltām tabletītēm, neliels, balts tranzistoruztvērējs, iekosts ābols un glāze, līdz pusei piepildīta ar gaiši dzeltenu dzērienu. Apakšējā plauktā bija nedēļas laikrakstu kaudzīte, četras vēstules, piezīmju grāmatiņa ar līniju papīru, spīdīga lodīšu pildspalva ar četrām dažādām krāsām un vairākas sīknaudas monētas, saskaitot precīzāk: astoņas desmit ēru monētas, divas divdesmit piecu ēru monētas un sešas kronas. Naktsgaldiņam bija divas izvelkamas atvilktnes. Augšējā stāvēja trīs sanēsāti kabatas lakatiņi, ziepes gaišzilā plastmasas trauciņā, zobu pasta un suka, maza pudelīte ar losjonu priekš skūšanās, klepus tablešu kārbiņa, ādas etvija ar standziņām, grieznēm un nagu vīlīti. Apakšējā atvilktnē glabājās kabatas portfelis, elektriskais bārdas skujamais aparāts, marku albums, divas pīpes, tabakmaks un neaprakstīta atklātne ar Stokholmas rātsnama attēlu. Uz krēsla atzveltnes uzsviesti daži apģērba gabali: pelēks kokvilnas virsvalks, tādas pašas krāsas un materiāla virsbikses un garš, balts krekls. Zeķes un apakšbikses noliktas uz sēdek|a, zem gultas — čību pāris. Pie durvīm uz āķa karājās smilškrāsas naktssvārki.

Tikai viena krāsa šajā telpā atšķīrās no pārējām. Un tā bija mulsinoši sarkanā.

Mirušais gulēja uz sāniem starp logu un gultu. Rīkle viņam bija tik drausmīgi pārgriezta, ka galva atmesta atpakaļ gandrīz deviņdesmit grādu leņķī, kreisais vaigs piespiests pie grīdas. Mēle izspiedu- sies 110 mutes dziļās brūces, sasisti mākslīgie zobi vīdēja pāršķeltajās lūpās.

Tajā mirklī, kad vīrietis atmuguriski kritis, no pār- 'grieztās sejas artērijas izšļākusies spēcīga asins strūkla. Ar to arī izskaidrojama platā, pupursarkanā svītra pār gultu un asins lāses uz vāzes un naktsgaldiņa.

Krekls caurcaurēm bija piesūcies ar asinīm un visapkārt līķim izplūdusi asins peļķe — tas viss no brūces paribē. Virspusēja apskate liecināja, ka slepkava ar vienu vēzienu pāršķēlis aknas, žults vadus, kuņģi, liesu, saules pinumu. Un vel lielo vēdera artēriju.

Būtībā visas asinis iztecējušas no ķermeņa dažās sekundēs. Mirušā āda bija zilganpelēka un izskatījās gandrīz caurspīdīga tur, kur to varēja redzēt, piemēram: uz pieres, vietumis uz apakšstilbiem un pēdām.

Brūce paribē bija apmēram divdesmit piecus centimetrus gara un dzija, bojātie orgāni izspiedušies no pāršķeltā vēdera dobuma.

Patiesību sakot, vīrietis viduklī bija pārgriezts uz pusēm.

Pat cilvēkiem, kuriem bieži vien, pildot dienest'a pienākumus, vajadzēja būt klāt drausmīgu un asiņainu noziegumu vietās, šis skats šķita satriecošs.

Kopš Martins bija ienācis istabā, viņa sejas izteiksme nebija mainījusies. Nejaušam vērotājam gandrīz varēja likties: viņš pie visa jau pieradis. Vispirms aiziet ar savu meitu piektdienas vakarā uz restorānu, atnāk mājās, padarbojas ar kuģa modeli un noliekas gulēt ar grāmatu rokā. Bet pēc tam piepeši dodas ceļā, lai apskatītu sakropļotu policijas komisāra ķermeni. Vissliktākais bija tas, ka viņš pats tā domāja. Martins Beks nekad nepakļāvās mulsumam un šķietamām izjūtām.

Pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm trīs naktī, viņš tupēja slimnīcā pie gultas un apskatīja līķi mierīgi un pamatīgi.

—   Jā, tas ir Nīmans, — viņš noteica.

—   Jā. Laikam gan.

Rens stāvēja un pētīja manikīra piederumus uz naktsgaldiņa. Pēkšņi viņš nožāvājās un, apzinājies savu vainu, aizlika mutei priekšā plaukstu.

Martins Beks uzmeta viņam ašu skatienu un jautāja:

—   Vai tev nav hronometrs?

—   Ir, — atbildēja Rens.

Viņš paņēma piezīmju grāmatiņu, kurā sīkiem burtiem bija cītīgi kaut ko pierakstījis. Rens uzlika brilles un sāka monotoni lasīt:

—   «Medicīnas māsa atvērusi istabas durvis pulksten divos un desmit minūtēs. Līdz tam viņa nav pamanījusi neko aizdomīgu. Kā parasti, gājusi apstaigā un apraudzījusi slimniekus. Nīmans tad jau bija miris. Viņa izsaukusi policiju pulksten divos un vienpadsmit minūtēs. Policisti patruļmašīnā trauksmes signālu saņēmuši pulksten divos divpadsmit minūtēs. Viņi atradušies Odena laukumā un braukuši šurp aptuveni trīs vai četras minūtes. Par notikušo paziņojuši kriminālpolicijai pulksten divos un septiņpadsmit minūtēs. Es atbraucu bez astoņām minūtēm pustrijos. Piezvanīju tev divos un divdesmit deviņās. Tu ieradies bez sešpadsmit minūtēm trijos.»

Rens paskatījās rokas pulkstenī.

—   Tagad rāda bez astoņām trīs. Kad es atbraucu šurp, Nīmans bija miris nc agrāk kā pirms pusstundas.

—   Vai to sacīja ārsts?

—   Nē, es. Tas ir mans secinājums.

—   Spriežot pēc ķermeņa temperatūras un visa pārējā … Pēc asiņu sarecēšanas …

Viņš apklusa, it kā pārāk pašpārliecināti būtu izdarījis secinājumus.

Martins Beks domīgi berzēja degunu ar labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu.

—       Viss norisinājies neiedomājami ātri, — viņš noteica. *

Rens neatbildēja. Šķiet — viņa domas kavējās kaut kur citur, pēc brīža viņš jautāja:

—       Vai tu galu galā saproti, kāpēc es tev piezvanīju? Ne jau tāpēc, lai…

Martins Beks klusēja. Viņš nez kāpēc nespēja sakopot domas.

—   Ne jau tāpēc .

—       Ne jau tāpēc, ka Nīmans bija policijas komisārs … bet…

Rens nenoteikti pamāja uz līķa pusi un sacīja;

—   Viņš taču ir nokauts gluži kā lopiņš.

Tad bridi paklusēja un, izdarījis jaunu secinājumu, noteica:

—       Es domāju, ka tas, kurš to izdarījis, bijis pilnīgi nenormāls.

Martins Beks pamāja.

—   Jā, — viņš piekrita. — Liekas gan.'

VII

Martins Beks jutās nepatīkami. Sajūta bija mulsa un neizprotama, it kā viņam būtu uzmācies nogurums, — viņš arvien vēl snauduļodams lasīja gra- matu, nepāršķīris nevienu lappusi.

Viņš gribēja sasparoties, lai atgūtos un sakopotu savas gaistošās vīzijas.

Viņu pārņēma nespēks, bet vienlaikus ari kaut kas cits, ko viņš nespēja atvairīt.

Tā-bija nelaimes nojausma.

Nojausma, ka kaut kas notiks. Kaut kas tāds, ko katrā ziņā vajag atvairīt. Taču viņš nezināja, ko atvairīt, un vēl jo mazāk, kā atvairīt.

Arī agrāk viņš bija sajutis kaut ko tamlīdzīgu, tikai daudz retāk. Viņa kolēģi mēdza ņirgāties par neparastām izjūtām un sauca tās par intuīciju.

Taču policista darbs balstās uz veselo saprātu, pieredzi, spītību un sistemātiskumu. Tiesa gan, daudzas sarežģītas krimināllietas izdevies izmeklēt, pateicoties nejaušībai, bet tikpat labi nejaušība ir stiepjams jēdziens, un nevajadzētu to'sajaukt ar veiksmi vai laimīgu gadījumu. Izmeklējot noziegumu, ir vērts izveidot nejaušību virteni, tik smalku, cik vien iespējams. Pieredzei un centībai šajā darbā ir nesalīdzināmi lielāka nozīme nekā ģeniālai iedvesmai. Laba atmiņa un veselais saprāts policistam ir daudz vērtīgākas īpašības nekā spožs intelekts.

Praktiskajā policijas darbā intuīcija neder.

Intuīciju nevar uzskatīt par īpašību, tāpat kā astroloģiju un frenoloģiju nevar saukt par zinātni.

Un tomēr tā eksistēja viņa darbā, lai gan viņš to negribēja atzīt: Martina praksē bija gadījumi, kad tieši intuīcija palīdzēja nonākt pie patiesības.

Viņa psihisko stāvokli varēja izskaidrot arī ar daudz vienkāršākām, ticamākām un saprotamākām parādībām.

Piemēram, Rens.

Martins* Beks izvirzīja augstas prasības cilvēkiem, ar kuriem kopā strādāja. Vainīgs pie tā bija Lenarts Ķolbergs, viņa tuvākais palīgs jau daudzus gadus, iesākumā ierindas izmeklētājs Stokholmas municipalitātē, vēlāk vecajā kriminālpolicijā Vestbergā. Ķolbergs vienmēr bijis viņa uzticamākais pārinieks, turklāt cilvēks, kurš visprecīzāk iesita bumbu vārtos,

uzdeva āķīgākos jautājumus un izmeta trāpīgākās

replikas.

Bet pašlaik Kolberga šeit nebija. Droši vien viņš gulēja mājās, un īstenībā nebija iemesla modināt viņu. Un tas būtu pretrunā ar ierasto kārtību un netaktiski attiecībā pret Renu.

Martins Beks gaidīja, ka Rens sāks kaut ko darīt, vai vismaz pateiks kādus vārdus, kuri pierādītu, ka arī viņš nojauš briesmas. Martins bija sagatavojies uzklausīt Rena apgalvojumus vai pieņēmumus, kurus viņš varētu noraidīt vai arī apstiprināt. • Taču Rens klusēja.

Viņš veica savus pienākumus mierīgi un ierasti. Pagaidām vajadzēja tikt galā ar izmeklēšanu — un viņš darīja visu, ko no viņa prasīja.

Ārā zem istabas loga jau bija izveidots virvju un mietiņu nožogojums, mašīnas piebraukušas un prožektori, iedegti. Prožektoru gaisma apspīdēja visu apkārtni, un policistu kabatas bateriju ovālie un baltie atspulgi šaudījās pa zemi gluži kā izbaidīti zivju mazu]i piekrastē, kad tuvojās kāds nemiera cēlējs.

Rens bija apskatījis visu, kas glabājās naktsgaldiņā, un nebija neko citu atradis, ja nu vienīgi parastus slimnieka piederumus un dažas vēstules tik nejēdzīgi nodrāztā stilā, kādā veseli cilvēki bieži vien raksta slimniekiem, kurus tur aizdomās, ka viņi ir smagi slimi. Piektā iecirkņa vīri bija pārbaudījuši blakusistabas un halles, neatklājot nekā ievērības cienīga.

Ja Martins Beks gribētu ievākt papildu ziņas par slepkavību, tad viņam vajadzētu uzdot Rēnam jautājumus, turklāt skaidri izteiktus, lai nerastos pārpratumi.

Patiesībā viss bija ļoti vienkārši — viņi nevarēja sastrādāties. Viņi abi jau sen to zināja un tāpēc parasti izvairījās no līdzīgām situācijām — šajā ziņā viņi bija atraduši kopīgu valodu.

Martins Beks sevišķi augstu nevērtēja Peņu, kura izturēšanās liecināja, ka viņš nojauš, ko Martins domā, un tās radīja viņā mazvērtības kompleksu. Martins Beks savukārt izprata viņu abu nenokārtoto attiecību sarežģītību un pārliecinājās par paša nevarību, un tāpēc izturējās pret Renu atturīgi.

Paņēmis savu veco, .labo izmeklētāja čemodānu, Rens nostiprināja pirkstu nospiedumus:, dažviet istabā un aiz loga uzlika plastmasas plāksnītes, līdz ar to parūpēdamies par detaļām, kuras varbūt noderēs izmeklēšanas gaitā un kuras nepieciešams saglabāt un pasargāt, lai kāds tās nesabojā. Pirmām kārtām tas attiecās uz pēdu nospiedumiem.

Martins Beks jau kuro reizi šogad bija saaukstējies. Viņš šķaudīja, šņaukājās un klepoja ilgi un aiz- 'vilkdamies, taču Rens nepievērsa tam uzmanību. Pat nebilda ne vārda, arī «uz veselībām» neuzsauca. Sādi sīkumi acīmredzot neietilpa viņa manierēs un šāds novēlējums vārdu krājumā. Un. ja viņš šai ziņā kaut ko domāja, tad savus noslēpumus neizpauda.

Bez vārdiem tomēr saprasties nevarēja, un Martins Beks bija spiests jautāt:

— Vai tev nešķiet, ka šīs nodaļas ēka pārāk novecojusi?

«— Jā, — Rens piekrita. — Parīt to atbrīvos, ēku pārbūvēs vai arī pārkārtos. Slimniekus pārvietos jaunās istabās galvenajā korpusā.

.Pēkšņi Martins Beks sāka domāt par kaut ko cilu un pēc brīža noteica vairāk gan savā nodabā:

—        Interesanti, ar ko slepkava nobeidzis Nī- manu, — ar rnačeti vai samuraju zobenu?

—        Ne ar vienu, ne ar otru, — sacīja Rens, kurš tikko bija atgriezies istabā. — Mēs uzgājām ieroci, ar ko izdarīta slepkavība. Tas atrodas ārā, četrus metrus no loga.

Viņi devās ārā, lai apskatītu ieroci.

Prožektoru žilbinoši baltajā gaismā zemē gulēja ierocis ar platu asmeni.

—   Durklis, — Martins Beks teica.

—   Jā. Tieši tā. No karabīnes.

Karabīne ar sešu milimetru kalibru bija īsts-armijas ierocis. Agrāk to galvenokārt lietoja artilērijā un kavalērijā. Tagad šis ierocis novecojis un izsvītrots no armijas apgādes sarakstiem.

Asmenis bija viscaur pārklāts ar sarecējušām asinīm.

—       Vai pirkstu nospiedumus var nostiprināt uz šāda spala?

Rens paraustīja plecus.

Katru vārdu vajadzēja vilkt ārā no viņa ja ne gluži ar varu, tad vismaz pamudinot.

—   Vai tu durkli atstāsi šeit, kamēr svīdīs gaisma?

—   Jā, — Rens atbildēja. — Tā būs labāk.

—        Es gribētu parunāt ar Nīmana ģimeni — jo ātrāk, jo labāk. Kā tu domā, vai varētu modināt viņa sievu tik agri?

—       Jā, kāpēc ne, — Rens atbildēja bez sevišķas pārliecības.

—       Mēs tā vai tā neko nevarēsim uzsākt. Vai tu brauksi man līdzi?

Rens kaut ko nomurmināja.

—       Ko tu teici? — Martins Beks jautāja, šņaukdams degunu.

—   Vajadzētu ataicināt fotogrāfu, — Rens sacīja. Viņš izskatījās ārkārtīgi vienaldzīgs.

VIII

Rens vispirms aizgāja līdz mašīnai, apsēdās vadītāja sēdeklī un gaidīja Martinu Beku, kurš bija uzņēmies nepatīkamu uzdevumu — piezvanīt atraitnei.

—       Ko tu viņai teici? — Rens vaicāja, kad Martins Beks bija apsēdies viņam blakus.

—       Tikai to, ka viņš miris. Viņš acīmredzot bija smagi slims, tā ka sievai laikam gan tas nebija nekas negaidīts, bet viņa nevarēja saprast, kāds mums sakars ar Nīmana nāvi.

—   Kā viņa izturējās? Vai bija satriekta?

—        Jā, protams. Viņa gribēja noķert pirmo gadījuma taksometru," lai brauktu uz slimnīcu. Pašlaik ar viņu runā ārsts. Es ceru, ka viņam izdosies pārliecināt Nīmana sievu, lai viņa paliek mājās.

—       Jācer gan. Ja viņa tagad ieraudzītu vīru, patiešām justos satriekta. Viņa jau būs spiesta noklausīties, kā tas viss noticis.

Rens brauca pa Dālas ielu ziemeļu virzienā uz Odena ielu. Istmena institūta priekšā stāvēja melns folksvāgens. Rens pamāja uz mašīnas pusi un teica:

—       Viņam nepietiek ar to, ka nolicis mašīnu neatļautā vietā, vēl jāaizņem puse trotuāra. Viņa laime, ka neesam no autoinspekcijas.

—       Turklāt viņš droši vien bijis pilnā, ja atstājis šeit mašīnu, —« teica Martins Beks.

—   Vai arī viņa, — Rens izlaboja. — Uz galvošanu — tā bijusi sieviete. Sieviete un automobilis…

—   Visparastākais šabloniskas domāšanas piemērs, — Martins Beks noteica. — Ja to dzirdētu mana meita, tu dabūtu noklausīties «lekciju».

Mašīna iegriezās Ūdena ielā, pabrauca garām Gustava Vāsas baznīcai un Ūdena laukumam. Taksometru pieturā stāvēja divas mašīnas ar izgaismotiem uzrakstiem — «brīvs», bet pirms luksofora pie pilsētas bibliotēkas dzeltena aptīrīšanas mašīna ar oranžu starmeti uz jumta gaidīja iedegamies za)o signālu.

Martins Beks un Rens turpināja ceju klusēdami. Pie Svea ielas viņi pabrauca garām aptīrīšanas mašīnai, kas plarkšķēdama leni aizvilkās aiz stūra. Pie Augstākās tirdzniecības skolas viņi nogriezās pa kreisi Kungstena ielā.

—   Pie velna! — Martins Beks negaidot no sirds nolamājās.

—   Jā-ā, — Rens piebilda.

Un atkal mašīnā iestājās klusums. Kad viņi bija šķērsojuši Birgera Jarla ielu, Rens palēnināja ātrumu un sāka meklēt vajadzīgo numuru. Iepretī civil- skolai pavērās vārtiņi — un jauns vīrietis izbāza galvu un skatījās uz viņu pusi. Viņš turēja vārtiņus vajā un gaidīja, kamēr viņi novieto mašīnu un pārnāk pāri ielai.

Pieejot tuvāk, viņi ievēroja, ka vīrietis ir jaunāks nekā izskatījās no tālienes. Viņš bija gandrīz tikpat garš kā Martins Beks, bet vairāk par piecpadsmit gadiem viņam nevarēja dot.

—   Mans vārds ir Stefans, — viņš teica. — Mamma gaida jūs augšā. .

Viņi gāja zēnam līdzi pa kāpnēm uz otro stāvu, kur durvis stāvēja pusvirus. Zēns izveda viņus cauri garderobes telpai un hallei, tad ieveda istabā.

— Es pasaukšu mammu, — viņš nomurmināja un izgāja hallē.

Martins Beks un Rens palika stāvot istabas vidū un aplūkoja to. Istaba izskatījās ārkārtīgi grezna. Tās attālāko galu aizņēma mīkstās mēbeles, kuras izskatījās līdzīgas četrdesmito gadu mēbelēm, — dīvāns, trīs tikpat gaiši pulēti krēsli, pārvilkti ar puķainu kretonu, un ovāls galds no tāda paša koka. Galds bija pārklāts ar baltu, tamborētu galdautu, vidū liela kristāla vāze, kurā ieliktas sarkanas tulpes. Divi logi bija ar skatu uz ielu, aiz baltiem mežģīņu aizkariem slēpās rūpīgi kopti, rindā salikti istabas augi. Otru gala sienu aizsedza sarkankoka grāmatu plaukts. Daudzas grāmatas bija ādas iesējumā, daudz suvenīrizdevumu un dažādu nieciņu. Pie sienām mazi, pulēti plauktiņi ar sudraba un kristāla figūriņām un piedevām vēl melns pianīns ar nolaistu vāku. Uz pianīna sakārtoti ģimenes portreti ietvaros. Bija vēl dažas klusās dabas un lauku ainavas masīvos, izrotātos, zeltītos rāmjos, pie griestiem mirdzēja kristāla lustra, bet viņiem zem kājām pletās austrumniecisks paklājs sarkanvīna krāsā.

Martins Beks bija sīki izpētījis visus šīs istabas priekšmetus, kad izdzirda tuvojamies soļus hallē. Piegājis pie grāmatu plaukta, Rens ar nepatiku apskatīja vata zvaniņu, kura vienā pusē raiburn raibs zīmējums — pundurbērziņš, briedis, lapu vīrietis un smalkiem, sarkaniem burtiem uzrakstīts «Arjeplūga».

Nīmana sieva ienāca istabā kopā ar dēlu. Viņa bija ģērbusies melnā vilnas kleitā, kājās melnas zeķes un kurpes, rokā iemurdzlts balts kabatas lakatiņš. Acis saraudātas.

Martins Beks un Rens stādījās priekšā. Šķita, ka sieviete nekad nav dzirdējusi viņu vārdus.

—       Lūdzu, sēdiet, — viņa sacīja un apsēdās vienā no puķainajiem krēsliem.

Kad abi policisti bija apsēdušies, viņa uzmeta tiem izmisuma pilnu skatienu.

—       Kas īsti noticis? — Viņa jautāja pārspīlēti skaudrā balsī.

Rens izņēma mutautiņu un lēnām un prātīgi sāka tīrīt savu sarkano degunu. Martins Beks jau arī negaidīja palīdzību no viņa.

—       Ja Nīmana kundzei mājās ir kādas nomierinošas zāles, es domāju — tabletes, man šķiet, vajadzētu pāris iedzert, — viņš teica.

Zēns, kurš sēdēja krēslā pie klavierēm, piecēlās un sacīja:

—       Tētim ir… vannas istabas skapītī restenīla kārbiņa. Vai atnest?

Martins Beks pamāja, un zēns aizgāja uz vannas istabu un atgriezās ar tabletēm un ūdens glāzi. Martins Beks apskatīja etiķeti, izbēra divas tabletes kārbiņas vāciņā, un Nīmana sieva paklausīgi paņēma tās un norija reizē ar ūdens malku.

—        Pateicos, — viņa sacīja. — Un tagad esiet tik laipni un paskaidrojiet sava nāciena iemeslu! Stigs ir miris, un ne jūs, ne es neko vairs līdzēt nevaram.

Viņa piespieda kabatas lakatiņu pie lūpām un nomāktā balsī teica:

—   Kāpēc man nejāva braukt pie viņa? Viņš taču ir mans vīrs. Ko viņi slimnīcā nodarījuši Stigām? Tas ārsts … viņš ir tik savāds …

Dēls piegāja pie mātes un apsēdās uz krēsla elkoņu balsta. Viņš apņēma ar rokām mātes plecus.

Martins Beks pagriezās tā, lai sēdētu ar seju pret atraitni, uzmeta mirkli Rēnam, kurš klusēdams sēdēja uz'dīvāna, un sacīja:

—       Nīmana kundze, jūsu vīrs nenomira no slimības. Kāds iezadzies istabā un nogalinājis viņu.

Sieviete cieši raudzījās viņā, un Martins nolasīja no viņas acīm, ka tikai pēc dažām sekundēm viņa izpratusi vārdu īsto jēgu. Viņa nolaida saliekto roku ar iemurdzīto kabatas lakatiņu un piespieda to pie krūtīm. Viņa izskatījās ļoti bāla.

—       Nogalināja? Viņu kāds nogalināja? Neko nesaprotu …

Dēlam nāsis kļuva bālas, un viņš vēl ciešāk apņēma mātes plecus.

—   Kas? — viņa jautāja.

—       Mēs nezinām. Māsiņa atradusi viņu istabā uz grīdas tūlīt pēc pulksten diviem. Kāds ielīdis pa logu un nogalinājis viņu ar durkli. Tas viss norisinājies dažos mirkļos, es domāju, ka viņš nepaspēja aptvert notiekošo.

To stāstīja Martins Beks. Lielais mierinātājs.

—       Viss liecina par to, ka viņš pārsteigts negaidīti, — Rens sacīja. — Paspējis viņš reaģēt, tad būtu mēģinājis aizstāvēties, bet mēs neatradām nekādas pazīmes, kas apliecinātu, ka viņš tā rīkojies.

Tagad sieviete cieši raudzījās uz Renu.

—   Bet kāpēc? — Viņa jautāja. .

—   Mēs to nezinām, — Rens atbildēja.

Un viņš neko vairs neteica.

—       Nīmana kundze, varbūt jūs varētu rnurns palīdzēt to noskaidrot, — Martins Beks no jauna atsāka sarunu. v

—    Mēs negribam jūs veltīgi sāpināt, taču esam spiesti uzdot jums dažus jautājumus. Vispirms: vai jūs nevarat iedomāties, kurš to izdarījis?

Sieviete bezpalīdzīgi pakratīja galvu.

—       Vai jūs neesat dzirdējusi, ka jūsu vīram kāds būtu draudējis? Vai kāds nav gaidījis viņa nāvi? Kas varēja draudēt viņam?

Viņa, tāpat kā pirmīt, pakratīja galvu.

—       Nē, — viņa teica. — Kāpēc gan kāds būtu draudējis viņam?

—   Varbūt kāds viņu neieredzēja?

—   Kāpēc kādam vajadzēja ienīst viņu?

—        Padomājiet, — sacīja Martins Beks. — Vai jūs neturat aizdomās kādu, kurš varbūt uzskatīja, ka jūsu vīrs slikti izturējies pret viņu? Stigs taču bija policists, un tā ir profesija, kurā viegli iemantot ienaidniekus. Vai jūsu vīrs kādreiz nav ieminējies, ka viņam kāds uzmācies vai arī piedraudējis?

Atraitne samulsusi paskatījās uz dēlu, tad uz Reņu un atkal uz Martinu Beku.

—       Nevaru iedomāties. Es atcerētos, ja viņš kaut ko tādu būtu teicis.

—; Tēvs gan visai reti mājās stāstīja par darbu, — Stefans teica. — Labāk pajautājiet policijas iecirknī!

—   Arī tur mēs pajautāsim, — Martins Beks sacīja.

—  Cik ilgi viņš slimoja?

—       Diezgan ilgi, taču īsti labi es neatceros, — zēns teica un paskatījās mātē.

—   Kopš pagājušā gada jūnija, — sacīja māte.

—   Viņš saslima īsi pirms Jāņiem — sajuta stipras sāpes kuņģī un tūlīt pēc svētkiem aizgāja pie ārsta. Ārsts domāja, ka tā ir kuņģa č'ūla, un izrakstīja gultas režīmu. Gandrīz gadu viņš slimoja, apmeklēja daudzus ārstus, katrs uzstādīja savu diagnozi un izrakstīja savas zāles. Tad viņš aizbrauca uz Sabats- bergas slimnīcu, tas notika pirms trim nedēļām, tur viņam pastāvīgi ņēma analīzes un izdarīja daždažādus novērojumus, bet tā arī nenoskaidroja, ar ko viņš sirgst.

Sī saruna novirzīja viņas domas un palīdzēja atgūties no satricinājuma.

—   Tēvam šķita, ka viņam ir vēzis, — zēns sacīja.

—   Bet ārsti apgalvoja pretējo. Taču viņš vienmēr jutās ārkārtīgi slikti.

—   Ko viņš darīja visu šo laiku? Vai kopš pagājušās vasaras viņš nemaz nav strādājis?

—   Nē, — Nīmana kundze atbildēja. — Viņš patiešām bija smagi slims. Vīram uznāca sāpju lēkmes, kuras ilga vairākas dienas, tad viņam pat nebija spēka piecelties no gultas. Viņš dzēra visvisādas zāles, bet tās nelīdzēja. Rudenī viņš dažas reizes aizgāja uz iecirkni, lai apskatītos, «kā,sviežas kolēģiem», — tā viņš mēdza teikt, bet strādāt vairs nevarēja.

—   Nīmana kundze, vai jūs neatceraties, ka vīrs būtu teicis vai darījis kaut ko tādu, kam sakars ar visu notikušo? — taujāja Martins Beks.

Viņa pakratīja galvu un sāka šņukstēt, bet asaras nebira. Viņas skatiens slīdēja garām Martinam Bekām, viņa raudzījās kaut kur tukšumā.

—       yai tev ir kāds brālis vai māsa? — Rens jautāja zēnam.

—       Jā, man ir māsa, bet viņa ir precējusies un dzīvo Malmē.

Rens jautājoši pavērās Martinā, kurš pirkstos domīgi grozīja cigareti un vēroja māti un dēlu.

—       Mums jāiet, — viņš teica zēnam. — Es ceru, ka tu palīdzēsi mātei, bet vislabāk būtu, ja jūs izsauktu ārstu, kas parūpētos par viņas miegu. Vai jums ir ārsts, kuram varētu piezvanīt tik agrā rīta stundā?

Zēns piecēlās un pamāja.

—       Dakteris Blumbergs, — viņš teica. — Viņš vienmēr apmeklē mūs, ja ģimenē kāds saslimis.

Zēns izgāja hallē, un viņi dzirdēja, kā viņš uzgriež numuru, pēc brīža kāds atsaucās. Saruna bija īsa, viņš atnāca atpakaļ un nostājās blakus mātei. Tagad zēns izskatījās vecāks nekā tobrīd, kad viņi pirmoreiz ieraudzīja viņu pie vārtiņiem.

—       Viņš atbrauks, — zēns sacīja. — Negaidiet! Tas nebūs ilgi.

Viņi piecēlās, un Rens, piegājis pie sievietes, uzlika roku viņai uz pleca. Viņa pat nepakustējās, un, kad viņi atsveicinājās, sieviete neatbildēja.

Zēns pavadīja viņus līdz ārdurvīm.

—       Varbūt mums vēl vajadzēs atnākt pie jums, — teica Martins Beks, — Tādā gadījumā mēs vispirms piezvanīsim un apvaicāsimies par Nīmana kundzes pašsajūtu.

Kad viņi iznāca uz ielas, Martins jautāja:

—   Vai tu labi pazini Nīrnanu?

—   Ne sevišķi, — Rens izvairīgi atbildēja.

Kad Martins Beks un Rens atgriezās nozieguma vietā, gaiši zilā zibspuldzes gaisma mirkli apmirdzēja slimnīcas netīri dzelteno fasādi. Bijā atbraukušas vēl pāris mašīnas un ar iedegtiem starmešiem novietojušās stāvvietā.

—   Acīmredzot ieradies mūsu fotogrāfs, — Rens ieminējās.

Kad viņi kāpa ārā no mašīnas, piesteidzās fotogrāfs. Somas viņam nebija, aparātu un zibspuldzi viņš turēja rokā, rezerves filmas, spuldzes un objektīvs atradās jakas kabatās, un tāpēc tās atkarājās. Martins Beks atcerējās viņu no iepriekšējām tikšanās reizēm.

—   Nē, tas nav mūsējais, — Martins teica Rēnam. — Šķiet, ka preses pārstāvji apsteiguši mūs.

Fotokorespondents, kurš strādāja kāda vakara laikraksta redakcijā, sasveicinājās un nofotografēja viņus ceļa uz parādes durvīm. Uz sliekšņa stāvēja šīs pašas.avīzes reportieris un mēģināja uzsākt sarunu ar policijas komisāru. Ieraudzījis Martinu, viņš iesaucās:

—   I abrīt, komisāri Vai drīkstam jūs pavadīt?

Martins Beks pakratīja galvu un Rena pavadībā

devās augšā pa kāpnēm.

—   Vai es t&mēr nevarētu lūgt mazu interviju, — reportieris neatlaidās.

—   Vēlāk, — Martins Beks atbildēja un pieturēja durvis, lai Rens varētu ienākt, tad aizvēra tās reportierim deguna galā, viņa sejā iegūla skāba grimase.

Policijas fotogrāfs arī bija ieradies un, turēdams rokā futrāli, stāvēja pie aizgājēja istabas. Tālāk gaitenī stāvēja ārsts ar ērmīgo uzvārdu un piektā iecirkņa policists civilapģērbā. Rens kopā ar fotogrāfu iegāja istabā, lai dotu viņam norādījumus. Martins Beks devās pie abiem vīriešiem.

—   I\ā klājas? — viņš apvaicājās.

Vecu vecais jautājums…

Policists civilapģērbā — tas bija Hansons —, pakasījis pakausi, teica:

—    Mēs esam iztaujājuši gandrīz visus slimniekos šajā gaitenī, bet neviens neko aizdomīgu nav ne redzējis, ne dzirdējis. Es gribēju runāt ar ārstu… Jā, bet ar šo ārstu grūti saprasties.

—    Vai jūs esat izvaicājuši blakusistabu slimniekus? — Martins Beks jautāja.

—    Jā, — Hansons atbildēja. — Mēs bijām visās istabās. Neviens neko nav pamanījis, šajās vecajās mājās taču ir tik biezas sienas.

—    Pārējos var iztaujāt pēc brokastīm, — Martins Beks teica.

Ārsts klusēja. Acīmredzot viņš nesaprata zviedru valodu un pēc mirkļa, pamājis uz kabineta pusi, sacīja: /

Hansons pamāja, un vīrietis ar melnajiem, cirtainajiem matiem aizsteidzās projām, klaudzinādams koka kurpes.

—    Vai tu pazini. Nīmanu? — Martins Beks vaicāja.

—    M-jā, grūti atbildēt uz tavu Jautājumu. Es nekad neesmu strādājis viņa iecirknī, protams, tikušies mēs esam daudzreiz. Viņš pieder pie vecās gvardes, viņš jau bija komisārs, kad es pirms divdesmit gadiem sākv. ctrādāi policijā.

•— Vai tu neatceries kādu, kurš Nīmanu labi pazina?

—   Tev vajadzētu aprunāties ar puišiem no Svētās Klāras iecirkņa, — Hansons ieteica. — Viņš tur strādāja, kamēr vēl bija vesels.

Martins Beks pamāja un uzmeta mirkli elektriskajam sienas pulkstenim virs tualetes durvīm. Pulkstenis rādīja bez piecpadsmit minūtēm pieci.

:— Šķiet— man vajadzētu uz turieni aizbraukt, — viņš sacīja. — Seit es acumirkli tā kā tā neko nevaru iesākt.

—   Brauc! — Hansons pamudināja. — Es pateikšu Rēnam, kur tu atrodies.

Iznācis uz sliekšņa, Martins Beks dziji ievilka elpu. Dzestrais nakts gaiss likās svaigs un tīrs. Reportieri un fotogrāfu nekur vairs neredzēja, taču policists stāvēja turpat lejā pie ārdurvīm.

Martins Beks pamāja viņam un devās uz vārtiņiem.

Pēdējos desmit gados Iekšpilsēta bija pakļauta straujām, būtiskām pārmaiņām — veseli kvartāli nolīdzināti ar zemi un to vietā uzcelti jauni. Pilsētas plānojums pārmainījies, arī ielas paplašinātas, taču mūsdienīgais arhitektūras stils vairāk liecināja nevis par cenšanos nodrošināt cilvēkiem normālus dzīves apstākļus, bet par īpašnieku tiekšanos maksimāli izmantot dārgos zemes gabalus. Pašā pilsētas centrā neapmierinājās ar to, ka nojauca deviņdesmit procentu ēku un pārveidoja sākotnējo ielu tīklu, — vēl sapostīja ari pilsētas dabisko reljefu.

Stokholmas- iedzīvotāji ar satraukumu un nožēlu vēTOja, kā pavisam labi saglabājušās un neparastas dzīvojamās mājas nojauc, lai atbrīvotu vietu neizteiksmīgām un vienveidīgām administratīvām ēkām, būdami bezspēcīgi, viņi pārvācās uz attālākām priekšpilsētām, bet ērtie un rosmes pilnie kvartāli, kur viņi līdz šim bija dzīvojuši un strādājuši, tikmēr pārvērtās gruvešos. Iekšpilsēta pārveidojās par grūti šķērsojamu un trokšņainu būvlaukumu, kurā pamazām, bet nepielūdzami izauga jauns centrs ar platām un skaļām automaģistrālēm, mirdzošām stikla un metāla fasādēm un-pelēkām betona sienām — saltām un neizteiksmīgām.

Sie drudžainie sanācijas pasākumi nebūt neskāra policijas iecirkņus, Iekšpilsētā daudzi no tiem bija savu laiku nokalpojuši un novecojuši, tā kā policistu skaits ar katru gadu pieauga, tad telpas kļuva pārāk šauras, nemaz nerunājot par citiem apstākļiem. Ceturtajā iecirknī, uz kuru devās Martins Beks, telpu šaurība jau sen kļuvusi par galveno problēmu.

Kad viņš izkāpa no taksometra pie Svētās Klāras policijas iecirkņa Valdības ielā, jau svīda gaisma. Drīz lēks saule, bet debesīs aizvien vēl nebija neviena mākonīša, un šķita — aust brīnišķīga, kaut arī dzestra diena.

Viņš uzkāpa pa nelielām akmens kāpnēm un atvēra durvis. Pa labi no durvīm atradās komutatora telpa, kurā šobrīd nebija neviena cilvēka, vienīgi aiz letes, sēdēja vecs, sirms policists. Viņš bija atvēris rīta avīzi un, atbalstījis elkoņus pret leti, lasīja. Kad ienāca Martins Beks, viņš Izslējās un noņēma brilles.

— Vai tas ir komisārs Beks, kurš pastaigājas rīta dzestrumā?— Viņš iesaucās. — Es nupat pārlapoju rīta avīzes, vai kaut kas nav rakstīts par komisāru Nīmanu. Šķiet — tas ir nepatīkams gadījums.

Viņš atkal uzlika brilles un, nolaizījis īkšķi, pāršķīra avīzes lappusi.

—   Liekas — viņi neko nav paspējuši uzskribe- lēt, — policists turpināja.

—   Jā, — noteica Martins Beks. — Nav gan paspējuši.

Stokholmas rīta avīzes tagad iespiež agri, un.tobrīd, kad noslepkavoja Nīmanu, tās droši vien jau bija nodrukātas.

Viņš apgāja apkārt letei un iesteidzās blakusistabā. Tā bija tukša. Uz galda atradās rīta avīzes, pāris līdz malām piebērtu pelnu trauku un dažas kafijas tasītes. Caur stikla nožogojumu vienā no nopratināšanas telpām viņš ieraudzīja dežurējošo policijas komisāra pirmo palīgu — viņš sēdēja un runāja ar jaunu blondīni gariem matiem. Pamanījis Martinu, viņš piecēlās, pateica kaut ko sievietei, iznāca no stikla nožogojuma un aiavēra durvis.

—   Sveiks, — viņš sacīja. — Vai tu mani meklē?

Martins Beks apsēdās galda galā, piegrūda sev

tuvāk pelnu trauku un aizsmēķēja cigareti.

—   Es nevienu īpaši nemeklēju, — Martins atbildēja. — Vai tev neatrastos mazliet brīva laika?

—   Vai nevari acumirkli pagaidīt, — viņš lūdza. — Es tikai nosūtīšu šo dāmu uz kriminālnodaju.

Komisāra pirmais palīgs aizgāja un atgriezās pēc dažām minūtēm ar policistu, kam bija rācija, paņēma no rakstāmgalda aploksni un iedeva policistam. Sieviete piecēlās, uzkāra somu plecā un aizsteidzās uz durvīm, kas veda uz pagalmu. Neatskatīdamās viņa uzsauca:

—   Nāc, čalīt, brauksim!

Policists, kam bija rācija, uzmeta mirkli dežurējošam policistam, kurš smīnēdams paraustīja plecus. Tad uzlika galvā laiviņcepuri un gāja līdzi sievietei.

—       Viņa' jūtas kā mājās, — Martins Beks piemetināja.

—   Viņa jau šeit nav pirmo reizi. Un droši vien ne

pēdējo.

Dežurējošais policists arī apsēdās pie galda un izdauzīja savu pīpi pret pelnu trauka malu.

—        Ārkārtīgi nepatīkams gadījums ar Nīmanu, — viņš noteica. — Kā tas īstenībā notika?

Martins Beks īsumā pastāstīja.

—        Ak! — viņš iesaucās. — Tas, kurš to izdarījis, droši vien bijis galīgi jucis. Bet kāpēc tieši Nīmanu?

—       Vai tu labi pazini Nīmanu? — jautāja Martins Beks.

—       Ne visai. Viņš nepiedereja pie tiem, kurus var labi iepazīt.

—       Viņam taču jūsu noda|ā bija īpaši uzdevumi. Kad viņš sāka strādāt ceturtajā?

—        Pirms trīs gadiem, pat atsevišķu kabinetu saņēma. Sešdesmit astotā gada februārī.

—        Kas viņš bija par cilvēku? — Martins Beks taujāja.

Piebāzis pīpi un aizkūpinājis to, dežurējošais policists sacīja:

—        Pat īsti nezinu, kā lai raksturoju viņu. Tu taču arī viņu pazini. Varētu teikt — godkārīgs, neatlaidīgs, bez sevišķas humora izjūtas. Savos .uzskatos diezgan konservatīvs. Jaunākie puiši mazliet baidījās no viņa, lai gan patiesībā nekā kopīga ikdienas darbā viņiem nebija. Viņš reizēm bija ļoti bargs. Kā jau tev sacīju, es viņu labi nepazinu.

—   Vai viņš nedraudzējās ar kādu?

—        Katrā ziņā mūsu nodaļā draugu viņam nebija. Cik es zinu, mūsu komisārs īpaši viņu nemīlēja. Kā bija citos iecirkņos, nezinu.

Vīrietis padomājis uzmeta Martinam Bekām savādu skatienu. It kā lūdzošu un noteiktu un reizē saprotošu.

—   Mjā, — viņš novilka.

—   Ko?

—   Viņam vel tagad ir draugi Kungsholmā, vai ne?

Martins Beks neatbildēja, bet pajautaja pats:

—   Un ienaidnieki?

—       Nezinu. Droši vien ari viņam bija ienaidnieki, bet diezin vai šeit un ne jau tādi, kas varētu…

—       Tu neesi dzirdējis, vai viņam kāds nav draudējis? — Martins Beks jautāja.

—       Nē, viņš pret mani nebija sevišķi vaļsirdīgs. Starp citu…

—   Ko tu gribēji teikt?

—       Starp citu, Nīmans nebija no tiem vīriem, kuriem tik viegli piedraudēt.

Stikla nožogojumā atskanēja telefona zvans, dežurējošais policists aizgāja un nocēla klausuli. Iebāzis rokas bikšu kabatās, Martins Beks piegāja pie loga. Dežūrdaļā valdīja klusums^ Vienīgi vīrietis runāja pa telefonu un vecais policists sausi klepoja pie komutatora. Droši vien pagaidu ieslodzījuma kamerās vienu stāvu zemāk tāds klusums nevaldīja.

Martins Beks piepeši sajuta drausmīgu nogurumu: pēc negulētas nakts no pārmērīgas smēķēšanas sāpēja acis un kakls.

Tā vien šķita, ka telefona saruna ieilgst. Martins Beks nožāvājās un pārlapoja dienas avīzi, pārlaida acis slejām un kaut kādam komiksam, nedomādams par izlasīto. Tad viņš salocīja avīzi, piegāja pie stikla nožogojuma un pieklaudzināja; kad vīrietis, kas runāja pa telefonu, pacēla acis, Martins ar žestiem parādīja, ka grib iet projām. Komisāra palīgs pamāja un turpināja telefona sarunu.

Martins Beks aizsmēķēja vēl vienu cigareti un neviļus nodomāja: sākot ar vakarrītu, viņš diennaktī izsmēķējis apmēram piecdesmit cigaretes.

X

Ja kāds par katru cenu vēlas nokļūt cietumā — jānogalina policists.

So patiesību var attiecināt gandrīz uz visām valstīm, arī uz Zviedriju. Zviedrijas kriminālistikas vēsturē patiešām ir daudz neatklātu noziegumu, bet neviens nav saistīts ar policista nogalināšanu.

Kad neveicas kādam biedram no pašu vidus, tad policijas spēki kļūst divtik stipri. Visas runas par darbinieku trūkumu un līdzekļu deficītu pierimst, un simtiem vīru tiek mobilizēti izmeklēšanai, lai gan parastās operācijās iesaista ne vairāk par trim vai četriem cilvēkiem.

Tas, kurš paceļ roku pret policistu, vienmēr noteikti iekrīt. Ne jau tāpēc, ka visa sabiedrība solidarizētos ar varas iestādēm, kā tas, piemēram, notiek Anglijā un sociālistiskajās valstīs, bet policijas šefa personiskā gvarde labi zina, ko tā grib, un, galvenais, padevīgi izpilda pavēles.

Martins Beks stāvēja Valdibas ielā un ieelpoja rīta dzestro gaisu.

Ari šodien viņam nebija klāt ieroča, bet jakas labajā iekškabatā glabājās uz rotoprinta pavairots valsts policijas pārvaldes cirkulārs ar jaunāko socioloģisko pētījumu izvilkumiem. Taš bija nolikts uz viņa rakstāmgalda iepriekšējā dienā.

Policisti nejuta īpašas simpātijas pret sociologiem — sevišķi pēdējos gados, kopš sociologi arvien biežāk sākuši interesēties par policistu darbu un pienākumiem, bet viņu secinājumi savukārt radījuši aizdomas augstākstāvošās instancēs. Iespējams, šo instanču darbinieki nojauta, ka turpmāk neizdosies strikti apgalvot: «Visi, kas nodarbojas ar socioloģiju, patiešām ir komunisti un domā vienīgi par to, kā īstenot graujošu darbību.»

«Sociologi ir spējīgi uz visu,» — tā pavisam nesen izteicies policijas priekšnieks Malms kādā no savām daudzajām sašutuma pilnajām runām. Malms ir visu policistu — arī Martina Beka šefs.

-Varbūt Malmain savā ziņā taisnība. Sociologi var daudzko pierādīt.

Viņi, piemēram, atklāja, ka, iestajoti.es policijas skolā, no audzēkņiem neprasa izcilas sekmes un ka Stokholmas ierindas policistu /Q' patlatjan pazeminājies līdz deviņdesmit tris.

«Tie ir meli!» Malms bija kliedzis. «Turklāt neatbilst īstenībai! Starp citu, pie mums 1Q nav zemāks kā Ņujorkā.»

Viņš nesen bija apmeklējis Savienotās VaHtis, lai iepazītu šo zemi.

1 1Q— intelekta attīstības koeficients. (Tulk. piezīme.)

Sai pētījumā, kas atradās Martina Beka kabatā, bija jauni, interesanti fakti. Tanī bija teikts, ka policista profesija nekādā gadījumā nav bīstamāka par jebkuru citu profesiju. Gluži pretēji, vairums citu profesiju pārstāvju pakļauti daudz lielākam riskam. Celtnieki un meža strādnieki savu dzīvību biežāk liek uz spēles, nemaz nerunājot par krāvējiem, šoferiem un mājsaimniecēm. .

Vai vienmēr un visur netika apgalvots, ka policista darbs ir daudz bīstamāks, grūtāks un sliktāk atalgots nekā pārējie? Atbilde bija smeldzīgi vienkārša. Nevienas citas profesijas darbs ikdienā tā neduras acīs un tik lielā mērā netiek pārvērsts par drāriļu.

Skaitļi apstiprina iepriekš teikto. Ievainoto policistu skaitu grūti salīdzināt ar cilvēku skaitu, kas ik gadus cieš no policistu cietsirdības. Un tā joprojām.

Tas attiecas ne tikai uz Stokholmu, Ņujorkā, piemēram, vidēji gadā iet bojā septiņi policisti, turklāt katru mēnesi mirst divi taksometru šoferi, katru nedēļu viena mājsaimniece un katru dienu viens bezdarbnieks.

Siem neciešamajiem sociologiem nekas nav svēts. Kādai zviedru speciālistu grupai pat izdevies izgaisināt mītu par «bobijiem» un attēlot to bālākās krāsās, atklājot, ka angļu policisti nav apbruņoti un tāpēc tik bieži neizprovocē cilvēkus uz vardarbību, kā tas notiek citās valstīs. Pat Dānijā atbildīgi darbinieki ņēmuši to vērā un policistiem atļauts lietot šaujamieročus tikai izņēmuma gadījumos.

Bet ne jau Stokholmā.

Apskatīdams Nīmana līķi, Martins Beks negaidīti atcerējās šo pētījumu.

