Palanjuks Čaks

Neredzamie briesmoņi

Čaks Palanjuks

Neredzamie briesmoņi

PIRMĀ NODAĻA

Iztēlojieties, ka jūs tagad atrodaties vienās lielās Vesthilsas kāzu svinībās lielā savrupmājā, kas pilna ar puķupušķiem un pildītām sēnēm. To sauc par ievada remarku: proti, kur kas atrodas, kurš ir miris, kurš dzīvs. Šis ir īvijas Kotrelas kāzu dižākais mirklis. īvija stāv savrupmājas vestibila lielo kāpņu vidū kaila, ja neņem vērā to, kas palicis pāri no viņas kāzu kleitas, rokā viņai joprojām šautene.

Es stāvu kāpņu lejasgalā, bet tikai fiziskā izpratnē. Mans prāts ir — es nezinu, kur.

Neviens vēl nav pavisam beigts, bet teiksim vienkārši — pulkstenis tikšķ.

Un patiesībā neviens šai lielajā drāmā nemaz nav reāls, dzīvs cilvēks. īvijas Kotrelas izskatā var atpazīt kādu televīzijā redzētu organiska šampūna reklāmu, tikai — tagad īvijas kāzu kleita ir nodegusi līdz pat kuplo svārku stīpām, kuru apļi ietver viņas gurnus, un līdz mazajiem stiepļu skeletiņiem, kas palikuši pāri no zīda puķēm, kuras bijušas viņai matos. Un īvijas blondie mati, ši lielā, uzkasītā, atpakaļ atsukātā, ar laku sasmidzinātā varavīksne visās blonduma nokrāsā?— nu jā, nodeguši ir arī īvijas mati.

Un otrā persona, kas šeit redzama, ir Brendija Aleksāndera, kura sašauta guļ kāpņu lejasgalā un noasiņo.

Es sev klusībā saku, ka sarkanā straume, kas pulsēdama plūst ārā no Brendijas ievainojuma brūces, drīzāk ir nevis asinis, bet gan kāds sociālpolitisks līdzeklis. Cilvēks jau var būt vienkārši klonēts no visām tām šampūna reklāmām, nu jā, un tādas esam arī mēs ar Brendiju Aleksānderu. Nošaut kādu šajā telpā — morālā ziņā tas varētu būt tas pats, kas nogalināt automašīnu, putekļsūcēju, bārbijlelli. Izdzēst datora disketi. Sadedzināt grāmatu. To pašu droši vien var sacīt par jebkura cilvēka slepkavību pasaulē. Mēs visi esam tādas preces.

Brendija Aleksāndera, garkātainā, dižā karaliene no izklaides krējuma augstāka plaukta, — pa caurumu, ko lode izrāvusi viņas satriecošajā kostīmžaketē, Brendija gāž laukā savas iekšas. Šo kostīmu, baltu Boba Makī meistardarbu, Brendija nopirka Sietlā kopā ar apspīlētiem svārkiem, kuri piešķir viņas pēcpusei lielas, ideālas, tvirtas sirds aprises. Jūs nudien neticētu, cik šis kostīms maksā. Uzcenojums ir kāds triljons procentu. Žaketei ir bruncīšiem līdzīgs volāns, plati atloki un pleci. Vienrindas piegriezums ir simetrisks, ja neņem vērā caurumu, pa kuru ārā gāžas asinis.

Tad īvija, stāvēdama pusceļā uz kāpnēm, sāk šņukstēt, īvija, šī mirkļa nāvējošais vīruss. Tagad mēs, lūdzu, paskatāmies uz nabaga īviju, nabaga skumjo īviju bez matiem, ģērbušos vienīgi pelnos, savu sadegušo stīpsvarku stiepļbura ieskautu. īvija nomet šauteni. Paslēpusi netīro seju netīrajās plaukstās, īvija apsēžas un sāk skaļi pinkšķēt, it kā raudāšana spētu kaut ko atrisināt. Šautene — trīsdesmit kura tur kalibra šautene, pielādēta, — dārdēdama noripo pa kāpnēm, nokrīt uz sāniem, aizslīd vestibila vidū, griežas kā vilciņš, norāda uz mani, norāda uz Brendiju, norāda uz raudošo īviju.

Es jau gan neesmu nekāds izolēts laboratorijas dzīvnieks, kurš izdresēts nelikties zinis par varmācību, tomēr mana pirmā instinktīvā doma ir: varbūt vēl nebūtu par vēlu izmazgāt to traipu ar gāzētu minerālūdeni.

Lielāko daļu savas pieauguša cilvēka dzīves es līdz šim esmu pavadījusi, stāvēdama uz kāda vienlaidu seguma par čupu zaļo stundā, saģērbusies kādās drēbēs un apāvusies kādās kurpēs, safrizētiem matiem, un kāds slavens modes fotogrāfs pasaka man, ko just.

Viņš auro: dod man iekāri, mazā.

Zibsnis.

Dod man ļaunprātību.

Zibsnis.

Dod man atsvešinātu, eksistenciālu apnikumu.

Zibsnis.

Dod man dedzīgu intelektuālismu kā izdzīvošanas mehānismu.

Zibsnis.

Iespējams, vainīgs šoks, kas radies, redzot, kā viena mana ļaunākā ienaidniece sašauj otru manu ļaunāko ienaidnieci. Blīkš, un tīra uzvara. Visa šī dzīve un vel Brendijas klātbūtne ir padarījusi mani par pamatīgu drāmas narkomāni.

Tā tikai izskatās, ka es raudu, kad pabāžu zem sava plīvura mutautiņu, caur ko elpot. Caur ko filtrēt gaisu, jo biezo dūmu dēļ tikpat kā nevar paelpot, jo īvijas lielā savrupmāja mums visapkārt deg nost.

Nometusies ceļos blakus Brendijai, es varētu icbfezt rokas jebkurā sava tērpa ielocē un atrast darvonus un demerolus, un darvosetu 100. Tagad visi, lūdzu, paskatāmies uz mani. Mans tērps ir Turīnas līķauta kopija, lielākoties brūns un balts, audums sakārtots un piegriezts tā, lai spīdīgās, sarkanās pogas pogātos cauri stigmām. Un vēl es esmu tērpusies jardiem garā melnā zīda plīvurā, kas aptīts man ap seju un nobārstīts mazām, ar roku slīpētām Austrijas kristālu zvaigznītēm. Nav saredzams, kāda izskatās mana seja, bet tieši tas jau ir galvenais nolūks. Izskats ir elegants un ķecerīgs un ļauj man justies svētai un amorālai.

Augstais modes dizains, tik augsts, ka izzūd skatienam.

Liesmas rāpo uz priekšu pa vestibila tapetēm. Lai pilnveidotu dekorācijas, uguni esmu pielaidusi es. Speciālie efekti var krietni paspilgtināt noskaņojumu, un šī jau būtībā nemaz nav īsta māja. Tas, kas te deg nost, ir kāda laikmeta jauniestudējums, trīskārt pastarpināti kopēts no lielas savrupmājas viltotā Tjūdoru stilā. No jebkā oriģināla to šķir simt paaudžu, bet vai tad tādi patiesībā neesam mēs visi?

Mirkli pirms tam, kad īvija brēkdama metās lejup pa kāpnēm un sašāva Brendiju Aleksānderu, es izlaistīju kādu galonu Chanel No. 5, pieliku klāt aizdedzinātu kāzu ielūgumu, un, blīkš, nu es jau esmu sākusi pārstrādes procesu.

Jocīgi, bet, ja tā padomā, arī pats milzīgākais un traģiskākais ugunsgrēks īstenībā ir tikai ilgstoša ķīmiska reakcija. Žannas d'Arkas oksidēšanās.

Joprojām griezdamās uz grīdas, šautene norāda uz mani, norada uz Brendiju.

Vēl viens āķis ir tas: lai cik stipri tu, pēc savām domām, kādu mīli, tu tomēr atkāpsies, kad viņa asiņu peļķes mala pieslīdēs tev pārāk tuvu klāt.

Ja neņem vērā visu šo iespaidīgo drāmu, diena patiesībā ir jauka. Silta, saulaina diena, aiz atvērtajām ārdurvīm lievenis un ārā mauriņš. Uguns, kas plosās augšstāvā, ievelk vestibilā svaigi pļautas zāles silto smaržu, un ārpusē var dzirdēt trokšņojam kāzu viesus. Viesi ir paķēruši, ko nu kurš gribējis, kristālu un sudrabu, un izgājuši ārā, lai mauriņā sagaidītu brīdi, kad uz skatuves parādīsies ugunsdzēsēji un paramediķi.

Brendija izpleš vienu no savām lielajām plaukstām ar gredzenotajiem pirkstiem un pieskaras brūcei, kura šķaida viņas asinis pa marmora grīdu.

Brendija saka: "Velns. Tagad Bon Marchй vairs nemūžam neņems šito kostīmu atpakaļ."

īvija paceļ galvu, rokas strīpaini noķēpājušas seju ar sodrējiem, puņķiem un asarām, un viņa iekliedzas: "Es nevaru ciest šito savu garlaicīgo dzīvi!"

īvija uzbļauj Brcndijai Aleksānderai: "Aizņem man ellē galdiņu pie loga!"

Asaras izskalo tīras stidziņas uz īvijas vaigiem, un viņa kliedz: "Draudzene! Uz šito tu gan varētu man atbildēt!"

Itin kā šī jau tāpat nebūtu drāma, drāma, drāma, Brendija paskatās augšup uz mani, es uz ceļiem tupu viņai līdzās. Baklažānu krāsas acu zīlītes viņai ir izpletušās pilnā plaukumā, un Brendija man saka: "Brendija Aleksāndera tagad mirs?"

īvija, Brendija un es — tā ir tikai sacīkste par skatuves starmešu gaismu. Jo katra no mums grib būt es, es, es pirmā.

Slepkava, upuris, aculieciniece, katra no mums domā, ka viņas loma ir galvenā.

Varbūt to pašu var sacit par ikvienu citu pasaulē. '

Tas viss ir spogulīt, spogulīt, saki man tā, jo skaistums dod varu, tāpat kā nauda dod varu, tāpat kā ierocis dod varu.

Kad es redzu avīzē fotoattēlu ar kādu divdesmit un cik tur gadu vecu meiču, kura nolaupīta un neķītri izvarota, un aplaupīta, un tad noslepkavota, un pirmajā lapā ir bilde, viņa jauna un smaidoša, tad es vairs neprātoju par to, ka tas ir liels un briesmīgs noziegums, nē, mana iekšējā reakcija ir: oho, viņa tiešām būtu forša, ja deguns nebūtu tik baigi liels. Mana otrā reakcija ir: labāk jātur pa ķērienam pāris labas bildes, portrets līdz pleciem, gadījumam, ja nu mani, ko var zināt, nolaupa un novaro līdz nāvei. Mana trešā reakcija: lai nu kā, šādi vismaz ir samazinājies konkurenšu skaits.

Ja ar to vēl nepietiek: ādas mitrinātājs, ko es lietoju, ir suspensija no embrija cietvielām hidrogenizētā minerāleļļā. Es gribu sacit: ja runāju godīgi, tad visa mana dzīve ir veltīta man vienai vien.

To es gribu sacīt, ja vien netikšķ hronometrs un kāds fotogrāfs neauro: dod man iejūtību.

Tad noplaiksni zibspuldze.

Dod man līdzjūtību.

Zibsnis.

Dod man brutālu godīgumu.

Zibsnis.

"Neļaujiet man nomirt te uz grīdas," saka Brendija, un viņas lielās rokas ķeras pie manis. "Mati," viņa saka. "Pakausi man saplaks mati."

Es gribu sacit: es zinu, ka Brendija droši vien nomirs, iespējams, bet es vienkārši nespēju tajā iejusties.

īvija šņukst vēl skaļāk. Turklāt tālumā atskan ugunsdzēsēju sirēnas, kronēdamas mani par Migrēnas pilsētas karalieni.

Šautene joprojām griežas uz grīdas, bet arvien lēnāk un lēnāk.

Brendija saka: "Ne jau šādi Brendija Aleksāndera gribēja aizvadīt savu dzīvi. Vispirms viņai bija jāklust slavenai. Saproti, viņai bija jābūt televīzijas ekrānā Superkausa starpbrīdī, kailai jādzer diētiskā kola palēninātā kustībā, pirms viņa nomirst."

Šautene mitējas griezties un nerāda ne uz vienu.

Šņukstošajai īvijai Brendija uzkliedz: "Aizveries!"

"Aizveries pati!" īvija atkliedz pretī. Uguns viņai aiz muguras graužas lejup pa kāpņu paklāju.

Sirēnas, nu ir dzirdams, kā tās klejo un gaudo pa visu Vesthilsu. Ļaudis nudien plēsīsies par to, kurš pirmais uzgriezīs 911 un kļūs par lielo varoni. Neviens neizskatās gatavs sagaidīt milzīgo TV komandu, kas kuru katru brīdi būs klāt.

"Tā tev ir pēdējā iespēja, dārgumiņ," Brendija saka, un viņas asinis šķīst pa visu grīdu. Viņa saka: "Vai tu mani mīli?"

Kad tev uzdod šādus jautājumus, tu zaudē vietu starmešu gaismā.

Tādā veidā tevi ievilina labākās otrā plāna lomas lamatās.

Vēl lielāka par degošo māju ir šī milzīgā cerība, ka man nāksies izrunāt trīs pašus nodrāztākos vārdus, kādi atrodami jebkurā scenārijā. Jau šie vārdi vien liek man justies tā, it kā es smagi noziegtos pati pret sevi. Galu galā, tic ir tikai vārdi. Nevarīgi. Tikai tāds izteiciens. Dialogs.

"Pasaki man," Brendija mudina. "Vai tu mīli? Vai tu mani tiešām mīli?"

Tā ir tā lielā un pārspīlētā maniere, kādā Brendijā ir tēlojusi visu dzīvi. Brendijas Aleksānderas nepārtrauktais, nemitīgais, dzīvais spriedzes teātris, tiesa — patlaban arvien mazāk un mazāk dzīvs.

Lai drusku iejustos skatuves stilā, es saņemu Brendijas roku savējā. Tas ir skaists žests, bet mani iztrūcina doma par bīstamiem patogēniem asinīs, un tad, blaukš, iebrūk ēdam-

N

istabas griesti un pa ēdamistabas durvju aili mums pretim cērtas dzirksteles un kvēlošas ogles.

"Pat ja tu nespēj mani mīlēt, tad izstāsti man manu dzīvi," Brendija saka. "Meitene nevar nomirt, ja viņai gar acīm neaizzib visa dzīve."

Emocionālās vajadzības netiek apmierinātas tikpat kā nevienam.

Šai brīdī uguns pa kāpņu paklāju ir aizgrauzusies līdz īvijas plikajai pakaļai, un īvija bļaudama pielec kājās un savās apsvilušajās, baltajās augstpapēžu kurpēs dimdina lejā pa kāpnēm. Kaila, bez matiem, tērpusies stieplēs un pelnos, īvija Kotrela izskrien pa ārdurvīm pie plašākas publikas, pie saviem kāzu viesiem, pie sudraba un kristāla un pie ugunsdzēsēju mašīnām, kuras nupat ierodas. Tādā pasaulē mēs dzīvojam. Apstākļi mainās, un mēs kļūstam par mutantiem.

Tātad runa šeit, protams, būs par Brendiju, izrādi vadišu es, lomās viesosies īvlina Kotrela un nāvējošais AIDS vīruss. Brendija, Brendija, Brendija. Nabaga skumjā Brendija guļ uz muguras, Brendija pieskaras brūcei, pa kuru uz marmora grīdas izplūst viņas dzīvība, un saka: "Lūdzu. Izstāsti man manu dzīvi. Izstāsti, kā mēs nonācām šeit."

Tā nu es te riju dūmus tikai tādēļ, lai dokumentētu šo Brendijas Aleksānderas mirkli. Dod man uzmanību. Zibsnis.

Dod man apbrīnu. Zibsnis.

Dod man atelpu. Zibsnis.

/

OTRĀ NODAĻA

Negaidiet, ka šis būs no tiem stāstiem, kuri rit tādā garā: un pēc tam, un pēc tam, un pēc tam.

Tas, kas šeit notiks, drīzāk atgādinās modes žurnālu šķirstīšanu, Vogue vai Glamour haosu ar lappušu numuriem katrā otrajā vai piektajā, vai trešajā lapā. Ārā birst smaržu paraudziņi, no zila gaisa pa visu lapu iznirst kailas sievietes, lai pārdotu jums kosmētiku.

Nemeklējiet satura rādītāju, kas žurnālu stilā ir norakts divdesmit lapu atstatumā no pirmā vāka. Negaidiet, ka izdosies kaut ko atrast tūdaļ. Un nekas ari neatbilst noteiktam plānam. Stāsti sāksies, un tad, pēc trim rindkopām:

Pārlecam uz tādu un tādu lappusi.

Pēc tam pārlecam atpakaļ.

Tic būs desmit tūkstoši atsevišķu modes apģērbu, kurus iespējams jaukt un kombinēt, iegūstot varbūt piecus gaumīgus ansambļus. Miljons stilīgu aksesuāru, šalles un jostas, kurpes un cepures, un cimdi, bet nav reālu apģērbu, pie kui iem to visu valkāt.

Un, paklau, jums nudien, nudien ir jāpierod pie šīs sajūtas šeit, uz ātrgaitas šosejas, darbavietā, laulībā. Tāda ir pasaule, kurā mēs dzīvojam. Vienkārši klausiet suflierim.

Pārlecam divdesmit gadu senā pagātnē, pie baltās mājas, kur es izaugu un kur tēvs amatierfilmiņās iemūžināja to, kā mēs ar brāli skraidelējam pa pagalmu.

Pārlecam uz tagadni, kur manējie vakarā sēd atpūtas krēslos un skatās šīs pašas amatierfilmiņas, projicētas uz tās pašas baltās mājas baltās ārsienas, pēc divdesmit gadiem. Māja tā pati, zāliens tas pats, filmā redzamie logi precīzi projicēti uz reālajiem logiem, filmas mauriņš pārklājas ar reālo mauriņu, un mēs ar manu projicēto brāli esam sīkaļas un kameras acs priekšā plosāmies uz nebēdu.

Pārlecam pie mana lielā brāļa, viņš ir briesmīgi nožēlojams un nomiris no lielās AIDS sērgas.

Pārlecam pie manis, jau pieaugušas, es esmu iemīlējusies policijas detektīvā un aizbraukusi no mājām, lai kļūtu par slavenu supermodeli.

Tikai ielāgojiet, tāpat kā šķirstot spilgtu Vogue žurnālu, ielāgojiet, lai cik cītīgi jūs sekotu šiem pārlēcieniem:

Turpinājums tādā un tādā lappusē.

Lai cik rūpīgi jūs skatītos, neizbēgami radīsies sajūta, ka esat palaiduši kaut ko garām, šī spējā zemādas tukifuma sajūta, kas čukst, ka neesat izdzīvojuši visu. Šī vīlušās sirds sajūta, kas čukst, ka esat izskrējuši taisnā ceļā cauri visiem mirkļiem, kad patiesībā vajadzēja raudzīties uzmanīgi.

Nu, pierodiet pie šīs sajūtas. Tāda jums vienā jaukā dienā liksies visa jūsu dzīve.

Tas viss ir vingrinājums. Tas viss nav svarīgi. Mēs vēl tikai iesildāmies.

Pārlecam uz tagadni, uz šo brīdi, Brendija Aleksāndera guļ uz grīdas un noasiņo, es tupu ceļos viņai blakus, stāstīdama šo stāstu, pirms šurp nāk paramediķi.

Pārlecam pāris dienu atpakaļ uz dzīvojamo istabu bagātā mājā Vankūverā, Britu Kolumbijā. Sienas rotā rokoko karamelei līdzīgi, kokgriezumiem rotāti sarkankoka paneļi, zemāk ir marmora līstītes, marmora grīda, marmora kamīns ar ļoti tādiem kā vītņainiem grebumiem. Bagātās mājās, kur dzīvo vcci, bagāti cilvēki, viss ir tieši tā, kā varētu gaidit.

Emaljas vāzēs lilijas ir īstas, nevis no zīda. Krēmkrāsas drapērijas ir no zīda, nevis no spīdīgas kokvilnas. Sarkankoks nav priežkoks, kas beicēts tā, lai izskatītos pēc sarkankoka. Štancēta stikla lustras netēlo slīpētu kristālu. Ada nav vinils.

Mums visapkārt ir komplektiņi — Luī Četrpadsmitā krēsls-sofa-krēsls.

Mūsu priekšā ir kārtējā naivule, nekustamā īpašuma aģente, un Brendijas roka pašaujas uz priekšu: plaukstas locītavā mezglojas kauli un dzīslas, pirkstu kauliņi kā kalnu grēda, pirksti apvītuši, gredzeni met zaļi sarkanu marķīzes slīpējuma miglu, porcelāna nagi nolakoti mirdzoši sārti, viņa saka: "Pilnīgi burvīgi."

Ja jums jāsāk ar kādu detaļu, tad noteikti sāciet ar Brendijas rokām. Gredzeniem rotātas un tāpēc šķietami vēl lielākās, Brendijas rokas ir milzīgas. Gredzeniem rotātas, it kā spētu būt vēl uzkrītošākas, rokas ir tā vienīgā Brendijas Aleksānderas daļa, ko plastikas ķirurgi nav jaudājuši mainīt.

Tāpēc Brendija pat nemēģina savas rokas slēpt.

Mēs esam bijuši jau tik daudzās šādās mājās, ka man sajucis skaits, un aģents vai aģente, ar kuru mēs tiekamies, vienmēr smaida. Šai mugurā ir parastais formastērps — tumšzilais kostīms ar sarkanbaltzilu šallīti ap kaklu. Zilās laiviņas ir kājās, zilā somiņa karājas elkoņa locītavā.

Aģentes skatiens pamet Brendijas Aleksānderas lielo roku un pievēršas sinjoram Alfam Romeo, kas stāv Brendijai līdzās, un Alfas elektriski zilās acis vairs nelaiž viņu vaļā; šīs zilās acis jūs nekad neredzēsiet aizveramies vai novēršamies, šajās acīs ir bērns vai puķupušķis, daiļš vai trausls, un tas padara skaistu vīrieti par tādu cilvēku, ko var mīlēt bez bailēm.

Alfa pagaidām ir jaunākais no tiem vīriešiem, kuri, Brendijas apsēsti, jau veselu gadu vazājas viņai pa pēdām, un katra gudra sieviete zina, ka skaists vīrietis ir viņas labākais modes aksesuārs. Tādā pašā veidā, kā varētu demonstrēt jaunu automašīnu vai tosteru, Brendijas roka novelk gaisā līniju no sava smaida un lielajiem pupiem līdz Alfam. "Atļaujiet iepazīstināt," Brendija saka, "sinjors Alfa Romeo, princeses Brendijas Aleksānderas profesionālais konsorts."

Tādā pašā stilā Brendijas roka neredzamā līnijā aizlido no viņas trīsošajām skropstām un kuplajiem matiem pie manis.

Nekustamā īpašuma aģente ieraudzīs vienīgi manus plīvurus — muslīnu un īpaši piegrieztu samtu, brūnu un sarkanu, ar sudrabu cauraustu tillu, kārtu tik daudz, varētu nodomāt — iekšā neviena nav. Te nav nekā, ko redzēt, tāpēc vairums cilvēku arī neskatās. Šī āriene pauž:

Paldies, ka nepiedalāties.

"Atļaujiet iepazīstināt," Brendija saka, "mis Keja MakAizeka, princeses Brendijas Aleksāndcras privātsekretāre."

Aģente zilajā kostīmā ar Šaneles misiņa pogām, ar šalli, kas aptīta ap kaklu, lai apslēptu ļengano ādu, — viņa uzsmaida Alfam.

Kad uz tevi neviens nedomā skatīties, tu vari blenzt uz viņiem, cik tīk. Saredzēt visas sīkās detaļas, kuras tu nemūžam nepagūtu uzķert, ja viņa atbildētu uz tavu skatienu, — lūk, lūk tā ir tava atriebība. Caur maniem plīvuriem kvēl aģentes sarkanais un zeltainais, izplūdis gar auguma aprisēm.

"Mis MakAizeka," Brendija saka, joprojām pastiepusi pret mani savu lielo plaukstu, "mis MakAizeka ir mēma un nespēj runāt."

Aģente ar lūpukrāsu uz zobiem, ar pūderi un tonālo krēmu krunciņtīklā zem acīm, ar valkāšanai gataviem zobiem un mašīnā mazgājamu parūku, — viņa uzsmaida Brendijai Aleksānderai.

"Bet šī…" Brendijas lielā, gredzenotā roka paliecas iekšup, lai pieskartos Brendijas torpēdkrūtīm.

"Šī…" Brendijas roka paliecas iekšup, lai pieskartos pērlēm ap kaklu.

"Šī…" milzīgā roka paceļas augšup, lai pieskartos kastaņbrūno matu kuplajām bangām.

"Un šī…" — roka pieskaras sulīgajām un valgajām lūpām.

"Šī," Brendija saka, "ir princese Brendija Aleksāndcra."

Aģente nometas uz viena ceļgala, šī kustība ir kaut kas vidējs starp reveransu un to, kas darāms altāra priekšā. Nosligšana ceļos. "Tas ir tik liels gods," viņa saka. "Esmu pilnīgi pārliecināta, ka šī jums būs īstā māja. Jūs to vienkārši iemīļosiet."

Brendija, kura reizēm var būt sasodīti aukstasinīga maita, tikai pamāj ar galvu un pagriežas uz halli, pa kuru esam ienākuši.

"Viņas augstība un mis MakAizeka," saka Alfa, "vēlētos apstaigāt māju divatā, kamēr mēs abi pārrunāsim detaļas," Alfas mazās rociņas skaidrojot uzplivinās gaisā, "… finanšu pārskaitīšanu… liru apmaiņu pret Kanādas dolāriem."

"Nu es jums parādīšu," aģente nosaka.

Brendija, es un Alfa, mēs visi sastingstam kā pārakmeņojušies. Varbūt šī sieviete ir mūs atšifrējusi. Varbūt pēc tiem mēnešiem, ko esam pavadījuši ceļā, un pēc dučiem lielu māju, kurās esam sirojuši, varbūt kāds beidzot ir pieķēris mūs blēdībā.

"Nu es jums parādīšu," sieviete saka. Un vēlreiz paloka ceļus. "Savus dolārus mēs saucam par ērgļiem," viņa piebilst un iebāž roku savā zilajā somiņā. "Re. Uz tiem ir attēlots zivju ērglis," viņa saka. "Re, es jums parādīšu."

Mēs ar Brendiju atkal pārvēršamies ledus karalienēs un dodamies prom, uz ieejas halli. Atpakaļ gar krēslicm-sofām-krēsliem, gar marmora vītnēm. Uz sarkankoka paneļiem aiz mūžu krājušās cigārdūmu kārtas izplūst, izdziest un aizņirb mūsu atspulgi. Es sekoju princesei Brendijai Aleksānderai atpakaļ uz ieejas halli, kamēr Alfas balss aizņem aģentes zili kostimēto uzmanību ar jautājumiem par leņķi, kādā rīta saule iespīd ēdamistabā, un par to, vai provinces vadība ļaus uzbūvēt aiz peldbaseina privātu helikopteru nolaišanās laukumu. *

Princeses Brendijas brīnišķā mugura virzās uz kāpņu pusi, Brendijas plecus sedz sudrablapsas jaciņa, ap Brendijas Aleksānderas kastaņbrūno matu kuplajām bangām ir apsieta jardiem gara zīda brokāta šalle. Dižās karalienes balss un L'Air du Temps ēna ir neredzamā vclcc, kas noslēdz Brendijas Aleksānderas pasauli.

Bangojošie, kastaņbrūnie mati, apsieti ar zīda brokāta šalli, atgādina man kliju apalīti. Lielu ķiršu kūku. Tas ir zemenīgi kastaņbrūns, sēņveidīgs mākonis, kas paceļas pār kādu Klusā okeāna atolu.

Princeses kājiņas ir ieautas divos zelta lamē kājsprostos ar mazām zelta siksniņām un zelta ķēdītēm. Lūk, šīs iesprostotās, uz smailpapēžu ķekatām paceltās zelta pēdiņas uzkāpj uz pirmā no apmēram trīssimt pakāpieniem, kas ved no halles uz otro stāvu. Tad viņa sper nākamo soli un aiznākamo, līdz visa ir pietiekami tālu virs manis, lai riskētu atskatīties. Tikai tad viņa pagriezīs visu savu zemeņkūkas galvu. Šī lielā torpēda, Brendijas Aleksānderes krūšu aprises, šīs profesionālās mutes bezvārdu daiļums, pievērsts man.

"Šīs mājas īpašniece," Brendija saka, "ir ļoti veca, dzer hormonu tabletes un joprojām dzīvo šeit."

Paklājs zem manām kājām ir tik biezs, ka es jūtos kā brienot pa staigniem dubļiem. Solis pēc soļa, vaļīgs, slīdīgs, nestabils. Mēs ar Brendiju un Alfu jau tik ilgi lietojam angļu valodu kā otro valodu, ka esam to aizmirsuši kā savu pirmo.

Man nav dzimtās valodas.

Mūsu acu līmenī ir tumšas lustras noputējušie akmentiņi. Gaiteņa pelēkā marmora grīda margu otrā pusē izskatas tā, it kā mēs būtu uzkāpušas pa kāpnēm cauri mākoņiem. Soli pa solim. Tālumā turpinās Alfas uzstājīgā tērgāšana par vina pagrabiem, par būriem, kur turēt krievu vilkusuņus. Neatlaidīgās prasības, ko Alfa izsaka aģentei, skan vāji kā radiosaruna, kas atstarojas no kosmosa.

"…princese Brendija Aleksāndera," šurp atpeld Alfas siltie, tumšie vārdi, "o, viņa ir spējīga novilkt drānas un nevaldāmi kliegt pat pārpildītos restorānos…"

Dižās karalienes balss un L'Air du Temps ēna saka: "Nākamajā mājā," saka viņas Plumbago lūpas, "mēmuli tēlos Alfa."

"…jūsu krūtis," Alfa stāsta aģentei, "jūsu abas krūtis ir kā jaunai sievietei…"

Mūsu vidū nav atlikusi neviena pati dzimtā valoda.

Pārlecam pie mums uz augšstāvu.

Pārlecam pie tā, ka tagad iespējams ir viss.

Pēc tam kad nekustamā īpašuma aģenti ir sagūstījušas sinjora Alfas Romeo zilās acis, pārlecam uz to brīdi, kad sākas īstie numuri. Lielā guļamistaba vienmēr ir gaiteņa galā, kur no logiem paveras vislabākais skats. Šajā guļamistabā visas sienas un pat griesti ir klāti ar sārtiem spoguļiem. Mēs ar princesi Brendiju esam visur, atspīdam katrā virsmā. Var redzēt Brendiju apsēdušos uz sārtās letes blakus tualetes galdiņa izlietnei, es sēžu tai otrā pusē.

Visos spoguļos mēs sēžam katra savā pusē visām izlietnēm. Ir pārāk daudz Brendiju Alcksāndcru, lai tās būtu iespējams saskaitīt, un viņas visas mani izrīko. Viņas visas atver savas baltās teļādas somiņas, un simtiem lielo, gredzenoto

Brendijas Aleksanderas roku izņem jaunas Ārsta rokasgrāmatas sarkanos vākos, tik milzīgas kā Bībeles.

Visi simti viņas acu, ietonētu ar Burning Blueberēnām, skatās manī no visām istabas malām.

"Procedūru tu zini," nokomandē neskaitāmās Plumbago mutes. Lielās rokas sāk vērt vaļā atvilktnes un skapīšu durvis. "Atceries, kur ko paņēmi, un noliec visu precīzi atpakaļ vietā," mutes saka. "Vispirms ņemsim tabletes, tad kosmētiku. Sāc medīt."

Es izņemu pirmo pudeliti. Tas ir valiums, un es turu pudelīti tā, lai visi simti Brendijas acu varētu izlasīt etiķeti.

"Atber tik, cik nav pamanāms," Brendija saka, "tad ņem nākamo."

Es ieberu dažas mazās, zilās tabletītcs rokassomiņas nodalījumā pie pārējiem valiumiem. Nākamajā pudelītē, ko es atrodu, ir darvons.

"Dārgumiņ, tā ir paradīzes garša mutē!" Visas Brendijas paceļ acis, lai paraudzītos uz pudelīti, ko turu rokā. "Vai nevarēs manīt, ja paņemsi tā pavairāk?"

Derīguma termiņš, kā norādīts etiķetē, izbeidzas jau pēc mēneša, un pudelīte vēl arvien ir gandrīz pilna. Es nospriežu, ka varam atbērt apmēram pusi.

"Ei," no visām pusēm man tuvojas liela, gredzenota roka. Man tuvojas simt lielu roku ar augšup pavērstu plaukstu. "Iedod kādu pārīti Brendijai. Princesei atkal sāp krusti."

Es izkratu no pudelītes desmit kapsulas, simt roku uzmet tūkstoti trankvilizatoru uz sarkanajiem mēles paklājiem, kas gaida Plumbago mutēs. Pašnāvnieciska darvonu krava ieslīd tumšajās iekšās kontinentiem, kuri veido Brendijas Aleksānderas pasauli.

Nākamajā pudelītē ir premarīna mazie, violetie ovāliņi, pa divarpus miligramiem katrā.

Premarīns ir atvasināts no Pregnant Mare Urine — grūsnas ķēves urīna. Tas ir atvasināts no tūkstošiem nelaimīgu ķēvju, kuras Ziemeļdakotā un Centrālajā Kanādā ir spiestas stāvēt šauros, tumšos steliņģos, iekšā tām iebāzts katetrs, lai savāktu katru urina lāsi, un laukā šīs ķēves tiek izlaistas tikai tādēļ, lai atkal tiktu aplektas. Jocīgākais, ka šādā pašā veidā varētu raksturot jebkuru kārtīgu, ilgstošu gulēšanu slimnīcā, bet tā gan ir tikai mana pieredze.

"Neskaties uz mani tā," Brendija saka. "Ja es neņemtu tās tabletes, neviens kumeļš tikpat netiktu uzcelts no miroņiem."

Nākamajā pudelītē ir apaļas, mazas simt miligramu aldaktona tabletes firziķu krāsā, katra pārdalīta ar rieviņu. Mūsu mājas īpašniece laikam ir sievišķo hormonu narkomāne.

Pretsāpju līdzekļi un estrogēns ir bezmaz vai divas vienīgās pārtikas grupas, ko Brendija lieto, un viņa skaita: "Dod, dod, dod." Viņa uzkož vēl dažus mazus, sārti glazētus estinilus. Iemet mutē pāris tirkīzzilu estraka tablešu. Izmantodama vaginālo premarlnu kā roku krēmu, viņa ierunājas: "Mis Keja?" Viņa saka: "Man liekas, es vairs nejaudāju savilkt roku dūrē, Saldumiņ. Kā tev liekas, varbūt tu pabeigsi viena pati, kamēr es drusku atgulšos?"

Simtkārtīgi klonēta sārtajos vannas istabas spoguļos, es pārbaudu kosmētikas krājumus, kamēr princese liekas nosnausties lielās guļamistabas krāšņajā, kuplajā, rožainajā gultā zem vecmodīga baldahīna. Es atrodu darvosetus un perkodānus, kompazīnus, nembutālus un perkosetus. Orālos estrogēnus. Antiandrogēnus. Progestonu. Estrogēna plāksterus.

Es neatrodu nekādas krāsas, kuras derētu Brendijai, te nav Rusty Rose smiņķa. Un arī Burning Blueberry plakstu ēnu te nav. Es atrodu vibratoru, kura beigtās baterijas ir uAūkušas un izdala skābi.

Šī māja pieder vecai sievietei, es nospriežu. Sievietēm, par kurām neviens neliekas zinis, sievietēm, kuras noveco un pārēdas tabletes, un ar katru minūti kļūst arvien vecākas un neredzamākas pasaulei, — viņām nav vajadzīgs daudz kosmētikas. Viņām nav jāiet izklaidēties uz moderniem krogiem. Viņām nav jādejo ballīšu burzmā. Elpa man ož karsti un skābi zem plīvuriem, zem valgajām zīda un tilla, un kokvilnas žoržeta kārtām, ko es paceļu pirmo reizi šai dienā; un spoguļos es raugos uz sārto atspulgu — uz to, kas palicis pāri no manas sejas.

Spogulīt, spogulīt, saki man tā, kura ir pasaulē skaistākā?

Ļaunā karaliene bija muļķe, ka ielaidās spēlē ar Sniegbaltīti. Pienāk tāds vecums, kurā sievietei ir jāpāriet pie cita veida varas. Pie naudas, piemēram. Vai pie ieroča.

Es dzīvoju dzīvi, ko mīlu, es sev saku, un, mīlu dzīvi, ko dzīvoju.

Es sev saku: to es esmu pelnījusi.

Tieši to jau es gribēju.

TREŠĀ NODAĻA

Pirms sastapu Brendiju, es gribēju vienīgi to, lai kāds man pajautā, kas noticis ar manu seju.

"To saknābaja putni," man gribējās visiem pateikt.

Manu seju saknābāja putni.

Bet neviens negribēja zināt. Taču jēdzienā "neviens" neietilpst Brendija Aleksāndcra.

Tikai nedomājiet, ka tā bija viena liela nejaušība. Mums ar Brendiju bija jāsastopas. Mūs vienoja tik daudz kas kopīgs. Kopīgs mums bija gandrīz viss. Turklāt: vieniem tas notiek ātri, citiem lēni, lai nu kas vainīgs, nelaimes gadījumi vai gravitācijas spēks, bet beigās sakropļoti tiekam mēs visi. Vairums sieviešu pazīst šo sajūtu: ar katru dienu tu kļūsti aizvien vairāk neredzama. Brendija mēnešiem ilgi gulēja slimnīcā, un es tieši tāpat, un ir tikai nedaudzas slimnīcas, kurās tiek veiktas lielas plastiskās operācijas.

Pārlecam atpakaļ pie mūķenēm. Mūķenes bija pilnīgi neciešamas, jo mūžīgi piesējās ar uzmundrinājumiem, — tās mūķenes, kas strādāja par žēlsirdīgajām māsām. Viena mūķene mēdza man stāstīt par kādu pacientu citā stāvā, viņš esot tik jautrs un apburošs. Viņš esot advokāts un protot rādīt burvju trikus, izmantodams vienīgi rokas un papīra salveti. Šī dienas māsa bija viena no tām mūķenēm, kuras kā variāciju par savām parastajām mūķenes drānām valkāja baltu žēlsirdīgās māsas tērpu, un viņa bija stāstījusi tam advokātam par mani. Tā bija māsa Kctrīna. Viņa stāstīja advokātam, ka es esot jautra un attapīga, un teica, ka būtu tik burvīgi, ja mēs abi satiktos un neprātīgi iemīlētos viens otrā.

Tic bija viņas vārdi.

Viņa mēdza skatīties manī caur brillēm stieples ietvaros, noslīdējušām līdz deguna vidum, lēcas tām bija garenas un kantainas kā mikroskopa priekšmetstikliņi. Sīkas, saplīsušas dzīsliņas allaž iekrāsoja viņas degungalu sarkanu. To viņa dēvēja par rosacea. Vieglāk būtu iztēloties viņu dzīvojam piparkūku namiņā, nevis klosterī. Precējušos ar Ziemassvētku vecīti, nevis ar Dievu. Iecietinātais priekšauts, ko viņa valkāja virs tērpa, bija tik zvērojoši balts, ka atceros: manu asiņu traipi uz tā izskatījās melni, kad tikko biju ievesta slimnīcā pēc smagā nelaimes gadījuma mašīnā.

Man iedeva pildspalvu un paptru, lai es varētu sazināties. Man apsaitēja galvu, gari, cieši marles jardi noturēja vietā vates kumšķus, visu sakniedēja metāla skavas, lai es neiztītos ārā. Uz ādas bija uzziesta bieza antibiotiku želejas kārta, klaustrofobiska un toksiska zem vates kārtām.

Matus man stingri atglauda atpakaļ, aizmirsti un karsti tie palika zem marles, kur es nespēju tikt tiem klāt. Neredzamā sieviete.

Kad māsa Ketrina pieminēja to otro pacientu, es sāku prātot, vai tik nebūšu viņu te manījusi, šo viņas advokātu, šo izskatīgo, jautro burvju mākslinieku.

"Es neteicu, ka viņš ir izskatīgs," viņa sacīja.

Māsa Ketrīna sacīja: "Viņš joprojām ir mazliet bikls."

Es ierakstīju piezīmju blokā:

joprojām?

"Kopš sava mazā negadījuma," viņa paskaidroja un pasmaidīja, izliekusi uzacis, visus zodus iespiedusi pakaklē. "Viņš nebija piesprādzējis drošības jostu."

Viņa teica: "Mašīna uzgāzās taisni viņam virsū."

Viņa teica: "Tieši tāpēc viņš būtu ideāli piemērots jums."

Pašā sākumā, kad vēl biju stipri sazāļota ar nomierinošiem līdzekļiem, kāds bija aizvācis spoguli no manas vannas istabas. Māsas centās stūrēt mani prom no visām nospodrinātām virsmām, tāpat kā atturēja pašnāvniekus no nažiem. Dzērājus no dzērieniem. Spoguli man daudzmaz varēja aizstāt vienīgi televizors, un tas rādīja mani tikai tādu, kāda es izskatījos agrāk.

Ja lūdzu, lai man parāda policijas uzņemtos fotoattēlus no notikuma vietas, dienas māsa man allaž atbildēja: "Nē." Fotoattēli glabājās aktu vākos māsu istabā, un šķita, ka tos var palūgt apskatīt ikviens, atskaitot mani. Ši māsa mēdza sacīt: "Ārsts uzskata, ka šobrīd jūs jau tāpat esat pārcietusi pārāk daudz."

Tai pašā dienā māsa mēģināja savest mani kopā ar kādu grāmatvedi, kam bija nodeguši mati un ausis, jo gadījusies kļūme ar propāna balonu. Viņa iepazīstināja mani ar pēdējā kursa studentu, kam vēža pieskāriens laupījis rīkli un sinusus. Ar logu mazgātāju pēc neveiksmīga kritiena rto trešā stāva, ar galvu pa priekšu uz betona.

Tie bija viņas vardi: kļūme, pieskāriens, neveiksmīgs kritiens. Advokāta mazais negadījums. Mans lielais nelaimes gadījums.

Māsa Ketrīna ieradās ik pēc sešām stundām, lai pārbaudītu manas dzīvības pazīmes. Lai saskaitītu man pulsu, raugoties, kā slīd garais rādītājs viņas vīriešu rokaspulkstenī no bieza sudraba. Lai aptītu man ap delmu spiediena mērītāja aproci. Lai izmērītu man temperatūru, viņa bāza man ausī kaut ko līdzīgu elektriskai pistolei.

Māsa Katrīna bija no tām mūķenēm, kuras valkā laulības gredzenu.

Un precēti ļaudis vienmēr domā, ka visu atrisina mīlestība.

Pārlecam atpakaļ uz mana lielā nelaimes gadījuma dienu, kad visi izturējās tik iejūtīgi. Cilvēki, tie ļaudis, kuri ļāva man bez rindas ieiet neatliekamās palīdzības telpā. To pieprasīja policija. Un man iedeva slimnīcas palagu, kam gar malu neizdzēšamiem, ziliem burtiem bija uzdrukāts La Paloma Memoriālās slimnīcas īpašums. Vispirms man iešļircināja morfīnu, intravenozi. Pēc tam mani apsēdināja skrituļgultā.

Neko daudz no tā es neatceros, bet dienas māsa izstāstīja man par policijas fotogrāfijām.

Bildes, lielas, glazētas, astoņreiz desmit, tikpat skaistas kā visas pārējās manā albumā. Melnbaltas, teica māsa. Bet šajās bildēs cs sēžu skrituļgultā, ar muguru atbalstījusies pret neatliekamās palīdzības telpas sienu. Dežurējošai māsai vajadzēja desmit minūtes, lai ar mazītiņajām operāciju zāles manikīra šķērītēm pārgrieztu man kleitu. To griešanu es atceros. Tā bija mana kokvilnas krepa vasaras kleita no Espre. Atceros, ka, pasūtinādama šo kleitu no kataloga, es gandrīz pasūtināju veselas divas uzreiz, tās ir tik ērtas, vaļīgas, vējiņš lūko iezagties roku izgriezumos un pacelt kleitas apakšmalu līdz pat viduklim. Bet, ja vējiņa nav, tu svīsti, un kokvilnas kreps līp pie ādas kā izmirkušas tējas lapas, un kleita tev mugurā ir tikpat kā caurspīdīga. Tu izej iekšējā pagalmā, sajūta ir lieliska, miljons starmešu sameklē pūlī tieši tevi, vai varbūt tu ieej restorānā, kad ārā ir deviņdesmit grādu pēc Fārenhcita, un visi pagriežas un skatās, it kā tev nupat būtu piešķirta kāda izcila, prestiža balva par izcilu mūža sasniegumu. Tāda, lūk, bija sajūta. Es atceros šāda veida uzmanību. Tā vienmēr šķita deviņdesmit grādu karsta.

Un es atceros savu apakšveļu.

Piedod, mamm, piedod, Dievs, bet priekšu man sedza tikai tāds mazs auduma gabaliņš ar elastīgu jostasvietu, un no tās viena pati lencīte stiepās starp gurniem, cauri pa apakšu un atkal augšā, līdz mazajam auduma gabaliņam. Miesas krāsā. Tā viena lencīte, kas stiepjas pār dibenu, to lencīti visi sauc par pakaļspuru. Tik trūcīga apakšveļa man bija tāpēc, ka tā kokvilnas krepa kleita kļūst gandrīz caurspīdīga. Tu jau nemūžam negaidi, ka nonāksi neatliekamās palīdzības telpa, kur kleitu tev nogriezīs nost un detektīvi fotografēs tevi, ieliktu skrituļgultā ar morfīna adatu vienas rokas vēnā un ar franciskāņu mūķeni, kas kliedz tev vienā ausī. "Fotografējiet! Fotografējiet ātri! Viņa vēl arvien asiņo!"

Nē, tiešām, tas bija jautrāk, nekā izklausās.

Jautri kļuva tad, kad es bezpalīdzīgu gulēju tai skrituļgulta kā anatomiski pareiza lupatu lelle, kam rrfugurā tikai mazs auduma gabaliņš, un seja man bija tāda, kāda tā ir tagad.

Policisti lika mūķenei turēt palagu man pār krūtīm. Tas tādēļ, lai viņi varētu fotografēt manu seju, detektīvi ir tik ļoti sakaunējušies, jo es tur guļu bez krūštura.