Un tagad viņš atkal sāka domāt par to. Viņš saprata, ka tajā izdarītie secinājumi ir objektīvi un pārsteidzoši neparasti, vēl vairāk — viņš nojauta kaut kādu sakarību starp šiem secinājumiem un slepkavību, kas šobrīd nodarbināja viņa prātu.

'Tātad policista darbs nav bīstams, bet bīstams ir pats policists — viņš taču tikko savām acīm bija redzējis noslepkavotu policistu.

Pavisam nevilšus viņam sāka raustīties lūpu kaktiņi un acumirkli šķita: vajadzētu apsēsties uz kāpnēm, kuras savieno Valdības ielu ar Karaļa ielu, lai pilnā kaklā smietos par itin visu.

Ar šo pašu dīvaino loģiku viņš pēkšņi izlēma — jāaizbrauc uz mājām un jāpaņem pistole.

Nu jau vairāk nekā gadu viņš nebija tai pieskāries.

No Stūres laukuma tuvojās brīvs taksometrs.

Martins Beks pacēla roku un apturēja automašīnu.

Tas bija dzeltens volvo ar melnu svītru uz spārniem. Sī dzeltenā krāsa savā ziņā bija jauninājums un liecināja, ka vecās tradīcijas vairs nav tik ietekmīgas, jo līdz šim valdīja uzskats, ka visiem Stokholmas taksometriem jābūt melnā krāsā. Martins Beks apsēdās blakus šoferim un teica:

— Tirgoņu iela astoņi.

Un tūlīt pazina šoferi. Tas tiešām bija viens no tiem policistiem, kuri brīvajā laikā strādāja par taksometra šoferiem, lai iegūtu papildu līdzekļus. Martins Beks sazīmēja viņu aiz tīras nejaušības. Pirms dažam dienām Martins bija stāvējis pie Centrālās staeijas 1111 vērojis, kā vairāki apbrīnojami neizdarīgi policisti, zaudēdami apvaldu, spēja novest līdz afekta stāvoklim kādu piedzērušu jaunieti, kurš sākumā bija itin miermīlīgi noskaņots. Vīrietis, kas tagad sēdēja pie stūres, bija viens no tiem.

Viņš bija gadus divdesmit piecus vecs un ārkārtīgi pļāpīgs.

Iespejarns, ka viņš pēc dabas bija runīgs, savā ikdienas darbā apmierinājās tikai ar dzēlīgām replikām un tāpēc zaudēto centās atgūt šofera darbā.

Ceļu viņiem nejauši aizšķērsoja labiekārtošanas tresta universāla aptīrīšanas mašīna. Policists amatu apvienotājs norūpējies sāka pētīt reklāmu par filmu «Rilingtona laukumā 10», kurā piedalījās Ričards Etcnborgs, un nenosakāmā dialektā sacīja:

—       Tā taču filma «Rilingtona laukumā 10», vai ne? Un cilvēki ies uz tādu! Tikai slepkavības, nelietības un apdauzīti tipi. Man šķiet, ka tā ir šausmīga.

Martins Beks pamāja. Vīrietis, kurš acīmredzot viņu nepazina, uztvēra to ka piekrišanas zīmi un joprojām vaļsirdīgi pļāpāja:

—       Vainīgi, protams, ir ārzemnieki, kuri izgudro drausmīgus nosaukumus.

Martins Beks neko neteica.

—        Vēl es gribu sacīt, ka stipri kļūdās tie, kuri visus ārzemniekus mērī ar vienu olekti. Tas, kurš aizšķērsoja man ceļu, piemēram, ir portugālis.

—   Ak tā.

—       Ja, labaku cilvēku grūti atrast. Viņš strādā un strādā, nemaz nav slinkumā palaidies. Un braukt ari māk. Vai kungs zina, kāpēc?

Martins Beks pakratīja galvu.

—        Tāpēc, ka četrus gadus Āfrikā braucis ar tanku. Tas patiešām tā bijis — Portugāle sākusi kaut kādu atbrīvošanās karu Angolā, tā to vietu sauc. Viņi tur nikni cīnījušies, tie portugāļi, lai gan mēs šeit, Zviedrijā, maz ko zinām par to. Tas puisietis, par kuru es te stāstu, nošāvis simtiem boļševiku tajos četros gados. Paskaties uz viņu — un tev uzreiz skaidrs, kādu labumu cilvēkam dod armija, disciplīna un tā tālāk. Viņš precīzi izpilda visu, ko viņam liek, un nopelna vairāk par citiem. Ja viņš, piemēram, dabūs pie sevis mašīnā to dzērāju somu, tad tā vien šķiet, ka saņems vēl simt procentu dzeramnaudas. Un pareizi darīs, jo viņi jau pārtiek tikai no tā, ko saņem no sociālās nodrošināšanas.

Paldies dievam, tieši tajā mirklī taksometrs apstājās pie Martina Beka mājas. Viņš palūdza šoferi, lai pagaida, atvēra ārdurvis un ar liftu nokļuva līdz dzīvoklim.

Martina pistole — 7,65 mm kalibra valters atradās savā vietā — rakstāmgaldā, aizslēgtā atvilktnē. Arī magazīnas bija savā vietā, citā aizslēgtā atvilktnē otrā istabā. Vienu viņš ielika pistolē, pārējās iebāza jakas kabatā labajā pusē. Toties veselas piecas minūtes viņš meklēja portupeju, kura bija iejukusi starp vecām «kakl-asaitēm un nonēsātām jakām skapja plauktā.

Uz ielas, pie sava dzeltenā taksometra salīcis, stāvēja pļāpīgais šoferis un klusībā priecīgi kaut ko dungoja. Viņš laipni atvēra durvis, apsēdās pie stūres un jau paplēta muti, lai tālāk risinātu sarunas pavedienu, bet Martins Beks teica:

—   Lūdzu, uz Kungsholmas ielu trīsdesmit septiņi.

—   Bet tur taču ir …

—   Knminālnodaļa, pilnīgi pareizi. Lūdzu, brauciet gar Sepsbruriu!

šoferis acumirklī nosarka un visu ceļu klusēja.

«Tas ir labi,» Martins Beks nodomāja. Par spīti visam, viņš mīlēja savu pilsētu — tieši šī vieta šai stundā laikam gan bija visskaistākā. Rīta saulē apmirdzēja līci, ūdens spogulis bija gluds un mierīgs, un līcis nemaz neizskatījās drausmīgi piesārņots, bet diemžēl tā tomēr bija. Viņa jaunībā un arī daudzus gadus vēlāk te vēl varēja peldēties.

Tālumā pie pilsētas parka stāvēja vecs kravas kuģis ar augstu, taisnu skursteni un melnu grotmasta smaili. Tagad tādus var redzēt ārkārtīgi reti. Rīta tvaikonis vagoja ūdeni līdz Jūrgordai, ar priekšgalu saceldams mazus krasta vilnīšus. Martins ievēroja, ka skurstenis caurcaurēm nomelnējis, bet kuģa nosaukums uz borta aizkrāsots ar baltu krāsu. Viņš ar pūlēm varēja salasīt — «Jūrgorda 5».

Pie policijas pārvaldes ieejas šoferis klusinātā balsī jautāja:

Vai kvīts jums vajadzīga?

— Jā, lūdzu.

Martins Beks apstaigāja visas pārvaldes telpas, izpētīja daļu izmeklēšanas materiālu, piezvanīja dažas reizes pa telefonu un kaut ko pierakstīja.

Pēc stundas viņam izdevās īsi un diezgan virspusēji apkopot nelaiķa mūža gājumu. Tas iesākās tā:

«Stigs Oskars Emīls Nīmans. Dzimis 1911. gada 6. novembrī Seflē.

Vecāki: tēvs — koku pludināšanas inspektors Oskars Ābrahams Nīmans, māte — Karīna Marija NI- mane, dzimusi Rutgersone.

Izglītība: divas klases pirmskolā Seflē, divas klases tautskolā Seflē, piecgadīgā reālskola Ornolē.

Dienests kājnieku karaspēkā ' 1928.—1929. gadā, vicekaprālis — 1930. gadā, kaprālis — 1931. gadā, jaunākais komandieris — 1933. gadā, unteroficieru skola.»

Pēc tam Stigs Oskars Emīls Nīmans sāka strādāt policijā. Vispirms par lauka policistu Vermlandē, bet trīsdesmito gadu krīzes laikā — par iecirkņa policistu Stokholmā. Armijas nopelni pavēra viņam ceju policijā un sekmēja ātru izvirzīšanos.

Otrā pasaules kara gados viņš atgriezās militārajā dienestā, izpildīja ne visai saprotamus speciāluzdc- vumus un saņēma dažādus paaugstinājumus. Kara beigās viņu nosūtīja uz Karlsborgu, bet tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestajā gadā ieskaitīja rezervē, gadu vēlāk viņš atkal papildināja Stokholmas policijas rindas — šoreiz par vecāko iecirkņa policistu.

Kad Martins Beks tūkstoš deviņi simti četrdesmit devītajā gadā bija policijas skolas praksē, Nīmans jau veica komisāra palīga pienākumus un pēc dažiem gadiem pirmoreiz saņēma pats savu iecirkni.

Dažādos laikposmos, strādājot par komisāru, Nīmans tika iecelts par vairāku Iekšpilsētas iecirkņu šefu. Lāgu lāgiem viņš bija sēdējis vecajā policijas ēkā Agnes ielā, kur atkal veica speciāluzdevumus.

Savā mūžā viņš lielākoties bija staigājis formas tērpā, tomēr nepiederēja pie tiem, kuru klātbūtne ilgi būtu bijusi tīkama augstākajai policijas priekšniecībai.

Tikai nejaušība liedza viņam kāpt augstāk pa karjeras kāpnēm, par municipalitātes sabiedriskās kārtības pārvaldes šefu viņu neiecēla.

Kāda nejaušība?

Martins Beks varēja atbildēt uz šo jautājumu.

Piecdesmito gadu beigās Stokholmas policijas personāla sastāvs būtiski pārmainījās. Iecēla jaunus priekšniekus, un sāka pūst citi vēji — armijas metodes vairs nebija tik populāras, un reakcionāru pārliecību neuzskatīja par priekšrocību. Pārmaiņas policijas pārvaldē, protams, izraisīja pārmaiņas arī iecirkņos: ievērojot vienīgi rutīnu, izvirzīties vairs •nevarēja, un dažas parādības, kā, piemēram, prūšu garu sabiedriskās kārtības sfērā, aizmēza demokratizācijas vilnis. Nīmans bija viens no daudzajiem, kuru jaunie vēji skāra vissāpīgāk.

«Sešdesmito gadu pirmā puse bija, auglīgs laiks Stokholmas policijas vēsturē,» nodomāja Martins Beks. Šķita, ka viss iet uz labo pusi, veselais saprāts gūst virsroku pār kūtrumu un savstarpēju galvošanu, jauno policistu pamatsastāvs nostiprinās un attiecības ar sabiedrību pat uzlabojas. Taču tūkstoš deviņi simti sešdesmit piektā gada nacionalizācija darīja galu šīm progresīvajam tendencēm. Kopš tā laika visas cerības izgaisa, labie nodomi izplēnēja.

Tomēr Nīmanam šis pavērsiens vairs neko nedeva. Nu jau gandrīz septiņus gadus viņam neuzticēja nevienu iecirkni.

Turpmākajos gados viņš lielākoties nodarbojās ar civilo aizsardzību un tamlīdzīgām lietām.

Taču neviens nespēja' viņam atņemt "labākā eksperta reputāciju sabiedriskās kārtības jautājumos, un viņu — teicamu speciālistu bieži aicināja talkā, kad sešdesmito gadu beigās notika daudzas lielas demonstrācijas.

Martins Beks pakasīja pakausi un pārlaida acis savu necilo piezīmju pēdējām rindām.

«Apprecējies 1945. gadā, divi likumīgi bērni, meita Annelote, dzimusi 1949, gadā, un dēls Stefans, dzimis 1956. gadā.

Sakarā ar slimību 1970. gadā pirms laika aizgājis pensijā.»

Martins paņēma lodīšu pildspalvu un papildināja

«Miris 1971. gada 3. aprīlī Stokholmā.»

Tad vēlreiz pārskatīja visu uzrakstīto. Palūkojās pulkstenī. Tas rādīja bez desmit minūtēm septiņi.

Viņš gribēja zināt, kā veicas Rēnam.

XI

Pilsēta modās no miega žāvādamās un staipīdamās.

Arī Gunvalds Larsons darīja to pašu. Pamodies nožāvājās un izstaipījās. Tad ar savu lielo, spalvaino roku nospieda elektriskā modinātājpulksteņa pogu, atmeta segu atpakaļ un nolaida garās, spalvainās kājas uz grīdas.

Uzvilcis naktssvārkus un apāvis čības, viņš "piegāja pie loga un paskatījās, kāds ārā laiks. Bez nokrišņiem, mainīgs mākoņu daudzums un trīs grādi virs nulles. Priekšpilsētu, kurā viņš dzīvoja, sauca par Bolmūru, tajā bija tikai nedaudzas vajrākstāvu mājas mežā.

Tad viņš ielūkojās spogulī un ieraudzīja slaidu, gaišmatainu puisi, kura garums, tāpat kā līdz šim, bija viens metrs deviņdesmit divi centimeiri, toties svars jau sasniedzis simt piecus kilogramus. Ar katru gadu viņš kļuva apaļīgāks, un tie nebija vienīgi muskuļi, kas kamolojas zem baltā zīda auduma. Tomēr viņš bija teicamā formā un jutās spēcīgāks nekā jebkad agrāk, un tas jau kaut ko nozīmēja. Dažus mirkļus viņš paraudzījās savās porcelānzilajās acīs, kuras slēpās zem sarauktās pieres. Ar roku atglauda gaišo matu cirtu, pavēra lūpas un sāka pētīt savus lielos, stipros zobus.

Atnesis no pastkastītes rīta avīzi, Gunvalds iegāja virtuvē, lai pagatavotu brokastis. Viņš paņēma tējas kārbiņu «Twinings Jrish Breakfast» un uzvārīja tēju, sagrauzdēja maizi un izvārīja divas olas. Uzlika uz galda sviestu, Cedaras sieru un trīs burciņas dažādas skotu marmelādes.,

Viņš brokastoja ūn šķirstīja avīzi.

Zviedrijas komanda bija zaudējusi pasaules hokeja čempionātā, un tiesnešu kolēģija, treneri un spēlētāji, uzsvērdami sportiskā gara trūkumu, publiski apveltīja cits citu ar apvainojumiem. Arī televīzijā izcēlās skandāls, kompānijas vadība darīja visu, lai stingri noturētu savās rokās informāciju, kas tiek saņemta pa dažādiem kanāliem.

«Cenzūra,» nodomāja Gunvalds Larsons. «Baltos cimdos. Kapitālistiskās aizbildniecības tipiska parādība.» ' .

Lielākais lasītājiem sagatavotais dienas jaunums bija tas, ka Skansenē nokristīti trīs lācēni. Mazāk redzamā vietā bija nenozīmīga informācija par armijas speciālistu pētījumiem, kurā pastāstīts, ka zaldāti četrdesmit gadu vecumā fiziski daudz spēcīgāki nekā astoņpadsmit gadu veci jauniesaucamie, bet kultūras problēmām paredzētajā lappusē, kura neinteresēja nekompetentu lasītāju, bija ievietots raksts par Rodēziju.

Viņš visu to izlasīja, kamēr dzēra tēju, notiesāja olas un sešus maizes gabaliņus.

Gunvalds Larsons vairākkārt bijis Dienvidāfrikā, Sjeraleonē, Angolā un Mozambikā, bet ne reizi nav bijis Rodēzijā. Tolaik viņš bija jūrnieks un jau noteikti zināja, ko grib dzīvē sasniegt.

Pabeidzis maltīti, viņš nomazgāja traukus un iemeta avīzi papīrgrozā. Tā kā bija sestdiena, viņš vispirms apmainīja palagu un tad saklāja gultu. Ar lielu rūpību izraudzīja drēbes, kuras šodien gribēja uzģērbt, un akurāti uzlika tās uz gultas. Pēc tam noģērbās un iegāja dušas telpā.

Larsona vecpuiša dzīvoklis liecināja par smalku gaumi un aizraušanos ar augstas kvalitātes priekšmetiem. Mēbeles, paklāji, aizkari, viss, sākot ar baltām itāliešu smalkādas čībām un beidzot ar krāsaino «Nortnende» markas televizoru, bija pirmklasīgs.

Gunvalds Larsons bija policijas krimināllietu komisāra pirmais palīgs Stokholmā un nekādi nevarēja cerēt uz augstāku posteni. Patiesībā jābrīnās, ka viņš vēl nebija saņēmis vilka pasi. Kolēģi uzskatīja viņu par savādnieku un gandrīz visi izturējās pret viņu nelabvēlīgi. Pats viņš ienīda ne tikai savus darbabiedrus, bet arī ģimeni un to sabiedrības virs- slāni, no kura bija cēlies. Pat brāļi un māsas bija pavisam novērsušies no viņa. Daļēji viņa savādo uzskatu dēļ, bet galvenokārt tāpēc, ka viņš bija policists.

Mazgājoties dušā, viņš domāja: vai šodien viņam lemts nomirt vai ne?

Tā nebūt nebija priekšnojauta. Tā Larsons domāja

ik rītu jau kopš tā laika, kad viņš, astoņus gadus vecs zēns, iztīrījis zobus, nelabprāt lēni vilkās uz Broma skolu Јtūras ielā.

Lcnnarts Kolbergs gulēja gultā un sapņoja. Tas gan nebija patīkams sapnis, viņš jau agrāk to bija redzējis un vienmēr pamodās nosvīdis, un teica Gunai:

— Apskauj mani, es redzēju tik sliktu sapni!

Un Guna, kas nu jau piecus gadus bija viņa sieva, apkampa vīru, un viņš tūlīt visu aizmirsa.

Sapnī rādījās, ka viņa meita, Būdile stāvēja pie atvērta loga sestajā stāvā. Viņš gribēja pieskriet pie viņas, taču kājas bija kā sapītas, un meitiņa jau krita ārā pa logu — lēni, gluži kā palēninātā filmā — un kliedza, stiepdama rociņas pretī tēvam, un viņš visādi pūlējās, lai satvertu viņu, bet muskuļi neklausība, un viņa krita un krita, un kliedza. Viņš pamodās. Kliedziens, kas atskanēja sapnī, īstenībā bija modinātājpulksteņa šķindoņa, un, atvēris acis, viņš ieraudzīja Būdili jāteniski sēžot uz viņa kājām.

Viņa lasīja «Kaķa ceļojumu». Viņai bija tikai trīsarpus gadu, un lasīt viņa, protams, nemācēja, bet Guna un viņš tik daudz reižu bija lasījuši viņai priekšā pasaku, ka paši jau zināja to no galvas, un tagad viņš dzirdēja Būdili čukstam:

Zildegunis večuks nāk Maisa drēbēs cauri mežam.

Viņš nospieda modinātāja zvana pogu, un meitenīte tūlīt apklusa un augstā un skaidrā balsī uzsauca «labrīt». …

Pagriezis galvu, viņš paskatījās uz Gunu. Viņa vēl gulēja, savilkusi segu līdz degunam, un viņas tumšie, biezie mati pie deniņiem bija mazliet mikli. Viņš pielika pirkstu pie ltīpām un čukstēja:

—        Klusāk, nepamodini mammu! Un nesēdi man uz kājām, man spiež! Nāc šurp un guli man blakusl

Viņš mazliet pavirzījās, lai Būdile varētu palīst zem segas starp Gunu un viņu. Meitiņa atdeva tēvam grāmatu un ieslēpa galviņu viņam padusē.

—   Lasi! — viņa pavēlēja.

Viņš nolika grāmatu un teica:

—   Nē, tagad nelasīšu. Vait tu man avīzi atnesi?

Viņa uzrāpās tētim uz vēdera un pacēla avīzi, kas

gulēja uz grīdas pie gultas. Viņš nopūtās, pacēla meitiņu un atkal noguldīja sev līdzās. Tad atvēra avīzi un sāka lasīt. Kad viņš bija ticis līdz ārzemju hronikai divpadsmitajā lappusē, Būdile uzsauca:

—   Tēti!

—   Nu-u! '

— Joakims ir apkakājies.

—   Nu-u!

— Viņš izvilcis autiņu un apkakājis sienu. Tur ir ļoti daudz kakti.

Kolbcrgs, nolicis, avīzi, atkal nopūtās, izkāpa no gultas un iegāja bērnistabā. Joakims, kuram vēl nebija gadiņš, stāvēja savā redeļu gultiņā: ieraudzījis tēti, viņš atlaida rociņu no gultas malas un novēlās uz spilvena. Par nosmērēto sienu jāsaka — Būdile tiešām nebija pārspīlējusi.

Kolbcrgs paņēma puišeli padusē un aizgāja uz vannas istabu, lai nomazgātu viņu ar rokas dušu.,. Pēc tam ietina mazuli peldpalagā un nolika blakus Gunai, kura vēl gulēja. Viņš izskaloja gultas veļu un «lācīti», nomazgāja gultiņas galu un tapetes, pa-

pērna liru polietilēna trijstūrīti un auliņu, Būdile visu laiku maisījās viņam pa kājām. Viņa bija ļoti apmierināta, ka tētis šoreiz dusmojas uz .Joakimu, nevis uz viņu, un skaļi vaimanāja par brāļa nedarbu. Kad Kolbcrgs bija ticis galā ar aptīrīšanas darbiem, pulkstenis jau rādīja pāri pusastoņiem un nebija vērts iet gulēt.

Līdzko viņš atgriezās guļamistabā, garastāvoklis tūlīt uzlabojās. Guna pamodusies spēlējās ar Joakimu. Viņa bija saliekusi kājas ceļgalos un, uzlikusi puišeli uz ceļiem, ļāva viņam laisties lejā gluži kā no slidkalniņa. Guna bija skaista, temperamentīga sieviete, turklāt gudra un ar labu raksturu. Kolbcrgs vienmēr bija sapņojis apprecēties ar tā'du sievieti kā Guna un nevēlējās samierināties ar mazumiņu, lai gan savā mūžā bija sastapis daudzas sievietes. Kad beidzot viņš sastapa Gunu, viņam bija četrdesmit viens gads un visas cerības gandrīz jau zaudētas. Viņa bija četrpadsmit gadu jaunāka un bija tā vērta, lai viņu gaidītu. Viņu attiecības nekad nebija sarežģījušās, tām pamatā bija savstarpēja uzticība un sirsnība.

Viņa uzsmaidīja vīram un pacēla dēlu, kurš labpatika iespiedzās.

—   Labrīt! — Guna uzsauca. — Vai tu viņu jau nomazgāji?

Kolbergs pastāstīja par savām šīrīta nepatikšanām.

—   Nabadziņš! Mazliet iemiga, — viņa sacīja un uzmeta mirkli pulkstenim. — Tev taču vēL ir laiks.

Bet laika patiešām vairs nebija, tomēr viņš bija viegli pierunājams. Kolbergs apgūlās blakus sievai, pabāza roku viņai zem galvas, pēc brītiņa atkal piecēlās, ienesa Joakimu bērnistabā, nosēdināja viņu uz

gandrīz sausā matrača, uzģērba frotē «lācīti», aplika autiņu un, iemetis gultiņā dažas rotaļlietas, atgriezās pie Gunas. Būdile sēdēja uz paklāja dzīvojamā istabā un bija aizrāvusies, spēlēdama lopu kūti.

Pēc brīža Būdile ienāca pie vecākiem, pavērās viņos un sajūsmā iesaucās:

— Spēlēsim zirgus! Tētis būs zirgs.

Būdile mēģināja jāteniski uzsēsties viņam virsū, bet viņš izstūma meiteni no istabas un aizvēra durvis. Tagad bērni netraucēja, kādu brīdi viņi abi varēja gulēt, un viņš gandrīz iemiga sievas apkampienos.

Kad Kolbergs devās pāri ielai uz savu mašīnu, pulkstenis pie Sērmarbrinkas metro stacijas rādīja divdesmit trīs minūtes pāri astoņiem. Iekāpdams mašīnā, viņš pamāja Gunai un Būdilei — viņas stāvēja pie virtuves loga.

Lai nokļūtu līdz Vestbergas alejai, viņam nevajadzēja braukt uz pilsētu, viņš varēja braukt caur Or- stu un Enšēdi un tādējādi izvairīties 110 nejēdzīgā transporta sastrēguma.

Vadīdams mašīnu, Lennarts Kolbergs skaļi un diezgan nepareizi svilpoja kādu īru tautas dziesmu.

Spīdēja saule, gaisā jautās pavasaris, un dārzos, kuriem garām viņš brauca, ziedēja krokusi un meža zeltstarītes. Viņš bija līksmā garastāvoklī un cerēja, ka šodien būs īsā darbdiena un, ja nenotiks nekas ārkārtējs, mājās varēs atgriezties agrā pēcpusdienā. Guna aizbrauks pie Arvīda Nūrdkvista un nopirks gardumus, ko viņi notiesās, kad bērni būs nolikti gulēt. Pat pēc piecu gadu kopdzīves viņi abi uzskatīja, ka vakaru visjaukāk pavadīt mājās divatā — pagatavot kaut ko garšīgu, patērzēt, ieēst un iedzert.

Kolbergam patika labi paēst un iebaudīt kādu dzērienu, tātad nav jābrīnās, ka pamazām viņš patiešām kļuva pilnīgāks jeb tuklāks, kā viņš pats mēdza izteikties. Tie, kuri iedomājās, ka korpulence kaitē viņa kustībām, pamatīgi kļūdījās. Viņš spēja negaidīti ātri un veikli kustēties un vēl arvien pārvaldīja to tehniku un iemaņas, kuras kādreiz bija apguvis, lecot ar izpletni.

Kolbergs pārstāja svilpot un domās pievērsās jautājumam, kurš viņu pēdējos gados bieži bija nodarbinājis. Viņam arvien mazāk patika policista darbs, un viņš labprāt būtu gribējis to pamest. So problēmu bija grūti atrisināt, un tagad tā kļuvusi vēl sarežģītāka, jo pirms gada viņu iecēla par kriminālpolicijas inspektoru un paaugstināja atalgojumu. Četrdesmit sešus gadus vecam kriminālpolicijas inspektoram nemaz nebija tik viegli atrast līdzvērtīgu darbu. Tiesa gan, Guna uzskatīja, ka naudai nav nozīmes — bērni taču ar katru dienu kļūs lielāki un viņa atkal varēs iestāties darbā. Turklāt arī tagad, kamēr četrus gadus mājās audzināja bērnus, lai nezaudētu laiku, viņa apguva vēl divas svešvalodas, tātad viņa saņems lielāku atalgojumu nekā līdz šim. Līdz Būdiles piedzimšanai viņa bija strādājusi par priekšnieka sekretāri un jebkurā brīdī varēja dabūt labi atalgotu darbu, taču Kolbergs negribēja, ka sieva atgrieztos darbā agrāk nekā viņa pati to vēlējās.

Bez tam viņš nespēja iedomāties sevi pensionāra lomā.

Pēc dabas viņš bija diezgan slinks, tomēr juta iekšēju nepieciešamību aktīvi un daudzveidīgi darboties.

Iebraucis mašīnu Dienvidu policijas pārvaldes garāžā, viņš atcerējās, ka Martinam Bekām sestdienas ir brīvas.

«Tas nozīmē, ka, pirmkārt, man šeit vajadzēs nonīkt visu dienu, otrkārt, nebūs neviena prātīga cilvēka, ar ko aprunāties,» Kolbergs nodomāja, un viņa garastāvoklis tūlīt sabojājās.

Lai sevi uzmundrinātu, viņš, gaidīdams liftu, atkal sāka svilpot.

XII

Kolbergs pat nepaguva novilkt mēteli, kad atskanēja telefona zvans.

—   Jā, Kolbergs klausās … kas?

Viņš stāvēja pie sava nekārtīgā rakstāmgalda un izklaidīgi raudzījās ārā pa logu. Viņš nevarēja tik viegli pārslēgties no ģimenes dzīves jaukumiem uz dienesta nepatikšanām, kā to spēja, piemēram, Martins Beks.

—     Kas noticis? Ak tā, tomēr ne? Sveiki, pasakiet, ka es tūlīt aizbraukšu.

Viņš devās lejā pie mašīnas, taču šoreiz nebija nekādu cerību izvairīties no satiksmes sastrēgumiem pilsētā.

Kungsholmas ielā viņš nokļuva bez piecpadsmit minūtēm deviņos un mašīnu atstāja pagalmā. Tai pašā brīdī, kad Kolbergs izkāpa no mašīnas, Gunvalds Larsons iesēdās savējā un aizbrauca.

Klusēdami viņi pamāja viens otram. Gaitenī viņš satika Reņu.

—   Ak tā, arī tu esi ieradies, — Rens sacīja.

—   Kas noticis?

—   Kāds sagriezis Stigu Nīmanu.

—   Sagriezis?

—       Jā, ar karabīnes durkli, — Rens skumji noteica. — Sabatsbergā.

—       Es tikko satiku Larsonu. Vai viņš aizbrauca uz turieni?

Rens pamāja.

—   Kur ir Martins?

—   Sēž Melandera kabinetā.

Kolbergs uzmeta viņam vērtējošu skatienu un teica:

—   Tu taču izskaties pavisam novārdzis.

—   Tā tas ir, — Rens atbildēja.

—   Kāpēc tu nebrauc mājās izgulēties?

Rens gurdi paskatījās uz viņu un devās tālāk pa gaiteni. Rokā viņš turēja dažas papīra lapas, droši vien gāja turpināt iesākto darbu.

Kolbergs pieklauvēja un atvēra durvis. Martins Beks pat nepacēla acis no savām piezīmēm. Vienīgi uzsauca:

—   Sveiks!

—   Par ko Rens spriedelē?

—   Lūdzu, esi tik laipns! Te ir!

Martins pasniedza viņam divas mašīnraksta lapas. Kolbergs uzmetās uz galda malas un sāka lasīt.

—       Nu? — Martins Beks jautāja. — Ko tu par to domā?

—       Man šķiet, ka Rens raksta pārāk bezcerīgus ziņojumus, — Kolbergs atbildēja.

Viņš runāja klusi un nopietni un pēc piecām sekundēm turpināja:

—   Šķiet — tas ir diezgan nepatīkams gadījums.

—       Jā, — Martins Beks piekrita. — Ari man tā liekas.

—   Kā tur izskatījās?

—   Sliktāk, nekā tu spēj iedomāties.

Kolbergs pakratīja galvu. Viņa iztēle bija nekļūdīga.

—       To, kas izdarījis šo noziegumu, vajag saņemt un pēc iespējas ātrāk.

—   Protams, — Martins Beks pievienojās.

—   Ar ko sāksim?

—        Ar daudz ko. Daļu nospiedumu esam nostiprinājuši. Zābaku nospiedumus, iespējams, arī pirkstu nospiedumus. Tikai neviens nav neko ne dzirdējis, ne redzējis.

—       Tas nav visai labi, — Kolbergs sacīja. — Tādā gadījumā izmeklēšana var ieilgt. Un šis slepkava ir bīstams.

Martins Beks pamāja.

Viegli pieklauvējis pie durvīm, Rens ienāca kabinetā.

—       Līdzšinējie pierādījumi nav nekādi spožie. Arī pirkstu nospiedumi.

—       Pirkstu nospiedumiem nav nekādas nozīmes, — Kolbergs teica.

Rens bija pārsteigts.

—       Man ir arī diezgan labi nospiedumi, — viņš sacīja, — ko atstājuši slēpju zābaki vai masīvas kurpes.

—        Arī labiem nospiedumiem nav nekādas nozīmes, — Kolbergs sacīja. — Jā, tikai nepārprotiet mani! Tie vēlāk var noderēt par pierādījumiem. Tagad ir svarīgi dabūt rokā to, kurš nogalinājis Nīmanu. Pierādīt viņa vainu mēs vienmēr varēsim.

—   Izklausās neloģiski, — Rens iebilda.

—        Pie velna loģiku, pašlaik mums tā nav vajadzīga! Mums ir dažas svarīgas detaļas.

—       Jā, piemēram, ierocis, ar ko izdarīta slepkavība, — Martins Beks domīgi sacīja. — Vecs kara- bīnes durklis.

—   Un slepkavības iegansts, — Kolbergs piebilda.

—   Iegansts? — Rens pārjautāja.

—        Protams, — Kolbcrgs atbildēja. — Atriebība. Vienīgais iespējamais iegansts.

—        Bet, ja tā ir atriebība… — Rens iesāka un savu domu tālāk nerisināja.

—        Mums ir pamats domāt, ka tas, kurš nogalinājis Nīmanu, taisās vēl daudziem atriebties, — Kolbergs sacīja. — Un tāpēc…

—        Mums viņš pēc iespējas ātrāk jānotver, — turpināja Martins Beks.

—        Tieši tā, — Kolbergs piekrita. — Pie kādiem secinājumiem jūs galu galā esat nonākuši?

Rens nelaimīgs paskatījās uz Martinu, kurš savukārt raudzījās ārā pa logu.

Kolbergs izaicinoši palūkojās uz viņiem.

—        Piedodiet, — viņš sacīja. — Vai jūs esat sev uzdevuši jautājumu: kas bija Nīmans?

—   Kas viņš bija?

Rens samulsa, un Martins Beks klusēja.

—       Tieši tā. Kas bija Nīmans? Pareizāk sakot, kas viņš bija pēc profesijas?

—   Policists, — Martins Beks pēdīgi sacīja.

—        Tā nav pilnīga atbilde, — Kolbergs atteica. — Jūs taču abi viņu pazināt. Tātad kas īsti bija Nīmans?

—   Policijas komisārs, — Rens nomurmināja.

Viņš saguris pamirkšķināja un nenoteikti sacīja:

—   Man jāpiezvana pāris cilvēkiem.

—       Nu, — Kolbergs vaicāja, kad Rens bija aizvēris durvis, — kas bija .Nīmans?

Martins Beks paraudzījās viņam acīs un nelabprāt atbildēja; .

—   Viņš bija slikts policists.

—       Tu mazliet kļūdies, — Kolbergs teica. — Un tagad uzklausi mani! Nīmans bija vissliktākais policists. Viņš bija neģēlis un zemisks cilvēks, pēdējais nelietis.

—   Tu tā domā? — Martins Beks jautāja.

—   Jā. Un tev jāatzīst, ka man ir taisnība.

—   Es viņu labi nepazinu.

—       Nemēģini nu izvairīties! Tu viņu pietiekami labi pazini, lai piekristu man. Es saprotu, ka Einars negrib man piekrist nepareizi izprastas lojalitātes dēļ. Bet tev, velns parāvis, jāspēlē ar atklātām kārtīm!

—       Labi, — piekrita Martins Beks. — Tas, ko esmu dzirdējis par viņu, nav nekas patīkams. Es patiešām nekad neesmu ar viņu kopā strādājis.

—       Ne visai svarīgs atzinums, — Kolbergs sacīja. — Ar Nīmanu kopā strādāt nebija iespējams. No viņa atlika tikai saņemt rīkojumus un izpildīt, kas pavēlēts. Tie, kuriem dienesta stāvoklis atļāva, protams, varēja pavēlēt arī viņam. Un pēc kāda laika pārliecināties, ka pavēle nav pareizi izpildīta vai vispār nav izpildīta.

—       Tā vien šķiet, ka tu esi eksperts Stiga Nīmana lieta, — Martins Beks nīgri sacīja.

—       Jā, es varu pastāstīt kaut ko tādu, par ko jums, pārejiem, nav ne jausmas. Bet to es pastāstīšu vēlāk. Vispirms mums jāpierāda, ka viņš bijis nelietis, nederīgs un slikts policists. Vēl šodien viņš apkauno savus amata brāļus. Man pašam kauns, ka biju policists tajā pašā pilsētā, kur viņš. Turklāt vienā laikā.

—   Tādā gadījumā daudziem vajadzētu kaunēties.

—   Jā, tā tas ir. Bet pavisam nedaudzi ir tik smalkjūtīgi, lai to darītu.

—   Tad jau visiem Londonas policistiem vajadzētu kaunēties par Celenoru.

—   Tu atkal mazliet kļūdies, — Kolbergs aizrādīja. — Celenors un daži viņa rokaspuiši, pirms stājās tiesas priekšā, paguva nodarīt ļoti daudz ļauna. Un tas liecina, ka pastāvošā iekārta arī turpmāk iecietīgi izturēsies pret jebkuru policistu.

Martins Beks domīgi paberzēja deniņus. - — Turpretī Nīmana vārdu nekas neapēno. Un kāpēc?

Kolbergs pats atbildēja uz savu jautājumu:

—   Tāpēc, ka visi ir pārliecināti — nav nozīmes sūdzēties par policistu. Vienkārši mirstīgie ir beztiesīgi policijas priekšā. Ja nevar izcīnīt taisnību, kad saskaries ar ierindas policistu, ko tad var panākt, ja iznāk darīšana ar policijas komisāru?

—   Tu pārspīlē.

—   Ne sevišķi, Martin! Ne sevišķi, un tu to zini tikpat labi kā es. Nelaime tā, ka mūsu nolādētā vienotība bezmaz kļuvusi pa'r mūsu otro dabu. Smalkāk izsakoties, mēs ārkārtīgi uztraucamies par savu esprit de corps

—   Mūsu darbā vienotībai ir liela nozīme, — Martins Beks teica. — Tā vienmēr ir bijis.

1 Mundiera gods (franču vai).

—        Un drīz tā būs vienīgais, kas mums palicis pāri, — Kolbergs piebilda, dziļi nopūtās un turpināja: — Okay! Policisti ir kā siena. Tas nu ir fakts. Bet pret ko?

—        Gan jau pienāks diena un kāds atbildēs uz šo jautājumu…

Martins Beks nepabeidza savu domu, un Kolbergs to izdarīja viņa vietā:

—   So dienu mēs nepiedzīvosim — ne es, ne tu.

—   Kāds tam sakars ar Nīmanu?

—   Vistiešākais.

—   Vārda visplašākajā nozīmē?

— Nīmans ir miris, un nekādi labvēļi viņam vairs nav vajadzīgi. Tas, kurš viņu nogalinājis, droši vien ir garīgi slims, bīstams pats sev un citiem.

—       Un tu domā, ka viņam ir kāda nozīme Nīmana pagātnē?

—       Jā. Domāju gan. Tu pirmīt izteici diezgan labu salīdzinājumu.

—   Kādu salīdzinājumu?

—   Par Celenoru.

—        Es gan nezinu visu patiesību par Celenoru, — Martins Beks dzedri noteica. — Varbūt tu zini?

—        Nē, neviens to nezina. Bet esmu pārliecināts, ka pret daudziem cilvēkiem izturējās nežēlīgi, pat sliktāk — piesprieda daudzus gadus ieslodzījuma tikai tāpēc, ka tiesā policisti sniedza melīgas liecības. Ne augstākstāvošās, ne zemākstāvošās instances nereaģēja uz to.

—        Augstākstāvošās instances — lai negrautu savu autoritāti, — Martins Beks sacīja. — Un zemākstāvošās — no bailēm zaudēt darbu.

—   Vēl jo sliktāk. Zemākstāvošajās instancēs daži gluži vienkārši uzskatīja, ka tā tam jābūt. Viņi nekad savādāk nav spējuši strādāt.

Martins Beks piecēlās un piegāja pie loga.

—        Bet tagad pastāsti mums, ko tu zini par Nīmanu un ko mēs pārējie nezinām.

—       Arī Nīmans ieņēma tādu amatu, kas deva iespēju komandēt daudzus jaunus policistus lielākoties pēc saviem ieskatiem.

—   Tas bija sen, — Martins Beks atteica.

—        Ne tik sen, vēl tagad policijā kalpo cilvēki, kuri pie Nīmana apguva visas darbam nepieciešamās iemaņas. Vai tu saproti, ko tas nozīmē? Gadu gaitā viņam izdevās sakropļot daudzu jaunu policistu domāšanas veidu. Tādējādi viņi jau no paša sākuma ieguva maldīgu priekšstatu par savu darbu. Daudzi no viņiem pilnīgi atklāti jūsmoja par Nīmanu, cerēdami kādreiz kļūt līdzīgi viņam. Tikpat nekaunīgi un patvaldīgi. Vai tu saproti?

—       Jā, — Martins Beks noguris sacīja. — Es saprotu, ko tu domā. Nevajag malt vienu un to pašu!

Viņš pagriezās un uzmeta skatienu Kolbergam.

—       Nav jau teikts, ka es tev piekrītu. Vai tu pazini Nīmanu?

—   Jā.

—   Vai tu biji viņa padotais?

—   Jā.

Martins Beks sarauca uzacis.

—   Kad tas bija? — viņš neuzticīgi jautāja.

—       Nelietis no Sefles, — Kolbergs sava nodabā noteica.

—   Ko tu sacīji?

—  'Nelietis no Sefles. Tā viņu sauca.

—   Kur?

—       Armijā. Kara laikā. Daudz no tā, ko es protu, man iemācīja Stigs Nīmans.

—   Piemēram?

—       Jautājums vietā, — Kolbergs, domās iegrimis, sacīja.

Martins Beks nopētīja viņu un klusi pajautāja:

— Ko taa īsti, Lennart?

—       Piemēram, kā nokaut dzīvu cūku, lai tā nekviektu. Kā nocirst šai cūkai kājas, lai tā nekviektu. Kā izdurt tai acis. Un, beidzot, kā uzšķērst vēderu un nodīrāt, lai tā vēl arvien nekviektu.

Viņš nodrebēja un teica:

—   Vai tu zini, kā to var izdarīt?

Martins Beks kratīja galvu.

—   Ļoti vienkārši. Jāizrauj cūkai mēle.

Kolbergs skatījās ārā pa logu dzestrajās debesīs,

kas zilgmoja virs māju jumtiem ielas otrā pusē.

—       Ak, es vēl daudz ko no viņa iemācījos! Kā ar klavieru stīgu pārgriezt aitai rīkli, pirms tā vēl nav paspējusi ieblēties. Kā, ieslēgtam drēbju skapī kopā ar pieaugušu lūsi, pievārēt to. Kā vajag aurot, kad meties virsū govij un ar durkli nodur to. Un kas notiks, ja neaurosi tā, kā vajag. Kā ar ķieģeļiem piekrautu mugursomu jākāpj pa treniņtorņa pakāpieniem. Piecdesmit reižu augšup un piecdesmit reižu lejup. Starp citu, lūsi nenogalināja vienā paņēmienā. Vai tu vari iedomāties, kā to izdarīja?

—   Nē.

—   Piesita pie'sienas ar somu dunci. Adu piesita.

—   Vai tu biji desantnieks?

—       Jā. Un Nīmans bija mans instruktors tuvcīņā. Arī to viņš mācīja. No -viņa.es uzzināju, kā jūtas cilvēks, kurš aptinis sev apkārt tikko nogalināta dzīvnieka zarnas, kā norīt savus vēmekļus pēc tam, kad biju pievēmis gāzmasku, kā apēst savus izkārnījumus, lai neatstātu aiz sevis nekādas pēdas.

—   Kāda Nīmanam bija pakāpe?

—   Viņš bija seržants. No visa tā daudz ko nav iespējams - teorētiski apgūt. Kā, piemēram, izgriezt roku vai kāju vai pārgriezt rīkli, vai sr pirkstiem izspiest abas acis. To vajadzēja darīt praktiski — ar dzīvām būtnēm. Aitas un cūkas bija vispiemērotākās. Pie dzīvniekiem mēs izmēģinājām arī dažādus ieroču veidus, visbiežāk pie-cūkām, un, tu vari man ticēt, toreiz pat runas nebija par to, ka iepriekš vajadzētu tās iemidzināt, kā to dara tagad.

—   Vai tās bija normālas apmācības?

—   To es nezinu. Ko tu ar to gribi teikt? Vai tās maz var nosaukt par normālām?

—   Laikam gan ne.

—   Pat ja pieņemtu, ka tas viss notika kādu bezjēdzīgu apsvērumu dēļ, tad vismaz nebija nekādas vajadzības to darīt ar pacilātību un prieku.

—   Protams. Tātad to visu darīja Nīmans?

—   Jā gan. Un šos trikus viņš mācīja jaunajiem puišiem. Lepoties ar savu cietsirdību, baudīt citu mokas! Ir cilvēki, kam ir nosliece uz to.

—   Vārdu sakot, viņš bija sadists?

—   Visaugstākajā mērā. Pats viņš to nosauca par izturību. Par patiesu izturību. Izturība, pēc Nīmana domām, bija vienīgā īstam vīrietim nepieciešamā īpašība. Garīga un fiziska izturība. Viņš vienmēr atbalstīja vecākos biedrus, kad tie ņirgājās par jaunākajiem. Tas it kā ietilpa mācību programmā.

—   Tāpēc jau viņam nebija jābūt sadistam.

—   Viņš parādīja sevi daudzpusīgi. Viņš bija ķerts uz disciplīnu. Ievērot disciplīnu ir viena lieta, bet sodīt par pārkāpumu — pavisam kas cits. Nīmans gandrīz katru dienu par sīkumiem sodīja vienu vai vairākus karavīrus. Piemēram, par nozaudētu pogu. Un vainīgais vienmēr varēja izvēlēties.

—   Ko?

—   Ziņojumu priekšniecībai vai fizisku sodu. Ja Nīmans ziņoja priekšniecībai, tas nozīmēja, ka trīs dienas būs jāsēž karcerī un pārkāpums tiks atzīmēts dienesta lapā. Tā ka vairākums izvēlējās fizisko sodu.

—   Ko tas nozīmēja?

—   Arī es vienreiz iekritu. Sestdienas vakarā ar nokavēšanos atgriezos daļā. Pārkāpu pāri žogam. Un, protams, uzskrēju virsū Nīmanam. Es izvēlējos fizisku izrēķināšanos. Man tas nozīmēja sekojošo: ar ziepju gabalu mutē vajadzēja stāvēt miera stājā, tikmēr Nīmans ar kulakiem pārsita man divas ribas. Pēc tam viņš piedāvāja man saldumus un apgalvoja, ka no manis iznākšot izturīgs puisis, īsts karavīrs.

—   Un pēc tam?

—   Tikko beidzās karš, es centos pēc iespējas drīzāk demobilizēties.— godīgi un cēli. Tad es atbraucu uz šejieni un kļuvu par policistu. Un pirmais, ko es satiku, bija Nīmans. Viņš jau bija vecākais policists sabiedriskās kārtības nodaļā.

—   Tu domā, ka viņš turpināja tādā pašā garā?

—   Varbūt ne gluži tā. Policijā tas nebija tik viegli. Lai gan viņš simtiem reižu izdarīja visvisādus pārkāpumus. Pacēla roku pret padotajiem un apcietinātajiem. Pa šiem gadiem esmu dzirdējis daždažādus gadījumus.

—   Par viņu vajadzēja ienākt sūdzībām un ne vienu reizi vien, — Martins Beks domīgi n6teiea.

—    Protams. Droši vien nevienu sūdzību mēs tomēr neatradīsim, jo tad būtu cietusi mūsu esprit de corps. Tās visas, dabiski, nokļuva papīrgrozā. Lielākā daļa netika pat iereģistrētas. Tā ka šeit mēs neko neatradīsim.

Martinam Bekām iešāvās prātā ideja.

—    Bet pie riksdaga pilnvarotā, — viņš ierosināja. — Tiem, pret kuriem nelikumīgi izturējās, patiešām vajadzēja sūdzēties riksdaga pilnvarotajam, kaut vai nedaudziem.

—   Veltīgi, — teica Kolbergs. — Tāds cilvēks kā Nīmans vienmēr raudzījās, lai ap viņu atrastos policisti, kuri nepieciešamības gadījumā zvērētu, ka viņš neko sliktu nav darījis. Jaunie puiši zināja — viņus patrieks pie velna, ja viņi atteiksies liecināt par labu Nīmanam. Un tie, kuri jau bija kļuvuši tik truli, uzskatīja: jāstrādā vienīgi tā, lai neaptraipītu savu mundieri. Tā ka no ārpuses komisāram nekas nevarēja draudēt.

—    Bez šaubām, — Martins Beks piekrita. — Bet pilnvarotā kantorī sūdzības ārā nemet pat tad, ja nekādus mērus nepieņem. Tās reģistrē un nodod arhīvā.

—   Tā ir ideja, — Kolbergs lēni novilka. — Un ne pārāk slikta. Pār tevi nākusi apgaismība.

Viņš, mazliet padomājis, teica:

—    Būtu ārkārtīgi labi, ja pie mums pastāvētu pilsoņtiesību kustība un atklātu visus policijas patvaļas gadījumus. Bet nekas tamlīdzīgs diemžēl mūsu valstī nenotiek. Toties pilnvarotais varbūt mums noderēs.

—        Un ierocis, ar ko izdarīta slepkavība, — Martins Beks papildināja. — Karabīncs durklis varēja piederēt vienīgi cilvēkam, kam bijis kāds sakars ar armiju. Kurš katrs tādu nevar dabūt. Es pievērsīšu Rena uzmanību šai cietajai.

—       Jā, noteikti. Bet pēc tam paņem līdzi Rcnu un brauciet uz pilnvarotā arhīvu!

—   Ko tu pats domā iesākt?

—        Es patiesībā gribu aizbraukt un paskatīties uz Nīmanu, — Kolbergs teica. — Larsons, protams, jau ir tur; bet kāda man gar viņu daja! Darīšu to sava prieka pec, gribu redzēt, kā tas mani iespaidos. Varbūt man kļūs slikti, bet tagad nekādā gadījumā neviens nepiespiedīs mani norīt paša vēmekļus. .

Martins Beks vairs neizskatījās tik noguris. Viņš izslējās un teica:

—   Lennart, vai tu klausies?

—   Jā.

—   Kāpēc viņu ta sauca? Par nelieti no Sefles.

—       Ārkārtīgi vienkārši. Viņš cēlies no Sefles un nekad nepalaida -garām izdevību atgādināt to. «No Sefles nāk i/.turīgi vīri,» viņš mēdza sacīt. «īsti vīri.» Nelietis jau viņš bija, tas nu ir skaidrs. Viens no visnelietīgākajiem cilvēkiem, kādu vien esmu sastapis savā mūžā.

Martins Beks ilgi raudzījās Lennartā.

—   Laikam gan tev taisnība, — viņš sacīja.

—        Iespējams. Vēlu sekmes. Ceru, ka tev paveiksies.

Un atkal Martinu Beku pārņēma tikko manāma nelaimes nojauta.

—   Man šķiet, ka diena būs grūta.

—   Jā, — Kolbcrgs piekrita. — Viss liecina par

to. Vai tev neliekas, ka tu vairs tik ļoti netici savstarpējai galvošanai?

—   Liekas gan.

—   Neaizmirsti, ka Nīmanam tā vairs nav vajadzīga! Starp citu, cik atceros, visus šos gadus viņam bija padevīgs līdzgaitnieks. Drauģelis, kuru sauc par Hultu. Viņš laikam ir komisāra pirmais palīgs, ja vēl nav aizgājis no darba. Kādam vajadzētu ar viņu aprunāties.

Martins Beks pamāja.

Rens taustījās gar durvīm, tad ienāca iekšā. Un apstājās turpat. Viņš izskatījās pavisam grīļīgs un tik tikko varēja noturēties kājās aiz noguruma. Acis pēc negulētas nakts bija satūkušas sarkanas.

—   Ko mēs tagad darīsim? — viņš jautāja.

—   Darba daudz. Vai tu varēsi palīdzēt?

—   Jā, labprāt, — Rens sacīja un apspieda žāvas.

XIII

Martinam B.ekam nebija grūti sameklēt biogrāfiskas ziņas par cilvēku, kurš, pēc Kolberga vārdiem, bijis aizgājēja padevīgs līdzgaitnieks. Viņu sauca par Haraldu Hultu, un visu savu mūžu viņš bija strādājis policijā. Tāpēc viņa darba gaitas bija viegli izpētīt policijas arhīvā.

Deviņpadsmit gadu vecumā viņš bija sācis strādāt Fālunā par sevišķu uzdevumu policistu, tagad viņš veica komisāra pirmā palīga pienākumus. Cik Martins Beks varēja izsecināt no arhīva dokumentiem, Hults un Nīmans pirmoreiz satikušies policijā trīsdesmit sestajā vai trīsdesmit septītajā gadā, kad viņi abi kopā dežurējuši vienā Stokholmas iecirknī. Četrdesmito gadu beigās viņi atkal sastapušies kādā Iekšpilsētas iecirknī. Gados jaunākais Nīmans jau bija izkalpojies par vecāko policistu, kamēr Hults joprojām bijis tikai ierindnieks.

Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados Hults pa- māzām sācis izvirzīties — un dienesta darīšanas daudzkārt savedušas viņu kopā ar Nīmanu. Droši vien Nīmans varējis pēc saviem ieskatiem izvēlēties palīgus speciālu uzdevumu veikšanai, un Hults acīmredzot piederējis pie viņa izredzētajiem. Ja Nīmans bijis tāds, kā viņu raksturoja Kolbergs, — un nebija ne mazākā iemesla viņam neticēt, — tad Hults, līdz kapa malai padevīgais līdzgaitnieks, laikam gan bijis diezgan īpatns psiholoģisks fenomens.

Martins Beks sāka vairāk interesēties par Haraldu Hultu un ņēma vērā Kolberga padomu — apciemot viņu. Martins vispirms piezvanīja pa telefonu un pārliecinājās, vai Hults ir mājās, tad paņēma taksometru, lai aizbrauktu uz norādīto adresi Reimers- holmā.

Hults īrēja dzīvokli uz salas ziemeļu zemesraga, vienā no namiem ar skatu uz Longholmas kanālu. Nams atradās augstā vietā, otrpus tā bija iela, kas piepeši izbeidzās aiz pēdējās mājas, krauji noliekdamās uz kanālmalu.

Sis rajons, kas būtībā izskatījās tāds pats kā trīsdesmito gadu beigās, kad to sāka apbūvēt, ieguva daudz savas atrašanās vietas dēj — tajā nebija caur- braucamā ceļa. Reimcrsholrna bija diezgan maza sala, tikai viens tilts veda uz to, mājas nelielas un cita no citas tālu. Trešo daļu salas aizņēma veca spirta attīrīšanas fabrika, daļu — pārējās vecās fabrikas, veikali un noliktavas. Starp dzīvojamām mājām pletās apstādījumi un skvēri, Longholmas līča krastmala bija atstāta brīva, un jaunaudze — alkšņi, sēru vītoli un apses — cieši piekļāvās ūdensmalai.

Komisāra pirmais palīgs Haralds Hults dzīvoja viens pats divistabu dzīvoklī otrajā stāvā. Tajā-val- dīja tīrība un kārtība, dzīvoklis bija tik ērti iekārtots, ka istabas šķita patukšas. «It kā tās neviens neapdzīvotu,» nodomāja Martins Beks.

Haraldam Hultam varēja dot gadu sešdesmit, viņš bija garš, spēcīgs vīrietis ar lielu zodu, pelēkām acīm, tukšu skatienu.

Viņi apsēdās pie zema, pulēta galdiņa pretī logam. Uz galda nekas nebija uzlikts, uz palodzes arī ne. Un vispār šķita savādi, ka nekur neredzēja tik ierastos priekšmetus. Visā dzīvoklī, piemēram, nemanīja ne papīra lapiņas, ne arī avīzes, un vienīgās grāmatas, ko Martins ieraudzīja, bija glīti salikts trīssē- jumu tālruņa katalogs, kas atradās uz nelielā, parasta plauktiņa priekšistabā.

Martins Beks atpogāja žaketi, atraisīja vaļīgāk kaklasaiti. Tad izņēma «Floridas» paciņu, sērkociņus un ar acīm meklēja pelnu trauku.

Hults uztvēra viņa skatienu un teica:

—   Es nesmēķēju un nevaru atcerēties, vai'man kādreiz vispār bijis pelnu trauks.

No virtuves skapīša viņš atnesa baltu apkštasīli. Iekams atkal apsēdās, Hults pavaicāja:

—   Vai tu kaut ko nevēlies? Es jau esmu iemalkojis kafiju, bet varu tev arī uzvārīt.

Martins Beks pakratīja galvu. Viņš ievēroja, ka Hults vilcinās, acīmredzot nebija drošs, vai ir pieklājīgi uzrunāt ar «tu» valsts kriminālkomisijas šefu. Tas liecināja, ka viņš ir vecā kaluma vīrs, tolaik dresūra un pārspīlēta cieņa pret dienesta pakāpēm bija pati par sevi saprotama lieta. Lai gan Hultam bija brīvdiena, tomēr viņš uzvilcis formas bikses, gaiši zilo virskreklu un aizsējis kaklasaiti.

—       Vai tev šodien nav brīvdiena? — Martins Beks jautāja.

—       Es gandrīz vienmēr nēsāju formas tērpu, —< Hults neizteiksmīgi noteica. — Tā es labāk jūtos.

—       Pie tevis ir jauki, — Martins Beks sacīja un paskatījās ārā pa logu.

—       Jā, — Hults piekrita. — Var jau būt. Lai arī diezgan vientulīgi.

Viņš uzlika savas lielās, ga|īgās rokas uz galda gluži kā divas nūjas un raudzījās tajās.

—        Esmu atraitnis. Mana sieva nomira pirms trim gadiem. Ar vēzi. Kopš tā laika šeit ir pavisam skumji.

Hults nedz dzēra, nedz smēķēja. Droši vien viņš nekad nebija lasījis nevienu grāmatu un, iespējams, arī avīzes nelasīja. Martins Beks varēja iedomāties, kā Hults nīkst pie televizora, kamēr aiz loga sabiezē tumsa.

—   Ko tu gribēji man teikt?

—   Miris Stigs Nīmans.

Hulta sejā gandrīz nekas nemainījās. Viņš uzmeta tukšu skatienu ciemiņam un noteica:

—   Ak tā.

—   Vai tu jau to zināji?

—       Nē. Bet to jau varēja gaidīt. Stigs bija slims. Un stipri izkrities.

. Viņš atkal nopētīja savas lielās dūres, it kā viņu urdītu ziņkāre: cik ilgs laiks paies, kamēr paša miesa pievils viņu? Tad viņš pajautāja:

—   Vai tu pazini Stigu?

—        Ne sevišķi labi, — Martins Beks atbildēja. — Apmēram tāpat kā tevi.

—       Tad jau ne visai. Mēs abi — es un jūs tikai dažreiz esam tikušies.

Un tūlīt izlaboja:

—   Tu un es.

Tad viņš turpināja:

—        Es visu mūžu esmu strādājis sabiedriskās kār-" tības nodaļā. Man nebija nekādu kontaktu ar krimi- nālnodaļas darbiniekiem.

—        Bet Nīmanu taču tu labi pazini — vai ari ne visai?

—       Jā, pazinu gan. Mēs daudzus gadus kopā strādājām. *

—   Un ko tu vari teikt par viņu?

—   Viņš bija ārkārtīgi labs cilvēks.

—   Bet es esmu dzirdējis pretējo.

—   No kā?

—   No daudziem.

—        Tādā gadījumā viņiem nav taisnība. Stigs Nīmans bija ārkārtīgi labs cilvēks. Vairāk man nav ko teikt.

—       Ak tā, — Martins Beks noteica. — Tu varbūt varētu kaut ko tuvāk pastāstīt par viņu,

—   Nē, nevaru vis. Kas par lietu?

—       Tu taču noteikti zini, ka daudzi kritizēja viņu. Ka bija cilvēki, kuri neieredzēja Nīmanu.

—   Nē. Man nav ne jausmas par to.

—        Patiešām nezini! Es, piemēram, esmu dzirdējis, ka Nīmans savā darbā pielietojis diezgan dīvainas metodes.

—        Viņš bija lielisks, — Hults neizteiksmīgi atkārtoja. — Ļoti spējīgs. īsts vīrietis un labākais priekšnieks, kādu vien var vēlēties.

—       Bet viņš savus padotos mēdza turēt tikpat kā važās.

—        Kas to teica? Nūja, droši vien kāds, kas mēģina nomelnot Nīmanu tagad, kad viņš miris. Ja kāds kaut ko sliktu saka par viņu, tad esi drošs — tā nav taisnība.

—   Viņš bija diezgan nežēlīgs, vai ne?

—       Ne vairāk, kā to prasīja dienests. Viss pārējais ir meli.

—        Bet vai tu esi dzirdējis, ka par Nīmanu ienāca diezgan daudz sūdzību?

—   Nē, neesmu dzirdējis.

—        Un ja nu mēs tagad norunātu tā: man nav noslēpums, ka tu visu zini. Tu taču strādāji viņa vadībā.

—       Tie ir vieni vienīgi meli, lai noniecinātu labu un spējīgu policistu.

—       Tomēr atrodas cilvēki, kuri uzskata, ka Nīmans nemaz nebija tik teicams policists.

—   Tādā gadījumā viņi nezina, ko runā.

— Bet tu taču zini.

— Jā, zinu gan. Stigs Nīmans bija vislabākais priekšnieks, kāds vien man bijis.

—       Bet cilvēki apgalvo, ka ari tu neesi sevišķi labs policists.

—        Var jau būt. Lai gan es savā mūžā neesmu saņēmis neviena aizrādījuma, strīdēties es par to negribu. Bet apmētāt ar dubļiem Nīmanu — tas ir nepiedodami! Un, ja kāds to darīs manā klātbūtnē, tad …

—    Kas tad notiks?

—   Tad es, kā nākas, aizbāzīšu viņam muti.

—   I^idā veidā?

—       Tā ir mana darīšana. Es esmu vecs buks. Savu amatu pieprotu. Viņš man to iemācīja.

- Vai Stigs Nīmans?

Hults atkal nopētīja savas rokas.

—       Jā. Varētu terkt, ka viņš. Viņš man daudz ko iemācīja.

—        Piemēram, kā sniegt nepatiesas liecības? Kā pārrakstīt ziņojumus, lai katrs vārds atbilstu patiesībai, pat ja viss ziņojums vieni vienīgi meli? Kā ar steku sist apcietinātos? Kur var droši novietot mašīnu, ja vēl vajag uzdot svelmi kādam brašulim ceļā no iecirkņa uz kriminālnodaļu?

—   Nekad neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis.

—   Nekad?

—   Nē.

—   Pat dzirdējis neesi?

—       Nē. Par Nīmanu vismaz neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis.

—        Un tu pats nekad neesi piekāvis streikojošus strādniekus? Toreiz, kad policisti nēsāja zobenus. Un pēc Nīmana pavēles arī ne?

—   Nē.

—        Vai tu negāzi gar zemi studentus, kas piedalījās protesta demonstrācijā? Vai ar steku nesiti neapbruņotiem skolēniem, kad viņi gāja demonstrācijā? Arī pēc paša Nīmana pavēles ne?

Hults pat nepakustējās. Viņš rāmi noraudzījās Martinā un teica:

—   Nē, es nekad neesmu to darījis,

—   Cik ilgi tu strādā policijā?

—   Četrdesmit gadus.

—   Un cik ilgi tu pazīsti Nīmanu?

—   Kopš trīsdesmito gadu vidus.

Martins Beks paraustīja plecus un vienaldzīgi sacīja:

—       Tas izklausās savādi, ka tu vispār neko neesi dzirdējis. Stigs Nīmans taču bija eksperts sabiedriskās kārtības jautājumos.

—   Ne tikai bija. Viņš bija labākais eksperts.

—        Starp citu, viņš sastādīja rakstiskus norādījumus, kā policistiem rīkoties, ja sākas demonstrācijas, streiki vai nemieri ielās. Tad viņš arī ieteica uzbrukt ar zobeniem. Bet vēlāk, kad zobenus vairs nelietoja, nomainīja tos pret stekiem. Viņš ierosināja, lai policisti ar motocikliem brauc demonstrantu pūlī un to izklīdina.

—   To es nekad neesmu darījis.

—        Protams. Sī metode bija aizliegta. Jo pārāk liels bija risks, ka policists varētu krist ar motociklu un pats sevi ievainot.

—   Es neko nezinu par to.

—        Jā, tu jau teici. Nīmanam bija savi ieskāti, kā lietot asaru gāzi vai ūdens strūklas. Ieskati, kurus viņš pauda gan atklātībā, gan arī savā eksperta darbā.

— Vienīgais, ko es zinu, ka Stigs Nīmans nekad nelietoja spēku vairāk, nekā bija nepieciešams.

—   Viņš pats nelietoja?

—   Nīmans ari nejāva, ka viņa padotie to dara.

—       Citiem vārdiem, viņš vienmēr rīkojās pareizi, vai ne? Es gribu teikt, ka viņš ievēroja reglamentu.

—   Jā.

—   Un nevienam nebija iemesla sūdzēties par viņu.

—   Nē, nebija.

— Tomēr gadījās, ka cilvēki sūdzējās par Nīmana pieļautajam kļūdām.

—   Viņu sūdzības bija nepamatotas.

Martins Beks piecēlās un pagāja dažus soļus uz priekšu, dažus atpakaļ.

—       Es gribēju vēl kaut ko teikt, — viņš ierunājās. — Es tev tūlīt pastāstīšu.

—   Es tev arī gribu kaut ko teikt, — Hults sacīja.

—   Ko tad?

Vīrietis sēdēja nekustīgi, viņa skatiens bija pievērsts logam.

—        Man nav ko darīt brīvājā laikā, — viņš atkal iesāka. — Kā es jau pieminēju, kopš Maja mirusi, šeit ir diezgan skumīgi. Es parasti sēžu pie loga un skaitu garām braucošās mašīnas. Pa tādu ielu kā mūsējā gan sevišķi daudz mašīnu nebrauc. Un tā es lielākoties sēžu un domāju.

Viņš apklusa, un Martins Beks nogaidīja.

—       Man jau nav nekā cita par ko domāt, ja ņu vienīgi par savu darba mūžu. Četrdesmit gadus esmu nēsājis policijas formas tērpu šajā pilsētā. Cik reižu mani apvainoja? Cik reižu ļaudis mani apspļaudīja un rauca degunu, un apsaukāja par slepkavu, cūku, lopu? Cik pašnāvnieku esmu izņēmis no cilpas? Cik neapmaksātu virsstundu esmu nostrādājis? Vienmēr biju noskrējies kā suns, lai kaut cik uzturētu kārtību, lai labi un godīgi cilvēki varētu mierīgi dzīvot, lai netiktu izvarotas sievietes, lai neizdauzītu visus skatlogus, lai ik uz soļa neapzagtu. Es vandījos pa līķiem, kuri bija tik satrūdējuši, ka, atgriežoties vakarā mājās un piesēžoties pie vakariņu galda, balti resni tārpi vēl arvien līda ārā no manām piedurknēm. Esmu mainījis autiņus mazuļiem, kamēr viņu mātes nodevās dzeršanai. Esmu meklējis noklīdušus kaķus un iejaucies kautiņā ar nažiem. Stāvoklis kļuva arvien sliktāks un sliktāks, notika arvien vairāk un vairāk vardarbību un asinsizliešanu, arvien biežāk un.biežāk par mums sūdzējās. Visos laikos ir atzīts, ka mums, policistiem, jāaizstāv sabiedrības intereses — vēršoties gan pret liekēžiem, gan pret studentiem, gan pret nacistiem un komunistiem. Un tagad tikpat kā vairs nav ko aizstāvēt. Bet mēs izturējām, tāpēc ka mūsu starpā valdīja labas, biedriskas attiecības. Un, bijis mūsu vidū vairāk tādu kā Stigs Nīmans, tad mēs nebūtu nonākuši tik tālu kā( šodien. Ja kāds grib uzklausīt sievu tenkas par maniem kolēģiem, lai pameklē citu vietu, pie manis lai nenāk!

Viņš pacēla savas delnas mazliet virs galda un ļāva tām atkal nokrist — smagi un dobji. Tad viņš turpināja:

—   Jā, mūsu saruna bija lietišķa. Ļoti patīkami, ka es varēju tev visu izstāstīt. Tu taču pats kādreiz strādāji par dežurējošo policistu, vai ne?

Martins Bekš pamāja.

—   Kad?

—   Vairāk nekā pirms divdesmit gadiem. Pēc kara.

—  Jā, — Hults piekrita. —« Tas bija brīnišķīgs laiks.

Hults acīmredzot savu slavas dziesmu bija nodztad dējis. Martins Beks noklepojās un teica: *

—   Arī es tev gribu kaut ko sacīt. Nīmans nenomira dabiskā nāvē. Viņu nogalināja. Mēs uzskatām, ka tas, kurš noslepkavoja viņu, izdarījis to atriebības dēļ. Mums ir pamats domāt, ka šis cilvēks nolēmis atriebties daudziem.

Hults piecēlās un izgāja hallē. Noņēmis no pakaramā formas svārkus, viņš uzģērba tos. Tad savilka ciešāk portupeju un sakārtoja revolvera maksti sānos.

—   Es atnācu pie tevis, lai uzdotu svarīgu jautājumu, — atsāka Martins Beks. — Kā tev šķiet — kurš būtu varējis tā ienīst Stigu Nīmanu, ka nogalināja viņu?

—   Neviens. Tagad man jāiet!

—   Uz kurieni?

—   Uz darbu, — Hults teica un atvēra durvis.

XIV

Einars Rens, atbalstījis elkoņus uz galda un galvu iespiedis plaukstās, lasīja. Viņš bija tik bezgala noguris, ka reizēm burti un vārdi, veselas rindiņas saplūda kopā vai arī izliecās, lēkāja te augšup,, te lejup gluži tāpat kā viņa vecais, labais remingtons, kad viņam vajadzēja kaut ko akurāti un bez kļūdām pārrakstīt. Viņš nožāvājās, pamirkšķināja un paberzēja acis un atkal sāka visu no gala.

Teksts, kas atradās viņam priekšā, bija rakstīts ar roku uz brūnas, nobružātas ietinamā papīra strē- jļjfcneles un, par spīti pareizrakstības Uļūdāin un rak- ^I^Rtītāja drebelīgajam rokrakstam, atstāja rūpīga un pārdomātā darba iespaidu.

«Riksdaga pilnvarotajam Stokholmā.

Biju piedzēries šā gada otrajā februārī, tiko saņēmis algu un nopircis kociņu Baltā. Es atceros ka bija tā: es sēdēju un dzēru pie DjOrgordas piestātnes un tur piebrauca policijas mašīna un trīs Policisti jauni puiši kuriem es varētu būt par Tēvu lai gan atzīšos tādus lopus par Dēliem es vis negribētu ja arī man viņi būtu tie paši man atņēma pudeli tajā bija mazliet pāri palicis un aizvilka Mani uz pelēku autobusu un tur stāvēja vēl viens Policists ar usšuvi uz piedurgnes un saķēra Mani aiz matiem bet kad pārējie iegrūda Mani tai vāģī viņš vairākas reizes sita Manu seju pret grīdu un asinis tecēja tik stipri ka es neko vairs nejutu.- Pēc tam es sēdēju kamerā ar restēm un tad athāca spēcīgs, puisis un nopētīja Mani caur durvīm viņš smējās par Manu nelaimi un pateica otram Policistam lai tas atslēdz durvis. Viņš novilka formas svārkus uz to piedurgnes bija plata svītra un atrotīja piedurgnes tad viņš ienāca kamerā un kliedza ka Mah jāstāv miera stājā un ka es it kā esot apsaukājis Policistus par Nacistiem varbūt jau apsaukāju to es neatceros ko viņš domāja vai es gribēju viņus nosaukt par Lopiem vai arī Nacistiem bet tad es jau gandrīz biju skaidrā un viņš iesita Man pa vēderu un pa vienu vietu negribu rakstīt pa kuru un es sagrīļojos un tad viņš iespēra Man pa saules pinumu un pa vienu vietu un pēc tam viņš gāja projām un teica ka tagad es zināšot kā Man klāsies ja es vēl kādreiz mēģināšot-piekasī- ties Policistiem. Priekšpuzdienā Mani izlaida ārā urij tad es paprasīju kā sauc to Policistu ar usšuvi kurļ Mani spārdīja un kliedza un sita bet viņi atbildēja nebāz degunu kur nevajg ej labāk projām kamēr neesam pārdomājuši un sadeva Man pa īstam. Bet tas otrais kuru sauca Vilfords viņš bija no Gētebor- gas pilsētas teica ka to kurš Mani spēris un sitis un lamājies saucot par Komisāru Nīmanu un es apsolījos turēt mēli aiz zobiem. Esmu daudzas dienas par to domājis un saprotu ka esmu vienkāršs strādnieks un ka neesmu neko slikta izdarījis kā tikai dziedājis un bijis Stipru Dzērienu varā bet Man būs bijusi Taisnība par Personām kuras spārda ar kājām un sit piedzērušu nabadziņu kurš visu savu mūžu strādājis tādi nevar būt par Policistiem tādi neder šitajā darbā. Godavārds tā ir taisnība. Ar cieņu Juns Bertil- sons, melnstrādnieks. Tas bija Mans darbabiedrs mēs viņu saucam par profesoru kas teica ka Man vaj- got visu uzrakstīt un ka Man vajgot tikt pie taisnības Sādā Veidā.»

Dienesta piezīme: «Sūdzībā pieminētais darbinieks ir policijas komisārs Stigs Oskars Nīmans. Viņš šādu gadījumu neatceras. Komisāra pirmais palīgs Haralds Hults apstiprina, ka minētais Bertilsons patiešām aizturēts, viņš ir slavens skandālists un liels dzērājs. Aizturot Bertilsonu, kā arī laikā, kad viņš atradās pagaidu ieslodzījuma kamerā, vardarbība netika pielietota. Komisārs Nīmans todien nemaz nebija darbā. Trīs dežurējošie policisti apgalvo, ka neviens nav pielietojis fizisku spēku pret Bertilsonu. Viņš ir dzērājs un pastāvīgs policijas klients, kas parasti apveltī policistus, kuri spiesti viņu aizturēt, nepamatotiem apvainojumiem.» ^Sarkans zīmogs it kā pielika visam punktu — fckādus mērus nepieņemt.

Rens drūmi nopūtās un ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā sūdzībnieka vārdu. Arhivāre, kura bija spiesta strādāt šajā sestdienā, demonstratīvi cirta ciet atvilktnes.

Līdz šim viņa bija sameklējusi septiņas sūdzības, kam kāds sakars ar Nīmanu.

Tātad, ja viena izskatīta, palikušas vēl sešas sūdzības. Rens ņēma visas pēc kārtas.

Nākamā vēstule bija bez kļūdām un akurāti pārrakstīta ar rakstāmmašīnu uz bieza līniju papīra. Tajā bija teikts:

«Četrpadsmitajā datumā, sestdienas pēcpusdienā, cs stāvēju ar savu piecus gadus veco meitiņu pie ieejas durvīm Pontonjēra ielā piecpadsmit.

Mēs gaidījām manu sievu, kas bija iegājusi šajā mājā apraudzīt slimnieku. Lai īsinātu laiku, mēs uz ietves spēlējām sunīšus. Ja atmiņa mani neviļ, uz ielas neviena cilvēka nebija. Tas notika, kā jau rakstīju, sestdienas pēcpusdienā, un veikali bija slēgti. T^pēc nevaru atrast nevienu, kas varētu apliecināt notikušo.

Es biju apņēmis savu meitiņu, uzsviedis gaisā un tikko nolaidis zemē, kad pamanīju, ka policijas mašīna apstājusies pie ietves. Divi policisti ar rācijām izkāpa no mašīnas un pienāca man klāt. Viens tūlīt sagrāba mani aiz rokas un sāka bļaut: «Ko tu dari meitenītei, tu sivēnbrāli!» Taisnības labad jāsaka — šai gadījumā biju ģērbies sporta drēbēs: haki krāsas biksēs, vējajakā un žokejcepurē; protams, mans ap

ģērbs bija tīrs un nesaplēsts, bet izskatījos varbūt^ «prasti» (policista skatījumā). Es biju tā apstulbis*, ka acumirkli nespēju atbildēt. Otrs policists paņēma pie rokas manu meitiņu un teica, lai viņa ejot pie savas māmiņas. Es paskaidroju, ka esmu viņas tēvs. Tad viens policists atlieca man roku aiz muguras, sagādādams neciešamas sāpes, un iegrūda mani mašīnas pakaļējā sēdeklī. Ceļā uz policijas iecirkni viens no viņiem sita man ar dūrēm pa krūtīm, sāniem un vēderu, apsaukādams mani par sivēnbrāli, muļķa veci un tamlīdzīgi.

Iecirknī mani ieslēdza kamerā. Pēc kāda brīža durvis atvērās un kamerā ienāca policijas komisārs Stigs Nīmans (toreiz es nezināju, ka tas bija viņš, to noskaidroju vēlāk). «Vaj tu esi tas, kurš tvarsta mazas meitenes? Es tevi pārmācīšu,» viņš teica un iesita man tik stipri pa vēderu, ka es sarāvos čokurā. Kad atvilku elpu, atbildēju, ka esmu meitenes tēvs, — un atkal dabūju ar celi pa pavēderi. Viņš sita mani, kamēr kāds policists ienāca kamerā un sacīja, ka mana sieva un meitiņa gaidot mani. Tikko komisāram kļuva skaidrs, ka esmu runājis patiesību, viņš ļāva man aiziet, pat nelūgdams piedošanu un nemēģinādams paskaidrot savu rīcību.

Ar šo gribu darīt Jums zināmu minēto gadījumu un pieprasīt, lai komisārs Nīmans un abi policisti tiktu saukti pie atbildības par cietsirdīgo apiešanos ar pilnīgi nevainīgu cilvēku.

Stūre Magnusons, inženieris.»

Dienesta piezīme: «Policijas komisārs Nīmans neatceras sūdzībnieku. Policisti Streins un Rūsenkvists apgalvo: viņi aizturējuši sūdzībnieku vienīgi tāpēc, ka tas rupji un aizdomīgi apgājies ar bērnu. Spēks pret Magnusonu pielietots tikai tik daudz, lai iesēdinātu viņu policijas mašīnā un izvadītu ārā no tās. Neviens no pieciem policistiem, kuri tobrīd atradušies dežūrdaļā, nav ievērojis, ka pret Magnusonu rupji izturētos. Neviens nav arīdzan pamanījis, ka komisārs Nīmans būtu iegājis pie aizturētā kamerā, un tāpēc jādomā, ka tas viss neatbilst patiesībai. Nekādus mērus nepieņemt.»

Rens nolika lapu sāņus, ierakstīja kaut ko savā piezīmju grāmatiņā un ķeras pie nākamās sūdzības.

«Riksdaga pilnvarotajam Stokholmā.

Pagājušajā piektdienā, astoņpadsmitajā oktobrī, es apciemoju kādu labu draugu, kurš dzīvo Austrum- priekšpilsētas ielā. Pulksten divdesmit divos piezvanīja kāds viņa draugs — un mēs visi trīs nolēmām braukt pie manis. Kad stāvējām pie ārdurvīm un gaidījām mašīnu, divi policisti gāja pa ielas otru pusi. Viņi pārnāca pāri ielai, pienāca mums klāt un jautāja, vai mēs dzīvojam šai mājā. Mēs atbildējām, ka nedzīvojam- «Tad nav te ko slamstīties,» sacīja policisti. Mēs paskaidrojām, ka gaidām taksometru, un joprojām stāvējām. Tad policisti mūs diezgan rupji sagrāba un aizgrūda prom no durvīm, pieprasīdami, lai mēs vācamies projām. Mēs viņiem pateicām, ka gribam sagaidīt taksometru. Abi policisti vispirms pagrūžot mēģināja mūs piespiest, lai ejam projām, bet, kad mēs atteicāmies, viens no viņiem izvilka steku un sāka ar to sist manam draugam. Es mēģināju aizstāvēt draugu un arī saņēmu vairākus steka sitienus. Tad abi policisti mums belza un auroja pilnā kaklā. Es visu laiku cerēju, ka kuru katru mirkli piebrauks taksometrs un mēs tiksim projām, bet mašīna arvien vēl nebrauca, beidzot mans biedrs sāka kliegt: «Bēgsim labāk, citādi viņi mūs nositīs!» Mēs skrējām uz Karlas ielu, tur iekāpām autobusā un aizbraucām uz manām mājām. Mēs ar draugu bijām pamatīgi piekauti, mājās man sapampa labās rokas plaukstas pamatne. Tā bija pavisam zila. Mēs nolēmām sūdzēties tajā policijas iecfrknī, kurā, pēc mūsu domām, varēja atgriezi ies no dežūras abi policisti, iekāpām taksometrā un aizbraucām turp. Policisti vēl nebija ieradušies, bet mums izdevās parunāt ar policijas komisāru, kuru sauca par Nīmanu. Mums atļāva pagaidīt iecirknī, kamēr atgriezīsies policisti, viņi atnāca pulksten vienos. Tad mēs visi četri — policisti un rnēs abi — iegājām pie komisāra Nīmana uri vēlreiz atstāstījām notikušo. Nīmans pajautāja policistiem, vai lā esot taisnība. Viņi visu noliedza. Policijas komisārs, protams, noticēja viņiem un brīdināja, lai mēs nemēģinot turpmāk apmelot apzinīgus policijas darbiniekus, citādi mums klāšoties slikti. Pēc tam viņš izdzina mūs ārā.

Es gribētu zināt, vai komisārs Nīmans rīkojies pareizi. To, ka es stāstu patiesību, var apliecināt mans draugs. Mēs nebijām piedzerušies. Pirmdienā es parādīju roku mūsu tipogrāfijas ārstam, kurš uzrakstīja izziņu, ko pievienoju'sūdzībai. Kā sauc abus policistus, mēs tā arī neuzzinājām, bet mēs katrā ziņā viņus pazītu.

Ar cieņu

Olavs Jūhansons.»

Rens nesaprata visus vārdus ārsta izziņā, bet secināja, ka roka un plaukstas pamatne sapampušas asiņošanās rezultātā, ka no pampuma vajadzējis nosūkt šķidrumu, tāpēc ka pats no sevis tas nav izdalījies, un ka cietušais vīrietis, kas pēc profesijas bijis poli- grāfiķis, līdz vēstules uzrakstīšanai nemaz nav varējis strādāt.

Tad Rens izlasīja dienesta piezīmi:

«Komisārs Stigs O. Nīmans atceras šo gadījumu. Viņš uzskata, ka nav iemesla apšaubīt policistu Berg- maņa un Segrēna liecības, jo viņi vienmēr bijuši godīgi un apzinīgi darbinieki. Bergmanis un Segrēns noliedz, ka situši ar stekiem sūdzībnieku un viņa biedru, kas šai gadījumā izturējušies bezkaunīgi un izaicinoši. Viņi atstājuši piedzērušu cilvēku iespaidu, un policistam Segrēnam licies, ka vismaz viens no viņiem ož pēc degvīna. Nekādus mērus nepieņemt.»

Sieviete, pārstājusi cirst ciet arhīva atvilktnes, pienāca pie Rena un sacīja:

—   Sā gada dokumentos es nevaru atrast nevienu, kam būtu kāds sakars ar komisāru Nīmanu. Un, ja man vairs nav jāmeklē iepriekšējo gadu dokumenti, tad …

—   Pietiks jau, dodiet šurp tos pašus, — Rens noslēpumaini sacīja.

—   Vai jūs vēl te ilgi strādāsit?

—   Man viss skaidrs, izskatīšu tikai šos dokumentus, — viņš teica, un sievietes so|i attālinājās.

Viņš noņēma brilles, nospodrināja tās un atsāka lasīšanu:

«Sīs vēstules rakstītāja ir atraitne, kalpotāja un vientuļa māte. Mana meitiņa ir četrus gadus veca un, kamēr es strādāju, paliek bērnudārzā. Kopš mans vīrs pirms gada gājis bojā autokatastrofā, man kļuvis slikti ar nerviem un veselība kļuvusi vārga.

Pirmdien es, kā parasti, gāju uz darbu, bet meitiņu biju atstājusi bērnudārzā. Pēcpusdienā darbavietā .notika kaut kas tāds, par ko negribu šeit rakstīt, lai gan tas mani ļoti satrauca. Firmas ārsts, kurš zināja, ka man ar nerviem nav labi, iešļircināja man nomierinošas zāles un aizsūtīja mani ar taksometru uz mājām. Kad atbraucu mājās, man šķita, ka zāles nav līdzējušas, un es ieņēmu vēl divas nomierinošas tabletes. Pēc tam es devos pakaļ savai meitiņai uz bērnudārzu. Kad biju nogājusi divus kvartālus, pie manis piebrauca policijas mašīna, no tās izkāpa divi policisti un iegrūda mani mašīnas pakaļējā sēdeklī. Jutu, ka zāles notrulinājušas mani, varbūt pat biju grīļīgi gājusi pa ielu, jo no policistu izsmējīgās izturēšanās nopratu — viņi domā, ka esmu piedzērusies. Es mēģināju viņiem paskaidrot, ka man jāiet uz bērnudārzu pēc meitiņas, bet viņi tikai ņirgājās par mani.

Iecirknī mani aizveda pie dežuranta, kurš tāpat nevēlējās uzklausīt mani un pavēlēja ievietot kamerā, lai es izguļot dzērumu.

Policijas iecirkņa kamerā bija zvans, un es vairākkārt piespiedu zvana pogu, bet neviens tā arī neatnāca. Es saucu, lūdzu, lai kāds parūpējas par manu bērnu, bet neviens nelikās ne zinis. Bērnudārzu slēdz pulksten astoņpadsmitos, un, ja mazuļus neizņem līdz šim laikam, personāls sāk uztraukties. Bet ieslodzīja mani septiņpadsmitos trīsdesmit.

Es mēģināju palūgt kādu, lai piezvana uz bērnu-! dārzu un parūpējas par manu bērnu. Biju bezgala noraizējusies. Pulkstenis jau rādīja divdesmit divi, kad mani izlaida no kameras — aiz bēdām un uztraukuma biju gandrīz prātu zaudējusi. Vēl tagad neesmu atžirgusi, un ārsts man izrakstīja slimības lapu.»

Sieviete, kura rakstījusi šo vēstuli, bija pievienojusi savu adresi, norādījusi darbavietu, bērnudārza adresi, ārsta uzvārdu un to policijas iecirkni, kurā bijusi nogādātā. Atbilde vēstules otrā pusē pavēstīja: «Augstāk minētie dežurējošie policisti ir Hans Lennarts Svensons un Jērans Brūstrems. Viņi uzskata, ka nav kļūdījušies — sieviete, kā licies, bijusi ārkārtigi piedzērusies. Policijas komisārs Stigs Oskars Nīmans savukārt .paziņojis: sieviete bijusi tādā stāvoklī, ka nav varējusi sakarīgi parunāt. Nekādus mērus nepieņemt.»

Rens nolika vēstuli un nopūtās. Viņš atcerējās, ka valsts policijas priekšnieka intervijā lasījis: no septiņi simti četrdesmit divām riksdaga pilnvarotajam adresētajām sūdzībām par policistu patvaļu trīs pēdējos gados tikai viena nodota prokuroram krimināllietas ierosināšanai.

«Gribētos zināt, ko tas nozīmē,» Rens nodomāja.

Ja valsts policijas priekšnieks pauž atklātībai šādu atzinumu, tas jau apliecina viņa prāta spējas.

Nākamā sūdzība bija īsa, uzrakstīta ar zīmuli uz līniju papīra lapas, kas izrauta no spirāļbloknota.

«Cienījamais riksdaga pilnvarotais!

Piektdien es biju pilnā, tur nav nekā pārsteidzoša, arī agrāk esmu bijis piedzēries, un, ja policija pievāca mani, es izgulējos iecirknī. Esmu miera vīrs un par to neuztraucos. Piektdien es atkal nokļuvu iecirknī un domāju, ka mani, kā parasti, ietupinās kamerā, bet tad ieraudzīju policistu, kuru nekad agrāk nebiju tur manījis, viņš ienāca kamerā un sāka mani sist. Biju pārsteigts, jo neko sevišķu jau nebiju izdarījis, bet policists lamājās un sodījās, un teica, ka esot iecirkņa priekšnieks, un sita mani. Es rakstu par iecirkņa priekšnieku sūdzību, lai viņš tā vairs nekad nerīkotos. Viņš ir liela un gara auguma, jakai zelta aprote. .

Ar cieņu Joels jūhansons.»

Dienesta piezīme: «Sūdzībnieks ir hronisks dzērājs, kas pazīstams ne tikai savā iecirknī vien. Augstāk pieminētais policists varētu būt .^©misārs Stigs Nīmans. Viņš apgalvo, ka nekad nav redzējis sūdzībnieku, kuru atceras tikai pēc vārda. Viņš noliedz, ka sitis to. Nekādus mērus nepieņemt.»

Rens izdarīja ierakstu savā piezīmju grāmatiņā, cerēdams, ka spēs atšifrēt rokrakstu. Viņš noņēma brilles, izberzēja nogurušās acis un ķērās pie divām atlikušajām sūdzībām. Vairākas reizes samirkšķinājis acis, viņš sāka lasīt:

«Mans vīrs ir dzimis Ungārijā un nemāk raksiīt zviedru valodā tik labi kā es, tāpēc rakstu es, viņa sieva. Jau ilgus gadus mans vīrs slimo ar epilepsiju un tagad saņem slimības pensiju. Slimība izpaužas tādējādi — viņam uznāk lēkmes, un viņš nokrīt augšpēdus, parasti gan vīrs nojauš lēkmes tuvošanos un paliek mājās, bet dažkārt nevar paredzēt to, un tad viņu piemeklē visvisādas likstas. Ārsts viņam izraksta zāles, un pa garajiem kopdzīves gadiem esmu iemācījusies viņu aprūpēt. Gribu vēl piebilst, ka vienu mans vīrs nedara un nekad nav darījis: degvīnu viņš nedzer. Drīzāk viņš nomirs nekā nomēģinās kaut ko stiprāku.

Bet tagad mēs vēlamies pastāstīt par atgadījumu, kas notika svētdien, kad mans vīrs iznāca no metro stacijas. Viņš bija aizgājis uz futbola maču. Pēc tam, iekāpis metro vagonā un sajutis lēkmes tuvošanos, izsteidzies ārā, lai dotos mājup, bet ceļā nokritis uz muguras, un vienīgais, ko viņš atceras, ka atguvies kamerā uz lāvas. Vīram kļuvis labāk, taču viņam vajadzēja nākt mājās pie manis — savas sievas, lai iedzertu zāles. Garas stundas viņam bija jāpavada kamerā, iekams policisti izlaida viņu ārā, jo visu laiku domāja, ka viņš piedzēries, kas ir pilnīgi izslēgts, jo vīrs nekad nelieto stiprus dzētienus. Kad vīru izlaida ārā, viņu aizveda pie paša komisāra, kuram viņš izstāstīja, ka ir slims, nevis piedzēries, taču komisārs bijis ļoti nesaprotošs un atbildējis, ka mans vīrs melojot un ka turpmāk lai turoties skaidrā prātā, viņam esot apnikuši ārzemnieki, tas ir, mans vīrs. Viņš taču nav vainīgs, ka tik slikti runā zviedriski. Vīrs centies pārliecināt komisāru, kā nekad nepiedzeras, bet viņš vai nu nav pareizi sapratis, vai atgadījies kas cits; komisārs sadusmojies un nogāzis manu vīru augšpēdus uz grīdas, un tad izmetis viņu no kabineta. Pēc tam manu vīru palaida mājās, bet es visu vakaru biju ārkārtīgi noraizējusies — apzvanīju slimnīcas, taču man ne prātā neienāca, ka policija varētu aizturēt slimu cilvēku, ieslodzīt kamerā un vēl piekaut kā pēdējo noziedznieku.

Pēc visa notikušā mana meita, viņa ir precējusies, ieteica, lai mēs uzrakstot Jums sūdzību. Kad mans vīrs atgriezās mājās, pulkstenis rādīja jau pāri pusnaktij, lai gan futbola mačs bija beidzies septiņos.

Ar cieņu Estere Naga.»

Dienesta piezīme: «Sūdzībā pieminētais komisārs Stigs Oskars Nīmans atceras šo vīrieti, pret kuru policisti izturējušies labi un kurš atlaists mājās, cik ātri vien iespējams. Dežurējošie policisti Larss Ivars Ivarsons un Stens Holmgrēns, kuri aizturējuši Nagu, apliecina, ka viņš atstājis dzērāja vai arī narkomāna iespaidu. Nekādus mērus nepieņemt.»

Izrādījās, ka pedejā sūdzība ir visinteresantākā, jo to rakstījis policists.

«Riksdaga pilnvarotajam Rietumu Dārza ielā 4, p. k. 16327, Stokholma 16.

Ar šo pazemīgi lūdzu riksdaga pilnvaroto izskatīt manas sūdzības no 1. IX 1961. g. un 31. XII 1962. g„ kuras attiecas uz policijas komisāra Stiga Oskara

Nīmana un viņa pirmā palīga Palmona Haralda Hulta pieļautajām paviršībām darbā.

Ar cieņu

Oke Reinholds Eriksons, policists.»

«Ak tā,» Rens klusībā noteica. Un sāka lasīt dienesta piezīmi, kura šoreiz bija garāka par pašu sūdzību:

«Ņemot vērā to rūpību, ar kādu tika izskatītas augstāk minētās sūdzības, un ilgo Jaiku, kas šķir mūs no šiem atgadījumiem un incidentiem, kā arī ievērojot bezgala daudzās sūdzības, ko iesniedzis prasītājs pēdējos gados, es uzskatu, ka nav iemesla sūdzības atkārtotai izskatīšanai, jo rakstītājs nesniedz jaunus faktus un pierādījumus, kuri varētu apstiprināt iepriekšējās sūdzības, tāpēc nav pamata pievērst uzmanību prasītāja iesniegumam un pieņemt kaut kādus mērus.»

Rens enerģiski pašūpoja galvu, neticēdams, ka pareizi sapratis izlasīto. Droši vien jau ne. Katrā ziņā paraksts pilnīgi nesalasāms, turklāt viņš jau agrāk bija dzirdējis par policistu Eriksonu.

Burti viņa acu priekšā sāka lēkāt arvien vairāk, tad saplūda kopā, izķēmodami uzrakstīto, .un, kad sieviete nolika jaunu dokumentu kaudzi pie viņa labās rokas elkoņa, Rens noraidoši pamāja.

—   Vai man būtu jārokas dziļāk laika dzīlēs? — viņa izaicinoši jautāja. — Vai jums vajadzīgi materiāli arī par Hultu? Un par sevi?

—   Pateicos, nevajag, — Rens labsirdīgi atbildēja. — Pietiks ar to, ka ierakstīšu savā piezīmju grāmatiņā pēdējo sūdzībnieku uzvārdus, un tad mēs varēsim aiziet no šejienes. Abi divi.

Viņš pamirkšķināja un sāka cītīgi pierakstīt uzvārdus.

— Varu atnest ari Ulholma sūdzības, — sieviete dzēlīgi piemetināja. — Ja jūs vēlētos.

Ulhohns bija pirmais komisāra palīgs Solnā un plaši pazīstams ar savu kurnēšanu un neskaitāmu sūdzību rakstīšanu visām iespējamām instancēm.

Rens noliecās pār galdu un neticīgi pakratīja galvu.

XV

Ceļā uz Sabatsbergu Lcnnārts Kolbergs pēkšņi atcerējās, ka viņam jāsamaksā iestāšanās nauda par neklātienes šaha turnīru. Pēdējā samaksas diena bija pirmdiena, tāpēc viņš apstādināja mašīnu pie Vāsas parka un iegāja pastā iepretī «Alvas krūzītei».

Aizpildījis veidlapu, viņš godīgi piestājās pie lodziņa un sāka gaidīt savu kārtu.

Viņam priekšā stāvēja vīrietis, ģērbies ševro ādas jakā, ar zvērādas cepuri galvā. Kā jau allaž, kad Kolbergs iestājās rindā, viņam priekšā gadījās cilvēks, kuram simt un viena darīšana. Vīrietis turēja rokā veselu žūksni kvīšu, veidlapu un paziņojumu.

Kolbergs paraustīja savus platos plecus, nopūtās un gaidīja. Pēkšņi vīrietim no pasta paziņojumu žūkšņa izslīdēja mazs papīrītis un nokrita uz grīdas. Tā bija pastmarka. Kolbergs noliecās un pacēla to. Tad pieskārās vīrieša plecam un sacīja:

— Jums nokrita marka.

Vīrietis pagrieza galvu, paskatījās uz Kolbergu ar savām brūnajām acīm, kurās jautās izbrīns, bet, līdzko viņš atskārta, ka pazīst Kolbergu, tās pauda klaju nepatiku.

—   Jums nokrita marka, — Kolbergs atkārtoja.

—   Velns jūs rāvis, — vīrietis lēni nošķcndējās. — Marka nokrīt, un policija jau tūlīt bāž savu riebīgo purnu, vai vajag vai ne.

Kolbergs vēl arvien turēja rokā pastmarku.

—   Paturiet to sev, — vīrietis izgrūda un aizgriezās.

Pēc brīža viņš nokārtoja savus maksājumus un aizgāja, pat neuzmetis skatienu Kolbergam.