Pārlecam uz to brīdi, kad man atsakās rādīt fotogrāfijas, viens detektīvs saka: ja lode būtu trāpījusi divas collas augstāk, es būtu pagalam.

Es nesapratu viņu domu.

Divas collas zemāk, un es būtu cepinājusies savā pikantajā kokvilnas krepa kleitā, pūlēdamās pierunāt apdrošināšanas aģentu, lai viņš nepieprasa soda naudu no manis un nomaina mašīnas stiklu. Pēc tam pie peldbaseina, ieziedusies ar saules aizsargkrēmu, es stāstītu pārim foršu čaļu par to, kā braucu pa šoseju Stingrejā un pēkšņi kaut kāds akmens vai kas, bet mans sānlogs vienkārši sašķīda.

Un foršie čaļi teiktu: "Ārprāts."

Pārlecam pie cita detektīva, pie tā, kurš meklēja manā automašīnā lodi un kaulu fragmentus, un tādā garā, detektīvs redzēja, ka braucot esmu turējusi logu pusvirus. Mašīnas logam, šis puisis man stāsta pie astoņreiz desmit bildēm, kur esmu pārklāta ar baltu palagu, mašīnas logam vienmēr jābūt pilnīgi atvērtam vai aizvērtam. Viņš nemaz nespējot atcerēties, cik redzējis tādu automobilistu, kuriem avārijas bridi logs nocirtis galvu.

Kā lai tur nesmejas.

Tā viņš izteicās: automobilistu.

Mute man bija tāda, ka es spēju izdvest tikai vienu skaņu — smieklus. Es nespēju nesolieties.

Pārlecam uz to laiku, kad jau bija šīs bildes, kad cilvēki uz mani vairs neskatījās.

Tovakar atnāca mans draugs Meincss, pēc neatliekamās palīdzības telpas, pēc tam kad es skrituļgultā biju aizripinātā uz operāciju zāli, pēc tam kad asiņošana bija mitējusies un es atrados atsevišķā palātā. Tad parādījās Meiness. Meiness Kellijs, kurš bija mans līgavainis līdz tam brīdim, kad ieraudzīja, kas ir palicis pāri. Meiness sēdēja, aplūkoja melnbaltās fotogrāfijas ar manas jaunās sejas attēliem, jauca un pārjauca tās, grozīja ar kājām gaisā un ar labo malu uz augšu tā, kā varētu grozīt tās noslēpumu bildes, kurās vienbrīd redzama skaista sieviete, bet, paskatoties vēlreiz, tu ieraugi raganu.

Meiness saka: "Ak Dievs."

Tad: "Ak žēlīgais, žēlīgais Jēzu."

Tad: "Jēzus Kristus."

Kad man bija pirmais randiņš ar Meinesu, es vēl dzīvoju pie vecākiem. Meiness parādīja man žetonu, ko glabāja kabatmakā. Mājās viņam bija pistole. Viņš bija policijas detektīvs un tiešām sekmīgi darbojās Netikumības apkarošanas nodaļā. Tas bija maija un decembra romāns. Meinesam bija divdesmit pieci gadi un man astoņpadsmit, bet mēs tikāmies.

Tādā pasaulē nu mēs dzīvojam. Vienreiz mēs burājām ar jahtu, viņš bija ģērbies Speedo peldbiksēs, un katrai prātīgai sievietei būtu jāzina, ka tas liecina vismaz par bisek^uālismu.

Mana labākā draudzene Ivija Kotrela ir modelc. īvija apgalvo, ka diviem skaistiem cilvēkiem nekad nevajadzētu uzsākt romānu. Kopā viņi gluži vienkārši nepiesaista pietiekami lielu uzmanību. īvija saka, ja divi tādi esot kopā, tad galīgi nojūkot skaistuma mērauklas. To var just, īvija saka. ļa jūs abi esat skaisti, tad skaists nav neviens no jums. Kopā, kā pāris, jūs nozīmējat mazāk nekā jūsu summa.

Patiesībā īsti netiek ievērots neviens, vairs ne.

Tomēr reiz es piedalījos tādas reklāmfilmas uzņemšanā, vienā no tām bezgala garajām reklāmām, ko skatoties šķiet, ka tās kuru katru mirkli beigsies, jo galu galā tā jau ir tikai reklāma, bet patiesībā tā turpinās veselu pusstundu. Mēs ar īviju bijām salīgtas par staigājošām seksa mēbelēm, visu pēcpusdienu mums, ģērbtām piegulošās vakarkleitās, bija jākārdina televīzijas skatītāji, lai viņi pirktu Ņam Ņam Našķu Kombainu. Meiness ienāk un apsēžas studijas skatītāju rindā, un pēc tam saka: "Braucam būrāt," — un es atbildu: "Labi!"

Tā nu mēs aizbraucām būrāt, un es aizmirsu paņemt saulesbrilles, tāpēc Meiness piestātnē nopērk man citas. Manas jaunās saulesbrilles ir uz mata tādas pašas kā Meincsa Vucirnets, tikai manējās ir ražotas Korejā, nevis Šveicē, un maksā divus dolārus.

Pēc trim jūdzēm es sāku uzgrūsties visam, kas atrodas uz borta. Es klūpu. Meiness met man tauvu, un es to nenoķeru. Meiness met man alus skārdeni, un es nenoķeru skārdeni. Galvassāpes, man sākas tādas galvassāpes, ar kādām Vecajā derībā varētu sodīt Dievs. Man nav ne jausmas, ka viens no manu saulesbriļļu stikliem ir tumšāks par otru, gandrīz necaurspīdīgs. Šī stikla dēļ viena acs ir akla un man ir zudusi telpas dziļuma uztvere.

Tobrīd es nezinu, ka mana uztvere ir šādi sačakarēta. Vainīga saule, es sev saku, tāpēc neņemu nost saulesbrilles un streipuļoju apkārt akla, sāpju mocīta.

Pārlccam uz otro reizi, kad Meiness apmeklē mani slimnīcā, viņš saka manām spīdīgajām astoņreiz desmit bildēm, kurās esmu redzama palagā, La Paloma Memoriālās slimnīcas īpašumā, ka man vajadzētu domāt par atgriešanos dzīvē. Man vajadzētu sākt kaldināt plānus. Zini ko, viņš saka, ej uz kādām lekcijām. Pabeidz studijas.

Viņš sēd pie manas gultas un tur starp mums fotogrāfijas, tā ka es neredzu nedz tās, nedz viņu. Piezīmju bloknotā es ar zīmuli rakstiski lūdzu, lai Meiness tās man parāda.

"Kad es biju mazs, mēs audzējām dobermaņa kucēnus," viņš saka, paslēpies aiz bildēm. "Un, kad kucēnam ir kādi seši mēneši, tam apgriež ausis un asti. Tāds ir šīs sugas stils. Tu aizbrauc uz moteli, kur apmeties cilvēks, kas ceļo no štata uz štatu un apgriež ausis un asti tūkstošiem dobermaņa vai boksera, vai bulterjera kucēnu."

Es ar zīmuli ierakstu bloknotā:

ko tu gribi sacīt?

Un ar to pamāju uz viņa pusi.

"Es gribu sacīt, ka to, kurš apgriezis tev ausis, tu ienīdīsi visu savu mūžu," viņš atbild. "Tu negribi, lai to dara tavs parastais veterinārs, tāpēc samaksā svešiniekam."

Joprojām aplūkodams bildi pēc bildes, Meiness saka: "Un šī iemesla dēļ es nevaru rādīt tev fotogrāfijas."

Kaut kur ārpus šīs slimnīcas, moteļa istabā, kaЈ piemētāta ar asiņainiem dvieļiem un kur atrodas viņa instrumentu kaste ar nažiem un adatām, vai varbūt uz šosejas, ceļā pie sava nākamā upura, vai notupies blakus sunim, kas sazāļots un sagraizīts guļ nošķiestā vannā, ir šis vīrietis, kuru acīmredzot ienīst miljons suņu.

Sēdēdams pie manas gultas, Meiness saka: "Savus modelēs sapņus tev vienkārši vajag ielikt arhīvā."

Modes fotogrāfs manā galvā kliedz:

Dod man žēlastību.

Zibsnis.

Dod man otru iespēju.

Zibsnis.

Luk, ko es darīju pirms nelaimes gadījuma. Varat saukt mani par lielu meli, bet pirms nelaimes gadījuma es stāstīju cilvēkiem, ka esmu koledžas studente. Ja tu pasaki, ka esi modele, ļaudis ieraujas sevī. Tas, ka tu esi modele, nozīmē, ka viņi sazinās ar kādu zemāku dzīvības formu. Viņi sāk runāt kā ar zīdaini. Viņi izliekas stulbāki nekā patiesībā. Bet, ja tu pasaki, ka esi koledžas studente, uz cilvēkiem tas atstāj varenu iespaidu. Tu vari studēt jebko, bet tev nav jāzina nekas. Tikai pasaki: toksikoloģija vai juras biokinēze, un cilvēks, ar kuru tu sarunājies, mainīs tematu un sāks runāt par sevi. Ja tas neiedarbojas, piemini neirālās sinapses vai baložu embrijus.

Reiz es pa īstam biju koledžas studente. Man ir kādas tūkstoš sešsimt ieskaites priekšmetos, kas nepieciešami, lai iegūtu fitnesa treneres grādu. No saviem vecākiem es dzirdu, ka tagad jau varētu būt kļuvusi par doktori.

Piedod, mamm.

Piedod, Dievs.

Bija laiks, kad mēs ar īviju gājām uz deju klubiem un bāriem un vīrieši gaidīja pie dāmistabas durvīm, lai mūs noķertu. Čaļi teica, ka meklējot aktrises televīzijas reklāmām. Čalis iedeva man vizītkarti un vaicāja pēc manas aģentūras nosaukuma.

Bija laiks, kad ciemos nāca mana mamma. Mana mamma smēķē, un pirmajā pēcpusdienā, kad atgriezos no filmēšanas, viņa pastiepa man pretim sērkociņu kārbiņu un noprasīja: "Ko tas nozīmē?"

Viņa teica: "Lūdzu, pasaki man, ka neesi nogājusi no ceļa tik briesmīgi kā tavs nabaga mirušais brālis."

Uz sērkociņu kārbiņas bija uzrakstīts kāda man nepazīstama čaļa vārds un telefona numurs.

"Tā nav vienīgā, ko es atradu," mamma sacīja. "Ar ko tu te nodarbojies?"

Es nesmēķēju. To es viņai pasaku. Šīs kārbiņas krājas kaudzē tāpēc, ka esmu pārāk pieklājīga, lai tās nepieņemtu, un pārāk taupīga, lai vienkārši mestu tās prom. Tāpēc vajadzīga vesela virtuves atvilktne, lai pietiktu vietas visiem šiem vīriešiem, kurus es nejaudāju atcerēties, un viņu tālruņa numuriem. /

Pārleeam uz pavisam parastu dienu slimnīcā, gaitenī pie runas terapeites kabineta. Māsa vadāja mani pie elkoņa, lai es izvingrinātu muskuļus, un, kad nogriezāmies ap šo stūri, aiz vaļējām kabineta durvīm, blaukš, tur vienkārši tik ļoti bija Brendija Alcksāndera, sēdēja savā pasakainajā princeses

Aleksānderas pozā, zaigojošā Vivicnas Vestvudas kombinezonā, kurš līdz ar katru viņas kustību mainīja krāsas.

Vogue fotoseanss.

Modes fotogrāfs manā galvā kliedza:

Dod man izbrīnu, mazā.

Zibsnis.

Dod man pārsteigumu.

Zibsnis.

Runas terapeite teica: "Brendij, balss tembru jūs varat paaugstināt, izmantojot balsenes skrimsli. Tas ir tas izcilnis kaklā, ko jūtat kustamies, kad dziedat augšupejošas gammas." Viņa teica: "Ja spēsiet noturēt uzbalseni augstu kaklā, tad jūsu balss paliks starp sol un vidēju do. Tas ir apmēram simt sešdesmit hercu."

Brendija Aleksāndera un viņas izskats pārvērta visu pārējo pasauli virtuālajā realitātē. Viņa mainīja krāsu katrā jaunā skatleņķī. Es spēru soli, un viņa kļuva zaļa. Spēru nākamo soli, un viņa kļuva sarkana. Viņa kļuva sudrabaina un zeltaina un tad palika mums aiz muguras, nozuda.

"Nabaga nelaimīgā noklīdusi avs," noteica māsa Ketrīna un nospļāvās uz betona grīdas. Viņa noraudzījās, kā es snaikstu kaklu, lai atskatītos gaitenī, un pajautāja, vai man esot kādi tuvinieki.

Es uzrakstīju: jā, man ir brālis gejs, bet viņš nomira no AIDS.

Un viņa ņem un pasaka: "Nu, tad jau labāk vien ir, vai ne?"

Pārlecam uz nākamo nedēļu pēc Meincsa pēdējā apciemojuma — "pēdējais" šeit nozīmē "galīgo" —, kad slimnīcā iegriežas īvija. īvija skatās bildes un runā ar Dievu un Jēzu Kristu.

"Zini ko," īvija man saka pār Vogue un Glamoui žurnālu kaudzi, ko man atnesusi un tagad tur klēpī, "es runāju ar aģentūru, un viņi teica, lai mēs pārstrādājot tavu albumu, tad viņi padomāšot, vai nepieņemt tevi atpakaļ roku darbā."

Ar to īvija domā roku modeles darbu, tas nozīmē demonstrēt kokteiļgredzenus un tenisa aproces ar briljantiem, un tamlīdzīgus mēslus.

Itin kā es gribētu to dzirdēt.

Es nevaru parunāt.

Es varu lietot tikai šķidru barību.

Neviens uz mani neskatās. Es esmu neredzama.

Es gribu vienīgi to, lai kāds man pajautā, kas noticis. Tad es turpināšu savu dzīvi.

īvija saka žurnālu kaudzei: "Es gribu, lai tu nāc dzīvot pie manis, kad tiksi ārā." Viņa atsprādzē savu audekla somu, kas nolikta uz gultas malas, un iebrauc tajā ar abām rokām, īvija saka: "Būs jautri. Redzēsi. Ciest nevaru, ka man jādzīvo vienai."

Un piebilst: "Es jau esmu pārvietojusi tavas mantas uz savu lieko istabu."

Vēl arvien somā, īvija saka: "Es taisos uz fotoseansu. Vai tev gadījumā nav kāda aģentūras kvīts, ko man aizdot?"

Es ar zīmuli ierakstu bloknotā:

vai tev mugurā mans džemperis?

Un pavicinu bloknotu viņai deguna priekšā.

"Jā," viņa atbild, "bet es jau zināju, ka tev nebūs iebildumu."

Es rakstu:

bet tas ir sestais lielums.

Es rakstu: '

un tev ir devītais.

"Paklau," Ivija saka. "Man divos jābūt tur. Es labāk pienākšu kādu eitu reizi, kad tu būsi labākā omā."

Runādama ar savu rokaspulksteni, viņa piemetina: "Man ir tik žēl, ka noticis šādi. Tur neviens nav vainojams."

Katra diena slimnīcā norit šādi:

Brokastis. Pusdienas. Vakariņas. Pa vidu māsa Ketrina.

Televīzijā ir viens vienīgs kanāls, kurš augu dienu un nakti rāda tikai rcklāmfilmas, un tur mēs esam, mēs ar īviju, abas kopā. Mēs nopelnījām veselu kaudzi zaļo. Našķu kombaina reklāmā mums ir plats slavenu modeļu smaids, kurš pārvērš seju lielā kaloriferā. Mugurā mums ir vizuļainas kleitas, kuras, nonākot starmešu gaismā, zibsnī tā, it kā tevi fotografētu miljons reportieru. Tik burvīgi. Es tur stāvu šajā kleitā par divdesmit dolāriem, plati smaidu un pa pleksistikla piltuvi metu gaļas ēdienu paliekas Ņam Ņam Našķu Kombainā. Šis krāms kā negudrs spļauj ārā mazas kanapē maizītes, un īvijai ir jāiebrien studijas skatītāju vidū un jāpiedabū ļaudis, lai viņi ēd šos krikumus.

Ļaudis ir ar mieru ēst visu, lai tikai tiktu televizorā.

Pēc tam, aizkadrā, Mciness saka: "Braucam būrāt."

Un es atbildu: "Labi."

Cik stulbi, ka es jau no sākta gala nesapratu, kas notiek.

Pārlecam pie Brendijas saliekamajā krēslā, runas terapeites kabinetā, kur viņa vīlē nagus ar sērkociņu kārbiņas raupjo malu. Viņas garās kājas varētu pāržņaugt uz pusēm motociklu, un viņas legālais minimums, cieši ievīstīts elastīgā frotē audumā ar leoparda rakstu, lauztin laužas ārā.

Runas terapeite saka: "Runājot turiet balss spraugu daļēji pavērtu. Tieši tādā veidā Merilina Monro dziedāja Happy Birthday prezidentam Kenedijam. Tad elpa plūst gar balss saitēm, radot sievišķīgāku, bezpalīdzīgāku iespaidu."

Māsa ved mani garām ar visām manām kartona čībām, stingrajiem apsējiem un dziļo pārbīli, un pēdējā iespējamā mirklī Brendija Aleksāndera paceļ skatienu un piemiedz ar aci. Tik brīnišķi spētu pamirkšķināt vienīgi Dievs. Tā, it kā tevi kāds fotografētu. Dod man prieku. Dod man jautrību. Dod man mīlestību.

Zibsnis.

Eņģeļiem debesīs vajadzētu raidīt gaisa skūpstus tā, kā tos raida Brendija Aleksāndera, apgaismodama man visu atlikušo nedēļu. Atgriezusies savā palātā, es rakstu:

kas vina ir?

"Katrā gadījumā ne tāds cilvēks, ar kuru jums vajadzētu ielaisties kādās darīšanās," māsa atbild. "Problēmu jums pietiks ari tāpat."

bet kas viņa ir? es rakstu.

"Ja vien spējat tam noticēt," māsa atbild, "tad šitā katru nedēļu ir kāda cita."

Un pēc tam māsa Ketrīna sāk nodarboties ar savešanu. Lai glābtu mani no Brendijas Aleksāndcras, viņa piedāvā man advokātu bez deguna. Viņa piedāvā kalnos kāpēju zobārstu, kam pirkstus un sejas vaibstus noēdis sals, pārvēršot tos par maziem, cietiem, spīdīgiem puniem. Misionāru, kam zem ādas vīd kaut kādas tropiskas sēnītes tumšie plankumi. Automehāniķi, kurš noliecies ^ār akumulatoru tai mirklī, kad tas eksplodējis, skābe ir aprijusi viņa lūpas un vaigus, dzeltenie zobi atņirgti mūžīgā ņurdienā.

Es paskatos uz mūķenes laulības gredzenu un rakstu:

man liekas, pēdējo jēdzīgo vīrieti esat dabūjusi jūs.

Visu laiku, kamēr atrados slimnīcā, iemīlēties es nevarēju nu nekādi. Gluži vienkārši vēl nespēju skatīties uz to pusi. Samierināties ar kaut ko mazāku. Es negribēju piedalīties nekādās norisēs. Negribēju salasīt nekādās paliekas. Cerēt picticīgāk. Turpināt savu amputēto dzīvi. Es negribēju justies labāk tikai tāpēc, ka esmu palikusi dzīva. Meklēt kādu līdzsvarojumu. Es tikai gribēju, lai tiek sadziedēta mana seja, ja vien tas iespējams, un tas nebija iespējams.

Kad es beidzot drīkstu uzņemt cietu barību — tas atkal ir viņu izteiciens —, tad tā sastāv no vistas biezeņa un izžņaudzītiem burkāniem. Zīdaiņu barība. Viss samīcīts, saberzts vai sašķaidīts. /

Tu esi tas, ko tu ēd.

Māsa atnes man iepazīšanās sludinājumus, kas izgriezti no avīzes. Māsa Ketrīna caur brillēm lūr lejup gar degunu un lasa: izpriecu un romantikas nolūkos puiši meklē slaidas meičas, kurām patīk dēkas. Un, jā, tas ir tiesa, neviens pats puisis nenorāda, ka viņam nav vajadzīgas šausmīgas, sakropļotas meičas ar augošiem slimnīcas rēķiniem.

Māsa Ketrīna man saka: "Tiem vīriešiem, kuriem jūs varat aizrakstīt uz cietumu, nemaz nav jāzina, kā jūs izskatāties īstenībā."

Rakstiski būtu pārāk sarežģīti izskaidrot viņai to, kā es jūtos.

Māsa Ketrina lasa man priekšā iepazīšanās sludinājumus, kamēr es ar karoti ēdu rostbifu. Viņa piedāvā ļaunprātīgus dedzinātājus. Kramplaužus. Nodokļu nemaksātājus. Viņa ieminas: "Ar izvarotāju gan jūs, iespējams, negribēsiet satikties, vismaz ne tūdaļ. Tik nocietusies jau nav neviena."

Starp vientuļajiem vīriešiem, kuri sēd aiz restēm par bruņotu laupīšanu un otrās pakāpes slepkavībām, viņa mitējas, lai pajautātu, kas noticis. Viņa saņem manu roku un sarunājas ar vārdu uz manas plastmasas aproces, lūk, tāda roku modele es jau esmu, kokteiļgrcdzeni, plastmasas identifikācijas aproces, tik skaistas, ka pat Kristus līgava nespēj atraut no tām skatienu. Viņa jautā: "Kā jūs jūtaties?"

Pārsmieties var.

Viņa jautā: "Vai tad jūs negribat iemīlēties?"

Fotogrāfs manā galvā saka: dod man pacietību.

Zibsnis.

Dod man savaldību.

Zibsnis.

Stāvoklis ir tāds, ka man ir puse sejas.

Mana seja zem apsējiem joprojām izraibina vates kārtas ar sīkiem, maziem asiņu punktiņiem. Viens ārsts, tas, kurš katru rītu nāk apgaitā un pārbauda manus apsējus, lūk, viņš saka, mana brūce vēl arvien raudot. Tie ir viņa vārdi.

Es joprojām nevaru parunāt.

Man nav darba.

Es varu ēst tikai zīdaiņu barību. Neviens vairs nekad neskatīsies uz mani tā, it kā es nupat būtu ieguvusi lielu balvu.

nekas, es ierakstu bloknotā.

nekas, viss ir kārtībā.

"Jūs vēl neesat ļāvusies bēdām," māsa Ketrlna saka. "Jums vajag kārtīgi izraudāties un tad turpināt dz'vi. Jūs izturaties pārāk mierīgi."

Es rakstu:

nesmīdiniet mani. seja, es rakstu, ārsts teica, mana brūce raudāšot.

Tomēr vismaz kāds ir ievērojis. Visu šo laiku es esmu bijusi mierīga. Pats miera iemiesojums. Ne reizi, nevienu pašu reizi neesmu kritusi panikā. Mirkli pēc nelaimes gadījuma cs ieraudzīju savas asinis, puņķus un zobus, izšķaidītus pa visu instrumentu paneli, taču histērija bez publikas nav iespējama. Vienatnē krist panikā ir tas pats, kas vienatnē smieties tukšā istabā. Tu nudien jūties stulbi.

Tai mirklī, kad nelaime notika, cs sapratu, ka nomiršu, ja tuvākajā nobrauktuvē nenogriezīšos no šosejas, nepagriezīšos pa labi uz Ziemeļrietumu Gaucru un neaizbraukšu divpadsmit kvartālu tālāk līdz La Paloma Memoriālās slimnīcas autostāvvietai pie neatliekamās palīdzības nodaļas. Tur es apturēju mašīnu. Paņēmu atslēgas un somiņu un gāju. Stikla durvis aizslīdēja sāņus, pirms paguvu ieraudzīt tajās savu atspulgu. Pūlis, kas gaidīja iekšā, ļaudis ar lauztām kājām un smokošiem zīdaiņiem, ari viņi visi aizslīdēja sāņus, ieraudzījuši mani.

Pēc tam morfīns vēnā. Operāciju zāles mazītiņās manikīra šķērītes pārgriež man kleitu. Niecīgās biksites miesaskrāsā. Policijas foto.

Detektīvs, tas pats, kurš meklējis kaulu fragmentus manā automašīnā, tas, kurš redzējis tos daudzos, kam mašīnas pusviru logā nocirsta galva, viņš viendien ierodas atkal un stāsta, ka tur vairs nekas neesot atrodams. Putni, kaijas, varbūt ari žagatas. Pa izsisto logu putni iekļuvuši mašīnā, kas atstāta slimnīcas stāvvietā. Žagatas uzknābājušas visu to, ko detektīvs sauc par mīksto audu pierādījumiem. Kaulus tās droši vien aiznesušas prom.

"Saprotiet, mis," viņš saka, "lai pārsistu tos uz akmeņiem. Un tiktu pie smadzenēm."

Bloknotā ar zīmuli es ierakstu:

ha, ha, ha.

Pārlecam uz brīdi pirms tam, kad man tiek noņemti apsēji, kad runas terapeite saka — man vajadzētu mesties ceļos un pateikties Dievam par to, ka mēli viņš man atstājis neskartu. Mēs sēžam viņas kabinetā ar izdedžu betona sienām, pusi telpas aizņem tērauda rakstāmgalds starp mums, un terapeite man skaidro, kā vēderrunātājs atdarina valodas skaņas. Saprotiet, vēderrunātājs nedrīkst pieļaut, lai var redzēt, kā viņam kustas mute. Viņš nedrīkst izmantot lūpas, tāpēc piespiež mēli pie aukslējām, lai veidotu vārdus.

Loga vietā terapeitei ir plakāts ar kaķēnu, kas apkarināts ar spageti, apakšā vārdi:

Uzsver pozitīvo

Viņa saka, ja nevari veidot noteiktu skaņu, neizmantojot lūpas, tad aizstāj to ar līdzīgu skaņu, lūk, tā saka terapeite,piemēram, f vietā lieto s. Tevi varēs saprast pēc konteksta, kurā skaņa ietverta.

"Es tad drīzāk sisinātu," terapeite saka.

Tad sisiniet, cs uzrakstu.

"Nē," viņa attrauc, "atkārtojiet."

Riklc man mūždien ir sāpīga un izžuvusi pat pēc miljona dzērienu, kas pa dienu izsūkti caur salmiņu. Rētaudi, rievaini cieti un spīdīgi, ietver manu neskarto mēli. f

Terapeite atkārto: "Es tad drīzāk sisinātu."

Es saku: "Salgreu šoies šoui sdkisč."

"Nē, ne tā," terapeite iebilst. "Jūs nedarāt pareizi."

Es jautāju: "Solč gšoai ddd oslidš?"

Viņa saka: "Nē, ari tas nav pareizi."

Viņa ieskatās pulksteni.

"Digri ieiekš gši gau," es saku.

"Jums būs daudz jāvingrinās, patstāvīgi," viņa paskaidro. "Nu, vēlreiz."

Es saku: "Laār si kgauier soseins sksd."

Viņa iesaucas: "Labi! Lieliski! Redziet, cik vienkārši?"

Bloknotā es ar zīmuli ierakstu:

ej dirst.

Pārlecam uz to dienu, kad tika noņemti apsēji.

Tu nezināji, kas gaidāms, toties katrs šis slimnīcas ārsts un māsa, interns un sanitārs, apkopēja un pavārs apstājās palūrēt pa durvīm, un, ja tu viņus pieķēri, tad nobrēca — apsveicu, mutes kaktiņi izstiepušies līdz ausim un dreb stīvā, ūdeņainā smaidā. Acis pil laukā. Tā es to saucu. Un es nez cik reižu pacēlu vienu un to pašu kartona lapu ar uzrakstu, lai pateiktu viņiem:

paldies.

Un tad es aizbēgu. Proti, pēc tam, kad no Espre tika atsūtīta mana jaunā vasaras kleita no kokvilnas krepa. Māsa Ketrīna visu ritu ņēmās man riņķī ar lokšķērēm, līdz mati bija pārvērtušies tādā lielā krēma glazūras frizūrā, tādā lielā frizūrā, kas stāv atstatu no sejas. Tad īvija atnesa kosmētiku un uzkrāsoja man acis. Es uzvilku savu pikanto, jauno kleitu un nevarēju vien sagaidīt, kad sākšu svīst. Visu šo vasaru es nebiju redzējusi spoguli, vai, ja arī biju, tad neaptvēru, ka atspulgs tajā esmu es. Nebiju redzējusi policijas fotogrāfijas. Kad īvija un māsa Kctrlna bija tikušas galā ar darbiem, es ieteicos: "Ke soil ieoa sok alies."

Un īvija saka: "Nav par ko."

Māsa Ketrīna saka: "Bet jūs jau nupat paēdāt pusdienas."

Ir pilnīgi skaidrs, ka te mani neviens nesaprot.

Es mēģināju vēl: "Kong isser uē tā kuses."

Un īvija saka: "Jā, tās ir tavas kurpes, bet es jau tām neko nenodarīšu."

Un māsa Ketrīna saka: "Nē, pasts vēl nav pienācis, bet cietumniekiem mēs varam aizrakstīt pēc tam, kad būsiet nosnaudusies, dārgā."

Viņas aizgāja. Un. Es aizgāju viena pati. Un. Cik īsti briesmīga tā varēja būt — mana seja?

Un dažreiz sakropļojums var būt priekšrocība. Vai nu trūkst ļaužu ar pīrsingiem un tetovējumiem, un iededzinātām zīmēm, un tīšām rētām… Es gribu teikt, ka uzmanība ir un paliek uzmanība.

Ejot ārā, es pirmo reizi sajūtu, ka esmu kaut ko palaidusi garām. Vesela vasara ir vienkārši pazudusi. Visas šīs ballītes ap peldbaseiniem un zvilnēšana metāla ātrlaivu priekšgalos. Saulstaru ķeršana. Veiksmīgi atrasti puiši ar kabrioletiem. Cik saprotu, visi pikniki un softbola mači, un koncerti ir itin kā satecējuši dažos momentuzņēmumos, kurus īvija aiznesīs attīstīt tikai kaut kad ap Pateicības dienu.

Ejot ārā, pasaule ir vienas vienīgas krāsas pēc slimnīcas nebeidzamā baltuma. Tā sit pušu pat varavīksni. Es aizeju uz lielveikalu, un iepirkšanās ir kā spēle, ko neesmu Spēlējusi kopš agras bērnības. Te ir visi mani iemīļotie pārtikas produkti, visas šīs krāsas, French's Mustard, Rice A Roni, Top Ramen, viss cenšas pievērst sev uzmanību.

Visas šīs krāsas. īsts sajukums skaistuma mērauklās, tā ka neviena lieta īstenībā neizceļas starp citām.

Kopums nozīmē mazāk nekā tā sastāvdaļu summa.

Visas šīs krāsas vienā pašā vietā.

Atskaitot šo produktu varavīksni, nav nekā cita, uz ko skatīties. Ja paskatos uz cilvēkiem, tad redzu tikai pakaušus. Pat ja zibenīgi apcērtos apkārt, pagūstu pamanīt tikai kādu ausi, kuras īpašnieks patlaban aizgriežas. Un ļaudis runā ar Dievu.

"Ak Dievs," viņi saka. "Vai tu redzēji?"

Un: "Vai tā bija maska? Jēzus, Helovīnam tā kā mazliet par agru."

Visi ir ārkārtīgi aizņemti, viņi cītīgi lasa French's Mustard un Rice A Roni etiķetes.

Tā nu es paņemu tītaru.

Nezinu, kāpēc. Naudas man nav, bet es paņemu tītaru. Es rakņājos pa lielajiem, saldētajiem tītariem, pa šiem lielajiem miesaskrāsas ledusgabaliem saldējamā lādē. Es rakņājos, līdz atrodu vislielāko tītaru, un tad paceļu to uz rokām kā bēbi ar visu dzelteno plastmasas tīkliņu.

Es aizvelkos līdz pašai veikala ieejai, garām visām kasēm, un mani neviens neaptur. Neviens pat neskatās. Viņi visi lasa bulvārpresi ar tādu degsmi, it kā tajā būtu apslēpts zelts.

"Sešsn di oso utnk," es saku. "Nau uss isuisn sdnss."

Neviens neskatās.

"EUSS UII JUU," es saku savā labākajā vēderrunātājas balsī.

Neviens pat nerunā. Varbūt runā tikai pārdevējas. Vai jums ir divas personības apliecības? viņas jautā cilvēkiem, kuri izraksta čekus.

"Sširni aisns sie aus," es saku. "Iksi snieau šā saksus!"

Un tad beidzot, tieši tad kāds puika saka: "Skaties!"

Visi, kas neskatās un nerunā, mitējas elpot.

Mazais puišelis saka: "Skaties, mamm, paskaties tur! Tā briesmone zog ēdamo!"

Visi aiz apjukuma sačokurojas. Visas galvas ieraujas plecos tā, it kā viņi stāvētu uz kruķiem. Viņi lasa avīžu virsrakstus tik cītīgi kā vēl nekad.

Briesmone nozog svētku putnu.

Un tur nu es esmu, cepinos savā kokvilnas krepa kleitā, rokās man ir divdesmit piecas mārciņas smags tītars, tītars svīst, kleita man ir gandrīz caurspīdīga. Mani krūšgali, cieti kā akmens, spiežas pret dzelteni tīkloto ledus kluci, kas guļ man rokās. Es ar savu krēma glazūras frizūru. Neviens neskatās uz mani tā, it kā es būtu laimējusi kaut ko lielu.

Lejup nolaižas roka un iecērt puišelim pļauku, un puišelis sāk kaukt.

Puika kauc tā, kā cilvēks raud, ja nav izdarījis neko sliktu, bet tik un tā saņēmis sodu. Ārā riet saule. Iekšā viss ir miris, atskaitot šo sīko balsi, kura brēc un brēc. Kāpēc tu man iesiti? Es neko neizdarīju. Kāpēc tu man iesiti? Ko es izdarīju?

Es paņēmu tītaru. Cik vien ātri spēdama, es gāju atpakaļ uz La Paloma Memoriālo slimnīcu. Bija gandrīz tumšs.

Visu laiku, apskāvusi tītaru, es sev saku: tītari. Kaijas. Žagatas.

Putni. t

Manu seju saknābāja putni.

Pa slimnīcas gaiteni man pretim nāk māsa Ketrīna, vezdama kādu vīrieti un viņa infūzijas sistēmu, vīrietis ir viscaur ievīstīts marles saitēs un apkarināts ar drenāžas caurulītēm un plastmasas maisiņiem ar dzelteniem un sarkaniem šķidrumiem, kas tek vinā iekšā un no vina ārā. / ' / /

Manu seju saknābāja putni.

Arvien tuvāk un tuvāk māsa Ketrīna sauc: "Ehei! Te man ir kāds ļoti īpašs cilvēks, ar kuru jums būs liels prieks iepazīties!"

Manu seju saknābāja putni.

Starp mani un viņiem ir runas terapeites kabinets, un, kad grasos šmaukt tur iekšā, tur trešo reizi ir Brendija Aleksāndera. Visu labo un žēlsirdīgo lietu karaliene ir ģērbusies Versačes bezpiedurkņu kleitā, tādā, kurai piemīt šīs sezonas stils, pilns izmisuma un izvirtušas rezignācijas. Jutīgs, bet pazemots ķermenis. Dzīvespriecīgs, taču sakropļots. Dižā karaliene ir pats skaistākais jebkas, ko esmu redzējusi savā mūžā, tāpēc es vienkārši nostājos uz sliekšņa kā Vogue bilde un skatos.

"Vīrieši," terapeite saka, "runājot uzsver īpašības vārdu." Terapeite saka: "Piemēram, vīrietis teiktu: "Šodien tu esi tik valdzinoša." "

Brendija ir tik valdzinoša, ka viņas galvu varētu nocirst un izlikt uz zila samta Tiffany's skatlogā, un kāds to nopirktu par miljonu dolāru.

"Sieviete teiktu: "Tu šodien esi tik pievilcīga,"" terapeite saka. "Un tagad jūs, Brendij. Pasakiet jūs. Uzsveriet apstākļa vārdu, nevis īpašības vārdu."

Brendija Aleksāndera pievērš savas Burning Blueberry acis durvīm un man un ierunājas: "Pozējošā meitene, tu esi tik nolādēti neglīta. Būsi atļāvusi, lai tev uz sejas uzsēžas zilonis, vai?"

Brendijas balss, es tikpat kā nedzirdu viņas teikto. Šai brīdī es bezgalīgi dievinu Brendiju. Viss viņā liek man justies tā, it kā es būtu skaista un skatītos spogulī. Brendija acumirklī kļūst par manu karalisko ģimeni. Par manu vienīgo visu, kā dēļ dzīvot.

Es saku: "Siet sns ois," un iekrauju auksto, slapjo tītaru runas terapeitei klēpī, viņa sēd savā ādas virpuļkrēslā, noslogota ar divdesmit piecām mārciņām beigtas gaļas.

Arvien tuvāk gaitenī auro māsa Ketrīna: "Ehei!"

"Rius usi šajoi aš," es saku un izripinu terapeiti gaitenī ar visu krēslu. Es saku: "Šond sins san sto dasnasu."

Runas terapeite man uzsmaida un atbild: "Jums nav par ko pateikties, es jau tikai daru savu darbu."

Mūķene ir klāt ar vīrieti un viņa infūzijas sistēmu, šim vīrietim nav ne ādas, ne sašķaidītu vaibstu, ne izsistu zobu, šis vīrietis man būtu ideāls. Mana vienīgā īstā mīla. Mans deformētais vai sakropļotais, vai slimais sapņu princis. Mans nelaimīgais mūžīgi mūžam. Mana drausmīgā nākotne. Manas dzīves briesmīgais atlikums.

Es aizcērtu kabineta durvis un ieslēdzos tajā kopā ar Brendiju Alelcsānderu. Uz rakstāmgalda ir runas terapeites piezīmju bloknots, un es to pakampju.

glāb mani, es rakstu un novicinu to Brendijai gar degunu. Es rakstu:

lūdzu.

Pārlecam pie Brendijas Aleksānderas rokām. Tas vienmēr sākas ar viņas rokām. Brendija Aleksāndera izstiepj plaukstu, vienu no tādām spalvainām plaukstām izciļņiem locītavas kauliem, daudzkrāsainas rokassprādzes žņaudz un trenc dclma dzīslas līdz pat elkonim. Brendija Aleksāndera jau pati par sevi tā izjauc jebkuras skaistuma mērauklas, ka nekas vairs neizceļas. Pat tu ne.

"Tātad, meitenīt," Brendija ierunājas. "Kas noticis ar tavu seju?"

Putni.

Es rakstu:

putni, manu seju saknābāja putni.

Un es sāku smieties.

Brendija nesmejas. Brendija saka: "Un ko tas nozīmē?"

Un es joprojām smejos.

es braucu pa šoseju, es rakstu.

Un es joprojām smejos.

kāds izšāva 30. kalibra šautenes lodi.

lode norāva man visu žokli.

Joprojām smejos.

es tiku slimnīcā, es rakstu.

es nenomiru.

Smejos.

žokli nevarēja pielikt atpakaļ, jo to bija aprijušas kaijas.

Un es mitējos smieties.

"Meitenīt, tev ir šausmīgs rokraksts," Brendija saka. "Tagad izstāsti man, kas vēl."

Un es sāku raudāt.

vēl, es rakstu, ir tas, ka man jāēd zīdaiņu barība.

es nevaru parunāt.

man nav darba.

man nav māju.

mani pameta līgavainis.

neviens uz mani neskatās.

visas manas drēbes sabojāja mana labākā draudzene.

Es joprojām raudu.

"Kas vēl?" Brendija jautā. "Izstāsti man visu."

puika, es rakstu.

mazs puika veikalā nosauca mani par briesmoni.

Šīs Burning Blueberry acis raugās tieši uz mani tā, kā visu vasaru nav raudzījušās nevienas citas. "Tev ir galīgi sajāta uztvere," Brendija saka. "Tu spēj runāt tikai par muļķībām, kas jau notikušas."

Viņa saka: "Dzīvi nevar balstīt uz pagātni vai tagadni."

Brendija saka: "Tev jāstāsta man par savu nākotni."

Brendija Aleksāndera pieceļas un stāv savās zelta lamē sprostkurpēs. Dižā karaliene izņem no rokassomiņas pūdernīcu, kas rotāta ar dārgakmeņiem, un atver to, lai ieskatītos spogulītī.

"Tā terapeite," ierunājas Plumbago lūpas, "tā runas terapeite var gvelzt tādas stulbības par šīm situācijām."

Brendijas lielie, dārgakmeņiem rotātie delma muskuļi apsēdina mani krēslā, joprojām karstā no viņas pakaļas, un viņa paceļ pūdernīcu tā, ka es varu ieskatīties iekšā. Tajā ir nevis pūderis, bet gan baltas kapsulas. Tur, kur jābūt spogulītim, atrodas fotogrāfija, Brendija Aleksāndera tuvskatā, smaidoša un absolūti satriecoša.

"Tas ir vikodīns, dārgā," viņa paskaidro. "Tā ir Merilinas Monro medicīnas skola, kurā māca, ka pietiekams daudzums jebkuru zāļu izārstē jebkuru kaiti."

Viņa saka: "Ņem tik ciet. Cienājies."

Pār pretsāpju līdzekļu jūru man uzsmaida Brendijas attēls, šī tieviņā un mūžīgā dieviete. Tā es iepazinos Brendiju Aleksānderu. Tā es atradu spēkus neturpināt savu agrāko dzīvi. Tā es atradu drosmi nelasīt kopā vecās lauskas.

"Tā," saka Plumbago lūpas. "Tu man stāstīsi savu dzīvesstāstu tāpat, kā iesāki. Uzrakstīsi to visu. Stāstīsi to vēl un vēlreiz. Stāstīsi man savu bēdīgo stāstu visu nakti." Šī karaliene Brendija norāda uz mani ar garu, kaulainu pirkstu.

"Kad tu sapratīsi," Brendija saka, "kad sapratīsi, ka tas, ko tu stāsti, ir tikai stāsts. Tas vairs nenotiek. Kad tu sapratīsi, ka tas, ko stāsti, ir tikai vārdi, kad spēsi to vienkārši saņurcīt un iemest savu pagātni miskastē," saka Brendija, "tad mēs izdomāsim, kas tu būsi turpmāk."

CETURTĀ NODAĻA

Pārlecam uz Kanādas robežu.

Pārlecam pie mums trim īrētā Lincoln limuzīnā, mēs gaidām, kad varēsim braukt tālāk uz dienvidiem, no Vankūveras Britu Kolumbijā uz Savienotajām Valstīm, gaidām ar sinjoru Romeo pie stūres, gaidām ar Brendiju viņam līdzās priekšā, gaidām ar mani vienu pašu aizmugures sēdeklī.

"Policijai ir mikrofoni," Brendija mums pavēsta.

Plāns ir tāds: ja tiksim pāri robežai, tad brauksim uz dienvidiem, uz Sietlu, kur ir naktsklubi un deju klubi, kur spici zēni un spicas meičas stāsies rindā, lai izpirktu tukšus visus manas somiņas nodalījumus. Policijas dēļ mums jāizturas klusu, viņiem ir mikrofoni abās robežas pusēs — gan Savienotajās Valstīs, gan Kanādā. Šādi viņi var noklausīties, ko runā cilvēki, kas gaida robežas šķērsošanu. Mums varētu būt Kubas cigāri. Svaigi augļi. Briljanti. Slimības. Narkotikas, saka Brendija. Brendija ir likusi mums aizvērties jau jūdzi pirms robežas, un mēs klusēdami gaidām rindā.

Brendija attin jardiem garo brokāta šalli, kas bijiffci viņai ap galvu. Brendija izpurina matus pār muguru un apsien šalli ap pleciem, lai apslēptu torpēdas izgriezumu. Brendija iekarina ausīs vienkāršus zelta auskariņus. Viņa noņem pērles un apliek ap kaklu mazu ķēdīti ar zelta krustiņu. Ir mirklis pirms robežsardzes.

"Jūsu nacionalitāte?" jautā robežapsardzes čalis, sēdēdams mazajā lodziņā pie datora, ar savu rakstāmpaliktni un zilo uzvalciņu, aiz spoguļstiklu saulesbrillēm, aiz sava zelta žetona.

"Ser," saka Brendija, un viņas balss ir tik maiga un staipīga kā kukurūzas putra bez sāls un sviesta. Viņa saka: "Ser, mēs esam Amerikas Savienoto Valstu pilsoņi, un to mēdza dēvēt par dižāko zemi pasaulē, pirms šie homoseksuāļi un nelietīgie bērnu izmantotāji…"

"Jūsu vārdi?" robežčalis noprasa.

Brendija pārliecas pār Alfu, lai paskatītos uz robežčali. "Mans vīrs," viņa saka, "ir nevainīgs cilvēks."

"Lūdzu, kā jūs sauc," viņš neatlaižas, un nav šaubu, ka viņš aplūko mūsu mašīnas numuru, atklāj, ka tas ir īrēts auto, iznomāts Billingsā, Montānā, pirms trim nedēļām, varbūt pat atklāj patiesību par to, kas mēs esam īstenībā. Varbūt viņš atrod apkārtrakstu pēc apkārtraksta, sasūtītus no visas rietumu Kanādas, un tajos tiek meklēti trīs trakie, kuri zog tabletes lielās mājās, kas izsludinātas pārdošanai. Varbūt tas viss patlaban ņirb viņa datora ekrānā, varbūt tur neņirb nekas. Nekad nevar zināt.

"Es esmu precējusies," Brendija bezmaz kliedz, lai piesaistītu čala uzmanību. "Es esmu vina svētības Skūtera / /

Aleksāndera sieva," viņa saka, joprojām pusguļus Alfam klēpī.

"Un šis," viņa turpina, novilkdama neredzamu līniju no sava smaida līdz Alfam, "šis ir mans znots Sets Tomass." Viņas lielā roka aizlido uz to pusi, kur pakaļējā sēdeklī kvernu es. "Tā," viņa saka, "ir mana meita Baba-Džouna."

Dažreiz es nevaru ciest, ka Brendija bez brīdinājuma maina mūsu dzīvi. Dažreiz pa diviem lāgiem dienā ir jāpierod pie jaunas identitātes. Pie jauna vārda. Pie jaunām attiecībām. Pie fiziskiem trūkumiem. Grūti atcerēties, kas es biju šī ceļojuma sākumā.

Nav šaubu, ka tieši šāda veida spriedzi savās nemitīgajās mutācijās pārcieš AIDS vīruss.