Sis gadījums izraisīja viņā pārdomas. Var jau būt, ka tas bija tikai savāds joks, bet pēc jokdara vīrietis nemaz neizskatījās. Tā kā Kolbergs slikti iegaumēja cilvēku sejas un bieži vien nevarēja atcerēties, kur viņš sastapis dažu labu cilvēku, nebija nekāds brīnums, ka citi viņu pazina, lai gan pašam nebija ne jausmas, ar ko viņš runājis.

Kolbergs nokārtoja maksājumu.

Pēc tam aizdomīgi palūkojās uz pastmarku, kurā attēlots putns, — tā bija diezgan skaista. Marka bija iznākusi nesen izdotajā sērijā, un, ja viņš pareizi sapratis, tad sūtījumus ar šīs sērijas markām piegādā bezgala lēni. Viltība, kas tik raksturīga pasta darbiniekiem.

«Jā,» nodomāja Kolbergs, «pasts katrā ziņā strādā labi, sūdzēties jau nevar — īpaši tagad, kad tas acīmredzot ticis vaļā no indeksu daudzajiem cipariem, kuri bija ieviesti pirms dažiem gadiem.»

Vēl arvien iegrimis pārdomās par esamības noslēpumiem, Kolbergs turpināja braucienu uz slimnīcu.

Korpuss, kurā notikusi slepkavība, joprojām bija aplenkts, arī Nīmana istabā nebija nekādu pārmaiņu.

Gunvalds Larsons, protams, jau bija slimnīcā.

Kolbergs un Gunvalds Larsons nejuta savstarpējas simpātijas. Maz bija tādu, kam Gunvalds Larsons šķita simpātisks, un nebija jālauza galva, lai kādu no tiem nosauktu, — tas bija Rens.

Doma, ka viņi būs spiesti kopā strādāt, bija nepatīkama viņiem abiem — gan Kolbergam, gan Gun- vaidam Larsonam. Tomēr likās — šobrīd viņiem šīs nepatikšanas nedraud. Drīzāk tā bija nejaušība, ka viņi atradās vienā un tai pašā vietā.

Un šī nejaušība bija Nīmans, un viņš patiesībā izskatījās tik nepievilcīgs, ka Kolbergam paspruka:

—   Ak…

Gunvalda Larsona sejas izteiksme liecināja, ka viņš ar riebumu piekrīt. Pēc mirkļa viņš jautāja:

—   Vai tu viņu pazini?

Kolbergs pamāja.'

—     Es arī. Viņš bija viens no varenākajiem vīriem, kādi jebkad rotājuši mūsu policijas rindas. Bet, paldies dievam, man nav iznācis ar viņu cieši saskarties.

Gunvalds Larsons bija strādājis sabiedriskās kārtības nodaļā īsu laiku un ne ar ko neizcēlās. Pirms dienesta policijā bijis virsnieks — vispirms kara, pēc tam tirdzniecības flotē. Atšķirībā no Kolberga un Martina Beka viņš tātad nepiederēja pie tā saucamajiem gara ceļa gājējiem.

—   Ko devusi slepkavības vietas apskate?

—     Es domāju, nekā jauna, viss jau tāpat skaidrs, — atbildēja Gunvalds Larsons. — Kāds ārprātīgais ielīdis pa logu un noslepkavojis viņu. Bez žēlastības.

Kolbergs pamāja.

—       Mani interesē durklis, — Gunvalds Larsons nomurmināja — vairāk gan savā nodabā. — Un tas, kurš rīkojies ar šo durkli, patiešām bijis lietpratējs. Lieliski pārzinājis ieročus. Vai tu spēj iedomāties, kas labi pārzina ieročus?

—       Jā gan, — Kolbcrgs atbildēja, — armijas vīri un varbūt arī miesnieki.

—   Un policisti, — Gunvalds Larsons piemetināja.

Viņš laikam piederēja pie tiem policistiem, kurus

vismazāk interesē mundiera gods un neīsta lojalitāte.

Tāpēc kolēģi viņu ne sevišķi cienīja.

—       Tātad tevi uzaicināja izmeklēt šo lietu? — Kolbcrgs vaicāja.

—   Tieši tā. Vai tev arī būs šeit jāstrādā?

Kolbergs pamāja un jautāja:

—   Un tev?

—   Liekas gan.

Viņi palūkojās viens uz otru bez īpašas sajūsmas.

—       Varbūt mums nemaz tik bieži neiznāks kopā strādāt, — Kolbergs noteica.

—   Cerēsim, — Gunvalds Larsons piebilda.

XVI

Pulkstenis rādīja gandrīz desmit no rīta, Martins Beks gāja gar Mēlarezera dienvidkrastmalu uz Slūžu ptrsi un saulē bija sasvīdis. Saule gan nesildīja stipri, un 110 Ridarholmas līča pūta dzestra, asa

brīze, bet viņš bija ātri gājis, un ziemas mētelis ari bija silts.

"Hults bija piedāvājis aizvest viņu līdz Kungshol- mas ielai, taču Martins bija atteicies. Viņš baidījās mašīnā aizsnausties un cerēja, ka pastaiga uzmundrinās viņu. Atpogājis mēteli, viņš sāka iet lēnāk.

Nonācis pie Slūžām, Martins iegāja telefona būdiņā, piezvanīja uz policijas pārvaldi un uzzināja, ka Rens vēl nav atgriezies. «Man patiesībā tur nav ko darīt, kamēr Rens būs ticis galā ar savu uzdevumu, kurš droši prasīs no viņa vismaz vēl vienu stundu,» Martins Beks nodomāja. Ja viņš tagad taisnā ceļā dotos uz mājām, tad pēc desmit minūtēm būtu jau savā gultā. Viņš patiešām bija bezgala noguris, un doma par gultu likās ārkārtīgi patīkama. Ja viņš uzvilktu modinātāju — varētu kādu stundiņu pagulēt.

Martins Beks brašā solī gāja pāri Slūžu laukumam Jerntorga ielas virzienā. Sasniedzis Jern- torga laukumu, viņš palēnināja soli. Viņš iztēlojās, cik gurds vēl jutīsies, kad pulkstenis nozvanīs, cik grūti būs piecelties, negribēsies vairs ne ģērbties, ne braukt uz Kungsholmas ielu. Tiesa, būtu jau patīkami uz kādu bridi noģērbties, nomazgāties vai varbūt pat palīst zem dušas.

Nevarēdams izšķirties* ko darīt, viņš apstājās laukuma vidū. Protams, vainot varēja tikai nogurumu, bet vieglāk no tā nekļuva.

Tagad Martins devās citā virzienā — uz Seps- brūnu. Kāpēc viņš gāja uz turieni, to viņš nevarēja paskaidrot, bet, ieraudzījis brīvu taksometru, tūlīt pieņēma galīgu lēmumu. Martins gribēja aizbraukt uz pirti nomazgāties.

Taksometra šoferis varēja būt vienos gados aj- Metuzalu, viņam trīcēja rokas, mutē nebija neviena zoba, un, kā liekas, viņš bija arī pakurls. Iesēdies priekšējā sēdeklī, Martins Beks cerēja, ka vismaz redze šoferim-ir nevainojama. Droši vien viņš agrāk bijis kučieris un par šoferi kļuvis mūža nogalē. Ceļā viņš nemitīgi kļūdījās, vienreiz pat iebrauca kreisajā kustības joslā. Viņš īdzīgi murmināja kaut ko savā nodabā, un ik pa brīdim viņa vecīgais, izdilušais augums raustījās mokošā klepus lēkmē. Kad beidzot viņš .piebrauca mašīnu pie Centrālās pirts, Martins Beks iedeva viņam daudz lielāku dzeramnaudu, nekā viņš pelnījis, laikam gan kā atlīdzību par savām bailēm, ka nonācis galā sveiks un vesels. Uzmetis skatienu večuka stipri drebošajām rokām, Martins izkāpa no taksometra, pat nepalūdzis kvīti.

Pie biļešu kases Martinu Beku acumirkli pārņēma šaubas, tomēr biļeti viņš nopirka. Parasti viņš gāja uz peldbaseinu apakšstāvā, bet šoreiz tas viņu nevilināja. Martins Beks devās augšup pa kāpriēm uz turku pirti.

Drošības labad Martins palūdza pirtnieku, kurš bija iedevis viņam dvieli, lai pamodina viņu pulksten vienpadsmitos. Martins uzkāpa uz visaugstākās lāviņas un sēdēja, līdz sviedri straumītēm spiedās ārā no porām. Pēc tam pagāja zem dušas un ienira ledusaukstajā baseina ūdenī. Noberzējies sauss, viņš ietinās lielā dvielī un atgūlās uz kušetes savā kabīnē. Un aizvēra acis.

Martins mēģināja domāt par kaut ko patīkamu un nomierinošu, bet viņa domas atgriezās pie Haralda Hulta, kas vientuļš un dīks sēž savā nemīlīgajā, tukšajā dzīvoklī, pat brīvdienā ģērbies policijas formas tērpā. Viņš piederēja pie-tiem cilvēkiem, kuru mūža piepildījums ir policista darbs. Atņemiet Hultam to, un viņa dzīve kļūs tukša.

Martins Beks domāja, kas notiks ar Hultu, kad viņš aizies pensija. Laikam gan tā arī līdz savai pēdējai stundai dirnēs pie loga, salicis rokas uz galda.

Nez vai viņam maz ir civilapģērbs? Droši vien jau nav.

Acīs durstīja un dedzināja, Martins Beks pacēla plakstus un cieši raudzījās griestos. Viņš'bija pārāk noguris, lai varētu aizmigt. Viņš uzlika roku uz acīm un visiem spēkiem mēģināja atslābināt ķermeni. Taču muskuļi tā arī palika saspringti.

Viņš dzirdēja, kā masāžas telpā plunkšķ ūdens, kā tas .līst pāri spaiņa malām uz marmora sola. Vienā no blakuskabīnēm kāds vareni krāca.

Pēkšņi Martins Beks iztēlē redzēja Nīmana sakropļoto ķermeni. Viņš atcerējās Kolberga vārdus. Par to, kā Nīmans mācījis viņam nogalināt.

Martins Beks savā mūžā nebija nevienu nogalinājis.

Viņš mēģināja iztēloties, kā justos, ja būtu kādam atņēmis dzīvību. Ne jau nošaujot; viņš ticēja, ka tas nav grūti — varbūt tāpēc, ka spēku, ar kādu pirksts nospiež mēlīti, nevar salīdzināt ar lodes nāvējošo spēku. Nogalināt kādu ar šaujamo ieroci — tas neprasa lielu fizisku spēku, jo attālums līdz upurim mazina darbības izjūtu. Bet nogalināt kādu aktīvi, ar savām rokām, uzmetot cilpu, nodurot ar nazi vai durkli, — tas ir pavisam kas cits. Un viņš atkal atcerējās ķermeni uz akmens grīdas slimnīcas istabā, dziļo pāršķēlumu sejā, asinis, iekšējos orgānus, kas bija izvēlušies no vēdera dobuma, un bija pārliecināts: tā nogalināt viņš nespētu.

Ilgajos policijas darbā aizvadītajos gados Martins Beks bieži bija sev jautājis, vai viņš nav gļēvulis, un līdz ar gadiem skaidrāka kļuva atbilde. Jā, viņš ir gļēvulis, bet tagad tas viņu vairs nesatrauca tā, kā bija satraucis jaunībā.

Viņš nebija pārliecināts, ka baidās no fiāves. Viņa pienākums lika diendienā raudzīties vaigā nāvei, kas nopļāvusi citus cilvēkus, un tas notrulināja paša bailes no savas nāves. Viņš ļoti reti bija par to domājis.

Kad pirtnieks klauvēja pie kabīnes sienas un paziņoja, ka pulkstenis jau vienpadsmit, Martins Beks nebija ne mirkli aizmidzis.

XVII

Viņš raudzījās Renā, un viņu pārmāca visdziļākie sirdsapziņas pārmetumi. Lai gan viņi abi pēdējās trīsdesmit stundās bija gaužām maz gulējuši, citiem vārdiem runājot, nebija gulējuši nemaz, tomēr Martins Beks atšķirībā no sava kolēģa šo laiku bija pavadījis daudz mierīgāk, dažbrīd pat karaliski.

Rēna acu plakstiņi tagad bija tikpat sarkani kā deguns, bet vaigi un piere neveselīgi bāla, maisiņi zem -acīm — lieli un zilganvioleti. Viņš neviļus nožāvājās un, smagi kustēdamies, izņēma no rakstāmgalda atvilktnes savu elektrisko skūšanās aparātu.

«Mēs esam «nogurušie varoni»,» nodomāja Martins Beks.

Tiesa, Martinam bija četrdesmit astoņi gadi, viņš bija vecāks, lai gan ari Rēnam apritējuši četrdesmit trīs, un laiks, kad var bez sekām pārlaist bezmiega nakti, bezcerīgi pagājis viņiem abiem.

Turklāt Rens, tāpat kā līdz šim, arī šoreiz neizrādīja ne mazāko vēlēšanos uzsākt sarunu, un Mar- tinam Bekām vajadzēja piespiest sevi, lai pajautātu:

—   Nu, ko tu tur atradi?

Rens nelaimīgs norādīja uz savu piezīmju grāmatiņu, it kā tā būtu beigta kaķene vai vēl kaut kas pretīgāks un apkaunojošāks, un neskaidri sacīja:

—       Tā. Apmēram divdesmit uzvārdu. .Es izlasīju tikai tās pēdējā gada sūdzības, kas bija iesniegtas par Nīmanu tolaik, kad viņš strādāja par iecirkņa komisāru. Tad es izrakstīju to cilvēku uzvārdus un adreses, kuri bija sūdzējušies par viņu vēl senāk. Ja es būtu gribējis rakties dziļāk, tad paietu visa diena.

Martins Beks pamāja.

—       Jā, — Rens piemetināja. — Un arī visa rītdiena un varbūt parītdiena … un vēl…

—       Acīmredzot diezin vai ir vērts rakties dziļāk, — sacīja Martins Beks. — Man šķiet, ka. pilnīgi pietiek ar šīm sūdzībām.

—   Jā, laikam gan, — Rens piekrita.

Viņš paņēma skūšanās aparātu un nedrošiem soļiem gāja projām, vilkdams aiz sevis auklu.

Martins Beks piesēdās pie Rena rakstāmgalda un, savilcis uzacis, sāka atšifrēt Rena sīkos burtu ķeburus, kuri vienmēr bija sagādājuši viņam pūles, un droši vien tā tas turpināsies mūžīgi.

Citu pēc cita viņš ierakstīja uzvārdus, adreses un īsas ziņas par sūdzību rakstītājiem savā stenogrammu grāmatiņā.

«Juns Bertilsons, melnstrādnieks, Gotu ielā 20, piekauts.»

Un tā joprojām.

Kad Rens atgriezās no tualetes istabas, saraksts jau bija gatavs. Tanī bija divdesmit divi uzvārdi.

Rena pūles tomēr nebija atstājušas iespaidu uz viņa ārieni, tagad viņš izskatījās vēl nožēlojamāks; ja tas vispār iespējams, atlika vienīgi cerēt, ka viņš jutās mazliet labāk. Būtu muļķīgi prasīt, lai viņš izskatītos mundrāks.

Šobrīd būtu derējis kaut kas uzmundrinošs. Kāds joks vai anekdote.

—   Jā, Einar, es saprotu, ka mums abiem vajag iet mājās un izgulēties. Bet, ja mēs uzkavētos šeit vēl brīdi, varbūt nonāktu pie noteikta lēmuma. Varbūt ir vērts pamēģināt — kā tu domā?

—  Jā, laikam ir vērts, — Rens nenoteikti atbildēja.

—   Ja tu, piemēram, ņemtu pirmos desmit uzvārdus un es visus pārējos, mēs ātri vien par daudziem varētu kaut ko vairāk uzzināt un tad vai nu izsvītrotu šos uzvārdus no saraksta, vai ari atstātu. Vai esi ar mieru?

—   Labi. Ja tu tā saki.

Rena balsī nebija ne mazākās pārliecības, nerunājot jau par tādiem nodrāztiem jēdzieniem kā apņēmība un gribasspēks.

Rens vienīgi pamirkšķināja ar acīm un bezpalīdzīgi nopūtās. Bet tad aši piesēdās pie galda un pievilka sev klāt telefonu.

Martins Beks klusībā tomēr atzina, ka šī ideja ir bezjēdzīga.

Aktīvā dienesta gados Nīmans, bez šaubām, bija izņirgājies par daudziem simtiem cilvēku, bet tikai daži bija iesnieguši rakstiskas sūdzības par viņu, un

Rens savukārt bija atklājis tikai nedaudzus sūdzību rakstītājus.

Taču milzīgā pieredze darbā bija iemācījusi Mar- tinam, ka lielākoties viņu pūliņi būtībā ir bezjēdzīgi un ka bieži vien tie, kuri dod vislabākos rezultātus, iesākumā liekas diezgan bezcerīgi.

Martins Beks iegāja blakuskabinetā un arī sāka apzvanīt sūdzību rakstītājus, bet jau pēc trešās sarunas viņš atmeta visam ar roku un dīki sēdēja ar klausuli rokā. Viņam nebija izdevies sameklēt nevienu no sarakstā minētajām personām, un šobrīd viņa domas pievērsās kaut kam citam.

Pēc mirkļa viņš izņēma savu piezīmju grāmatiņu, pašķirstīja to un uzgrieza Nīmana mājas telefona numuru. Atsaucās Nīmana dēls.

—   Jā, es klausos.

Tagad viņa balss likās pārlieku nobriedusi.

—   Runā komisārs Beks. Mēs bijām pie jums naktī.

—   Ak tā?

—   Kā tagad jutas tava māte?

—        Paldies, labi. Viņa ir daudz možāka. Atnāca dakteris Blumbergs, un pēc tam viņa pagulēja dažas stundas. Viņa izskatās diezgan atspirgusi, turklāt…

Balss pieklusa.

—   Kas tad?

—        … tas mums nebija nekas negaidīts, — zēns stomīgi piebilda. — Nu, ka tētis nomira. Viņam taču bija ārkārtīgi slikti. Un jau sen.

—       Kā tu domā, vai māte varēs pienākt pie telefona?

—       Jā, domāju, ka varēs. Viņa ir virtuvē. Pagaidiet mazliet, es pasaukšu viņu.

—   Paldies, — Martins Beks atbildēja.

Viņš dzirdēja, kā pierimst zēna soļi.

Interesanti gan, kāds Nīmans bija vīrs un tēvs. Ģimene bija atstājusi uz Martinu labu iespaidu. Nekas neliecināja par to, ka Nimans nebūtu bijis labs un mīlošs tēvs ģimenē.

Lai arī kā, bet dēls tik tikko valdīja asaras…

—   Jā, Anna Nīmane klausās.

—       Ar jums runā komisārs Beks. Es gribētu uzdot tikai vienu jautājumu.

—   Jā, lūdzu.

—   Vai daudzi zināja, ka jūsu vīrs guļ slimnīcā?

—   Nē, pavisam nedaudzi, — viņa lēni sacīja.

—   Bet viņš taču slimoja diezgan ilgi.

—       Tiesa gan. Taču Stigs negribēja, ka to daudzi zinātu. Lai gan …

—   Kas?

—   Lai gan daudzi jau zināja.

—   Kuri tie ir? Vai jūs varētu nosaukt?

—   Vispirms mēs, viņa tuvinieki.

—   Lūdzu, precīzāk! ^

—        Es un, protams, bērni. Stigām ir… bija divi jaunāki brāļi, viens dzīvo Gēteborgā, otrs Būdenē.

Martins Beks piekrītoši pamāja. Vēstuli, kuru atrada slimnīcas istabā, laikam gan rakstījis viens no Nīmaņa brāļiem.

—   Turpiniet!

—        Man pašai nav ne brāļu, ne māsu. Mani vecāki mjruši, tā ka man nav neviena tuvinieka. Vienīgi tēvabrālis, bet viņš dzīvo Amerikā, un es nekad neesmu viņu redzējusi.

—   Un draugi?

—       Mums ir tikai daži draugi. Bija daži. Gunārs Blumbergs, kurš naktī bija atnācis, ar viņu mēs sa- gājāmies, turklāt viņš bija Stiga ārsts. Viņš visu zināja.

—   Protams.

—        Un vēl kapteinis Palms ar sievu, viņš dienēja vienā pulkā ar manu vīru. Ari ar viņiem mēs sagā- jāmies.

—   Un vēl?

—        Vairak draugu mums nav. Praktiski neviena. Mums bija maz īstu draugu. Tikai tie, kurus es

jums nosaucu. Viņa apklusa. Martins Beks gaidīja.

—        Stigs mēdza sacīt… — Viņa nepabeidza teikumu.

—   Ko viņš mēdza sacīt?

—   Ka policistam patiesībā nevar būt daudz

draugu.

Viņai bija taisnība. Martinam Bekām pašam nebija draugu. Ja nu vienīgi Kolbergs un meita. Un viena sieviete, kuru sauca par Osu Toreli. Bet viņa strādāja policijā. Un varbūt vēl Pērs Alonsons — policists Alalmē.

—       Vai šie cilvēki .zināja, ka jūsu vīrs guļ Sabats- bcrgā?

—        Aijā, kā lai pasaka? Vienīgais, kurš visu zināja, bija dakteris Blumbergs. No mūsu draugiem.

—   Kas apciemoja Stigu slimnīcā?

—   Es un Stefans. Alēs gājām pie viņa katru dienu.

—   Un vairāk neviens?

—   Nē.

—   Dakteris Blumbergs ari negāja?

—        Nē. Stigs negribēja,' ka vēl kāds apciemotu viņu, izņemot mani un dēlu. Viņš pat negribēja, ka Stefans nāk.

—   Kāpēc?

—       Viņš negribēja, ka viņu apciemo. Jūs taču saprotat …

Martins Beks klusēja.

—        Jā, — viņa beidzot noteica. — Stigs vienmēr bijis neparasti veselīgs un stiprs vīrietis. Taču pēdējā laikā tik ārkārtīgi sabruka, ka nevēlējās nevienu redzēt.

—   Hm-m-m, — Martins'Beks novilka.

—        Lai gan Stefans nemaz to neievēroja. Viņš dievināja savu tēvu. Viņi lieliski sapratās.

—   Un jūsu meita?

—       Stigs sazin kāpēc nepievērsa viņai uzmanību. Vai jums ir bērni?

—   Jā.

—   Meita un dels?

—   Jā.

—       Tad jau jūs saprotat, kā ir ar tēviem un dēliem.

Bet Martins Beks nesaprata. Viņš tik ilgi domāja, ka sieviete pavaicāja:

—   Vai jūs vēl klausāties, komisār Bek?

—   Protams. Protams. Kā tad bija ar kaimiņiem?

—   Ar kaimiņiem?

—   Vai kaimiņi zināja, ka jūsu vīrs gu] slimnīcā?

—   Protams, ne.

—   Kā jūs izskaidrojāt viņiem vīra prombūtni?

—       Es viņiem neko neesmu izskaidrojusi. Mēs nesa- tikāmies ar kaimiņiem.

—       Un jūsu dēls? Varbūt viņš pastāstīja saviem draugiem?

—        Stefans? Nē, pilnīgi izslēgts! Viņš ievēroja tēva vēlēšanos. Viņam pat prātā neienāca darīt kaut ko tādu, kas tēvam nepatīk. Vienīgi viņš apciemoja tēvu katru vakaru. Bet patiesībā Stigām tas nepatika.

Martins Beks pierakstīja kaut ko savā stenogrammu grāmatiņā, kura atradās viņam priekšā, un izdarīja secinājumu:

—       Tātad tikai jūs pati, Stefans, dakteris BJurn- bergs un komisāra Nīmana abi brāļi zināja, kurā nodaļā un kurā istabā guļ jūsu vīrs?

—   Jā.

—       Tadā gadījumā man viss ir gandrīz skaidrs. Tikai viens…

—   Kas?

—   Ar kuriem koleģiem jūsu vīrs parasti satikās?

—   Es nesaprotu.

Martins Beks nolika zīmuli un ar īkšķi un rādītājpirkstu pakasīja degunu. Vai viņš patiešām tik nesaprotami bija pajautājis?

—       Es gribēju jums vaicāt sekojošo: ar kuriem policistiem jūsu vīrs parasti satikās?

—   Ne ar vienu.

—   Ko-o?

—   Vai tas jūs pārsteidz?

—       Vai patiešām jūsu vīrs nesatikās ne ar vienu kolēģi? Nepavadīja kopā brīvo laiku?

—        Nē. Kamēr mēs divdesmit sešus gadus dzīvojām kopā, neviens policists nav spēris kāju mūsu mājā.

— Patiešām! '

—       Jā. Jūs un tas cilvēks, ar kuru pagājušā naktī atnācāt, bijāt vienīgie. Taču Stigs tad jau bija miris..

—        Bet jūsu' vīram kādreiz laikam kāds padotais atnesa paziņojumus vai nodeva kaut ko citu?

—   Jā, tā tas bija. Ziņneši.

—   Piedodiet — kas?

—        Mans vīrs viņus tā sauca. Tos, kuri nāca pie viņa. Sad un tad. Bet nekad neviens nepārkāpa mūsu mājas slieksni. Stigs bija joti korekts šajos jautājumos.

—   Ak tā.

—        Jā. Vienmēr. Ja atnāca kāds policists, kuram vajadzēja atnest vai nodot Stigām kaut ko vai arī kādā citā uzdevumā, viņš iekšā nelaida. Ja durvis atvēru es vai kāds no bērniem, tad mēs vienmēr bijām spiesti lūgt, lai policists pagaida aiz durvīm, un aizvērām tās, kamēr Stigs sakārtojas.

—   Vai tā bija jūsu vīra ideja?

—       Jā. Viņš noteikti pieprasīja šādu kārtību. Reizi par visām reizēm.

—        Bet viņam taču bija kolēģi, ar kuriem viņš kopā nostrādājis daudzus gadus. Vai uz viņiem arī tika attiecināta šī kārtība?

—   Jā.

—   Vai jūs nevienu policistu nepazīstat?

-— Nē. Labākajā gadījumā zinu tikai uzvārdus.

—        Bet viņš taču mēdza kādreiz kaut ko pastāstīt par saviem darbabiedriem?

—   Ārkārtīgi reti.

—   Un par saviem padotajiem?

—        Tas notika, kā jau sacīju, ārkārtīgi reti. Saprotiet, viens no Stiga principiem bija — dienesta darīšanas ne mazākā, mērā nedrīkst traucēt personisko dzīvi.

—       Jūs sacījāt, ka dažiem policistiem uzvārdus tomēr zināt. Kuriem?

—        Dažam labam no augstākās priekšniecības. Valsts policijas priekšniekam, policijas priekšniekam, protams, ari galvenajam inspektoram …

—   Un no sabiedriskās kārtības nodaļas?

—        Kā! — viņa iesaucās. — Vai ir vēl arī citas nodaļas?

Rens ienāca istabā, nesdams veselu kaudzi papīru. Martins Beks pārsteigts noraudzījās viņā. Tad sakopoja savas domas un turpināja sarunu:

—       Vai viņš nekad pat nepieminēja nevienu no tiem, ar kuriem kopā strādāja?

—        Tikai vienu kolēģi viņš pieminēja. Es zinu, ka viņam bija padotais, kuru viņš vērtēja joti augstu. Sis cilvēks bija Hults. Stigs viņu šad tad pieminēja. Viņi strādāja kopā jau ilgi pirms mūsu iepazīšanās.

—   Tātad Hultu jūs pazināt?

—       Nē. Cik atceros, nevienu reizi neesmu viņu redzējusi.

—   Nevienu reizi?

—   Nē. Esmu runājusi ar viņu tikai pa telefonu.

—   Un tas ir viss?

—   Jā.

—   Acumirkli uzgaidiet, Nīmana kundze!

—   Jā, lūdzu.

Martins Beks nolika uz galda roku, kurā bija turējis telefona klausuli. Un saspringti domāja, ar pirkstu galiem bungodams pa deniņiem. Rens vienaldzīgi nožāvājās.

Martins Beks atkal pielika klausuli pie auss.

—   Nīmana kundze?

—   Jā.

—       Vai jūs zināt, kā sauc komisārā pirmo palīgu Hultu?

—       Jā, aiz tīrās sagadīšanās. Palmons Haralds Hults. Bet viņa dienesta pakāpe man nebija zināma.

—   Jūs sakāt — aiz tīrās sagadīšanās?

—        Jā gan. Viņa uzvārdu esmu ierakstījusi šeit. Telefona grāmatā. Palmons Haralds Hults.

'— Kas ierakstīja uzvārdu?

—   Es pati.

Martins Beks klusēja.

—        Hulta kungs mums tieši vakar vakarā piezvanīja un jautāja pēc Stiga. Viņš bija pārsteigts, izdzirdējis par Stiga slimību.

—   Un jūs iedevāt viņam slimnīcas adresi?

—        Jā. Viņš gribēja nosūtīt Stigām puķes. Kā jau sacīju, es viņu pazinu. Viņš bija vienīgais, kam es uzdrošinājos iedot adresi, izņemot…

—   Ko?

—        Nu protams, valsts policijas priekšnieku, policijas priekšnieku un galveno inspektoru …

—   Es saprotu. Tatad Hults paņēma adresi?

—   Jā.

Viņa mirkli klusēja. Tad jautāja vēl bezpalīdzīgāki

—   Ko jūs ar to domājat?

—       Neko, — Alartins Beks mierināja viņu. — Tas neko nenozīmē.

—   Bet jūs tik savādi izturaties, ka …

—        Nīmana kundze, mums viss jāpārbauda! Jūs mums ļoti daudz palīdzējāt. Pateicos jums.

—   Lūdzu, — viņa mulsi sacīja.

—        Pateicos jums, — Alartins Beks atkārtoja un nolika klausuli.

Rens stāvēja, atspiedies pret durvju aplodu, un sacīja:

—        Alan šķiet, cik vien iespējams, esmu visu pār- 124 meklējis. Divi ir miruši. Un par to velna Eriksonu neviens nekā nezina.

— Ak tā, — Martins Beks domīgi noteica un lieliem burtiem ierakstīja savā stenogrammu grāmatiņā:

PALMONS HARALDS HULTS.

XVIII

Ja Hults dežurēja policijas iecirknī, tad droši vien sēdēja pie sava galda. Viņš taču bija diezgan vecs un pēdējā laikā vairāk noņēmās ar rakstu darbiem, tā vismaz visiem šķita.

Bet tas, kurš atbildēja pa telefonu Marijas policijas iecirknī, liekas, neko nezināja.

—       Hults? Nē, šeit viņa nav. Viņam vienmēr sestdienas un svētdienas ir brīvas.

—   Vai viņš šodien iecirknī nav redzēts?

—   Nē.

—   Jus esat pārliecināts?

—   Jā. Vismaz šeit es viņu neesmu redzējis.

—   Esiet tik laipns un pavaicājiet arī pārējiem!

—   Kādiem pārējiem?

~ Jums taču nav tik slikti ar darbiniekiem, ka visā iecirknī dežurē tikai viens policists, — Martins Beks sacīja, un varēja nojaust, ka viņš ir dusmīgs. — Vai jūs viens pats tur sēžat?

—        Protams, ne, — cilvēks klausulē jau atbildēja pieļāvīgāk. — Mazliet pagaidiet, es pajautāšu.

Martins Beks dzirdēja, kā telefona klausule noklaudz pret galdu un kā pieklust smagie policista soji. Un tālu balsi, kas kliedza:

—        Ei! Vai kāds nav redzējis Hultu? Tur zvana tas pūslis Beks no kriminālnodajas un …

Mirkli viņa balss pagaisa troksnī un murdoņā.

Martins Beks uzmeta gurdu skatienu Rēnam, kurš izskatījās vēl vairāk noguris, kad palūkojās savā pulkstenī.

Kāpēc policistam Marijas iecirknī šķita, ka viņš ir pūslis? Varbūt tāpēc, ka Martins nebija viņu uzrunājis ar «tu». Martinam Bekām bija grūti uzrunāt ar «tu» pat tos policistus, kuriem slapjš vēl aiz ausīm, li 11 tikpat grūti uzklausīt šo «tu» no viņiem.

Lai gan viņš nebūt nebija formālisma piekritējs.

Interesanti gan, kā līdzīgā situācijā būtu izturējies Nīrnana tipa cilvēks.

Klausule noklakšķēja.

—   Runājot par Hultu .,.

—   Jā.

—        Šķiet, ka viņš patiešam šeit iegriezies. Apmēram pirms pusotrām stundām. Bet acīmredzot tūlīt ari aizgājis.

—   Uz kurieni?

—   To neviens nezina.

Nepievērsis uzmanību šim dzēlīgajam secinājumam, Martins Beks pateica:

—   N.u, paldies!

Drošības labad viņš uzgrieza Nīrnana mājas telefona numuru, taču, nesagaidījis atbildi, pēc piektā signāla nolika klausuli.

—   Ko tu meklē? — Rens jautāja.

—   Hultu.

—   Ak tā.

«Nevarētu gan teikt, ka Rēnam bulu labas novērošanas spējas,» Martins Reks saīdzis nodomāja. Un uzsauca:

—   Einar!

—   Jā.

—        Hults vakar vakarā piezvanījis Nīmana sievai un pierakstījis slimnīcas adresi.

—   Ak tā.

—       Nevaru saprast, kāpēc tā viņam būtu bijusi vajadzīga.

—        Viņš droši vien gribējis nosūtīt Nīmanam puķes vai kaut ko tamlīdzīgu, — Rens vienaldzīgi atbildēja. — Hults un Nīmans taču bija draugi.

—       Acīmredzot daudzi nezināja, ka Nīmans guļ Sabatsbergā.

—       Tāpēc arī Hults zvanīja, lai uzzinātu adresi,— Rens paskaidroja.

—   Dīvaina sagadīšanās.

Tas nebija jautājums, un Rens jutās atvieglots, ka nav jāatbild. Viņš savukārt sacīja:

—       Jā, es jau tev teicu, ka nevarēju atrast to Erik- šonu.

—   Kādu Eriksonu?

—       Oki Eriksonu. To policistu, kurš mūždien par visiem sūdzējās.

Martins Beks pamāja. Viņš atcerējās šo vārdu, lai gan patlaban tas viņam nelikās svarīgs. Turklāt tas nebija iegaumēšanas vērts, jo tagad viņa domas piesaistīja Hults.

Viņš pats bija ar Hultu runājis nēsen — pirms divām stundām. Ko Hults darīja pa šo laiku? Pirmajā brīdī vēsts par Nīmana noslepkavošanu nebija izraisījusi viņā ne mazāko reakciju. Pēc tam Hults bija aizgājis uz darbu — tā viņš pats bija izteicies.

Martins Beks šajā apstākli nekā dīvaina nesaskatīja. Hults bija vecs policists ar biezu ādu, turklāt vēl diezgan stulbs un nebūt nebija impulsīva rakstura. Par to, ka viņš labprātīgi apņēmās strādāt brīvdienā, kad nogalināts viņa kolēģis, nebija ko brīnīties. Līdzīgos apstāk]os ari Martins Beks būtu rīkojies tāpat.

Šķiet — visaizdomīgākā bija telefona saruna. Kāpēc viņš līdz vakar vakaram nebija bildis ne vārda par to, ka runājis ar Nīrnana sievu? Un, ja vienīgais iemesls bija sveicienu nodošana, kāpēc tad viņš zvanīja tieši vakarā?

Ja turpretī viņš gribējis uzzināt, kur atrodas Nī- inans, un cita nolūka viņam nav bijis kā vienīgi nosūtīt puķes…

Martins Beks ar pūlēm pārtrauca savu domu gaitu.

Vai Hults patiešām zvanījis vakarā?

Un, ja zvanījis, tad cikos?

Sos faktus vajadzēs pārbaudīt!

Smagi nopūties, Martins Beks atkal nocēla klausuli un trešo reizi sāka griezt Annas Nīmanes telefona numuru.

Šoreiz atbildēja viņa pati.

—       Jā, — Nīrnana sieva rezignēti atsaucās. — Es klausos, komisār Bek!

—       Piedodiet, man jums sīkāk jāizjautā par telefona sarunu.

—   Ak tā?

—       Jus man sacījat, ka komisārā pirmais palīgs Hults piezvanījis jums vakar vakarā.

—   Jā gan.

—   Cikos tas bija?

—   Diezgan vēlu, precīzi jums nevaru pateikt.

—   Kaut vai apmēram.

—   Hm-m …

—   Vai jūs jau gulējāt?

—   O nē … es vēl biju augšā.

Viņa klusēja, un Martins Beks nepacietībā sāka bungot ar pirkstiem pa galdu. Viņš dzirdēja, ka viņa sarunājas ar kādu, droši vien ar dēlu, bet vārdus atšķirt nevarēja.

—   Jūs klausāties?

—   Jā.

—        Es aprunajos ar Stefanu. Mēs skatījāmies televizoru. Vispirms pilnmetrāžas filmu ar Hamfriju Bogartu, bet tā bija tik garlaicīga, ka mēs pārslēdzām citu kanālu. Tur rādīja izklaidējošu programmu, kurā piedalījās Benijs Hills, tā bija tikko sākusies, kad atskanēja telefona zvans.

—• Ļoti labi. Cik ilgi jūs bijāt skatījušies šo pro- grattfinu?

—   Tikai dažas minūtes. Visilgākais, piecas.

—   Pateicos, Nīmana kundze! Un vēl viena lieta.

—   Kāda?

—        Vai jūs nevarat precīzi atcerēties, par ko vakar vakarā runāja Hults?

—        Nē, vārds vārdā neatceros. Viņš gluži vienkārši lūdza Stigu pie telefona, un tad es viņam atbildēju, ka… ~

—        Piedodiet, ka pārtraucu jūs! Vai viņš tieši tā jautāja: «Vai es varētu runāt ar Stigu?»

—   Nē. Protams, ne. Viņš runāja ļoti korekti.

—   Un tas būtu?

—       Viņš vispirms atvainojās, tad pajautāja, vai nevarētu palūgt pie telefona komisāru Nīmanu.

—   Kāpēc viņš atvainojās?

—   Tāpēc, ka tik vēlu traucēja mūs.

—   Un ko jūs viņam atbildējāt?

—       Es pajautāju, kas zvana. Vai, pareizāk sakot, — ar ko man tas gods runāt?

—- Un ko atbildēja Hulta kungs?

—        «Esmu komisāra Nīrnana kolēģis.» Apmēram tā. Un tad pateica savu uzvārdu.

—   Ko jūs viņam sacījāt?

—        Ķā jau teicu, es uzreiz atcerējos viņa uzvārdu, kā arī to, ka viņš jau agrāk bija mums zvanījis un ka piederēja pie tiem, kurus Stigs patiešām augstu vērtēja.

—   Jūs sakāt — viņš zvanījis agrāk. Cik bieži?

—        Dažas reizes gadā. Kamēr mans vīrs bija vesels un dzīvoja mājās, viņš gandrīz vienmēr pats nocēla klausuli, tā ka, iespējams, Hults ari biežāk zvanīja.

—   Un ko jūs viņam atbildējāt?

—   Es taču jums jau pateicu.

—        Piedodiet, ja esmu uzbāzīgs, — Martins Beks atvainojās. — Bet tam visam var būt liela nozīme.

—        Es atbildēju, ka Stigs ir slims. Tad man likās, ka viņš ir pārsteigts un apbēdināts, Hults jautāja, vai tas esot nopietni un …

—   Un ko vēl?

—        Es sacīju, ka diemžēl ļoti nopietni un ka Stigs guļ slimnīcā. Tad Hults lūdza atļauju apciemot manu vīru, bet es teicu, ka viņš rte visai to vēlas.

—   Vai tas viņu apmierināja?

—       Jā, protams. Haralds Hults taču labi pazina Stigu. No kopīgā darba gaitām.

—   Bet viņš sacīja, ka gribot nosūtīt puķes.

«Nu gan stāsta niekus,» Martins Beks sevī nodomāja. «Tpū!» ,

—       Jā, patiesi. Viņš vēl gribēja Stigām uzrakstīt dažas rindiņas. Tad es viņam darīju zināmu, ka Stigs gu) Sabatsbergā, pateicu arī, kurā nodaļā un istabā. Es atcerējos— Stigs vairākas reizes apgalvoja, ka Hults ir uzticams un kārtīgs cilvēks.

—   Un pēc tam?

—   Vēlreiz atvainojās. Pateicās un novēlēja man

labunakti.

Martins Beks savukārt arī pateicās un ātrumā gandrīz vai pateica labunakti. Tad pagriezās pret Reņu un jautāja:

—   Vai tu vakar vakarā skatījies televizoru?

Rens Martinam atbildēja ar aizvainotu skatienu.

—        Ak, protams, ne! Tu taču strādāji. Bet varbūt tu vari uzzināt, cikos pa otro kanālu sākusies programma ar Beniju Hillu.

—       Varu gan, — Rens sacīja un aizgāja uz bla- kūskabinetu.

Viņš atgriezās ar avīzi rokā, ilgi pētīja to un pēdīgi teica:

—   Divdesmit vienos un divdesmit piecās minūtēs.

—        Tātad Hults zvanīja pusdesmitos. Diezgan pavēlu, ja pieņemam, ka viņam nav bijis cita nolūka.

—   Bet vai nav bijis?

—       Viņš, liekas, neko aizdomīgu nav teicis. Vienīgi sīki uzzinājis, kur Nīmans guļ.

—       Jā. Bet viņš taču bija nodomājis Nīmanam sūtīt puķes.

Martins Beks ilgi raudzījās Renā. Tagad viņam vajadzēja visu paskaidrot Rēnam.

—   Einar, vai tu vari mani uzklausīt?

—   Šķiet, ka varu.

Martins Beks domās apkopoja visu, ko zināja par Hulta izturēšanos pēdējās diennaktis — sākot ar telefona zvanu, sarunu Reimersholmā un beidzot ar to faktu, ka Hultu šimbrīžam sameklēt nav iespējams.

—   Vai tu domā, ka Hults ar nazi nodūris Nīmanu?

Jautājums bija neparasti tiešs, lai to būtu uzdevis

Rens.

—   To es neņemos apgalvot.

—       Man šķiet, ka tas ir aiz matiem pievilkts. U»i diezgan dīvaini.

—       Maigi izsakoties, Hulta izturēšanās ari ir diezgan dīvaina.

Rens klusēja.

—        Lai nu kā, bet man jāsameklē Hults, lai izjautātu sīkāk par telefona sarunu, — Martins Beks apņēmīgi noteica.

Martina apņēmība neatstāja lielu iespaidu uz Renu, kurš, plati nožāvājies, sacīja:

—       Tad izsauc viņu pa rāciju! Droši vien viņš nekur tālu nav aizgājis.

Martins Beks uzmeta viņam izbrīnītu skatienu un teica:

—   Jā, tavs priekšlikums patiesībā ir lietišķs.

—        Kas nu tur lietišķs, — Rens novilka, it kā viņu kāds būtu nepamatoti aizvainojis.

Martins Beks atkal nocēla klausuli un deva rīkojumu, lai komisāra pirmo palīgu Haraldu Hultu, tiklīdz viņš parādās, palūdz piezvanīt uz pārvaldi Kungsholmas ielā.

Pabeidzis sarunu, Martins vēl arvien sēdēja, galvu iespiedis rokās.

Kaut kas tomēr nebija, kā vajag. Turklāt viņu nomāca draudīga priekšnojauta — kaut kas notiks. Bet kas īsti? Vai ar Hultu? Vai viņš kaut ko būtu palaidis garām?

—   Man tev jāsaka, — Rens iesāka.

—   Kas?

—       Ja es piezvanītu tavai sievai uz mājām un sāktu izjautāt par tevi…

Tad aprāvās un nomurmināja:

—   Nē, nekas neiznāks. Tu taču esi šķīries.

—   Ko tu gribēji teikt?

—        Neko. — Rens jutās neveikli. — Es nepadomāju. Negribu jaukties tavā personiskajā dzīvē.

—   Bet ko tu būtu gribējis viņai sacīt?

Rens pūlējās izdomāt labāku formulējumu.

—        Jā, ja tu būtu precējies un es piezvanītu tavai sievai uz mājām un palūgtu, lai pasauc tevi pie telefona, un ja viņa jautātu, kas zvana, tad es…

—   Ko tu?

—       Es neteiktu vis: «Seit runā Einars Valentīns Rens.»

—   Kas tas tāds? >

—        Es. Tā mani sauc. Par godu kādam kinova- ronim. Mātei toreiz ienākusi prātā šī bezjēdzīgā ideja.

Martins Beks tūlīt piebilda:

—   Tātad tev liekas …

—        Liekas mazliet jocīgi un nejēdzīgi, ka Hults, piezvanījis Nīrnana sievai, sacītus «Seit runā Pal- nions Haralds Hults.»

—   Kā tu zini, ka viņu tā sauc?

—       Tu pats lieliem burtiem to esi ierakstījis Melan- dera piezīmju grāmatiņā. Turklāt…

—   Kas turklāt?*.

—       Turklāt šis vārds pieminēts ari manos papīros. Eriksona sūdzībā riksdaga pilnvarotajam.

Martina Beka skatiens pamazām noskaidrojās.

—   Labi, Einar, — viņš sacīja. — Pavisam labi.

Rens nožāvājās.

—        Kas šodien dežurē? — Martins Beks pēkšņi Iejautājās.

—       Gunvalds. Bet viņš jau aizgājis. Un īpaši pre* timnākošs viņš arī nav.

—   Man liekas, ka noteikti vēl kāds dežurē.

—   Jā. Stremgrēns.

—   Un kur pašlaik atrodas Melanders?

—       Man šķiet — mājās. Viņam pēdējā laikā sestdienas ir brīvas.

—        Mums laikam gan vajadzētu mazliet tuvāk iepa-* eītics ar mūsu draugu Eriksonu, — Martins Beks ierosināja. — Nelaime tā, ka es neko par viņu neatceros.

—        Arī es neko neatceros, — Rens piebilda. — Toties Melanders atceras. Viņš visu atceras.

—        Pasaki Stremgrēnam, !a[ viņš savāc visus papīrus, kuros pieminēts Oke Eriksons! Un piezvani Melanderain un palūdz, lai viņš atnāk šurp! Steidzīgi.

—       Tas nemaz nav tik vienkārši. Pašlaik viņš aizvieto komisāru. Un nelabprāt ziedos savu brīvo laiku.

—        Pasveicini viņu no manis, — Martins Beks palūdza.

—       Jā, to es varu izdarīt, — Rens sacīja un, vilkdams kājas, izgāja no kabineta.

Pēc divām minūtēm viņš atkal atgriezās.

—   Stremgrēns jau ir ceļā.

—   Un Melanders?

—   Ari viņš brauc šurp. Bet…

—   Kas par «bet»?

—   Šķiet, ka bez sajūsmas.

No cilvēka, nevar prasīt neiespējamo.

Martins Beks gaidīja. Vispirms jau tāpēc, ka kuru katru bridi vajadzēja ierasties Hultam.

Turklāt viņš gribēja parunāt ar Frederiku Melan- deru.

Prederiks Melanders bija pats vērtīgākais atradums sevišķi smagu noziegumu nodaļā. Viņš bija cilvēks ar fenomenālu atmiņu. Ikdienā apnicīgs, bet izmeklētājs neaizstājams. Visa modernā tehnika nespēja viņu aizvietot, jo Melanders dažās minūtēs spēja atcerēties visu ievērības cienīgo par to, ko kādreiz bija dzirdējis, redzējis vai lasījis par kādu cilvēku vai notikumu, turklāt savas atmiņas viņš izklāstīja precīzi un saprotami.

To nespētu neviena skaitļojamā mašīna pasaulē.

Rakstīt gan viņš nemācēja. Martins Beks pārlaida acis dažiem pierakstiem Melandera piezīmju grāmatiņā. Tie bija savādi, neglītā rokrakstā un pilnīgi nesalasāmi.

XIX

Rens, atbalstījies pret durvju aplodu, iesmējās. Martins Beks neizpratnē paskatījās uz viņu un jautāja:

— Par ko tu smejies?

—» Man iešāvās prātā, ka tu meklē vienu policistu, es meklēju otru policistu un beigās izrādīsies — tas ir viens un tas pats cilvēks.

—   Viens un tas pats?

—   Nē, tas nevar būt, — Rens piebilda. — Oke Eriksons ir Oke Eriksons, un Palmons Haralds Ilults ir Palmons Haralds Hults.

Martins Beks nodomāja, ka viņam vajadzētu Renu sūtīt mājās. Un diez vai Rena-klātbūtne bija attaisnojama — par to vēl varēja šaubīties, jo saskaņā ar likumu, kas stājās spēkā ar pirmo janvāri, nevienam policistam gada laikā nav tiesību nostrādāt vairāk par simt piecdesmit virsstundām, turklāt ceturksnī to skaits nedrīkst pārsniegt piecdesmit. Teorētiski tas nozīmēja, ka policists saņem algu, bet strādāt viņam aizliegts. Izņēmums bija tikai sevišķi smagu noziegumu izmeklēšana.

Vai šis noziegums ir sevišķi smags? Jādomā gan.

Varbūt viņam vajadzēja arestēt Renu? Lai gan šajā ceturksnī aizvadītas tikai četras dienas, Rens jau bija nostrādājis savas virsstundas. Tas neapšaubāmi bija jauns eksperiments.

Viss pārējais ritēja kā parasti.

Stremgrēns meklēja vecos dokumentus un ik pa brīdim'ienesa kaudzi papīru.

Martins Beks izskatīja tos, juzdams aizvien lielāku nepatiku.

Jo arvien biežāk viņam radās jautājumi- Annai Nīmanei.

Viņš nesteidzās noņemt telefona klausuli. Vai tas nebija mazliet par daudz — zvanīt viņai atkal? Varbūt viņš varēja palūgt Renu? Bet tādā gadījumā viņš pats būtu spiests uzsākt sarunu un lūgt piedošanu —• gan par sevi, gan arī par Renu.

Sī drūmā perspektīva palīdzēja viņam sadūšoties, viņš nocēla klausuli un ceturto reizi uzgrieza sēru mājas telefona numuru.

—   Jā. Nīmane klausās.

Atraitnes balss ar katru reizi izklausījās možāka. Bēdas maz pamazām pierima. Piepildījās vecu vecā patiesība: cilvēks spēj pie visa pierast. Martins sasparojās un sacīja: '

—   Jūs atkal traucē Beks.

—   Bet mēs jau runājām pirms desmit minūtēm…

—       Es atceros. Piedodiet! Jums grūti runāt par * šo …»notikumu?

Vai viņš tiešām nevarēja atrast piemērotākus vārdus?

— Sāku pierast, — Anna Nīmane diezgan dzedri sacīja. — Ko tagad vēlas komisārs?

Dienesta pakāpes viņa tomēr bija apguvusi pamatīgi.

—        Es gribētu atgriezties pie mūsu iepriekšējās telefona sarunas.

—   Par komisāra pirmo palīgu Hultu?

—       Tieši tā. Vai jūs arī agrāk esat runājusi ar viņu?

—   Nē.

—   Vai jūs pazinat viņa balsi?

—   Protams, ne.

—   Kāpēc «protams»?

—   Agrāk es nejautāju, kas zvana.

«Ak dievs! Redz, kā es izgāzos! Man tomēr vajadzēja lūgt, lai Rens viņai piezvana,» Martins Beks klusībā nodomāja.

—       Vai jums tas neienāca prātā, kriminālkomisāra kungs? — sieviete pārsteigta jautāja.

—   Nē, atklāti sakot, ne.

Daudzj viņa vietā būtu nosarkuši vai samulsušl. Bet Martins Beks nepiederēja pie tiem. Viņš droši turpināja:

—   Tad jau varbūt zvanīja kāds cits.

—       Vai jums tas nešķiet savādi, ka piezvanītu kāds cits un teiktu, ka vinu sauc par Palmonu Haraldu Hultu?

—       Es domāju, ka tas varbūt varēja būt kāds cits, nevis Hults.

—   Kas tad?

«Jautājums vietā,» Martins Beks nodomāja un sacīja:

—     Vai jūs varētu pateikt, vai tas bija jauns vai . vecs cilvēks?

—   Nē.

—   Vai jūs varētu raksturot zvanītāja balsi?

—   Jā, tā bija noteikta. Un diezgan barga.

Precīzs Hulta balss raksturojums. Noteikta un

barga. Bet tā .runāja daudzi jo daudzi policisti, īpaši tie, kuriem aiz muguras dienests armijā. Un, protams, ne tikai policisti vien.

—       Vai jums nebūtu vienkāršāk izjautāt Hultu pašu? — sieviete ieteica.

Martins Beks atturējās no komentāra. Viņš nolēma peldēt dziļākos ūdeņos.

—   Policistam vienmēr ir ienaidnieki.

—       Jā, jūs to jau sacījāt. Kad mēs otrreiz sarunājāmies. Vai komisāra kungam neliekas, ka šī ir mūsu piektā saruna turpat vai pēdējo divpadsmit stundu laikā?

—   Jā, man ļoti žēl, ka tik bieži jūs traucēju. Jūs

man teicāt, ka nezināt, vai jūsu vīram bija ienaidnieki.

—   Jā, jums taisnība.

—        Bet vai jūs zinājāt, ka jūsu vīram bija nepatikšanas darbā?

Izklausījās, it kā viņa iesmietos.

—   Es nesaprotu, ko jūs ar to domājat.

Jā, viņa patiešām smējās.

—        Ko es domāju, — Martins Beks bez aplinkiem sacīja, — to, ka daudzi jo daudzi uzskatīja jūsu vīru par sliktu policistu, kurš savā darbā daudzkārt kļūdās.

šī replika Iedarbojās. Saruna atkal kļuva nopietna.

—   Jūs jokojat, komisāra kungs?

—        Nē, — Martins Beks sacīja mazliet pielaidī- dīgākā tonī, — es nejokoju. Par jūsu vīru ienāca daudz sūdzību.

—   Par ko?

—   Par to, ka viņš bija brutāls.

Viņa smagi nopūtās un teica:

—        Tas ir pilnīgi neiespējami. Jūs droši vien esat sajaucis viņu ar kādu citu.

—   Nedomāju gan.

—        Bet Stigs bija pats žēlsirdīgākais cilvēks, kādu es jebkad esmu sastapusi. Mēs, piemēram, vienmēr esam turējuši suni. Pareizāk sakot, četrus suņus — citu pēc cita. Stigs bija ārkārtīgi pieķēries tiem, viņš bija bezgala pacietīgs — pat tad, kad viņi vēl neprata prasīties ārā. Viņš augām nedēļām varēja nodarboties ar tiem, un suņi viņu nesadusmoja.

—   Ak tā.

—        Un nekad nepacēla roku pret bērniem. Arī tad ne, kad viņi bija maziņi.

Martins Beks bieži bija pacēlis roku pret saviem bērniem — vēl jo vairāk, kad viņi bija maziņi.

—       Tātad, pēc jūsu domām, viņam nekādu nepatikšanu darbā nevarēja būt?

—        Nē. Es jau jums sacīju, ka viņš mājās nekad neuzsāka sarunas par darbu. Gluži vienkārši es pat neticu šādām muļķībām. Jūs droši vien esat kļūdījies.

—- V-ai Stigām bija kādi noteikti uzskati? Kaut vai vispārējo^ vilcienos.

—       Jā, viņš uzskatīja, ka sabiedrība morālā ziņā atrodas uz sabrukuma robežas. Un tur vainojams režīms.

Diezin vai par šādiem uzskatiem varēja viņam pārmest. Nelaime bija tikai tā, ka Stigs Nīmans piederēja pie tā sabiedrības mazākuma, kura rokās bija vara, lai turklāt katrā izdevīgā gadījumā stāvokli pasliktinātu.

—       Vai jums vēl kas ir uz sirds? — jautāja Anna Nīmane. — Man, patiesību sakot, tagad ir daudz rūpju.

—       Nē, acumirklī nav. Man ārkārtīgi žēl, ka biju spiests jūs apgrūtināt.

—   Dieva dēļ, nav vērts atvainoties!

Viņas balss skanēja nepārliecinoši.

—       Varbūt mēs vēl tikai palūgsim, lai jūs identificējat viņa balsi.

—   Komisāra pirmā palīga Hulta?

—   Jā. Kā jums liekas, vai jūs spēsiet to?

—   Ļoti iespējams. Uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos!

Martins Beks atvirzīja telefonu. Stremgrēns atkal ienesa kaut kādu papīra lapu. Rens, stāvēdams pie loga, skatījās ārā, brilles viņam bija noslīdējušas uz "degungala.

—   Jā, — viņš bezrūpīgi novilka.

Vēl viens komentārs.

—     Kādā armijas da]ā dienējis Hults? — Martins Beks jautāja.

—   Kavalērijā, — Rens atbildēja.

Visu jauniesaukto paradīze.

—   Un Eriksons?

—   Viņš dienējis artilēristos.

—     Piecpadsmit minūtes valdīja pilnīgs klusums, tad Rens pavaicāja:

—   Vai tev prātā durklis?

—   Jā.

—   Man arī.

—   Ko tu domā par to?

—      Ka šādu durkli jebkurš var iegādāties par piecām monētām. Armijas nocenoto preču veikalā.

Martins Beks neatbildēja.

Rens nekad viņā nebija izraisījis īpašas simpātijas, bet Martinam pat prātā nebija ienācis, ka šīs jūtas varētu būt abpusējas.

Pie durvīm kāds klauvēja.

Tas bija Melanders.

Laikam gan vienīgais cilvēks pasaulē, kurš spējīgs klauvēt pie savām durvīm.

Lennartu Kolbergu pārņēma bailes. Viņam šķita — kuru katru bridi var notikt kaut kas drausmīgs, lai gan līdz šim nekas nebija izjaucis parasto darba

ritmu. Līķis bija aizvākts, grīda Izmazgāta. Asiņainā gultas ve]a aiznesta. Gulta iegrūsta vienā istabas kaktā, naktsgaldiņš — otrā. Visas personiskās lietas saliktas plastmasas maisiņos, kuri savukārt iebāzti lielā maisā. Tas stāvēja gaiteni un gaidīja, kamēr kāds parūpēsies par to. Slepkavības vietas apskate bija pabeigta, un pat krīta siluets uz grīdas vairs neatgādināja aizgājēju Stigu Nīmanu. Silueta metodi uzskatīja par novecojušu un lietoja tikai izņēmuma gadījumos. Un laikam vienīgi fotoreportieri varēja par to žēloties.

Istabā bija palicis tikai apmeklētāju krēsls: tajā, domās iegrimis, sēdēja Kolbergs.

Interesanti gan, ko tagad dara cilvēks, kurš pastrādājis slepkavību. Pieredze liecināja, ka uz šo jautājumu iespējams sniegt visdažādākās atbildes.

Arī Kolbergs vienu reizi bija nogalinājis. Kā viņš pats bija izturējies pēc tam? Viņš ilgi un pamatīgi bija' pārdomājis notikušo — patiesībā vairākus gadus — un pēc tam nodevis savu dienesta pistoli kopā ar atļauju — pilnīgi visu, kas saistījās ar nogalināšanu, — un paziņojis, ka nevēlas vairs nēsāt ieroci. Tas bija nolicis pirms daudziem gadiem, un viņš visai neskaidri atcerējās, ka pēdējo reizi bija nēsājis pistoli Mūtalā tūkstoš deviņi simti sešdesmit ceturtā gada vasarā, bēdīgi slavenās Rozeannas lietas izmeklēšanas laikā. Tiesa, viņš klusībā šad tad atcerējās šo nelaimīgo gadījumu, piemēram, kad viņš apskatīja sevi spogulī. Tajā parādījās cilvēks, kurš izdarījis slepkavību.

Daudzo policijā nostrādāto gadu gaitā viņš līdz apnikumam bija vaigu vaigā saslapies ar slepkavām. Un viņš saprata, ka cilvēks var bezgala dažādi izturēties pēc vardarbības akta. Daži vēma, daži notiesāja lieliskas pusdienas, daži izdarīja pašnāvību. Citus pārņēma panika, un viņi laidās lapās, kurp deguns rāda, citi savukārt gluži vienkārši devās uz mājām, lai izgulētos.

Mēģināt kaut ko uzminēt bija ne vien grūti, bet arī kļūmīgi profesionālā ziņā, jo šāda minēšana varēja ievirzīt izmeklēšanu nepareizās sliedēs.

Tomēr Nīmana slepkavības apstākļos slēpās kaut kas tāds, kas mudināja Kolbergu uzdot sev jautājumu: ko darīja durkļa īpašnieks tūlīt pēc slepkavības un ko dara pašlaik?

Kādi tad bija šie apstākļi? No vienas puses, tīri ārēji apstākļi, kuri radījuši iespaidu, ka slepkava, izdarīdams noziegumu, atradies afekta stāvoklī un tātad arī turpmāk no viņa var sagaidīt vardarbīgu rīcību.

Bet vai viss bija tik vienkārši? Kolbergs atsauca atmiņā sajūtas, kādas viņu bija pārņēmušas, kad Nīmans mācīja viņam nogalināt. Pirmajā brīdī viņu mocīja nelabums un drebuļi, viņš nevarēja neko ieēst, bet nepagāja ilgs laiks, viņš izkūlās laukā no kūpošajām lopu iekšu kaudzēm, nometa uzsvārci, nomazgājās un taisnā ceļā devās uz karavīru bufeti. Un notiesāja cepumus ar kafiju. Tātad arī pie tā iespējams pierast.

No otras puses, vēl viens apstāklis nedeva Kolbergam miera — dīvainā Martina Beka izturēšanās. Kolbergs bija ārkārtīgi smalkjūtīgs pat attiecībās ar priekšnieku. Viņš pazina Martinu Beku ļoti labi, un viņam nebija grūti pamanīt Martina noskaņojuma maiņas. Šodien Martins Beks izskatījās satraukts varbūt vienīgi aiz bailēm, tas gan atgadījās reti un nekad nebija bez iemesla.

Kolbergu tātad nodarbināja jautājums: ko noziedznieks darīja pēc slepkavības?

Gunvalds Larsons, kurš nekad nepalaida garām izdevību, lai paustu savus paredzējumus un izteiktu visas iespējas, tūlīt bija paziņojis:

—       Viņš droši vien nekavējoties gājis uz mājām un nošāvies.

Nebija šaubu, ka Larsona viedoklis bija vērā ņemams. Un var jau būt, ka viss bija tik vienkārši. Gunvaldam Larsonam bieži vien bija taisnība, bet vēl biežāk viņš kļūdījās.

Kolbergs bija pilnīgi pārliecināts — tā viņš apliecināja savus vīrišķīgos uzskatus, bet neko vairāk. Viņam vienmēr licies, ka Gunvalds Larsons ir policists ar visai apšaubāmām īpašībām.

Un tieši šis apšaubāmais tips bija tas, kurš, iesoļodams istabā kāda pilnīga, plikpauraina gadus sešdesmit veca vīrieša pavadībā, iztraucēja viņa pārdomas. Vīrietis pūta un elsa, bet tā pūta un elsa gandrīz visi, kuriem nācās panākt Larsonu.

—       Sis ir Lennarts Kolbergs, — Gunvalds Larsons iepazīstināja.

Kolbergs piecēlās un jautājoši pavērās svešiniekā, Gunvalds Larsons steidzīgi nobeidza iepazīšanās ceremoniju, sacīdams:

—   Un šis ir Nīrnana dakterētājs.

Viņi paspieda viens otram roku.

—   Kolbergs.

—   Blumbergs.

Un Gunvalds Larsons āTstu apbēra muļķīgiem jautājumiem;

—   Kāds jūsu vārds?

—   Kārlis Aksels.

—   Cik gadu jūs bijāt Nīmana ārsts?

—   Vairāk nekā divdesmit.

—   Ar ko viņš slimoja?

—       Jā, to nespeciālistam būs diezgan grūti saprast …

—   Lūdzu, pacentieties!

—   Arī ārstam patiesībā to diezgan grūti noteikt.

—   Ak tā.

—       Es tikko izpētīju rentgena uzņēmumus. Veselus septiņdesmit.

—   Un ko jūs domājat?

—       Diagnoze visnotaļ pozitīva. Iepriecinoši jaunumi.

—   Ko jūs sacījāt?

Gunvalds Larsons izskatījās tik apjucis, viņā pavīdēja kaut kas draudīgs, tā ka ārsts ierunājās pirmais:

—       Protams, ja viņš būtu dzīvs. Diezgan iepriecinoši jaunumi.

—   Ko jūs ar to gribējāt teikt?

—   Viņš varēja izveseļoties.

Blumbergs padomājis savu slēdzienu izteica mazliet maigāk:

—   Katrā ziņā vismaz būtu atlabis.

—   Ar ko Nīmans slimoja?

—       Tagad, kā jau sacīju, tas ir skaidrs. Stigām bija vidēja lieluma cista aizkuņģa dziedzerī.

—   Kur?

—       Aizkuņģa dziedzerī. Un vēl neliels audzējs aknās.

—   Ko tas nozīmē?

—        Kā jau sacīju, viņš savā ziņā būtu varējis atlabt. Cistu varēja izoperēt. Citiem vārdiem sakot, izgriezt. Tā nebija ļaundabīga.

—   Un kas ir ļaundabīgs?

—   Cancer. Vēzis. No vēža mirst.

Gunvalds Larsons it kā atplauka.

—       Tik .daudz jau nu mēs saprotam! — viņš Iesaucās.

—        Turpretī aknas, kā jūs varbūt zināt, operēt nevar. Bet audzējs bija pavisam neliels, un Stigs vēl varēja dažus gadus nodzīvot.

Ārsts Blumbergs piekrītoši pamāja un teica, it kā apstiprinādams savus vārdus:

—        Stigs bija fiziski spēcīgs. Viņa vispārējais stāvoklis bija lielisks.

—   Ko tas nozīmē?

—        Es gribēju teikt, ka viņam bija normāls asinsspiediens un stipra sirds. Lielisks vispārējais stāvoklis.

Gunvalds Larsons, liekas, bija apmierināts.

Ārsta sejas izteiksme liecināja, ka viņš grib iet projām.

—   Vienu acumirkli, dakter, — Kolbergs sacīja.

—   Jā,lūdzu.

— Jūs taču ilgus gadus bijāt Nīrnana ārsts un labi pazināt viņu.

—   Jā, jums taisnība.

—   Kas viņš bija par cilvēku?

—       Ja vairs nerunājam par vispārējo stāvokli, — Gunvalds Larsons piebilda.

—        Es neesmu psihiatrs. — Blumbergs teica un nogrozīja galvu. — Esmu terapeits.

Kolbergs nebija apmierināts ar atbildi un ietiepīgi

turpināja:

—   Jums taču radies kāds priekšstats par viņu.

—        Stigs Nirnans, tāpat kā mēs visi, bija sarežģīts cilvēks, — ārsts miglaini noteica.

—   Vai tas ir viss, ko jūs gribējāt sacīt?

—   Jā.

—   Pateicos!

—       Uz redzēšanosl — Gunvalds Larsons atsveicinājās.

Ar to arī saruna beidzās.

Kad-terapeits bija aizgājis, Gunvalds Larsons pievērsās savam vairāk nekā sliktajam ieradumam. Viņš citu pēc cita nemitīgi staipīja savus slaidos pirkstus, līdz tie noknakšķēja. Daudzkārt viņš bija spiests vilkt divas vai vairākas reizes. Sevišķi tas sakāms par labās rokas īkšķi, kas nenoknikšķēja, iekams bija astoņas reizes pavilkts.

Kolbergs vēroja šo procedūru ar rezignētu nepatiku. Beidzot viņš sacīja:

—   Larsoņ!

—   Jā, kas ir?

—   Kāpēc tu tā staipi savus pirkstus?

—       Tā ir mana darīšana, — Guņvalds Larsons atcirta.

Kolbergs vēl aizvien mēģināja rast atbildi uz mīklaino jautājumu, kuru bija sev uzdevis, un pēc mirkļa vaicāja:

—       Vai tu spēj iztēloties, ko domāja vīrietis, kurš Nīmanam atņēma dzīvību? Pēc slepkavības.

—   Kā tu zini, ka tas bija vīrietis?

— Diezin vai atradīsies sieviete, kas māk rīkoties

ar šādu ieroci un vēl nēsā četrdesmit piektā lieluma apavus. Nu, vai tu spēj to iedomāties?

Gunvalds Larsons ar savām gaiši zilajām acīm cieši paskatījās viņā un sacīja:

—   Nē, es nespēju. Vai es kāds gaišreģis?

Viņš izslēja galvu, pieglauda mgtus, ieklausījās un sacīja:

—   Kas tas par elles troksni?

Kaut kur tuvumā atskanēja satrauktas balsis, kliedzieni.

Kolbergs un Gunvalds Larsons tūlīt izmetās ārā no istabas un aizsteidzās uz izejas durvīm. Viņi ieraudzīja melnbalto policijas autobusiņu un piecus jaunus policistus, kuri vecā priekšnieka vadībā — viņš bija ģērbies formas tērpā — dzina projām laužu pūli, kas drūzmējās piecpadsmit metru attālu no slimnīcas ieejas durvīm.

Policisti bija izveidojuši ķēdi, un priekšnieks draudīgi vicināja gumijas steku virs sava īsi apgrieztā, sirmā pakauša.

Pūlī bija redzami daži fotoreportieri, medicīnas māsas baltos virsvalkos, taksometru šoferi formas jakās un nedaudz citu dažāda vecuma un dzimuma cilvēku. Piedevām vēl — parastais ziņkārīgo bariņš. Daži skali izteica savu neapmierinātību, un kāds pajauns cilvēks pacēla kaut ko no zemes. Tā bija tukša alus pudele. Viņš meta ar to policistiem, bet netrāpīja.

—   Sadodiet, puiši! — priekšnieks nokomandēja. — Labi dūšīgi!

Gaisā parādījās daži balti steki.

—   Izbeidziet! — Gunvalds Larsons iebļāvās pēr- kondimdošā balsī.

Un rosība pierima.

Gunvalds Larsons panāca uz priekšu un jautāja:

—   Kas te notiek?

—       Es atbrīvoju laukumu nožogojuma priekšā, — atbildēja vecākais policists.

Zelta aprote uz piedurknēm liecināja, ka tas bija komisāra pirmais palīgs.

—        Bet, velns parāvis, te taču nav ko nožogot! — Gunvalds Larsons sadusmots iebļāvās.

—        Hult! — arī Kolbergs piebalsoja, -- Patiesībā Larsonam tajsnība. No kurienes tu izrāvi šos puišus?

—        Papildspēki no piektā iecirkņa, — vīrietis noskaldīja un neapzināti nostājās miera stājā. —• Viņi jau bija šeit, un es uzņēmos komandēšanu.

—        Laid tūlīt vaļā tos idiotus! — Gunvalds Larsons norīkoja. — Noliec posteni pie ieejas durvīm — tas neļaus ēkā iekļūt nepiederošām personām. Lai gan es šaubos, vai tas nepieciešams. Un pārējos sūti atpakaļ uz policijas skolu, kas atrodas iepretī iecirknim! Tur viņi droši vien vairāk vajadzīgi.

No policijas autobusa atskanēja īsviļņu raidītāja plarkšķi un metāliska balss:

—        Komisāra pirmo palīgu Haraldu Hultu lūdz nodibināt sakarus ar centrāli, lai varētu sazināties ar komisāru Beku.

Hults aizvien vēl turēja rokā steku un saniknots noraudzījās abos izmeklētājos.

—       Jā'-a, — Kolbergs novilka. — Vai tu nedomā uzņemt sakarus ar centrāli? Šķiet — tevi kāds meklē.

—       Visam savs laiks, — Hults atbildēja. — Starp citu, es šodien strādāju tikai aiz laba prāta.

—       Es šaubos, vai brīvprātīgie šeit vajadzīgi, — Kolbergs teica.

Un viņš kļūdījās.

—       Tīrās muļķības, — Gunvalds Larsons sacīja. —- Es šeit esmu visu izdarījis.

Un arī viņš kļūdījās.

Tikko viņš bija paspēris garu soli uz savas mašīnas pusi, nopliukšķēja šāviens un kāds sāka saukt pēc palīdzības — griezīgi un izmisīgi.

Gunvalds Larsons apjucis apstājās un paskatījās hronomctr'ā. Tas rādīja divpadsmit un desmit minūtes.

Arī Kolbergs acumirklī sasprindzināja savu uzmanību.

Vai viņš Jau visu laiku nebija to gaidījis?

XXI

Runājot par Eriksonu, — Melanders sacīja un atvirzīja papīru kaudzi, — jāatzīst, ka tas ir garš stāsts. Jūs jau droši vien to zināt — vismaz daļēji.

— Pieņemsim, ka mēs neko nezinām, sāc visu no gala, — Martins Beks ierosināja.

Melanders atslīga krēslā un sāka bāzt tabaku pīpē.

—        Ak tā, — viņš noteica. — Tātad stāstīt visu no sākuma. Oke Ēriksons dzimis Stokholmā tūkstoš deviņi simti trīsdesmit piektajā gadā. Viņš bija vienīgais bērns virpotāja ģimenē. Piecdesmit ceturtajā gadā viņš pabeidza reālskolu, gadu vēlāk pastrādāja nelietības un, kad bija mēģinājis pretoties, tika

Iesaukts armijā. Tai pašā laikā viņš kjuva par policista palīgu un iestājās futbolistu savienībā.

Melanders uzmanīgi aizsmēķēja un izpūta virs galda dūmu mākonīti. Rens sēdēja otrā pusē galdam un demonstratīvi ieklepojās it kā pārmezdams. Taču Melanders nepievērsa tam uzmanību un joprojām pūta dūmu mutuļus. Viņš turpināja:

—   Jā, tāds ir šī neinteresantā dzīves posma īss • kopsavilkums. Piecdesmit sestajā gadā Eriksons sāka strādāt par dežurējošo policistu Svētās Katrīnas rajonā. Par nākamo gadu man nav ko teikt, Eriksons bija necils, varētu pat sacīt — diezgan viduvējs policists: ne sevišķi labs, ne sevišķi slikts. Sūdzības par viņu neienāca, bet es arī nevaru atcerēties, ka viņš būtu ar kaut ko izcēlies.

—   Vai viņš visu laiku strādāja Svētās Katrīnas rajonā? — vaicāja Beks, -stāvēdams pie durvīm, vienu roku uzlicis uz arhīva skapja.

—   Nē, — Melanders atbildēja, — pirmo četru gadu laikā viņš darbojies trīs vai četros dažādos iecirkņos.

Melanders apklusa un sarauca pieri. Tad izņēma pīpi no mutes un ar čubuku pamāja uz Martina Beka pusi.

—   Stārp citu, es ņemu savus vārdus atpakaļ, — viņš sacīja. — Es teicu, ka viņš ne ar ko neizcēlās. Esmu kļūdījies, viņš bija lielisks šāvējs, vienmēr dabūja pirmās vietas sacensībās.

—  Jā, — Rens piebilda, — to pat es atceros. Viņš labi'šāva ar pistoli.

—   Viņš bija nepārspējams arī distances šaušanā, — Melanders sacīja. — Kad viņš labprātīgi iestājās komandējošā sastāva kursos, brīvlaiku viņš parasti pavadīja futbola savienības nometnē.

—       Tu teici, ka pirmajos gados viņš darbojies trīs vai četros iecirkņos, — Martins Beks sacīja. — Vai viņam iznāca strādāt arī Stiga Nīmana iecirknī?

—        Jā, kādu laiku iznāca. Sākat ar piecdesmit septītā gada rudeni, visu piecdesmit astoto gadu. Pēc tam Nīmans aizgāja strādāt uz citu iecirkni.

—        Vai tu nezini, kā Nīmans izturējās pret Eriksonu? Viņš taču bija diezgan rupjš pret tiem, kurus necieta.

—        Mums nav nekādu pierādījumu, ka Nīmans būtu izturējies pret Eriksonu sliktāk nekā pret pārējiem iesācējiem. Eriksona sūdzībās šis laika posms pieminēts vismazāk. Bet, zinot Nīmana metodes, ar kurām, kā viņš pats mēdza-izteikties, «no memines- dēliņiem taisīja vīriešus», viegli varam iedomāties, ka ari Okem IZriksonam tika sava daļa.

Runājot Melanders lielākoties pievērsās Martinam Bekām; tagad viņš paskatījās uz Renu, kurš sakņu- pis sēdēja apmeklētāju krēslā, šķita, ka viņš kuru katru mirkli aizsnaudīsies. Martins Beks, uztvēris Rena skatienu, sacīja:

—        Nenāktu par ļaunu iedzert tasīti kafijas; kā tev šķiet, Einar?

Rens izslējās un nomurmināja:

—   Jā, nebūtu slikti. Es tūlīt atnesīšu kafiju.

Viņš grīļodamies izgāja no istabas, un Martins

Beks, nopētījis viņu, nodomāja, ka laikam arī pats izskatās tikpat nožēlojams.

Kad Rens atgriezās ar kafiju un atkal ieslīga savā krēslā, Martins Beks palūdza:

—   Turpini, Frederik!

Melanders nolika pīpi un, domās iegrimis, sāka sūkt kafiju.

—   Tpū, — viņš sadusmojās, — tā nu gan nav garšīga!

Viņš pagrūda tālāk plastmasas, tasīti un atkal paņēma savu iemī|oto pīpi.

—   Tā, piecdesmit devītā gada sākumā Oke Eriksons apprecējās. Sieva bija piecus gadus jaunāka, vārdā Marija. Viņa bija somiete, bet daudzus gadus nodzīvojusi Zviedrijā un strādāja fotoateljē par asistenti. Viņa ne sevišķi labi runāja zviedriski, un šim apstāklim bija būtiska nozīme turpmākajos notikumos. Tā paša gada decembri viņiem piedzima bērns, Marija pameta darbu fotoateljē un kļuva par mājsaimnieci. Kad bērņs bija pusotra gada_ vecs, tātad sešdesmit pirmā gada vasarā, Marija Eriksone nomira apstākļos, ko jūs noteikti vēl atceraties.

Rens skumji pamāja. Kamēr Melanders ar Beku sarunājās, viņš centās vienīgi neiesnausties.

—   Nepiegriez tam vērību, — Martins Beks noteica, — turpini!

—   Tā, — Melanders sacīja, — varbūt tieši toreiz. Stigs Nīmans uzradās visā šajā notikumā. Un arī Haralds Hults, kurš tolaik bija komisāra pirmais palīgs Nīrnana iecirknī. Marija Eriksone nomira viņu iecirknī. Alkoholiķu kamerā naktī no divdesmit sestā uz divdesmit septīto jūniju, tūkstoš deviņi simti sešdesmit pirmajā gadā.

—   Vai Nīmans un Hults tonakt dežurēja? — Martins Beks jautāja.

—   Nīmans bija iecirknī, kad Mariju aizturēja, bet pēc tam aizgāja mājās, aiziešanas laiks precīzi nav noskaidrots. Hults tonakt dežurēja ārā, bet tas ir pilnīgi droši: viņš bija klāt tajā brīdi, kad atklājās, ka viņa ir mirusi.

Melanders, iztaisnojis saspraudi, sāka ar to kasīt no pīpes tabaku pelnu traukā.

—   Bija jau uzsākta izmeklēšana, un notikumu gaitu iespējams atsaukt atmiņā. Šķiet, ka noticis sekojošais. Divdesmit sestajā jūnijā Marija Eriksone kopā ar savu meitiņu bija aizbraukusi pie kādas draudzenes Vaksholmā. Fotogrāfs, pie kura viņa 2grāk strādājusi, bija lūdzis, lai viņa palīdz izpildīt pasūtījumu, kurš bijis jāveic divās nedēļās, tikmēr draudzene apņēmusies pieskatīt meitenīti. Vēlā pēcpusdienā Marija atgriezusies pilsētā, tovakar Okem Eriksonam bijis jāstrādā līdz septiņiem — un viņa steigusies nokļūt mājās pirmā. Jāņem vērā, ka Eriksons tolaik vairs nestrādāja Nīmana iecirknī.

Martins Beks stāvēja, atbalstījies pret arhīva skapi, un juta, ka nogurušas kājas. Tā kā abi krēsli bija aiz- •ņemti, viņš piegāja pie loga un apsēdās uz palodzes. Viņš pamāja Melanderam, lai turpina stāstījumu.

—   Marija Eriksone slimoja ar cukurslimību un pastāvīgi injicēja sev insulīnu. Par viņas slimību zināja tikai nedaudzi, bet draudzene no Vaksholmas par to neko nezināja. Marija Eriksone nekad neaizmirsa iešļircināt sev insulīnu, starp citu, šādu greznību viņā nemaz nevarēja atļauties, bet todien nezin kāpēc šļirci bija aizmirsusi mājās.

Abi — Martins Beks un Rens — tvēra katru Me- landera vārdu, it kā pamazām apsvērdami, ka tieši pa šo ceļu jāuzsāk izmeklēšanā.

—   Tūlīt pēc septiņiem vakarā divi policisti no Nīmana iecirkņa atraduši Mariju Eriksoni. Viņa sēdējusi uz sola un izskatījusies drausmīgi. Policisti mēģinājuši sarunāties ar viņu un pārliecinājušies, ka viņa ir vai nu apreibinājusies ar narkotiskām vielām, vai šausmīgi piedzērusies, tad aizvilkuši viņu līdz taksometram un aizveduši uz iecirkni. Nopratināšanā policisti atzinušies, ka, aizturot Mariju, mazliet tomēr šaubījušies, ko iesākt ar viņu, jo sieviete bijusi tuvu nesamaņai. Taksometra šoferis vēlāk stāstījis, ka viņa nomurminājusi dažus vārdus nesaprotamā valodā — droši vien somu, iespējams, ka policisti viņu mašīnā situši. Protams, abi to noliedz.

Melanders labu brīdi klusēja, visu savu uzmanību pievērsdams pīpei.

— Nu, ja ņemam vērā abu policistu pirmoreiz sniegtās liecības, Nīmans uzmetis acis Marijai un licis policistiem, lai tie pagaidām ievieto viņu alkoholiķu kamerā. Vēlāk Nīmans apgalvojis, ka vispār sievieti nav redzējis, bet turpmākajās nopratināšanās abi policisti apsvieda kažoku uz otru pusi un liecināja, ka Nīmans esot bijis ar kaut ko aizņemts, kad viņi ieveduši Mariju iecirknī. Viņiem pašiem esot bijis tūlīt jādodas pfojām, lai izpildītu kādu neatliekamu uzdevumu. Pēc apsardzes liecības, abi policisti paši esot ievietojuši Mariju kamerā. Vārdu sakot. cits uz citu noveļ vainu. Kamerā valdījis pilnīgs klusums, un apsardzes vīri nosprieduši, ka Marija guļ. Tātad gandrīz trīs stundas nav bijis iespējams dabūt mašīnu, kas aizvestu viņu uz kriminālnodaļu. Kad atnākusi naktsmaiņa un kamera atvērta, tikai tad policisti ieraudzījuši, ka viņa mirusi. Hults visu laiku bijis iecirknī, viņš mēģinājis izsaukt ātro palīdzību, bet nogādāt Mariju slimnīcā Hultam nav izdevies, jo viņa jau bija mirusi.

—   Kad viņa nomira? — Martins Beks jautāja.

— Izrādījās, ka viņa mirusi stundu pirms kameras atvēršanas.

Rens izslējās un sacīja:

—    Kad cilvēks slimo ar cukurslimību.,. man šķiet, ka šādiem slimniekiem jānēsā līdzi apliecība vai kartīte, kurā ierakstīts, ar ko viņi slimo…

—    Jā, protams, — Melanders piekrita, — arī Marijai Eriksonei somiņā bijusi tāda kartīte. Bet, kā tu droši vien zini, viņa nav pārmeklēta. Jo iecirknī nav bijusi neviena sieviete izmeklētāja, tātad pārmeklēt viņu varēja vienīgi kriininālnodaļā. Ja viņa, protams, būtu aizvesta uz turieni.

Martins Beks pamāja.

—    Vēlāk nopratināšanā Nīmans apgalvojis, ka neesot redzējis ne sievieti, ne somiņu un lai abi policisti un apsardze atbildot par visu notikušo. Cik man zināms, viņi tika cauri ar brīdinājumu.

—    Kā izturējās Oke Eriksons, uzzinājis par notikušo? — jautāja Martins Beks.

—    Viņš dabūja nervu satricinājumu un bija spiests uz pāris mēnešiem ņemt slimības- lapu. Protams, viņš kļuva pavisam apātisks. Kad viņa sieva nebija laikā pārnākusi mājās, viņš beigu beigās pamanījis, ka viņa aizmirsusi šļirci. Vispirms viņš apzvanījis visas slimnīcas, pēc tam iesēdies mašīnā un braucis meklēt sievu, tā ka pagāja diezgan ilgs laiks, iekams viņš uzzināja, ka viņa mirusi. Es gan neticu, ka viņi uzreiz izstāstīja visu patiesību, bet pamazām viņš pats tika par visu skaidrībā, jo septembrī nosūtīja pirmo sūdzību par Nīmanu irti Hultu. Bet tad izmeklēšana jau bija izbeigta.

Klusums valdīja Melandera kabinetā.

Melanders bija salicis rokas aiz pakauša *un skatījās griestos, Martins Beks bija atspiedies pret palodzi un šaubu pilns nogaidoši raudzījās uz Melan- deru, vienīgi Rens sēdēja krēslā.

Beidzot Martins Beks iesāka:

—        Kas notika ar Oki Eriksonu pēc sievas nāves? Es nedomāju par ārējām pārmaiņām, bet par viņa psihi. »

—        Es gan neesmu psihiatrs, — /vlelanders atbildēja, — un mums nav medicīniskā slēdziena par viņa veselības'stāvokli, jo, cik man zināms, viņš, atsākot darbu sešdesmit pirmā gada septembrī, pie ārsia nav griezies. Lai gan droši vien vajadzēja.

—   Bet vai viņš pārvērtās pēc šī notikuma?

—       Jā, — Melanders sacīja, — tas bija acīm redzami, viņš pilnīgi pārvērtās.

Melanders uzlika roku uz papīru kaudzes, ko Stremgrēns bija savācis no dažādām vietām.

—   Vai jūs visu to esat izskatījis? — viņš vaicāja.

Rens pakratīja galvu, un Martins Beks atbildēja:

—        Tikai dajēji. Tie var pagaidīt. Man šķiet, ka ar tavu pajīdzību mēs ātrāk tiksim pie skaidrības.

Martins gribēja viņam pateikt vēl kaut ko glaimojošu, taču atturējās, atcerējies, ka Mclanderam glaimi vienaldzīgi.

Melanders pamāja un ielika pīpi zobos.

— Okay! — viņš sacīja. — Kad Oke Eriksons atgriezās darbā, viņš bija noslēgts un kluss un, cik vien iespējams, turējās tālāk no visiem. Darbabiedri centās viņu uzmundrināt, bet veltīgi. Sākumā viņi iecietīgi izturējās pret Oki, viņi taču zināja visu un žēloja viņu, bet, tā kā viņš nekad nebilda ne vārda, vienīgi tik, cik nepieciešams darbā, un nekad neuzklausīja nevienu, tad beigu beigās visi sāka izvairīties no viņa, lai tikai nebūtu jāstrādā kopā ar Oki. Pirmajā laikā kolēģi patiešām izturējās saudzīgi pret viņu, cerēdami, ka viņš atkal kjūs tāds pats kā agrāk, kad lielās bēdas būs pārgājušas. Taču Oke kļuva arvien drūmāks, īdzīgāks, bozīgāks un pārspīlēti pedantisks darbā. Viņš sāka sūtīt vēstules, kurās bija sūdzības, draudi un apvainojumi, tā viņš turpināja vairākus gadus. Man šķiet — ikviens no mums saņēmis šādas vēstules.

—   Es neesmu saņēmis, — Rens iebilda.

— Varbūt tu personiski neesi saņēmis, bet droši vien viņa sacerējumus esi redzējis kriminālnodaļā.

—   Ja, esmu gan, — Rens piekrita.

—   Sākās ar to, ka viņš sūdzējās riksdaga pilnvarotajam par Nīrnana un Hulta pieļautajām kļūdām darbā. Par. viņiem viņš sūdzējās vairākkārt. Tad viņš sāka sūdzēties par itin visu un visiem — par nolaidību darbā, pat par Stokholmas borgmestaru[2]. par mani viņš sūdzējās un par tevi, Martin, arī, vai ne?

—   Jā, — Martins Beks teica, — ka es neesmu izpētījis apstākļus, kādos mirusi viņa sieva. Ir pagājis diezgan ilgs laiks, un būtībā es visu esmu aizmirsis.

—   Apmēram gadu pēc Marijas nāves viņš bija tik neiespējami izrīkojies savā iecirknī, ka komisārs to vien vēlējās kā dabūt viņu projām.

—   Vai tu atceries, kādu iemeslu viņš atrada? — Martins Beks jautāja.

—   Komisārs bija patīkams cilvēks un bieži vien uz Eriksona izdarībām skatījās caur pirkstiem. Bet ilgi tas tā nevarēja turpināties — pārējo kolēģu dēļ. Viņš sacīja, ka Eriksons krītot visiem uz nerviem, ka ar viņu grūti sadarboties un ka būtu labāk gan viņam, gan pārējiem, ja viņš pārietu uz citu iecirkni, kur viņam, iespējams, klātos daudz labāk. Aptuveni tā tas tika nopamatots. Un sešdesmit otrā gada vasarā Eriksons sāka strādāt citā iecirknī. Arī tur viņu sevišķi nemīlēja, un jaunais komisārs nevēlējās atbalstīt viņu, kā to bija darījis vecais. Darbabiedri sūdzējās par viņu, un Eriksons šad tad saņēma aizrādījumus.

—   Par ko? — Martins Beks jautāja. — Vai viņš bija rupji izturējies pret kādu?

—   Nē, nebūt ne. Viņš nekad nebija rupjš, drīzāk daudzi uzskatīja viņu par mīkstsirdīgu. Oke izturējās korekti pret visiem, ar ko viņam nācās saskarties. Nē, vaina laikam slēpās viņa nejēdzīgajā pedantismā. Oke varēja stundām ilgi ķēpāties ap kādu darbu, kam patiesībā vajadzēja ziedot ne vairāk kā piecpadsmit minūtes. Viņš iedziļinājās nenozīmīgās detaļās un dažreiz pat nodarbojās ar kaut ko citu, ko uzskatīja par svarīgāku, un nepildīja pavēles. Oke pārkāpa savas pilnvaras un iejaucās darbabiedriem uzticētajās lietās. Viņš kritizēja kolēģus un priekšniecību par nepadarītiem darbiem, un visās šajās sūdzībās un ziņojumos viņš rakstīja par to, cik slikti strādā policisti, sākot ar praktikantiem viņa paša iecirknī un beidzot ar policijas priekšnieku. Droši vien viņš sūdzējās ari par iekšlietu ministru. Tajā laikā viņš taču bija augstākais policijas priekšnieks.

—       Tad jau iznāk, ka viņš vienīgais kārtīgi strādājis, — Rens sacīja. — Varbūt viņš slimoja ar lieluma māniju?

—       Kā jau sacīju, es neesmu psihiatrs, — Melanders atbildēja. — Šķiet, ka sievas nāvē viņš vainoja ne tikai Nīmanu un viņa kompāniju, bet visu policiju.

Martins Beks atkal piegāja pie arhīva skapja un, uzlicis roku uz tā, ieņēma savu iemīļoto pozu.

—       Tātad tev liekas, ka viņš apvainoja visu policiju, kura pieļauj šādus gadījumus, — viņš teica.

Melanders pamāja un ievilka dūmu no dziestošās pīpes.

—       Jā, varētu gan domāt, ka viņš izdarīja šādus secinājumus.

—       Vai ir kaut kas zināms par viņa personisko dzīvi šajā laikposmā? —Martins Beks vaicāja.

—       Ne visai daudz. Viņš bija viens kā pirksts, un policiļā draugu viņam nebija. Futbolu viņš pameta pēc kazām. Bet cītīgi trenējās šaušanā, lai gan policijas sacensībās nepiedalījās.

—       Un personiskā dzīve? Viņam taču bija meita, kurai tagad… cik gadu viņai tagad varētu būt?

—   Viņai ir vienpadsmit gadu, — Refis sacīja.

—       Jā, — Melanders pievienojās. — Viņš viens pats audzināja meitu. Viņš dzīvoja tajā pašā dzīvoklī, kuru kopā ar sievu bija nopircis pēc kāzām.

Melanderam bērnu nebija, bet Rens un Martins Beks spēja iedomāties tās praktiskās dzīves grūtības, ar kurām sadūrās vientuļš tēvs, turklāt vēl policists.

—   Vai viņam nebija neviena, pie kā varētu atstāt

bērnu? — Rens neticīgi jautāja. — Piemēram, kad viņš aizgāja uz darbu.

Rena dēlam nesen palika septiņi gadi. Un šajos septiņos gados Rens bieži — it sevišķi atvaļinājumos un brīvdienās nevarēja vien nobrīnīties, kā viens bērns spēj piesaistīt divu pieaugušu cilvēku uzmanību.

—   Sākot ar sešdesmit ceturto gadu, kad meitiņa gāja bērnudārzā, Eriksona vecāki — jo tie bija dzīvi — pieņēma meitiņu pie sevis, kad Oke dežurēja vakaros vai naktīs.

—  Ak tā, — Rens noteica. — Ar sešdesmit ceturto gadu?

—   Par viņa turpmāko likteni mēs neko nezinām, — Martins Beks sacīja un jautājoši pavērās Melanderā.

—   Nezinām gan! Melanders piekrita. — Tā paša gada augustā viņu atlaida no darba. Neviens par viņu neskuma. Tie, kuri strādāja kopā ar viņu, gribēja pēc iespējas ātrāk tikt no viņa vaļā. Sādu vai tādu iemeslu dēļ.

—   Vai nav zināms, kur viņš iekārtojās darbā pēc tam? — Martins Beks jautāja.

—   Tā paša gada oktobrī viņš mēģināja iekārtoties par nakts dežurantu, bet es nezinu, vai tas viņam izdevās. Un tad viņš pagaisa no mūsu redzes loka.

—< Viņu atlaida? — Rens vaicāja. — Un tikai tāpēc, ka mērs bija pilns?

—    Ko tu ar to domā?

—   Vai viņš bija saņēmis daudzus aizrādījumus vai ari izdarījis kaut ko pavisam sliktu?

—   Protams, mērs jau ari bija pilns, bet īstais iemesls bija disciplīnas pārkāpums. Piektdien, septītā augusta pēcpusdienā, Oke Eriksons dežurēja pie Amerikas vēstniecības. Tieši sešdesmit ceturtajā gadā sākās masu demonstrācijas pret karu Vjetnamā. Līdz tam laikam pie vēstniecības, kā jūs atceraties, parasti postenī stāvēja viens policists. Tas nebija sevišķi aizraujošs darb3 — staigāt šurp un turp.

—   Bet toreiz vēl nebija aizliegts žonglēt ar steku, — Martins Beks sacīja.

—   Es atcerējos kādu puisi, — Rens iesāka, — tas bija apbrīnojami veikls. Bijis Eriksons tikpat veikls, viņš būtu varējis dabūt darbu cirkā.

Melanders uzmeta Rēnam gurdu skatienu. Tad pavērās pulkstenī.

—   Es apsolīju Sāgai, ka ieradīšos uz lenču, — viņš sacīja. — Ja es turpināšu …

—   Piedod, man iešāvās prātā tas puisis, — Rens aizvainots nomurmināja. — Stāsti tālāk!