"Ser?" robežčalis uzrunā Setu, bijušo Alfu Romeo, bijušo Čeisu Manhetenu, bijušo Nešu Rambleru, bijušo Velsu Fargo, bijušo Eberhardu Fāberu. Robežsargs jautā: "Ser, vai jūs vedat uz Savienotajām Valstīm kādus pirkumus?"

Izstiepts kājas mazais pirkstiņš manā kurpē pasniedzas zem priekšējā sēdekļa un piebiksta manam jaunajam vīram. Mūs ir ielenkušas visa notikušā detaļas. Tepat līdzās plešas bēguma pamestie dūņu sēkļi, cits pēc cita šurp skalojas mazi vilnīši. Puķudobes otrpus mums ir sadēstītas tā, lai veidotu vārdus, ko var ieraudzīt tikai no liela attāluma. Tuvumā tās ir tikai sarkanas un dzeltenas vaska begonijas.

"Nevar taču būt, ka jūs nekad neesat skatījies mūsu Kristiešu dziedināšanas kanālu!" saka Brendija. Viņa niekojas ar mazo zelta krustiņu, kas karājas ap kaklu. "Ja jūs būtu redzējis kaut vai tikai vienu pārraidi, tad zinātu, ka Dievs savā gudrībā ir padarījis manu znotu mēmu, un viņš nevar parunāt."

Robežčalis dažas reizes žigli uzsit pa datora taustiņiem. Viņš varētu būt uzdrukājis NOZIEGUMS. Vai NARKOTIKAS. Vai ŠAUT. Tur varētu būt KONTRABANDISTI. Vai ARESTS.

"Ne vārda/7 Brendija čukst Setam pie auss. "Ja tu iepīkstēsies, Sietlā es pārvērtīšu tevi par Hārviju Volbangeru."

Robežčalis saka: "Lai atļautu jums iebraukt Savienotajās Valstīs, man jāredz jūsu pases, esiet tik laipni."

Brendija aplaiza lūpas valgas un spīdīgas, acis ir miklas un spožas. Brokāta šalle noslīd pavisam zemu, atsegdama krūšu bedrīti, un viņa paceļ acis uz robežčali un saka: "Mirkli atvainojiet, lūdzu."

Brendija apsēžas savā vietā, un Seta loga rūts dūkdama paceļas augšup.

Brendijas lielās torpēdas vareni ieelpo un tad izelpo. "Tikai nekrītiet panikā," viņa nokomandē un atver lūpukrāsas stobriņu. Atpakaļskata logā viņa sataisa buču un apbaksta lūpu zīmuli ap savu lielo Plumbago muti, trīcēdama tik stipri, ka vienai lielajai rokai jātur ciet tā, kurā ir lūpu zīmulis.

"Es varu iedabūt mūs atpakaļ Štatos," viņa saka, "bet man būs vajadzīgs kondoms un piparmētru ledene."

Ap lūpu zīmuli viņa piebilst: "Baba-Džouna, esi nu tik mīļa un padod man vienu estradermu, labi?"

Sets iedod viņai ledeni un kondomu.

/

Viņa saka: "Minēsim, cik laika viņam vajadzēs, lai nodrāztos par veselu nedēļu uz priekšu."

Viņa sparīgi uzliek lūpu zīmulim vāciņu un saka: "Nosusini, lūdzu."

Es sniedzu viņai papīra mutautiņu un estrogēna plāksteri.

PIEKTĀ NODAĻA

/

Pārlecam atpakaļ uz kādu dienu pie Brambaha lielveikala, kur ļaudis, ieskaitot mūs ar īviju, ir apstājušies, lai noskatītos, kā viens suns ir pacēlis kāju pie Ziemassvētku silītes ainas. Tad suns apsēžas, atzveļas uz muguras, nolaiza savu pinkaino pakaļu, kas smaržo pēc suņa, un īvija ar elkoni iebiksta man sānos. Ļaudis aplaudē un met naudu.

Tad mēs esam Brambahā, izmēģinām lūpu zīmuļus uz plaukstas virspuses, un es saku: "Kāpēc suņi tā laiza paši sevi?"

"Tāpēc, ka var…" īvija atbild. "Viņi jau nav kā cilvēki."

Modeļu skolā mēs nupat esam nomocījušas astoņu stundu dienu, pētīdamas spogulī savu ādu, tāpēc es atcērtu: "īvij, nemaz nemēģini sevi piemuļķot!"

Modeļu skolā es tiku uz nākamo kursu tikai tāpēc, ka īvija postoši ietekmēja vispārējo līmeni. Viņa lietoja tādus lūpukrāsas toņus, kādus varbūt varētu ieraudzīt tikai ap peņa sakni. Uz plakstiem viņa klāja tik biezas ēnas, ka izskatījās pēc kaut kāda dzīvnieka, ko izmanto kosmētikas izmēģinājumiem. Jau no viņas matu lakas vien ozorfa slānī virs Teilora Robertsa Modeļu akadēmijas ir radies caurums.

Tas bija ilgi pirms mana nelaimes gadījuma, kad es domāju, ka man ir ļoti laba dzīve.

Brambaha lielajā veikalā, kur mēs mēdzām nosist laiku pēc stundām, visu devīto stāvu aizņem mēbeles. Pa malām ir izstādes telpas: guļamistabas, ēdamistabas, dzīvojamās istabas, atpūtas istabas, bibliotēkas, bērnistabas, ģimenes istabas, porcelāna vitrīnas, mājas biroji, tas viss pieejams tieši no veikala zāles. Neredzamā ceturtā siena. Visas istabas ideāli iekārtotas, tīras, izsegtas ar paklājiem, pilnas ar gaumīgām mēbelēm, piekarsušas no starmešiem un pārlieku daudzajām lampām. No neredzamiem skaļruņiem šalc baltais troksnis. Pircēji staigā gar šīm istabām pa krēslainajām linoleja ejām, kas stiepjas starp izstādes telpām un pustumšajām saliņām, kuras atrodas zāles centrā, apspriežu galdi un atpūtas stūrīši tur ir sagrupēti uz paklājiem, apkārt koordinēti izvietotas stāvlampas un mākslīgie augi. Klusas gaismas un krāsas saliņas tumsā, kur mudž svešinieki.

"Taisni kā kino dekorācijas," īvija mēdza sacīt. "Mazās istabiņas sagatavoti, lai kāds varētu filmēt nākamo epizodi. Un no tumsas tevi vēro studijas publika."

Pircēji gausi soļoja garām, un, paskat, mēs ar īviju zvilnējām sārtā gultā zem baldahīna un zvanījām pa mobilo, lai mums nolasa horoskopus. Mēs saritinājušās gulējām uz kāda dīvāna, gremojām popkornu un skatījāmies ziepju operu pa krāsu televizoru, kas vadāms ar pulti. īvija pacēla savu T kreklu, lai parādītu man vēl vienu kniedi, kas iecirsta nabā. Viņa pavilka lejup blūzes piedurknes izgriezumu un rādīja implantu rētas.

"Manā īstajā mājā ir pārāk vientulīgi," īvija mēdza teikt. "Un man riebjas, ka es nejūtos pietiekami reāla, ja vien kāds uz mani neskatās."

Vina saka: "Pa Brambahu es neblandos tādēļ, lai mek-

/ /'

lētu vientulību."

Mājās, dzīvoklī, man būtu Meiness ar saviem žurnāliem. Ar tiem čals-uz-čaļa pornožurnāliem, kurus viņš, kā pats apgalvo, pērkot darba vajadzībām. Katru rītu pie brokastgalda viņš rāda man spīdīgas bildes, kurās čaļi sūkā paši sev. Saliecies čokurā, elkoņus aizkabinājis aiz ceļgaliem, izstiepis kaklu, lai varētu aizrīties pats ar sevi, šitāds čalis ir apmaldījies savā slēgtajā ķēdē. Varu saderēt, ka to ir izmēģinājis bezmaz katrs čalis pasaulē. Un tad Meiness man saka: "Re, ko vīrieši grib."

Dod man romantiku.

Zibsnis.

Dod man noliegumu.

Uzšķirot katru mazo, slēgto cilpu, ko veido viens čalis, kurš ir pietiekami lokans vai kuram ir pietiekami liels daikts, lai neviens cits pasaulē viņam vairs nebūtu vajadzīgs, Meiness ar grauzdētās maizes šķēli norāda uz šiem attēliem un saka man: "Tiem puišiem nav jāsamierinās ne ar nepatīkamu darbu, ne ar nepatīkamām attiecībām." Meiness tik gremo un gremo, izpētīdams katru žurnālu. Celdams uz dakšiņas sakulto olu baltumus, viņš paziņo: "Tā varētu dzīvot un mirt."

Un tad es dodos uz pilsētas centru, uz Teilora Robertsa Modeļu akadēmiju, lai izkoptu sevi. Suņi laiza sev pakaļu.

īvija sevi kropļo. Visa šī blenšana uz nabu. Mājās īvijai nebija neviena, toties viņai bija tonna ģimenes naudas. Pirmo reizi, kad ar pilsētas autobusu braucām uz Brambaha jreikalu, viņa piedāvāja šoferim savu kredītkarti un palūdza vietu pie loga. Un bažījās, ka rokas bagāža būšot pārlieku smaga.

Es ar Meinesu vai viņa viena pati, vēl nav teikts, kurai no mums mājās bija sliktāk.

Bet Brambahā mēs ar īviju varējām nosnausties jebkurā no desmit ideālajām guļamistabām. Mēs sabāzām starp kāju pirkstiem vates piciņas un lakojām nagus, sēdēdamas ar puķainu katūnu pārvilktos klubkrēslos. Pēc tam pie gara, pulēta ēdamgalda lasījām savu Teilora Robertsa modelēšanas mācību grāmatu.

"Te ir tāpat kā tajās viltotajās dabīgās vides ainās, ko ierīko zoodārzos," Ivija mēdza teikt. "Zini, nu, tie polārā ledus krāvumi no betona, tropu meži, kas taisīti no sametinātu cauruļu kokiem, kam galā smidzinātāji."

Katru pēcpusdienu mēs ar īviju bijām zvaigznes pašas savā personiskajā nedabīgajā vidē. Pārdevēji aizlavījās prom, lai vīriešu tualetē atrastu seksu. Un mēs piesaistījām vispārējo uzmanību savai mazajai dienas izrādei, kurā tēlojām dzīvi.

No Teilora Robertsa man prātā palicis tikai tas, ka ejot ir jāizvirza uz priekšu iegurnis. Pleci jāatliec atpakaļ. Tur mācīja, ka, demonstrējot dažāda lieluma preces, ar skatienu jānovelk neredzama līnija no sevis līdz precei. Demonstrējot tosterus, novelciet līniju pa gaisu no sava smaida līdz tosteram. Demonstrējot virtuves pavardu, velciet līniju no krūtīm. Demonstrējot jaunu auto, neredzamo līniju sāciet no vagīnas. īsi sakot, ja esi profesionāla modele, tev maksā par to, ka tu pārmēru dedzīgi reaģē uz tādām lietām kā, piemēram, rīsa kūkas un jaunas kurpes.

Lielā, sārtā Brambaha gultā mēs dzērām diētisko kolu. Vai sēdējām pie tualetes galdiņa un ar kontūrpūdera palīdzību mainījām sev sejas veidolu, kamēr no tumsas dažu pēdu attālumā mūs vēroja neskaidras cilvēku aprises. Varbūt starmešu gaismā nozibsnīja kādas brilles. Mūsu sīkākā kustība, katrs žests, viss, ko mēs teicām, piesaistīja uzmanību, tāpēc ir viegli saprast, kā ar to var aizrauties.

"Te ir tik droši un mierīgi," īvija teica, nogludinādama sārto atlasa segu un uzbužinādama spilvenus. "Šeit tev nevar atgadīties nekas ļoti slikts. Ne tā kā skolā. Vai mājās."

Tur stāvēja pilnīgi sveši cilvēki mēteļos un vēroja mūs. Tādas pašas jau ir sarunas televīzijā, ir viegli būt godīgam, ja vien publika ir gana plaša. Tu esi gatavs pateikt jebko, ja vien klausās pietiekami daudz ļaužu.

"īvij, mīļumiņ," es sacīju. "Mūsu grupā daudzas ir vēl sliktākas modeles. Tikai izlīdzini smiņķi tā, lai nepaliek asas kontūras." Mēs skatījāmies uz sevi tualetes galdiņa spogulī, un no aizmugures mūs vēroja trīskārša anonīmu svešinieku rinda.

"Še, saldumiņ," es teicu un iedevu viņai mazu sūklīti, "sapludini."

Un īvija sāka raudāt. Ja publikas ir daudz, visas tavas emocijas uzreiz iet pāri malām. Vai nu smiekli, vai asaras, bez pustoņiem. Tīģeri zoodārzos droši vien visu laiku izdzīvo diženu operu.

"Ne jau tikai tur tā lieta, ka es gribu kļūt par izcilu modes modeli," īvija sacīja. "Tik bēdīgi man kļūst tad, kad es iedomājos, ka izaugšu liela." īvija apspieda asaras. Satvēra mazo sūklīti un noteica: "Kad es biju maziņa, vecāki gribēja, lai es esmu puika." Viņa sacīja: "Es gluži vienkārši vairs nekad negribu justies tik nelaimīga." ^

Citreiz mēs apāvām augstpapēžu kurpes un tēlojām, ka no visa spēka gāžam viena otrai pa ģīmi kāda čaļa dēļ, ko abas esam iekārojušas. Citās pēcpusdienās mēs atzināmies viena otrai, ka esam vampīri.

"Jā," es teicu. "Arī mani vecāki darīja man pāri."

Bija jāspēlē uz publiku.

īvija izbrauca ar pirkstiem caur matiem. "Es taisīšu pīrsingu guiche," viņa paziņoja. "Tā ir tā mazā ādas krociņa starp dibencaurumu un vagīnas galu."

Es iekritu gultā uz centrālās skatuves, apskāvu spilvenu un raudzījos augšup uz vadu un smidzinātāja cauruļu melno mudžekli, kura vietā vajadzēja iztēloties guļamistabas griestus.

"Viņi jau mani nesita un nelika dzert sātaniskas asinis, nē, nekā tāda," es sacīju. "Viņiem vienkārši labāk patika mans brālis, jo viņš bija sakropļots."

Un īvija gar agrīnā amerikāņu stila naktsskapīti devās uz centrālo skatuvi, lai novirzītu uzmanību no manis uz sevi.

"Tev bija sakropļots brālis?" viņa noprasīja.

Kāds no mūsu skatītājiem ieklepojās. Varbūt no kāda rokaspulksteņa ciparnīcas atspīdēja gaismas zibsnis.

"Jā, diezgan stipri sakropļots, bet ne seksīgi. Tomēr beigas ir laimīgas," es sacīju. "Viņš tagad ir miris."

Un īvija ar kaislu interesi taujāja: "Kā sakropļots? Vai viņš tev bija vienīgais brālis? Vecāks vai jaunāks?"

Un es izlēcu no gultas un sapurināju matus. "Nē, tas ir pārāk sāpīgi."

"Nē, tiešām," īvija neatlaidās. "Es nejokoju."

"Viņš bija pāris gadu vecāks par mani. Matu lakas flakons uzsprāgstot saplosīja viņam seju, un nudien likās — mani vecāki ir galīgi aizmirsuši to, ka viņiem ir vēl otrs bērns," es vēstīju publikai, susinādama acis butaforiskajos spilvenos. "Tāpēc es centos arvien vairāk un vairāk, lai tikai viņi mani mīlētu."

īvija skatījās tukšumā un sacīja: "Ak tu velns! Ak tu velns!" Un viņas tēlojums, viņas sniegums bija tik patiess, ka pilnīgi aizēnoja manējo.

"Jā," es teicu. "Viņam nemaz nevajadzēja piestrādāt. Tas bija tik viegli. Visu uzmanību viņš pievāca sev tikai tāpēc vien, ka bija apdedzis un vienās rētās."

īvija piegāja man tuvu klāt un jautāja: "Un kur tad tavs brālis ir tagad, vai tu vispār to zini?"

"Viņš ir miris," es atbildēju un pagriezos, lai uzrunātu publiku. "Miris no AIDS."

Un īvija saka: "Vai tu to skaidri zini?"

Un es iesaucos: "īvij!"

"Nē, tiešām," viņa piezīmē. "Man ir iemesls tā jautāt."

"Par AIDS nejoko," es attraucu.

Un īvija turpina: "Tas taču ir tik neiespējami, gandrīz vai."

Lūk, cik viegli sižets kļūst nevadāms. Visi šie pircēji, protams, gaida īstu drāmu, un tāpēc īvija, manuprāt, to visu izzīž no pirksta.

"Tavs brālis," īvija nerimstas, "vai tu tiešām redzēji, kā viņš nomirst? Pa īstam? Varbūt tu redzēji viņu jau mirušu? Zārkā, ar mūziku. Vai varbūt miršanas apliecību?"

Visi tie cilvēki skatās.

"Jā," es atbildu. "Tikpat kā." Vai tad es gribu, lai mani pieķer melos?

īvija klūp man virsū. "Tad tu redzēji vai neredzēji viņu mirušu?"

Visi tie cilvēki skatās.

"Pietiekami mirušu."

īvija noprasa: "Kur?"

"Tas ir ļoti sāpīgi," es saku un pār skatuvi dodos uz dzīvojamo istabu.

īvija dzenas man pakaļ, saukdama: "Kur?"

Visi tie cilvēki skatās.

"Slimnīcā," es saku.

"Kādā slimnīcā?"

Es eju pa skatuvi uz nākamo dzīvojamo istabu, nākamo ēdamistabu, nākamo guļamistabu, atpūtas istabu, mājas biroju, īvija mani vajā, un publika mīņājas mums līdzās.

"Tu taču saproti, kā tas ir," es saku. "Ja homoseksuāls čalis tik ilgi nav redzēts, tad viss ir tikpat kā skaidrs."

Un īvija jautā: "Tātad īstenībā tu nemaz nezini, vai viņš ir miris?"

Mēs sprintā izjoņojam caur nākamo guļamistabu, dzīvojamo istabu, ēdamistabu, bērnistabu, un es saku: "Tas ir AIDS, īvij. Beigts un nobungots."

Un tad īvija vienkārši apstājas un jautā: "Kāpēc?"

Un publika ir sākusi pamest mani tūkstoš virzienos.

Tāpēc, ka es tiešām, tiešām, tiešām gribu, lai mans brālis ir miris. Tāpēc, ka manējie grib, lai viņš ir miris. Tāpēc, ka dzīve vienkārši ir vieglāka, ja viņš ir miris. Tāpēc, ka šādi es esmu vienīgais bērns. Tāpēc, ka tagad ir mana kārta, velns parāvis. Mana kārta.

Un pircēju pūlis ir atbrīvots pret galvojumu, atstājot te vienīgi mūs un drošības videokameras, kuras vēro mūs I )ieva vietā, lai glābtu, ja saiesim sviestā.

"Kāpēc tas tev ir tik svarīgi?" es jautāju.

Un īvija jau klīst projām no manis, pamezdama mani vienu un teikdama: "Tāpat vien." Apmaldījusies pati savā mazajā, slēgtajā ķēdē. Laizīdama pati savu pakaļu, īvija saka: "Nekas." Saka: "Neņem galvā."

f

SESTĀ NODAĻA

Universu uz Brendijas Aleksānderas planētas vada visai sarežģīta dievu un dieviešu sistēma. Daži ir ļauni. Daži ir labestības iemiesojums. Merilina Monro, piemēram. Vēl tur ir Ncnsija Reigana un Valisa Vorfīlda Simpsone. Daži dievi un dievietes ir miruši. Daži dzīvi. Daudzi ir plastikas ķirurgi.

Sistēma mainās. Dievi un dievietes nāk un iet, un lec cits citam pāri, lai mainītu statusu.

Eibrahcms Linkolns mīt savās debesīs, lai pārvērstu mūsu automašīnu par peldošu gaisa burbuli, kas smaržo pēc jauna auto: tas brauc tik gludi kā reklāmas bildē. Tagad, Brendija saka, Marlēne Dītriha atbild par laika apstākļiem. Šis ir mūsu apnikuma rudens. Mēs traucam uz priekšu pa Piekto šoseju zem pelēkiem padebešiem, īrēta Lincoln limuzīna zilajā zārka salonā. Pie stūres ir Sets. Tā mēs sēžam vienmēr, Brendija priekšā un es aizmugurē. Trīs stundas ainavu dailes starp Vankūveru Britu Kolumbijā un Sietlu, luk, kam mēs braucam cauri. Asfalts un iekšdedze nes mūs un Lincoln limuzīnu uz dienvidiem.

Šāds ceļojums ir tas pats, kas pasaules vērošana televizora ekrānā. Elektriskie logi uzdūcināti augšup līdz pašam galam, tāpēc Brendijas Aleksānderas planētas atmosfēra ir silta, rāma, klusējoši zila. Stabili turas septiņdesmit grādu pēc Fārenheita, visa ārpasaule ar kokiem un klintīm miniatūrā ripo garām aiz izliekta stikla. Tiešraide caur satelītu. Mēs esam Brendijas Aleksānderas mazā pasaulīte, kas aizjoņo garām visam.

Stūrēdams, stūrēdams, Sets ierunājas: "Vai jūs kādreiz esat domājušas par dzīvi kā par televīzijas metaforu?"

Mūsu likums: ja pie stūres ir Sets, radio netiek ieslēgts. Ja gadās, ka atskan Dionnas Vorvikas dziesma, tad Sets sāk traki raudāt, birdina lielas estinila asaras, raustās drudžainās proveras elsās. Ja Dionnai Vorvikai iegadījies dziedāt kādu Bērta Bakaraka dziesmu, tad mums atliek tikai apstāties, jo ir pilnīgi skaidrs, ka citādi mēs piedzīvosim avāriju.

Pie šīm asarām, pie tā, ka viņa seja ir kļuvusi līdzīga klimpai un zaudējusi visas asi iezīmētās ēnas, kuras reiz tumsa zem viņa pieres un vaigu kauliem, pie tā, ka Seta roka aizzogas augšup un caur kreklu ņurca krūtsgalu, mute paveras un acis pārgriežas, — pie tā visa ir vainīgi hormoni. Estrogēnu savienojumi, premarīns, estradiols, estradiola etinils — tie visi klusītēm nonāk Seta diētiskajā kolā. Protams, pašreiz viņš ik dienu pārdozē tik pamatīgi, ka tas jau draud ar aknu bojājumiem. Varbūt jau ir radušies aknu bojājumi vai vēzis, vai asins recekļi, proti, tromboze, kā teiktu ārsts, tomēr es esmu ar mieru riskēt. Tas viss, protams, tiek darīts tikai joka pēc. Lai vērotu, kā viņam aug krūtis. Lai redzētu, kā viņa mačo dižmanība, šis dāmu magnēts, pārvēršas taukos un kā viņš pēcpusdienās iet nosnausties. Tas viss ir brīnišķīgi, bet, ja viņš nomirtu, es varētu pievērsties citām interesēji.

Stūrēdams, stūrēdams, Sets ierunājas: "Vai jums nešķiet, ka televīzija kaut kādā veidā padara mūs par Dievu?"

Šāda introspekcija ir kas jauns. Bārda viņam tagad aug vājāk. Droši vien antiandrogēni nomākuši testosteronu. Šķidruma aizturi viņš var ignorēt. Garastāvokļa maiņas arī. Atpakaļskata spogulī no vienas acs izrit asara un noripo lejup pa vaigu.

"Vai es esmu vienīgais, kuram rūp šādi jautājumi?" viņš saka. "Vai es šajā automašīnā esmu vienīgais, kurš jūt kaut ko reālu?"

Brendija lasa grāmatu mīkstos vākos. Vairumā gadījumu Brendija lasa kāda plastikas ķirurga sarakstīto, neganti izreklamēto, spīdīgi vākoto brošūru par vagīnām, tekstā ir krāsainas ilustrācijas, kurās parādīts ideāli skaists veids, kā jānovieto urīnvads, lai urīna straume plūstu uz leju. Citos attēlos ir parādīts, kādai jāizskatās krokai, kura sedz augstākās kvalitātes klitoru. Šīs ir pieezīmju vagīnas, desmit un divdesmit tūkstošu dolāru vagīnas, labākas par īstajām, un vairumā gadījumu Brendija palaiž šīs bildes apkārt.

Pārlecam trīs nedēļas atpakaļ, kad mēs atradāmies lielā mājā Spokcnā, Vašingtonas štatā. Mēs atradāmies Sauthilas granīta pilī, kur aiz vannas istabas logiem pletās Spokena. No brūnās perkodāna pudelītes es bēru tabletes savas somiņas nodalījumā, kurš paredzēts perkodānam. Brendija Aleksāndera vandījās pa vannas istabas izlietnes apakšu, meklēdama nelietotu nagu vīlīti, un uzgāja šo grāmatu mīkstos vākos.

Tagad visus pārējos dievus un dievietes ir aizēnojusi jauna dievība.

Pārlecam atpakaļ pie Seta, kurš atpakaļskata spogulī raugās uz manām krūtīm. "Televīzija tiešām padara mūs par Dievu," viņš saka.

Dod man iecietību.

Zibsnis.

Dod man sapratni.

Zibsnis.

Pat pēc visām šīm nedēļām, ko esam kopīgi pavadījuši ceļā, Seta burvīgās, viegli ievainojamās, zilās acis joprojām vairās sastapties ar manējām. Savu jauno, ilgpilno introspekciju viņš var neņemt vērā. Jo orālo medikamentu blaknes jau ir ietekmējušas viņa acis, pastiprinot radzenes izliekumu, tāpēc viņam nemitīgi sprāgst laukā kontaktlēcas. Tur noteikti vainīgi estrogēnu savienojumi viņa ikrīta apelsīnu

sulā. To visu viņš var nenemt vērā. / /

Te noteikti ir vainojams androkūrs, pievienots viņa ledus tējai pusdienās, bet viņš to nekad neuzminēs. Viņš nekad nepieķers mani.

Brendija Aleksāndera, uzcēlusi neilona zeķēs ieautās kājas uz instrumentu paneļa, dižā karaliene joprojām lasa savu grāmatu mīkstos vākos.

"Skatoties dienas melodrāmas," Sets man saka, "var ieskatīties ikviena cilvēka dzīvē. Pa katru kanālu rāda citu, un šīs dzīves nomainās gandrīz ik stundu. Līdzīgi tiešraides videofilmām internetā. Var novērot visu pasauli, un tā neko nemana."

Šo grāmatu Brendija lasa jau trīs nedēļas. ^

"Televīzija ļauj izspiegot pat cilvēku dzīves seksuālo daļu," Sets turpina. "Vai tur nav sava jēga?"

Varbūt, bet tikai tad, ja katru dienu lieto piecsimt miligramus mikronizēta progesterona.

Aiz stikla garām aizslīd pāris ainavas minūšu. Tikai daži augsti kalni, veci, miruši vulkāni, lielākoties visas parastās lietas, ko var ieraudzīt ārā. Šis pārlaicīgās, dabīgās dabas tēmas. Jēlviela visjēlākajā veidā. Nerafinēta. Neuzlabotas upes. Slikti uzturēti kalni. Netīrumi. Augi, kas aug dubļos. Laika apstākļi.

"Un, ja jūs ticat, ka mums patiesi ir brīva griba, tad zināt, ka Dievs mūs īstenībā nespēj kontrolēt," Sets saka. Seta rokas ir pametušas stūresratu un plivinās pa gaisu, lai uzsvērtu izteikto domu. "Un, ja jau Dievs nespēj mūs kontrolēt," viņš saka, "tad tikai skatās un pārslēdz kanālus, kad Viņam ir apnicis."

Kaut kur debesīs tu esi redzams tiešraidē kādā tīmekļa videolapā, un tur var sērfot Dievs.

Filmēts ar kameru Brendija.

Brendija, kuras tukšās kājsprostu kurpes nomestas uz grīdas, Brendija aplaiza rādītājpirkstu un palēninātā kustībā pāršķir lapu.

Garām aizzib mūžveci aborigēnu petroglifi un atkritumi.

"Es gribu pateikt," Sets turpina, "ka televīzija varbūt padara tevi par Dievu." Sets saka: "Un varētu būt, ka mēs neesam nekas cits kā vien Dieva televīzija."

Pa grantēto ceļmalu uz visām četrām kājām rikšo kaut kādi aļņi vai kas.

"Vai Ziemassvētku vecītis," paslēpusies aiz grāmatas, ierunājas Brendija. "Ziemassvētku vecītis redz visu."

"Ziemassvētku vecītis ir tikai pasakās," Sets attrauc. "Viņš ir tikai Dieva iesildītājs. Ziemassvētku vecīša nav vispār."

Pārlecam pie tablešu medībām pirms trim nedēļām Spokenā, Vašingtonas štatā, kad Brendija Aleksāndera lielajā guļamistabā iekrita gultā un sāka lasīt. Es paņēmu trīsdesmit divus nembutālus. Trīsdesmit divi nembutāli iebira man somiņā. Es neēdu preci. Brendija joprojām lasīja. Es izmēģināju visus lūpu zīmuļus sev uz plaukstas virspuses, bet Brendija joprojām zvilnēja, atbalstījusies uz miljons cakainiem mežģīņu spilveniem pašā vidū milzīgai ūdensgultai. Joprojām lasīja.

Es ieliku somiņā estradiolu, kam beidzies derīguma termiņš, un pusnolietotu Plumbago lūpukrāsu. Aģents sauca augšup pa kāpnēm, vai viss esot kārtībā.

Pārlecam pie mums uz Piektās šosejas, kur garām aizzib reklāmas dēlis.

Bioloģiski tīra pārtika un ģimenei piemērotas cenas Kārversteidžas ceļmalas kafejnīcā.

Pārlecam pie tā, ka Spokenā nav ne Burning Blueberry, ne Rusty Rose, ne Aubergine Dreams.

Aģents sauca augšup pa kāpnēm, ka nevēloties mūs steidzināt, bet vai mēs varbūt gribot kaut ko uzzināt? Vai mums esot radušies kādi jautājumi?

Es pabāzu galvu pa lielās guļamistabas durvīm, un uz ūdensgultas baltās dienassegas zvilnēja lasoša Brendija Aleksāndera, tikpat kā mirusi, tikai vēl elpoja.

Ak, robotais ceriņkrāsas atlass gar sīkām pērlītēm greznoto apakšmalu!

Ak, kārtām klātais dzintarkrāsas kašmirs ar slīpēta topāza un marabū spalvu piespraudi!

Ak, slīdīgi gludais, stīpotais bolero no dabīgi audzētu ūdeļu ādiņām!

Mums bija jāiet.

Brendija piekļāva atvērto grāmatu pie saviem stāvajiem torpēdpupiem. Rusty Rose seja atdusējās kastaņbrūnos matos un cakaini mežģīņotu spilvenu butaforijās, baklažānu krāsas acu zīlītes bija iepletušās kā no torazīna pārdozēšanas.

Pirmām kārtām es gribu zināt, kādas tabletes viņa ir iedzērusi.

Uz grāmatas vāka bija daiļa blondīne. Tieva kā krekla lencīte. Ar piemīlīgu, plānu smaidiņu. Meičas mati bija viesuļvētras Blondīne satelītfotogrāfija sejas rietumkrastā. Seja piederēja grieķu dievietei, krāšņas skropstas, lielas, ietonētas acis, tādas pašas kā Betijai un Veronikai, un visiem pārējiem Ārčija skuķiem Riverdeilas vidusskolā. Baltas pērļu virtenes apvij delmus un kaklu. Šur tur paviz kaut kas tāds, kas varētu būt briljants.

Uz grāmatas vāka bija rakstīts Mis Rona.

Brendijas Aleksānderas kājsprostu kurpes notriepa visu balto ūdensgultas segu, un Brendija teica: "Es esmu sapratusi, kas ir īstais Dievs."

Aģents bija desmit sekunžu attālumā.

Pārlecam pie visiem dabas brīnumiem, kas miglaini aizšaujas mums garām, truši, vāveres, brāzmojoši ūdenskritumi. Tas ir pats ļaunākais. Susliki pazemē rok neredzamus midzeņus. Putni ligzdo ligzdās.

"Princese B. A. ir Dievs," atpakaļskata spogulī man saka Sets.

Pārlecam uz turieni, kur Spokenas nekustamā īpašuma aģents sauc augšup pa kāpnēm. Pa piebraucamo ceļu tuvojas ļaudis, kuriem pieder šī granīta pils.

Brendija Aleksāndera ar paplašinātām acu zīlītēm, tik tikko elpodama Spokenas ūdensgultā, teica: "Rona Bareta. Rona Bareta tagad ir mana Augstākā Būtne."

Pārlecam pie Brendijas Lincoln limuzīnā. Viņa saka: "Rona Bareta ir Dievs."

Mums visapkārt erozija un kukaiņi jau ēd nost pasauli, nieks par cilvēkiem un piesārņojumu. Viss biodegradējas, un nav svarīgi, vai tu piepalīdzi vai ne. Es ieskatos somiņā, lai redzētu, vai Seta pēcpusdienas uzkodai pietiks spironolaktona. Garām aizzib vēl viens reklāmas dēlis:

Garšīgās kliju pārslas — ieliec mutē kaut ko labu.

"Savā autobiogrāfijā," liecina Brendija Aleksāndera, "grāmatā Mis Rona, kas publicēta Bantam Books apgādā pēc vienošanās ar Neša izdevējkorporāciju Sansetbulvārī Losandželosā, Kalifornijā…" — Brendija dziļi ieelpo gaisu, kas smaržo pēc jauna auto — "…1974. gada autortiesības, mis

Rona stāsta mums par to, ka bērnībā bijusi maza, resna Kvīnsas ebreju meitenīte ar lielu degunu un noslēpumainu

muskuļu kaiti."

Brendija saka: "Šī mazā, resnā brunete rada sevi no jauna un kļūst par slavenu, blondu superzvaigzni, un pēc tam kāds slavens sekssimbols lūgšus lūdzas, lai šī skaistule ļaujas viņa penim kaut vai par vienu vienīgu collu."

Starp mums vairs nav atlicis neviens, kam šī valoda būtu dzimtā.

Atkal reklāmas dēlis:

Nākamajā piena kokteilī prasi Tutera auksto pienu!

"Ko tā sieviete ir pārcietusi," saka Brendija. "Reku, te, simt divdesmit piektajā lappusē, viņa bezmaz noslīkst pati savās asinīs! Ronai nupat ir veikta deguna plastika. Šī sieviete saņem tikai piecdesmit zaļos par vienu stāstu, bet ir sataupījusi naudu deguna operācijai, kura maksā tūkstoš dolāru! Tas ir viņas pirmais brīnums. Tātad — Rona guļ slimnīcā pēc deguna plastikas, galva viņai sabintēta kā mūmijai, un te ierodas viena draudzene un stāsta, Holivudā tenkojot, ka vina esot lesbiete. Mis Rona — lesbiete! Skaidrs, ka tā nav patiesība. Šī sieviete ir dieviete, tāpēc viņa kliedz un kliedz, un kliedz, līdz kaklā pārplīst kāda artērija."

"Allelujā," saka Sets, kurš atkal jūk ārā pa vīlēm.

"Un šeit," — Brendija nolaiza sava lielā rādītājpirksta spilventiņu un pašķir dažas lapas uz priekšu — "divsimt divdesmit otrajā lappusē Ronu atkal atraida glumais drauģelis, ar kuru viņa saietas vienpadsmit gadu. Viņa jau nedēļām ilgi klepo, tāpēc iedzer sauju tablešu un tiek atrasta pa pusei komā, uz nāves sliekšņa. Pat ātrās palīdzības…"

"Lai slavēts Dievs," saka Sets.

Dažādi vietējie augi aug visur, kur vien tiem ienāk prātā.

"Set, saldumiņ," Brendija aizrāda. "Nejaucies man pa vidu." Viņas Plumbago lūpas saka: "Pat ātrās palīdzības šoferis domāja, ka mūsu mis Rona nomirs jau pa ceļam uz slimnīcu."

No ūdens tvaikiem veidoti mākoņi vīd, ziniet, debesīs.

Brendija saka: "Nu, Set."

Un Sets saka: "Allelujā!"

Savvaļas margrietiņas un indiāņu spilvas, kas aizzib garām, ir tikai citas dzīvības formas ģenitālijas.

Un Sets saka: "Tad ko tu tur teici?"

"Grāmatā Mis Rona, kam autortiesības apstiprinātas 1974. gadā," Brendija atsāk, "Rona Bareta — kurai deviņu gadu vecumā izauga milzīgas krūtis, ko viņa gribēja nogriezt ar šķērēm, — lūk, savas grāmatas prologā viņa mums stāsta, ka esot gluži kā tāds uzšķērsts dzīvnieks, kam visi dzīvībai svarīgie orgāni ir atsegti, spīd un trīc, zini, piemēram, aknas un resnā zarna. Tik vizuāli, viss taisni tā kā pil un pulsē. Nu jā, viņa varētu pagaidīt, līdz kāds viņu aizšuj ciet, bet zina, ka neviens to nedarīs. Viņai jāņem adata un diegs un jāaizšuj sevi pašai."

"Rupji," saka Sets.

"Mis Rona uzskata, ka nekas nav rupji," Brendija iebilst. "Mis Rona uzskata, ka vienīgais veids, kā atrast patiesu laimi, ir riskēt, lai tevi pilnīgi uzšķērž."

Sevī iegrimušu, sīku vietējo putneļu bari šķiet kā apsēsti ar to, ka jāmeklē un jāuzknābā barība.

Brendija groza atpakaļskata spoguli, līdz ierauga manu atspulgu, un saka: "Baba-Džouna, saldumiņ?"

Ir acīm redzams, ka vietējiem putniem jābūvē savas paštaisītās ligzdas no materiāliem, ko tie sameklē šai pašā apvidū. Mazie sprungulīši un lapiņas tiek vienkārši sakrautas tādā kā čupā.

"Baba-Džouna," saka Brendija Aleksāndera. "K^pēe tu neizpaud mums kādu stāstu?"

Sets piebalso: "Vai atceries to reizi Misulā, kad princese tā salietojās, ka norija nebalino svecītes, ietītas zelta folijā, jo noturēja tās par mandeļu konfektēm? Pastāsti par saviem komatozajiem pusmiroņiem."

Priedes ražo priežu čiekurus. Vāveres un visu dzimumu zīdītāji pavada visu dienu, meklēdami iespēju kopoties. Vai dzīvdzemdēt. Vai aprīt savus mazuļus.

Brendija saka: "Set, saldumiņ?"

"Jā, māt."

Tas, kas izskatās pēc bulīmijas, patiesībā ir process, kurā baltgalvainie ērgļi baro savus mazuļus.

Brendija jautā: "Paklau, kāpēc tev noteikti jāpaved katra dzīva būtne, ko satiec?"

Vēl viens reklāmas dēlis:

Iegriezieties Nabija bārbekjū! Tur gaida garšīgi, smaržīgi vistas spārniņi.

Vēl viens reklāmas dēlis:

Piena kumoss — košļājamā gumija ar īsta mazkaloriju siera labo garšu.

Sets ieķiķinās. Sets nosarkst un sāk tīt ap pirkstu savu matu šķipsnu. Viņš saka: "Tu runā tā, it kā es būtu apmāts ar seksu."

Apžēliņ. Viņam līdzās es jūtos tik vīrišķīga.

"Ak, bērniņ," saka Brendija. "Tu neatceries ne pusi no tām, ar ko esi bijis kopā." Viņa saka: "Toties es vēlos, kaut jel spētu to visu aizmirst."

Atpakaļskata spogulī Sets uzrunā manas krūtis: "Par to, ka citi pavadījuši nedēļas nogali, mēs apvaicājamies tikai tādēļ, lai iegūtu izdevību pastāstīt viņiem, kā esam pavadījuši to paši."

Man liekas, vēl dažas dienas ar palielinātām mikronizēta progesterona devām, un Setam pašam izdīgs glīts buferu komplekts. To blakņu vidū, kuru pazīmēm man jāpievērš uzmanība, ir slikta dūša, vemšana, ādas dzelte, migrēna, vēdergraizes un galvas reiboņi. Tu, cilvēks, gan centies atcerēties precīzos toksiskos griestus, bet kādēļ gan lauzīt galvu.

Garām aizlido uzraksts: Sietla — 130 jūdžu.

"Nu, parādi mums tās spīdīgās, trīcošās iekšas, BabaDžouna," pavēl Brendija Aleksāndera, mūsu visu Dievs un māte. "Izstāsti mums rupju, personisku stāstu."

Viņa saka: "Uzšķērd sevi. Aizšuj sevi ciet," — un pasniedz man uz aizmugures sēdekli recepšu bloku un Aubergine Dream uzacu zīmuli.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Pārlecam krietnu gabalu atpakaļ, uz Pateicības dienu pirms mana nelaimes gadījuma, kad es braucu mājās, lai ieturētu vakariņas kopā ar savējiem. Tas ir toreiz, kad man vēl ir seja, tāpēc es pārāk nesatraucos par cietu barību. Visu ēdamistabas galdu klāj galdauts, kuru es neatceros, tiešām skaists, tumšzils damasts ar mežģīņotām malām. Maz ticams, ka mana mamma pirktu kaut ko tādu, tāpēc es pajautāju, vai viņai to kāds uzdāvinājis.

Mamma nupat sēžas pie galda un loka vaļā savu zilo damasta servjeti, un viss kūp starp mums: starp viņu, mani un manu tēti. Saldie kartupeļi zem medus mērces kārtas. Lielais, brūnais tītars. Maizītes saliktas zem oderēta sildītāja, kas pašūts tā, lai izskatītos pēc vistas. Paceļot tās spārnus, var izņemt maizīti. Uz galda ir arī slīpēta stikla paplāte ar saldajiem marinējumiem un seleriju kātiem, pildītiem ar zemesriekstu sviestu.

"Ko uzdāvinājis?" jautā mamma.

Jauno galdautu. Tiešām skaists.

Tēvs nopūšas un iedur nazi tītarā.

"Sākumā tas nemaz nebija iecerēts kā galdauts," mamma saka. "Mēs ar tēvu diezgan lielā mērā atkāpāmies no sākotnējā projekta."

Nazis triecas iekšā vēl un vēlreiz, un tēvs sāk zāģēt gabalos mūsu vakariņas.

/

Mamma saka: "Vai tu zini, kas ir AIDS piemiņas kilts?"

Pārlecam pie tā, cik ļoti es šai brīdī ienīstu savu brāli.

"Šo audumu es nopirku, domādama, ka tur iznāks skaista piemiņas sega Šeinam," mamma skaidro. "Mums tikai radās problēmas ar to, ko tur šūt virsū."

Dod man amnēziju.

Zibsnis.

Dod man citus vecākus.

Zibsnis.

"Tava māte negribēja nevienu aizvainot," saka tētis. Viņš noplēš tītaram stilbu un ierauš gaļu sev šķīvī. "Geju jautājumos ir jābūt ārkārtīgi piesardzīgiem, jo slepenā šifrā viss kaut ko nozīmē. Redz, mēs nevēlējāmies, lai cilvēkiem rodas aplams priekšstats."

Mamma pārliecas pār galdu, lai iešķūrētu man šķīvī saldos kartupeļus, un piebilst: "Tavs tēvs gribēja melnu kantīti, bet melns uz zila nozīmētu, ka Šeinu uzbudinājis ādas sekss, zini, važas un disciplīna, sado un mazohisms." Viņa saka: "Patiesībā šīs segas ir domātas tam, lai palīdzētu pakaļpalicējiem."

"Sveši cilvēki redzēs gan mūs, gan Šeina vārdu," piebalso tētis. "Mēs negribējām, lai viņi iedomājas nezin ko."

Visi servējamie šķīvji uzsāk savu gauso gājienu pulksteņrādītāja virzienā ap galdu. Tītara pildījums. Olīvas.

Dzērveņu mērce. ^

/

"Es gribēju sārtus trīsstūrus, bet visām segām ir sārti trīsstūri," saka mamma. "Tas ir simbols, ar kuru nacisti apzīmējuši homoseksuāļus." Viņa saka: "Tēvs ieteica melnus trīsstūrus, bet tas nozīmētu, ka Šeins ir bijis lesbiete. Tas izskatās pēc sievietes kaunuma matiem. Šitais melnais trīsstūris."

Tēvs saka: "Pēc tam es gribēju zaļu kantīti, bet izrādījās, tas nozīmētu, ka Šeins ir bijis vīrieškārtas prostitūta."

Mamma saka: "Mēs gandrīz izraudzījāmies sarkanu kantīti, bet tas nozīmētu dūrēšanu. Brūna krāsa nozīmētu vai nu sketu, vai rimmingu, mēs nespējām izprast, kuru īsti."

"Dzeltenā," piemetina tēvs, "nozīmē ūdenssportu."

"Gaišāk zila," turpina mamma, "nozīmētu vienkārši parastu orālo seksu."

"Parasta baltā," saka tēvs, "nozīmētu anālo. Baltā varētu nozīmēt arī, ka Šeinu ir uzbudinājuši vīrieši apakšveļā."

VinŠ saka: "Neatceros, kura no abām nozīmēm ir īstā."

/ >

Māte pasniedz man oderēto vistu, kurai iekšā maizītes joprojām siltas.

Nu mums te ir jāsēd un jāēd, un pār visu galdu mūsu priekšā ir izklāts mirušais Šeins.

"Beigās mēs vienkārši atteicāmies no šīs domas," mamma saka, "un no tā auduma es pašuvu skaistu galdautu."

Starp saldajiem kartupeļiem un tītara pildījumu tētis skatās savā šķīvī un jautā: "Vai tu zini, kas ir rimmings?"

Es zinu, ka par to nerunā pie galda.

"Un dūrēšana?" vaicā mamma.

Es atbildu, ka zinu. Meinesu un viņa profesionāli izglītojošos pornožurnālus es nepieminu.

Tur nu mēs visi sēžam ap šo zilo līķautu, uz kura tītars vairāk nekā jebkad izskatās pēc liela, beigta, cepta dzīvnieka, pildījums blīvi piestūķēts ar orgāniem, kurus joprojām iespējams pazīt, sirds un guza, un aknas, mērce stīgra no saceptiem taukiem un asinīm. Puķupušķis galda vidū varētu būt zārka rotājums.

"Vai tu, lūdzu, nepasniegtu sviestu?" saka māte. Tēvam viņa jautā: "Vai tu zini, kas ir felčings?"

Tas nu ir par daudz. Šeins ir miris, tomēr viņam tagad tiek pievērsts vairāk uzmanības nekā jebkad. Manējie brīnās, kāpēc es nekad nebraucu uz mājām,lūk, kāpēc. Visas šīs slimīgās, drausmīgās seksa sarunas pie Pateicības dienas vakariņu galda, tās es nespēju pārciest. To vien dzird, Šeins šito un Šeins to. Tas, kas notika Šeinu, ir skumji, tomēr tajā neesmu vainojama es. Es zinu, visi domā, ka notikušais ir mana vaina. Patiesībā Šeins sagrāva šo ģimeni. Šeins bija slikts un nekrietns, un viņš ir miris. Es esmu laba un paklausīga, un mani ignorē.