—   Kā jau teicu, Eriksonam vajadzējis dežurēt pie vēstniecības, bet viņš gluži vienkārši atmetis visam ar roku. Viņš Ieradies vēstniecībā, nomainījis dežurantu un tad aizgājis projām. Lieta tā, ka pirms kādas nedējas viņš esot saņēmis trauksmes signālu no Fredrikhovas ielas, kur mājas pagrabā atrasts durvju sarga līķis. Durvju sargs katlu telpā pārmetis striķi pār cauruli pie griestiem un pakāries, un nebija iemesla šaubām, ka tā ir pašnāvība. Vienā no slēgtajiem pagraba nodalījumiem atrada kinokameras, radiouztvērējus, televizorus, mēbeles, paklājus, gleznas — ārkārtīgi daudz pēdējo gadu laikā sazagtu mantu. Izrādījies, ka durvju sargs glabājis zagtās mantas, bet pēc pāris dienām izdevies notvert arī pašus zagļus, kuri viņa pagrabu izmantojuši par slēptuvi. Eriksonam vajadzējis tikai saņemt trauksmes signālu, tad kopā ar pārējiem kolēģiem aplenkt nozieguma vietu un izklīdināt cilvēkus, pēc tam atlicis vienīgi ziņot par pašnāvību. Bet Eriksons ieņēmis galvā, ka šajā izmeklēšanā pieļautas paviršības. Cik es atceros, viņš, pirmkārt, uzskatījis, ka durvju sargs pats nav pakāries, otrkārt, viņš cerējis notvert pārējos bandas dalībniekus. Pēc tam viņš nevis atgriezies pie vēstniecības savā postenī, kuru viņš vispār nedrīkstējis atstāt, bet visu pēcpusdienu pavadījis Fredrikhovas ielā, lai iztaujātu mājas iedzīvotājus un izpētītu apkārtni. Atgadījies tas parastā dienā, iespējams, neviens pat nebūtu ievērojis, ka viņš nepilda savu dienesta uzdevumu, bet, kā par nelaimi, tieši tajā priekšpusdienā pie vēstniecības notikusi viena no pirmajām lielākajām demonstrācijām. Pirms divām dienām, piektajā augustā, Amerikas Savienotās Valstis bija iebrukušas Ziemeļvjet- namā un nometušas bumbas gar visu piekrasti, un, lūk, daži simti cilvēku esot sapulcējušies, lai protestētu pret amerikāņu agresiju. Tā kā tas viss nācis negaidīti, tad vēstniecības apsardze tikusi pārsteigta, turklāt mūsu draugs Eriksons arī neesot bijis savā postenī, un pagājis diezgan ilgs laiks, kamēr ieradusies policijas vienība. Demonstranti gan bijuši miermīlīgi noskaņoti — saukuši lozungus, turējuši plakātus, kamēr grupa cilvēku iegājusi vēstniecībā, lai nodotu vēstniekam protesta vēstuli. Bet, kā jūs jau zināt, tolaik policisti vēl nebija pieraduši pie demonstrācijām un rīkojās tā, it kā apspiestu nekārtības ielās, un tādējādi izraisījies pamatīgs slaktiņš. Neskaitāmus cilvēkus arestēja, no tiem daudzus diezgan smagi piekāva. Visu vainu uzvēla Okem Eriksonam un, ta kā viņš bija Izdarījis nopietnu disciplīnas pārkāpumu, viņam nekavējoties uzteica darbu — un dažas dienas vēlāk oficiāli atlaida. Tagad atvadīsimies no Okes Eriksona.

Melanders piecēlās.

—        Atvadīsimies arī no Frederika Mclandera, — viņš sacīja. — Lenču es nevēlos nokavēt. Nebūšu sevišķi iepriecināts, ja jūs šodien meklēsiet mani, bet vismaz zināsiet, kur es atrodos.

Viņš ielika kabatā savu tabakmaku un pīpi un uzvilka formas svārkus. Martins Beks apsēdās viņa krēslā.

—       Vai jums patiešām liekas, ka Eriksons nodūris Nīmanu? — Melanders, durvīs stāvēdams, jautāja.

Rens paraustīja plecus, bet Martins Beks klusēja.

—        Man šķiet — tas izklausās neticami, — Melanders sacīja. — Tādā gadījumā viņš to būtu izdarījis tūlīt pēc sievas nāves. Desmit gados atriebības kārei un naida jūtām vajadzēja pierimt. Jūs esat uz nepareiza ceļa. Un tomēr — lai jums veicas! Visu labu!

Viņš aizgāja.

Rens, paskatījies uz Martinu Beku, teica:

—   Jā, viņam laikam gan taisnība.

Martins Beks nebilda ne vārda un uz labu laimi šķirstīja papīrus, kas atradās uz galda.

—       Es domāju par to, ko stāstīja Melanders. Par Eriksona vecākiem. Viņi varbūt dzīvo turpat, kur pirms desmit gadiem.

Viņš sāka rosīgāk šķirstīt papīrus. Rens klusēja, vienīgi bez mazākās sajūsmas paskatījās uz Martinu Beku. Beidzot Martins Beks atrada meklēto.

—       Seit ir adrese. Vecās Sēderteljes ielā, Sēgeltorpā.

Policijas rīcībā bija melns krislers ar baltiem spārniem un diviem ziliem starmešiem uz jumta. Un, it kā ar to nepietiktu, uz tā lieliem un skaidri salasāmiem baltiem burtiem četras reizes bija uzrakstīts vārds «POLICIJA» — uz motora vāka, uz bagāžnieka durvīm un uz sāndurvīm.

Lai gan mašīna bija iereģistrēta ar «B» numuru, tā ar milzīgu ātrumu brāzās pār Stokholmas robežu. Tā turpināja ceļu, traukdamās Upsalas ielas virzienā un acīmredzot arvien attālinādamās no Sol- nas policijas iecirkņa.

Dežūrmašīna bija jauna, apgādāta ar tehniku, atbilstošu mūslaiku augstākajām prasībām, bet nekādi tehnikas smalkumi nebija manāmi tās ekipāžā, kurā bija policisti Kārlis Kristiansons un Kurts Kvants un divi gara auguma skolnieki, kuriem, gandrīz divpadsmit gadu strādājot dežūrpatruļā, bija atgadījušās dažas veiksmīgas un milzumdaudz neveiksmīgu operāciju.

Un arī tagad šķita, ka viņi traucas pretī kārtējām nepatikšanām.

Pirms četrām minūtēm Kristiansons uzskatīja par nepieciešamu arestēt Dibenu. So lēmumu nevarēja izskaidrot ņe ar pārspīlētu centību, ne arī ar neveiksmi. Tieši otrādi, tā iemesls bija neparasti atklāta un nekaunīga provokācija.

Sākās ar to, ka Kvants nobremzēja mašīnu pie avīžu kioska, kas atradās iepretī Māgas galapunktam, un apstājās. Tad viņš izņēma savu kabatas portfeli un aizdeva Kristiansonam desmitnieku, pēc tam Kristiansons izkāpa no mašīnas.

Kristiansons vienmēr bija bez graša kabatā, jo visu savu naudu iztērēja futbola totalizatorā. Tikai divi cilvēki zināja par šo viņa nevaldāmo aizraušanos. Viens bija Kvants, jo divi vīrieši dežūrmašīnā ir augstākā mērā savstarpēji saistīti un spēj glabāt tikai dienesta noslēpumus. Otra bija Kristiansona sieva, vārdā Cerstine, kura arī bija aizrāvusies ar šo pašu netikumu. Patiesību sakot, viņi upurēja šai spēlei pat intīmo dzīvi, jo gandrīz visu brīvo laiku veltīja kartīšu aizpildīšanai un nedzirdēti sarežģītas sistēmas izstrādāšanai, kuras pamatā bija precīzu aprēķinu kombinācija un nejaušu skaitļu salikums, turklāt skaitļus noteica viņu nepilngadīgie bērni, metot šim nolūkam īpaši izgatavotus spēļu kauliņus.

Kioskā Kristiansons iegādājās «Sportu», pāris citu avīžu un krējuma konfekšu turziņu Kvantam. Ar labo roku viņš iebāza kabatā naudas atlikumu. Kreisajā rokā viņš turēja avīzes un ceļā uz mašīnu pārlaida acis «Visu Tiesību» pirmajai lappusei. Kristiansona uzmanība bija pilnīgi pievērsta jautājumam, kā viņa iecienītā komanda «Millvvall» nospēlēs ar «•Portsmouih» pretinieka laukumā, kad atskanēja kāda glaimīga balss:

— Komisāra kungs, jūs aizmirsāt šo…

Kristiansons juta — kāds pieskaras viņa piedurknei. Viņš neapzināti izvilka labo roku no kabatas, un viņa pirksti piedūrās kaut kādam priekšmetam, aukstam un gludam. Viņš nodrebēja, pacēla acis un, sev par pārsteigumu, ieraudzīja Dibenu.

Tad Viņš uzmeta skatienu priekšmetam, kas atradās viņam rokā.

Kārlis Kristiansons stāvēja ļaužu pārpilnā laukumā un veica savus dienesta pienākumus, ģērbies formas tērpā ar varaspožām pogām un tikpat spožu pistoli un steku baltā apvalkā, kas piestiprināts pie portupejas. Rokā viņš turēja konservētu cūkas kāju.

— Kāds kungs, tāda alga! Ceru, ka noderēs. Un, ja ne, vari to iesviest atejā! — Dibens kliedza pilnā rīklē un sāka nevaldāmi smieties.

Dibens bija blandoņa, diedelētājs un spekulants. Ne velti viņš bija dabūjis tādu iesauku —1 tieši šī viņa ķermeņa daja īpaši izcēlās, bet galva, rokas un kājas šķita nenozīmīgi piekarekļi. Viņš bija metru piecdesmit centimetru garš, tātad par trīsdesmit centimetriem mazāks nekā Kristiansons un Kvants.

Ne jau šīs ķermeņa proporcijas darīja viņu pretīgu, bet apģērbs.

Dibenam mugurā bija divi mēteļi, kas sniedzās līdz zemei, trīs jakas, četri pāri bikšu un piecas vestes. Viņa apģērbam bija vismaz piecdesmit kabatas, turklāt viņš izcēlās ar to, ka pastāvīgi nēsāja sev līdzi lielu naudas summu, vienmēr tēvzemes valūtā, un nekad viņam nebija vērtīgākas monētas par desmit ērām.

Precīzi sarēķinot, Kristiansons un Kvants bija aizturējuši Dibenu jau vienpadsmit reižu, bet tikai divreiz viņiem bija izdevies nogādāt viņu iecirknī. Un tas notika pirmajās divās reizēs un arī tad tikai aiz pārpratuma un pieredzes trūkuma.

Pirmo reizi aizturot, viņa četrdesmit trīs kabatās atrada tūkstoš divi simti trīsdesmit monētas vienas ēras vērtībā, divi tūkstoši septiņi simti astoņdesmit monētas divu ēru vērtībā un divi tūkstoši trīsdesmit septiņas monētas piecu ēru vērtībā un vienu desmit ēru monētu. Kratīšana un naudas skaitīšana bija aizņēmusi trīs stundas un divdesmit minūtes, un tiesa, kas pēc tam sekoja, nešaubīgi bija piespriedusi viņam vai nu desmit dienas ieslodzījuma, vai vienu kronu soda naudas — par varasvīru apvainošanu, bet cūkas šņukuru, ko vainīgais bija piekāris pie dežūrmašīnas radiatora, konfiscēja par labu kronim, un Kristiansonātn un Kvantam vajadzēja iet par lieciniekiem, turklāt vēl savā brīvajā laikā.

Otru reizi aizturot, viņam vairs neveicās tik labi. Toreiz Dibens savās sešdesmit divās kabatās bija savācis trīs simti divdesmit kronas un deviņdesmit trīs ēras. Kratīšana un naudas skaitīšana bija ilgusi veselas septiņas stundas, turklāt viņu bija attaisnojis nejēga tiesnesis, kurš nebija sapratis Skones lamu vārdus un tāpēc neko aizvainojošu netika saklausījis vārdos: cūkcepure, kuņas kāja, aklā muša, ļumba. Kad Kvantam pēc lielām pūlēm beidzot bija izdevies apjēgt, kas īstenībā ir mēslu mašīna (īpašs transporta līdzeklis mēslu pārvadāšanai), tad viens no tiesas locekļiem ar skābu sejas izteiksmi pavēstījis: apsūdzētājs šoreiz ir Kristiansons, nevis policijas dežūrmašīna, un tiesa vispār apšauba, vai plimuts — pat ar četrām durvīm — var uzskatīt sevi par apvainotu, vēl jo vairāk tāpēc, ka ir tiesīgs, ka to salīdzina ar jebkuru citu mašīnu.

Dibens, tāpat kā Kristiansons un Kvants, bija cēlies no Sēdersletes un prata likt lietā savu vārdu krājumu.

Kad Kvants vSl nosauca apsūdzēto par Dibenu, nevis par Kārli Frederiku Gustavu Oskaru Jensonu- Ceku, prāva bija bezcerīgi zaudēta. Tiesnesis pasludināja apsūdzību par nepamatotu un ieteica Kvantam, lai tas kā liecinieks tiesas prāvās vairs

nekad nelieto divdomīgus un reti sastopamus dia- lektismus.

Un tagad atkal viss sākās.

Kristiansons slepus pavērās visapkārt un ieraudzīja vienīgi tukšus, ziņkārības pārņemtus slaistus, kuri priecājās par šo bezmaksas izrādi.

Lai situāciju vēl vairāk sarežģītu, Dibens izvilka no kādas savas iekškabatas vēl vienu cūkas kāju un iekliedzās:

—        Tieši no kautuves, tieši no kautuves! Nelaiķes pēdējā vēlēšanās — kaut šī kājiņa nokļūtu pie tādas pašas cūkas, no kādas viņa pati nākusi! Un kaut jūs abas atkal drīzāk satiktos cūku bēdu ielejā — pašā lielākajā elles katlā!

Kristiansona raižpilnās zilās acis sameklēja Kvantu, taču tas bija pagriezis muguru, tādējādi uzsvērdams, ka šī scēna uz viņu ne mazākā mērā neattiecas.

—        Komisāram itin labi piestāv šī kājiņa, — Dibens ņirgājās. — Kā rokai cimds. Tomēr no šīs ķezas mēs tūlīt izkulsimies. >

Un viņa otra roka nozuda kabatā.

Tagad visapkārt bija redzamas apmierinātas sejas un kāds tips, kura personibu vēlāk neizdevās noskaidrot, aizslēpies aiz citu mugurām, skaļi bļāva:

—   Tas ir lieliski! Tā tiem nejēgām vajag!

Kristiansona klusēšana bija izvedusi no pacietības Dibenu, un pēkšņi viņš skaļi iebrēcās:

—   Muļķadesa! Cūkcepure! Putrasbārda!

Pūlī izcēlās dīvains troksnis.

Kristiansons pastiepa roku, kurā turēja cūkas kāju, lai satvertu pretinieku. Reizē apsvērdams atkāpšanās iespējas, Kristiansons iztēlojās, kā tūkstošiem vara monētu šķind Dibena apslēptajās kabatās.

—   Viņš grib manī iecirst savus nagus! — Dibens spiedza ar labi nospēlēta ārprātu. — Manī, nabaga nelaimīgā invalīdā. Tas nelietis pace| roku pret godīgu tirgotāju tikai tāpēc, ka es viņam izrādīju parastu cilvēcisku laipnību. Laid mani vajā, tu ķēmī- gais maitasgabal!

Izšķirošā brīdī cūkas kāja neļāva Kristiansonam brīvi kustēties, viņš tā kā tā nebūtu varējis lietot spēka paņēmienus pēc visiem priekšrakstiem, taču Dibens, atvēris policijas mašīnas durvis un iegāzies pakaļējā sēdeklī, aizsteidzās priekšā Kristiansonam, kurš nebija paspējis nokļūt savā ērtajā, ne visai drošajā paslēptuvē.

Kvants, nepagriezis galvu, sacīja:

—   Kā tu varēji būt tik sasodīti stulbs, Kalle! Sapīties ar Dibenul Esi nu gan tu iekritis!

Kvants iedarbināja motoru.

—   Ak dievs! — Kristiansons ne visai sakarīgi izsaucās.

—   Uz kurieni jābrauc? — Kvants noskaities jautāja.

—   Uz Solnas ielu deviņdesmit astoņi, — aizturētais priecīgi paziņoja.

Dibens nekādā ziņā nebija muļķis. Viņš gribēja, lai viņu ar mašīnu aizved līdz iecirknim. Ar slikti slēptu sajūsmu viņš gaidīja, kad beidzot sāks pārbaudīt viņa ienākumus.

—   Mēs savā rajonā no viņa vaļā netiksim, — Kvants sacīja. — Pārāk riskanti.

—   Vediet mani uz iecirkni! — Dibens pieprasīja. — Paziņojiet pa rāciju, ka mēs drīz būsim klāt, lai

uzliek ūdeni vārīt. Es labprāt iedzeršu kafiju, kamēr jūs skaitīsiet naudu.

Viņš demonstratīvi nopurinājās.

Un tas nu bija kā naglai uz galvas. Tūlīt viņa apģērba neskaitāmajās paslēptuvēs iešķindējās un ieklinkstējās milzumdaudz vara monētu.

Dibena naudu vajadzēja atrast un saskaitīt tam vai tiem policistiem, kuri aiz savas muļķības bija aizturējuši viņu, tas gan nekur nebija rakstīts, bet visi tā darīja.

—       Paprasi viņam, uz kurieni viņš grib braukt, — Kvants teica.

—       Tu taču pats viņam jau paprasīji, — Kristiansons atcirta.

—        Ne- jau es viņu aizturēju, — Kvants iebilda. — Es viņu ieraudzīju tikai tad, kad viņš iekāpa mašīnā.

Viena no Kvanta īpatnībām bija neko neredzēt un neko nedzirdēt.

Kristiansons zināja tikai vienu paņēmienu, kā iedarboties uz Dibena cilvēciskajām vājībām. Viņš pašķindināja sīknaudu kabatā.

—   Cik naudas tev ir? — Dibens alkatīgi iejautājās.

Kristiansons izvilka no kabatas visu atlikumu, ko

bija saņēmis, izmainot desmitnieku, kā skaitīdams pārlaida tam skatienu un sacīja:

—   Vismaz seši un piecdesmit.

—   Tas taču ir kukulis! — aizturētais protestēja.

Ne Kristiansonam, ne Kvantam nebija dziļu zināšanu par stingrajiem likumdošanas pantiem. Ja Dibens būtu piedāvājis viņiem naudu, to varētu uzskatīt par mēģinājumu uzpirkt policistu. Bet tagad viss iznāca pavisam otrādi.

—   Starp citu, seši piecdesmit man nepietiek. Man vajag priekš deserta pudeles.

Kvants izņēma kabatas portfeli un izvilka vēl vienu desmitnieku. Dibens tūlit paķēra to.

—   Aizvediet mani uz kādu bufeti! — viņš pieprasīja.

—   Tikai ne šeit, Solnā, — Kvants atbildēja. — Mēs nevaram riskēt un tīšuprāt bāzt galvu cilpā.

—   Nu, tad līdz Sigtunas ielai. Tur mani visi pazīst, un Vāsas parkā, augšā pie vīriešu tualetes, man ir pazīstama padauza.

—   Mēs nevaram viņu laist ārā tieši pie pašas bufetes, — Kristiansons dusmīgi noteica.

Viņi pabrauca garām pastam un «Alvas krūzītei» un tālāk pa Dālas ielu devās dienvidu virzienā.

—   Es iegriezīšu mašīnu parkā, — Kvants sacīja. — Pabrauksim vēl mazliet un izlaidīsim viņu ārā.

—   Bet jūs neesat samaksājuši par cūkas kājiņām, — Dibens aizrādīja.

Policisti ncsita viņam. Viņu fiziskais pārākums • bija acīmredzams, bez tam viņi nemēdza sist cilvēkiem, vismaz bez vajadzības ne.

Turklāt neviens no viņiem nebija uzcītīgs policists. Kvants ziņoja priekšniecībai gandrīz par visu, ko spēja ieraudzīt vai sadzirdēt, bet viņš ieraudzīja un sadzirdēja pārsteidzoši maz. Turpretī Kristiansons bija izcils sliņķis, kurš labprāt neieraudzīja neko tādu, kas kaut kādā veidā varētu sarežģīt dzīvi un radīt papildu grūtības darbā.

Kvants iegrieza mašīnu parkā gandrīz pie īstmena institūta. Parkā kokiem lapu nebija, tie stāvēja kaili un skumji. Kvants nobremzēja mašīnu tieši pie ieejas un sacīja:

— Kāp šeit ārā, Kalle! Es pabraukšu mazliet tālāk un izmetīšu viņu no mašīnas pēc iespējas neuz- krītošāk. Ja tu pamani kādu, kas varētu mūs iztraucēt, pasvilp kā parasti.

Mašīnā, kā arvien, oda pēc sviedriem un veciem vēmekļiem, bet visas smakas pārmāca urīna dvaka un nekopta ķermeņa izgarojumi, kas nāca no aizturētā.

Kristiansons pamāja un izkāpa no mašīnas. Avīzes viņš atstāja uz pakaļējā sēdekļa, bet labajā rokā vēl arvien turēja cūkas kāju.

Mašīna nozuda Kristiansonam aiz muguras. Izgājis uz ielas, viņš pirmajā brīdī neko aizdomīgu nepamanīja. Viņš nejuta parasto flegmātisko noskaņojumu un nepacietīgi gaidīja Kvantu ar mašīnu, lai varētu pēc iespējas ātrāk atgriezties savā iecirknī — klusumā un drošībā. Viņam laikam vajadzēs noklausīties Kvanta žēlabas par sievas frigiditāti un samierināties ar viņa dzēlībām. Bet viņš jau bija pieradis pie tā. Viņš pats uzskatīja, ka viņa sieva ir laba — īpaši tālab, ka piedalījās derībās, un tāpēc viņš reti runāja par viņu.

Kvants nezin kāpēc kavējās. Iespējams, viņš negribēja riskēt, ka viņu kāds ierauga, vai arī Dibens vēl būs pieprasījis naudu.

Istmena institūta galvenās ieejas priekšā bija atklāts laukums, kura vidū slējās apaļa akmens strūklaka vai kaut kas tamlīdzīgs. Otrā laukuma pusē stāvēja melns folksvāgens, novietots pretēji visiem satiksmes noteikumiem, tā ka pat visnevērīgākais policists nevarētu tam vienaldzīgi paiet garām.

Kristiansons vēl nebija īsti izlēmis, ko darīt, taču nojauta, ka gaidīšana ieilgst, un sāka staigāt apkārt apaļajam baseinam. Tādējādi viņš vismaz varēs labāk apskatīt mašīnu, kuras īpašnieks acīmredzot iedomājies, ka viņam atļauts nolikt mašīnu kā nezin kādam kungam tieši pašā Zviedrijas galvaspilsētas sirdī. Turklāt mašīnas apskate jau nekādu pienākumu neuzliek.

Baseina diametrs bija apmēram četri metri, un, kad Kristiansons bija apgājis tam apkārt, viņam šķita, ka laukuma otrā pusē ēkas augšējā stāva logā viņš ieraudzījis saules stara atspīdumu.

Pēc kādas sekundes daļas viņš izdzirdēja īsu, caururbjošu troksni, un tajā pašā acumirklī viņa labo celi it kā skāra āmura sitiens. Likās — kāja kļuvusi nejūtīga. Viņš sagrīļojās un atmuguriski pārkrita pāri strūklakas akmens apmalei, baseina dibens šajā gadalaikā bija klāts egļu zariem un pussapuvušām lapām, tajā mētājās visādi atkritumi.

Viņš gulēja uz muguras un dzirdēja pat savu skaļo kliedzienu.

Viņam šķita, ka atbalsojas vēl daži šāvieni, bet tie acīmredzot uz viņu neattiecās.

Viņš arvien vēl labajā rokā turēja cūkas kāju, un tā arī viņam nebija izdevies atrast sakarību starp šautenes stobra atspīdumu, šāviena troksni un lodi, kas bija caururbusi kaulu tieši zem labā ceļgala.

XXIV

Gunvalds Larsons vēl joprojām skatījās uz hronometra sekunžu rādītāju, kad izdzirdēja otro šāvienu. Un tūlīt atskanēja vēl vismaz četri šāvieni. Viņa pulkstenis, tāpat kā gandrīz visi pulksteņi

valstī, rādīja vietējo laiku, citiem vārdiem sakot, to, kāds ir piecpadsmit grādus uz austrumiem, vai vienu stundu mazāk par Griničas laiku, un, tā kā viņa pulkstenis bija labā kārtībā un gada laikā nepasteidzās ne par vienu sekundi, tad viņa laikrādi varēja uzskatīt par precīzu.

Pirmais šāviens atskanēja tieši divpadsmitos un desmit minūtēs. Un pārējie četri, iespējams, pat pieci tika izdarīti divu sekunžu laikā, tas ir, starp ceturto un septīto sekundi, skaitot no pirmā šāviena, kurš tātad tika izdarīts divpadsmitos un desmit minūtēs.'

Nākamajās divās minūtēs Gunvalds Larsons un Kolbergs, nekļūdīga instinkta vadīti, rīkojās saskaņoti — viņi nemaldīgi noteica braukšanas virzienu un attālumu..

Tad viņi metās uz tuvāko automašīnu — tā bija Gunvalda Larsona sarkanā sporta mašīna.

Gunvalds Larsons ieslēdza aizdedzi, mašīna izrāvās uz priekšu un sāka traukties nevis pa to ceļu, pa kuru bija atbraukusi, — apkārt galvenajam korpusam, bet garām vecajai apkures mājai, tālāk pa šauru, līkumotu ielu uz Dālas ielas pusi, starp slim-, nīcas dzemdību nodaļu un Tstmena institūtu. Tad nogriezās par simt astoņdesmit grādiem pa kreisi uz bruģēta laukuma institūta priekšā, nobremzēja pie krustojuma tā, ka mašīna nosvērās uz sāniem un apstājas gandrīz starp strūklaku un platajām institūta ieejas kāpnēm.

Gunvalds Larsons un Kolbergs vēl nebija atvēruši durvis un izkāpuši no automašīnas, kad abi ieraudzīja policistu formas tērpā guļam uz muguras egļu zariem klātajā baseinā. Viņi pamanīja, ka viņš ir ievainots, tomēr dzīvs un ka tuvumā atrodas vēl daži

cilvēki. No tiem trīs gulēja uz zemes vai nu ievainoti, vai miruši vai ari aizsargājās no nākamajiem šāvieniem, bet pārējie stāvēja nekustīgi — droši vien tajās pašās vietās, kur viņus bija pārsteiguši pirmie šāvieni. Vāsas parka iebraucamā ceļā tieši tobrīd apstājās dežūrmašīna, ko vadīja policists, kas, mašīnai vēl kustoties, jau vēra vaļā kreisās puses priekšējās durvis.

Viņi izkāpa reizē: Gunvalds Larsons pa kreisās puses durvīm, Kolbergs — pa labās puses durvīm.

Gunvalds Larsons nedzirdēja nākamo šāvienu, bet juta, ka viņa ķīniešu ādas cepure nokrīt uz kāpnēm, un šķita — pa matu saknēm no labajiem deniņiem līdz kaut kādam punktam virs auss it kā novilktu ar nokaitētu krāsns kruķi. Viņš pat nepaspēja izslie- ties — galva noslīga uz sāniem, viņš izdzirdēja vēl vienu šāvienu un asu, skaudru lodes spindzoņu, sausu knikšķi, svilpjošu rikošetu un tad, ar diviem lieliem lēcieniem sasniedzis institūta kāpņu astoto pakāpienu, piespiedās pie mūra sienas kreisā stūra ieejas, kuru sadalīja trijās daļās piloni. Viņš pielika roku pie vaiga — tā kļuva asiņaina. Lode bija ievainojusi galvas ādu. Ievainojums stipri asiņoja, un ševro ādas jaka bija pagalam. Neglābjami.

Kolbergs reaģēja tikpat zibenīgi kā Gunvalds Larsons. Viņš ielīda atpakaļ mašīnā un veikli pārmetās pāri atzveltnei un apsēdās uz pakaļējā sēdekļa. Tūlīt divas lodes izurbās cauri mašīnas jumtam un trāpīja priekšējā sēdekļa polsterējumā. No savas vietas viņš varēja redzēt Gunvaldu Larsonu, kurš stāvēja pie institūta ieejas, cieši piespiedies pie sienas kreisajā pusē, un acīmredzot bija ievainots. Viņš saprata, ka nekavējoties jākāpj ārā no mašīnas un jā

dodas augšā pa kāpnēm, un tāpēc gandrīz vai neapzināti atsita ar kāju labās puses priekšējās durvis, pats izlēkdams pa kreisās puses pakaļējām durvīm. Atskanēja trīs šāvieni, visi trāpīja mašīnas labajā pusē, bet Kolbergs jau bija nokļuvis kreisajā pusē un, pietvēries pie tuvākās no četrām dzelzs margu caurulēm, pārlēcis pāri astoņiem kāpņu pakāpieniem, pat nepieskardamies tiem, un ar galvu un labo plecu uzgrūdies Gunvalda Larsona pakrūtei.

Tad viņš dziļi ievilka elpu, izstiepās un sastinga, piekļāvies pie sienas blakus Gunvaldam Larsonam, kurš kaut ko dīvaini murmināja, iespējams, no pārsteiguma vai ari gaisa trūkuma.

Dažas sekundes — varbūt piecas vai desmit — nekas nenotika. Acīmredzot tas bija klusums pirms vētras.

Ievainotais policists vēl arvien gulēja baseinā, un viņa kolēģis, turēdams pistoli labajā rokā, stāvēja pie dežūrmašīnas un apjucis skatījās apkārt. Droši vien viņš nebija pamanījis Kolbergu un Gunvaldu t Larsonu un nesaprata, kas notiek. Tomēr savu ievainoto biedru, kas gulēja no viņa astoņu metru attālumā, viņš redzēja un, sažņaudzis rokā pistoli, devās pie viņa tikpat apmulsis.

—   Kāda velna pēc tie abi muļķi šeit atrodas, — Gunvalds Larsons nomurdēja.

Bet sekundi vēlāk viņš iebļāvās:

—   Kvanti Apstājies! Sauj!

«Interesanti, no kurienes,» Kolbergs tūlīt nodomāja.

Bet šāviens patiešam neatskanēja.

Gunvalds Larsons, liekas, arī bija to ievērojis, jo vairs neteica ne vārda. Un acumirkli nekas nenotika, vienīgi gaišmatainais policists nodrebēja un, uzmetis mirkli ieejas durvīm, turpināja savu gājienu. Acīmredzot abus vīriešus ieejas durvju ēnā viņš nebija pamanījis.

Sarkans divstāvīgs autobuss aizbrauca pa Dālas ielu dienvidu virzienā. Kāds histēriski kliedza pēc palīdzības.

Policists bija piegājis pie baseina, ar vienu ceļ- galu nometies uz tā malas un noliecies pār ievainoto. Akmens apmales iekšpusē atradās pakāpiens — acīmredzot tas bija domāts bērniem, kuri vasarās te sēž un ar kājām plunčājas ūdenī. Kad policists nolika savu pistoli uz pakāpiena, lai atbrīvotu rokas, ādas jaka iemirdzējās saulē. Tagad viņš bija pagriezis savu plato muguru pret debesīm un divas lodes caururba to viena pēc otras, pirmā trāpīja pakausī, otrā — starp lāpstiņām.

Kurts Kvants nokrita uz mutes — taisni pār savu kolēģi. Viņš neizdvesa ne skaņas. Kristiansons ieraudzīja pirmās lodes izejas atveri — tieši starp ādam- ābolu un apkakli. Pēc tam, sajutis Kvanta ķermeņa svaru, viņš no asiņu zuduma, sāpēm un bailēm zaudēja samaņu. Patiesībā viņi gulēja krusteniski viens pār otru uz egļu zariem, viens bez samaņas, bet otrs — miris.

— Nejēgas! — iesaucās Gunvalds Larsons. — Velns, kādi nejēgas!

Kolbergu sagrāba dīvaina sajūta: tas viss nav reāli. Viņš bija nojautis, ka kaut kas notiks.

Un kaut kas arī notika, bet tikai kādā citā dimensijā, nevis tajā,- kurā Kolbergs pats dzīvoja un strādāja.

Un vēl notika kaut kas. Kāds cilvēks parādījās un iegriezās maģiskajā, bruģētajā kvadrātā. Mazs puisēns skaistā, sūnzaļā jakā, svītrainos dažādu zilo toņu džinsos un zaļos gumijas zābakos ar luminis- cējošu svītriņu. Blondiem, cirtainiem matiem. Viņam nevarēja būt vairāk par pieciem gadiem. Puisēns lēnām un nedroši tuvojās baseinam. Kolbergs juta, kā pār muguru pārskrien šermuļi, un instinktīvi sagatavojās mesties ārā no ieejas, lai glābtu bērnu. Gunvalds Larsons saprata to, jo, neatrāvis acis no šausmīgā skata, uzlika savu lielo, asiņaino plaukstu uz Kolberga krūtīm un sacīja:

—   Pagaidi!

Puisēns stāvēja pie akmens apmales un cieši raudzījās uz sakrustotajiem ķermeņiem. Tad iebāza kreisās rokas īkšķi mutē, ar labo roku saķēra kreisās auss ļipiņu un sāka nevaldāmi raudāt.

Tā viņš mirkli stāvēja, galvu nodūris, un asaras ritēja pār apaļajiem vaigiem. Tad viņš spēji pagriezās un skrēja .atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis. Pāri ietvei un ielai. Projām no bruģētā četrstūra. Atpakaļ dzivē.

Neviens uz viņu neizšāva.

Gunvalds Larsons paskatījās savā hronometrā.

Divpadsmit un divpadsmit minūtes, divdesmit septiņas sekundes.

Un klusībā noteica:

—   Divas minūtes un divdesmit septiņas sekundes.

Kolbergam iešāvās prātā kāda savāda asociācijas divas minūtes un divdesmit sekundes vispār nav sevišķi ilgs laiks. Bet dažkārt tas var būt ļot ilgs. Labs zviedru sprinteris, piemēram, Bjerns Malm- ross, teorētiski šajā laikā spēj četrpadsmit reizes no

skriet simt metru distanci. Un tas Jau ir diezgan daudz.

Divi policisti ievainoti, un viens no tiem droši vien jau miris. Iespējams, ka arī otrs.

Gunvalds Larsons, šķiet, bija par matu no nāves, un viņš pats arī tikpat kā ar vienu kāju kapā.

Un piedevām vēl puisēns sūnzaļajā jakā.

Un tas arī ir daudz.

Lennarts Kolbergs palūkojās savā pulkstenī.

Tas rādīja divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem.

Dažos jautājumos Kolbergs tiecās pēc pilnības, citos — gluži otrādi — nebija visai sīkumains.

Turklāt pulkstenis bija krievu — «Eksakt» markas, un viņš bija samaksājis par to sešdesmit trīs kronas. Jau vairāk nekā trīs gadus tas precīzi gājis, un, ja to uzvilktu vienā un tajā pašā laikā, tas pat nesteigtos.

Gunvalda Larsona hronometrs bija maksājis simt piecdesmit kronas.

Kolbergs pacēla rokas, paskatījās uz tām, tad salika taurītē un kliedza:

—       Halo! Halo! Visi, kas mani dzird! Rajons ir apdraudēts! Skrieniet uz patvertni!

Viņš ievilka elpu un turpināja:

—       Halo! Halo! Runā policija! Rajons ir apdraudēts! Esiet piesardzīgi!

Gunvalds Larsons, pagriezis galvu, paraudzījās viņā. Kolberga porcelānzilo acu skatiens bija neizprotams.

Gunvalds Larsons paskatījās uz institūta ieejas durvīm. Tās, protams, bija slēgtas, kā jau sestdienā. Lielā mūra ēka droši vien bija tukša. Viņš piegāja tuvāk pie durvīm un ar visu spēku pagrūda tās.

Un notika neiespējamais: durvis atvērās. Kolbergs sekoja viņam. Nākamās durvis arī nebija aizslēgtas, turklāt no stikla, bet ari tās viņš atgrūda vajā. Vienīgi stikla lauskas sabira zemē.

Viņi piegāja pie telefona.

Gunvalds Larsons nocēla klausuli, uzgrieza deviņpadsmit un divas nulles — policijas numuru un sacīja;

—   Runā Gunvalds Larsons. Dālas ielas trīsdesmit ceturtā namā uzrāpies kāds ārprātīgais, kurš ar automātu šauj no jumta vai pēdējā stāva. Divi noslepkavoti policisti guļ pie strūklakas baseinā īst- mena institūta priekšā. Izziņojiet trauksmi visos Iekšpilsētas iecirkņos! Noslēdziet Dālas ielu un Vest- maņa ielu, sākot ar Ziemeļu staciju līdz Karlberga ielai un Udena ielai, no Ūdena laukuma līdz Svētā Ērika laukumam! Un vēl visas šķērsielas šajā rajonā. Uz rietumiem no Vestmaņa ielas un dienvidu virzienā no Karlberga ielas. Vai sapratāt? Ko? Paziņot augstākstāvošām instancēm? Protams, paziņojiet par visu! Acumirkli! Nesūtiet uz šejieni policijas mašīnas! Un nevienu policijas formā. Sapulcēšanās vieta …

Viņš nolaida klausuli un savilka pieri grumbās.

—   Ūdena laukumā, — Kolbergs pateica priekšā.

—   Jā, patiešām, — Gunvalds Larsons sacīja. — Ūdena laukums būs piemērots. Ko? Es atrodos Istmena institūta ēkā. Pēc dažām minūtēm es iešu un mēģināšu viņu saņemt.

Viņš nolika klausuli un piegāja pie tuvākās izlietnes. Samērcēja dvieli un aptina ap galvu. Asinis tūlīt izsūcās cauri pagaidu pārsējam.

Tad viņš atpogāja ševro ādas jaku un žaketi. Izvilka savu pistoli, ko nēsāja pie labā gurna, piestiprinātu vienīgi ar klipšiem. Uzmetis pistolei drūmu skatienu, viņš palūkojās uz Kolbergu un sacīja:

—   Un kāds stroķis tev ir?

Kolbergs pakratīja galvu.

—   Nu jā, — Gunvalds Larsons sacīja. — Tu jau esi no pacifistiem.

Viņa pistole, tāpat kā citas viņam piederošās lietas, atšķīrās no pārējo biedru pistolēm. «Smith and Wesson, 38 Maslers», ko viņš bija iegādājies tāpēc, ka neatzina zviedru policistu standartieroci — 7,65 milimetru valteru.

—   Zini ko, — Gunvalds Larsons teica. — Es vienmēr esmu uzskatījis tevi par velnišķīgu idiotu.

Kolbergs pamāja. Tad pajautāja:

—   Vai tu esi padomājis par to, ka mums būs jāpāriet pāri ielai?

XXV

Mājiņu Sēgeltorpā tikai nosacīti varēja saukt par imponējošu; tā bija maza koka savrupmāja un, spriežot pēc izbūves, celta kā vasarnīca vismaz pirms pusgadsimta. Sākotnējais krāsojums daudzās vietās nolupis, atsegdams pelēkus dē|us, bet vēl tagad varēja redzēt, ka mājiņa kādreiz bijusi gaiši dzeltena, ar baltiem stūriem un baltiem logu rāmjiem. 2ogs ap zemes gabalu, kas šķita liels salīdzinājumā ar māju, pat pirms nedaudziem gadiem varbūt bija nokrāsots rozā krāsā, tāpat kā kāpņu margas, ārdurvis un režģis apkārt mazai verandiņai.

Zemes ceļš uzvijās diezgan augstu, un, tā kā vārtiņi stāvēja, vaļā, Rens pa krauju piebraucamo ceļu nokļuva līdz pat mājiņas aizmugures sienai.

Martins Beks nekavējoties izkāpa no mašīnas un, vērodams apkārtni, dažas reizes dziļi ievilka elpu. Viņš jutās saguris — kā jau daudzkārt, kad brauca ar mašīnu.

Zemes gabals bija nolaists un aizaudzis. Tikko saredzama taciņa veda uz vecu, sarūsējušu saules pulksteni, kurš izskatījās "aizkustinošs un neiederīgs uz krūmu ieskautā cementa pamata.

Aizcirtis mašīnas durvis, Rens sacījas

—   Es jūtos izsalcis. Kā tev liekas, vai mēs varēsim mazliet ieēst, kad būsim šeit ar visu tikuši galā?

Martins Beks paskatījās pulkstenī. Jau desmit minūtes pāri divpadsmitiem. Rens parasti mēdza iebaudīt lenču šajā laikā. Martins Beks pats nevērīgi izturējās pret ēdienreizēm un strādājot bieži vien aizmirsa maltītes, pa īstam viņš paēda tikai vakarā.

—   Jā, protams, — viņš piekrita. — Tagad iesim iekšā.

Viņi apgāja ap mājas stūri, uzkāpa pa kāpnītēm un pieklaudzināja pie durvīm. Tās tūlīt atvēra gadus• septiņdesmit vecs vīrietis.

—   Nāciet iekšā! — viņš aicināja.

Vīrietis klusēdams stāvēja un ziņkārīgi noraudzījās, kā viņi noģērbj virsdrēbes mazajā, šaurajā priekšnamā.

—   Nāciet iekšā! — viņš atkārtoja un piespiedās pie sienas, lai viņi varētu paiet garām.

Priekšnama otrā galā atradās divas durvis. Pa vienām cauri mazai priekštelpai varēja nokļūt virtuvē. No priekštelpas kāpnes veda augšup uz otro stāvu vai bēniņiem. Otrās durvis veda uz dzīvojamo istabu. Gaiss bija mitrs un dvakoja pēc pelējuma, dienas gaisma tik tikko iespraucās caur augstajiem logiem, uz kuru palodzēm auga papardēm līdzīgi istabas augi.

•— Lūdzu, sēdieties! — vīrietis sacīja. — Mana sieva tūlīt nāks. Atnesīs kafiju.

Istaba bija iekārtota kā lauku mājā: priedes koka dīvāns ar taisnu atzveltni un svītrainiem spilveniem un četri tādi paši krēsli stāvēja apkārt lielam galdam ar masīvu, skaistu pulēta priedes koka virsmu. Martins Beks un Rens apsēdās katrs savā dīvāna stūrī. Caur puspievērtām durvīm garākajā istabas sienā viņi varēja redzēt saplaisājušu mahagoni gultas galu un drēbju skapi ar ovāliem spoguļiem durvīs. Vīrietis aizvēra durvis, tad apsēdās vienā no krēsliem galda otrā pusē.

Viņš bija vājš un salīcis, pelēkā sejas āda un plikais galvvidus klāts gaiši brūniem plankumiem. Virs pelēki melna, rūtaina flaneļa virskrekla bija uzģērbta bieza, pašadīta jaka.

'— Tiklīdz izdzirdējām automašīnas rūkoņu, es tūlīt sacīju sievai, ka jūs esat ātri atbraukuši. Lāgā nezinu, vai pa telefonu esmu jums pareizi izstāstījis ceļu.

—   Atradām bez pūlēm, — Rens atteica.

—   Kungi, jūs taču esat policisti, tāpēc visur labi orientējaties — gan pilsētā, gan ārpus tās. Kamēr Oke strādāja policijā, arī viņš lieliski pārzināja pilsētu.

Vīrietis izņēma no kabatas saplacinātu «Džona

Silvera» cigarešu paciņu un piedāvāja ciemiņiem. Abi — Martins Beks un Rens pakratīja galvu.

—   Jūs, kungi, laikam gribat parunāt par Okī, ja jau esat Šurp atbraukuši, — viņš sacīja. — Kā jau teicu pa telefonu, es patiešām nezinu, kad viņš aizbrauca no šejienes, mēs ar māti domājām, ka viņš augšā guj, bet viņš droši vien aizbraucis uz savu dzīvokli. Viņš šad tad mēdz šeit pārgulēt. Šodien viņam dzimšanas diena, un mēs cerējām, ka viņš paliks pa nakti un no rīta iedzers kafiju gultā.

—   Vai viņam ir mašīna? — Rens jautāja.

— Jā gan, folksvāgens. Nu jau nāk māte ar kafiju.

Viņš piecēlās, kad sieva iznāca no virtuves. Rokās viņa turēja paplāti, ko nolika uz galda. Tad noslaucīja priekšautā rokas un sasveicinājās ar abiem ciemiņiem.

—   Eriksones kundze, — viņa nomurmināja, kad viņi piecēlušies nosauca savus vārdus.

Pasniegusi kafiju, viņa nolika paplāti uz grīdas un, rokas salikusi uz ceļgaliem, apsēdās blakus vīram. Eriksones kundze izskatījās vienos gados ar vīru, viņas mati bija sudrabaini balti un sagriezti mazās, stingrās sprodziņās, bet apaļīgajā sejā gandrīz nemanīja krunku, un sārtie vaigi, šķiet, nebija nokrāšļoti. Viņa cieši raudzījās uz savām rokām un neviļus uzmeta bāiļpilnu skatienu Martinam Bekām, kurš nodomāja, ka viņa izskatās vai nu noraizējusies, vai arī kautrējas no svešiem.

—   Eriksones kundze, mēs gribētu kaut ko sīkāk uzzināt par jūsu dēlu, — viņš iesāka. — Ja esmu pareizi sapratis jūsu dzīvesbiedru, jūsu dēls vakar

vakarā bijis šeit. Vai jūs zināt, cikos viņš aizgāja no šejienes?

Viņa uzmeta mirkli savam vīram, it kā cerēdama, ka viņš atbildēs viņas vietā, bet viņš maisīja kafiju un neteica ne vārda.

—       Nē, — viņa nenoteikti atbildēja. — Es nezinu. Droši vien, kad mēs gulējām.

—   Cikos jūs aizgājāt gulēt?

Viņa atkal uzmeta mirkli vīram.

— Oto, cikos tas bija?

—       Pusvienpadsmitos. Varbūt vienpadsmitos. Mēs parasti ejam gulēt agrāk, bet, tā kā bija atbraucis Oke … Nē, drīzāk pusvienpadsmitos.

—   Tātad jūs nedzirdējāt, cikos viņš aizgāja?

—       Nē, — tēvs atbildēja. —'Starp citu, kāpēc .jūs gribat to zināt? Vai ar viņu kas atgadījies?

—        Nē, — Martins Beks sacīja. — Mēs neko nezinām. Sie jautājumi attiecas uz darbu. Sakiet — kur pašlaik strādā jūsu dēls?

Sieviete atkal raudzījās uz savām rokām, un vīrs atbildēja viņas vietā:

—       Šimbrīžam par lifta mehāniķi. Nu jau gadu viņš tur strādā.

—   Un pirms tam?

—       Visu ko izmēģināja. Strādāja firmā, kurā gatavo caurules, tad par taksometra šoferi un naktssargu un, iekams stājās šai darbā par mehāniķi, brauca ar smago mašīnu. Kamēr izmācījās par mehāniķi.

—        Kad viņš vakar vakarā bija pie jums, vai izturējās tāpat kā parasti? — Martins Beks jautāja. — Par ko viņš runāja?

Vīrietis neatbildēja uzreiz, bet sieviete, paņēmusi cepumu, sāka to drupināt mazos gabaliņos bjodiņJ. Beidzot vīrietis sacīja:

—        Viņš_ izturējās gandrīz kā parasti. Runāja maz, bet pēdējā laikā viņš vispār maz runāja. Viņš, protams, bija sarūgtināts par dzīvokli, un tad' vēl tā lieta ar Mālini.

—   Ar Mālini? — Rens pārvaicāja.

—       Jā, ar meitiņu. Viņi taču atņēma Okem meitiņu. Un tagad droši vien viņš zaudēs arī dzīvokli.

—        Piedodiet, sacīja Martins Beks, — es īsti nesaprotu. Kas atņēmis viņam meitiņu? Jūs taču runājat par Okes meitu?

—        Jā, par Mālini, —- vīrietis atbildēja un papli- ķēja sievai pa roku. — Viņu nosauca tēva mātes vārdā. Es domāju, ka jūs to zināt. Patronāžas biedrība atņēma Okem Mālini.

—   Kāpēc? — Martins Beks jautāja.

—   Un kāpēc policija nogalināja viņa sievu?

—       Atbildiet uz jautājumu, — Martins Beks lūdza. — Kāpēc viņi atņēma Okem bērnu?

—        Ak, viņi jau agrāk bija mēģinājuši, un tagad viņiem beidzot izdevās dabūt papīru, ka Oke nav spējīgs uzaudzināt bērnu! Mēs, protams, lūdzām, lai meitenīti atstāj mums, bet viņi apgalvoja, ka mēs esot. par veciem. Un dzīvoklis ari mums ir slikts.

Sieviete pavērās uz Martinu Beku, bet, sastapusi viņa skatienu, ātri nolaida acis un raudzījās kafijas tasītē. Viņa teica klusi, bet ar sašutumu:

—       It kā pie svešiem cilvēkiem viņai būtu labāk! Pie mums tomēr ir labāk nekā pilsētā.

—   Vai jūs ari agrāk pieskatījāt mazmeitiņu?

—   Jā, bieži vien, — sieviete teica. — Augšā ir

istaba, kurā viņa dzīvo, kad atbrauc pie mums. Okes vecā istaba.

—   Okem reizēm bija jāstrādā vakaros un naktis — un viņš nevarēja pieskatīt meitenīti, — vīrietis sacīja. — Viņi izteicās, ka Oke neesot stabili iekārtojis savu dzīvi, ko tas īsti nozīmē, nezinu. Viņi laikam domāja, ka viņš nav spējīgs ilgi noturēties vienā vietā. Sājos laikos tas nav tik vienkārši. Ar katru dienu aizvien grūtāk un grūtāk atrast darbu. Bet par Mālini viņš vienmēr rūpējās.

—   Kad viņi atņēma meitenīti? — Martins Beks vaicāja.

—   Mālini? Aizvakar atnāca un aizveda.