Klusums.

Tas viss notika tolaik, kad man bija četrpadsmit gadu. Kāds nejauši iemeta atkritumos pilnu matu lakas flakonu. Atkritumu dedzināšana bija Šeina darbs. Viņam bija piecpadsmit gadu. Viņš bēra virtuves atkritumus degošajā mucā, kur jau liesmoja vannas istabas atkritumi, un matu laka eksplodēja. Tas bija nelaimes gadījums.

Klusums.

Es gribēju, lai manējie runā par mani. Es pastāstītu viņiem, kā mēs ar īviju filmējamies jaunā reklāmfilmā. Mana modeles karjera strauji virzījās uz augšu. Es gribēju pastāstīt viņiem par savu jauno draugu Meinesu, bet nekā. Labs vai slikts, dzīvs vai miris, visu uzmanību joprojām saņem Š^ins. Es vienmēr dabūju tikai dusmoties.

"Paklausieties," es saku. Tas vienkārši izsprāgst pār lūpām. "Es," es saku. "Es jums esmu pēdējais bērns, kas vēl palicis dzīvs, tāpēc labāk sāciet pievērst man mazliet uzmanības."

Klusums.

"Felčings," es pieklusinu balsi. Tagad es esmu mierīga. "Par felčingu sauc to, ja vīrietis drātē tevi pakaļā bez gumijas. Viņš izšauj savu lādiņu, pēc tam piespiež muti tev pie tūpļa un izsūc savu silto spermu kopā ar visu klātesošo lubrikantu un fekālijām. Tas ir felčings. Tajā var ietilpt vai neietilpt," es piemetinu, "arī skūpstīšanās, lai ielaistu spermu un fekālās vielas tev mutē."

Klusums.

Dod man savaldību. Dod man mieru. Dod man atturību.

Zibsnis.

Saldie kartupeļi ir tieši tādi, kā man garšo, cukuraini saldi, bet virspusē kraukšķīgi. Tītara pildījums mazliet pasauss. Es pasniedzu savai mātei sviestu.

Tēvs noklepojas. "Kunkulīt," viņš saka. "Man šķiet, māte būs domājusi vārdu "flečings"." Viņš saka: "Tas nozīmē — sagriezt tītaru ļoti plānās šķēlītēs."

Klusums.

Es saku, o. Es saku, piedošanu.

Mēs ēdam.

ASTOTĀ NODAĻA

Negaidiet, ka es jelkad stāstīšu savējiem par savu nelaimes gadījumu. Teiksim, ka tālsarunas laikā no sirds izraudāšos par lodi un par neatliekamās palīdzības telpu. Mēs nevirzāmies ne uz to pusi. Tiklīdz jaudāju uzrakstīt vēstuli, es pastāstīju savējiem, ka braucu fotografēties Espre katalogam uz Kankunu Meksikā.

Seši mēneši izpriecu un smilšu, un es mēģinu izsūkt laimu ripiņas no garkaklainām meksikāņu alus pudelēm. Čaļiem trakoti patīk, ja meičas tā dara. Padomā tik. Čaļiem.

Mamma atraksta, ka viņa dievinot Espre apģērbus. Viņa raksta, ja jau es būšot Espre katalogā, tad varbūt varēšot dabūt viņai Ziemassvētku pasūtinājuma atlaidi.

Piedod, maram. Piedod, Dievs.

Viņa raksta: nu, tad esi mums skaista. Mīlu un skūpstu.

Lielākoties ir daudz vieglāk, ja tu neizpaud pasaulei, kas tev sagājis dēlī. Manējie dēvē mani par Kunkulīti. Deviņus mēnešus es biju kunkulis mammas vēderā; par Kunkulīti viņi sauca mani jau pirms piedzimšanas. Viņi dzīvo divu stundu brauciena attālumā no manis, bet es nekad nebraucu^ciemos. Domāju, viņiem nav jāzina par mani katrs beidzamais sīkums.

Vienā vēstulē mana mamma raksta:

"Par Tavu brāli mēs vismaz zinām, vai viņš ir miris vai dzīvs."

Mans mirušais brālis, Zilo miesta karalis. Viņš tika uzskatīts par labāko visās jomās. Bija basketbola karalis līdz sešpadsmit gadu vecumam, kad, pārbaudot rīkles uztriepi uz streptokokiem, atklājās, ka viņam ir gonoreja,es zinu tikai to, ka ienīdu viņu.

"Nav jau tā, ka mēs Tevi nemīlam," vienā vēstulē raksta mana mamma, "mēs tikai to neizrādām."

Turklāt histērija ir iespējama vienīgi publikas klātbūtnē. Tu zini, kas tev jādara, lai izdzīvotu. Ļaudis tikai sajauks tev galvu, vaimanādami, cik briesmīgi ir tas, kas noticis. Vispirms neatliekamās palīdzības gaidītāji, kas palaidīs tevi bez rindas. Pēc tam bļaujošā franciskāņu mūķene. Pēc tam policisti ar savu slimnīcas palagu.

Pārlecam pie tās dzīves, kādu tu dzīvoji, kad biji zīdainis un varēji ēst vienīgi zīdaiņu barību. Tu aiztenterē līdz kafijas galdiņam. Tu stāvi, un tev ir jātuntuļo uz priekšu ar šīm kājelēm kā Vīnes cīsiņiem vai jākrīt. Tad tu tiec līdz kafijas galdiņam un nodauzi savu lielo, mīksto zīdaiņa galvu pret aso stūri.

Tu esi gar zemi, un vai, ak vai, kā sāp. Tomēr tas nav nekas traģisks, pirms nav atskrējuši mamma un tētis.

Ak, tu mazā, dūšīgā nabadzīte.

Tikai tad tu sāc raudāt.

Pārlecam pie mums ar Brendiju un Setu, mēs braucam augšā Kosmosa smailes virsotnē Sietlā, Vašingtonas štatā. Sī ir mūsu pirmā pietura pēc Kanādas robežas, ja neņem vērā to, ka vienreiz apstājāmies, lai es varētu aizskriet un nopirkt Setam kafiju — ar krējumu, cukuru un klimaras tableti — un kokakolu — ar estraka papilddevu, bez ledus. Pulkstenis ir vienpadsmit, un Kosmosa smaili slēdz pusnaktī, un Sets saka, pasaulē esot divi cilvēku tipi.

Princese Aleksāndera gribēja vispirms sameklēt jauku viesnīcu, tādu, kur sulaiņi aizstūrē tavu automašīnu uz stāvvietu un kur ir flīzētas vannas istabas. Varbūt mums pat atliktu laiks nosnausties, pirms viņai būtu jādodas ārā tirgot tabletes.

"Ja tu piedalītos televīzijas spēlē," Sets ņemas raksturot abus savus cilvēku tipus. Sets jau ir nogriezies no šosejas, un mēs braucam starp tumšām noliktavām, virzīdamies turp, kur nu kuro reizi pazib Kosmosa smaile. "Tātad, tu esi uzvarējis šai televīzijas spēlē," Sets klāsta, "un vari izvēlēties vai nu piecdaļīgu Broyhill dzīvojamās istabas iekārtu, kam ieteiktā mazumtirdzniecības cena ir trīs tūkstoši dolāru, — vai — desmit dienu ceļojumu pa Eiropu, izbaudot vecās pasaules burvību."

Vairums ļaužu, Sets saka, izvēlētos dzīvojamās istabas iekārtu.

"Cilvēki vienkārši grib iegūt kādu redzamu apliecinājumu saviem pūliņiem," Sets skaidro. "Piemērs ir faraoni un viņu piramīdas. Nonākuši šādas izvēles priekšā, tikai ļoti nedaudzi izraudzītos ceļojumu, pat ja viņiem jau būtu skaista dzīvojamās istabas iekārta."

Ielās ap Sietlas Centru nav nevienas mašīnas, visi ir mājās un skatās televīziju — vai paši ir televīzija, ja jūs ticat Dievam. f

"Man jums jāparāda, kur ir beigusies nākotne," saka Sets. "Es gribu, lai mēs esam tie, kas izvēlējušies ceļojumu."

Pēc Seta domām, nākotne ir beigusies 1962. gadā Sietlā, Pasaules izstādē. Tur bija viss, ko mums būtu vajadzējis mantot: pat cilvēks uz Mēness jau šajā desmitgadē — azbests ir mūsu brīnumainais draugs — Kosmosa Laikmeta pasaule, ko darbina kodolenerģija un kurina fosilijas, un šai pasaulē varēja uzbraukt augšā un apciemot Džetsonu mājokli lidojošā šķīvītī, un pēc tam viensliedes vagoniņā nolaisties lejā un piedalīties jautrā cepuru modes skatē Ban Marche salonā.

Visas viņa cerības un zinātne, un pētījumi, un spozme guļ šeit drupās:

Kosmosa smaile.

Zinātnes centrs ar cakainajiem torņiem un pakarinātajiem gaismas kupoliem.

Viensliedes dzelzceļš, kurš vijas zem pulēta alumīnija seguma.

Tādai bija jākļūst mūsu dzīvei.

Dodieties turp. Izvēlieties šo ceļojumu, saka Sets. Tas saplosīs jums sirdi, jo Džetsoni ar savu robotkalponi Rouziju, ar savām lidojošo šķīvīšu automašīnām un tostergultām, kuras no rīta izspļauj tevi ārā, — jo sajūta ir tāda, it kā Džetsoni būtu izīrējuši Kosmosa smaili Flintstoniem.

"Nu, tiem," Sets paskaidro, "Fredam un Vilmai. Atkritumu kaste patiesībā ir cūka, kura dzīvo zem izlietnes. Visas mēbeles viņiem ir taisītas no kauliem un akmeņiem, un tīģerādas abažūriem. Vilma sūc grīdu ar mazu zilonīti un uzbužina akmeņus. Savu meitiņu viņi nosauca par Pebbles — par Oli."

Te nu bija mūsu nākotne — biezeņveida ēdieni un aerosolu dzinēji, polistirols un tūrisma ceļojumi uz Mēnesi, rostbifs zobupastas tūbiņā.

"Šķīstošais Tang sulas pulveris," saka Sets, "ziniet, brokastis ar astronautiem. Un tagad cilvēki šeit ierodas sandalēs, ko paši darinājuši no ādas. Savus bērnus viņi sauc par Zilfām un Zebuloniem — Vecās derības vārdos. Dikti modē ir lēcu ēdieni."

Sets nošņaukājas un pārvelk ar plaukstu pār asarām, kas sariesušās acīs. Tas gan tikai no estraka. Viņam laikam sākas premenstruālais sindroms.

"Ļaudīm, kuri tagad dodas uz Kosmosa smaili," Sets saka, "mājās ir iemērktas lēcas, un viņi klimst ap nākotnes drupām gluži kā barbari, kas atrada grieķu drupas un nosprieda, ka to visu noteikti būvējis Dievs."

Sets aptur mūsu mašīnu zem vienas no trim lielajām Kosmosa smailes tērauda kājām. Mēs izkāpjam un skatāmies augšup uz kājām, kuras stiepjas augšup uz Kosmosa smaili, apakšējais restorāns, augšējais restorāns, kurš turklāt vēl rotē, pēc tam, pašā virsū, skatu laukums. Pēc tam zvaigznes.

Pārlecam uz skumjo brīdi, kad mēs nopērkam biļetes un iekāpjam lielajā stikla liftā, kurš slīd augšup pa Kosmosa smailes serdi. Mēs atrodamies šajā stikla un misiņa būra spicajā ballītē, kas dejo pretim zvaigznēm. Braucot augšup, man gribas klausīties hipoalerģisku Telestar mūziku, ko nav skārušas cilvēka rokas. Jebko tādu, kas ir kompjūtera radīts un atskaņots ar Moog sintezatoru. Es gribu lēkāt tvistu TWA regulāro lidojumu spicajā ballītē, kas dejo pretim Mēnesim, kur stilīgi džeki un meičas bezsvara stāvoklī mīcās un pa vidām uzkož gardas tabletes.

Es to gribu.

Es to pasaku Brendijai Aleksānderai, un viņi pieiet pie pašiem misiņa un stikla logiem un uzdejo tvistu, kaut arī mēs ceļamies augšup un gravitācijas spēks pārvērš šo dejošanu par tvistu uz Marsa, kur tu sver astoņsimt mārciņu.

Skumji ir tas, ka jauktas sintētikas formastērpā ģērbtais čalis, kurš vada liftu, ne mazākajā mērā neizprot nākotnes jēgu. Viņam nepielec nenieka no prieka, prieka, šī mirkļa prieka, un šis čalis skatās uz mums tā, it kā mēs būtu kucēni, kas redzami aiz stikla zooveikalos, priekšpilsētu tirdzniecības centros. Itin kā mēs būtu šādi kucēni, kuriem dzelteni sulo acis un tūplis un kuriem, tas ir pilnīgi skaidrs, vairs ne savu mūžu nebūs normāla vēdera izeja, tomēr tie joprojām tiek piedāvāti par sešsimt dolāriem gabalā. Šie kucēni ir tik skumji, ka pat meičas ar lieko svaru un sliktiem skaistumsalona ilgviļņiem stundām ilgi klaudzina pie stikla un saka: "Es tevi mīlu, maziņais. Mammīte tevi mīl, bumbulīt."

Dažiem cilvēkiem nākotne nepielec itin nemaz.

Pārlecam uz skatlaukumu Kosmosa smailes galā, kur tērauda kājas vairs nav redzamas, tāpēc rodas sajūta, ka tu slīdi pār Sietlu lidojošā šķīvītī ar veselu lēveni pārdodamu suvenīru. Tomēr vairums no tiem nav nākotnes suvenīri. Tie ir bioloģiski tīri T krekli un batikas, un raibi sakrāsotas, pilnīgi dabīgas kokvilnas šķiedras parpalas, ko nedrīkst mazgāt kopā ne ar ko citu, jo krāsa nekad nav īsti noturīga. Magnetofona kasetes, kur ierakstītas vaļu dziesmas seksa laikā.

> /

Un vēl visādi krāmi, ko es ienīstu.

Brendija dodas meklēt nākotnes reliktus un artefaktus. Akrilu. Pleksistiklu. Alumīniju. Polistirolu. Rādiju.

Sets pieiet pie margām, pārliecas pār pašnāvnieku tīkliem un nospļaujas. Spļāviens iekrīt atpakaļ divdesmit pirmajā gadsimtā. Vējš planda manus matus pār tumsu un Sietlu, un manas rokas gluži baltas ir sažņaugušas tērauda margas, no kurām krāsu jau pirms manis nožņaudzījušas miljons roku.

Viņam zem drēbēm tagad ir nevis cietu muskuļu plātnes, kas reiz darīja mani vai traku, bet gan tauki, kas izspīlē kreklu pāri jostai. Tur vainīgs premarīns. Provera izbalinājusi seksīgo ēnu, ko pēcpusdienās radīja dīgstošā bārda. Pat viņa pirksti pampst ap veco zīmoggredzenu.

Fotogrāfs manā galvā saka:

Dod man mieru.

Zibsnis.

Dod man atvieglojumu.

Zibsnis.

Sets uzstīvē savu tūskaino miesu augšup un apsēžas uz margām. Sīkām ielocītēm un bārkstiņām rotātās kurpes šūpojas pār tīkliem. Kaklasaite plīvo gaisā virs tukšuma un tumsas.

"Man nav bail," viņš saka. Izstiepj kāju un ļauj, lai viena ielocītēm un bārkstiņām rotātā kurpe šūpojas, pakārusies uz pirkstgaliem.

Es savelku plīvurus cieši ap kaklu, lai cilvēki, kuri mani nepazīst, tāpat kā mani vecāki domātu, ka es joprojām esmu laimīga. '

Sets saka: "Pēdējo reizi savā mūžā es izbijos tonakt, kad mēģināju tevi nogalināt un tu mani pieķēri," — un Sets paraugās pār Sietlas ugunīm un pasmaida.

Ziniet, pasmaidītu arī es, ja man būtu lūpas.

Nākotnē, vējā, skatlaukuma tumsā Kosmosa smailes galā mums ar Setu tuvojas Brendija Aleksāndera, patentētā dižā karaliene Brendija, nesdama mums nākotnes suvenīrus. Tās ir pastkartes. Brendija Aleksāndera iedod mums katram žūksni ar pastkartēm, tik izbalējušām un apņurcītām, un nogrābstītām, un ignorētām, ka tās gadiem ilgi izdzīvojušas rotējoša stiepļu statīva dzīlēs. Te ir nākotnes bildes ar dzidrām, saules izkveldētām debesīm aiz Kosmosa smailes tās atklāšanas dienā. Te ir viensliedes dzelzceļa vagoniņš, pilns ar smaidīgiem mazuļiem sārtos Jackie O stila mohēras lcostīmiņos ar trim lielām, ar audumu apvilktām pogām priekšā. Bērni svītrainos T kreklos, blondiem matiem, kas apgriezti ezītī kā astronautiem, tiek vadāti pa Zinātnes centru, kur joprojām darbojas visas strūklakas.

"Pasakiet pasaulei to, kas biedē jūs visvairāk," Brendija saka. Viņa iedod mums pa Aubergine Dreams uzacu zīmulim un piebilst: "Izglābiet pasauli ar kādu padomu no nākotnes."

Sets kaut ko uzraksta pastkartei otrā pusē un iedod kartīti Brendijai izlasīt.

Televīzijas spēlēs, Brendija lasa, daži izvēlēsies ceļojumu uz Franciju, bet vairums cilvēku izvēlēsies veļasmašīnu ar centrifūgu.

Brendija uzspiež mazajam pastmarkas četrstūrītim lielu Plumbago buču un ļauj, lai vējš satver pastkarti un aiznes to prom, pretim Sietlas centra debesskrāpjiem.

Sets sniedz viņai otru, un Brendija lasa:

Televīzijas spēles ir domātas tam, lai mēs varētu priecāties par nejaušajiem, bezjēdzīgajiem faktiem, kas vienīgie palikuši pāri no mūsu izglītības.

Buča, un pastkarte jau ir ceļā uz Vašingtonas ezeru.

No Seta:

Kurā brīdī nākotne pārvērtās no solījuma par draudu!

Buča, un vējš to nes uz Balerdas pusi.

Tikai tad, kad būsim aprijuši šo planētu, Dievs dos mums citu. Mūs vairāk atcerēsies pēc tā, ko iznīcinām, nevis pēc tā, ko radām.

Tālumā aizlīkumo Piektā šoseja. Raugoties no Kosmosa smailes augstumiem, dienvidu virziena joslas ir sarkanu gaismu švīkas, bet ziemeļu virziena joslas ir baltu gaismu švīkas. Es paņemu pastkarti un rakstu:

Es mīlu Setu Tomasu tik ļoti, ka man viņš jāiznīcina. Es pārcentīgi mēģinu to labot, dievinādama dižo karalieni. Sets mani nekad nemīlēs. Neviens mani vairs nemīlēs nekad.

Brendija gaida, lai varētu paņemt pastkarti un nolasīt to skaļi. Brendija gaida, lai varētu izlasīt pasaulei to, no kā man visvairāk bail, bet es nedodu kartīti viņai. Es to noskūpstu pati ar savām neesošajām lūpām un ļauju, lai vējš izrauj to man no rokas. Kartīte uzlido augšup, augšup, augšup uz zvaigznēm, tad krīt un ieveļas pašnāvnieku tīklā.

Kamēr vēroju savu nākotni, kas ieķērusies pašnāvnieku tīklā, Brendija izlasa vēl vienu Seta kartīti.

Mēs visi sevi kompostējam.

Es uzrakstu vēl vienu kartīti no nākotnes, un Brendija to izlasa.

Kad nezinām, ko ienīst, mēs nīstam paši sevi. f

Augšupejoša vēja pūsma izceļ manas lielākās bailes no pašnāvnieku tīkla un aiznes projām.

Sets raksta, un Brendija lasa.

Vajag nepārtraukti sevi pārstrādāt.

Es rakstu, un Brendija lasa.

Nekas manī nav oriģināls. Mani apvienotos pūliņos ir radījuši visi, ko jebkad esmu pazinusi.

Es rakstu, un Brendija lasa.

Tas, ko mīli tu, un tas, kurš mīl tevi, nekad, nekad nav viens un tas pats cilvēks.

Pārlecam turp, kur mēs TWA mājupreisā strauji traucamies atpakaļ no Mēness, Brendija, Sets un es, mēs dejojam savu ballītes bezsvara tvistu elegantā lifta būrī no misiņa un stikla. Sintētiskais servisa robots mēģina mūs apvaldīt, bet Brendija savelk lielu, gredzenotu dūri un pavēl viņam nomierināties, ja viņš negribot nomirt, pirms atgriežas uz Zemes.

Lejā, divdesmit pirmajā gadsimtā, gaida īrētais linkolns ar savu zilo zārka salonu, lai aizvestu mūs uz kādu jauku viesnīcu. Pie vējstikla vīd soda kvīts, bet, kad Brendija metas turp, lai saplēstu to driskās, izrādās, ka tā ir pastkarte no nākotnes.

Varbūt manas vislielākās bailes.

Ko Brendijai skaļi nolasīt priekšā Setam. Es mīlu Setu Tomasu tik ļoti, ka man viņš jāiznīcina…

Pat ja pārcentīgi mēģināšu kaut ko labot, neviens nekad mani negribēs. Ne Sets. Ne manējie. Nevar skūpstīt cilvēku, kuram nav lūpu. Ak, mīliet mani, mīliet mani, mīliet mani, mīliet mani, mīliet mani, mani, mīliet mani, mīliet mani. Es būšu jebkas, ko vien jūs vēlēsieties.

Brendija Aleksāndera, viņas lielā roka paņem pastkarti. Dižā karaliene izlasa to pie sevis, klusu, un ieslidina kartīti savā somiņā. Princešu princese saka: "Ar tādu ātrumu mēs nekad nenokļūsim nākotnē."

f

DEVĪTĀ NODAĻA

Pārlecam atpakaļ uz to dienu, kad Brendija pasviež sauju zaigojoša tukšuma gaisā virs manas galvas, un runas terapeites kabinets man visapkārt pārvēršas zeltā.

Brendija saka: "Tas ir kokvilnas batists."

Viņa sviež otru dūmakas sauju, un pasauli aizmiglo zelts un zaļš.

"Zīda žoržets," Brendija saka.

Viņa sviež sauju dzirksteļu pār pasauli, sēdēdama manā priekšā ar atvērtu, pītu šujamgroziņu klēpī. Mēs esam divatā, ieslēgušās runas terapeites kabinetā. Plakāts ar kaķēnu pie izdedžu betona sienas. Tas viss iegrimst kinozvaigžņu dūmakā, top maigs un sulīgs, visi asie stūri izdzēsti vai izplūduši aiz zaļā un zeltainā, un fluorescējošā gaisma spiežas tam cauri lauzītos, eksplodējušos fragmentos.

"Plīvuri," Brendija paskaidro, kad pār mani pa vienai nolaižas šīs krāsas. "Tev jāizskatās tā, it kā tu glabātu noslēpumus," viņa saka. "Ja gribi iziet ārpasaulē, mis Sentpeišensa, tad tev jāpanāk, lai ļaudis neredz tavu seju," viņa saka.

"Tu vari iet pasaulē, kur vien vēlies," Brendija runā un runā.

Tikai neļauj cilvēkiem uzzināt, kas tu esi īstenībā.

"Tu vari dzīvot pilnīgi normālu, parastu dzīvi," viņa saka.

Tikai neļauj nevienam pienākt tik tuvu klāt, lai viņš uzzinātu patiesību.

"Vārdu sakot," viņa paziņo, "plīvuri."

Brendija Aleksāndera, kā jau princese, kura valda pār visu notiekošo, ne reizi nepavaicā manu īsto vārdu. Vārdu, ar kuru esmu piedzimusi. Šis valdonīguma iemiesojums uzreiz piešķir man jaunu vārdu, jaunu pagātni. Viņa izgudro man jaunu nākotni bez saistībām, saistības tajā man būs vienīgi ar viņu, tas ir viņas vienpersoniskais kults.

"Tavs vārds ir Deizija Sentpeišensa," viņa man pavēsta. "Tu esi pazudusī, kas mantojusi Sentpeišensu namu, ļoti augstās modes salonu, un šai sezonā mēs darinām cepures," viņa saka. "Cepures ar plīvuriem."

Es viņai jautāju: "Čsssčs šaša saksi?"

"Tevī rit aizbēgušu franču aristokrātu asinis," Brendija saka.

"Gstsni eikse gaklgasns?"

"Tu izaugi Parīzē un gāji skolā, kuru vadīja mūķenes," Brendija saka.

Čaklā, iecerēm bagātā stiliste Brendija Aleksāndera jau velk laukā no somiņas tillu, sārtu tillu un mežģīnes, un tamborsedziņu tīklus, un klāj to visu man uz galvas.

Viņa saka: "Tev nav jākrāsojas. Tev nav pat jāmazgājas. Labs plīvurs ir tas pats, kas spoguļstiklu saulesbrilles, tikai aizsedz visu galvu."

Labs plīvurs ir tas pats, kas dzīve mājās, Brendija man skaidro. Kā klosterī. Privāti. Viņa uzsviež gaisā caurspīdīgu, dzeltenu šifonu. Viņa sakārto man pār galvu sarkafnu, rakstainu neilonu. Ņemot vērā to, kāda ir mūsu pasaule, kur visi grūstās plecu pie pleca, kur cilvēki no pirmā acu uzmetiena zina par tevi visu, labs plīvurs ir tavs tonētais limuzīna logs. Tavas sejas nereģistrētais numurs. Aiz laba plīvura tu vari būt jebkas. Kinozvaigzne. Svētā. Labs plīvurs vēsta:

Mēs neesam pienācīgi iepazīstināti.

Tu esi balva aiz durvīm numur trīs.

Tu esi dāma vai tīģeris.

Mūsu pasaulē, kur neviens vairs neprot glabāt noslēpumus, labs plīvurs vēsta:

Paldies, ka NEpiedalāties.

"Neraizējies," Brendija saka. "Tukšās ailes aizpildīs citi."

Tāpat kā viņi izdarās ar Dievu, viņa piebilst.

Nekad neesmu pateikusi Brendijai, ka esmu augusi pie fermas. Tai fermā audzēja cūkas. Katru saulainu pēcpusdienu pārnākušai no skolas, Deizijai Sentpeišensai kopā ar brāli vajadzēja iet barot cūkas.

Dod man ilgas pēc mājām.

Zibsnis.

Dod man nostalģiskus bērnības sapņus.

Zibsnis.

Kāds ir spozmes antonīms?

Brendija nekad man nav vaicājusi par manējiem, vai viņi ir dzīvi vai miruši un kāpēc nav ieradušies šeit, lai grieztu zobus.

"Tavu tēvu un māti — Renjē un Onorāriju Sentpeišensus — noslepkavoja modes teroristi," viņa saka.

P. B. — pirms Brendijas — mans tēvs katru rudeni veda savas cūkas uz tirgu. Noslēpums ir tāds: visu vasaru viņš ar savu kravas mašīnu braukā pa Aidaho un pārējiem augšējiem kreisā kakta štatiem, apstājas pie visām maizes ceptuvju bodītēm, kur tirgo uzkodas, kam izbeidzies derīguma termiņš, itsevišķus augļu pīrāgus un kūkas ar krējumainu pildījumu, biskvīta ripas, starp kurām iepildīts mākslīgs putukrējums, un šokolādes kūkas gabalus, apkaisītus ar cukātiem un sārti krāsotām kokosriekstu skaidiņām. Vecas, neizpārdotas dzimšanas dienas tortes. Sakaltušas tortes, uz kurām rakstīts Sveicam. Daudz laimes Mātes dienā. Esi mans Valentīns. Mans tēvs joprojām ved to visu mājās, sakrautu blīvā, lipīgā čupā vai iekausētu celofānā. Tas ir pats grūtākais — vērt vaļā šos tūkstošus paku ar veciem našķiem iekšā un sabērt tos cūkām.

Manam tēvam, par kuru Brendija negribēja dzirdēt, ir noslēpums: izbarot šos pīrāgus un tortes, un našķus cūkām divas nedēļas pirms tam, kad tās vedamas uz tirgu. Našķiem nav nekādas barojošas vērtības, un cūkas tos rij, līdz piecsimt jūdžu apkaimē vairs nav atlicis neviens pats našķis, kam izbeidzies derīguma termiņš.

Šajos našķos nav īstu šķiedrvielu, tāpēc katru rudeni katra trīssimt mārciņu smagā cūka nonāk tirgū ar deviņdesmit papildu mārciņām resnajā zarnā. Mans tēvs nopelna veselu bagātību gan izsolē, gan sazin cik ilgi pēc tās, bet visām cūkām piemetas pamatīgs, cukurots skrejamais, kad tās ierauga, ka beigu beigās ir nonākušas lopkautuvē.

Es saku: "Ksle uilu ss soašoa."

"Nē," attrauc Brendija un paceļ savu pēdu garo rādītājpirkstu, seši kolcteiļgredzeni savilkti uz šī viena paša pirksta vien, un šo dārgakmeņiem rotāto hotdogu viņa uzspiež man uz mutes ik reizi, līdzko grasos kaut ko teikt.

"Ne vārda," Brendija saka. "Tu vēl esi pārāk c&ši saistīta ar savu pagātni. Tev ir bezjēdzīgi kaut ko teikt."

No sava šujamgroziņa Brendija kā burvju māksliniece izvelk balti zeltainu autu, plānu balta zīda gabalu, kas rotāts ar zeltainiem grieķu rakstiem, to viņa uzmet man galvā.

Tagad, aiz vēl viena plīvura, reālā pasaule aizvirzās vēl daudz tālāk.

"Uzmini, kā viņi taisa tos zelta rakstus," Brendija saka.

Audums ir tik viegls, ka priekšā to cilā mana elpa,zīds skar manas skropstas, nenoliekdams tās. Pat seja, kurā beidzas visi ķermeņa nervu galiņi, pat mana seja to nejūt.

Indijā tam izmanto veselu baru bērnu, Brendija stāsta, četrus un piecus gadus veci bērneļi, veģetārieši, augu dienu sēd uz koka soliem, un viņiem ir jāizvelk ārā lielākā daļa no kādiem miljons zelta pavedieniem, lai audumā pāri paliktu vienīgi zeltainie raksti.

"To darbu nekad nedara bērni, kas vecāki par desmit gadiem," Brendija saka, "jo ap to laiku vairums no viņiem jau ir akli."

Jau tas plīvurs vien, ko no sava groziņa izņēmusi Brendija, domājams, ir sešas kvadrātpēdas liels. Un visi šie mīļie bērniņi zaudējuši savu dārgo acugaismu. Viņu trauslās bērnības dārgās dienas aizritējušas, velkot laukā zīda pavedienus.

Dod man žēlumu.

Zibsnis.

Dod man līdzcietību.

Zibsnis.

Ak, kā es vēlētos, kaut mana nabaga sirds vienkārši salūztu.

Es saku: "Sus sius klu eiusu sinss."

Nē, viss kārtībā, saka Brendija. Viņa negrib nevienam maksāt par bērnu ekspluatēšanu. Plīvuru viņa ir nopirkusi izpārdošanā.

Es esmu būrī aiz zīda, es mītu organdija un žoržeta mākonī, un doma, ka nevaru dalīties savās problēmās ar citiem, ļauj man uzspļaut viņu problēmām.

"Ak, jā, un neraizējies," saka Brendija. "Tu joprojām baudīsi uzmanību. Pupi un pakaļa tev ir kā dinamīts. Tu tikai nevarēsi ne ar vienu runāt."

Cilvēki vienkārši nevar ciest, ja kaut ko nezina, viņa man skaidro. It īpaši vīrieši nevar izturēt, ja nav uzrāpušies katrā kalnā, iezīmējuši visu kartē. Pielipinājuši visam etiķetes. Izgulējušies visās gultās, bet tev pēc tam pat nepiezvana.

"Aiz plīvura tu esi lielā nezināmā," viņa saka. "Vairums čaļu plūksies, lai ar tevi iepazīstos. Daži apgalvos, ka tu nemaz neesi reāls cilvēks, un daži tevi vienkārši ignorēs."

Fanātiķi. Ateisti. Agnostiķi.

Pat ja kāds valkā tikai acs apsēju, tev allaž gribas palūrēt. Redzēt, vai viņš neblēdās. Vīrietis Hatevejas kreklā. Vai paglūnēt uz šausmām, kas slēpjas zem tā.

Fotogrāfs man galvā saka:

Dod man balsi.

Zibsnis.

Dod man seju.

Brendijas atbilde bija mazas cepurītes ar plīvuriem. Un lielas cepures ar plīvuriem. Pankūkcepures un kārbiņcepurītes, visriņķī apkarinātas ar tilla un batista mākoņiem.

Izpletņu zīds vai biezs kreps, vai blīvs tīkls, izraibināts ar pūkainiem bumbulīšiem.

"Visgarlaicīgākā lieta visā pasaulē," saka Brer/dija, "ir kailums."

Otrā visgarlaicīgākā lieta, viņa saka, ir godīgums.

"Uztver to kā ķircināšanos. Tā ir apakšveļa tavai sejai," viņa saka. "Paslēpju naktskrekls, ko tu uzvelc virsū visai savai identitātei."

Trešā visgarlaicīgākā lieta visā pasaulē ir tava skumjā pagātne. Tāpēc Brendija nekad neko man nejautāja. Lai kāds buldozers, lai kāda neganta sterva viņa būtu, mēs atkal un atkal satiekamies runas terapeites kabinetā, un Brendija izstāsta visu, kas man par sevi jāzina.

DESMITĀ NODAĻA

Pārlecam pie Brendijas Aleksānderas, kura apgulda mani Sietlas gultā. Ir Kosmosa smailes nakts, nakts, kurā nepienāk nākotne. Brendija ir tērpusies neskaitāmos melna tilla jardos, kas aptīti viņai ap stilbiem, apvīti ap vidukli, kas slaids kā smilšu pulkstenim. Melns plīvurs šķērso viņas torpēdkrūtis un sedz kastaņbrūnos matus. Viss šis mirdzums, kas noliecies pār manas gultas malu, varētu būt īsto vasaras nakts debesu izmēģinājuma makets.

Mazi kristāliņi, nevis tie plastmasas nieki, ko štancē kāda Kalkutas fabrika, bet gan Austrijas kristāliņi, ko Švarcvaldē slīpē elfas, šie mazie zvaigžņveida kristāliņi vizuļo pa visu melno tillu. Dižās karalienes seja ir naksnīgo debesu Mēness, kas noliecas un noskūpsta mani, vēlot labunakti. Manā viesnīcas istabā ir tumšs, televizors gultas kājgalī ieslēgts, tāpēc šīs ar roku izslīpētās zvaigznītes vizuļo visās krāsās, kuras mums pūlas parādīt televīzija.

Setam taisnība, televīzija tiešām padara mani par Dievu. Es varu ieskatīties ikviena cilvēka dzīvē, un ik stundu šīs dzīves mainās. Šeit, reālajā dzīvē, tā negadās bieži, f

"Es tevi mīlēšu vienmēr," saka nakts debesu karaliene, un es saprotu, kuru pastkarti viņa ir atradusi.

Viesnīcas palagi ir tādi paši kā slimnīcas palagi. Ir aizritējis tūkstošiem jūdžu kopš mūsu satikšanās, un Brendijas lielie pirksti joprojām nogludina segas zem tā, kas reiz bijis mans zods. Mana seja ir pats pēdējais, ko vēlētos ieraudzīt spicie čaļi un meičas, iegājuši tumšā sānieliņā, lai pirktu tabletes.

Brendija saka: "Mēs būsim atpakaļ, tiklīdz visu iztirgosim."

Vaļējās durvīs, kas ved gaitenī, vīd Seta aprises. Raugoties no manas gultas, šīs aprises atgādina satriecošu supervaroni uz neonzaļu, pelēku un sārtu tropu lapu fona, ko veido gaiteņa tapetes. Mētelis, garais, melnais ādas mētelis, ko valkā Sets, ir cieši piegulošs līdz viduklim, bet tālāk izplešas tik plats, ka pēc aprisēm to varētu noturēt par apmetni.

Un varbūt, bučodams Brendijas Aleksānderas karalisko pēcpusi, viņš pat īsti neizliekas. Varbūt viens otrā iemīlējušies ir tieši viņi abi, kad manis nav klāt. Tā jau nebūtu pirmā reize, kad esmu zaudējusi Setu.

Seja, kas melna plīvura ielokā noliekusies pār mani, ir krāsu pārsteigums. Āda koši sārta ap Plumbago muti, acis pārāk violeti tumšas. Pat šīs krāsas patlaban ir pārāk spilgtas, pārāk piesātinātas, pārāk košas. Šausminošas. Prātā nāk komiksu tēli. Tik sārta, plastmasas pārsējiem līdzīga āda ir modes lellēm. Miesas krāsā. Pārāk violetas acis, vaigu kaulus pārāk stipri iezīmējis Rusty Rose smiņķis. Iztēlei nepaliek nekas.

Varbūt čaļiem tieši to vajag. Man vajag vienīgi, lai Brendija Aleksāndera iet prom.

Es gribu Seta siksnu sev ap kaklu. Es gribu Seta pirkstus sev mutē, gribu, lai viņa rokas paplēš manus ceļgalus, lai viņa miklie pirksti atver mani vaļā.

"Ja gribi kaut ko palasīt," saka Brendija, "manā istabā ir tā mis Ronas Baretas grāmata. Varu aizskriet un atnest."

Es gribu, lai rugāji ap Seta muti noskrāpē mani tik stipri, ka man sāpēs, kad čurāšu.

Sets jautā: "Tu nāc?"

Gredzenota roka iemet gultā televizora pulti.

"Nāc nu, princešu princese," saka Sets. "Nakts iet uz galu."

Un es gribu, lai Sets ir miris. Vēl ļaunāk nekā miris, es gribu, lai viņš ir resns un uzblīdis no ūdens, nedrošs un emocionāls. Ja Sets negrib mani, es gribu negribēt viņu.

"Ja nu gadās policija vai kas," man saka Mēness, "visa nauda ir manā kosmētikas maciņā."

Tas, kuru es mīlu, jau ir aizgājis iesildīt mašīnu. Tā, kura mīlēs mani mūžam, saka: "Čuči saldi," — un aizver aiz sevis durvis.

Pārlecam uz seniem laikiem, kad Meiness, mans līgavainis, kurš mani pameta, Meiness Kellijs, policijas detektīvs, viņš man pateica, ka tavi vecāki ir kā Dievs, jo tu gribi apzināties, ka viņi tur kaut kur ir, gribi, lai viņi atzinīgi vērtē tavu dzīvi, tomēr piezvani viņiem tikai tad, kad esi ķezā un tev kaut ko vajag.

Pārlecam atpakaļ pie manis Sietlas gultā, vienatnē ar televizora pulti, uz kuras es nospiežu kādu pogu un padaru televizoru mēmu. *

Uz ekrāna trīs vai četri cilvēki sēd krēslos uz zemas skatuves, studijas skatītāju priekšā. Tas ir kaut kas līdzīgs televīzijas komercreklāmai, bet kad kamera parāda katru dalībnieku tuvāk, tad viņam uz krūtīm parādās mazs uzraksts. Katrā tuvplāna uzrakstā ir redzams cilvēka vārds, kam seko vēl trīs, četri vārdi, gluži kā uzvārds, un šo uzvārdu veido burtisks apraksts par to, kas šis cilvēks ir īstenībā, tā cits citu dēvē indiāņi, bet šoreiz tā nav Hetere, Kas Skrien Līdzi Bizonam, tā nav Triša, Kas Medī Mēnesnīcā, šie vārdi ir citādi:

Kristija Dzēra Cilvēku Asinis Rodžers Dzīvoja Ar Savu Mirušo Māti Brenda Apēda Savu Bērnu Es pārslēdzu kanālus. Es pārslēdzu kanālus.

Es pārslēdzu kanālus, un te ir citi trīs cilvēki: Gvena Strādā Par Prostitūtu Neviļu Cietumā Izvaroja Brents Gulēja Ar Savu Tēvu

Cilvēki visai pasaulei klāsta savu vienīgo dramatisko stāstu, skaidro, kā pārvērtusies visa viņu dzīve, pārvarot šo vienīgo notikumu. Tagad viņu dzīve vairāk attiecas uz pagātni, nevis uz nākotni. Es nospiežu pogu un, lai mirkli dzirdētu prostitūtas tērgāšanu, atdodu balsi Gvenai, kura StrādāParProstitūtu.

Gvena runādama veido savu stāstu ar rokām. Viņa paliecas krēslā uz priekšu. Viņas acis vēro kaut ko, kas atrodas augšā un pa labi, blakus kamerai. Es zinu, ka tur ir monitors. Gvena vēro sevi stāstām.

Gvena saliec pirkstus, līdz taisns paliek tikai kreisais rādītājpirksts, un runādama lēnām groza roku, lai parādītu abas naga puses.

"…pašaizsardzības nolūkos vairums ielas meiteņu nolauž mazu žiletes sloksnīti un pielīmē to zem naga. Šo žiletes nagu meitenes nolako tā, lai tas izskatītos pēc gluži parasta naga." Te Gvena kaut ko ierauga monitorā. Viņa sarauc pieri un atmet rudos matus atpakaļ, atsegdama auskarus, kuri izskatās pēc pērlēm.

"Kad viņas nonāk cietumā," Gvena stāsta savam attēlam monitorā, "vai nav vairs izskatīgas, tad dažas meitenes izmanto šos žilešu nagus, lai pārgrieztu sev vēnas."

Es atkal atņemu balsi Gvenai, kura StrādāParProstitūtu.

Es pārslēdzu kanālus.

Es pārslēdzu kanālus.

Es pārslēdzu kanālus.

Sešpadsmit kanālu tālāk skaista, jauna sieviete vizuļainā kleitā smaida un met ēdienu atliekas Nam Nam Našķu Kombainā.

Šajā reklāmfilmā filmējāmies mēs ar īviju. Tā ir viena no tām televīzijas reklāmām, ko varētu noturēt par īstu pārraidi, bet patiesībā tas ir tikai pusstundu garš sižets. Televīzijas kamera pievēršas otrai meitenei vizuļainā kleitā, viņa staigā starp skatītāju rindām, kurās sēd ziemeļu štatu jeņķi un tūristi no Vidējiem Rietumiem. Zelta kāzas nosvētījušam pārim vienādos havajiešu kreklos meitene piedāvā kanapē maizītes, kas saliktas uz sudraba paplātes, bet gan šis pāris, gan visi pārējie savās adītajās jakās, ar fotoaparātu kaklarotām, blenž augšup un pa labi, uz kaut ko blakus kamerai.

Skaidrs, ka tur ir monitors. *

Nudien baismīgi, bet tā tiešām notiek, ļaudis blenž uz sevi monitorā, kur blenž uz sevi monitorā, kur blenž uz sevi monitorā, un tā bez gala, pilnīgi ieslodzīti realitātes cilpā, kura nekad nebeidzas.

Meitene ar paplāti, viņai izmisušajās acīs ir pārāk zaļas kontaktlēcas, lūpas aiz dabīgās līnijas apvilktas tumši sarkanas. Gaišie mati ir biezi un uzkasīti, tāpēc meitenes pleci izskatās mazāk kaulaini. Kanapē maizītes, kuras viņa vicina gar visiem šiem vecajiem deguniem, ir sodas krēkeri, kam virsū uzziesti gaļas pārpalikumi. Vicinādama savu paplāti, meitene ar pārlieku zaļajām acīm un kaulainajiem matiem brien tālāk starp studijas skatītāju rindām. Tā ir mana labākā draudzene īvija Kotrela.

Tai jābūt īvijai, jo, re, kur nāk Meiness, lai glābtu viņu ar savu labo izskatu. Meiness, Netikumības apkarošanas nodaļas īpašais darbinieks, paņem vienu no apziestajiem sodas krēkeriem un ieliek to starp saviem zobu kronīšiem. Un košļā. Un paceļ savu glīto seju ar stūraino zodu, un aizver acis, Meiness aizver savas elektriski zilās acis, mazlietiņ pagroza galvu šurpu turpu un norij kumosu.

Tik biezi, melni mati, kādi ir Meinesam, liek atcerēties, ka cilvēku mati patiesībā ir tikai rudimentāra vilna, kam uzziestas matu putas. Jā, Meinesam ir ellīgi seksīgi suņa mati.

Seja ar stūraino zodu noliecas lejup, lai tuvplānā, ieplestām acīm ieskatītos kameras objektīvā ar pilnīgu un galīgu mīlestību un gandarījumu. Tik dйjа vu. Tieši šādu pašu skatienu Meiness mēdza pievērst man, jautādams, vai esmu izjutusi orgasmu.

Pēc tam Meiness pagriežas, lai precīzi šo pašu skatienu veltītu īvijai, kamēr visa studijas publika raugās uz citu pusi, vēro sevi vērojam sevi vērojam sevi vērojam Meinesu, kurš ar pilnīgu un galīgu mīlestību un gandarījumu uzsmaida īvijai.

īvija atbild Meinesam ar sarkanu smaidu, kurš plešas pāri lūpu dabīgajai līnijai, un es esmu tā sīciņā, vizuļojošā figūriņa fonā. Tur, aiz Meinesa pleca, esmu es, mazītiņā es ar kalorifera smaidu, es metu pārtikas atkritumus Ņam Ņam Našķu Kombaina pleksistikla piltuvē.

Kā es varēju būt tik stulba.

Braucam būrāt.

Labi.

Man būtu bijis jāsaprot, ka runa visu laiku bijusi par Meinesu un īviju.

Pat šeit, guļot viesnīcas gultā gadu pēc tam, kad tas viss ir beidzies, man sažņaudzas dūres. Man gluži vienkārši būtu vajadzējis noskatīties šo muļķīgo reklāmfilmu, lai saprastu, ka Meinesu un īviju saista kaut kādas mokpilnas, slimīgas attiecības, ko viņi grib uzskatīt par īstu mīlestību.

Jā, es to skatījos. Jā, es to noskatījos kādas simt reizes, bet skatījos tikai pati uz sevi. Tā pati realitātes cilpa.

Kamera atgriežas pie pirmās meitenes, kura stāv uz skatuves, un tā esmu es. Un es esmu tik skaista. Televīzijā es demonstrēju, cik viegli ir izmazgāt našķu kombainu, un esmu tik skaista. Es izņemu asmeņus no pleksistikla vāciņa apakšas un noskaloju samaltās ēdiena paliekas tekošā ūdenī. Un, jēziņ, cik es esmu skaista.

Bezmiesiska aizkadra balss stāsta, kā Nam Nam Našķu Kombains uzņem gaļas pārpalikumus, lai kas jums gadītos pie rokas — jūsu mēles vai sirdis, vai lūpas, vai fenitālijas, — samaļ tos, pievieno garšvielas un izspļauj gatavo izstrādājumu pīķa, kārava vai kreiča formā uz jūsu izraudzītā krēkera, un nu jūs paši varat to apēst.

Te, gultā, es raudu.

Baba-Džouna KuraiŽoklisNošautsNost.

Visus šos tūkstošus jūdžu vēlāk, pēc visiem šiem dažādajiem cilvēkiem, kas esmu bijusi, stāsts joprojām ir tas pats vecais. Kāpēc, smiedamies vienatnē, tu jūties kā nelga, bet tieši vienatnē tu parasti raudi? Kā tas var būt, ka tu mainies nemitīgās mutācijās, bet joprojām paliec tas pats nāvējošais vīruss?

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Pārlecam atpakaļ uz to brīdi, kad es beidzot tiku ārā no slimnīcas — bez darba, bez līgavaiņa, bez dzīvokļa, un man bija jānakšņo īvijas lielajā mājā, viņas īstajā mājā, kur dzīvot nepatika pat viņai, tā bija tik vientulīga, nobāzta kaut kur tropu mežā, kur neviens nepievērš uzmanību.

Pārlecam pie manis īvijas gultā, es guļu uz muguras tai pirmajā naktī, bet nespēju aizmigt.

Vējš cilā aizkarus, mežģīņu aizkarus. Visas īvijas mēbeles ir cakaini, franciski, provinciāli krāmi, nokrāsoti balti zeltaini. Mēness nav, bet debesis ir kā nosētas ar zvaigznēm, tāpēc viss — īvijas māja, mežrožu dzīvžogi, guļamistabas aizkari, manu plaukstu virspuses pret gultas pārklāju — ir vai nu melns, vai pelēks.

īvijas māja bija tāda, kādu nopirktu Teksasas meiča, ja vecāki visu laiku dotu viņai pa kādiem desmit miljoniem dolāru. Liekas, Kotreli noprot, ka īvija nekad netiks uz augstās modes skatuvēm. Tāpēc īvija dzīvo šeit. Nevis Ņujorkā. Vai Milānā. Bet gan priekšpilsētā, gaismas gadu attālumā no profesionālo modeļu dzīves. Tas ir krietni tālu no iespējas demonstrēt modes Parīzē. Dzīve šeit, galīgā nomalē, ir tieši tas aizbildinājums, kas vajadzīgs īvijai — meičai, kurai ir rupji kauli un kura nekad un nekur negūs izcilus panākumus.

Durvis šonakt ir aizslēgtas. Kaķis ir iekšā. Kad paskatos, kaķis atbild uz manu skatienu ar tādu izteiksmi, kāda ir suņiem un dažiem kaķiem, kad cilvēki apgalvo, ka tie smaidot.

Šai pašā pēcpusdienā īvija pa telefonu lūdzās, lai es izrakstos no slimnīcas un atbraucu ciemos.

īvijas māja bija liela — balta, ar brūnganzaļiem slēģiem, trīsstāvu plantācijas māja ar resnām kolonnām priekšā. Raibas efejas un vīteņrozes — dzeltenas rozes — bija sarāpušās desmit pēdu augstumā gar katru resno kolonnu. Varētu iztēloties, kā Ešlijs Vilkss te pļauj zāli vai Rets Batlers ņem nost koka slēģus, bet īvijai jau vergo tikai laosieši, kuri saņem niecīgu algu un atsakās dzīvot mājā.

Pārlecam uz iepriekšējo dienu, īvija ved mani prom no slimnīcas. Patiesībā īvija ir īvlina Kotrela, reģistrēta kā korporācija. Nē, tiešām. Tagad viņa tiek iztirgota publiski. Visu iemīļotā norakstāmā summa. Kad īvijai apritēja divdesmit viens gads, Kotreli ziedoja viņas karjerai privātas akcijas, un tagad visi Kotrelu radinieki ar saviem Teksasas zemes īpašumiem un naftas naudu ir ieguldījuši milzīgus līdzekļus cerībā, ka īvijas modeles karjera beigsies ar neveiksmi.

Lielākoties es piedzīvoju lielu kaunu, kopā ar īviju iedama pieteikties par modeli. Es, protams, dabūju darbu, bet tad kāds režisors vai stilists sāka kliegt, ka pēc viņa lietpratīgajām domām īvijai nekādi nevarot būt sestais lielums. Tad stilista palīgam parasti nācās ar varu stumt īviju laukā pa durvīm. īvija pār plecu bļāva, lai es nepieļaujot, ka šie cilvēki izturas pret mani kā pret gaļas gabalu. Un tad es vienkārši gāju ārā.

"Lai viņi iet dirst!" ap šo laiku parasti kliedza īvija. "Lai

vini visi iet dirst!"

Es nemēdzu dusmoties. Mani, piemēram, iesprādzēja kaut kādā neiedomājamā ādas korsetē, kuru konstruējusi Pupija Kedoula, un Chrome Hearts ādas biksēs. Kas toreiz nekaitēja dzīvot. Es dabūju nostrādāt trīs stundas, varbūt četras vai piecas.

Aiz fotostudijas durvīm, pirms īviju galīgi padzina no fotoseansa, viņa trieca stilista asistentu pret stenderi, un mazais vīriņš vienkārši saļima viņai pie kājām. Un tad īvija iebļāvās: "Jūs, draņķi tādi, varat nolaizīt manu smuko Teksasas pakaļu!" Pēc tam viņa devās ārā pie sava Ferrari un gaidīja tur trīs vai četras, vai piecas stundas, lai varētu aizvest mani mājās.

īvija, tā īvija bija mana labākā draudzene pasaulē. Tādos brīžos īvija bija asprātīga un jokaina, gandrīz vai tā, it kā viņai būtu pašai sava dzīve.

Labi, tātad es nezināju par īviju un Meinesu, un viņu pilnīgo un galīgo mīlestību un gandarījumu. Sitiet mani nost.

Pārlecam uz laiku pirms tam, īvija zvana man uz slimnīcu un diedelē, lūdzu, vai es varētu izrakstīties un braukt padzīvot viņas mājā, viņa esot tik vientuļa, lūdzu.

Manai veselības apdrošināšanas polisei mūža griesti bija divi miljoni dolāru, un skaitītājs bija tikšķējis visu vasaru. Nevienam sociālā dienesta darbiniekam nepietika d^šas pārcelt mani, Dievs vien zina, uz kādu kategoriju.

Lūgdamās mani pa telefonu, īvija teica, ka esot rezervējusi lidmašīnas biļeti. Viņa lidošot uz Kankunu fotografēties katalogam, tāpēc, vai es, lūdzu, varētu, vai es būtu ar mieru pieskatīt viņas māju?

Kad viņa atbrauca man pakaļ, es ierakstīju bloknotā:

vai tas ir mans krekliņš? klau, tu to izstaipīsi.

"Tev būs tikai jāpabaro mans kaķis, un viss," īvija saka.

man nepatīk būt vienai tik tālu prom no pilsētas, es rakstu. nesaprotu, kā tu vari tur dzīvot.

īvija iebilst: "Tu nemaz nedzīvo viena, ja tev zem gultas ir šaujamais."

Es rakstu:

es pazīstu meitenes, kuras to pašu saka par saviem vibratoriem.

Un īvija attrauc: "Rupji! Ar savu šaujamo es nebūt neapejos tā!"

Tātad pārlecam pie īvijas, kura aizlido uz Kankunu Meksikā, un, kad aizeju paskatīties zem viņas gultas, tur tiešām ir trīsdesmit kura tur kalibra šautene. Viņas skapjos ir tas, kas palicis pāri no manām drēbēm, izstaipīts un nomocīts līdz nāvei, tas karājas uz stieples pakaramiem, miris.

Pēc tam pārlecam pie manis tonakt, īvijas gultā. Ir pusnakts. Vējš cilā guļamistabas aizkarus, mežģīņu aizkarus, un kaķis uzlec uz palodzes paskatīties, kas nupat apturējis

mašīnu uz grantētā piebraucamā ceļa. Ar zvaigznēm fonā kaķis atskatās uz mani. Ir dzirdams, kā lejasstāvā saplīst loga rūts.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Pārlecam krietni atpakaļ uz pēdējiem Ziemassvētkiem pirms mana nelaimes gadījuma, kad es aizbraucu mājās, lai kopā ar savējiem priecātos par Ziemassvētku dāvanām. Manējie katru gadu uzstāda vienu un to pašu mākslīgo eglīti, kņudīgi zaļu; ja lampiņas dedzinātas pārāk ilgi, tā izplata karstu, sintētisku plastmasas smārdu, galva no tā reibst un sāp kā no gripas. Eglīte burvīgi zaigo, tajā sakarināti mūsu vecie, sarkanie un zeltainie stikla rotājumi un ar statisko elektrību uzlādēti sudraboti plastmasas karuļi, ko mēdz dēvēt par lāstekām. Galotnē ir tas pats vecais, noplukušais eņģelis ar gumijas lelles ģīmi. Kamīna dzegu klāj tie paši savērptas stikla šķiedras eņģeļmati, kuri, tiklīdz tiem pieskaras, ieēdas ādā un rada sūrstošus izsitumus. Stereo skalruņos skan tas pats Perija Komo Ziemassvētku albums. Tas notiek tolaik, kad man vēl ir seja, tāpēc mani nesatrauc iespēja, ka vajadzētu dziedāt Ziemassvētku korāļus.

Mans brālis Šeins joprojām ir miris, tāpēc es pūlos necerēt uz lielu uzmanību un gaidu tikai mierīgus Ziemassvētkus. Šai laikā mans draugs Meiness sāka uzvesties aplam ērmīgi, zaudējis darbu policijā, un man tiešām bija nepieciešamas dažas dienas, ko pavadīt nomaļus no starmešu gaismas. Mēs visi aprunājāmies — mamma, tētis un es — un nolēmām šogad nepirkt cits citam lielas dāvanas. Varbūt tikai pavisam maziņas, manējie saka, tādas, ko ielikt Ziemassvētku zeķē.

Perijs Komo dzied: "Jau gaisā ir jaušams Ziemsvētku gars."

Pie kamīna karājas sarkanās filca zeķes, ko mamma Ziemassvētkiem pašuvusi mums abiem ar Šeinu, katra zeķe ir no sarkana filca, virsū no augšas līdz apakšai dāvanu saņēmēja vārds, izšūts skaistiem, baltiem filca burtiem. Katra zeķe vienos punos no dāvanām, kas saliktas iekšā. Ir Ziemassvētku rīts, un mēs visi sēžam ap eglīti, tēvs tur gatavībā saliecamo nazi, lai varētu pārgriezt samezglotās dāvanu lentītes. Mamma tur rokās brūnu iepirkumu maisiņu un saka: "Pirms nav izcēlies juceklis, dāvanu papīrus lieciet te iekšā, nevis izmētājiet pa visu māju."

Mamma un tētis sēd atzveltnes krēslos. Es sēžu uz grīdas pie kamīna, ar dāvanu zeķēm blakus. Šī aina vienmēr izskatās šādi. Viņi sēd ar kafijas tasēm, noliekušies pār mani, lai vērotu manu reakciju. Es sakrustotām kājām sēžu uz grīdas. Mēs visi vēl esam peldmēteļos un pidžamās.

Perijs Komo dzied: "Es Ziemassvētkos nākšu mājās."

Pirmā dāvana manā zeķē ir mazs koala lācītis, tāds, kuram rokās un kājās ir atsperītes, ar kurām pieķerties pie zīmuļa. Manējie domā, ka tāda esmu arī es pati. Mamma sniedz man krūzīti ar karstu šokolādi, kam pa virsu peld miniatūri karameles gabaliņi. Es saku: "Paldies." Zem maza koalas ir kārbiņa, ko es izņemu ārā.

Manējie atmet visam pārējam ar roku, noliecas pār savām kafijas tasēm un tikai vēro mani.

Perijs Komo dzied: "Jūs, ticīgie, nāciet."

Mazajā kārbiņā ir prezervatīvi.

Sēdēdams tieši līdzās mūsu burvīgi zaigojošai Ziemassvētku eglītei, mans tēvs ierunājas: "Mēs nezinām, cik partneru tev ir katru gadu, tomēr negribam, lai tu riskē."

Es sabāžu prezervatīvus peldmēteļa kabatā un skatos uz karameles drusciņām, kas kūst manā tasē. Es saku: "Paldies."

"Tie ir no lateksa," piezīmē mamma. "Ar tiem jāizmanto tikai tāds seksa lubrikants, kas ir uz ūdens bāzes. Ja tavā vecumā vispār vajadzīgs lubrikants. Tikai ne uz naftas produktu vai taukvielu bāzes. Un arī losjonu nedrīkst lietot." Viņa saka: "Mēs nepirkām tev tos, ko taisa no aitu zarnām, jo tajos ir sīkas poras, pa kurām var iekļūt HIV vīruss."

Nākamā dāvana manā zeķē ir vēl viena maza kārbiņa.

Arī tajā ir prezervatīvi. Uz vāciņa atzīmēts: miesas krāsā. Tas šķiet liekvārdīgi. Turpat etiķetē norādīts: bez smaržas un bez garšas.

O, par bezgaršību es varētu pateikt daudz.

"Kādā pētījumā," saka mans tēvs, "kādā telefonaptaujā, kas veikta heteroseksuālu vidū pilsētu rajonos ar paaugstinātu HIV infekciju līmeni noskaidrojies, ka trīsdesmit pieci procenti cilvēku jūtas neveikli, pērkot sev prezervatīvus."

Un vai saņemt tos no Ziemassvētku vecīša ir labāk? Es saku: "Skaidrs."

"Runa jau nav tikai par AIDS vien," turpina mamma. "Ir jau vēl arī gonoreja. Ir sifiliss. Ir papilomas vīruss. Tās dzimumorgānu kārpas." Viņa vaicā: "Tu taču proti uzvilkt prezervatīvu tūdaļ pēc tam, kad penis ir ereģēts, vai ne?"

Viņa saka: "Es iztērēju veselu kaudzi naudas par ārpussezonas banāniem — gadījumam, ja tev vajadzētu pavingrināties."

Tas ir slazds. Ja es teikšu — o jā, es to vien daru kā velku gumijas virsū svaigām, sausām erekcijām, tad tēvs man nolasīs lekciju par amorālu dzīvesveidu. Bet, ja pateikšu viņiem nē, tad Pirmos Ziemassvētkus mēs pavadīsim, vingrinoties pasargāt mani no augļiem.

Tētis saka: "Arī bez AIDS ir vēl vesels lēvenis citu lietu." Viņš saka: "Ir herpes simpleksa vīruss II, kura simptomu skaitā ir mazas, sāpīgas ģenitāliju čūliņas, kas pārplīst." Viņš paskatās uz mammu.

"Kaulu sāpes," viņa piemetina.

"Jā, sākas kaulu sāpes," viņš turpina, "un drudzis. Sākas vagināli traucējumi. Sāpīga urinēšana." Viņš paskatās uz manu mammu.

Perijs Komo dzied: "Ziemassvētku vecītis ir klāt."

Zem nākamās prezervatīvu kārbiņas ir vēl viena prezervatīvu kārbiņa. Jēziņ, ar trim kārbām man pietiks līdz pašai menopauzei.

Pārlecam pie tā, cik ļoti man šobrīd gribētos, lai brālis ir dzīvs un lai es varu nosist viņu par to, ka viņš man sapostījis Ziemassvētkus. Perijs Komo dzied: "Tur augšā uz jumta."

"Ir vēl B hepatīts," mamma saka. Tētim viņa jautā: "Kas bija tie pārējie?"

"Hlamīdijas," atsaucas mans tēvs. "Un limfogranuloma."

"Jā," mamma piebalso, "un gļotaini strutainais cervicīts, un bezgonokoku uretrīts."

Mans tētis paskatās uz manu mammu un saka: "Bet to parasti izraisa alerģija pret lateksa prezervatīvu vai spermicīdu."

Mamma iedzer kafiju. Viņa raugās uz abām savārtf plaukstām, kas ieskauj tasi, pēc tam paskatās uz mani. "Tēvs grib teikt," viņa ierunājas, "ka mēs tagad esam sapratuši tās kļūdas, ko pieļāvām tava brāļa audzināšanā." Viņa saka: "Mēs tikai cenšamies tevi pasargāt."

Manā zeķē ir vēl ceturtā prezervatīvu kārbiņa. Perijs Komo dzied: "Tas bija pašā pusnaktī." Uz kārbiņas ir etiķete: …pietiekami droši un izturīgi pat paildzinātam anālam dzimumaktam…

"Ir arī cirkšņa granuloma," tēvs saka mātei, "un bakteriālā vaginoze." Viņš izpleš vienu plaukstu un skaita pirkstus, tad pārskaita tos vēlreiz, tad piemetina: "Un arī molluscum contagiosum."

Daži prezervatīvi ir balti. Daži daudzkrāsaini. Daži rievoti, droši vien tādēļ, lai atgādinātu maizes nažus ar robotu asmeni. Daži ir īpaši lieli. Daži spīd tumsā. Savā derdzīgā veidā tas man glaimo. Manējie laikam domā, ka es esmu drausmīgi iecienīta.

Perijs Komo dzied: "Ak nāc, jel nāc, Emanuēli"

"Mēs negribam tevi biedēt," mamma ieminas, "bet tu esi jauna. Mēs nevaram cerēt, ka tu pa vakariem sēdēsi mājās."

"Un, ja tu kādreiz nevari iemigt," saka tēvs, "tad vainīgi var būt spalīši."

Mamma saka: "Mēs tikai negribam, lai tu dabū tādu pašu galu kā tavs brālis."

Mans brālis ir miris, tomēr viņa zeķe joprojām ir pilna ar dāvanām, un varu derēt, ka tur vis nav gumijas. Viņš ir miris, bet varu derēt, ka šobrīd viņš smejas kā traks.

"Spalīšu mātītes," skaidro mans tēvs, "virzās lejup pa resno zarnu līdz perianālajam apvidum, lai naktīs dētu tur oliņas." Viņš saka: "Ja rodas aizdomas par tārpiem, tad vislabākais ir pielipināt pie taisnās zarnas atveres caurspīdīgu līmlenti un pēc tam aplūkot to ar lupu. Tārpiem jābūt apmēram ccturtdaļcollu gariem."

Mamma saka: "Bob, kuš."

Tētis pieliecas uz manu pusi un piebilst: "Ar šiem tārpiem tevi ar aplipināt desmit procentu no šīs valsts vīriešiem." Viņš piekodina: "Liec to aiz auss."

Manā zeķē ir gandrīz vienīgi prezervatīvi — kārbiņās, mazās zelta folijas monētās, garās joslās pa simtam, ar perforāciju pa vidu, lai tos varētu noplēst. Pārējās dāvanas ir svilpe, ar ko taisīt troksni, ja draud izvarošana, un mazs asaru gāzes baloniņš. Izskatās, ka nu es esmu sagatavota visļaunākajam, taču baidos jautāt, vai sekos vēl kaut kas. Vēl jau varētu būt vibrators, kam ik vakaru noturēt mani mājās un celibātā. Varētu būt zobu uzmavas kunilinga gadījumiem. Produktu ietinamā plēve. Gumijas cimdi.

Perijs Komo dzied: "Ziemsvētku dāvanu prieks."

Es palūkojos uz Šeina zeķi, kas joprojām tūkst no dāvanām, un jautāju: "Un ko jūs nopirkāt Šeinam?"

Ja prezervatīvus, tad ar nelielu novēlošanos.

Mamma un tētis pārmij skatienu. Tētis mudina mammu: "Pasaki tu."

"To brālim esi nopirkusi tu," saka mamma. "Ej un apskaties."

Pārlecam pie manis, apjukušas, ka bail.

Dod man skaidrību. Dod man iemeslus. Dod man atbildes.

Zibsnis.

Es pasniedzos, lai noāķētu Šeina zeķi no kamīna dzegas, un tā ir piebāzta ar saņurcītu zīdpapīru. f

"Rocies dziļāk," skubina tētis.

Zīdpapīrā ir aizlīmēta aploksne.

"Atver to," saka mamma.

Aploksnē ir drukāta vēstule, kurai pašā sākumā ir vārds "paldies".

"Patiesībā tā ir dāvana abiem mūsu bērniem," tētis paskaidro.

Es lasu un neticu savām acīm.

"Mēs nolēmām, ka nevis pirksim lielu dāvanu," saka mana mamma, "bet gan jūsu vārdā ziedosim naudu Pasaules AIDS pētījumu fondam."

Zeķē ir vēl otra aploksne, un es izvelku to ārā.

"Tā," saka tētis, "ir Šeina dāvana tev."

Alc, tas nu ir par daudz.

Perijs Komo dzied: "Es redzēju, kā māmiņa dod buču Santa Klausam."

Es saku: "Mans vecais, viltīgais, mirušais brālis tiešām ir ārkārtīgi iejūtīgs." Es saku: "Tā nudien nevajadzēja. Viņam nudien, nudien nevajadzēja tā pūlēties. Varbūt viņam vajadzētu likt mierā noliegumu un risinājumus un vienkārši turpināt būt mirušam. Vai varbūt reinkarnēties," es saku. "Tāda izlikšanās par dzīvu nevar būt veselīga."

Iekšēji es vāros. Patiesībā es šogad gribēju saņemt jaunu Prada somiņu. Tā taču nebija mana vaina, ka Šeinam sejā eksplodēja kaut kāds matu lakas flakons. Blīkš, un viņš iestreipuļoja mājā, kad piere jau kļuva zili melna. Garajā braucienā uz slimnīcu, kamēr viena acs aizpampa ciet un seja ap to pietūka arvien vairāk, kamēr zem ādas saplēstas asiņoja visas dzīslas, Šeins nepateica neviena vārda.

Tā nebija mana vaina, ka sociālie darbinieki slimnīcā uzmeta acis Šeina sejai un kā negudri metās virsū manam tēvam. Aizdomas par bērna spīdzināšanu. Par noziedzīgu nolaidību. Par ģimenes nodarījumu. Tur nebija manas vainas. Policijas protokoli. Viens sociālais darbinieks staigāja apkārt, runādams ar mūsu kaimiņiem, skolasbiedriem, skolotājiem, līdz visi mūsu paziņas izturējās pret mani kā pret mazo, dūšīgo nabadzīti.

Sēžot šeit Ziemassvētku rītā ar visām šīm dāvanām, kuru izbaudīšanai man nepieciešams penis, visi nezina ne pusi no patiesības.

Pat pēc tam, kad policijas izmeklēšana bija galā un nekas netika pierādīts, pat tad mūsu ģimene bija un palika izpostīta. Un visi joprojām domā, ka matu laku biju izmetusi es. Un, tā kā visu iesāku es, tad viss arī bija mana vaina. Eksplozija. Policija. Šeina bēgšana. Viņa nāve.

Bet tā nebija mana vaina.

"Nudien," es saku, "ja Šeins tiešām gribētu man kaut ko uzdāvināt, tad augšāmceltos no miroņiem un nopirktu man jaunu garderobi, kuru ir man parādā. Tad man būtu priecīgi Ziemassvētki. Par to es tiešām varētu viņam pateikt paldies."

Klusums.

Kad izmakšķerēju otro aploksni, mamma ierunājas: "Mēs oficiāli atklājam patiesību par tevi."

"Tava brāļa vārdā," saka tētis, "mēs esam samaksājuši par tavu iestāšanos LuGVuDā."

"Kādā vudāl" es jautāju.

"Lesbiešu un Geju Vecāku un Draugu biedrībā," paskaidro mamma.

Perijs Komo dzied: "Kur gan svētkos skaistāk'vēl kā mājās."

Klusums.

Māte ceļas augšā no atzveltņa un saka: "Aizskriešu pēc tiem banāniem." Viņa šalca: "Vienkārši, lai nebūtu vairs nekāda riska, mēs ar tēvu nevaram vien sagaidīt, kad tu uzlaikosi dažas no savām dāvanām."

TRISPADSMITA NODAĻA

Pārlecam tuvu pusnaktij īvijas mājā, kur es pieķeru Setu Tomasu mēģinājumā mani nogalināt.

Tagad, kad sejai vairs nav apakšžokļa, rīkle man beidzas ar tādu kā caurumu un mēle karājas ārā. Ādu ap šo caurumu veido vieni vienīgi rētaudi: tumši sarkani, spīdīgi kunkuļaini, kā izskatītos tad, ja plātsmaižu ēšanas sacīkstēs man būtu gadījusies ķiršu plātsmaize. Ja ļauju mēlei nokarāties lejup, var saskatīt aukslējas, sārtas un gludas kā krabja muguras iekšpuse, ap aukslējām izliecies baltu skriemeļu pakavs — atlikušie augšzobi. Ir brīži, kad jāvalkā plīvurs, un ir brīži, kad nav. Jebkurā citā ziņā es izskatos pilnīgi satriecoša, kad sastopu Setu Tomasu, kurš pusnaktī ielauzies īvijas lielajā mājā.

Sets ierauga, kā pa lielajām lokveida kāpnēm īvijas vestibilā lejup kāpju es, tērpusies vienā no īvijas firziķsārtajiem atlasa un mežģīņu rītasvārku komplektiem slīpā griezumā.

īvijas rītakleita ir firziķsārts retro izstrādājums Žažas Gāboras stilā, kurš apslēpj mani tāpat, kā celofāns apslēpj saldētu tītaru. Rītakleitas aproces un priekšu rotā fir^ķsārtu strausa spalvu ozonmigliņa, pieskaņota tām spalvām, ar ko greznotas augstpapēžu rītakurpes, kas man patlaban kājās.

Sets ir sastindzis īvijas lielo lokveida kāpņu pakājē ar īvijas labāko sešpadsmitcollu virtuves nazi rokā. Setam pār seju uzvilktas īvijas zeķbikses ar nostiprināto biksīšu daļu. Šķērsām pār Seta seju rēgojas īvijas higiēniskā kokvilnas stakle. Zeķbikšu staras gluži kā kokerspaniela ausis krokojas lejup pār viņa nesaskanīgajām drānām, ko veido armijas lauka formastērpa ansamblis.

Un es esmu parādība. Pakāpienu pa pakāpienam es dodos pretim virtuves naža smailei, gauss solis-pauze-solis kā šova meitenei lielā Vegasas rēvijā.

Ak, es esmu tik pasakaina. Izcila seksa mēbele.

Sets stāv, skatās augšup, pārdzīvo svarīgu mirkli, baidās pirmo reizi mūžā, jo man rokās ir īvijas šautene. Laide piespiesta pie pleca, stobrs abām rokām nomērķēts uz priekšu. Tēmēkļa krustiņš atrodas tieši īvijas Kotrelas kokvilnas stakles vidū.

Mēs ar Setu esam divatā īvijas vestibilā, kur ap ārdurvīm izsisti rombveidīgie lodziņi un īvijas austriešu kristāla lustra zaigo kā bižutērija, ar ko izgreznojusies māja. Vēl te atrodas vienīgi mazs rakstāmgalds, balts un zeltains tai franciski provinciālajā stilā.

Uz mazā franču galdiņa ir dikti ooh-la-la tālrunis, klausule, tik liela kā zelta saksofons, atdusas zelta balstos virs ziloņkaula kārbas. Ciparripas vidū ir kameja. īvija droši vien domā, ka tas ir neprātīgi šiki.

Turēdams nazi sev priekšā, Sets ierunājas: "Es tev neko nedarīšu."

Es turpinu gauso soli-pauzi-soli lejup pa kāpnēm.

Sets saka: "Paklau, nevajag te nevienu nogalināt."

Un tas ir tik dйjа vu.

Uz mata tāpat Meiness Kellijs jautātu, vai man bijis orgasms. Nevis vārdi, bet balss.

Caur īvijas stakli Sets saka: "Es jau tikai pārgulēju ar īviju."

Tik dйjа vu.

Braucam būrāt. Tieši tādā pašā balsī.

Sets nomet nazi, un asmens smaile ņem un stāvus ieduras īvijas vestibila parketa grīdā blakus viņa armijas zābakam. Sets saka: "Ja īvija teica, ka tevi sašāvu es, tad viņa ir melojusi."

Uz galda līdzās tālrunim ir bloknots un zīmulis, ar ko pierakstīt ziņas.

Sets saka: "Tiklīdz izdzirdu, ka tu esot slimnīcā, es uzreiz zināju, ka tas īvijas darbs."

Balansēdama šauteni vienā rokā, es tomēr ierakstu bloknotā:

novelc zekbikses.

"Paklau, tu nevari mani nogalināt," Sets saka. Sets rausta savu zeķbikšu jozmeni. "Es esmu tikai iemesls, kura dēļ īvija tevi sašāva."

Es turpinu soli-pauzi-soli pēdējās desmit pēdas līdz Setam, aizkabinu ieroča stobru aiz zeķbikšu jozmeņa un novelku tās nost no Seta sejas ar saspringto žokli. Sets Tomass, kurš Vankūverā, Britu Kolumbijā, būs Alfa Romeo. Alfa Romeo, kurš bija Nešs Ramblers, iepriekš Bergdorfs Gudmens, iepriekš Neimans Markuss, iepriekš Sakss Piektavēnijs, iepriekš Kristiāns Diors.

Sets Tomass, kuru pirms ilgiem laikiem sauca'par Meinesu Kelliju, mans līgavainis no reklāmfilmas. To es jums līdz šim nevarēju teikt, jo gribēju, lai jūs saprotat, kāds tas bija atklājums. Manā sirdī. Mans līgavainis gribēja mani nogalināt. Kaut arī viņš ir tāds stulbenis, es mīlēju Meinesu. Es joprojām mīlu Setu. Nazis, sajūta bija kā nazis, un es biju atklājusi, ka par spīti visam, kas noticis, manī vēl arvien ir bezgalīgs, neaizsākts sāpju potenciāls.

Lūk, kopš tās nakts sākās mūsu kopīgie ceļojumi, un Meiness Kellijs kādu dienu kļuva par Setu Tomasu. Pa starpām Santabarbarā, Sanfrancisko, Losandželosā, Reno, Boisā un Soltleiksitijā Meiness bija citi vīrieši. Starp to nakti un tagadni, šo nakti, kad es guļu Sietlas gultā, joprojām iemīlējusies viņā, Sets ir bijis Lānss Korporels un Čeiss Manhetens. Viņš bija Dauss Kornings un Heralds Tribjūns, un Moriss Kods.

Tas viss, pateicoties Brendijas Aleksānderas Liecinieku Reinkarnācijas Projektam, kā viņa to dēvē.

Dažādi vārdi, bet visi šie vīrieši sākās ar Meinesu, kurš MēģinājaManiNogalināt.

Dažādi vīrieši, bet allaž saglabājas tas pats īpašais tikumības policijas darbinieka izskatīgums. Tās pašas elektriski zilās acis. Nešauj — braucam būrāt — tā ir viena un tā pati balss. Dažādi matu griezumi, bet vienmēr tā pati biezā, melnā, seksīgā suņa vilna.

Sets Tomass ir Meiness. Meiness krāpa mani ar īviju, tomēr es joprojām mīlu viņu tik ļoti, ka iemānīšu viņam ēdienā jebkuru daudzumu estrogēna savienojumu. Tik ļoti, ka izdarīšu visu, lai vinu iznīcinātu.

Jūs varētu domāt, ka tagad es būšu prātīgāka, jo man taču ir — cik? Tūkstoš sešsimt ieskaišu koledžā. Man vajadzētu būt prātīgākai. Tagad es jau varētu būt doktore.

Piedod, mamm. Piedod, Dievs.

Pārlecam pie manis, kad es jūtos tikai un vienīgi stulba, pūlēdamās nobalansēt vienu no īvijas zelta saksofona klausulēm sev pie auss. Brendija Aleksāndera, kā jau karaliene, kura rada sarežģījumus, nav reģistrēta telefonu grāmatā. Es zinu tikai to, ka viņa dzīvo pilsētas centrā, Kongresa viesnīcā, stūra apartamentos, un viņai ir trīs istabas biedrenes:

Kitija Litersa.

Sofonda Pītersa.

Un vitālā Viviena VaVcina.

Jeb māsas Rejas, trīs čaļi transvestīti, kuri dievina smalko luksusa dievieti, bet būtu gatavi nogalināt cits citu, lai tikai izbrīvētu vairāk vietas skapī. To man ir pateikusi karaliene Brendija.

Man vajadzētu runāt ar Brendiju, bet es piezvanu savējiem. Tikmēr ir noticis tas, ka esmu ieslēgusi savu slepkavīgo līgavaini mēteļu skapī, un, aizgājusi spundēt viņu tur iekšā, es ieraugu vēl citus savus skaistos apģērbus, bet tie visi ir izstaipīti par trim izmēriem lielāki. Sajās drēbēs bija ieguldīta visa nauda, ko es jebkad tiku nopelnījusi. Pēc visa tā man tiešām ir kādam jāpiezvana.

Ir tik daudz iemeslu, kuru dēļ es nevaru vienkārši likties atpakaļ gultā. Tāpēc es zvanu, un mans zvans traucas pār kalniem un tuksnešiem turp, kur klausuli paceļ mans tēvs, un savā labākajā vēderrunātājas balsī, vairīdamās no līdzskaņiem, kuru izrunašanai nepieciešams apakšžoklis, es viņam saku: "Gslers sorls korsa, ērta seiks. Srd. Ērti, korts ters seirks? Kirdos!" /

Telefons gluži vienkārši vairs nav ar mani draugos.

Un mans tēvs saka: "Lūdzu, nenolieciet klausuli. Es pasaukšu sievu."

Garām klausulei viņš sauc: "Leslij, mosties, mums beidzot zvana nīdēji!"

Un fonā atskan manas mātes balss: "Nemaz nerunā ar viņiem! Pasaki, ka mēs mīlējām un turējām dārgu savu mirušo, homoseksuālo bērnu."

Tur ir nakts vidus. Viņi noteikti jau gulējuši.

"Lots. Ordilš," es saku. "Serta iš ka alts. Serta iš ka alts!"

"Še," saka tēvs, un viņa balss aizslīd prom. "Leslij, paskaidro tu viņiem."

Zelta saksofona klausule ir smaga un teatrāla, butaforija, it kā šo zvanu vēl vajadzētu dramatizēt. Sets mēteļu skapī kliedz: "Lūdzu! Nezvani policijai, pirms nebūsi runājusi ar īviju!"

Tad tālrunī: "Hallo?" Un tā ir mana māte.

"Pasaule ir pietiekami liela, lai mēs visi varētu cits citu mīlēt," viņa saka. "Dieva sirdī pietiek vietas visiem Viņa bērniem. Gejiem, lesbietēm, biseksuāļiem un dzimumu mainījušiem. Anāls dzimumakts vēl nenozīmē, ka tā nav mīla."

Viņa saka: "Jūsu balsī es dzirdu lielas sāpes. Es vēlos palīdzēt jums tikt skaidrībā ar šiem jautājumiem."

Un Sets kliedz: "Es negribēju tevi nogalināt! Es biju atnācis izrunāties ar īviju par to, ko viņa nodarījusi tev! Es tikai mēģināju aizsargāties!"

Klausulē, divu stundu brauciena attālumā no šejienes, tualetē nošalc ūdens, pēc tam atskan mana tēva balss: "Vai tu vēl arvien runā ar tiem trakajiem?"

Un mana māte: "Tas ir tik aizraujoši! Man šķiet, viens no viņiem draud, ka nogalināšot mūs."

Un Sets kliedz: "Tevi noteikti ir sašāvusi īvija!"

Tad pa telefonu atskan mana tēva balss, ierēcas tik skaļi, ka klausule man jātur atstatu no auss, viņš saka: "Jums, tieši jums vajadzētu būt mirušiem!" Viņš saka: "Jūs nogalinājāt manu dēlu, nolādētie perverti!"

Un Sets kliedz: "Ar īviju man bija tikai sekss!"

Es tikpat labi varētu pat neatrasties šai istabā vai vienkārši atdot klausuli Setam.

Sets saka: "Lūdzu, ne mirkli neiedomājies, ka es spētu nodurt tevi miegā!"

Un tēvs klausulē auro: "Tikai pamēģini, cienītais! Man te ir šautene, un es to dienu un nakti turēšu pa rokai pielādētu!" Viņš saka: "Mēs vairs nepieļausim, lai jūs mūs spīdzināt." Viņš saka: "Mēs lepojamies ar to, ka esam miruša geja vecāki."

Un Sets kliedz: "Lūdzu, liec nost klausuli!"

Un es saku: "Aāt! Oahk!"

Bet mans tēvs nomet klausuli.

Manu iespējamo glābēju saraksts ir sarucis līdz vienam vienīgam, un tā esmu es pati. Nevis mana labākā draudzene. Vai mans vecais pielūdzējs. Ne dakteri, ne mūķenes. Varbūt policija, bet tagad vēl ne. Nav īstais brīdis salikt visu šo jucekli akurātos tieslietu aktu vākos un turpināt savu amputēto dzīvi. Uz mūžiem palikt šausmīgai un neredzamai un lasīt kopā lauskas.

Viss vēl arvien ir juceklīgs un virmo gaisā, bet es neesmu gatava to nokārtot. Mana komforta zona paplašinājās ar katru minūti. Mans drāmas slieksnis cēlās arvien*augstāk. Dzelzs bija jākaļ, kamēr karsta. Es jutos tā, it kā viss būtu man pa spēkam, turklāt tikko biju sākusi.

Mana šautene bija pielādēta, un man bija pirmais ķīlnieks.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Pārlecam atpakaļ uz pēdējo reizi, kad ciemojos mājās pie vecākiem. Tā bija mana pēdējā dzimšanas diena pirms nelaimes gadījuma. Tā kā Šeins joprojām bija miris, uz dāvanām es necerēju. Es neceru uz torti. Šai pēdējā reizē es braucu uz mājām tikai tādēļ, lai redzētu viņus, manējos. Man vēl ir mute, tāpēc mani tik ļoti nebremzē doma par to, ka būs jānopūš svecītes.

Māja, brūnais dīvāns dzīvojamā istabā un atzveltņi, viss ir tāds pats kā agrāk, tikai tēvs uzlīmējis uz visām logu rūtīm lielus izolācijas lentes krustus. Mammas automašīna nestāv uz piebraucamā ceļa, kur parasti tiek atstāta. Tā ir ieslēgta garāžā. Pie ārdurvīm ir pamatīga aizšaujamā bulta, kuru neatceros redzējusi. Pie vārtiem karājas liels uzraksts "Nikns suns!" un mazāks uzraksts, kas liecina, ka mājā ir signalizācijas sistēma.

Kad tieku pie mājas, mamma steigšus māj, lai nāku iekšā, un saka: "Turies tālāk no logiem, Kunkulīt. Šogad naida

izraisīto noziegumu līmenis ir par sešdesmit septiņiem procentiem augstāks nekā pagājušā gadā."

Viņa saka: "Kad vakarā satumsīs, pielūko, lai4ava ēna nekrīt uz žalūzijām, jo tad to var ieraudzīt no ārpuses."

Vakariņas viņa gatavo kabatas lukturīša gaismā. Kad atveru cepeškrāsni vai ledusskapi, viņa acumirklī krīt panikā, ar visu augumu pastumj mani malā un aizver to, ko esmu atvērusi.

"Tur iekšā ir tik spilgta gaisma," viņa paskaidro. "Pēdējo piecu gadu laikā varmācība pret gejiem ir pieaugusi vairāk nekā par simt procentiem."

Mājās pārnāk tēvs, automašīnu atstājis puskvartāla attālumā. Viņa atslēgas šķind pret jaunās aizšaujamās bultas ārējiem stiprinājumiem, kamēr mamma kā pārakmeņojusies stāv virtuves durvīs, turēdama mani ciet. Atslēgas apklust, un tēvs pieklauvē, trīs īsi klauvējieni, pēc tam divi lēni.

"Tas ir viņa signāls," mamma saka, "tomēr paskaties pa durvju actiņu."

Tēvs ienāk iekšā, pār plecu atskatīdamies uz tumšo ielu, vērodams. Garām pabrauc mašīna, un viņš paziņo: "Romeo tango fokstrots, seši septiņi četri. Aši pieraksti!"

Māte to ieraksta bloknotā pie telefona. "Marka?" viņa jautā. "Modelis?"

"Merkūrijs, zils," atbild tēvs. "Sable."

Mamma nosaka: "Reģistrēts."

Es ieminos, ka viņi varbūt mazliet pārspīlē.

Un tēvs attrauc: "Nepataisi šo vajāšanu par sīkumu."

Pārlecam pie tā, cik lielu kļūdu es pieļāvu, braukdama uz mājām. Pārlecam pie tā, kā Šeins raudzītos uz mūsējo dīvainībām. Tēvs izslēdz lampu, ko esmu ieslēgusi dzīvojamā istabā. Panorāmas loga biezie aizkari tiek aizvilkti un vidū sasprausti kopā. Viņi arī tumsā zina, kur ir kura mēbele, bet es skrienu virsū katram krēslam un galdiņam. Nogāžu zemē konfekšu trauku, blaukš, un māte iekliedzas un nokrīt uz virtuves linoleja.

Atnāk tēvs, kas tupējis aiz dīvāna, un saka: "Tev drusku saudzīgāk jāizturas pret māti. Mēs taču gaidām, ka kuru katru brīdi mums uzbruks nīdēji."

Mamma no virtuves sauc: "Vai tas bija akmens? Vai kaut kas deg?"

Un tēvs atkliedz: "Tikai nespied trauksmes pogu, Leslij! Vēl viena viltus trauksme, un mums būs jāsāk par tām maksāt."

Tagad es saprotu, kāpēc dažiem putekļsūcēju veidiem priekšā iemontēts lukturis. Vispirms es lasu stikla lauskas piķa melnajā tumsā. Pēc tam palūdzu tēvam marles saiti. Es nekustīgi stāvu uz vietas, pacēlusi sagriezto roku augstāk par sirdi, un gaidu. Tēvs atgriežas no tumsas ar spirtu un marles saitēm.

"Mēs atrodamies karalaukā," viņš saka, "mēs, visi LuGVuDa biedri."

LuGVuD. Lesbiešu un Geju Vecāki un Draugi. Zinu. Zinu. Zinu. Paldies tev, Šein.

Es saku: "Jums nemaz nevajadzētu būt LuGVuD biedriem. Jūsu homoseksuālais dēls ir miris, tāpēc viņš vairs neskaitās." Tas izklausās diezgan aizskaroši, bet man asiņo roka. Es piebilstu: "Atvaino."

Saites ir stingras, un spirts tumsā svilina, un mans tēvs saka: "Vilsoni uzstādīja savā pagalmā LuGVud zīmi. Divus vakarus vēlāk kāds pārbrauca taisnā ceļā pār viņu mauriņu un visu sagrāva."

Manējiem nemaz nav nekādu LuGVuD zīmju.

"Mēs savējo novācām," paskaidro tēvs. "Mātei uz mašīnas bampera ir LuGVuD uzlīme, tāpēc viņas mašīnuf mēs turam garāžā. Mēs lepojamies ar tavu brāli un šī iemesla dēļ esam nonākuši frontes priekšējās līnijās."

Māte no tumsas saka: "Neaizmirsti Bredfordus. Viņiem uz lieveņa tika nomests degošs maiss ar suņu izkārnījumiem. Varēja nodegt visa māja ar viņiem pašiem, aizmigušiem gultā, un viss tikai tāpēc, ka sētaspuses pagalmā viņi bija izkāruši LuGVuD vimpeli." Mamma piebilst: "Pat ne ielas pusē, bet sētas pagalmā."

"Naids," saka tēvs, "ir mums visapkārt, Kunlculīt. Vai tu to zini?"

Mamma aicina: "Nāciet nu, kareivji! Laiks ieturēties."

Vakariņās ir kaut kāds sautējums no LuGVuD pavārgrāmatas. Tas ir garšīgs, bet Dievs vien zina, kā izskatās. Tumsā es divreiz apgāžu savu glāzi. Izberu klēpī sāli. Tiklīdz es ierunājos, manējie mani apklusina. Mamma saka: "Vai tu kaut ko dzirdēji? Vai tas bija ārā?"

Es čukstus jautāju, vai viņi atceras, kas rīt par dienu. Vienkārši, lai redzētu, vai visā šai saspringumā viņi to atceras. Nevis tāpēc, ka es gaidītu torti ar svecītēm un dāvanu.

"Rīt," saka tētis. "Protams, zinām. Tāpēc jau mēs tik neganti nervozējam."

"Mēs gribējām aprunāties ar tevi par rītdienu," saka mamma. "Mēs zinām, cik ļoti tu vēl arvien bēdājies par savu brāli, un mums šķiet, tev nāktu par labu tas, ja parādē tu soļotu mūsu grupā."

Pārlecam pie nākamās drausmīgās, slimīgās vilšanās, kura nupat aust pie apvāršņa.

Pārlecam pie manis, es esmu ierauta viņu milzīgajos pūliņos vērst visu par labu, viņu milzīgajā grēku nožēlā par to, kas noticis pirms daudziem gadiem, kad mans tēvs kliedza: "Mēs nezinām, cienītais, kādas nešķīstas slimības tu ievazā šajā mājā, bet šonakt vari iet un meklēt citu vietu, kur pārgulēt!"

To viņi dēvēja par skarbu mīlestību.

Šis ir tas pats ēdamgalds, pie kura mamma pateica Šeinam: "Šodien zvanīja no daktera Pītersona biroja." Man viņa sacīja: "Tu, jaunkundzīt, vari iet savā istabā un palasīt."

Es būtu varējusi aizlidot uz Mēnesi un tomēr dzirdētu visu šo bļaušanu.

Šeins un manējie bija ēdamistabā, es stāvēju savā guļamistabā pie durvīm. Manas drēbes, vairums manu skolas drēbju karājās ārā uz veļas auklas. Tēvs istabā teica: "Tev vis nav nekādi streptokoki, cienītais, un mēs gribētu zināt, kur tu esi bijis un ar ko nodarbojies!"

"Ar narkotikām," piebalsoja māte, "mēs vēl tiktu galā."

Šeins nebilda ne vārda. Seja viņam joprojām bija vienās spīdīgās, grubuļainās rētās.

"Ar pusaudžu grūtniecību," māte teica, "mēs vēl tiktu galā."

Neviena vārda.