—   Vai viņš vakar vakarā bija ļoti sašutis? — Rens jautāja.

—- Jā, bija gan sašutis, kaut arī runāja visai maz. Un tad vēl nepatikšanas ar dzīvokli, bet mēs taču nespējam viņam palīdzēt — mums ir tik maza pensija.

—« Vai viņš nevarēja samaksat īri?

—   Nevarēja. Droši vien viņu tuvākajā laikā izliks, — vīrietis teica. —« Vispār jābrīnās, ka cilvēki tagad spēj īrēt dzīvokļus, īres maksa ir tik augsta.

—   Kur viņš dzīvo?

—   Dālas ielā. Jaunā, skaistā mājā. Viņam vajadzēja īrēt dzīvokli, jo māju, kurā viņš līdz tam bija dzīvojis, nojauca. Tolaik viņš nopelnīja vairāk un viņam likās, ka tiks ar visu galā. Bet tā jau nav lielākā bēda. Sliktāk, protams, ir ar meitenīti.

—   Par patronāžu es gribētu sīkāk uzzināt, — Martins Beks sacīja. — Tēvam taču neatņem bērnu ne no šā, ne no tā.

—   Neatņem?

—   Cik es zinu, vispirms katrā ziņā noskaidro apstātus.

—   Es ari tā domāju. Pie mums bija atnācis viens cilvēks un runāja ar sievu un mani, apskatīja māju un iztaujāja visu iespējamo par Oki. Taču viņam pēc Marijas nāves vienmēr ir nomākts garastāvoklis, bet to jau jūs sapratīsiet. Viņi sacīja, ka Okes depresija, tas, ka viņš vienmēr ir tik drūms, postīgi iedarbojas uz bērna psihi, tagad es atceros, ka viņi tieši tā teica, smalki runāt jau viņi vienmēr māk. Biežas darbavietas maiņas, kurās dažāds darbalaiks, ari nenākot par labu bērnam. Jā, viņam esot naudas grūtības, viņš pat īres maksu nevarot nokārtot, un daži kaimiņi tajā mājā sūdzējušies, ka Oke slikti pieskatot bērnu, it kā viņš atstājot Mālini vienu pašu pa naktīm un meitenīte nesanemot kārtīgu ēdienu un tā tālāk.

—   Vai jūs pazīstat kādu no tiem, ar kuriem runāja patronāžas biedrības pārstāvji?

—   Ar viņa darba devējiem. Man šķiet, ka viņi pa- centās sazināties ar visiem šefiem, kādi vien Okem bijuši.

—   Arī ar viņa šefiem policijā?

—  Jā, protams. Tas šefs jau viņiem vissvarīgākais. Paši saprotat.

—   Viņš acīmredzot iedeva ne visai labu atsauksmi par Oki, — Martins Beks sacīja.

—   Jā, Oke teica, ka policijas šefs jau tad, kad komisija sākusi jaukties Okes dzīvē, tas ir, apmēram pirms gada, uzrakstījis kaut kādu atsauksmi par Oki, līdz ar to izjaukdams visas Okes cerības dabūt atpakaļ Mālini.

—       Vai jūs zināt, kurš bija tas, kas policijā uzrakstīja atsauksmi? — jautāja Martins Beks.-

—       Jā. Tas bija komisārs Nīmans, tas pats, kurš ļāva nomirt Okeš sievai, pat pirkstu nepakustinājis.

Martins Beks un Rens apmainījās ašiem skatieniem.

Palūkojusies uz vīru, Ēriksones kundze uzmeta "mirkli viņiem, it kā raizēdamās par to, kā viņi uztvers nupat izteikto apvainojumu. Tas taču bija apvainojums viņu kolēģim. Viņa sniedza trauku ar torti — vispirms Rēnam, kurš tūlīt paņēma lielu gabalu, tad Martinam Bekām, bet viņš atteicās.

—       Vai jūsu dēls vakar vakarā pieminēja komisāru Nīmanu?

—       Viņš vienīgi teica, ka tā esot Nīmana vaina, ka viņi atņēmuši Okem Mālini. Un vairāk neko. Viņš nemēdz daudz runāt, mūsu Oke, bet vakar viņš bija vēl klusāks nekā parasti. Vai ne, Mālin?

—       Jā gan, — sieva piekrita un sāka uzlasīt dru- pačas savā tasītē.

—       Ko tad viņš vakar vakarā šeit darīja? — Martins Beks jautāja.

—       Viņš kopā ar mums paēda pusdienas. Tad mēs kādu laiciņu skatījāmies televizoru. Pēc tam viņš uzgāja augšā savā istabā un mēs nolikāmies gulēt.

Martins Beks, ievērojis, ka telefons atrodas priekšnamā, pavaicāja:

—   Vai Oke vakar vakarā kādam zvanīja?

—        Kāpēc jūs visu to jautājat? — sieviete iebilda. — Vai Oke kaut ko izdarījis?

—       Vispirms es palūgšu jūs atbildēt uz mūsu jautājumiem, — Martins Beks sacīja. — Vai viņš vakar vakarā zvanīja kādam no šejienes?

Kādu brīdi abi sirmgalvji sēdēja klusēdami. Tad vīrs atsāka:

— Iespējams. Es nezinu. Oke varēja lietot telefonu, kad vien vēlējās.

—   Tātad jūs nedzirdējāt, ka viņš būtu runājis pa telefonu?

—   Nē. Mēs taču sēdējām un skatījāmies televizoru. Es atceros, ka vienreiz viņš izgāja §rā un aizvēra durvis, lai gan parasti, iedams uz tualeti, durvis neaizver. Telefons mums stāv priekšnamā, un, kad ieslēgts televizors, durvis labāk aizvērt, ja vajag kādam piezvanīt. Mēs ar sievu labi nedzirdam, tāpēc televizoru ieslēdzam skaļi.

—   Kad tas apmēram varēja būt? Cikos viņš zvanīja pa telefonu?

—   To es patiesībā nevaru pateikt. Mēs skatījāmies pilnmetrāžas filmu, Oke izgāja ārā filmas vidū. Laikam gan desmitos. Kāpēc jūs to-gribat zināt?

Martins Beks klusēja. Kāri notiesājis torti, Rens pēkšņi sacīja:

—   Jūsu dēls ir izcili labs šāvējs, cik es atceros. Bija viens no labākajiem mūsu vidū. Jūs nevarat pateikt, vai viņam arī tagad pieder kāds ierocis?

Sieviete ar citādu sejas izteiksmi paskatījās uz Renu, bet viņas vīrs lepni izslējās. Droši vien pēdējo desmit gadu laikā vecākiem ne visai bieži nācies dzirdēt, ka viņu dēlu kāds uzslavē.

—   Jā, — vīrs atbildēja, — Oke ieguvis daudz skaistu balvu. Diemžēl tās nestāv šeit, bet viņa dzīvokli Dālas ielā. Runājot par ieročiem ,.

—   Viņam labāk vajadzētu pārdot visas tās lietiņas, — sieviete sacīja. — Tie taču ir tik dārgi, un viņam ir naudas grūtības.

—       Vai jūs zināt, kādi ieroči viņam pieder? — Rens jautāja.

—        Jā, — vīrs sacīja, — to es zinu. Kad biju jaunāks, es pats interesējos par šaušanu. Vispirms Okem bija savs ierocis, kuru viņš pārnesa, atgriežoties no zemessardzes vai no civilās aizsardzības, kā to tagad sauc. Viņš taču godīgi izpelnījās oficiera pakāpi, tas nu bija vareni, ja drīkstu tā teikt par paša dēlu.

—       Kādas markas ierocis Okem pieder? — Rens neatlaidīgi atkārtoja.

—       Vispirms viņam ir mauzeris. Un piedevām pistole, pirms daudziem gadiem viņš dabūja zelta medaļu šaušanā ar pistoli.

—   Kas tā ir par pistoli?

—       «Hammerly International». Viņš man to parādīja. Un vēl Okem pieder…

—   Kās viņam vēl pieder?

Vīrietis vilcinājās.

—       Es nezinu, Okem jau ir atļauja tiem diviem ieročiem, kā kungi jau zina…

—        Varu jums galvot, ka nedomājam jūsu dēlu apvainot nelikumīgā ieroču glabāšanā, — Martins Beks sacīja. — Kāds ierocis viņam vēl pieder?

—       Amerikāņu automāts. Džonsons. Laikam tam arī ir atļauja, jo es zinu, ka ar to viņš piedalījās sacensībās.

—       Nav slikts arsenāls, — Martins Beks nomurmināja.

—   Un vēl? — Rens jautāja.

—        Veca karabīne no zemessardzes laikiem. Bet tā nav sevišķi vērtīga. Tā, starp citu, stāv augšā skapī. Turklāt laika gaitā nolietojusies, un vispār tās kara- bīnes jau slikti šauj. Pārējos ieročus viņš, protams, šeit neglabā.

—   Droši vien tie ir viņa dzīvoklī Dālas ielā, — Rens piebilda.

—   Jā, laikam gan, — vīrietis sacīja. — Viņa rīcībā, bez šaubām, paliek augšējā istaba, bet savas vērtīgākās mantas viņš, protams, glabā savā dzīvoklī. Jā, ja viņš vairs nevarēs dzīvot tajā smalkajā dzīvoklī, tad skaidrs, ka pārvāksies atkal uz šejieni, kamēr dabūs ko citu. Bēniņu istabiņa taču nav liela.

—   Vai jums būtu kas pretī, ja mēs ielūkotos viņa istabā, — Martins Beks teica.

Vīrietis šaubīdamies raudzījās viņā.'

—   Jā, to jūs varat darīt. Bet tur jau nav ko redzēt.

Sieviete piecēlās un nopurināja cepumu drupačas

no svārkiem.

—   Ai, — viņa sacīja, — es šodien tur neesmu pat uzkāpusi. Tur droši vien liela nekārtība.

—   Nav tik briesmīgi, — vīrs iebilda. — Es šorīt biju uzgājis apskatīties, vai Oke pārgulējis nakti pie mums, un nekā briesmīga tur neredzēju. Oke ir akurāts.

Vīrietis novērsa skatienu un klusi sacīja:

—   Oke ir labs zēns. Nav viņa vaina, ka viņam dzīvē nelaimējās. Visu mūžu esam strādājuši un centušies, cik mūsu spēkos, izaudzināt no viņa labu cilvēku. Bet viss iznāca tik neveiksmīgi — gan viņam, gan mums. Kad es biju jauns un tikko biju sācis strādāt, tad vēl ticēju kaut kam, ticēju, ka viss būs labi. Tagad esmu vecs un nevienam neesmu vajadzīgs, un viss mans mūžs bijis veltīgs. Zinājis es, kurp iet sabiedrība, vispār nebūtu bērnus gādājis. Viņi taču visu laiku mūs ir mānījuši.

—   Kādi viņi?"— Rens vaicāja.

—   Politiķi. Valdība. Tie, kurus mēs uzskatījām par savējiem. Visi viņi Ir gangsteri.

—   Nu, parādiet mums istabu! — Martins Beks sacīja.

—   Labi, — vīrietis atbildēja.

Viņš pirmais izgāja priekšnamā un kāpa augšā pa . stāvām, čīkstošām koka kāpnēm. Kāpņu galā atradās durvis, kuras viņš atvēra.

—   Jā, šī ir Okes istaba. Tā, protams, izskatījās mājīgāka, kad viņš bija zēns un dzīvoja pie mums, bet pēc kāzām viņš izvācās no šejienes un paņēma līdzi gandrīz visas mēbeles. Tagad jau viņš šeit uzturas tik reti.

Vīrietis stāvēja un pieturēja durvis, un Martins Beks un Rens iegāja mazā bēniņu istabiņā. Slīpajos griestos bija logs, un sienas klāja izbalējušas, puķainas tapetes. Vienā gala sienā bija ar tādām pašām tapetēm aplīmētas durvis, kuras droši vien veda uz kādu kambari vai skapi. Pie sienas maza saliekamā gultiņa, pārklāta ar pelēku šineļa audumu. Pie griestiem karājās lampa ar izbalējušu, dzeltenu abažūru un garām, pieputējušām bārkstīm.

Virs gultiņas maza bildīte ar ieplīsušu stiklu. Tajā bija attēlota zcltmataina meitenīte, kura sēž zaļā pļavā, apskāvusi jēriņu Pagultē stāvēja rozā plastmasas naktspodiņš.

Uz galda bija atvērta nedēļas avīze un lodīšu pildspalva, uz krēsla uzmests parasts roku dvielis ar sarkanu apmali.

Citu priekšmetu istabā nebija.

Martins Beks paņēma no krēsla dvieli. Dvielis bija notraipīts un no biežas mazgāšanas sadilis. Viņš pacēla dvieli pret gaismu. Traipi bija dzelteni — gluži

kā tauki, kas izspiežas no zosu aknu pastētes. Traipu forma norādīja, ka ar dvieli slaucīts kāds asmens. Dzeltenā eļļa bija padarījusi audumu gandrīz caurspīdīgu, un Martins Beks domīgi burzīja dvieli pirkstos, pielika to pie deguna un paoda. Un tajā pašā acumirklī, kad Martins aptvēra, kas tie par traipiem un no kurienes gadījušies, Rens sacīja:

—   Martin, paskaties!

Viņš stāvēja pie galda un norādīja uz avīzi. Martins Beks noliecās un ieraudzīja," ka uz avīzes augšējās labās malas, virs krustvārdu mīklas vertikāles, kaut kas uzrakstīts ar lodīšu pildspalvu. Deviņi uzvārdi, sadalīti trīs grupās.

Rokraksts bija nevienāds, rakstītājs acīmredzot vairākkārt pārtraucis rakstīšanu. Viņa skatiens apstājās pie pirmā stabiņa:

STIGS OSKARS NIMANS +

PALMONS HARALDS HULTS

MARTINS BEKS +

Viņš pamanīja, ka starp citiem uzvārdiem pavīd Melandcra, galvenā inspektora un valsts policijas priekšnieka uzvārds. Un Kolberga uzvārds.

Tad Martins pagriezās pret vīrieti, kurš stāvēja pie durvīm. Ar roku atspiedies pret durvju aplodli, viņš jautājoši vērās viņos.

—    Kurā Dālas* ielas numurā dzīvo jūsu dēls? — vaicāja Martins Beks.

—    Trīsdesmit ceturtajā, vīrietis atbildēja. — Bet..,

—    Ejiet lejā pie savas sievas, — Martins Beks pārtrauca viņu, — mēs ari tūlīt iesim.

Vīrietis lēnām kāpa lejā pa kāpnēm. Uz zemākā pakāpiena viņš pagriezās atpakaļ un pārsteigts noraudzījās Martinā, kurš pamāja viņam, lai iet vien. Tad Martins pagriezās pret Renu.

—   Piezvani Stremgrēnam vai ari kādam citam, kurš pašlaik ir uz vietas! Iedod viņam šejienes telefona numuru un pasaki, lai nekavējoties sazinās ar Kolbergu Sabatsbergā, palūdz, lai tūlīt piezvana uz šejieni! Vai tavi piederumi, kas atrodas mašīnā, ir kārtībā? Vai mēs varam šeit augšā noņemt pirkstu nospiedumus?

—   Jā, protams, — Rens atbildēja.

•— Nu labi. Bet vispirms piezvani!

Rens nogāja lejā priekšnamā pie telefona.

Martins Beks apskatīja mazo bēniņu istabiņu. Tad uzmeta mirkli savam pulkstenim. Bez desmit,minūtēm viens. Viņš dzirdēja, kā Rens trijiem lieliem lēcieniem atgriežas pa bēniņu kāpnēm.

Ieraudzījis Rēna bālos vaigus un nedabiski ieplestās acis, Martins Beks saprata: katastrofa, kuru viņš bija nojautis visu dienu, jau sākusies.

XXVI

Kolbergs un Gunvalds Larsons vēl arvien stāvēja Istmena institūta pirmajā stāvā, kad sirēnas uzsāka . savu dziesmu. Vispirms atskanēja speciālās rezerves mašīnas sirēna, tā, liekas, tuvojās no Kungsholmas puses un brauca pāri Svētā Ērika tiltam. Tad visas korī tai pievienojās pārējo automašīnu sirēnas citās pilsētas daļās — troksnis, šķiet, atskanēja no visām pusēm, piepildīja gaisu, bet joprojām nāca no tālienes. Viņi atradās pašā klusuma apļa centrā. «Gluži

tā, it kā vasaras naktī tu staigātu pa p|avu un visapkārt tai vietai, kurā tu mīti, apklustu sienāžu sisi- nāšana,» Kolbcrgs nodomāja.

Viņš tikko bija aplūkojis Dālas ielu un secinājis, ka nekas nav mainījies uz slikto pusi, varbūt situācija kļuvusi pat labāka. Tiesa, abi policisti tā arī gulēja baseinā, bet neviena cita ievainota vai miruša uz ielas neredzēja. Cilvēki, kuri pirms laiciņa šeit uzturējās, tagad bija nozuduši, arī tie, kuri gulēja uz zemes. Tātad iespējams, ka viņi ir sveiki un veseli.

Gunvalds Larsons līdz šim vēl nebija izlēmis, kā viņi šķērsos ielu. Viņš stāvēja, domās iegrimis, iekodis apakšlūpu zobos, un raudzījās garām Kolbergam uz zobārstu baltajiem virsvalkiem, kuri bija sakarināti uz āķiem gar sienu.

Alternatīva bija skaidra.

Vai nu taisnā ce|ā doties pāri bruģētajam kvadrātam un šķērsot ielu, vai arī izkāpt caur logu, lai nokļūtu Vāsas parkā, un tālāk — pa apkārtceļu.

Neviens variants nebija īsti pieņemams. Pirmais gandrīz vai bija līdzvērtīgs pašnāvībai, otrais prasītu pārāk daudz laika.

Kolbergs vēlreiz uzmanīgi, pat nepakustinādams aizkarus, uzmeta mirkli ielai.

Viņš pamāja uz strūklaku ar tās gandrīz vai pārdabisko rotājumu — zemeslodi, uz kuras bērns noliecies pār Skandināviju, un diviem šķērsām guļošiem policistiem.

Kolbergs pajautāja: — Vai tu tos abūs pazini?

— Jā, — atbildēja Gunvalds Larsons, — tie ir dežurējošie policisti no Solnas. Kristiansons un Kvants.

Mirkli klusējis, viņš ieminējās:

—   Kas viņiem šeit bija darāms?

Kolbergs uzdeva daudz aktuālāku jautājumu:

—   Bet kāpēc kādam ievajadzējies viņus nošaut?

—   Un kāpēc kāds gribēja mūs nošaut?

Ari šis jautājums bija vietā.

Nav šaubu, kādam bija ārkārtīgi svarīgi atņemt viņiem dzīvību. Apbruņojies ar automātu un ne vien nogalinājis divus policistus formas tērpā, bet arī izdarījis visu iespējamo, lai novāktu Kolbergu un Gunvaldu Larsonu. šķiet — viņš nevēlējās pavērst savu ieroci ne pret vienu citu kā tikai pret policistiem, lai gan jau pašā -sākumā dzīvo mērķu viņam netrūka.

—   Kāpēc?

Atbilde nebija ilgi jāmeklē. Tas, kurš šāva, pazina gan Kolbergu, gan Gunvaldu Larsonu. Viņš zināja, kas viņi ir, un patiešām gribēja viņus nogalināt.

Vai šāvējs būtu pazinis arī Kristiansonu un Kvantu? Diezin vai, bet cilvēku formas tērpā vieglāk atšķirt no pārējiem. Vai ne?

— Liekas, ka viņš neieredz policistus, — Kolbergs nomurmināja.

—   Mjā, — Gunvalds Larsons novilka.

Viņš, it kā svērdams smago.pistoli savās lielajās rokās, jautāja: — Vai tu neredzēji, kur tas riebeklis atrodas — augšā uz jumta vai kādā dzīvoklī?

—   Nē. Es patiesībā nepaspēju apskatīties.

Tikmēr uz ielas kaut kas notika. Diezgan prozaisks,

toties ievērības cienīgs.

No dienvidu puses pieripoja ātrās palīdzības mašīna. Tā apstājās, atpakaļgaitā piebrauca pie strūklakas un atkal apstājās. Divi vīrieši baltos virsvalkos izkāpa ārā, atvēra aizmugures durvis un izvilka divas nestuves. Viņi kustējās mierīgi un izskatījās pavisam nosvērti. Viens no viņiem uzmeta acis deviņ- stāvu namam ielas otrā pusē. Nekas nenotika.

Kolbergs savaikstīja seju.

—        O! — Gunvalds Larsons tūlīt atsaucās. — Mums ir Izredzes.

—   Nožēlojamas izredzes, — Kolbergs teica.

Viņš nejutās sevišķi sajūsmināts, bet Gunvalds. Larsons jau bija novilcis savu ādas jaku un žaketi un enerģiski cilāja baltos virsvalkus.

—       Es tomēr ņemšu šo, — viņš sacīja. — Tas, šķiet, ir lielāks.

—        Droši vien ir tikai trīs izmēri, — Kolbergs piemetināja.

Gunvalds Larsons pamāja, iebāza pistoli makstī un uzvilka virsvalku. Ar grūtībām viņš uzstīvēja to uz pleciem.

Kolbergs, pašūpojis galvu, izstiepa roku, lai paņemtu lielāko virsvalku. Tas bija šaurs. Ap vēderu.

Viņam tā vien likās, ka viņi abi atgādina kādas mēmās filmas komiķus.

—   Varbūt šis derēs, — Gunvalds Larsons teica,

—       Patiešām — varbūt derēs, — Kolbergs atbildēja.

—   Okay?

—   Okay.

Viņi nogāja lejā pa kāpnēm, tad šķērsoja bruģēto laukumu un aizspraucās garām ātrās palīdzības vīriem, kuri pašlaik bija uzcēluši Kvantu uz pirmajām nestuvēm.

Kolbergs paskatījās uz mirušo. Viņš to pazina. Kolbergs daudzreiz bija Kvantu redzējis, lai gan ar

lieliem pārtraukumiem, tas pat vienreiz ar kaut ko i bija izcēlies. Bet ar ko? Aizturējis bīstamu seksuālu maniaku? Droši vien kaut kas tamlīdzīgs.

Gunvalds Larsons jau bija aizgājis līdz ielas vidum. Viņš izskatījās ļoti dīvains apspīlētajā ārsta virsvalkā un baltajā cepurītē. Abi sanitāri pārsteigti* noraudzījās viņā.

Atskanēja šāviens. Kolbergs metās pāri ielai.

Taču lode šoreiz nebija domāta viņam.

Melni balta policijas mašīna ar ieslēgtām sirēnām brauca austrumu virzienā gar Udena ielu. Pirmais šāviens atskanēja, kad tā atradās Sigtunas ielas vidū, tam sekoja vesela šāvienu sērija. Gunvalds Larsons paspēra pāris soļu pa ietvi, lai varētu labāk redzēt. Vispirms mašīna palielināja ātrumu, tad sāka braukt lēnāk un mētāties šurpu turpu. Kad tā pārbrauca pāri Ūdena ielas un Dālas ielas krustojumam un nozuda skatienam, šāvieni apklusa. Un tūlīt bija dzirdama velnišķīga skārda dārdoņa.

—   Idioti, — Gunvalds Larsons noteica.

Viņš pievienojās Kolbergam pie ieejas durvīm, pasita vajā balto virsvalku, izņēma pistoli un sacīja:

—       Šāvējs atrodas uz jumta, tas nu ir skaidrs. Nu, redzēsiml

—       Jā, pašlaik viņš tiešām atrodas uz jumta, — Kolbergs piekrita.

—   Kā tev šķiet?

—   Es neticu, ka līdz šim viņš tur bijis.

— Redzēsim, — Gunvalds Larsons atkārtoja.

Mājai bija divas ieejas no ielas. Viņi stāvēja pie ziemeļu ieejas un vispirms iegāja tajā. Lifts nedarbojās, un apakšā pie kāpnēm bija sapulcējies satrauktu iedzīvotāju bariņš.

Gunvalds Larsons ar saplēsto virsvalku, asiņaino pārsēju un pistoli rokā šo cilvēku uzbudinājumu nemazināja. Kolbergs savus dokumentus bija atstājis jakā un tā savukārt palikusi mājā ielas otrā pusē. Iespējams, ka Gunvaldam Larsonam bija kādi dokumenti, bet viņš nebūt necentās tos uzrādīt.

—   Nost no ceļa! — viņš rupji nokomandēja.

—   Palieciet tepat kaut kur pirmajā stāvā! — Kolbergs noteica.

Nebija nemaz tik viegli nomierināt šos cilvēkus — trīs sievietes, bērnu un vecu vīru. Iespējams, ka viņi no saviem logiem bija redzējuši, kas notiek uz ielas.

— Tikai neuztraucieties! — Kolbergs sacīja. — Briesmas nedraud.

Viņš apdomāja savu vārdu jēgu un nosmējās.

—   Nē, briesmas nedraud, šeit taču ir policija, — Gunvalds Larsons izmeta pār plecu.

Lifts bija iesprūdis kaut kur starp sesto un septīto stāvu. Vienu stāvu augstāk kāpņu laukumiņā bija vajā bīdāmās lifta durvis — un viņi varēja ielūkoties šahtā. Izskatījās, ka lifts bezcerīgi sabojāts. Kāds ar nodomu to izdarījis. Šis «kāds» visdrīzāk bija vīrietis uz jumta. Tātad tagad viņi vēl kaut ko bija uzzinājuši par viņu. Vīrietis labi šauj, pazīst viņus un ko neko sajēdz par liftiem.

«Vismaz kaut kas,» Kolbergs nodomāja.

Kāpņu galā atradās dzelzs durvis. Tās bija aizslēgtas, droši vien arī bulta aizšauta, un durvis no otras puses aizbarikādētas, tikai grūti pateikt, ar ko.

Viņi uzreiz saprata, ka ar parastiem paņēmieniem tās nevarēs atvērt.

Gunvalds Larsons savilka savas sarainās, gaišās uzacis.

—   Nav jēgas sākt tās dauzīt, — Kolbergs sacīja.

—  Tā kā tā neatvērsim.

—       Mēs varētu izcelt durvis kādā no dzīvokļiem stāvu zemāk, — Gunvalds Larsons ierosināja. — Pēc tam varētu izlīst caur logu un pamēģināt nokļūt uz jumta.

—   Bez saliekamajām kāpnēm un virvēm?

—   Jā, tieši tā, — Gunvalds Larsons noteica.

—  Nekas diemžēl neiznāks.

īsu mirkli padomājis, viņš turpināja:

—   Un ko tu darīsi uz jumta? Bez pistoles? Kolbergs neatbildēja.

—       Situācija otrajās kāpnēs droši vien tāda pati, — Gunvalds Larsons neapmierināts sacīja.

Situācija otrajās kāpnēs noskaidrojās pēc liecības, ko sniedza rosīgais vecais vīrs, kurš stingri uzraudzīja ļaužu bariņu un apgalvoja, ka ir atvaļināts armijas kapteinis.

—       Es uzskatu, ka visām civilpersonām vajadzētu patverties pagrabā, — viņš ierosināja.

—   Brīnišķīgi! — Gunvalds Larsons pievienojās.

—  Mēs piekrītam, kaptcin.

Viss pārējais bija skumja atkārtošanās. Aizslēgtās dzelzs durvis, vaļējās lifta durvis un bezcerīgi sabojātais lifts. Izredžu tikt uz jumta nebija nekādu.

Gunvalds Larsons ar pistoles stobru domīgi pakasīja zodu.

Kolbergs nervozi pavērās uz ieroci. Laba pistole, iztīrīta un apkopta, ar izrotātu riekstkoka spalu. Un aizsargu. Nekad agrāk viņam nebija ienācis prātā, ka noslieksme uz bezjēdzīgu ieroča lietošanu arī pieder pie Gunvalda Larsona negatīvajām īpašībām. Pēkšņi viņš iejautājās:

—   Vai tu kādu savā mūžā esi nošāvis?

—   Nē. Kāpēc tu tā vaicā?

—   Tāpat vien.

—   Ko mēs tagad iesāksim?

—       Man tā vien liekas, ka mums vajadzētu kātot uz Ūdena laukumu, — Kolbergs teica.

—   Varbūt tev taisnība.

—       Mēs taču esam vienīgie, kas vislabāk pārzina situāciju. Mēs katrā ziņā vismaz aptuveni saprotam, kas noticis.

Redzams, šis priekšlikums Gunvaldu Larsonu nesajūsmināja. Viņš izrāva matiņu no kreisās nāss uņ izklaidīgi aplūkoja to.

—        Es gribētu nocelt no jumta to tipu, — viņš noteica.

—   Bet mēs taču nevaram tikt uz jumta.

—   Jā, tiesa gan.

Viņi atgriezās pirmajā stāvā. Brīdī, kad viņi gribēja iziet no mājas, atskanēja četri šāvieni.

—   Uz ko viņš tagad šauj? — Kolbergs Jautāja.

—       Uz dežūrmašīnu, — Gunvalds Larsons atbildēja. — Viņš trenējas.

Kolbergs uzmeta skatienu tukšajai policijas mašīnai un ieraudzīja, ka abi gaismas signāli un jumta selektors ir ložu caururbti.

Viņi. atstāja māju un, cieši turēdamies gar pašu sienu, virzījās- uz priekšu, tad nogriezās pa kreisi uz Observatorijas ielu. Viņu redzes lokā nebija neviena cilvēka.

Apgājuši ap mājas stūri, viņi nometa savus baltos virsvalkus uz trotuāra.

Viņiem virs galvas atskanēja helikoptera rūkoņa. Bet saredzēt viņi to nevarēja.

Sāka pūst ass vējš, lai gan spīdēja mānīga saule,

—       Vai tu uzzināji augšējā stāva iedzīvotāju uzvārdus? — Gunvalds Larsons vaicāja.

Kolbergs pamāja.

—       Acīmredzot augšā atrodas divi dzīvokļi ar darbnīcām, bet viens no tiem pašlaik ir tukšs.

—   Un otrs?

—       Tur dzīvo kāds vīrietis, kuru sauc par Erik- sonu. Man šķiet — kopā ar savu meitu.

—   Ak tā.

Tātad varēja Izdarīt šadu secinājumu: uz jumta bija kāds vīrietis, kas labi šauj un kam pieejams automāts, viņš pazīst Kolbergu un Gunvaldu Larsonu, neieredz policistus, viņam ir sajēga par liftiem, un, iespējams, viņu sauc par Ēriksonu,

Viņi gāja ātri.

Sirēnas gaudoja visur — tuvu un tālu.

—       Viņu vajadzētu saņemt uz jumta, — Kolbergs sacīja.'

Liekas — Gunvalds Larsons nebija par to pārliecināts.

—   Var jau būt, — viņš noteica.

Ja Dālas ielā un tās tuvumā bija maz cilvēku, tad jo vairāk to bija Ūdena laukumā. Sai trīsstūrveida laukumā patiešām ņudzēja melnbaltas mašīnas un policisti formas tērpos — un šī negaidītā spēku demonstrācija bija piesaistījusi lielu ziņkārīgo pūli. Piepeši radītie nosprostojumi bija izraisījuši haosu pilsētas satiksmē; patiesībā sastrēgumi jau bija izveidojušies pa visu Iekšpilsētu, bet tieši šeit tie bija visiespaidīgākie. Odena iela bija pieblīvēta ar mašīnām līdz pat Vālhalla ielai, divdesmit autobusi jau bija piebraukuši cieši klāt laukumam, un daudzie tukšie taksometri, kuri stāvēja laukumā jau no paša sākuma, situāciju tikai pasliktināja. Taksometru šoferi visi bez izņēmuma bija atstājuši savas mašīnas un iejukuši policistu.un ziņkārīgo pūlī.

Neviens nesaprata, kas patiesībā noticis.

Cilvēki nāca un nāca — no visām pusēm, bet no metro plūda vesela laužu straume. Saradās milzumdaudz policistu ar motocikliem, divas ugunsdzēsēju mašīnas, un visam it kā punktu pielika autoinspekcijas helikopters. Formās tērptu policistu grupas izmisīgi mēģināja iekarot sev brīvu laukumiņu šajā juceklī.

«Seit neizskatītos labāk, ja nelaiķis Nīmans pats vadītu operāciju,» Kolbergs nodomāja, kopā ar Gun- valdu Larsonu spraukdamies uz metro staciju, kur tagad savu darbību bija pastiprinājuši policijas spēki.

Tur viņi arī satika personu, ar kuru laikam gan bija vērts parunāt, — tas bija Hansons no piektā iecirkņa. Pareizāk sakot, komisāra pirmais palīgs Normans Hansons, veterāns no Ādolfa Frederika iecirkņa, ko viņš lieliski pārzināja.

—   Vai tas esi tu, kas te saimnieko? — Kolbergs jautāja.

—   Nē, pasarg dievsl

Hansons noraizējies paskatījās apkārt.

—   Kurš tad stāv pie ruļļiem?

—   Izskatās, ka daudzi, bet tikko ieradās komisārs Malms. Viņš ir autofurgonā tur tālāk.

Viņi spraucās cauri pūlim, lai aizkļūtu līdz mašīnai.

Malms bija iznesīgs, elegants četrdesmit piecus

gadus vecs vīrietis ar patīkamu smaidu un cirtainiem matiem: Runāja, ka savu labo formu viņš esot ieguvis, dodamies izjādēs uz Djūgordu. Par viņa politisko uzticamību nebija nekādu" šaubu, dokumenti liecināja par izciliem nopelniem, bet kā policijas darbinieku viņu nevērtēja augstu. Bija cilvēki, kuri uzskatīja viņu par pilnīgi nederīgu šim amatam.

—   Larson, tu drausmīgi izskaties, — viņš teica.

—   Kur ir Beks? — Kolbergs jautāja.

— Man izdevās uzņemt ar viņu sakarus. Un vispār šis gadījums attiecas tikai uz speciālistiem.

—   Kādiem speciālistiem?

—        Protams, uz speciālistiem sabiedriskās kārtības jautājumos, — Malms 'saērcināts noteica, — Tagad nu ir tā, ka policijmeistars aizbraucis un sabiedriskās kārtības nodaļas šefs atvaļinājumā. Man tomēr palaimējās uzņemt sakarus ar valsts policijas šefu. Viņš ir Stoksundā un …

—   Lieliski! — Gunvalds Larsons izsaucās.

—   Kādā ziņā? — Malms neticīgi ieminējās.

—       Tur viņu neķers lode, — Gunvalds Larsons piebilda ar nevainīgu sejas izteiksmi.

—        Ko? Lai nu kā, esmu saņēmis pavēli vadīt šo operāciju. Redzu, ka esat ieradušies no slepkavības vietas. Kā jūs vērtējat stāvokli?

—        Kāds ārprātīgais sēž uz jumta un ar automātu šauj uz policistiem, — Gunvalds Larsons teica.

Malms ar cerībām noraudzījās viņā, bet tas arī bija viss.

Gunvalds Larsons papliķēja sev pa sāniem, lai sasildītos.

—        Viņš ir labi nomaskējies, — Kolbergs sacīja. — Un apkārtējo namu jumti ir zemāki. Turklāt ik pa brīdim viņš nokāpj stāvu zemāk — dzīvokļos ar darbnīcām. Mēs līdz šim pat viņa ēnu neesam redzējuši. Vārdu sakot, pie viņa piekļūt nav tik vienkārši.

—        Nu, ir jau daudz dažādu paņēmienu, — Malms pašpārliecināti noteica. — Tie esam mēs, kuru rokās ir ievērojami resursi.

Kolbergs pievērsās Hansonam.

—       Kas notika ar to mašīnu, kuru apšaudīja no Odena ielas?

—       Velns viņu rāvis! — Hansons nolamājās. — Divi ievainoti: viens rokā, otrs kājā. Vai drīkstu izteikt savu priekšlikumu?

—        Kādu priekšlikumu? — Gunvalds Larsons pārjautāja.

—       Mums vajadzētu laisties projām no.šejienes. Uz kādu citu vietu, kas atrodās aplenkuma lokā, piemēram, uz gāzes rūpnīcu Tūra ielā.

—       Tur, kur agrāk bija vecais gāzes pulkstenis, — Kolbergs sacīja.

—       Jā,, tieši uz turieni. Tagad tas ir aizvākts. Tā vietā ierīkots luksofors.

Kolbergs nopūtās. Vecais gāzes pulkstenis bija . unikāla būve, celta no ķieģeļiem, un daudzas ievērojamas personas bija piedalījušās tās restaurēšanas kampaņā. Protams, bez rezultātiem. Vai nieka pulkstenis svarīgāks par luksoforu?

Kolbergs pašūpoja galvu. Kāpēc viņam vienmēr iešaujas prātā sazin kas? Ar viņu noteikti kaut kas nebija tā, kā vajag.

—       Vai helikopters var tur nosēsties? — Malms jautāja.

—   Jā, var.

Uzmetis skatienu Gunvaldam Larsonam, Malms turpināja: — Vai helikopters ir ložu necaurlaidīgs?

—   Nav. Ja tikai tam velnam nav granātas.

Malms ilgi klusēja. Tad, nopētījis savus kolēģus,

noskaldīja: — Mani kungi! Man ir ideja. Mēs pa vienam pārvietosimies uz gāzes rūpnīcu Tūra ielā. Sapulcēšanās…

Viņš paskatījās pulkstenī.

—   Pēc desmit minūtēm.

XXVII

Kad Martins Beks un Rens nokļuva Tūra ielā, pulkstenis rādīja pusdivi un tur jau viss bija diezgan labi noorganizēts.

Malms bija iekārtojies slimnīcas vecajā sargbū- diņā pie rietumu vārtiem un ap sevi sakoncentrējis ne vien ievērojamus materiālos resursus, bet arī lielāko daļu to policistu, kuri šai drāmā līdz šim bija spēlējuši galvenās lomas. Pat Hults tur uzradās, un Martins Beks viņam steigšus sacīja:

—   Es tevi meklēju.

—   Ak tā. Kāpēc?

—- Tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Oke Eriksons vakar vakarā tavā vārdā zvanījis Nīma- niem uz mājām.

—   Oke Eriksons?

—   Jā.

—   Oke Reinholds Eriksons?

—   Jā.

—   Vai viņš nogalinājis Stigu Nīmanu?

Tā vien liekas.

—   Un tagad viņš sēž tur augšā?

—   Jā. Iespējams.

Hults neko neatbildēja, viņa sejā nepārmainījās ne vaibsts, viņš tikai saspieda savas ga|īgās, sarkanās rokas tā, ka pirkstu kauliņi zem ādas kjuva baiti.

Cik varēja noprast, vīrietis, kas pirms stundas no jumta apšaudīja dežūrmašīnu, kopš tā laika neko jaunu nebija uzsācis.

Lai gan māju tagad novēroja ar binokli, neviens patiesībā nezināja, vai vīrietis vēl ir dzīvs. Un policisti līdz šim nebija raidījuši nevienu šāvienu.

—   Bet līkls ir izmests, — Malms apmierināts noteica.

Sī frāze bija.tik nodrāzta, ka nevienam pat klusībā nenāca smiekli. Turklāt tā precīzi raksturoja situāciju.

Viss kvartāls, kurā atradās māja, bija kā nosēts ar policistiem. Daudzi policisti bija, apgādāti ar portatīvām radioierīcēm un varēja uzturēt sakarus cits ar citu, kā arī ar komandpunktu — dežūrmašīnu, kas bija novietojusies pie vecās sargbūdiņas. Apkārtējo namu bēniņos bija apmetušies speciālisti asaru gāzu lietošanā, un snaiperi bija kaujas gatavībā visos stratēģiski svarīgos punktos.

—   Tādi punkti ir tikai divi, — Gunvalds Larsons sacīja. — Bonnijera izdevniecības jumts un Gustava Vāsas baznīcas kupols. Vai jūs domājat — mācītājs pieļaus, ka policija atklāj uguni no baznīcas torņa?

Neviens viņā pat neklausījās.

Gaidāmās operācijas plāns bija rūpīgi pārdomāts. Vispirms cilvēkam uz jumta jādod iespēja labprātīgi padoties. Pretējā gadījumā viņu vajadzēs saņemt ar varu. Neviena policista dzīvību nedrīkst likt uz spēles. Izšķirošais sitiens jāizdara no ārpuses.

Ugunsdzēsēju mašīnas, kurām bija kāpnes, dežurēja Observatorijas ielā un Ūdena ielā, jebkuru-mirkli tās bija gatavas doties palīgā, ja būs vajadzīgs. Mašīnās juku jukām sēdēja ugunsdzēsēji, jo kādam taču vajadzēja aprūpēt tehniku, kā arī policisti ugunsdzēsēju formas tērpos.

Martins Beks un Rens varēja sniegt dažas svarīgas ziņas: ka Eriksons, ja uz jurnta bija viņš — šāda atruna nepieciešama —, ir apbruņojies ar amerikāņu džonsona sistēmas automātu un parastu armijas patšauteni, iespējams, ka abiem ieročiem ir optiskais tēmēklis. Bez tam Eriksonam ir «Hammerltj-» markas pistole ar tēmēkli.

—   Ar džonsonu! — Gunvalds Larsons izsaucās. — Va velns! Lai gan tas sver mazāk par septiņiem kilogramiem un ar to ārkārtīgi viegli rīkoties, tas tomēr ir gandrīz vai ložmetējs. Sim automātam ir mazs atsitiens, un tas var izdarīt simt sešdesmit šāvienu minūtē.

Viņā klausījās vienīgi Rens, kurš domīgi noteica:

—   Nu, nu.

Tad viņš nožāvājās. Daba prasīja savu daju.

—   Ar mauzeri viņš no sešsimt metru attāluma var nokniebt uti no vizītkartes. Nepieciešama tikai laba redzamība, mazliet veiksmes, un viņš var trāpīt vairāk nekā tūkstoš metru tālu.

Kolbergs, noliecies pār pilsētas plānu, pamāja.

—   Padomā, ko tik viņš nevar izdarīt, ja vien gribēs, — Gunvalds Larsons sacīja.

Viņam ienāca prātā aptuveni noteikt attālumus. No jumta, uz kura Eriksons paslēpies, līdz ūdena ielas un Hclsinges ielas krustojumam bija simt piecdesmit metru, līdz Sabatsbergas galvenajam korpu

sam divi simti piecdesmit metru, līdz Gustava Vasas baznīcai trīssimt metru, līdz Bonnijera izdevniecībai piecsimt metru, līdz pirmajam daudzstāvu namam Hētorgā tūkstoš metru un līdz Rātsnamam tūkstoš simt metru.

Malms saniknots augstprātīgi pārtrauca viņa pārdomas.

— Jā, jā, — viņš atcirta. — Tagad nedomā par tiem!

Vienīgais, kurš tik daudz neraizējās par asaru gāzu bumbām un helikopteriem, hidromonitoriem un rācijām, bija Martins Beks.

Viņš viens pats klusēdams stāvēja kaktā — ne jau. tikai savas ierastās klaustrofobijas un laužu baru dēļ. Viņš domāja par Oki Eriksonu un tiem apstākļiem, kuri bija noveduši šo cilvēku līdz tādam absurdam un izmisīgam stāvoklim, kādā viņš acīmredzot pašlaik atradās. Iespējams, Eriksona saprāts pavisam aptumšojies un viņš zaudējis spēju kontaktēties ar cilvēkiem, bet varbūt arī tā nebija. Kādam taču jāuzņemas atbildība par to. Ne jau Nīmanam, jo viņš nekad nav sapratis, ko patiesībā nozīmē atbildība, nav apjautis, ka tāds jēdziens vispār eksistē. Protams, arī Malmam ne, jo tam Eriksons gluži' vienkārši bija bīstams maniaks uz jumta, maniaks, kuram nav nekādas daļas gar policiju, ja neņem vērā vienīgo policijas pienākumu — šā vai tā padarīt viņu nekaitīgu.

Bet Martins juta, ka. arvien stiprāk viņu sāk mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Vainas sajūta, vainas, kuru viņam varbūt kaut kādā veidā nāksies izpirkt.

Desmit minūtes vēlāk vīrietis uz jumta izšāva uz policistu, kas atradās Ūdena ielas un Tūra ielas krus

tojumā, piecsimt metru attālumā no tā loga, no kura acīmredzot bija izdarīts šāviens. Pārsteidzošs nebija attālums, no kāda bija raidīts šāviens, bet drīzāk gan fakts, ka kailie zari parkā nebija traucējuši tam sasniegt mērķi.-

Lode tomēr bija ķērusi policistu plecā, bet, tā kā viņam mugurā bija ložu necaurlaidīga veste, tad ievainojums nebija bīstams — dzīvību jau nu tas neapdraudēja.

Eriksons raidīja tikai šo vienīgo šāvienu, kas savā ziņā varbūt bija viņa spēka demonstrējums vai arī pārliecinošs reakcijas spēju apliecinājums. Pierādījums tam, ka viņš šauj uz policistiem, lai kur tos ieraudzītu.

—   Vai viņš gadījumā nav paņēmis līdzi meitc- - nīti? — Kolbergs jautāja. — Kā ķīlnieci?

Rens pakratīja galvu.

—   Par meitenīti parūpējās, viņa ir drošībā.

—   Drošībā no sava tēva? Vai tad viņai tēva klātbūtnē draudējušas briesmas?

Pēc īsa brītiņa viss bija sagatavots izšķirošajam uzbrukumam.

Malms nopētīja īpaši apmācītos policistus, kuriem vajadzēs saņemt Eriksonu. Vai arī nošaut, ja tas būs nepieciešams. Spriežot pēc situācijas, šāda nepieciešamība droši vien neradīsies. Neviens patiesībā neticēja, ka vīrietis uz jumta labprātīgi padosies. Lai gan tāda iespēja, protams, pastāvēja. Daudzām līdzīgām situācijām kriminālistikas vēsturē punktu bija pielicis izmisums — tas bija parastais, tradicionālais atrisinājums tādiem cilvēkiem kā Eriksons, kuri pārtrauca cīņu un nolaida rokas fiziska pārākuma priekšā. Divi jauni policisti, teicami trenēti tuvcīņai un zibenīgiem uzbrukumiem, bija tie speciālisti, kam jādara gals teroram — šim vecajam, patentētajam apzīmējumam, kuram, šķiet, neviens nespēja rast citu nosaukumu un kurš laiku pa laikam piesaistīja ļaužu uzmanību.

Arī Martins Beks izgāja ar viņiem parunāties.

Viens no viņiem — Lens Akselsons bija rudmatis. Viņš smaidīja it kā ar valdzinošu pašpārliecinātību, kas atstāja patīkamu iespaidu. Otrs puisis bija gaišmatis un nopietnāks, bet tikpat simpātisks. Viņi bija brīvprātīgie, bet no viņiem prasīja, lai grūtus uzdevumus izpilda ātri, precīzi un no laba prāta.

Abi jaunie cilvēki šķita atturīgi un simpātiski, un viņu ticība veiksmei gandrīz vai pielipa citiem. Viņi bija nevainojami apmācīti jauki, uzticami puiši, kādu policijā nebija daudz, — centīgi, drosmīgi un daudz inteliģentāki par vidusmēra policistiem. Tā kā teorētiski un praktiski viņi bija teicami sagatavoti, tad saprata, ko no viņiem gaida. Ar savu izturēšanos viņi radīja iespaidu, ka viss noritēs gludi un bez sevišķiem sarežģījumiem. Sie puiši savu darbu prata un bija ļoti pašpārliecināti. Akselsons jokodamies atcerējās kādu epizodi, kā viņš, stažieris, bija nesekmīgi mēģinājis tuvāk iepazīties ar Martinu Beku, un pats tagad smējās par to. Martins Beks gan neko noteiktu atcerēties nevarēja, bet drošības labad arī pasmaidīja.

Abi puiši bija labi apgādāti: mugurā viņiem bija ložu necaurlaidīgas vestes un korsetes. Galvā gāzmaskas un metāla ķiveres ar organiskā stikla sej- segiem, bet viņu galvenais ierocis bija viegli, iedarbīgi tādas sistēmas automāti, ko Zviedrijā sauca par kpistariem. Drošības labad viņiem bija izsniegtas arī asaru gāzes granātas, un viņu fiziskā sagatavotība garantēja, ka tuvcīņā viņi bez grūtībām var padarīt nekaitīgu tādu cilvēku kā Oke Eriksons.

Operācijas plāns šķita vilinoši vienkāršs un pārdomāts. Pirmām kārtām vīrieti uz jumta vajadzēs izsist no ierindas ar koncentrētas asaru gāzes patronām un granātām, pēc tam helikopteri, zemu riņķodami virs jumta, izsēdinās abus dcsantpolicistus katru savā pusē noziedzniekam. Viņu saņems no divām pusēm, un, tā kā asaru gāzes būs padarījušas viņu cīņas nespējīgu, viņa izredzes būs minimālas.