"Dakteris Pītersons sacīja," viņa turpināja, "ka vispār esot tikai viens veids, kādā var aplipt ar to slimību tā, kā esi aplipis tu, bet es atbildēju, nē, tas nevar būt noticis ar mūsu bērnu, tikai ne ar tevi, Šein."

Tēvs teica: "Mēs piezvanījām trenerim Ladlo, un viņš sacīja, ka basketbolu tu esot pametis jau pirms diviem mēnešiem."

"Rīt tev būs jābrauc uz apgabala Veselības aizsardzības nodaļu," teica mamma.

"Šovakar," sacīja tēvs, "mēs gribam, lai tu vāciel ārā no šejienes."

Mūsu tēvs.

Šie paši cilvēki, kuri ir tik labestīgi un sirsnīgi, tik gādīgi un iejūtīgi, šie paši cilvēki, kuri rod savu identitāti un personisko piepildījumu, frontes pirmajās līnijās cīnoties par vienlīdzību un personisko cieņu, un vienādām tiesībām savam mirušajam dēlam, šie ir tie paši cilvēki, kuru bļāvienus es dzirdu caur savas guļamistabas durvīm.

"Mēs nezinām, cienītais, kādas nešķīstas slimības tu ievazā šajā mājā, bet šonakt vari iet un meklēt citu vietu, kur pārgulēt!"

Atceros, man gribējās iziet ārā un paņemt savas drēbes, izgludināt tās, salocīt un nolikt vietā.

Dod man kādu apjausmu par savaldību.

Zibsnis.

Atceros, kā ārdurvis vienkārši atvērās un aizvērās, bez blīkšķa. Manā istabā dega gaisma, un es spēju saredzēt vienīgi pati savu atspulgu guļamistabas logā. Kad izslēdzu gaismu, ārā turpat aiz loga stāvēja Šeins, skatīdamies uz mani, seja sakapāta un izkropļota kā briesmoņu filmā, tumša un cieta kopš matu lakas sprādziena.

Dod man šausmas.

Zibsnis.

Cik man zināms, viņš nesmēķēja, taču tagad uzrāva sērkociņu un aizdedzināja cigareti, ko turēja lūpās. Un pieklauvēja pie loga.

Viņš teica: "Ei, ielaid mani iekšā."

Dod man noliegumu.

Viņš teica: "Ei, ir auksti."

Dod man neziņu.

Es ieslēdzu guļamistabā gaismu, lai logā redzētu tikai pati sevi. Tad es aizvilku aizkarus. Šeinu es neredzēju vairs nekad.

Šovakar, kad gaismas ir nodzēstas, aizkari aizvilkti un ārdurvis aizslēgtas, un no Šeina atlicis vairs tikai rēgs, es jautāju:

"Kādā parādē?"

Mamma atbild: "Geju Lepnuma parādē."

Tētis piebalso: "Mēs soļosim LuGVuD grupā."

Un viņi vēlas, lai līdzi soļoju arī es. Viņi vēlas, lai es tupu te, tumsā, un izliekos, ka mēs slēpjamies no ārpasaules. No kāda naidīga svešinieka, kurš naktī mums uzbruks. No kādas svešas, nāvējošas seksa slimības. Viņi vēlas domāt, ka baidās no kāda fanātiska homofoba. Tas viss nav viņu vaina. Viņi vēlas, lai es domāju, ka arī man kaut kas jāvērš par labu.

Es neiemetu atkritumos to matu lakas flakonu. Es tikai izslēdzu guļamistabā gaismu. Pēc tam tālumā iegaudojās ugunsdzēsēju sirēnas. No ārpuses pār maniem aizkariem noplaiksnīja oranža gaisma, un, kad izkāpu no gultas paskatīties, dega manas skolas drēbes. Izžuvušas sausas uz veļas auklas, piesūkušās ar gaisu. Kleitas un džemperi, bikses un blūzes, visas tagad liesmoja un vējā sakrita gabalos. Pāris minūtēs bija zudis viss, ko es mīlēju.

Zibsnis.

Pārlecam dažus gadus uz priekšu, es esmu pieaugusi un izvācos no mājas. Dod man jaunu sākumu.

Pārlecam uz to nakti, kad kāds piezvana pa maksas telefonu, lai pajautātu manējiem, vai viņi esot Šeina MakFārlenda vecāki. Mani vecāki atbild — iespējams. Zvanītājs nesaka, kur, bet paziņo, ka Šeins esot miris.

Kāda balss zvanītājam aiz muguras saka, izstāsti^viņiem arī pārējo.

Vēl viena balss zvanītājam aiz muguras saka, izstāsti viņiem, ka mis Šeina ienīda viņu naidu un ka viņas pēdējie vārdi bija: tas vēl nav beidzies, ne tuvu. Tad kāds iesmējās.

Pārlecam pie mums šeit, vienatnē, tumsā, ar sautējumu.

Tēvs jautā: "Nu, mīlulīt, vai tu soļosi parādē kopā ar māti un mani?"

Mamma saka: "Tas būtu liels ieguldījums geju tiesību aizstāvēšanā."

Dod man drosmi.

Zibsnis.

Dod man iecietību.

Zibsnis.

Dod man gudrību.

Zibsnis.

Pārlecam pie patiesības. Un es saku:

"Nē."

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Pārlecam uz bridi ap pulksten vieniem naktī īvijas lielajā, klusajā mājā, kad Meiness mitējas kliegt un es beidzot spēju domāt.

īvija ir Kankunā, droši vien gaida, kad viņai piezvanīs no policijas un pateiks: jūsu mājas pieskatītāja, tā briesmone bez žokļa, redziet, viņa ir nošāvusi jūsu slepeno mīlnieku, kad viņš ielauzās mājā ar miesnieka nazi rokā, vismaz tā mums liekas.

Ir taču skaidrs, ka patlaban īvija ir nomodā. Kādas meksikāņu viesnīcas istabā īvija cenšas izskaitļot, kāda laika starpība — trīs vai četras stundas — šķir viņas lielo māju, kurā es esmu nodurta, beigta, un Kankunu, kurp īvija itin kā aizbraukusi fotografēties katalogam. Nē, īvija nebūt nav pievienojusies dižāko domātāju kategorijai. Sezonas karstumā neviens nefotografē kataloga bildes Kankunā, kur nu vēl ar govjumeitām, kam kauli tik rupji kā īvijai Kotrelai.

Bet, ja es esmu beigta, tad paveras vesela iespēju pasaule.

Es esmu neredzama nulle, kas sēd uz baltā damasta dīvāniņa iepretim otram tādam pašam dīvāniņam pie kafijas galdiņa, kurš izskatās kā milzīgs malahīta bluķis no ģeoloģijas mācību grāmatas.

īvija ir pārgulējusi ar manu līgavaini, tāpēc tagad es drīkstu nodarīt viņai jebko.

Skatoties filmu, kur kāds pēkšņi kļūst neredzams — piemēram, kodolradiācijas kļūmes vai traka zinātnieka metodes rezultātā, — tu sāc domāt, ko gan darītu es, ja kļūtu neredzama?… Teiksim, ieietu puišu ģērbtuvē Golda sporta zālē vai, vēl labāk, Ouklendas Raiders ģērbtuvē. Tādā garā. Paplašinot vērienu. Ieietu Tiffany's un sazagtos briljantu diadēmas un tamlīdzīgas mantas.

Tikai tāpēc, ka Meiness ir tik stulbs, viņš tiešām būtu varējis mani šonakt nodurt, domādams, ka es esmu īvija, domādams, ka īvija ir mani sašāvusi, bet viņas vietā gultā, tumsā, gulētu es.

Mans tētis ierastos manās bērēs un visiem stāstītu, kā es vienmēr esmu vēlējusies atsākt mācības koledžā, iegūt fitnesa treneres grādu un pēc tam, protams, studēt medicīnu. Tēt, tēt, tēt, tēt, tēti, bioloģijas nodarbībās es nejaudāju tikt tālāk par cūkas embriju. Tagad es pati esmu liemenis.

Piedod, mamm. Piedod, Dievs.

īvija stāvētu blakus manai mammai, blakus vaļējam zārkam. īvija tuvotos tam grīļīgā solī, atbalstījusies uz Meinesa rokas. Ziniet, īvija būtu sameklējusi kādas pilnīgi groteskas drēbes un iedevusi tās apbedītājam, lai mani apģērbj. Tātad, īvija apliek roku manai mammai ap pleciem, un Meiness nevar vien sagaidīt, kad tiks prom no vaļējā šķirsta, un es guļu šajā zilajā, ar kokvilnas samtu oderētajā zārkā gluži kā Lincoln limuzīna salonā. Protams, paldies tev, īvij, mugurā man ir konkubīnes vakartērps — dzeltens Ķīnas zīda kimono, sānos šķēlums līdz jostasvietai, kājās melnas tīkliņzeķes, iegurņa apvidū un uz krūtīm izšūti sarkani ķīniešu pūķi.

Un sarkanas augstpapēžu kurpes. Un apakšžokļa nav.

Protams, īvija saka manai mammai: "Viņa tā mīlēja šo tērpu. Tas bija viņas iemīļotais kimono." Iejūtīgā īvija teiktu: "Jādomā, tas mazliet atvieglo jums sirdi."

Es varētu īviju nosist.

Es samaksātu čūskām, lai tās viņu sadzeļ.

īvija būtu ģērbusies mazā, melnā Reja Kavakubo kokteiļkleitiņā ar asimetriski nogrieztu atlasa svārku daļu un ar ņieburu bez lencītēm. Plecu daļa un piedurknes no caurspīdīga, melna šifona. īvijai, o, viņai ir dārgakmeņi, lieli smaragdi, pieskaņoti pārmēru zaļajām acīm, un otrs aksesuāru komplekts melnajā somiņā, lai vēlāk viņa šai pašā kleitā varētu arī dejot.

Es ienīstu īviju.

Bet man ir izsūktas asinis, un es trūdu šajā maucīgajā Sūzijas Vongas, Tokijas Rozes, transvestītu konkubīnes tērpā, un, kur tas bijis par platu, liekās ieloces ir saspraustas kopā man aiz muguras.

Beigta es izskatos kā pēdīgais mēsls.

Es izskatos pēc beigta mēsla.

Es nodurtu īviju tagad pat, pa telefonu.

Nē, tiešām, es sacītu misis Kotrelai, kad mēs guldītu īvijas urnu dzimtas kapeņēs kaut kur Aizkaktā, Teksasas štatā. Ziniet, īvija tiešām gribēja, lai viņu kremē.

Un es īvijas bērēs, es būtu ģērbusies apspīlētā Džanni Versačes minikleitā no melnas ādas, un ap maniem delmiem krokotos bezgalīgi gari, melni zīda cimdi. Es sēdētA morga lielā, melnā kadilaka pakaļējā sēdeklī blakus Meinesam, un galvā man būtu milzīga, melna Kristiānā Lakruā cepure ar melnu plīvuru, ko vēlāk varētu noņemt, lai dotos uz stilīgu izsoles mantu izstādi vai nekustamā īpašuma izpārdošanu, vai vēl kaut ko, un pēc tam pusdienās.

īvija, īvija būtu drazas. Nu, labi, pelni.

Vienatnē viņas dzīvojamā istabā es pieeju pie galdiņa, kurš izskatās pēc malahīta bluķa, paņemu no kristāla darinātu cigarešu šķirstiņu un straujā metienā no augšas uz leju triecu šo mazo dārgumu pret kamīna ķieģeļiem. Visapkārt pašķīst cigaretes un sērkociņi.

Tāda buržuāziska, mirusi meitene kā es piepeši nožēlo, ka to izdarījusi, un es nometos ceļos un sāku lasīt kopā izkaisīto. Stikla lauskas un cigaretes. Tikai īvijas… cigarešu šķirstiņš. Tik ļoti pēdējās paaudzes stilā.

Un sērkociņi.

/

Man pirkstā kaut kas iedzeļ, un es esmu sagraizījusies ar tik smalku un dzidru šķembu, ka tā ir neredzama.

O, tas reibina.

Tikai tad, kad izsūcas asinis, piešķirot šķembai sarkanas aprises, tikai tad es redzu, kas man iedūries pirkstā. Uz stikla lauskas, ko izvelku ārā, ir manas asinis. Manas asinis uz

sērkociņu kārbiņas.

/ /

Nē, misis Kotrela. Nē, tiešām, īvija gribēja, lai viņu kremē.

Es pieceļos no šī pašradītā jucekļa un skraidu apkārt, notriepdama ar asinīm visus gaismas slēdžus un lampas, dzēsdama tās nost. Es skrienu garām mēteļu skapim, un Meiness iesaucas: "Lūdzu!" — bet man padomā ir kaut kas pārāk brīnišķīgs.

Es nodzēšu visas pirmā stāva gaismas, un Meiness sauc. Viņš sauc, ka vajagot uz tualeti. "Lūdzu!"

īvijas lielā plantācijas savrupmāja ar lielajām kolonnām priekšā ir pilnīgi tumša, kad es aiztaustos atpakaļ uz ēdamistabu. Es sataustu durvju stenderi un noskaitu desmit lēnus, aklus soļus pa Austrumu paklāju līdz ēdamistabas galdam, kas pārklāts ar mežģīņu galdautu.

Es uzrauju sērkociņu. Es iededzu vienu sveci lielajā sudraba svečturī.

Jā jau, jā, tas ļoti atgādina gotisku romānu, bet es aizdedzinu visas piecas sveces sudraba svečturī, tik smagā, ka to pacelt es varu tikai ar abām rokām.

Joprojām ģērbusies atlasa rītatērpā, rotātā ar strausa spalvām, es esmu daiļas, mirušas meitenes rēgs, kas nes šo sveču daiktu augšup pa īvijas garajām lokveida kāpnēm. Augšup gar visām eļļas gleznām, tad uz priekšu pa otrā stāva gaiteni. Lielajā guļamistabā daiļā rēgu meitene, tērpusies sveču gaismas apspīdētā atlasā, atver skapjus, kas pilni ar viņas pašas drēbēm, ko līdz nāvei izstaipījusi ļaunā milzene īvija Kotrela. Kleitu un svīteru, kleitu un bikšu, kleitu un džinsu, kostīmu, kurpju un kleitu nomocītie ķermeņi, gandrīz viss ir sakropļots un zaudējis veidolu, un lūgšus lūdzas, lai šīm mocībām kāds dara galu.

Fotogrāfs man galvā saka: dod man dusmas.

Zibsnis.

Dod man atriebību.

Zibsnis.

Dod man pilnīgu un galīgu, un taisnīgu atmaksu.

Zibsnis.

Jau mirušais rēgs, kas es esmu, neiespējamais, absolūtas pilnvaras ieguvušais, neredzamais nekas, par ko esfnu kļuvusi, es novicinu svečturi gar visiem šiem audumiem un:

Zibsnis.

Mums šeit būs īvijas gigantiskā modes elle.

Un tas ir reibinoši.

Un tas ir trakoti uzjautrinoši! Es izmēģinu gultas pārsegu, rotātu ar antīkām beļģu mežģīnēm, un tas aizdegas.

Aizkari, mis īvijas zaļās samta portjeras, aizdegas.

Abažūri aizdegas.

Baigie mēsli. Aizdegas arī šifons, kas man mugurā. Es ar plaukstām noslāpēju gruzdošās strausa spalvas, kāpjos atpakaļ no modes kurtuves, kas plosās īvijas lielajā guļamistabā, un atmuguriski izeju otrā stāva gaitenī.

Ir vēl desmit citas guļamistabas un dažas vannas istabas, un es staigāju no telpas uz telpu. Aizdegas dvieļi. Vannas istabas elle! Aizdegas Chanel No. 5. Deg eļļas gleznas, kurās redzami sacīkšu zirgi un beigti fazāni. Deg Austrumu paklāju atdarinājumi. īvijas nejēdzīgie sauso puķu pušķi liesmo uz galdiem kā mazas ellītes. Nu, burvīgi! īvijas lelle Katija Ketija izkūst un tad aizdegas. īvijas kolekcija, lielie karnevāla zvēri — Kutijs, Pučijs, Pampams, misters Banits, Čučijs, Pupū un Ringers, — tas ir mākslīgo kažokādu holokausts. Cik saldi. Cik nenovērtējami.

Atgriezusies vannas istabā, es paķeru vienu no nedaudzajām lietām, kas vēl nedeg:

pudelīti ar valiuma tabletēm.

Es dodos lejup pa lielajām lokveida kāpnēm. Meiness, ielauzies mājā, lai mani nogalinātu, ir atstājis vaļā ārdurvis, un otrā stāva elle iesūc iekšā vēsu nakts gaisa strāvu, kas plūst augšup pa kāpnēm, ieskaujot mani. Un nodzēš manas sveces. Tagad vienīgo gaismu dod elle, gigantisks kalorifers, kas uzsmaida man no augšas, es cepinos apsvilušā šifonā kā vienpadsmit dziedniecisku zālīšu plāksteros.

Sajūta ir tāda, it kā es nupat būtu ieguvusi kādu ievērojamu, cienījamu balvu par ievērojamu mūža ieguldījumu.

Teiksim, re, kur viņa ir, mis Amerika.

Nāciet nu lejā.

Un šāda veida uzmanību es mīlu vēl arvien.

Aiz skapja durvīm Meiness gaudo, ka saožot dūmus, un lūdzu, lūdzu, lūdzu, lai es neliekot viņam mirt. Itin kā šobrīd es vispār spētu par to uztraukties.

Nē, tiešām, Meiness gribēja, lai viņu kremē.

Telefona piezīmju bloknotā es ierakstu:

es tūliņ atvēršu durvis, bet man rokā ir šautene, pirms tam es pabāzīšu zem durvīm valiuma tabletes, norij tās. citādi es tevi nogalināšu.

Un es pabīdu zīmīti zem durvīm.

Mēs ejam uz viņa automašīnu, kas stāv uz piebraucamā ceļa. Es vedīšu viņu prom. Viņš darīs visu, ko likšu, citādi, lai kur mēs beigās nonāktu, es pateikšu policijai, ka viņš ielauzās mājā. Ka viņš pielaida uguni un, draudēdams ar ieroci, nolaupīja mani. Es izpļurkšķēšu visu par Meinesu un īviju, un viņu slimīgo romānu.

Vārds mīlestība garšo pēc ausu sēra, ja domās lietoju to attiecībā uz Meinesu un īviju.

Es triecu ar šautenes laidi pa skapja durvīm, un iet vaļā šāviens. Vēl colla, un es būtu beigta. Un, ja es beigta gulētu pie aizslēgtajām durvīm, Meiness sadegtu.

"Jā!" Meiness kliedz. "Es darīšu visu! Tikai, lūdzu, neliec man sadegt, nešauj mani nost! Es darīšu visu, tikai atslēdz durvis!" '

Ar kurpi es iebīdu izbirušos valiumus spraugā zem skapja durvīm. Turēdama paceltu šauteni, es atslēdzu durvis un pakāpjos atpakaļ. Augšstāva ugunsgrēka gaismā ir redzams, kā māja pildās ar dūmiem. Meiness izstreipuļo ārā, iepletis elektriski zilās acis, pacēlis rokas, un es dzenu viņu ārā uz mašīnu, piespiedusi šautenes stobru viņam pie muguras. Pat stobra galā Meinesa āda šķiet spriega un seksīga. Tālāk man nav nekādu plānu. Es zinu tikai to, ka pagaidām man nav vajadzīgs nekāds atrisinājums. Lai kur mēs nonāktu, es neatgriezīšos normālajā dzīvē.

Es ieslēdzu Meinesu viņa Fiat Spider bagāžniekā. Jauka mašīna, tā ir jauka mašīna, sarkana, jumts nolaists. Es triecu šautenes laidi pret bagāžnieka vāku.

Mana mīlas krava neatbild. Tad man ienāk prātā — diez, vai viņam joprojām gribas čurāt?

Nometusi ieroci uz pasažieru sēdekļa, es ieeju atpakaļ īvijas plantācijas ellē. Vestibilā, kas tagad pārvērties skurstenī, vēja tunelī, kur aukstais gaiss brāžas iekšā pa ārdurvīm un aizplūst pretim svelmei un gaismai virs manis. Vestibilā vēl arvien ir rakstāmgalds ar zelta saksofona tālruni. Visur dūmi, un dūmu detektora sirēnu koris gaudo tik skaļi, ka ausis vai plīst.

Ir taču vienkārši nekrietni likt, lai īvija Kankunā tik ilgi vārtās nomodā, gaidīdama labās ziņas.

Tāpēc es uzgriežu viņas atstāto numuru. Protams, klausuli īvija paceļ pēc pirmā zvana.

Un īvija saka: "Hallo?"

Nevienas skaņas, tikai mana veikuma troksnis, dūmu detektori un liesmas, lustras tinkšķi, kad to sašķindina caurvējš, tas ari viss, kas viņai dzirdams klausulē.

īvija saka: "Meines?"

Kaut kur, varbūt ēdamistabā, iebrūk griesti, pa ēdamistabas durvīm iebrāžas dzirksteles un ogles, pašķīstot pa vestibila grīdu.

īvija saka: "Meines, neniekojies. Ja tas esi tu, tad es jau pateicu, ka vairs negribu tevi redzēt."

Un tad uzreiz:

brīkš.

Pustonna zaigojoša, lāsmojoša, baltā gaismā tīta, ar roku slīpēta Austrijas kristāla, lielā lustra nokrīt no vestibila griestu centra un eksplodē pārāk tuvu.

Vēl colla, un es būtu beigta.

Kā lai te nesmejas. Es jau esmu beigta.

"Klausies, Meines," īvija saka. "Es tev teicu, lai tu man nezvani, citādi es izstāstīšu policijai, ka, pateicoties tev, mana labākā draudzene nonāca slimnīcā, zaudējusi seju. Saprati?"

īvija saka: "Tu vienkārši aizgāji par tālu. Ja vajadzēs, es lūgšu tevi arestēt."

Es nezinu, kam ticēt, Meinesam vai īvijai, es zinu tikai to, ka deg manas strausa spalvas.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

/

Pārlecam atpakaļ uz modes fotoseansu izgāztuvē, kas pilna ar netīrām, sadauzītām automašīnām un kur mums ar īviju jākāpelē pa šiem vrakiem, ģērbtām tik šauros Ermo Mansinga peldkostīmos, ka apakšā jāuzlīmē plāksteris, "vāverslolcsne", un īvija iesāk: "Par to tavu sakropļoto brāli…"

Man nepatīk ne šis fotogrāfs, ne režisors.

Un es atsaucos īvijai: "Jā?" Cītīgi atstiepusi dibenu.

Un fotogrāfs saka: "īvij? Tā neviens neuzmet lūpu!"

Jo neglītāki apģērbi, jo derdzīgākās vietās mums jāpozē, lai tie izskatītos labi. Izgāztuvēs. Lopkautuvēs. Notekūdeņu attīrīšanas iekārtās. Tā ir nesmukās brūtesmāsas taktika — labi tu izskaties tikai salidzinajuma ar kadu citu. Reiz, kad tika fotografēti Industriālie Džinsi, es jau nodomāju, ka beigās mēs pozēsim, bučojot līķus.

Visām sadauzītajām mašīnām ir izrūsējuši caurumi, robaini stūri, un es esmu tik tuvu kailumam un pūlos atcerēties, kad pēdējo reizi esmu potēta pret stinguma krampjiem. Fotogrāfs nolaiž kameru un saka: "Es tikai veltīgi iztērēšu filmu, ja jūs abas beidzot neievilksiet vēderu."

Būt skaistai — tas prasīja arvien vairāk un vairāk pūļu. Raudiens nāca jau par skūšanās pumpām vien. Vai par bikini vaksāciju. Pēc kolagēna injekcijas lūpā īvija apgalvoja, ka nu vairs nebaidoties no elles. Otrajā vietā ir tās šausmīgās sāpes, kas jāpārcieš, kad Meiness norauj tev vāversloksni, ja neesi pietiekami gludi noskuvusies.

Par elli es īvijai teicu: "Rīt mēs tur fotografēsimies."

Un tagad režisors saka: "īvij, lūdzu, pakāpies tai kaudzē par dažām automašīnām augstāk!" Kājās taču augstpapēžu kurpes, bet īvija kāpj augšup. Visur, kur būtu iespējams nokrist, zaigo sīki neplīstošu vējstiklu briljantiņi.

Caur platu, stingu smaidu īvija jautā: "Paklau, kā tavs brālis tika sakropļots?" īstu smaidu var noturēt tikai zināmu laiku, pēc tam tu vienkārši ņirdz zobus.

Augšā uzrāpjas režisors un ar mazu gumijas sūklīti retušē mākslīgā iedeguma švīkas man uz dibena.

"Ar matu lakas flakonu, ko kāds bija iemetis dedzināmajā mucā mūsu pagalmā," es atbildu. "Viņš dedzināja atkritumus, un flakons eksplodēja."

Un īvija atkārto: "Kāds?"

Un es saku: "Varētu nodomāt, ka to tur bija iemetusi mamma, jo viņa tik briesmīgi kliedza un centās apturēt viņam asinošanu."

/ /

Un fotogrāfs uzsauc: "Meitenes, vai varat mazliet pacelties uz pirkstgaliem?"

īvija saka: "Liels trīsdesmit divu unču flakons ar HairShell laku? Varu derēt, ka tas noplēsa viņam pusi sejas."

Mēs paceļamies uz pirkstgaliem.

Es atbildu: "Nebija tik traki."

"Pagaidiet!" sauc režisors. "Kājām nav jābūt tik^uvu kopā." Tad viņš saka: "Platāk." Tad: "Vēl mazliet platāk, lūdzu." Tad iedod mums lielus, hromētus instrumentus, ko turēt rokā.

Manējais droši vien sver kādas piecpadsmit mārciņas.

"Tas ir metāla kaļamais veseris," saka īvija, "un tu to turi nepareizi."

"Zaķīt," fotogrāfs sauc īvijai, "vai tu, lūdzu, nepaceltu to motorzāģi tuvāk mutei?"

Saule silda mašīnu metālu, jumti ir ielikuši no smaguma, jo tās sakrautas cita citai virsū. Te ir mašīnas ar sašķaidītiem purniem, tāpēc ir pilnīgi skaidrs, ka no tām neviens nav izkāpis dzīvs. Mašīnas ar sadragātiem sāniem, tādās bojā gājusi visa ģimene reizē. Mašīnas, kurās kāds ietriecies no aizmugures, piespiežot pakaļējo sēdekli pie instrumentu paneļa. Mašīnas no tiem laikiem, kad vēl nebija izgudrotas drošības jostas. Un kad vēl nebija izgudroti gaisa spilveni. Un kad vēl nebija izgudroti mehānismi, ar kuriem izzāģēt ārā upurus. Senos laikos, pirms paramediķiem. Mašīnas, ko vaļā atlobījis degvielas tvertnes sprādziens.

"Tāds kaifs," saka īvija, "visu mūžu esmu strādājusi, lai nonāktu tieši šādā vietā."

Režisors pavēl mums pieglaust pie mašīnām krūtis.

"Visu laiku, kamēr augu," īvija saka, "es nudien nedomāju, ka būt sievietei — tā ir… tāda vilšanās."

Es vienmēr esmu gribējusi tikai vienu — būt vienīgais bērns.

"Super," saka fotogrāfs.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

/ /

Māsas Rejas nav nekas cits kā trīs izkāmējuši baltie vīrieši, kas augu dienu sēd Kongresa viesnīcas apartamentos, ģērbušies neilona kombinejās, kam lencīte noslīdējusi no viena vai no otra pleca, kājās viņiem ir augstpapēžu kurpes, un viņi smēķē cigaretes. Kitija Litera, Sofonda Pītcrsa un Vitālā Viviena VaVeina, sejas viņām spīd no mitrinātāja un olbaltuma maskām, viņas klausās to viens-div-trīs čačača mūziku, kas dzirdama vairs tikai liftos. Māsām Rejām mati ir īsi un pieplacināti ar ziedi, un piemudžināti ar matsprādzēm, pielaizīti pie galvas. Varbūt tad, kad nav vasara, pār matsprādzēm viņas uzstiepj virsū parūkas cepurīti. Lielākoties viņas nemaz nezina, kāds ir gadalaiks. Žalūzijas nekad netiek paceltas, un automātiskajā skaņuplašu mainītājā ir sakrauts vismaz ducis čačača skaņuplašu.

Visas mēbeles ir gaišas, tāpat arī lielais, četrkājainais RCA Philco stcrcoatskaņotājs. O, šis atskaņotājs, ar tā veco adaptera adatu varētu uzart tīrumu, un adaptera metāla svira sver kādas divas mārciņas.

Atļausiet iepazīstināt: *

Kitija Litera.

Sofonda Pītersa.

Vitālā Viviena VaVeina.

Jeb māsas Rejas, kad viņas atrodas uz skatuves,tā esot viņas ģimene, runas terapeites kabinetā man teica Brendija Aleksāndera. Ne jau mūsu pirmajā tikšanās reizē, ne toreiz, kad es raudāju un stāstīju Brendijai, kā esmu zaudējusi seju. Un arī ne otrajā reizē, ne toreiz, kad Brendija bija atnesusi savu šujamgrozu, pilnu ar veidiem, kā aizsegt faktu, ka es esmu briesmone. Tā bija kāda no pārējām tonnām reižu, kad mēs aizzagāmies prom, kamēr es vēl atrados slimnīcā. Runas terapeites kabinets bija tikai mūsu tikšanās vieta.

"Parasti," Brendija man stāsta, "Kitija Litera balina un izplūc nevēlamo sejas apmatojumu. Šo neizskatīgo matu dēļ vannas istaba var būt aizņemta stundām ilgi, bet savas Ray Ban saulesbrilles Kitija mēdz valkāt ar iekšpusi uz āru, jo viņai gaužām patīk noraudzīties savā atspulgā."

Rejas ir padarījušas Brendiju par to, kas viņa ir. Brendija var pateikties viņām par visu.

Brendija parasti aizslēdza runas terapeites kabineta durvis, un, ja kāds klauvēja, mēs ar Brendiju atdarinājām skaļus orgasma trokšņus. Mēs klaigājām un kunkstējām, un sitām pa grīdu. Es plaukšķināju rokas, radot to īpašo, plīkšķošo skaņu, kas pazīstama visiem. Un klaudzinātājs steigšus manījās prom.

Un tad mēs atkal bijām divatā, tērējām grimu un sarunājāmies.

"Sofonda," Brendija man stāstīja, "o, Sofonda Pītersa, viņa ir smadzeņu centrs. Mis Pītersas porcelāna nadziņi visu dienu griež greznā telefona ciparripu, zvanot kādam aģentam vai tirgotājam, pārdodot, pārdodot, pārdodot."

Kāds pieklauvēja pie runas terapeites kabineta durvīm, tāpēc es iekaucos un uzplāju sev pa cisku.

Brendija man stāstīja, ka tikai māsas Rejas esot paglābušas viņu no nāves. Kad māsas atradušas princesi, dižo karalieni, viņa valkājusi divdesmit sestā lieluma apģērbu un uzstājusies amatieru šovos, pie mikrofona kustinot lūpas pēc fonogrammas. Pēc "Īkstītes" fonogrammas.

Viņas matus, viņas figūru, viņas atsperīgi izaicinošo Brendijas gaitu — to visu izgudrojušas māsas Rejas.

Pārlecam pie divām ugunsdzēsēju mašīnām, kas aizjoņo man garām pretējā virzienā, kad es pa šoseju braucu uz pilsētas centra pusi, prom no īvijas degošās mājas. Meinesa Fiat Spider atpakaļskata spogulī īvijas māja sarūk par aizvien mazāku ugunskuru. īvijas firziķsārtās rītakleitas mala ir iecirtusies mašīnas durvīs, strausa spalvas kulsta mani vēsajā nakts gaisā, kas strāvo ap kabrioleta vējstiklu.

Es ožu tikai pēc dūmiem. Pasažieru sēdeklī nomestās šautenes stobrs ir pavērsts pret grīdu.

Mana mīlas krava bagāžniekā neizdveš ne vārda.

Un ir atlikusi tikai viena vieta, uz kurieni braukt.

Es nekādā gadījumā nevaru piezvanīt telefonistei un palūgt, lai mani savieno ar Brendiju. Telefoniste nekādā gadījumā mani nesaprastu, tāpēc mēs esam ceļā uz pilsētas centru, uz Kongresa viesnīcu.

Pārlecam pie tā, ka visu naudu māsām Rejām sapelna lelle, vārdā Katija Ketija. Arī to man pastāstīja Brendija starp viltotiem orgasmiem runas terapeites kabinetā. Katija Ketija ir lelle, viena no tām pēdu garajām miesas krāsas lellēm ar neiespējamiem ķermeņa izmēriem. Ja viņa būtu reāla sieviete, tad viņas izmēri būtu 46 16 26 collas. Ja Katija Ketija būtu reāla sieviete, tad absolūti nevienu apģērba gabalu nevarētu nopirkt gatavu. Jūs noteikti esat redzējuši šo lelli. To pārdod kailu, plastmasas burbuļu iesaiņojumā, par vienu dolāru, toties viņas drēbes maksā veselu bagātību, lūk, tik reāla tā ir. Pārdošanā ir kādi četri simti mazu modes komplektiņu, kuru sastāvdaļas var mainīt un saskaņot, izveidojot trīs gaumīgus ansambļus. Tādā ziņā šī lelle ir neticami līdzīga reālai sievietei. Pat biedējoši līdzīga, nudien.

Tā bija Sofondas Pītersas ideja. Viņa izgudroja Katiju Ketiju, izveidoja prototipu, pārdeva lelli un noslēdza visus darījumus. Sofonda ir, teiksim, precējusies ar Kitiju un Vivienu, un ar šo naudu pietiek visām trijām.

Katiju Ketiju bija iespējams pārdot tāpēc, ka tā ir runājoša lelle, tikai tai ir nevis aukliņa, bet gan smalka zelta ķēdīte, kas iestiprināta mugurā. Tu pavelc ķēdīti, un lelle saka:

"Tā kleita ir jauka, ja vien tu tiešām gribi tā izskatīties."

"Tava sirds ir mans suvenīrs."

"Vai to tu taisies vilkt mugurā?"

"Man liekas, mūsu attiecības uzlabotu sānsoļi."

"Bučiņu, bučiņu."

Un: "Nepieskaries maniem matiem!"

Māsas Rejas nopelnīja veselu kaudzi naudas. Jau Katijas Kctijas bolero jaciņa vien, tādas jaciņas viņām šuj Kambodžā par desmit centiem, bet te, Amerikā, viņas pārdod tās par sešpadsmit dolāriem. Un cilvēki maksā.

Pārlecam pie tā, ka es atstāju sānielā fiatu, kam bagāžnieks pielādēts ar manu mīlas kravu, un pa Brodveju dodos pretim Kongresa viesnīcas šveicaram. Es esmu sieviete ar pusi sejas un ierodos luksusa viesnīcā, vienā no pilīm līdzīgajām, lielajām glazētas terakotas viesnīcām, kuras būvētas pirms simt gadiem un kuru šveicari ģērbjas frakās ar zelta pīni uz pleciem. Es esmu ģērbusies naktskreklā un rītakleitā. Bez plīvuriem. Puse rītakleitas, iecirtusies mašīnas durtiņās, pēdējās divdesmit jūdzes vilkās līdzi pa šoseju. Manas strausa spalvas ož pēc dūmiem, un es cenšos glabāt lielā noslēpumā to, ka padusē līdzīgi kruķim man iespiesta šautene.

Jā, turklāt es esmu pazaudējusi vienu kurpi, vienu no tām augstpapēžu čībām.

Frakotais šveicars pat nepaskatās uz mani. Mjā, un mani mati, es redzu tos atspīdam lielajā misiņa plāksnē, uz kuras rakstīts Kongresa viesnīca. Vēsais nakts gaiss ir pārvērtis manu krēma glazūras frizūru plušķainā, šķipsnainā mudžeklī.

Pārlecam pie Kongresa viesnīcas reģistrācijas letes, kur es pūlos panākt, lai manas acis izskatās valdzinošas. Mēdz teikt, ka pirmais, ko citi tevī ievēro, ir acis. Esmu piesaistījusi vairāku cilvēku uzmanību, tie laikam ir nakts portjē, izsūtāmais, menedžeris un administrators. Pirmie iespaidi ir tik svarīgi. Vainīgs laikam mans apģērbs vai šautene. Izmantodama caurumu, ar kuru tagad beidzas mana rīkle, locīdama mēli gan pa to, gan pa visiem apkārtējiem rētaudiem, es saku: "Kehl tcrk nādz gāh sssit." *

Redzot manas valdzinošās acis, visi acumirklī pārakmeņo jas.

Nezinu, kā, bet šautene piepeši ir uz letes, netēmējot ne uz vienu īpaši.

Menedžeris tumšzilā bleizerā ar mazu misiņa plāksnīti, uz kuras rakstīts Misters Baksters, pasper soli tuvāk un saka: "Mēs varam atdot jums visu naudu, kas ir atvilktnē, bet neviens no klātesošajiem nevar atslēgt biroja seifu."

Uz letes noliktā šautene tēmē tieši misiņa plāksnītē ar Misteru Baksteru virsū, un šis fakts nav palicis nepamanīts. Es uzsitu knipi un norādu, lai viņš iedod man papīra lapu. Paņēmusi ķēdītē iestiprināto viesu pildspalvu, es rakstu:

kurā numurā ir māsas rejas? nelieciet man klaudzināt pie visām piecpadsmitā stāva durvīm, ir nakts vidus.

"Viņas ir luksusa numurā, 15 G," saka misters Baksters, abas rokas izstiepis pār leti man pretim, pilnas ar naudu, kas man nav vajadzīga. "Lifti," viņš piemetina, "atrodas pa labi no jums."

Pārlecam pie manis kā Deizijas Sentpeišensas tai pirmajā dienā, kad mēs ar Brendiju apsēdāmies kabinetā. Saldētā tītara dienā pēc tam, kad visu vasaru biju gaidījusi, lai kāds pajautā, kas noticis ar manu seju, un es izstāstīju Brendijai visu.

Brendija, apsēdinājusi mani krēslā, joprojām sakarsušā no viņas pēcpuses, un pirmo reizi aizslēgusi runas terapeites durvis, nosauca manu nākotnes vārdu. Viņa nosauca mani par Deiziju Sentpeišensu un nemaz negribēja zināt, ar kādu vārdu esmu iegājusi pa šīm durvīm. Es biju starptautiskā modes nama, Sentpeišensu nama likumīgā mantiniece.

Brendija tik runāja un runāja. Mums aptrūkās gaisa, tik daudz viņa runāja, un ar "mums" es domāju ne tikai mūs ar Brendiju. Es domāju visu pasauli. Visai pasaulei aptrūkās gaisa, tik daudz runāja Brendija. Amazones baseins vienkārši nejaudāja turēt līdzi.

"Tas, kas tu esi no mirkļa uz mirkli," Brendija teica, "ir tikai stāsts."

Un man bija nepieciešams jauns stāsts.

"Ļauj man tavā labā izdarīt to," Brendija teica, "ko manā labā izdarīja māsas Rejas."

Dod man drosmi.

Zibsnis.

Dod man dūšu.

Zibsnis.

Tātad pārlecam pie manis kā Deizijas Sentpeišensas, kura brauc augšup ar liftu, un tad Deizija Sentpeišensa iet pa plašā gaiteņa paklāju uz 15 G numuru. Deizija pieklauvē, un neviens neatsaucas. Aiz durvīm ir dzirdama čačača mūzika.

Durvis atveras par sešām collām, bet ir uzlikta drošības ķēde, tāpēc tās apstājas.

Sešu collu šķirbā parādās trīs baltas sejas, cita virs citas, Kitija Litera, Sofonda Pītersa un vitālā Viviena VaVeina, viņu sejas spīd no mitrinātāja. īsie, tumšie mati samudžināti plakani ar matsprādzēm un parūkas cepurītēm.

Masas Rejas.

Kura ir kura. to es nezinu. Transvestītu karalieņu totēma stabs durvju šķirbā saka: '

"Neatņemiet mums dižo karalieni."

"Viņa ir visa mūsu dzīves jēga."

"Viņa vēl nav pabeigta. Mēs vēl neesam tikušas ne līdz pusei, un mums ar viņu vēl tik daudz kas jāizdara."

Es pazibinu viņām deguna priekšā šauteni sārtā šifonā, un durvis aizcērtas.

Aiz durvīm var dzirdēt, kā tiek noņemta ķēde. Tad durvis atveras līdz galam.

Pārlecam uz kādu reizi vēlu naktī, ceļā starp Nekurieni Vaiomingā un Kaszinkurieni Montānā, kad Sets paziņo, ka tava piedzimšana padara tavus vecākus par Dievu. Tu esi viņiem parādā dzīvību, un viņi var pār tevi valdīt.

"Un pēc tam pubertāte padara tevi par Sātanu," viņš saka, "tikai tāpēc, ka tev gribas kaut ko labāku."

Pārlecam uz 15 G luksusnumuru ar gaišajām mēbelēm un bosanovas čačača mūziku, un cigarešu dūmiem, un māsas Rejas lidinās pa istabu savās neilona kombinejās, kam lencīte noslīdējusi no viena vai no otra pleca. Man nav jādara nekas cits kā vien jāpaceļ šautene.

"Mēs zinām, kas jūs esat, Deizij Sentpeišensa," viena no viņām saka, aizsmēķēdama cigareti. "Jums ir tāda seja, ka Brendija vairs ne par ko citu nerunā."

Pa visu istabu izlikti tie lielie, lielie, lāsumaini glazētie 1959. gada pelnutrauki, tik lieli, ka jāiztukšo tikai reizi pāris gados.

Tā, ar cigareti, sniedz man savu garo plaukstu ar porcelāna nagiem un saka: "Es esmu Pia Reja."

"Es esmu Dia Reja," paziņo otra, pie atskaņotāja.

Tā ar cigareti, Pia Reja, paskaidro: "Tie ir mūsu skatuves vārdi." Viņa norāda uz trešo Reju, kura sēd uz dīvāna un no kartona kārbas ēd kaut ko ķīnisku. "To," viņa rādīdama saka, "šo jaunkundzi, Kura Audzē Sev Taukus, jūs varat saukt par Gonu Reju."

Gona Reja, kam mute pilna ar kaut ko tādu, ko jūs nudien nevēlētos redzēt, noņurd: "Burvīgi, vai ne."

Likdama savu cigareti visur kur, tikai ne lūpās, Pia Reja pavēsta: "Karalienei nekādā ziņā nav vajadzīgas jūsu problēmas, tikai ne šonakt." Vina saka: "Mēs esam tieši tik liela ģimene, kāda nepieciešama tai lieliskajai meitenei."

Uz atskaņotāja stāv fotogrāfija sudraba ietvarā, skaista meitene uz bezšuvju papīra fona uzsmaida nemanāmai kamerai, un neredzams fotogrāfs viņai saka:

Dod man kaislību.

Zibsnis.

Dod man prieku.

Zibsnis.

Dod man jaunību un enerģiju, nevainību un skaistumu.

Zibsnis.

"Brendijas pirmā ģimene, miesīgā ģimene, viņu atstūma, tāpēc viņu adoptējām mēs," saka Dia Reja. Ar garo pirkstu rādīdama uz attēlu, kas smaida uz gaišā atskaņotāja, Dia Reja piebilst: "Viņas miesīgā ģimene domā, ka viņa ir mirusi."

Parlecam atpakaļ uz tiem laikiem, kad man vePbija seja un es pozēju žurnāla BabeWear vākam.

Pārlecam atpakaļ uz 15-G apartamentiem, un attēlā uz gaišā atskaņotāja esmu redzama es, mans vāks, žurnāla BabeWear vāks, ierāmēts, un uz to ar pirkstu rāda Dia Reja.

Pārlecam atpakaļ pie mums, runas terapeites kabinetā ar aizslēgtajām durvīm, un Brendija stāsta, kā viņai laimējies, ka viņu atradušas māsas Rejas. Ne jau katram tiek dota iespēja piedzimt no jauna un izaugt otru reizi, šoreiz tādā ģimenē, kura viņu mīl.

"Kitija Litera, Sofonda un Viviena," Brendija saka. "Viņām es esmu parādā pilnīgi visu."

Pārlecam uz 15-G, Gona Reja pavicina ēdamos irbuļus uz manu pusi un noteic: "Nemēģiniet viņu mums atņemt! Mēs vēl neesam viņu pabeigušas."

"Ja Brendija aizies jums līdzi," saka Pia Reja, "tad lai pati maksā par saviem estrogēniem. Un par vaginoplastiju. Un labiaplastiju. Nemaz nerunājot par skrotālo elektrolīzi."

Bildei uz atskaņotāja, smaidošajai, muļķīgajai sejai sudraba ietvarā Dia Reja saka: "Un tur nekas nav lēts." Dia Reja paceļ fotogrāfiju un rāda to man, pagātne skatās man tieši .icis, un Dia Reja paskaidro: "Lūk, lūk, kā Brendija gribēja izskatīties, uz mata tāpat kā viņas māsa, tā sterva. Tas bija pirms diviem gadiem, pirms lāzera operācijas, kurā tika sašaurinātas balss saites un pārveidota traheja. Galvas āda tika pavirzīta par trim centimetriem uz priekšu, lai izveidotu pareizu matu augšanas līniju. Mēs samaksājām par uzacu operāciju, lai tiktu vaļā no kaula vaļņa virs acīm, jo tāds šai vīrišķajai jaunkundzei bija. Mēs samaksājām par žokļa konturēšanu un pieres feminizāciju."

"Un," piebalso Gona Reja ar pilnu muti sakošļātu ķīnismu, "un katru reizi, kad viņa atgriezās mājās no slimnīcas ar pārlauztu un pārkārtotu pieri vai ar ādamābolu, kas sarucināts līdz dāmīgam nieciņam, — kā jums šķiet, kas tad rūpējās par viņu visus šos divus gadus?"

Pārlecam pie manējiem, aizmigušiem savā gultā, ko no šejienes šķir kalni un tuksneši. Pārlecam pie viņiem un viņu telefona, un pie kāda trakā, pie kāda bļaujoša, drausmīga perverta, kurš pirms vairākiem gadiem piezvanīja viņiem un brēca, ka viņu dēls esot miris. Dēls, kuru viņi atstūmuši, Šeins, viņš esot miris no AIDS, bet šis vīrietis liedzās sacīt, kur vai kad, un pēc tam iesmējās un nometa klausuli.

Pārlecam atpakaļ uz 15-G, kur Dia Reja vicina man gar degunu vecu fotogrāfiju, kurā esmu redzama es pati, un daudzina: "Lūk, tā viņa gribēja izskatīties, un pēc desmitiem tūkstošu Katijas Ketijas dolāru tā viņa arī izskatās."

Gona Reja saka: "Ko niekus. Brendija izskatās labāk."

"Mēs esam tās, kas mīl Brendiju Aleksānderu," noskalda Pia Reja.

"Bet jūs esat tā, ko mīl Brendija, jo jūs esat vifiiai vajadzīga," saka Dia Reja.

Gona Reja piebalso: "Tā, ko mīli tu, un tā, kas mīl tevi, nekad, nekad nav viena un tā pati persona." Viņa saka: "Ja Brendija domās, ka ir vajadzīga jums, tad viņa mūs pametīs, bet viņa ir vajadzīga arī mums."

Tas, kuru mīlu es, ir ieslēgts ārā atstātas mašīnas bagāžniekā, kuņģis viņam pilns ar valiumiem, un es prātoju, vai viņam vēl arvien gribas čurāt. Mans brālis, kuru es ienīstu, ir augšāmcēlies no miroņiem. Šeina nāve bija pārāk skaista, lai būtu patiesība.

Vispirms viņu nenogalināja eksplodējušais matu lakas flakons.

Pēc tam mūsu ģimene nekādi nespēja viņu aizmirst.

Tagad mani ir pievīlis pat nāvējošais AIDS vīruss.

Mans brālis nav nekas cits kā vien rūgtu, nolādētu vilšanos virkne.

Var dzirdēt, kā kaut kur atveras un aizveras durvis, tad vēl vienas, tad atveras vēl vienas durvis, un Brendija ir klāt, teikdama: "Deizij, mīlulīt," — un ieiet dūmos un čačača mūzikā, ģērbusies satriecošā Bila Blasa Pirmās Lēdijas ceļojumu kostīmā, kas darināts no blīva, zaļa auduma ar baltām apmalītēm, zaļās augstpapēžu laiviņās, ar ļoti elegantu, zaļu somiņu plecā. Viņas galvu rotā ekoloģiski noziedzīgu, gaumīgu zaļā tropu papagaiļa spalvu pušķis, pārvērsts cepurītē, un Brendija saka: "Deizij, mīlulīt, netēmē ar ieroci uz cilvēkiem, kurus es mīlu."

Katrā lielajā, gredzenotajā rokā Brendija tur izaicinošu, dzeltenīgi baltu American Tourister ceļasomu. "Piepalīdziet man! Šeit ir tikai karaliskie hormoni." Viņa piebilst: "Apģērbi, kas man vajadzīgi, ir otrā istabā."

Sofondai Brendija saka: "Mis Pia Reja, man nu ir jābrauc."

Kitijai Brendija saka: "Mis Dia Reja, es esmu izdarījusi visu, ko mēs pagaidām spējam izdarīt. Mēs esam pārvietojušas galvas ādu, pacēlušas uzacis, saplacinājušas pieres kaulu. Operējušas traheju, lconturējušas degunu, konturējušas žokļa līniju, pārkārtojušas pieri…"

Kāds tad tur brīnums, ka es neesmu pazinusi savu veco, sakropļoto brāli.

Vivienai Brendija saka: "Mis Gona Reja, man vēl ir atlikuši vairāki Reālās Dzīves Treniņa mēneši, un tos es nedomāju pavadīt, kvernēdama šajā viesnīcā."

Pārlecam uz mūsu prombraukšanu ar Fiat Spider, kurš nupat pielādēts ar bagāžu. Iztēlojieties izmisušus Beverlihilzas bēgļus, kuri ar septiņpadsmit saskaņotām ceļasomām migrē pār visu valsti, lai sāktu jaunu dzīvi kaut kur Vidējo Rietumu laukos. Viss ļoti elegants un gaumīgs, vienas no episkajām Džoudu ģimenes brīvdienām, tikai pretējā virzienā. Aiz muguras paliek izmētāti aksesuāri, kurpes un cimdi, apkaklītes un cepures, lai padarītu vieglāku kravu un lai viņi, tas ir — mēs, spētu šķērsot Klinšu kalnus.

Tas notiek pēc tam, kad ir ieradusies policija, to noteikti izsauca viesnīcas menedžeris, teikdams, ka vājprātīga krople ar ieroci apdraud visus piecpadsmitā stāva iemītniekus. Tas notiek pēc tam, kad māsas Rejas ir nonesušas visu Brendijas bagāžu lejā pa ugunsdzēsēju kāpnēm. Tas notiek pēc tam, kad Brendija ir pateikusi, ka viņai jābrauc, viņai ir jāpadomā, saprotiet, pirms lielās operācijas. Nu, jūs saprotat. Pirms pārvērtības. ^

Tas notiek pēc tam, kad es esmu urbusies ar skatienu Brendijā un prātojusi, Seins!

"Tā vienkārši ir tik liela atbildība, ziniet," Brendija saka, "būt meitenei. Uz visiem laikiem."

Lietot hormonus. Visu atlikušo mūžu. Tabletes, plāksterus, injekcijas, visu atlikušo mūžu. Un ja nu atrodas kāds cilvēks, viens vienīgs, kurš mīlētu viņu, spētu darīt viņas dzīvi laimīgu arī tāpat, bez šiem hormoniem un grima, bez šīm drēbēm, kurpēm un operācijām? Viņai vismaz drusku jāpaskatās apkārt pasaulē. Brendija skaidro to visu, un māsas Rejas izplūst asarās un māj ardievas, un krauj mašīnā American Tourister somas.

Un visa šī aina nudien plosītu sirdi, un arī es sāktu pinkšķēt, ja vien nezinātu, ka Brendija ir mans mirušais brālis un ka cilvēks, kura mīlestību viņš grib iemantot, esmu es, viņa nīstā māsa, kura jau kaļ plānus, kā viņu noslepkavot. Jā. Es kaļu plānus par to, kā noslepkavot Brendiju Aleksānderu. Es, kurai vairs nav, ko zaudēt, plānoju savu lielo atriebību starmešu gaismā.

Dod man varmācīgas atriebības fantāzijas kā izdzīvošanas mehānismu.

Zibsnis.

Dod man beidzot pirmo izdevību.

Zibsnis.

Brendija, apsēdusies pie stūres, pagriežas pret mani, acīs tīmekļojas asaras un skropstu tuša, un viņa jautā: "Vai tu zini, kas ir Bendžamina Standarta Vadlīnijas?"

Brendija iedarbina mašīnu un ieslēdz ātrumā. Nolaiž rokas bremzi un izstiepj kaklu, skatīdamās, vai tuvumā nav citu braucēju. Un saka: "Pirms vaginoplastijas man vesels gads jānodzīvo uz hormoniem, sava jaunā dzimuma lomā. To sauc par Reālās Dzīves Treniņu."

Brendija izbrauc uz ielas, un mēs esam gandrīz izbēgušas. Policijas ātrās reaģēšanas vienības šikos, melnos tērpos, rotātos ar asaru gāzi un pusautomātiskiem ieročiem, skrien iekšā viesnīcā garām šveicaram, kurš, uzcirties savās zelta tresēs, pietur durvis. Rejas joņo mums pakaļ, mādamas un mezdamas gaisa skūpstus, un uzvezdamās gluži kā nesmukās brūtesmāsas, līdz aizelsušās paklūp uz ielas, augstie papēži aizlidojuši pie velna.

Debesīs spīd mēness. Abpus ielas kanjonam paceļas biroju ēkas. Bagāžniekā joprojām ir Meiness, un nu jau strauji palielinās attālums starp mani un iespējamo pieķeršanu.

Brendija uzliek savu lielo plaukstu man uz stilba un saspiež.

Ļaunprātīga dedzināšana, cilvēka nolaupīšana, un, cik noprotu, padomā man ir arī slepkavība. Varbūt tas viss sagādās man kaut vai uzmanības atblāzmu, ne jau to īsto, spožo uzmanību, tomēr vismaz tādu, kura nonāk nacionālajos masu saziņas līdzekļos.

Briesmone noslepkavo draudzeni, nezinādama, ka tas ir viņas brālis

"No mana RDzT atlikuši vēl astoņi mēneši," Brendija saka. "Kā tu domā, vai nākamos astoņus mēnešus tu spēsi mani nodarbināt?"

>

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Pusi dzīves es pavadu, slapstīdamās pa bagātnieku vannas istabām.

Pārlecam atpakaļ uz Sietlu, uz to reizi, kad mēs ar Brendiju un Setu esam devušies tablešu medībās. Pārlecam uz dienu pēc tā vakara, kad bijām aizbraukuši uz Kosmosa smaili, un Brendija patlaban guļ uz grīdas lielā guļamistabā. Vispirms es palīdzēju viņai novilkt kostīma žaketi un atpogāju blūzei mugurpuses pogas, un tagad es sēžu uz tualetes poda un tik vienmērīgi kā ķīniešu spīdzināšanas rīks metu viņas Plumbago mutē pārmērīgi lielu valiuma devu. Meitene Brendija mēdz teikt, ka valiums gan neremdē sāpes, bet tu vismaz izbeidz dusmoties par to, ka tev sāp.

"Iebaro mani," Brendija saka un sabož zivs lūpiņas.

Nelaime ar Brendiju ir tāda, ka viņa neticami labi panes zāles, un, lai viņu nogalinātu, vajag veselu mūžību. Turklāt viņa ir tik liela, vairumu miesas veido muskuļi, te jebkādas tabletes vajadzētu saujām un saujām.

Es iemetu valiuma tableti. Mazu, maigi zilu valiumu, vēl vienu gaiši zilu valiumu, Tiffany's liegajā zilgumā, kā dāvanu no Tiffany's, Valiums ripodams iekrīt Brendijai iekšās.

Tas kostīms, ko palīdzēju Brendijai novilkt, tas ir Pjēra Kardēna Kosmosa laikmeta stilā, pārdroši balts, taisnie, piegulošie svārki svaigi un sterili sniedzas viņai līdz ceļgaliem, žakete ir pārlaicīga un klīniska savā vienkāršajā griezumā, ar trīsceturtdaļpicdurknēm. Blūze zem tās ir bez piedurknēm. Kājās viņai ir balti vinila zābaciņi ar stūrainiem purngaliem. Par aksesuāru tādam tērpam būtu jāizraugās Geigera skaitītājs, nevis somiņa.

Bon Marchй veikalā, kad viņa līganā solī izslīd no pielaikošanas telpas, es nespēju neko citu kā vien aplaudēt. Nākamnedēļ tur sāksies pēcmaksas depresija, kad viņa aiznesīs šo kostīmu atpakaļ.

Pārlecam pie brokastīm tai rītā, kad Brendijai un Setam ieviesies vesels žūksnis tablešu naudas, mēs pasūtinām maltīti viesnīcas numurā, un Sets ieminas, ka Brendija mierīgi varētu aizceļot uz citas planētas Lasvegasu, kur patlaban ir 50. gadi, un precīzi iederēties turienes stilā. Uz Krilona planētu, viņš piebilst, kur sintētiski, elastīgi skaistumkopšanas roboti nosūktu tev taukus un pilnīgi pārveidotu tavu ārieni.

Un Brendija noprasa: "Kādus taukus?"

Un Sets saka: "Kā man patīk šī doma, ka tu varētu būt viešņa no tālās nākotnes, tikai uz brīdi iegriezusies sešdesmitajos gados."

Un es ieberu vel dažus premannus Seta nakamajā kafijas tasē. Vēl dažus darvonus Brendijas šampanietī.

Pārlecam atpakaļ pie mums ar Brendiju vannas istabā.

"Iebaro mani," Brendija saka.

Viņas lūpas izskatās vaļīgas un izstaipītas, un es starp tām iemetu vēl vienu Tiffany's dāvanu.

Šī vannas istaba, kurā mēs slēpjamies, neaprobežojas ar dekoratīvām niansēm vien. Te izskatās pēc zemūdens grotas. Pat greznais telefons ir zilā krāsā, bet, paskatoties pa lielajiem misiņa iluminatoriem, ir redzama Sietla no Kapitolija pakalna.

Pods, uz kura es sēžu — tikai sēžu, vāks man zem dibena ir ciet, paldies, bet pats pods ir liels keramikas gliemežvāks, kas pieskrūvēts pie sienas. Izlietne ir liela keramikas gliemežvāka puse, kas pieskrūvēta pie sienas.

Brendijlenda, šis seksuālais rotaļlaukums, kad ved uz zvaigznēm, viņa saka: "Iebaro mani."

Pārlecam uz to brīdi, kad mēs nonācām šeit, un nekustamā īpašuma aģents bija viens liels zābaks. Tāds futbola stipendiāts, kuram uzacis virsdegunē saaugušas kopā un kurš aizmirsis iegūt jebkādu grādu.

Lai nu kas te būtu runājis, tikai ne es ar savām tūkstoš sešsimt ieskaitēm.

Re, un nu te ir šis aģents, kurš iztirgo klubus par miljoniem dolāru, un tādu darbiņu viņam ir sagādājis kāds pateicīgs vīrs, kurš reiz beidzis šo pašu universitāti un vienkārši gribējis tikt pie tāda znota, kurš brīvdienās spēj palikt nomodā ari pēc sešām vai septiņām ķegļu partijām. Bet varbūt es izturos pārāk aizspriedumaini.

Brendija liesmo sievišķīgā kaislē. Paskat, kāds puisis ar lieko Y hromosomu, divrindu uzvalkā no zila sarža, puisis, kura ķetnas liek izskatīties mazām pat Brendijas lielajām rokām.

"Mister Pārķer," iedūdojas Brendija, viņas plaukstu apslēpj aģenta milzīgā ķepa. Viņas acīs zaigo Henka Mansīni mīlas melodija. "Mēs šorīt runājām pa telefonu."

Mēs atrodamies mājas viesistabā Kapitolija pakalnā. ŠI ir vēl viena bagāta māja, kurā viss ir tieši tāds, kāds izskatās. Sarežģītās Tjūdoru rožu vītnes pie griestiem ir no ģipša, nevis no presēta skārda vai no stikla šķiedras. Kailie, nobružātie grieķu torsi ir no marmora, nevis no marmorizēta ģipša. Šķirstiņi vitrīnās nav emaljēti Faberžē stilā. Tie ir Faberžē tablešu šķirstiņi, un tādu ir vienpadsmit. Mežģīnes, kas paklātas zem šķirstiņiem, nav mašīnu darinātas.

Visām grāmatām visos bibliotēkas plauktos ne tikai muguriņas, bet arī vāki ir iesieti ādā, un lappuses ir atgrieztas vaļā. Nav jāizņem ārā neviena pati grāmata, lai to saprastu.

Nekustamā īpašuma aģentam misteram Pārķeram bikses akurāti piegul gurniem. Priekšpusē vienā bikšu starā tomēr atliek tik daudz brīvas vietas, lai pārliecinātos, ka zem tām ir bokseršorti, nevis mazās apakšbikses.

Brendija pamāj uz manu pusi. "Tā ir mis Ardena Skotija, no Denveras koku pludinātāju un papīrfabrikantu Skotiju dzimtas." Vēl viens Brendijas Aleksānderas Liecinieku Reinkarnācijas Projekta upuris.

Pārķēra lielā roka aprij manu mazo roku vienā kampienā, lielā zivs un mazā zivs.

Pārķēra iecietinātais, baltais krekls raisa asociācijas par ēšanu pie tīra galdauta, tas ir tik līdzens un tik izriezts, ka dzērienus gluži kā uz plauktiņa varētu servēt uz virfa mucveidīgās krūtežas.

"Tas," Brendija pamāj uz Seta pusi, "ir mis Skotijas pusbrālis Elliss Ailends."

Pārķēra lielā zivs aprij Ellisa mazo zivi.

Brendija saka: "Mēs ar mis Skotiju vēlētos izstaigāt māju vienas pašas. Elliss ir garīgi un emocionāli atpalicis."

Elliss smaida.

"Mēs ceram, ka jūs viņu pieskatīsiet," Brendija piebilst.

"Kā tad," Pārķers atbild. "Protams."

Elliss smaida un ar diviem pirkstiem parausta Brendijas kostīma piedurkni. Elliss saka: "Neatstājiet mani te pārāk ilgi, mis. Ja neizdzeršu pietiekamu daudzumu tablešu, man uznāks lēkme."

"Lēkme?" saka Pārķers.

Elliss atbild: "Mis Aleksāndera dažreiz piemirst, ka es gaidu, un neiedod man zāles."

"Jums uznāk lēkmes?" Pārķers jautā.

"Tas man ir kas jauns," Brendija nosaka un pasmaida. "Tev nebūs nekādu lēkmju," Brendija paziņo manam jaunajam pusbrālim. "Ellis, es aizliedzu tev jebkādas lēkmes."

Pārlecam pie mums uz zemūdens grotu.

"Iebaro mani."

Grīdu zem Brendijas muguras veido aukstas flīžu zivis, salaistas kopā tā, ka viena zivs aste atrodas starp divām zivju galvām, tās klāj visu vannas istabas grīdu, šādi kārbās lāgiem ir saliktas sardīnes.

Es iemetu valiuma tableti starp Plumbago lūpām.

"Vai es esmu tev stāstījusi, kā mana ģimene padzina mani no mājām?" Brendija saka, norijusi savu mazo, zilo kumosiņu. "Tas ir — mana sākotnējā ģimene. Miesīgā ģimene. Vai esmu tev izstāstījusi šo mazo, derdzīgo notikumu?"

Es nolieku galvu starp ceļiem un skatos taisni lejup uz dižo karalieni, kuras galva atdusas starp manām pēdām.

"Man pāris dienu sāpēja kakls, tāpēc mani izsvieda no skolas un no visurienes," Brendija saka. Tad uzsauc: "Mis Ardena? Ei!"

Es skatos lejup uz viņu. Ir tik viegli iztēloties viņu mirušu.

"Mis Ardena, lūdzu," vina saka. "Iebaro mani."

Es iemetu vēl vienu valiumu.

Brendija to norij. "Toreiz es dienām ilgi nespēju neko norīt," viņa turpina. "Tik ļoti sāpēja kakls. Tikpat kā nevarēju parunāt. Manējie, protams, nodomāja, ka man ir streptokoku angīna."

Es skatos lejup, un Brendijas galva atrodas gandrīz precīzi zem manas. Tikai Brendijas seja ir ačgārni. Manas acis raugās tieši Plumbago mutes tumšajā iekšienē, tumšajā miklumā, kas ved dziļāk uz viņas sastāvdaļām un orgāniem, un visām aizkulisēm. Brendijas Aleksānderas Aizkulises. Šādi, vēkšpēdus, viņa varētu būt arī pilnīga svešiniece.

Un Ellisam ir taisnība, cilvēkiem tu uzdod jautājumus tikai tādēļ, lai varētu pastāstīt par sevi.

"Tā kultūra," Brendija saka. "Tā streptokoku uztriepe uzrādīja triperi. Nu, trešo māsu Reju. Gonoreju," viņa saka.

"Mazītiņo, sīciņo gonokoka kukainīti. Man bija sešpadsmit gadu un triperis. Manējie to uztvēra diezgan sāpīgi."

Jā. Jā, sāpīgi gan. *

"Viņi sāka ārdīties," Brendija turpina.

Un tad viņi izdzina viņu no mājas.

"Viņi bļāva, cik slima es esot," Brendija saka.

Un tad vini izdzina vinu.

"Man liekas, ar vārdu "slims" viņi domāja "homoseksuāls"," viņa piebilst.

Un tad viņi izdzina viņu.

"Mis Skotija?" viņa aicina. "Iebaro mani."

Un es iebaroju viņu.

"Un tad viņi izdzina mani no tās nolādētās mājas."

Pārlecam pie mistera Pārķēra, kurš aiz vannas istabas durvīm sauc: "Mis Aleksāndera? Tas esmu es, mis Aleksāndera. Mis Skotija, vai jūs tur esat?"

Brendija paslicnas augšā un atbalstās uz viena elkoņa.

"Ellisam kaut kas kaiš," caur durvīm saka misters Pārķers. "Man liekas, jums vajadzētu nokāpt lejasstāvā. Mis Skotija, jūsu brālim ir lēkme vai kaut kas tamlīdzīgs."

Pa visām akvamarīna krāsas virsmām izmētāti medikamenti un kosmētika, un Brendija puskaila vārtās pa grīdu starp izkaisītiem zāļu zirnīšiem, kapsulām un tabletēm.

"Viņš ir viņas pusbrālis," Brendija skaļi atsaucas.

Durvju rokturis nogrāb. "Jums man jāpalīdz," Pārķers saka.

"Palieciet, kur esat, mister Pārķer!" Brendija uzkliedz, un rokturis mitējas grozīties. "Nomierinieties. Nenāciet te iekšā," Brendija saka. "Lūk, kas jums jādara," to teikdama, brendija skatās uz mani, "jums jāpiespiež Elliss pie grīdas, lai viņš sevi nesavainotu. Es tūdaļ nākšu."

Brendija skatās uz mani un izliec savas Plumbago lūpas platā smaidā. "Pārķer?" viņa sauc. "Vai jūs klausāties?"

"Lūdzu, pasteidzieties," atskan caur durvīm.

"Kad būsiet piespiedis Ellisu pie grīdas," Brendija turpina, "ar kaut ko atspiediet viņam vaļā muti. Jums ir kabatmaks?"

īsa pauze.

"Tas ir no zuša ādas, mis Aleksāndera."

"Tad jau jums ar to ļoti jālepojas," Brendija saka. "Tas jums būs jāiespiež viņam starp zobiem, lai mute paliktu vaļā. Ja citādi nevar, uzsēdieties viņam virsū." Brendija gluži kā ļaunuma iemiesojums tikai smaida man pie kājām.

Aiz durvīm dzirdams, kā lejasstāvā sašķīst īsts svina kristāls.

"Ātrāk!" Pārķers iekliedzas. "Viņš tur kaut ko dauza!"

Brendija aplaiza lūpas. "Pārķer, kad būsiet atspiedis viņam vaļā muti, iebāziet tajā roku un satveriet mēli. Ja jūs to neizdarīsiet, viņš aizrīsies, un tad jūs sēdēsiet uz līķa."

Klusums.

"Vai jūs mani dzirdat?" Brendija jautā.

"Jāsatver mēle?"

Sašķīst vēl kaut kas reāls, dārgs un tāls.

"Mister Pārķer, dārgumiņ, es ceru, jūs esat apdrošināts," saka princese Aleksāndera, seja viņai piepūtusies sarkana no aizturētiem smiekliem. "Jā," viņa turpina, "satveriet Ellisa mēli. Spiediet viņu pie grīdas, turiet viņa muti vaļā un izvelciet mēli pēc iespējas tālu ārā, līdz es nākšu jums palīgā."

Durvju rokturis pagriežas.

Visi mani plīvuri ir uz tualetes galdiņa, kur es tos nevaru aizsniegt.

Durvis atveras pietiekami tālu, lai atdurtos pret Brendijas augstpapēžu kurpi, kamēr viņa pati, pusplika un puspilna ar valiumiem, spurgdama guļ uz grīdas starp tabletēm^ Sprauga durvīs ir pietiekami liela, lai es ieraudzītu Pārķēra seju ar vienīgo, kopā saaugušo uzaci un lai šī seja ieraudzītu mani sēžam uz poda.

Brendija iekliedzas: "Es šeit sniedzu medicīniskus pakalpojumus mis Ardenai Skotijai!"

Sastapusies ar izvēli — satvert svešu mēli vai noskatīties, kā briesmone ķēza gigantiskā gliemežvākā, — seja nozūd, un durvis aiz tās aizcērtas.

Futbola stipendiāta soļi aizauļo pa gaiteni.

Tad nodārdina lejup pa kāpnēm.

Lielā zābaka Pārķēra soļi aizrīb pa vestibilu uz dzīvojamo istabu.

Caur grīdu no lejasstāva atskan Ellisa kliedziens, reāls, pēkšņs un tāls. Un tad spēji apraujas.

"Tā," saka Brendija, "kur mēs palikām?"

Viņa atgulstas uz grīdas, ar galvu man starp pēdām.

"Vai tu esi domājusi par plastisko operāciju?" Brendija jautā. Un piebilst: "Iebaro mani."

DEVINPADSMTĀ NODAĻA

Pavadot vakaru kopā ar dzērāju, jūs ievērosiet, kā dzērājs pielej jums glāzi, lai tikai varētu iztukšot pats savējo. Kamēr jūs turat līdzi, dzeršana nav nekas slikts. Divi ir kompānija. Dzert ir jautri. Ja galdā ir pudele, tad dzērājs mazliet ielies jūsu glāzē, pat ja tā vēl nebūs tukša, un tikai tad piepildīs savējo.

Pēc dāsnuma tas tikai izskatās.

Šī Brendija Aleksāndera, viņa mūžīgi tirda mani par plastiskajām operācijām. Kāpēc es, lūk, neizpētot iespējas. Krūtis viņai ir no silikona, no gurniem atsūkti tauki, pati viņa ir smilšu pulkstenis Katijas Ketijas stilā, kam izmēri ir 4616-26, krustmāmiņas fejas atdarinājums, mana skaistā lēdija, Pigmalions viņa ir, mans brālis, kas augšāmcēlies no miroņiem, Brendija Aleksāndera, ārkārtīgi aizrāvusies ar plastisko ķirurģiju.

Un otrādi.

Vannas istabas sarunas.

Brendija joprojām guļ uz aukstās flīžu grīdas, augstu Kapitolija pakalnā Sietlā. Misters Pārķers ir atnācis uif aizgājis. Visu pēcpusdienu mēs ar Brendiju esam divatā. Es joprojām sēžu uz vaļējā gala lielam keramikas gliemežvākam, kas pieskrūvēts pie sienas. Un nemākulīgi mēģinu viņu noslepkavot. Brendijas kastaņbrūnais matu ērkulis ir man starp pēdām. Lūpu zīmuļi un demeroli, smiņķi un perkosets — 5, Aubergine Dreams un nembutāla nātrija kapsulas izbārstītas pa visām akvamarīna virsmām ap tualetes galdiņa izlietni.

Mana plauksta, es tik ilgi esmu turējusi sauju valiuma tablešu, ka mana delna ir ieguvusi Tiffany's maigo zilgumu. Visu pēcpusdienu mēs ar Brendiju esam divatā, saule pa lielajiem misiņa iluminatoriem iespīd arvien zemākā leņķī.

"Mans viduklis," Brendija saka. Plumbago lūpas šķiet drusku par daudz zilas, es teiktu — tās ir Tiffany's maigajā zilgumā. Pārdozēšanas liegajā zilgumā. "Sofonda teica, ka man vajagot sešpadsmit collu vidukli," Brendija saka. "Es teicu: "Mis Sofonda, man ir rupji kauli. Es esmu sešas pēdas gara. Un nemūžam nenotievēšu tiktāl, lai man būtu sešpadsmit collu viduklis.""

Sēdēdama uz gliemežvāka, es klausos tikai pa ausu galam.

"Sofonda," Brendija turpina, "Sofonda saka, esot kāds paņēmiens, bet lai es viņai pilnīgi uzticoties. Kad es pamodīšoties pēcoperāciju telpā, man būšot sešpadsmit collu viduklis."

Nav jau tā, ka šo pašu stāstu es nebūtu dzirdējusi desmitos citu vannas istabu. Vēl viena pudelīte uz galda, bilaksa kapsulas, es ieskatos Ārsta rokasgrāmatā.

Bilaksa kapsulas. Caurejas līdzeklis.

Varbūt kads pārītis kapsulu būtu jāiemet tur, šajā nemit īgi tarkšķošajā mutē man starp pēdām.

Pārlecam pie Meinesa, kurš vēro mani filmējamies tai reklāmā. Mēs bijām tik skaisti. Man bija seja. Viņš vēl nebija tik pilns ar estrogēnu savienojumiem.

Es ticēju, ka mūs vieno īsta mīlestība. Es tiešām ticēju. Es biju ārkārtīgi aizrāvusies ar mīlestību, bet tā bija tikai tāda bezgalgara seksa padarīšana, kas varēja beigties kuru katru brīdi, jo būtībā bija izklaide. Mciness mēdza aizvērt savas elektriski zilās acis un mazliet pagrozīt galvu no vienas puses uz otru, un norīt siekalas.

Un, jā, es mēdzu teikt Meinesam. Es beidzu tieši reizē ar tevi.

Gultas sarunas.

Gandrīz vienmēr ir tā, tu sev iestāsti, ka mīli kādu, bet patiesībā tu viņu tikai izmanto.

Pēc mīlestības tas tikai izskatās.

Pārlecam pie Brendijas uz vannas istabas grīdas, un viņa saka: "Sofonda, Viviena un Kitija, viņas visas bija pie manis slimnīcā." No flīzēm augšup paceļas Brendijas plaukstas, un viņa ar tām novelk augšup lejup gar savas blūzes sāniem. "Visām trim mugurā bija tādi maisveidīgi, zaļi darba kombinezoni, virs parūkām uzvilkti matu tīkliņi, un pie kombinezoniem piespraustas brošas, darinātas Vindzoras hercogienes stilā," Brendija stāsta. "Viņas šaudījās apkārt aiz ķirurga un aiz prožektoriem, un Sofonda lika man skaitīt atpakaļ no simta. Tu jau zini… deviņdesmit deviņi… deviņdesmit astoņi… deviņdesmit septiņi…"

Aubergine Dreams acis aizveras. Brendija, elpcfdama garos, vienmērīgos vilcienos, saka: "Ārsti man izņēma pa vienai apakšējai ribai no katras krūškurvja puses." Plaukstas paberzē šo vietu, un viņa piebilst: "Divus mēnešus es nevarēju piecelties gultā sēdus, toties man bija sešpadsmit collu viduklis. Man joprojām ir sešpadsmit collu viduklis."

Viena no Brendijas plaukstām atveras pilnā ziedā un slīd pār to līdzenumu, kur blūze nozūd zem svārku jozmeņa. "Man izgrieza divas ribas, un es tās vairs nekad neesmu redzējusi," Brendija saka. "Bībelē kaut kas ir rakstīts par ribu izņemšanu."

Ievas radīšana.

Brendija saka: "Nesaprotu, kāpēc es ļāvu, lai ar mani tā izrīkojas."

Un Brendija aizmieg.

Pārlecam atpakaļ uz to nakti, kad mēs ar Brendiju sākām šo ceļojumu, uz to nakti, kad atstājām Kongresa viesnīcu un Brendija vadīja mašīnu tā, kā var vadīt vienīgi vaļēju sporta mašīnu pustrijos rītā, ar pielādētu ieroci un sazāļotu ķīlnieku. Brendija paslēpj acis aiz Ray-Bans saulesbrillēm, lai braucot varētu palikt zināmā savrupībā. Pēkšņi atplaiksni burvība no citas planētas 50. gadiem, Brendija uzmet uz saviem kastaņbrūnajiem matiem Hermes šalli un sasien to zem zoda.

Es redzu tikai savu atspulgu Brendijas Ray-Bans stiklos, sīciņu un šausmīgu. Joprojām apdullušu, izspūrušu aukstajā nakts vējā, kas triecas ap vējstiklu. Rītakleitas stērbele joprojām vazājas pa zemi, iecirtusies mašīnas durvīs. Mana seja, pieskarieties manai sadragātajai, rētaudiem klātajai sejai, un jūs varēsiet apzvērēt, ka esat pieskārušies apelsīnu mizas un ādas pikučiem.

Braucot uz austrumiem, es īsti nesaprotu, no kā mēs bēgam. No īvijas, policijas, mistera Bakstera vai māsām Rejām. Vai ne no viena. Vai no nākotnes. No likteņa. No izaugšanas, novecošanas. No lausku lasīšanas. It kā aizbēgušiem mums nevajadzētu turpināt savu dzīvi. Patlaban es esmu kopā ar Brendiju tāpēc, ka nespēju iedomāties, kā izspruktu sveikā bez Brendijas palīdzības. Tāpēc, ka patlaban viņa ir man vajadzīga.

Īstenībā es nemaz nemīlu Brendiju. Šeinu.

Tagad vārdam mīlestība jau ir pagalam nepārliecinoša skaņa.

/

Dižā karaliene ar Hermes šalli galvā, ar Ray-Bans uz acīm, ar grimu uz sejas, un es skatos uz viņu pretimtraucošo laternu pulspulsā, pulspulsā, pulspulsā. Raugoties uz Brendiju, es redzu to pašu, ko redzēja Meiness, kad veda mani būrāt.

Patlaban, raugoties uz Brendiju, kura zibsnī man līdzās Meinesa mašīnā, es saprotu, ko esmu Brendijā mīlējusi. Es mīlu pati sevi. Brendija Aleksāndera vienkārši izskatās uz mata tāpat, kā pirms nelaimes gadījuma izskatījos es. Un kāpēc gan ne? Viņa ir mans brālis Šeins. Mēs ar Šeinu bijām gandrīz vienā augumā, piedzimuši ar gada starpību. Tāda pati sejaskrāsa. Tie paši vaibsti. Vienādi mati, tikai Brendijas mati ir labāk kopti.

Pievienojiet tam visam viņas likvidētos taukus, viņas silikonu, operēto traheju, operēto pieri, pārbīdīto galvas ādu, degunkaula konturējumu, lai deguns būtu gludāks, visas šīs neskaitāmās operācijas, kurās izveidota zoda līnija. Tam visam pievienojiet gadiem ilgo elektrolīzi, dienišķo ^uju hormonu un antiandrogēnu, un vai tad vēl jābrīnās, ka es viņu neuzpazinu.

Plus doma, ka mans brālis jau gadiem ilgi ir miris. Neviens tak negaida, ka sastaps mirušus cilvēkus.

Es mīlu sevi pašu. Es biju tik skaista.

Mana mīlas krava, Meiness, kurš IeslēgtsBagāžniekā, Meiness, kurš MēģinājisManiNogalināt, kā gan es vēl arvien spēju domāt, ka mīlu Meinesu? Meiness gluži vienkārši ir pēdējais vīrietis, kurš uzskatījis, ka esmu skaista. Kurš skūpstījis mani uz lūpām. Kurš man pieskāries. Meiness gluži vienkārši ir pēdējais vīrietis, kurš man jebkad teicis, ka mani mīl.

Tu uzskaiti faktus, un tas ir tik nomācoši.

Es varu ēst vienīgi zīdaiņu barību.

Mana labākā draudzene ir kniebusies ar manu līgavaini.

Mans līgavainis mani gandrīz nodūra.

Es esmu pielaidusi uguni mājai un visu nakti tēmējusi ar šauteni uz nevainīgiem cilvēkiem.

Mans brālis, kuru es ienīstu, ir augšāmcēlies no miroņiem, lai mani aizēnotu.

Es esmu neredzama briesmone, un es nespēju nevienu mīlēt. Nav zināms, kas ir sliktāk.

Pārlecam pie manis, kad es mērcēju mazgājamo drāniņu tualetes galdiņa izlietnē. Vannas istabas zemūdens grotā pat dvieļi un mazgājamās drāniņas ir akvamarīna un zilā krāsā, ar robainu gliemežvāku motīvu gar malām. Auksto, mitro drāniņu es uzlieku Brendijai uz pieres un pamodinu viņu, lai viņa atkal varētu rit tabletes. Nomirt mašīnā, nevis šajā vannas istabā.

Es uzstīvēju Brendiju kājās, iestūķēju princesi atpakaļ viņas kostīma žaketē. /

Viņu vajag pavadāt riņķī, lai iestaigājas, pirms kāds ierauga viņu šādu.

Es uzsprādzēju viņai kājās augstpapēžu sandales. Brendija balstās pret mani. Viņa balstās pret tualetes galdiņa malu. Viņa paņem sauju bilaksa kapsulu un piemiegtām acīm nopēta tās.

"Drausmīgi sāp mugura," Brendija ierunājas. "Kāpēc es ļāvu, lai man piešuj tik lielus pupus?"

Izskatās, ka dižā karaliene ir gatava norīt sauju jebkā.

Es purinu galvu, nē.

Brendija piemiegtām acīm paskatās manī. "Bet man vajag šitās."

Ārsta rokasgrāmatā es parādu viņai bilaksu, caurejas līdzekli.

"Ak tā." Brendija apvērš plaukstu otrādi, lai iebērtu bilaksu somiņā, un dažas kapsulas nokrīt, bet dažas ielīp viņas delnas sviedros. "Pēc tam kad tev piešuj pupus, krūšgali ir greizi un atrodas daudz par augstu," viņa saka. "Krūšgalus nošņāpj ar bārdasnazi un pēc tam pārvieto uz citurieni."

Tā viņa teica.

Pārvieto.

Brendijas Aleksānderas Krūšgalu Pārvietošanas Programma.

Mans mirušais brālis, nelaiķis Šeins, iepurina sev valgajā plaukstā pēdējo caurejas līdzekļa kapsulu. Brendija saka: "Krūšgali man ir pilnīgi nejūtīgi."

Es paņemu no galda savus plīvurus un kārtu pa kārtai saklāju tos sev pār galvu.

Paldies, ka nepiedalāties. f

Mēs staigājam šurpu turpu pa otrā stāva gaiteņiem, līdz Brendija paziņo, ka nu pieveikšot arī kāpnes. Pa solītim vien, klusiņām, mēs nokāpjam vestibilā. Vestibila pretējā pusē, aiz viesistabas aizvērtajām dubultdurvīm var dzirdēt mistera Pārķēra dobjo balsi, kura dveš kaut ko maigu, vēl un vēlreiz.

Brendija balstās pret mani, kā gausā trīskāju sacīkstē mēs uz pirkstgaliem šķērsojam vestibilu no kāpņu lejasgala līdz viesistabas durvīm. Pavērušas durvis par dažām collām, mēs iebāžam spraugā seju.

Elliss guļ uz viesistabas paklāja.

Misters Pārķers sēž Ellisam uz krūtīm, katrā pusē Ellisa galvai stingri atspiesta viena septiņpadsmitā lieluma ādas kurpe.

Ellisa plaukstas pliķē Pārķēra lielo pakaļu, gramstās gar divrindu žaketes muguru. Vienīgais mistera Pārķēra žaketes šķēlums pa vīli muguras vidū ir pārplēsts līdz pat apkaklei.

Mistera Pārķēra plaukstas; vienas plaukstas pamatne bāž starp Ellisa zobu kronīšiem izmirkušu, apkodītu zuša ādas kabatmaku.

Ellisa seja ir tumši sarkana un spīdīga, tā varētu izskatīties tas, kuram plātsmaižu ēšanas sacīkstē gadījies ķiršu pīrāgs. Seja pil, strīpaini noķēpāta ar asinīm, kas tecējušas no deguna, ar asarām, puņķiem un slienām.

Misteram Pārķeram mati ir pārkrituši pār acīm. Otra roka, savilkta dūrē, cieši žņaudz piecas collas no izvilktās Ellisa mēles.

Elliss pliķējas un rīstās starp mistera Pārķēra resnajām ciskām.

Visapkārt viņiem pa grīdu mētājas saplēstas Minu vāzes un citi kolekcijas priekšmeti.

Misters Pārķers saka: "Jā. Šitā. Tā ir labi. Tikai nevajag saspringt."

Mēs ar Brendiju skatāmies.

Es gribu iznīcināt Ellisu, tāpēc notiekošais ir tik ideāls, ka to nedrīkst izjaukt.

Es piebikstu Brendijai. Brendij, mīlulīt. Labāk vedīsim tevi atpakaļ uz augšstāvu. Lai tu atpūties vēl mazliet. Iedosim tev vēl vienu kārtīgu sauju ar benzedrīna kaifsulām.

*

DIVDESMITĀ NODAĻA

Runājot par plastisko ķirurģiju: es veselu vasaru biju La Paloma Memoriālās slimnīcas īpašums un pētīju, ko manā labā var darīt plastiskā ķirurģija.

Tur bija plastikas ķirurgi, vesels bars, un bija grāmatas, ko šie ķirurgi atnesa. Ar attēliem. Tie attēli, ko redzēju es, bija melnbalti, paldies Tev, Dievs, un ķirurgi man stāstīja, kā es varētu izskatīties pēc gadiem ilgām sāpēm.

Gandrīz jebkura plastiskā operācija sākas ar to, ko sauc par pedikulām. Recepte seko.

Tas būs šaušalīgi. Pat šeit, melnbaltā variantā.

Es samācījos tik daudz, ka pati varētu būt par ārstu.

Piedod, mamm. Piedod, Dievs.

Meiness reiz teica, ka tavi vecāki ir Dievs. Tu viņus mīli un gribi darīt laimīgus, tomēr joprojām vēlies dzīvot pēc saviem noteikumiem.

Ķirurgi stāstīja, ka nevar vienkārši nogriezt gabalu ādas vienā vietā un piesaitēt to klāt citā. Jo tā jau nav koku potēšana. Tādā gadījumā nebūtu pievienota asins apgāde, asinsvadi un kapilāri, kas uztur transplantātu dzīvu. Ādas gabals vienkārši atmirtu un atdalītos nost.

Tas ir baigi, taču tagad, ja redzu kādu nosarkstam, es nodomāju: ak, cik forši. Nosarkšana man atgādina tikai to, ka visam apakšā ir asinis.

Viens plastikas ķirurgs man stāstīja, ka dermabrāziju varot salīdzināt ar to, kas notiek, ja gatavu tomātu spiež pie slīpripas. Visvairāk tu maksā par to ķēpu.

Lai pārvietotu ādas gabalu, lai no jauna izveidotu zodu, no kakla ādas ir jānodīrā gara strēmele. Tā tiek atlobīta no kakla pamatnes, bet augšējā galā ādu nedrīkst griezt pušu.

Iztēlojieties tādu kā ādas vimpeli vai lenti, kas vaļīgi nokarājas jums gar kaklu, bet vēl arvien ir savienota ar pazodi. Āda joprojām ir savienota ar jums, tātad tiek apgādāta ar asinīm. Šī ādas strēmele joprojām ir dzīva. Paņemiet šo ādas strēmeli un saritiniet to caurulītē vai stabiņā. Atstājiet to saritinātu, līdz tā sadzīst par garu, ļenganu ādas šķēli, kas nokarājas lejup jums pazodē. Dzīvi audi. Pilni ar svaigām, veselīgām asinīm, tie silti kūļājas jums gar kaklu. Tā ir pedikula.

Jau sadzīšanai vien var būt vajadzīgi vairāki mēneši.

, Pārlecam atpakaļ pie sarkanā fiata ar Brendiju aiz saulesbrillēm un ar Meinesu, ieslēgtu bagāžniekā, un Brendija uzved mūs augšā Klinšu pakalnā, tā galā ir kaut kāda novērošanas forta drupas, un, ja šī nebūtu mācību diena, tad tur augšā, vecajās drupās, skolēni no Pārkrouzas, Grānta un Medisona vidusskolām dauzītu alus pudeles un baudītu nedrošu seksu.

Piektdienas vakarā pakalna galā drūzmētos skolēni, saukdami: skaties, tur pāri, tur var redzēt manu māju! Tā zilā gaismiņa logā, tur manējie skatās televīziju. '

Drupas sastāv no nedaudzām akmens bluķu kārtām, kas vēl noturējušās cita virs citas. Drupu iekšienē zeme ir plakana un akmeņaina, klāta ar stikla lauskām un rupju pļavas zāli. Mums visapkārt visos virzienos, atskaitot to, kur ir ceļš, Klinšu pakalna nogāzi veido klintis, kuras slienas augšup no ielu laternu sapunktotā režģa.

Šai klusumā varētu vai nosmakt.

Mums ir vajadzīga apmešanās vieta. Līdz es izdomāšu, ko darīt tālāk. Līdz mēs sagādāsim kaut cik naudas. Mums vēl ir divas, varbūt trīs dienas, līdz mājās atgriezīsies īvija un mums būs jāpazūd. Tad es izprātoju, ka vienkārši piezvanīšu īvijai un šantažēšu viņu.

īvija man ir lielā parādā.

Šoreiz es tikšu cauri sveikā.

Brendija iebrāžas drupu tumšākajā daļā, izslēdz fiata lukturus un nospiež bremzes. Mēs ar Brendiju apstājamies tik spēji, ka tikai drošības jostas pasargā mūs no instrumentu paneļa.

Dārdi un šķindoša metāla zvanoņa pret metāla zvārguļiem un gongiem automašīnā ap mums.

"Ak, piedod," saka Brendija. "Uz grīdas ir kaut kādi sūdi, tika zem bremzes pedāļa, kad mēģināju apstāties."

No mūsu sēdekļu apakšas izripo mūzika, spoža kā sudrabs. Salvešu gredzeni un sudraba tējkarotes strauji atduras pret mūsu pēdām. Brendijai starp pēdām ir svečturi. Sudraba paplāte, kurā atspulgo zvaigžņu gaisma, ir līdz pusei izslīdējusi laukā no Brendijas sēdekļa apakšas un skatās augšup starp viņas garajām kājām.

Brendija skatās uz mani. Nolaidusi zodu, Brendija novelk Ray-Bans līdz pašam degungalam un izliec smalki iezīmētās uzacis.

Es paraustu plecus. Un kāpju ārā, lai atbrīvotu savu mīlas kravu.

Pat tad, kad atvērts bagāžnieka vāks, Meiness nekustas. Ceļgali piespiesti pie elkoņiem, plaukstas aizsedz seju, pēdas pavilktas zem dibena; Meiness varētu būt embrijs lauka formastērpā. Un to, kas viņam apkārt, es nemaz nebiju ievērojusi. Šonakt man ir bijusi milzu spriedze, tāpēc piedodiet, ka neko neesmu pamanījusi jau pie īvijas mājas, — bet visapkārt Meinesam zalgo sudrabs. Pirātu dārgumi viņa fiata bagāžniekā, un vēl citas lietas.

Relikvijas.

Gara, balta svece, tur ir svece.

Brendija izkāpj, aizcērt durtiņas un nāk skatīties.

"Ak tu velns," Brendija saka un nobola acis. "Ak tu velns!"

Tur ir pelnutrauks, nē, mazas plaukstiņas ģipša kopija, tieši blakus samaņu zaudējušai Meinesa pakaļai. Tādas kopijas mēdz taisīt pamatskolā, iespiežot plaukstu cepamplātī, kas pilna ar mitru ģipsi. Dāvana Mātes dienā.

Brendija atglauž matu šķipsniņu no Meinesa pieres. "Nudien foršs," viņa saka, "tikai, manuprāt, šitam būs traumētas smadzenes."

Būtu pārāk sarežģīti izskaidrot Brendijai rakstiski, kas šonakt noticis, tomēr Meinesam smadzeņu trauma tik tiešām būtu lieka.

Žēl, ka viņš sarijies tikai valiumu.

Brendija noņem Ray-Bans, lai labāk redzētu. Viņa noraisa Hermes šalli un izpurina kuplos matus, cītīgi paraugās, kodi lūpas, samitrina tās ar mēli gadījumam, ja Meincss atžirbtu. "Foršiem čaļiem," Brendija saka, "labāk vajag dot barbiturātus." ^

To es droši vien paturēšu prātā.