Vienīgi Gunvalds Larsons nebija labvēlīgi noskaņots pret šo plānu, taču viņš vai nu negribēja sevi apgrūtināt, vai arī nespēja izdomāt pieņemamu priekšlikumu, lai gan uzskatīja, ka labāk piekļūt Eriksonam no mājas iekšpuses.

—   Būs tā, kā es teicu, — Malms noskaldīja. — Mēs. neko nevēlamies zināt par neskaitāmām iespējām un vēl jo mazāk par personisku varonību. Šie puiši ir apmācīti šādām operācijām. Mēs esam pārliecināti: viņiem ir deviņdesmit procentu izredžu. Un perspektīva palikt sveikiem un veseliem — gandrīz simtprocentīga. Lai es vairs nedzirdētu utopiskus priekšlikumus! Skaidrs?

—   Skaidrs, — Gunvalds Larsons atbildēja. — Heil Hitlerl

Malms salēcās, it kā viņam kāds- būtu piegrūdis nokaitētu dzelzi.

«— To es neaizmirsīšu, — viņš teica. — Vari būt drošs.

Arī pārējie pārmetoši skatījās uz Gunvaldu Lar- sonu, un Rens, kurš stāvēja viņam vistuvāk, klusi piebilda: — Nu tu, Gunvald, sarunāji muļķības!

—   Tev tā liekas? — Gunvalds Larsons sausi pajautāja.

Un operācija bija sasniegusi savu pēdējo fāzi nesteidzīgi un pārdomāti. Mašīna ar skajruni pārbrauca pāri slimnīcas laukumam — tā gandrīz iekļāvās Okes Ēriksona redzes lokā. Bet tikai gandrīz. Skaļruni pagrieza, un Malma balss nodārdēja pret aplenktās mājas sienām. Viņš runāja mats matā to, ko no viņa varēja sagaidīt.

—   Halo, halo! Runā galvenais inspektors Malms. Es jūs nepazīstu, Eriksona kungs, un jūs nepazīstat mani. Bet varu dot savu profesionāļa godavārdu, ka jūs šo spēli esat zaudējis. Jūs esat aplenkts, un mūsu resursi ir neierobežoti. Tomēr mēs negribam pielietot spēku vairāk, nekā ir nepieciešams, it sevišķi, domājot par nevainīgām sievietēm un bērniem, un citām civilpersonām, kuras pašlaik atrodas bīstamajā zonā. Jūs jau esat nodarījis tik- daudz posta, pat pārāk daudz, Erikson! Dodam jums desmit minūtes laika, lai jūs varētu labpratīgi padoties. Kā godavīrs. Es aicinu jūs — sevis paša labā esiet saprātīgs un pieņemiet mūsu noteikumus!

Izklausījās vareni.

Bet atbildes nebija. Pat neviens šāviens neatskanēja.

—   Interesanti gan, varbūt viņš aizsteidzies notikumiem priekšā, — Malms teica Martinam Bekām.

Jā, runa patiešām bija iespaidīga.

Tieši pēc desmit minūtēm gaisā pacēlās helikopteri.

Dūkdami tie apmeta vairākus plašus lokus vispirms diezgan lielā augstumā,, tad tuvojās jumtam, diviem dzīvokļiem — studijām un balkoniem.

Vienlaicīgi no visām iespējamām vietām sāka mest asaru gāzes granātas uz jumta un augšējos dzīvokļos. Daudzas granātas, izsizdamas logus, ielidoja dzīvokļos, taču lielākā daļa nokrita uz jumta un balkoniem.

Gunvalds Larsons laikam gan bija ieņēmis labāko vietu, lai novērotu operācijas beigu cēlienu. Viņš bija uzrāpies uz Bonnijera izdevniecības jumta un aizslēpies aiz parapeta. Kad sāka sprāgt asaru gāzes granātas un kodīgie gāzu mākoņi cēlās virs jumta, viņš izslējās un pielika pie acīm lauka binokli.

Helikopteri nevainojami veica operāciju «Knaibles». Pirmais pacēlās no dienvidu puses un lidoja mazu gabaliņu pa priekšu otrajam, kā bija paredzēts.

Helikopters jau bija virs jumta dienvidu puses. Organiskā stikla lūka atvērās, un desanlpolicists sāka laisties lejup. Tas bija rudmatis Akselsons; viņš izskatījās drausmīgi savā ložu necaurlaidīgajā apģērbā, apbruņojies ar automātu, ko bija cieši satvēris abās rokās. Asaru gāzes granātas karājās viņam pie jostas.

Kad Akselsons atradās pusmetru no jumta, viņš noņēma sejsegu un sāka vilkt gāzmasku. Pilnā kaujas gatavībā viņš laidās lejup arvien tuvāk un tuvāk jumtam, rokā turēdams automātu, iespiestu labās rokas locītavā.

Tagad Eriksonam — ja tas bija viņš — streipuļojot vajadzēja iznākt no gāzes mākoņa un nomest savu ieroci.

Kad rudmatainā, simpātiskā Akselsona kājas bija tikai divdesmit centimetru no jumta, atskanēja viens vienīgs šāviens. Ložu necaurlaidīgie sejsegi ir diezgan labi, bet tie nekad neaizsedz visu seju.

Lai gan attālums bija visai liels, Gunvalds Larsons varēja visu redzēt. Viņš ieraudzīja ķermeni, kas noraustījās un kļuva slābans, pat lodes caururbto atveri starp acīm.

Helikopters pacēlās augšup, dažas sekundes palika nekustīgi stāvam, tad, pavīdējis virs mājas jumta, nozuda aiz slimnīcas; mirušais policists šūpojās trosē zem fizelāžas. Viņa automāts tā ari karājās siksnās un rokas un kājas, ļenganas un bezspēcīgas, kuļājās vēja pūsmā.

Gāzmasku viņš tā arī nebija uzvilcis.

Gunvalds Larsons pirmoreiz pamanīja, ka uz jumta pazib vīrieša stāvs. Garā figūra kombinezonā bieži mainīja savu atrašanās vietu skursteņa tuvumā. Ieroci viņš saskatīt nevarēja, bet skaidri redzēja, ka vīrietim ir gāzmaska.

Otrais helikopters ziemeļu pusē bija pabeidzis gatavošanos operācijai «Knaibles» un nekustīgi karājās dažus metrus virs jumta ar atvērtu organiskā stikla lūku. Desantpolicists numur divi bija gatavs lēcienam."

Un tad atskanēja šāvienu kārta. Vīrietis uz jumta atkal bija licis lietā savu džonsonu, nepilnā minūtē izšaudams vismaz simt ložu. Vīrieti nevarēja redzēt, taču attālums bija tik niecīgs, ka droši vien katra otrā lode sasniedza mērķi.

Šūpodamies, zaudēdams augstumu, helikopters aizlidoja Vāsas parka virzienā. Mēģinādams uzņemt vienmērīgu gaitu, tas pārlidoja pāri Istmena institūta jumtam, tikko tam nepieskardamies, tad, pasvārstījies uz vieniem sāniem, dārdēdams nogāzās zemē parka vidū. Un palika guļot uz sāniem kā sašauta vārna.

Pirmais helikopters jau atgriezās savā pacelšanās vietā, bet mirušais policists bez satvara šūpojās trosē. Helikopters piezemējās gāzes rūpnīcas teritorijā. Līķis atsitās pret zemi, un helikopters vēl dažus metrus pavilka to sev līdzi.

Motors apklusa.

Un tad uzliesmoja bezjēdzīga atriebības kāre. Simtiem dažādu ieroču atklāja uguni pret Dālas ielas cietoksni. Gandrīz neviens nezināja, kur šauj, un neviena lode nesasniedza mērķi.

Policija bez kādas jēgas atklāja uguni, iespējams, lai pierādītu, ka spēj sasparoties. Šāva no visiem iespējamiem stūriem un pat no bezcerīga attāluma.

Vienīgi no Bonnijera izdevniecības un Gustava Vāsas baznīcas neviens neizšāva.

Sī bezjēdzība ilga dažas minūtes, tad apšaude sāka pieklust, līdz beidzot pavisajn mitējās.

Pilnīgi neiespējami, ka Okem Eriksonam (protams, ja tas bija viņš) kāda lode būtu trāpījusi.

XXVIII

Galvenā inspektora štābs bija ierīkots neparasti omulīgā, dzeltenā koka mājiņā ar melnu skārda jumtu, piebūvētu verandu un augstu dūmu uztvērēju uz skursteņa.

Pat pēc divdesmit minūtēm kopš neveiksmīgās dcsantoperācijas lielākā da|a sapulcējušos nebija atguvušies no drausmīgā satricinājuma.

—       Viņš notrieca helikopteru, — Malms nenoteikt! atkārtoja vismaz jau desmito reizi.

—   Ak tu arī esi nonācis pie šāda secinājuma, — teica Gunvalds Larsons, kurš tikko bija atgriezies no sava novērošanas punkta.

—   Es saukšu palīgā armiju! — Malms draudēja.

—   Ak tā, — Kolbergs noteica.

—       Jā gan, — Malms apstiprināja. — Tas ir vienīgais glābiņš.

«Vienīgais glābiņš, lai, nezaudējot prestižu, uzveltu atbildību citiem,» Kolbergs nodomāja. «Ko šeit iesāks armija?»

—       Ko šeit iesāks armija? — Martins Beks ieminējās.-

—        Bombardēs māju, — Gunvalds Larsons atbildēja. — So pilsētas kvartālu pakļaus artilērijas apšaudei. Vai arī…

Uzmetis viņam skatienu, Martins Beks jautāja:

—   Ko — vai arī?

—       Vai arī nometīs izpletņus. Varbūt pat cilvēki nebūs vajadzīgi. Iespējams taču nolaist duci suņu ar izpletņiem.

—   Tukši joki, — Martins Beks izmeta.

Gunvalds Larsons klusēja. Toties pēkšņi ierunājās

Rens, kurš nezināmu iemeslu dēļ bija izvēlējies šo mirkļi, lai iedziļinātos savās piezīmēs:

—       Jā, redzu, ka Eriksonam šodien paliek trīsdesmit seši gadi.

—        Velnišķīgi dīvains veids, kā atzīmēt savu dzimšanas dienu, — sacīja Gunvalds Larsons. — Pagaidiet, starp citu, ja mēs nostādītu uz ielas policistu orķestri un nospēlētu «Happtj Birthday To You», varbūt viņu tas iepriecinātu. Pēc tam mēs ar gaisa desantu aizsūtītu viņam saindētu princeses torti ar trīsdesmit sešām svecēm.

—   Apklusti, Gunvald! — Martins Beks uzsauca.

—       Mēs vēl neesam aicinājuši palīgā ugunsdzēsējus, — Malms nomurmināja.

—        Jā gan. Bet tie taču nebija ugunsdzēsēji, kas nogalināja Eriksona sievu. Viņš ir ārkārtīgi acīgs un, tiklīdz ugunsdzēsēju vidū pamanīs pārģērbtos policistus…

Kolbergs apklusa.

Malms jautāja:

— Kāds sakars Eriksona sievai ar šo operāciju?

— Vistiešākais, — Kolbergs atbildēja.

—       A, tā vecā lieta, — Malms noteica. — Bet tev savā ziņā ir taisnība. Varbūt kāds no radiem varētu viņu pierunāt? Piemēram, līgava.

—   Viņam nav līgavas, — Rens sacīja.

—   Jā, bet tomēr. Varbūt meita vai vecāki varētu.

Kolbergs sarāvās. Viņā nostiprinājās pārliecība,

ka galvenais inspektors savas profesionālās zināšanas guvis no kinofilmām.

Malms piecēlās un aizgāja pie mašīnām.

Kolbergs ilgi un pētīgi nolūkojās uz Martinu Beku. Taču viņš neuztvēra Kolberga skatienu, bet sadrū- mis un nepieejams stāvēja, piespiedies pie sienas, vecajā vārtu namiņā.

Pats par sevi saprotams, ka situācija nevarēja izraisīt pārmērīgu optimismu.

Trīs cilvēki jau bija nogalināti: Nīmans, Kvants un Akselsons, — un pēc helikoptera avarēšanas to jau bija septiņi. Drūms kopsavilkums. Kad Kolbergam draudēja dzīvības briesmas pie Istmena institūta, viņš nebija paguvis tā īsti nobīties, bet tagad viņu patiesi bija pārņēmušas bailes. Varbūt tāpēc, ka mazākā neuzmanība varēja maksāt dzīvību vēl daudziem policistiem, bet visvairāk tāpēc, ka Eriksons kuru katru bridi varēja atteikties no sava principa — šaut tikai uz policistiem. Un tādā gadījumā pat paredzēt katastrofas apmērus būtu neiespējami. Pārāk daudz ļaužu atradās bīstamajā zonā — lielākā daļa slimnīcas teritorijā un dzīvojamā mājā Ūdena ielā. Ko varēja iesākt? Ja laika tik maz, atlika tikai viens atrisinājums. Kaut kādā veidā ieņemt jumtu. Bet ko tas maksās?

Kolbergu urdīja ziņkāre: par ko pašlaik domā Martins Beks? Kolbergs gan nebija radis mocīties neziņā. Tā viņu saniknoja. Bet ne jau ilgi, jo durvīs nostājās galvenais inspektors un tajā pašā acumirklī Martins Beks, pacēlis galvu, sacīja:

—   Tas ir viena cilvēka uzdevums.

—   Kura?

—   Mans.

—   To es nevaru pieļaut, — Malms noskaldīja.

—    Piedod man, bet šādus jautājumus es izlemju pats!

—    Acumirkli! — Kolbergs iesaucās. «— Kāds pamats tavam lēmumam? Tehniski apsvērumi? Vai morāli?

Martins Beks paskatījās uz viņu, bet neatbildēja.

Kolbergs, protams, saprata. Tātad abi apsvērumi.

Ja Martins Beks bija nonācis pie tāda lēmuma, tad Kolbergs jau nu nebūs tas, kurš iebildīs. Turklāt viņi viens otru pārāk ilgi un pārāk labi pazina.

—    Ko tu domā iesākt? — Gunvalds Larsons jautāja.

—    Ieiešu vienā dzīvoklī stāvu zemāk un izlīdīšu caur logu, kas atrodas pagalma pusē. Nu, caur to, kurš zem ziemeļu balkona. Un uzkāpšu uz tā pa saliekamām kāpnēm.

—   Jā, tas der, — Gunvalds Larsons sacīja.

—        Bet kur tu sastapsies ar Ēriksonu? — Kolbergs jautāja.

—        Uz augšējā jumta ielas pusē. Virs ziemeļu dzīvokļa ar darbnīcu.

Kolbergs sarauca pieri dziļās grumbās un palika stāvot, kreisās rokas īkšķi pielicis pie virslūpas.

—        Diezin vai viņš tur būs, — Gunvalds Larsons šaubījās. — Pastāv tikai viena iespēja, kā saņemt viņu. Tam cilvēkam jābūt labam šāvējam.

—        Acumirkli, — Kolbergs pārtrauca viņu. — Ja esmu pareizi sapratis, tad jumta konstrukcija ir tāda, ka abi dzīvokļi ir kā divas atvilktnes ar atsevišķiem jumtiem. No ielas puses tie ir pāris metru iebīdīti, un starp darbnīcas jumta skārda apšuvumu un ārējo rāmi atrodas slīps stikla jumts, kas ieliecas uz iekšpusi. Tas izskatās kā iedobums.

Martins Beks paskatījās viņā.

—       Jā gan, — Kolbergs turpināja, — un man šķiet, ka viņš tieši no turienes šāva uz mašīnu Odena ielā.

—        Turklāt pats neriskēja dabūt lodi pierē, — Gunvalds Larsons iejaucās. — Lai gan labs šāvējs uz izdevniecības jumta vai arī baznīcas torņa… nē, tomēr no Bonnijera izdevniecības jumta nekas nesanāk.

—       Un baznīcas tornis viņam neienāca prātā, — Kolbergs sacīja.

—   Tur taču neviena nav.

—       Nē, nav gan, — Gunvalds Larsons atbildēja. — Un tas ir slikti.

—       Okay, bet, lai viņu dabūtu uz turieni vai arī uzmānītu uz augšējā jumta, tad kaut kā jāpiesaista viņa uzmanībai

Kolbergs atkal iegrima pārdomās, pārējie klusēja,

—        Māja gan atrodas mazliet nostāk noielas nekā pārējās celtnes, — viņš sacīja. — Apmēram divus metrus. Man šķiet, ja varētu izdomāt kaut ko tai stūrī, ko veido mājas sienas, vai to tuvumā, tad viņš, iespējams, uzrāptos uz darbnīcas jumta, lai paskatītos, kas tur notiek. Diezin vai viņš lieksies pāri aizžogojumam. Bet, ja ņemtu palīgā ugunsdzēsēju mašīnu…

—        Es negribētu šajā lietā iejaukt ugunsdzēsējus, — Martins Beks teica.

.— Mēs varam izmantot tos policistus, kuri pārģērbušies par ugunsdzēsējiem. Ja viņi ies gar pašu sienu, tad vīrietis diezin vai varēs trāpīt.

—       Ja tik viņam nav rokasgranātas, — Gunvalds Larsons skumji piebilda.

—        Un ko viņi darīs tai stūrī? — Martins Beks vaicāja.

—        Taisīs troksni, — Kolbergs atbildēja. — Ar to pietiks. Es uzņemos šo pienākumu. Bet tev jābūt klusam kā pelītei.

Martins Beks pamāja.

—        Labi, — Kolbergs piekrita. — Tātad tu saproti visu!

Malms izbrīnījies skatījās uz Martinu Beku. Beidzot sacīja:

—   Vai to var uzlūkot par brīvprātīgu iniciatīvu?

—   Jā.

—        Atzīstos, esmu sajūsma par tevi, — Malms sacīja. — Bet, vaļsirdīgi runājot, nesaprotu tevi.

Martins Beks neko neteica.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš devās uz «cietoksni» Dālas ielā, cieši turēdamies pie mājas sienas,

iespiedis padusē vieglas metāla saliekamās kāpnītes.

Un tai pašā laikā ugunsdzēsēju mašīna ar ieslēgtām sirēnām izbrauca no Observatorijas ielas.

Zem žaketes viņam bija paslēpts portatīvais īsviļņu raidītājs un makstī 7,65 mm valters. Novērsis skatienu no privātā apģērbā tērptiem policistiem, kuri līda laukā no katlu telpas, viņš lēni kāpa augšup pa kāpnēm.

Uznācis augšā, Martins Beks atslēdza dzīvokļa durvis ar universālu atslēgu, kuru Kolbergs viņam bija sadabūjis, iegāja iekšā, atstādams virsdrēbes un jaku hallē.

Viņš pēc ieraduma aplūkoja dzīvokli, kurš bija skaisti un gaumīgi iekārtots un, starp citu, nodomāja: «Interesanti, kas šeit varētu dzīvot.»

Vēl arvien apdullinoši gaudoja ugunsdzēsēju mašīnu sirēnas.

Martins Beks jutās mierīgs un pārliecināts. Viņš atvēra logu pagalma pusē un novērtēja situāciju. Tagad viņš atradā's tieši zem ziemeļu balkona. Viņš izvilka kāpnītes, izbāza tās caur logu un aizāķēja aiz balkona margām — kāpnītes izslējās vairāk nekā trīsarpus metru augstumā.

Tad viņš nolēca no palodzes, atgriezās dzīvoklī un ieslēdza raidītāju. Viņš tūlīt izdzirdēja Rena balsi.

No savas vietas uz Bonnijcra izdevniecības jumta, vairāk .nekā divdesmit stāvu augstumā, Einars Rens vērās pāri slimnīcas teritorijai uz namu Dālas ielā, kas atradās piecsimt metru uz dienvidrietumiem. Rēnam asaroja acis lielajā vējā, bet viņš diezgan skaidri varēja saskatīt savu novērošanas punktu — ziemeļu darbnīcas jumtu.

— Nekas nav redzams, — viņš runāja raidītājā. — Pagaidām nekas.

Izdzirdis ugunsdzēsēju mašīnas sirēnu, viņš ieraudzīja — kāda ēna slīd pa šauru, saules apspīdētu jumta svēdru; viņš pielika lūpas pie membrānas un mierīgi teica: — Jā. Lūk, viņšl Tagad viņš ir augšā. Sai pusē. Guļ uz jumta.

Pēc divdesmit piecām sekundēm sirēnas apklusa. Rens, kas bija apmeties puskilometra attālumā no turienes, nekādas sevišķas pārmaiņas neievēroja. Bet jau pēc mirkļa viņš atkal pamanīja ēnaino plankumu uz jumta, pamanīja, ka cilvēka stāvs izslējās, un teica: — Martin! Ej!

Tagad viņa balss patiesi bija satraukta. Un atbildes nebija.

Ja Rens būtu bijis labs šāvējs — bet tāds viņš nebija — un ja viņam būtu šautene ar optisko tēmēkli — bet tādas viņam arī nebija —, viņš varētu trāpīt siluetam uz jumta. Protams, ja viņš uzdrīkstētos izšaut, par ko ari jāšaubās. Turklāt tobrīd uz jumta droši vien jau atradās Martins Beks.

Ugunsdzēsēju-mašīnai bija izdedzis drošinātājs, tāpēc arī sirēnas apklusa, taču Einara Rena dzīvē tas neko neizšķīra.

Bet Martinam Bekām tas izšķīra visu.

Saņēmis Rena signālu, viņš nekavējoties nometa raidītāju, izlīda caur logu un steidzīgi uzkāpa uz balkona. Tieši sev priekšā viņš redzēja darbnīcas bezlogu aizmugures sienu ar šaurām, sarūsējušām kāpnēm.

Kad apklusa sirēnas sargājošās skaņas, viņš, turēdams pistoli labajā rokā, jau bija ceļā uz jumtu.

Pēc drausmīgā, vibrējošā trokšņa iestājās it kā pilnīgs klusums.

Pistoles stobrs, viegli nošķindēdams, atsitās pret metāla kāpņu labo pusi.

Martins Beks sasniedza jumtu. Viņa galva un pleci jau atradās virs jumta malas.

Divu metru attālumā Martina priekšā stāvēja Oke Eriksons ar plati ieplestām kājām un pret Martina krūtīm pavērstu pistoles stobru.

Martins Beks pats vēl joprojām turēja savu Valteru iesānis, mazliet pavērstu augšup, un nepaguva to pacelt.

Ko Martins Beks paguva nodomāt?

Ka ir par vēlu.

Ka viņš pazīst Eriksonu un daudz labāk nekā bija gaidījis, gaišas ūsas, mati sasukāti ar celiņu vienā pusē. Gāzmaska viņam bija noslīdējusi pakausī.

To Martins Beks paspēja pamanīt. Un vēl dīvainas formas «Hammerhj» pistoli ar masīvu laidi un četrstūrainā stobra tēraudzilā metāla spīdumu. Pistole raudzījās viņā ar nāves melnajām acīm.

To viņš kaut kur bija lasījis.

Bet bija jau daudz par vēlu.

Eriksons izšāva. Martins tikai īsu mirkli redzēja viņa zilās acis.

Un stobra pazibēšanu.

Lode trāpīja tieši krūtīs. Kā smags sitiens.

XXIX-

Balkons bija apmēram divus metrus plats un trīs metrus garš. Šauras un sarūsējušas dzelzs kāpnes ar bultskrūvēm bija piestiprinātas pie dzeltenās

iekšsienas. Tās veda uz melno skārda jumtu. Abās balkona^sānu sienās bija slēgtas durvis. Pagalma pusē augsta siena, ko veidoja biezas matēta stikla plāksnes, virs kurām stiepās sija starp sānsienu ārmalām. Uz balkona grīdas, ko klāja glazētas flīzes, bija statīvs paklāju izdauzīšanai.

Martins Beks gulēja atmuguriski uz šī statīva retajām cinkotā dzelzs caurulēm. Galva bija atmesta atpakaļ, pakausis — uz resnas caurules, kas veidoja statīva rāmi.

Viņš lēni nāca pie samaņas, pacēla plakstus un palūkojās skaidrajās, zilajās debesīs. Tad skatiens apmiglojās, un viņš atkal aizvēra plakstus.

Viņš atcerējās vai drīzāk gan no jauna sajuta draudīgu grūdienu krūtīs, atcerējās kritienu, bet nevarēja saprastākā nokļuvis uz zemes. Vai viņš bija nokritis no mājas jumta pagalmā? Vai pēc tāda kritiena cilvēks var palikt dzīvs?

Martins Beks mēģināja pacelt galvu, lai palūkotos visapkārt, bet, muskuļiem savelkoties, viņu caururba tik stipras sāpes, ka viņš atkal uz mirkli zaudēja samaņu. Viņš vairs neatkārtoja šo mēģinājumu, bet pūlējās paskatīties apkārt puspavērtām acīm, nepaceļot galvu. Viņš redzēja kāpnes, skārda jumta melno malu un saprata, ka nokritis ne vairāk kā pāris metru.

Martins pievēra acis. Tad mēģināja pakustināt rokas un kājas, bet, tiklīdz sasprindzināja muskuļus, tā asās sāpes atkal sagrāba viņu. Viņš saprata, ka dabūjis vismaz vienu lodi krūtīs, un bija pārsteigts, ka vēl ir dzīvs. Un viņu pārmāca tā laimes izjūta, kāda parasti šādās situācijās pārņem grāmatu varoņus. Lai cik savādi, baiļu viņam nebija.

Martins gribēja zināt, cik ilgs laiks pagājis, kopš viņš ievainots, un vai viņam nav trāpījusi vēl kāda lode, kopš viņš zaudējis samaņu. Vai vīrietis vēl atradās uz jumta? Neviena šāviena nedzirdēja.

Martins Beks bija redzējis viņa seju — bērna un reizē veca vīra seju. Vai tas bija iespējams? Un acis: tajās bija neaprakstāmas bailes, naids vai izmisums, vai varbūt vienīgi trulums.

Nezin kāpēc Martinam Bekām šķita: viņš saprot šo cilvēku, ari uz viņu pašu gulstas daļa vainas, un viņam jāmēģina palīdzēt, bet vīrietim uz jumta neviens vairs nespēja palīdzēt. Pēdējā diennaktī viņš bija spēris izšķirošo soli pāri saprāta robežai — vājprāta pasaulē, kurā neeksistēja nekas cits, vienīgi naids, vardarbība un atriebība.

«Tagad es šeit guļu un varbūt mirstu,» Martins Beks domāja, «un kādu vainu izpirkšu ar savu nāvi? Nekādu.»

Martins izbijās pats no savām domām un pēkšņi viņam likās, ka viņš šeit nekustīgi guļ veselu mūžību. Varbūt vīrietis uz jumta jau nogalināts vai saņemts ciet, viss beidzies un viņš ir aizmirsts, vientuļš, nolemts nāvei uz šī balkona?

Martins Beks mēģināja kliegt, bet no krūtīm izlauzās tikai saraustītas skaņas, un viņš sajuta mutē asiņu garšu.

Viņš gulēja pavisam mierīgi un nevarēja aptvert, no kurienes nāk drausmīgā šņākoņa. Tā atgādināja vētras aurus koku galotnēs vai juras krasta bangu šalkas, vai varbūt tā nāca no tuvumā ieslēgtā gaisa kondicionēšanas aparāta?

Martins Beks juta, ka iegrimst samtainā, mēmā klusumā, kur šņākoņa pierimst, un nemaz nepūlējās

tai pretoties. Tad atkal viņu apņēma šņākoņa un zem acu plakstiņiem uzplaiksnīja fosforizējošs mirdzums asinssarkanā gaismā, un viņš saprata, ka šī šņākoņa ir viņā pašā, un no jauna iegrima tumsā.

Apziņa zuda un atkal atgriezās, zuda un atgriezās, it kā viņu šūpotu lēni, liegi ņirbu vilnīši, un smadzenēs slīdēja vīzijas un domu drumslas, kuras Martins ilgāk vairs nespēja saglabāt atmiņā. Viņš dzirdēja murdoņu — tālās skaņas un balsis kļuva aizvien stiprākas, bet tas viss viņu vairs neskāra.

Viņš iekrita dārdīgā tumsas bezdibenī.

XXX

Kolbergs ar pirkstu galiem drudžaini bungoja pa savu īsviļņu raidītāju.

—   Kas noticis?

Aparātā mazliet noknakstēja, bet pagaidām tas • arī bija viss.

—   Kas noticis? — Viņš atkārtoja.

Gunvalds Larsons platiem soļiem piesoļoja pie viņa!

—   Ar ugunsdzēsēju mašīnu? Maza aizķeršanās.

•— Ne jau par ugunsdzēsēju mašīnu es runāju, — Kolbergs teica. — Kas noticis ar Martinu? Jā, halo! Halo! Klauso^

Atkal aparātā noknakstēja — mazliet stiprāk nekā pirmoreiz, un tad atskanēja Rena balss, neskaidra un nedroša: — Kas noticis?

—   Nezinu, — Kolbergs kliedza. — Ko tu redzi?

—   Pašlaik neko.

—   Un līdz šim?

—        Grūti pateikt. Man šķiet — es redzēju Erik- sonu. Viņš bija pietuvojies jumta malai, un es signalizēju Martinam. Un tad …

—   Nu, Kolbergs mudināja viņu. — Stāsti taču!

—        Tad sirēna apklusa un Eriksons piecēlās. Tā vismaz man liekas. Viņš stāvēja, izslējies visā augumā, ar muguru pret mani.

—   Vai tu Martinu redzēji?

—   Nē, neredzēju.

—   Un tagad?

—       Tagad es neko neredzu, — Rens sacīja. — Tur neviena nav.

—       Velns parāvis! — Kolbergs izsaucās un nolaida roku, kurā bija raidītājs.

Gunvalds Larsons saērcināts kaut ko nomurmināja.

Viņi stāvēja Observatorijas ielā, netālu no Dālas ielas stūra: nepilnus simt metrus no mājas. Tur bija arī Malms un daudz citu cilvēku.

Pie viņiem pienāca ugunsdzēsējs un jautāja:

—   Vai mašīnai ar kāpnēm jāpaliek turpat?

Malms uzmeta acis Kolbergam un Gunvaldam

Larsonam. Komandēšanas kāre viņam bija pārgājusi.

—        Nē, — Kolbergs atbildēja. — Lai brauc atpakaļ! Bez vajadzības te nav ko plātīties.

—        Zini ko, — Gunvalds Larsons iesāka. — šķiet, ka Beks nogāzies no augšas.

—       Ja, — Kolbergs klusinātā balsī piekrita. — Tā izskatās.

—       Acumirkli, — kāds iesaucās. — Uzklausiet mani!

Tas bija Normans Hansons. Viņš kaut ko ierunāja savā raidītājā, tad pagriezās pret Kolbergu.

—        Man tikko izdevās sazināties ar posteni baznīcas tornī. Novērotājam šķiet, ka viņš redz Beku.

—   Jā? Un kur?

—   Viņš guļot uz ziemeļu balkona pagalma pusē.

Hansons nopietni paskatījās uz Kolbergu un sacīja: — Liekas — viņš ir ievainots.

—   Ievainots? Vai viņš kustas?

—        Pašlaik ne. Bet vīrietim baznīcas tornī šķiet, ka pirms dažām minūtēm viņš pakustējies.

Novērojums droši vien bija nekļūdīgs. No Bonni- jera izdevniecības jumta Rens nevarēja saskatīt mājas sētas pusi. Baznīca atrodas uz ziemeļiem no mājas, turklāt divsimt metru tuvāk tai.

—       Mums viņš jānones lejā, — Kolbergs nomurmināja.

—       Mums vispār jāizbeidz šī izrāde, — Gunvalds Larsons drūmi noteica.

Pēc dažām sekundēm viņš piemetināja: m

—       Starp citu, tā bija kļūda — iet augšā vienam. Drausmīga kļūda.

—       Acīs klusējam un aiz muguras aprunājam, — Kolbergs sacīja, — Larson, vai tu zini, kā to sauc?

Gunvalds Larsons ilgi raudzījās viņā. Tad neparasti asi sacīja: — Te nav ne Maskava, ne Pekina, šī ir ārprātīga pilsēta garīgi slimā zemē. Un tur augšā uz jumta sēž nelaimju apsēsts vājprātīgais, un mums viņš jānoccļ zemē.

—       Pilnīgi piekritu, — Kolbergs sacīja. — Bet tu mazliet kļūdījies.

—   Es saprotu.

—       Kādas muļķības jūs tur runājat? —Malms nervozi jautāja.

Neviens no viņiem pat nepaskatījās uz Maliņu.

—        Okay, — Gunvalds Larsons noteica. — Tu iesi un nonesīsi savu draugu Beku, bet pārējo es nokārtošu.

Kolbergs pamāja.

Viņš pagriezās, lai ietu pie ugunsdzēsējiem, bet tad apstājās un sacīja:

—       Vai tu zini, ko es domāju par tavām izredzēm atgriezties dzīvam un veselam no jumta? Turklāt ar tavu metodi?

—       Apmēram nojaušu, — Gunvalds Larsons atbildēja.

Tad viņš paskatījās uz apkārtējiem un ska]i teica:

—        Es gribu uzlauzt durvis un ieņemt jumtu no iekšpuses. Man paligos vajadzīgs viens cilvēks. Augstākais, divi.

Četri vai pieci jauni policisti un viens ugunsdzēsējs pacēla rokas, un aiz viņa muguras kāda balss sacīja: — Ņem mani!

—        Nepārprotiet mani, — Gunvalds Larsons aizrādīja. — Man nav vajadzīgs tāds palīgs, kurš uzskata, ka tas ir viņa pienākums, nav vajadzīgs arī tāds, kurš domā, ka ir varonis un grib izcelties. Izredzes dabūt lodi pierē ir lielākas, nekā jums liekas.

—       Ko tu ar to domā? — Malms samulsis jautāja. — Kuru tad tu gribi ņemt līdzi?

— Runa varētu būt vienīgi par tādiem cilvēkiem, kuri patiešām ir gatavi saņemt lodi pierē. Kuriem šķiet, ka tas ir aizraujoši.

— Ņem mani!

Gunvalds Larsons pagriezās un uzmeta mirkli runātājam.

—       Ak, tu tas esi! — viņš izsaucās. — Hults. Labi. Der.

—       Ei! — viņam uzsauca kāds no trotuāra. — Es arī esmu ar mieru.

Tas bija slaids gaišmatis, gadu trīsdesmit vecs, ģērbies džinsos un ādas jakā.

—   Kā jūs sauc?

—   Boiīns.

—   Vai jūs vispār esat no policijas?

—   Nē, es strādāju celtniecībā.

—   Kā jūs te nokļuvāt?

—   Es šeit dzīvoju.

Gunvalds Larsons domīgi nopētīja viņu. Tad sacīja: — Labi. Dodiet viņam pistoli!

Normans Hansons tūlīt izvilka savu dienesta pistoli, kuru nezin kāpēc nēsāja jakas kabatā, bet Bolīns iebilda: — Vai drīkstu ņemt savējo? Acumirkli, tūlīt atnesīšu.

Gunvalds Larsons pamāja. Vīrietis aizgāja, un Malms teica:

—   Patiesībā tas ir nelikumīgi. Un … kļūmīgi.

—        Jā, — Gunvalds Larsons piekrita. — Seit bezjēdzīgi daudz kļūdu. Un lielākā tā, ka atrodas tādi, kuri savu dienesta ieroci nekavējoties aizdod.

Bolīns tūlīt atgriezās ar ieroci rokā. Ar savu «Colt Huntsman» — divdesmit otrā kalibra pistoli ar garu stobru un desmit patronām magazīnā.

—       Tagad ķersimies pie lietas, — Gunvalds Larsons aicināja.

Kādu mirkli klusējis, viņš noskatījās pakaļ Kol- bergam, kas jau nogriezās aiz stūra ar garu virves rituli rokā.

—        Vispirms lai Kolbergs nones lejā Beku, — viņš sacīja. — Un tu, Hanson, sameklē dažus cilvēkus, kuri prot uzlauzt durvis!

Hansons pamāja un aizgāja.

Pēc brīža Gunvalds Larsons izmeta:

—   Okaijl

Viņš nogriezās aiz stūra, abi vīrieši pavadīja viņu. Kad viņi pienāca pie mājas, Larsons izrīkoja:

—   Jūs ņemiet savā ziņā dienvidu kāpnes, bet es — ziemeļu! Kad būsiet aizdedzinājuši detonācijas auklu, noskrieniet vismaz vienu kāpņu laidu zemāki Labāk divus! Vai tiksi galā, Hult?

—   Jā.

— Labi. Un vēl viena lieta. Ja kāds no jums nogalinās cilvēku uz jumta, viņam nāksies vēlāk par to atbildēt.

—   Pat ja nogalinās pašaizsardzības nolūkā? — Hults jautāja.

—   Jā, arī tad. Pat pašaizsardzības nolūkā. Tagad pārbaudīsim pulksteņus.

Lennarts Kolbergs satvēra durvju rokturi. Durvis bija aizslēgtas, bet, tā kā viņam lidzi bija universāla atslēga, viņš uzreiz atdarīja tās. Stāvēdams dzīvoklī, viņš hallē pamanīja Martina Beka virsdrēbes un istabā uz galda īsviļņu raidītāju. Tūlīt viņš ievēroja arī atvērto logu un aiz tā vieglu metāla kāpņu apakšējo daļu. Kāpnes izskatījās trauslas un nedrošas, bet viņš bija kļuvis par dažiem kilogramiem smagāks kopš tā brīža, kad pēdējo reizi rāpās pa tādām, taču viņš zināja, ka tās domātas vēl smagnējākiem cilvēkiem, un tāpēc nešaubīdamies uzlēca uz palodzes.

Viņš pārliecinājās, ka abi virves rituļi, kas nokarājās virs viņa pleciem un šķērsām pār krūtīm, netraucēs līst augšā un neaizķersies aiz kāpnēm, tad viņš lēni un uzmanīgi uzrāpās Uz balkona.

Kamēr Rens ziņoja, ko viņš redz binoklī, Kolbergs mēģināja pārliecināt sevi — varēja būt vēl sliktāk, taču viņš ticēja, ka ir sagatavojies arī tam. Bet, kad viņš izslējās, lai pārkāptu pāri balkona aizmargo- jumam, un ieraudzīja asinirn nopludušo un nekustīgo Martinu Beku viena metra attālumā, viņam aizrāvās elpa.

Viņš pārmetās pāri margai un noliecās pār Martina Beka augšup pavērsto dzeltenīgi bālo seju.

— Martin, — viņš aizsmakušā balsī čukstēja. — Martin, kāda velna pēc …

Un tai pašā acumirklī pamanīja Martina Beka izliektajā kaklā pulsu. Kolbergs ar pirkstiem viegli pieskārās kaklam. Pulss bija jūtams, taču ļoti vājš.

Viņš apskatīja savu draugu. Cik varēja noprast, Martinu Beku bija ķērusi tikai viena lode, bet tieši krūtīs.

Lode bija izgājusi cauri krekla pogcaurumam, tikai mazliet to papletuši. Kolbergs atpogāja asinīm pie- vilgušo kreklu. Spriežot pēc ievainojuma ovālās formas, lode iesānis bija trāpījusi krūšu kaulā un iegājusi krūšukurvja labajā pusē. Viņš nevarēja noteikt, vai tā iestrēgusi krūtīs vai arī izgājusi ārā*

Viņš uzmeta acis grīdai zem statīva. Tur bija neliela asiņu peļķe, un asinis no ievainojuma gandrīz vairs neplūda.

Kolbergs atbrīvojās no virves rituļa, pakāra to uz statīva augšējā šķērskoka un palika stāvot ar otru rituli rokā un klausoties. Uz jumta valdīja klusums. Viņš attina virvi un vienu tās galu uzmanīgi palika zem Martina Beka muguras. Kolbergs rīkojās ātri un klusi, ticis ar to galā, viņš pārbaudīja, kā virve apkļāvusi Martinu Beku un vai mezgli labi aizsieti. Tad viņš aptaustīja Martina Beka kabatas, atrada tīru mutautiņu un no bikšu kabatas izvilka savu ne visai tīro kabatlakatiņu.

Viņš noņēma savu kašmira šalli, apsēja to ap Martina Beka krūtīm un uzlika divus salocītus kabatlakatiņus uz ievainojuma.

Uz jumta vēl arvien bija klusu.

Tagad atlika visgrūtākais.

Pārliecies pār balkona margām, Kolbergs aplūkoja atvērto logu. Kāpnes viņš pārkāra tā, lai to gals cieši piespiestos pie'loga. Tad uzmanīgi pievirzīja statīvu pie aizmargojuma, satvēra ap Martina Beka krūtīm apņemtās virves brīvo galu un divas reizes apmeta ap šķērskoku, bet virves otru galu aptina sev apkārt.

Uzmanīgi viņš laida lejā Martinu Beku pāri aiz- margojumam, ar savu augumu noturēdams līdzsvaru. Kad Martins Beks jau karājās otrā pusē stikla sienai, Kolbergs ar labo roku sāka raisīt vajā mezglu, ar kreiso roku noturēdams Martina Beka ķermeni. Atraisījis mezglu, viņš lēnām turpināja laist lejā Martinu Beku. Ar abām rokām stingri turēdams virvi, neskatīdamies lejup, viņš mēģināja noteikt, cik daudz vēl atlicis līdz apakšējam stāvam.

Kad pēc viņa aprēķiniem Martina Beka ķermenim vajadzēja karāties pie atvērtā loga, Kolbergs pārliecās pāri margai. Viņš nolaida Martinu vēl pāris desmit centimetru zemāk un cieši piestiprināja virvi pie dzelzs stieņa, kas atradās virs stikla plāksnēm.

Tad viņš noņēma no stalīva otru virves rituli, uzlika uz pleca, steigšus nokāpa pa kāpnēm un izlīda caur logu.

Martins Beks bez kādām dzīvības pazīmēm karājās pusmetru zem loga aplodas. Viņa galva bija nokārusies lejup un ķermenis šūpojās šurpu turpu.

Kolbergs, pārliecinājies, ka zem kājām stingrs pamats, pārliecās pār palodzi un, abām rokām satvēris virvi, sāka to vilkt. Ar vienu roku pārtvēris un saņēmis virvi, kura bija samezglojusies virs Martina Beka roku izliekuma, pacēla viņu augšup, saņēma aiz pleciem un ievilka caur logu istabā.

Atbrīvojis Martinu no virves cilpas un noguldījis uz grīdas pie loga, Kolbergs atkal uzkāpa uz balkona, atraisīja virvi no stieņa un ļāva tai nokrist. Pēc tam, nostājies uz palodzes, viņš atkabināja kāpnes.

Tad, uzvēlis Martinu Beku sev mugurā, sāka iet lejup.

Gunvalda Larsona rīcībā vēl bija sešas sekundes, kad viņš atskārta, ka, iespējams, izdarījis lielāko muļķību savā mūžā. Viņš stāvēja pie dzelzs durvīm un raudzījās uz degauklu, kuru viņam vajadzēja aizdedzināt, bet nebija klāt sērkociņu. Tā kā viņš nesmēķēja, viņa rīcībā nebija arī šķiltavu. Kad viņam — tas gan atgadījās ārkārtīgi reti — nācās iegriezties restorānos cRiche» vai «Park», viņš parasti iebāza kabatā kādu reklāmas kārbiņu. Kopš pēdējā apmeklējuma bija aizritējis ilgs laiks, un viņš neskaitāmas reizes bija mainījis jaku.

Larsons, tā teikt, pakasīja pakausi, izvilka savu pistoli, noņēma drošinātāju, piespieda stobru pie dzelzs durvīm, lai lode atsitoties netrāpītu kādā nepiemērotā vietā, piemēram, viņa vēderā, un nospieda gaili. Lode kā lapsene atsitās pret kāpnēm, bet auklu tā tomēr aizdedzināja un, jautri spulgodamas, uzdzirkstīja zilas uguntiņas, Larsons metās lejā pa kāpnēm. Kad viņš noskrēja pusotra stāva zemāk, māja nodrebēja — blakus kāpnēs uzsprāga gaisā durvis, pēc mirkļa — ar četru sekunžu nokavēšanos nodārdēja arī dzelzs durvis.

Viņš bija skrējis ātrāk par Hultu un, iespējams, apsteidzis arī Bolīnu; traukdamies augšup pa kāpnēm, Larsons bija ieguvis vienu vai pāris sekunžu. Dzelzs durvis vairs nebija savā vietā, pareizāk sakot, tās atradās tur, kur tām tagad vajadzēja atrasties, — kāpņu laukumiņā, un pusstāvu augstāk bija redzamas durvis ar stiegrota stikla rūtīm.

Viņš ar kāju atgrūda tās un nokļuva uz jumta. Īstenībā — tieši pie skursteņa starp abiem dzīvokļiem darbnīcām.

Viņš tūlīt ieraudzīja Eriksonu, kurš ar savu izdaudzināto džonsonu rokās stāvēja plati ieplestām kājām uz darbnīcas jumta. Bet Eriksons nepamanīja Gunvaldu Larsonu; viņa uzmanību acīmredzot piesaistīja pirmais sprādziens, un tāpēc viņš cieši skatījās uz mājas dienvidu pusi.

Gunvalds Larsons uzlika vienu kāju uz parapeta, kas atradās ielas pusē, atspērās un uzlēca uz darbnīcas jumta. Eriksons, pagriezis galvu, ieraudzīja viņu.

Viņus šķīra tikai četri metri, un viss bija skaidrs. Gunvalds Larsons notēmēja uz vīrieti un turēja pirkstu uz sprūda.

Taču Eriksonu laikam tas nesamulsināja; ar visu augumu pagriezies, viņš pavērsa automātu pret uzbrucēju. Tomēr Gunvalds Larsons neizšāva. Viņš nekustīgi stāvēja, notēmējis pistoli pret Eriksona krūtīm, bet automāta stobrs turpināja kustēties.

Un tad izšāva Bolīns. Tas bija lielisks šāviens. Redzamību lielā mērā pasliktināja priekšā stāvošais Gunvalds Larsons, tomēr viņš ar neapšaubāmu precizitāti trāpīja Eriksona kreisajā plecā no vairāk nekā divdesmit metru attāluma.

Automāts dārdēdams nokrita uz skārda jumta, un Eriksons, it kā apvilcis pusapli, saļima.

Piesteidzās Hults un- ar pistoles laidi iebelza Eriksonam pa pakausi. Sitienu pavadīja nežēlīgs pliuk- šķis.

Vīrietis uz jumta gulēja bez samaņas, no viņa galvas straumītēm plūda asinis.

Hults smagi nosēcās un atkal pacēla ieroci.

—        Pietiek! — Gunvalds Larsons iekliedzās. — Jau tā diezgan.

Viņš ielika pistoli makstī, sakārtoja saiti uz galvas un ar labās rokas rādītājpirkstu noņēma taukaino un netīro eļļas pikulīti no sava krekla.

Arī Bolīns uzrāpās uz jumta, paskatījās apkārt un sacīja:

—   Kāda velna pēc tu nešāvi? Es nesaprotu …

—       Neviens no tevis to negaida, — Gunvalds Larsons pārtrauca viņu. — Starp citu, vai tev šai pistolei ir atļauja?

Bolīns pakratīja galvu.

—       Tad vari iekulties nepatikšanās, — Gunvalds Larsons sacīja, — Vai tagad nesīsim viņu lejā?

MAJA SĒVALE UN PĒRS VALE. NELIETIS NO SEFLES.

Redaktore V. Poikane Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniskā redaktore I. KUrtlga Korektore I. Rudusa

Nodota salikšanai 22.07.80. Parakstīta iespiešanai 23.01.81. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papīrs 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 10.50 uzsk. Iespiedi.; 10.85 uzsk. kr. nov. 10,09 Izdevn. I. Metiens 80 000 eks. Pašūt. M> 1732-D. Cena I rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. JV« 35/30783/ D-879. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirznieclbas lielu komitejas tiporgāfijā «Cīņa». 226011 Rigā, Blaumaņa iela 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugiipogrāfijā, 22U004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Šēvale M., Valē P.

Še 880 Nelietis no Sefles / No zviedru vai. tulk. I. Kačevska; — R.: Liesma, 1981. — 239 lpp.

A (Zviedru) 84.34 Zviedru

[1] man jāiet. (angļu vai)

[2] Pilsētas galva. (Tulk. piezīme.)

Content

Šēvale Maja, et al Nelietis no Sefles

MAJA ŠĒVALE * PĒRS VALĒ Nelietis no Sefles