Es slienu Mcinesu augšā, līdz viņš sēd bagāžniekā, nokāris kājas pār bamperu. Meinesa acis, elektriski zilas, pašaudās šurpu turpu, samirkšķinās, pašaudās, piemiedzas.

Brendija pieliecas, lai nopētītu viņu ciešāk. Mans brālis saposies nozagt manu līgavaini. Šai brīdī es tiešām gribu, lai visi ir miruši.

"Mosties, mīlulīt," Brendija saka, saņēmusi plaukstā Meinesa zodu.

Un Meiness miedz acis: "Mammīt?"

"Mosties, mīlulīt," Brendija saka. "Viss ir kārtībā."

"Tūliņ?" Meiness dveš.

/

"Viss ir kārtībā."

Atskan klusa, šalcoša skaņa, lietus šalkas uz telts brezenta vai uz kabrioleta jumta.

"Ak Dievs!" Brendija soli atkāpjas. "Ak tu žēlīgais Jēzu!"

Meiness samirkšķina acis un pablenž uz Brendiju, tad palūr sev klēpī. Viena armijas bikšu stara kļūst tumšāka, tumšāka, tumšāka līdz pat celim.

"Forši," Brendija saka, "bet viņš nupat piečurāja bikses."

Pārlecam atpakaļ pie plastiskās ķirurģijas. Pārlecam uz to laimīgo dienu, kad tava āda ir sadzijusi. Garā ādas strēmele pāris mēnešu ir karājusies tev pie kakla, tiesa, ne jau viena strēmele vien. Drīzāk tur ir vesels pusducis pedikulu, jo labāk sagādāt lielāku daudzumu uzreiz, lai plastikas ķirurgam būtu vairāk audu, ar kuriem strādāt.

Lai rekonstruētu seju, šīs garās, ļenganās ādas strēmeles karāsies tev pazodē apmēram divus mēnešus.

Stāsta, vispirms cilvēki tevī ievērojot acis. No šīm cerībām tu atteiksies. Tu izskaties pēc kaut kāda gaļas blakusprodukta, kas samalts Ņam Ņam Našķu Kombainā un izspļauts ārā.

Mūmija, kas šķīst lietū.

Sadragāta suvcnīrlclle.

Šīs siltās ādas strēmeles, kas kūļājas tev ap kaklu, ir labi, ar asinīm apgādāti, dzīvi audi. Ķirurgs paceļ katru strēmeli augšup un piešuj sadzijušo galu tev pie sejas. Tādējādi audu masa tiek pārvietota, uzpotēta tavai sejai, nepārtraucot asins piegādi. Visa šī vaļīgā āda tiek savilkta augšup un saņemta kopā, veidojot aptuvenas zoda aprises. Tur, kur šī āda atradusies agrāk, tavs kakls ir vienās rētās. Zodu tagad veido transplantētu audu masa, un ķirurgi cer, ka tā pieaugs un paliks šajā vietā.

Vēl vienu mēnesi tu ceri kopā ar ķirurgiem. Vēl mēnesi tu slēpies slimnīcā un gaidi.

Pārlecam pie Meinesa, kurš mīzalos un sudrabā sēd sava sarkanā sporta auto bagāžniekā. Atmiņas par radināšanos pie podiņa. Tā gadās.

Es esmu notupusies viņam priekšā un skatos, kurā kabatā būs izspiedies maks.

Mciness tikai blenž uz Brendiju. Varbūt viņš domā, ka Brendija esmu es, agrākā es, ar seju.

Brendija ir zaudējusi interesi. "Viņš neatceras. Viņš domā, ka es esmu viņa māte," Brendija saka. "Māsa varbūt, bet māte?"

Tik dйjа vu. Varbūt pamēģini brāļa lomu?

Mums ir vajadzīga apmešanās vieta, un Meinesam noteikti ir jauns dzīvoklis. Ne vairs vecais, kurā mēs dzīvojām abi kopā. Viņš ļaus mums palikt savā dzīvoklī, citādi es pateikšu policijai, ka viņš ir nolaupījis mani un nodedzinājis īvijas māju. Meiness jau nezinās, ka misters Baksters un māsas Rejas redzējušas mani skraidām riņķī ar šaujamo.

Es ar pirkstu ierakstu smiltīs:

mums jāatrod viņa maks.

"Viņam," saka Brendija, "ir slapjas bikses."

Nu Meiness palūr uz mani, izslienas staltāk un nodauza galvu pret atvērto bagāžnieka vāku. O, vecīt, tas ir sāpīgi, tomēr nav vēl nekas traģisks, pirms ar savu pārspīlēto reakciju nav iejaukusies Brendija Aleksāndera. "Ak tu nabadziņš!" viņa saka.

Un tad Meiness sāk skaļi pinkšķēt. Meiness Kellijs, pēdējais, kuram uz to būtu tiesības, izplūst asarās.

Pilnīgi riebjas.

Pārlecam uz dienu, kad ādas transplanti ir pieauguši klāt, un arī tad audiem vēl ir vajadzīgs kāds atbalsts. Pat ja transplanti sadzīst tiktāl, ka izskatās pēc rupja, grubuļaina zoda, tev vēl ir vajadzīgs žokļa kauls. Ja nav apakšžokļa, tad dzīvā, elastīgā un mīkstā audu masa var vienkārši uzsūkties.

Tādu vārdu lietoja plastikas ķirurgi.

Uzsūkties.

Manā sejā, it kā es būtu tikai tāds no ādas darināts sūklis.

Pārlecam pie raudošā Meinesa, Brendija ir nolīkusi pār viņu un dūdo, glāstīdama viņa seksīgos matus.

Bagāžniekā ir bērnu kurpītes bronzas krāsā, sudraba fondi trauks, tītara attēls, veidots no makaroniem, kas uzlīmēti uz kartona.

"Ziniet," Meiness nošņaukājas un ar novelk ar plaukstas virspusi gar padeguni, "pašlaik es esmu pamatīgi miglains, tāpēc nebūs ne vainas, ja izstāstīšu jums." Meiness paskatās uz Brendiju, kas pārliekusies pār viņu, uz mani, tupošu smiltīs. "Vispirms," Meiness saka, "vecāki dod tev dzīvību, bet pēc tam mēģina piešķirt tev savu dzīvi."

Lai izveidotu tev žokļa kaulu, ķirurgi nolauzīs šķēpeles no taviem liela kauliem līdz ar visu artēriju. Vispirms viņi atkailina kaulu un tad piešķir tam vajadzīgo veidolu turpat, tev kājā.

Izmantojot citu paņēmienu, ķirurgi salauž dažus citus kaulus, piemēram, garos stilbu un delmu kaulus. Šajos kaulos ir mīkstie, irdenie kaulaudi.

Tādu vārdu lietoja ķirurgi, un tāds vārds ir minēts arī grāmatās.

Irdeni.

"Mana mamma," saka Meiness, "un viņas jaunais vīrs — mana mamma bieži precas —, viņi nesen nopirka atpūtas mājiņu Boulingriverā, Floridā. Ļaudis, kas jaunāki par sešdesmit gadiem, tur nemaz nedrīkst pirkt īpašumu. Tāds viņiem tur ir likums."

Es skatos uz Brendiju, kura joprojām ir pārlieki dedzīgā māte,nometusies ceļos, viņa atglauž matus Meinesam no pieres. Es paraugos pār kraujas malu mums līdzās. Tās mazās, zilās gaismiņas visās mājās, tur ļaudis skatās televīziju. Tiffany's liegais zilgums. Valiuma zilgums. Sagūstīti ļaudis.

Vispirms mana labākā draudzene un tagad mans brālis lūko nozagt manu līgavaini.

"Pagājušos Ziemassvētkos es aizbraucu pie viņiem ciemos," Meiness stāsta. "Mammas māja ir skaistā vietā, un viņiem tā ļoti patīk. Boulingriverā šķiet, ka visas vecuma mērauklas ir sagājušas grīstē. Mammai un patēvam nupat apritēja sešdesmit gadu, tāpēc viņi tur skaitās galīgie zaļknābji. Mani tie večuki uzskata par tikpat neiespējamu kā automašīnas aplaupīšana."

Brendija aplaiza lūpas.

"Vērtējot pēc Boulingriveras vecuma mērauklām," Meiness saka, "es vēl nemaz neesmu piedzimis."

No šiem mīkstajiem, asiņainajiem kaulaudiem ir jānošķeļ pietiekami lielas šķēpeles. Irdenā viela. Pēc tam šīs kaulu atlūzas un šķēpeles ir jāievieto mīkstajā audu masā, kas pieaudzēta tev pie sejas.

Patiesībā jau tas nav jādara tev, to visu izdara ķirurgi, kamēr tu guli.

Saliktas pietiekami tuvu kopā, šķēpeles veido fibroplasta šūnas un savstarpēji sasaistās ar tām. Tas atkal ir vārds ir no grāmatām.

Fibroplasts.

Un tam atkal vajag vairākus mēnešus.

"Mana mamma un viņas virs," saka Meiness, sēdēdams sava Fiat Spider vaļējā bagāžniekā Klinšu pakalna galā. "Lielākā dāvana, ko viņi man pasniedz Ziemassvētkos, ir dāvanu papīrā ietīta kaste. Tik apjomīga, ka iekšā varētu būt dārga stereosistēma vai lielekrāna televizors. Uz to es ceru. Bet varētu būt arī jebkas cits, tas man vienalga patiktu labāk."

Meiness nolaiž zemē vienu kāju, tad otru. Ticis uz kājām, Meiness pagriežas pret fiatu, kas piekrauts pilns ar sudrabu.

"Bet nekā," Meiness saka, "viņi ņem un uzdāvina man šito sūdu."

Meiness, apāvies armijas zābakos, ģērbies lauka formastērpā, izceļ no bagāžnieka lielu, vēderainu sudraba tējkannu un skatās uz savu resno atspulgu izliektajos kannas sānos. "Visa tā kaste," Meiness saka, "ir pilna ar šitiem sūdiem un dzimtas īpašumiem, kuri nevienam citam nav vajadzīgi."

Taisni tāpat, kā es triecu pret kamīnu īvijas kristāla cigarešu šķirstiņu, Meiness atvēzējas un sparīgi aizsviež tējkannu tumsā. Pār kraujas malu, tumsā pār priekšpilsētas ugunīm, tējkanna aizlido tik tālu, ka nav dzirdama nokrītam.

Meiness neatskatīdamies pasniedzas atpakaļ un pagrābj vēl kaut ko. Sudraba svečturi. "Šis ir mans mantojums," Meiness saka. Raidīts lejup, tumsā, svečturis virpuļo gaisā tik klusu, kā mēs iedomājamies lidojot satelītus.

"Ziniet," Meiness pasmeļ zaigojošu salvešu gredzenu sauju, "vecāki ir kaut kas līdzīgs Dievam. Protams, tu viņus mīli un gribi būt drošs, ka viņi joprojām ir tepat tuvumā, bet īstenībā redzi viņus tikai tad, kad viņiem kaut kas vajadzīgs." *

Sudraba fondī trauks lido augšup, augšup, augšup, pretim zvaigznēm, un tad krīt lejup, lai piezemētos kaut kur starp zilajām televizoru gaismiņām.

Un pēc tam, kad kaula šķēpeles ir saaugušas kopā, izveidojot tavas transplantētās ādas kluncī jaunu žokļa kaulu, tad ķirurgs var mēģināt izveidot no tā kaut ko tādu, ar kā palīdzību tu varēsi runāt un ēst un uz kā varēsi ziest virsū kosmētiku.

Sekos ilgi sāpju gadi.

Gadi, kuros tu dzīvosi cerībās, ka tas, ko iegūsi, būs labāks par to, kas tev ir. Gadi, kuros tu izskatīsies un jutīsies sliktāk, cerot, ka reiz tu varbūt izskatīsies labāk.

Mciness pakampj no bagāžnieka sveci, balto sveci.

"Mana mamma," viņš saka. "Viņas Ziemassvētku dāvana numur divi bija kaste, pilna ar krāmiem, ko viņa sataupījusi no tiem laikiem, kad es biju mazs." Mciness saka: "Skatieties," un paceļ sveci gaisā, "mana kristību svece."

Prom, tumsā, Mciness aizmet sveci.

Tai seko bronzas krāsas kurpītes.

Ietītas kristāmkleitinā.

/

Pēc tam gaisā pašķīst sauja piena zobu.

"Maucība," Meiness saka, "šitā nolādētā zobu feja."

Gaiša matu šķipsna medaljonā, ķēdīte ar medaljonu sagriežas riņķī, nunčaku stilā izlido Meinesam no rokas un nozūd tumsā.

"Viņa teica, ka to visu dāvinot man tāpēc, ka viņai gluži vienkārši neesot, kur to likt," Meiness turpina. "Ne jau tāpēc, ka tas nebūtu viņai vajadzīgs."

Ģipša kopija, otrklasnieka plauksta aizkūleņo tumsā.

"Nu, mamm, ja tas nav pietiekami labs tev," Meiness saka, "tad arī es netaisos vazāt tos sūdus sev līdzi."

Pārlecam pie visām tām reizēm, kad Brendija Aleksāndera tirda mani par plastisko ķirurģiju,tad es domāju par pedikulām. Par uzsūkšanos. Par fibroplasta šūnām. Par irdeniem kaulaudiem. Par sāpju un cerību gadiem, un kā lai es tur nesmejos.

Smiekli manā repertuārā ir vienīgā skaņa, ko spēj saprast citi.

Brendija, labu gribošā dižā karaliene, kam pupi silikonēti līdz tādai pakāpei, ka viņa nejaudā nostāvēt taisni, jā, viņa mēdz teikt: vienkārši paskaties, lai zinātu, kādas ir iespējas.

Kā lai tur rimstas smieties.

Nudien, Šein, tik briesmīgi es vēl neesmu nocietusies pēc uzmanības.

Es vienkārši turpināšu valkāt savus plīvurus.

Ja nevaru būt skaista, es gribu būt neredzama.

Pārlecam pie sudraba punša kausiņa, kas aizlido uz nekurieni.

Pārlecam pie katras izgaistošās tējkarotes.

Pārlecam pie visām pamatskolas liecībām un klases bildēm, kas aizplanē pa gaisu.

Meiness saņurca biezu papīra gabalu.

Viņa dzimšanas apliecība. Un viņš izsviež to ārā no eksistences. Pēc tam Meiness stāv, šūpodamies no papēžiem uz pirkstgaliem, no papēžiem uz pirkstgaliem, ieskāvis savus plecus plaukstās.

Brendija paskatās uz mani, grasīdamās kaut ko teikt. Es ar pirkstu ierakstu smiltīs:

meines, kur tu tagad dzīvo?

Man matos un uz firziķsārtajiem pleciem krīt sīki, salti pieskārieni. Ir sācis līt.

Brendija saka: "Paklau, es negribu zināt, kas tu esi, bet, ja tu varētu būt jebkas, tad kas tu būtu?"

"Es nekļūstu vecs, tas nu ir skaidrs," atsaucas Meiness un nogroza galvu. "Nekādā gadījumā." Sakrustojis rokas, viņš šūpojas no papēžiem uz pirkstgaliem, no papēžiem uz pirkstgaliem. Iecērt zodu krūtīs un šūpojas, skatīdamies lejup uz sasistajām pudelēm.

Sāk līt stiprāk. Vairs nevar saost ne manas dūmainās strausa spalvas, ne Brendijas L'Air du Temps.

"Tad tu būsi misters Denvers Omlets," Brendija saka. "Denver Omlet, iepazīsties ar Deiziju Sentpeišensu." Brendijas gredzenotā plauksta atveras pilnā ziedā un uzgulst viņas četrdesmit sešām silikonētā krāšņuma collām. "Šīs," viņa saka, "šī ir Brendija Aleksāndera."

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pārlecam uz to vienu reizi, nebūt ne kādā īpašā vietā, mēs ar Brendiju divatā sēžam runas terapeites kabinetā, un viņa pieķer mani ar rokām zem plīvura, es pieskaros savu atsegto dzerokļu gliemežvākiem un ziloņkaulam, glāstu rētaudu gofrēto, sauso ādu, ko nopulējusi mana elpa, plūzdama šurpu turpu tai pāri. Es pieskaros siekalām, kas lipīgas un stīgras žūst divās stateniskās švīkās man uz kakla, un Brendija piekodina, lai es sevi pārāk cieši nepētot.

"Mīlulīt," viņa saka, "tādās reizēs ir vieglāk, ja tu domā par sevi kā par dīvānu vai avīzi, par kaut ko tādu, ko ražojuši daudzi citi cilvēki, bet kas nav ražots mūžīgai lietošanai."

Manas rīkles vaļējais gals aptaustot šķiet iecietināts, kā no plastmasas, kā adīts sviķelī, stīvs no pāršūšanas un oderēšanas. Tādu pašu sajūtu rada kleitas augšmala, ja šai kleitai nav lencīšu, vai peldkostīms, kuru notur iekšā iešūtas stieples vai plastmasas stīpiņas. Ciets, bet silts, gluži kā

rožaina krāsa. Kaulains, bet klāts ar maigu ādu, kurai iespējams pieskarties.

Šāda akūta, traumatiska mandibulektomija rekonstrukcijas, pirms traheostomijas caurulītes dekanulācijas var izraisīt asfiksiju miegā, tā teica ārsti. Tā viņi sarunājās savā starpā rīta apgaitu laikā.

Un cilvēkiem ir grūti saprast mani.

Man ārsti pateica: ja viņi neizveidos man kaut ko līdzīgu zodam, vismaz kaut kādu izcilni, tad iemigusi es varu nomirt katrā laikā. Es varu vienkārši pārstāt elpot un vairs nepamosties. Ātra, nesāpīga nāve.

Es ar pildspalvu ierakstu bloknotā:

neķirciniet mani.

/

Mēs esam runas terapeites kabinetā, un Brendija klāsta: "Ir vieglāk tad, ja apzinies, ka tu savu izskatu nosaki tikpat maz kā, teiksim, automašīna. Tu esi tāds pats ražojums. Ražojuma ražojuma ražojums. Cilvēki, kuri konstruē automašīnas, ir ražojumi. Tavi vecāki ir ražojumi. Viņu vecāki bija ražojumi. Tavi skolotāji bija ražojumi. Arī tavas baznīcas mācītājs ir tāds pats ražojums."

Dažreiz vislabākais veids, kā tikt galā ar mēsliem, viņa saka, ir neuzskatīt sevi par tik brīnišķīgu, mazu balvu.

"Ar to es gribu teikt, lūk, ko," Brendija turpina. "Tu nevari aizbēgt no pasaules, un tu nenosalu savu izskatu, visviens, vai esi brīnumskaista vai galīgi neglīta. Tu nenosalu ne to, kā jūties, ne to, ko runā, ne to, kā rīkojies, vispār — nevienu savu darbību. Tas viss nav tavā varā."

Tāpat arī kompaktdisks nenosaka to, kas tajā ierakstīts, lūk, tādi mēs esam. Tev ir apmēram tāda pati rīcības brīvība kā programmētam datoram. Tu esi apmēram tikpat unikāla kā dolāra naudaszīme.

"Tevī nav nekādas reālas tevis," viņa saka. "Pat tavs fiziskais ķermenis, visas tavas šūnas nomainīsies astoņu gadu laikā."

Āda, kauli, asinis un orgāni tiek pārvietoti no viena cilvēka uz citu. Pat tas, kas jau ir tevī, mikrobu un sīkbūtņu kolonijas, kuras apēd barību tavā vietā, — bez tām tu nomirtu. Nekas tevī nav pilnīgi tavs. Viss tevī ir mantots.

"Nomierinies," Brendija saka. "Lai ko tu domātu, to pašu domā miljoniem citu ļaužu. Lai ko tu darītu, to pašu dara viņi, un neviens no jums to nenosaka. Tu visa esi apvienotu pūliņu rezultāts."

Zem sava plīvura es aptaustu valgo, lokano stumbeni — kāda sabojāta ražojuma mēli. Ārsti ieteica izmantot daļu no manas tievās zarnas, lai pagarinātu rīkli. Viņi ieteica sašķelt lielos un mazos liela kaulus, kas ir daļa no šī cilvēciskā ražojuma — no manis —, piešķirt kaula šķēpelēm vajadzīgo veidolu un ieaudzēt tos, lai radītu man — ražojumam — jaunu apakšžokli.

Es ierakstīju bloknotā:

pievienot kājkaulu pie galvkaula?

Ārsti nesaprata.

Tagad uzklausait Tā Kunga vārdu.

"Tu esi mūsu valodas ražojums/' saka Brendija, "tevi ir veidojuši mūsu likumi, mūsu priekšstats par to, kādus mūs vēlas redzēt Dievs. Katru tavu sīkāko molekulu ir izdomājuši jau vairāki miljoni cilvēku pirms tevis," viņa saka. "Jebkura tava iespējamā rīcība ir garlaicīga, sena un pilnīgi pieļaujama. Tu esi drošībā, jo sēdi dziļi savas kultūras slazdā. Viss, ko tu spēj iedomāties, ir labi, jo tu spēj to iedomāties. Tu nevari iztēloties nevienu bēgšanas veidu. Nav neviena ceļa, pa kuru tev tikt ārā," Brendija saka.

"Pasaule," Brendija saka, "ir tavs šūpulis un tavs slazds."

Mani piemeklēja vājuma brīdis. Es aizrakstīju uz aģentūru savam reģistratoram un apvaicājos, vai man ir kādas izredzes dabūt roku vai kāju darbu. Demonstrēt pulksteņus un kurpes. Pašā sākumā reģistrators reiz bija atsūtījis man uz slimnīcu ziedus. Varbūt es varēšu noslēgt līgumu par kāju modeles darbu. Es nezināju, cik daudz viņiem ir izpļurkstējusi īvija.

Viņš atrakstīja: roku modelei ir vajadzīgs septītais cimdu lielums un piektais gredzena lielums. Kāju modelei ir vajadzīgi ideāli kāju nagi un sestais kurpju lielums. Kāju modele nedrīkst nodarboties ne ar kādu sportu. Viņai nedrīkst būt redzamas vēnas. Ja jūsu roku un kāju pirksti neizskatās labi žurnāla fotogrāfijā, trīsreiz lielāki nekā īstenībā, vai uz ekrāna, divsimt reižu lielāki nekā īstenībā, viņš rakstīja, tad neceriet, ka varēsiet pelnīt ar tiem naudu.

Manai plaukstai ir astotais lielums. Pēdai — septītais.

Brendija saka: "Un, ja tev izdodas atrast kādu izeju no mūsu kultūras, tad ari šī izeja ir slazds. Jau pati vēlēšanās tikt ārā no slazda nostiprina slazdu."

Visas grāmatas par plastisko ķirurģiju, visi bukleti un brošūras solīja man normālāku, laimīgāku dzīvi; tomēr tas aizvien mazāk izskatījās pēc tā, ko es vēlētos. Tas, ko es vēlējos, arvien vairāk izskatījās pēc tā, ko man vienmēr bija mācīts vēlēties. Pēc tā, ko vēlas visi.

Dod man uzmanību.

Zibsnis.

Dod man skaistumu.

Zibsnis.

Dod man mieru un laimi, mīlas pilnas attiecības un ideālas mājas.

Zibsnis.

Brendija saka: "Pats labākais ir necīnīties pretī, bet vienkārši ļauties. Necensties visu nemitīgi labot. Tas, no kā tu bēdz, tikai ilgāk paliek kopā ar tevi. Cīnīdamies pret kaut ko, tu tikai padari to stiprāku."

Viņa saka: "Nedari to, ko gribi." Viņa saka: "Dari to, ko tu negribi. Dari to, ko tev mācīts negribēt."

Šis ceļš ir pretējs svētlaimes meklējumiem.

Brendija man saka: "Dari to, no kā tev visvairāk bail."

*

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Sietlā es vēroju Brendiju snaužam mūsu zemūdens grotā vairāk nekā simt sešdesmit gadu. Bet es, es te sēžu ar kaudzi spīdīgu brošūru, ko man sadevuši ķirurgi, un tajās ir parādītas seksuālo pārkārtojumu operācijas. Transseksuālas operācijas. Dzimuma maiņa.

Krāsainajos attēlos gandrīz vienādā rakursā redzamas dažādas kvalitātes vagīnas. Fotokamera notēmēta tieši tumšajā vagīnas dzīlē. Pirksti ar sarkani lakotiem nagiem balstās uz stilbiem, paplēšot kaunuma lūpas. Urīnizvadkanāla atvere maiga un sārta. Dažos attēlos kaunuma mati nocirpti īsi kā rugāji. Uzrādīts vagīnas dziļums — sešas collas, astoņas collas, divas collas. Dažos attēlos ap urīnkanāla atveri vēl paceļas nelikvidētais sūklveida ķermenis. Klitors krokā, klitora saitiņa, sīkās ādas krociņas, kuras savieno klitoru ar kaunuma lūpām.

Sliktas, lētas vagīnas, kurās izmantota sēklinieku āda, no kuras joprojām dīgst mati, vagīna ar tiem aizrijas.

Ideālas, modernas vagīnas, kuras pagarinātas, izmantojot resnās zarnas nogriežņus, tās pašas attīrās, mitrinās pašas ar savām gļotām. Jutīgi klitori, veidoti no pārstādītiem peņa galviņas fragmentiem. Vaginoplastijas kadilaki. Daži no šiem kadilakiem izdodas tik veiksmīgi, ka resnās zarnas gļotu dēļ katru dienu jālieto vislielākā izmēra biksīšu ieliktnītis.

Dažos attēlos redzamas vecā stila vagīnas, kuras katru dienu jāizstiepj un jāpaplašina ar plastmasas veidni. Visas šīs brošūras ir suvenīri no Brendijas tuvās nākotnes.

Pēc tam kad mēs ieraudzījām misteru Pārķeru sēžam uz Ellisa, es palīdzēju sazāļotajam līķim, kas Brendija tikpat labi varēja būt, uzkāpt atpakaļ augšstāvā un atkal izģērbu viņu. Kad mēģināju ieslidināt viņai rīklē vēl dažus darvonus, viņa izklepoja tos atpakaļ, tāpēc es apguldīju viņu turpat uz vannas istabas grīdas, bet, kad pārliku sev pār delmu viņas kostīma žaketi, iekškabatā sajutu kaut ko cietu. Mis Ronas grāmata. Un grāmatā ielikts suvenīrs no manas nākotnes.

Atkritusi uz lielā keramikas gliemežvāka, es lasu:

Es mīlu Setu Tomasu tik ļoti, ka man viņš jāiznīcina. Es pārcentīgi mēģinu to labot, dievinādama dižo karalieni. Sets mani nekad nemīlēs. Neviens mani vairs nemīlēs nekad.

Kāds kauns.

Dod man nožēlojamu, jūtelīgu, čīkstulīgu muldēšanu.

Zibsnis.

Dod man pašapcerīgu, egocentrisku pļāpāšanu.

Jēziņ.

Lai velns mani parauj. Es esmu tā nogurusi būt tā, kas esmu. Skaistā. Neglītā. Gaišmate. Tumšmate. Miljons nolādētu modes pārģērbšanos, no kurām nav nekāda labuma, jo es palieku tupam savas patības slazdā.

Tas, kas cs biju pirms nelaimes gadījuma, tagad ir tikai stāsts. Viss, kas noticis pirms šī brīža, pirms šī brīža, pirms šī brīža, ir tikai stāsts, kuru es vazāju sev līdzi. ManAprāt, to var attiecināt uz jebkuru cilvēku pasaulē. Man vajag jaunu stāstu par to, kas es esmu.

Man vajag saiet tādā sviestā, lai es vairs nespētu sevi glābt.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Tātad šī ir dzīve Brendijas Aleksānderas Liecinieku Reinkarnācijas Projektā.

Santabarbarā Meiness, kurš bija Denvers, iemācīja mums, kā tikt pie tabletēm. Mēs visi trīs bijām saspundēti tajā Fiat Spider no Portlendas līdz Santabarbarai, un Brendija vienkārši vēlējās nomirt. Visu laiku, piespiedusi abas rokas sev pie krustiem, Brendija činkstēja: "Apturi mašīnu. Man jāizstaipās. Man ir spa-a-azmas. Mums jāapstājas."

Mums vajadzēja divas dienas, lai aizbrauktu no Oregonas līdz Kalifornijai, un abi štati taču atrodas viens otram blakus. Un Meiness nemitīgi skatījās uz Brendiju, klausījās viņā, tik acīm redzami iemīlējies, ka man negribējās neko vairāk kā vien nogalināt viņus abus vēl ļaunākos un sāpīgākos veidos.

Mēs tikko grasāmies iebraukt Santabarbarā, kad Brendijai sagribas izkāpt un drusku pastaigāt. Nelaime tā, ka šis ir viens gaužām smalks Kalifornijas apvidus. Tieši pakalnos, pie pašas Santabarbaras. Tiklīdz tu sāc tur blandīties, klāt ir policija vai kāda privāta apsardzes patruļa un grib ^nāt, kas tu tāds esi, un ieskatīties tavos dokumentos, lūdzu.

Bet Brendiju atkal moka spazmas, un histēriskā princese izceļ vienu kāju pār durtiņām un pa pusei izrāpjas no fiata, pirms Denvers Omlcts ir paguvis apstāties. Brendijai vajadzīgas tailoksa kapsulas, ko viņa atstājusi Kongresa viesnīcas 15-G numurā.

"Tu nevari būt skaista," Brendija paziņo kādas tūkstoš reizes, "ja tu nejūties skaista."

Šeit, pakalnos, mēs apstājamies ceļa malā pie uzraksta MĀJA ATVĒRTA APSKATEI. Nams, kas noraugās uz mums, ir liela hasienda, pietiekami spāniska, lai sagribētos dejot flamenko uz galda, šūpoties metālkaluma lustrā, likt galvā sombrero un kārt plecā patronjostu.

"Tā," Denvers viņai saka. "Uzskaistinieties nu, un es jums parādīšu, kā nočiept dažus pretsāpju līdzekļus, ko pārdod tikai pret recepti."

Pārlecam atpakaļ uz tām trim dienām, kad mēs slēpāmies Denvera dzīvoklī, līdz sagrabinājām kaut cik naudas. Brendija ir izgudrojusi jaunu plānu. Pirms jāgulstas zem naža, viņa ir nolēmusi sameklēt savu māsu.

To mani, kura grib dejot uz viņas kapa.

"Vaginoplastija ir tikpat kā uz mūžu," viņa saka. "Tā var pagaidīt, līdz es šo to noskaidrošu."

Vina ir nolēmusi sameklēt savu māsu un izstāstīt viņai

/ /

visu — par gonoreju, par to, kāpēc Šeins nav miris, kas noticis, visu. Izlikt kā uz delnas. Varbūt viņa justos pārsteigta par to, cik daudz viņas māsai jau zināms.

Es tikai gribu tikt prom no pilsētas — gadījumam, ja ir izdots rīkojums arestēt ļaunprātīgo dedzinātāju, tāpēc piedraudu Denveram: ja viņš nebrauks mums līdzi, tad es skriešu uz policiju un apsūdzēšu viņu. Ļaunprātīgā dedzināšanā, cilvēka nolaupīšanā, slepkavības mēģinājumā. īvijai es nosūtu vēstuli.

Brendijai es uzrakstu:

pabraukājam apkārt, redzēsim, kas notiks, beidz uztraukties.

Tas prasa samērā lielu darbu, bet mums visiem ir, no kā bēgt. Un, teikdama "mums", es domāju visus cilvēkus pasaulē. Piemēram, Brendija uzskata, ka mēs dodamies meklēt viņas māsu, un Denvers brauc līdzi, šantāžas spiests. Mana vēstule gaida īviju pastkastē pie viņas piebraucamā ceļa, kas ved uz nodegušās mājas krāsmatām. īvija ir Kankunā, varbūt.

Šajā vēstulē ir rakstīts:

Mis īvlinai Kotrelai

Meiness stāsta, ka esot šāvis uz mani un Tu esot viņam palīdzējusi jūsu zemisko attiecību dēļ. Ja negribi tupēt CIETUMĀ, tad, lūdzu, pēc iespējas ātrāk pieprasi apdrošināšanas naudu par bojājumiem, kas nodarīti Tavai mājai un personiskajam īpašumam. Samaini visu šo summu Savienoto Valstu valūtā, desmitniekos un divdesmitniekos, un nosūti man uz pieprasījumu Galvenajā pastā Sietlā, Vašingtonas štatā. Tu esi vainīga pie tā, ka es esmu palikusi bez līgavaiņa, es, Tava bijusī labākā draudzene, lai kā Tu arī melotu pati sev. Nosūti naudu, un es uzskatīšu šo lietu par nokārtotu, neiešu uz policiju un nelūgšu Tevi arestēt un iemest CIETUMĀ, kur Tev dienu un nakti būs jācīnās, lai aizstāvētu savu cieņu un dzīvību, lai gan Tu, bez* šaubām, zaudēsi abas. Jā, un man ir veikta liela rekonstrukcijas operācija, tāpēc es izskatos vēl labāk nekā agrāk, un pie manis ir Meiness Kellijs, un viņš joprojām mani mīl, toties Tevi ienīst un solās tiesā liecināt pret Tevi un pateikt, ka Tu esi sterva.

Paraksts — Es

Pārlecam virs Klusā okeāna krasta, ceļmalā pie spāņu hasiendas ar uzrakstu MĀJA ATVĒRTA APSKATEI. Denvers izstāsta mums ar Brendiju, kā tikt augšup pa kāpnēm, kamēr viņš tērgās ar nekustamā īpašuma aģentu. Lielo guļamistabu var atrast, zinot, ka no tās paveras vislabākais skats. Lielajā vannasistabā būs vislabākie medikamenti.

Kā nu ne, Meiness taču ir izbijis netikumības apkarošanas policijas detektīvs, ja vien par detektīva darbu var uzskatīt to, ka čalis luncina savu pakaļu pa Vašingtona parka krūmiem, ģērbies Speedo peldbiksēs, kas viņam vienu izmēru par mazām, un cer, ka varbūt kāds vientuļš seksa mednieks izvilks laukā savu metamo. Ja to var uzskatīt par detektīva darbu, tad, protams, Meiness reiz ir bijis detektīvs.

Jo skaistums ir spēks, tāpat kā nauda ir spēks, tāpat kā pielādēts ierocis ir spēks. Un Meiness ar savu stūraino zodu, izcilnajiem vaigulcauliem un izskatīgo ārieni varētu būt nacistu vervēšanas plakāts.

Kad Meiness vēl apkaroja noziegumus, es kādu rītu ieraudzīju, ka viņš griež maizes šķēlei nost garozu. Maize bez garozas atgādināja man bērnību. Tas bija tik burvīgi, un es nodomāju, ka viņš grauzdēs to maizi man. Tad Meiness, ģērbies savās baltajās Speedo, pieiet pie spoguļa dzīvoklī, kurā mēs toreiz mitinājāmies kopā, un jautā, ja es būtu homoseksuāls čalis, vai man rastos vēlēšanās izdrāzt viņu pakaļā? Pēc tam viņš pārģērbās sarkanās Speedo un jautāja atkal. Nu, viņš prašņā, vai man gribētos iesist šitādā caurumā? Izkniebt tādu kovboju? To rītu es nudien nevēlētos ierakstīt video.

"Redz, man vajag," Meiness skaidroja, "lai būda man izskatās liela, bet pakaļa kā pusaudzim." Viņš paņem maizes šķēli un iebāž iekšā, starp sevi un Speedo stakli. "Neraizējies, tieši ar šitādu paņēmienu apakšveļas modeļi tiek pie labāka izskata," viņš saka. "Šādi var izveidot gludu, piedienīgu izcilni." Viņš sāniski nostājas pie spoguļa un jautā: "Kā tu domā, vai vajag vēl vienu šķēli?"

Viņa detektīva darbs izpaudās tādējādi, ka labā laikā viņš blandījās apkārt pa parka celiņiem, ģērbies sandalēs un savās sarkanajās veiksmes Speedo, bet divi policisti civilā turpat netālu sēdēja mašīnā un gaidīja, kad kāds uzķersies uz āķa. Tas notika biežāk, nekā varētu iedomāties. Meiness bija vienpersoniska kampaņa ar mērķi attīrīt Vašingtona parku. Kā parasts policists viņš nekad nebija guvis tādus panākumus, turklāt, strādājot šādi, uz viņu nekad netika šauts.

Pilnīgs Bonds, Džeimss Bonds. Gatavais apmetnis un duncis. Tīrās spiegu sacīkstes. Turklāt Meiness glīti iesauļojās. Turklāt dabūja nodokļu atlaides par sporta zāles abonementu un jaunu Speedos iegādi.

Pārlecam pie Santabarbaras nekustamā īpašuma aģenta, kurš spiež man roku un atkārto manu vārdu — Deizija

Sentpeišensa — vēl un vēlreiz, kā cilvēki mēdz darīt, pūlēdamies atstāt labu iespaidu; bet uz manu aizplīvuroto seju viņš neskatās. Viņš skatās uz Brendiju un Denveri/

Apburts, bez šaubām.

Māja ir tieši tāda, kāda šķitusi no ārpuses. Ēdamistabā liels, nobružāts galds askētiskā misionāru stilā, uz steķu kājām, virs tā pie griestiem metālkaluma lustra, kurā varētu šūpoties. Pār galdu noklāta bārkstaina, ar sudrabu izšūta spāņu šalle.

Mēs pārstāvam kādu televīzijas personību, kura vēlas palikt anonīma, Dcnvers klāsta aģentam. Mēs esam izlūku komanda, kas meklē šai bezvārda slavenībai brīvdienu māju. Mis Aleksāndera ir produktu toksiskuma eksperte, ziniet, mājas mēdz izstarot nāvējošus tvaikus un izdalījumus.

"Jauns paklājs," Dcnvers stāsta, "izgaro indīgu formaldehīdu līdz pat diviem gadiem pēc tam, kad pirmo reizi izplāts gar zemi."

Brendija nosaka: "To sajūtu es zinu."

Notika tā: kad Meincsa stakle vairs nepavedināja vīriešus uz bojāeju, Mciness trīsdaļīgā uzvalkā sēdēja tiesas zālē, liecinieku vietā, un stāstīja, kā apsūdzētais tuvojies viņam kādā šaušalīgā, atsegtā, publiskā, masturbējošā veidā un lūdzis cigareti.

"Itin kā pēc mana izskata varētu nospriest, ka es smēķēju," Meiness sacīja.

Nebija izprotams, kuru netikumu viņš nosoda stiprāk.

Pēc Santabarbaras mēs aizbraucām uz Sanfrancisko un pārdevām Fiat Spider. Es visu laiku rakstu uz kokteiļa salvetēm:

varbūt tava māsa ir nākamajā pilsētā, viņa varētu būt jebkur.

Santabarbaras hasiendā mēs ar Brendiju atradām benzedrīnu un deksedrīnu, vecu kvaaludu un somu, un dažas dialoza kapsulas, kuras, kā izrādījās, bija fekālais mīkstinātājs. Un Solaquin Forte ziedi, kura, kā izrādījās, bija ādas balinātājs.

Sanfrancisko mēs pārdevām fiatu un daļu medikamentu un nopirkām lielu, sarkanu Ārsta rokasgrāmatu, lai turpmāk nezagtu nekam nederīgus fekālos mīkstinātājus un ādas balinātājus. Sanfrancisko veci ļautiņi uz katra stūra pārdod savas lielās, bagātās mājas, pilnas ar medikamentiem un hormonu preparātiem. Mums bija demerols un darvosets N. Nevis kaut kāds tur nīks, mazs darvosets N 50. Brendija jutās burvīgi, kad es lūkoju iebarot viņai pārmērīgu devu, dodama lielas simt miligramu darvoseta ripas.

Pēc fiata mēs noīrējām pamatīgu Seville kabrioletu. Mēs bijām Zīnu ģimene:

Es biju Kompa Zīna.

Denvers bija Tora Zīns.

Brendija — Stella Zīna.

Un tieši Sanfrancisko es uzsāku slepeno hormonu terapiju, kam vajadzēja iznīcināt Denveru.

Meinesa detektīva karjera bija sākusi apsīkt, kad viņa arestu daudzums nokritās līdz vienam dienā, tad līdz vienam nedēļā, tad līdz nullei, tad joprojām līdz nullei. Problēmu radīja saule, iedegums un fakts, ka viņš kļuva vecāks un bija vispārzināma ēsma, tāpēc neviens no vecākiem vīriešiem, ko viņš jau kādreiz bija arestējis, vairs negāja viņairfne tuvumā. Jaunākiem vīriešiem viņš vienkārši šķita par vecu.

Tad Meinesam sāka mesties pliks pauris. Arvien mazākas kļuva viņa Speedo biksītes, un arī tas neizskatījās labi. Tika skaidri izteikts nodoms nomainīt viņu pret jaunāku modeli. Tāpēc tagad viņu gaidīja cits uzdevums — uzsākt sarunas. Runāt. Būt asprātīgam. Tiešām piestrādāt pie tā, lai iepazītos ar čaļiem. Izveidot personību,un tomēr jaunāki vīrieši, tie, kuri gluži nebēga prom, viņu ieraudzījuši, — arī jaunāks vīrietis tik un tā atteicās, ja Meiness ierosināja pastaigāt starp kokiem, pa krūmiem.

Pat visvairāk nocietušies jaunie vīrieši, kuru acis apcerīgi nopētīja ikvienu citu, mēdza atbildēt: "Hm, nē, paldies."

Vai: "Es patlaban vēlos pabūt vienatnē."

Vai vēl sliktāk: "Lasies, vecais ķēms, citādi pasaukšu policistu."

Pēc Sanfrancisko, Sanhosē un Sakramento mēs devāmies uz Rīno, un Brendija pārvērta Denveru Omletu par Čeisu Manhetenu. Mēs metām savus līkločus visur, kur, pēc manām domām, varēja atrast pietiekami daudz medikamentu, īvijas nauda varēja pagaidīt.

Pārlecam uz Lasvegasu, un Brendija pārvērš Čeisu Manhetenu par Eberhardu Fāberu. Mēs ar savu Seville braukājam pa Lasvegasas sirdi. Viss šis krampjainais neons, sarkanas, drudžainas gaismas slīd vienā virzienā, baltas, drudžainas gaismas slīd otrā virzienā. Lasvegasa izskatās tā, kā varētu iztēloties paradīzi naktī. Mēs ne reizi nepacēlām Seville jumtu, automašīna mums bija divas nedēļas, un mēs ne reizi nepacēlām jumtu.

Braukājot pa Lasvegasas sirdi, Brendija sēdēja aizmugurē, ar dibenu uz bagāžnieka vāka, ar kājām pakaļējā sēdeklī, ģērbusies metāliska brokāta kleitā bez lencītēm, tik sārtā kā ceļmalas ugunskura degošais centrs, ar dārgakmeņiem rotātu ņieburu un noņemamu, garu zīda tafta apmetni ar kuplām piedurknēm.

Tā kā viņa izskatījās tik labi, tad Lasvegasa ar visu savu mirdzumu un žilbumu bija tikai vēl viens Brendijas Aleksānderas modes aksesuārs.

Brendija paceļ rokas, ietērptas garos, sārtos operas cimdos, un ieūjinās. Patlaban viņa vienkārši izskatās un jūtas tik labi. Un noņemamais, garais zīda tafta apmetnis ar kuplajām piedurknēm, tas ņem un noņemas nost.

Un aizpland Lasvegasas satiksmes straumē.

"Brauc ap kvartālu!" Brendija iekliedzas. "Tas apmetnis rīt jāatdod Balloka veikalā!"

Tai laikā, kad sākās Meinesa detektīva karjeras lejupslīde, mums katru dienu vajadzēja iet uz sporta zāli vingrot, dažu dienu pat divreiz. Aerobika, sauļošanās, uzturs, visas krustaceļa pieturvietas. Viņš bija kultūrists — ja tas nozīmē taisni no miksera turpat pie virtuves izlietnes sešreiz dienā dzert uztura aizvietotāju kokteiļus. Un Meiness pa pastu saņēma peldbikses, tādas, ko šai valstī nevarēja nopirkt, mazas kabatiņas ar lencītēm, darinātas mikrošķiedru tehnoloģijā, tās viņš uzvilka, līdzko bijām atgriezušies no sporta zāles, un pēc tam staigāja man nopakaļ jautādams, vai, pēc manām domām, dibens viņam neizskatoties pārāk plakans.

Ja es būtu homoseksuāls čalis, vai tad man li&tos, ka viņam jāapcērp kaunuma mati? Vai es kā homoseksuāls čalis uzskatītu, ka viņš izskatās pārāk nocieties? Pārāk atturīgs? Vai viņa krūškurvis ir pietiekami liels? Varbūt pārāk liels?

"Tas būtu neizturami, ja čaļi nodomātu, ka es esmu tikai tāds liels, stulbs teļš," Meiness mēdza sacīt.

Vai viņš neizskatoties pārāk, nu, pēc geja? Geji gribot tikai tādus puišus, kuri izturoties kā hetero.

"Es negribu, lai čaļi saskata manī tikai lielu, pasīvu pēcpusi," Meiness mēdza sacīt. "Nav jau tā, ka es būtu uz vietas gatavs gāzties gultā un ļaut, lai kurš katrs zellis mani drātē."

Meiness mūždien atstāja uz vannas malām joslu ar noskūtiem matiņiem un mākslīgā iedeguma krēma putām un gaidīja, ka to visu satīrīšu es.

Fonā vienmēr vīdēja doma par atgriešanos pie tādiem policijas uzdevumiem, kur uz tevi šauj noziedznieki, kuriem nav ko zaudēt arī tad, ja tu tiec nogalināts.

Un varbūt Meinesam izdotos arestēt kādu vecu tūristu, kas nejauši iemaldījies Vašingtona parka seksīgajā daļā, tomēr lielākoties policijas iecirkņa priekšnieks neatlaidīgi mudināja, lai viņš sākot apmācīt jaunāku maiņu.

Lielākoties Meiness tikai atvēra savu apakšveļas atvilktni un mudžināja no tās ārā kādu sudrabaini metālisku tīģersvītru bikini ar tievām lencītēm. Viņš iespīlēja savu pakaļu šajā mazajā niekā, šajā A lieluma bļodiņā un pētīja sevi spogulī no sāniem, no priekšas, no aizmugures, tad norāva šo izstaipīto, mazo dzīvnieka rakstu ielāpiņu un pameta to uz gultas, kur vēlāk to atradu es. Tas pats turpinājās ar zebras svītrām, tīģera svītrām, leoparda lāsumiem, pēc tam ar gepardu, panteru, pumu, ocelotu, līdz viņam aptrūkās laika.

"Šie bikini ir mani amuleti, mani dzīvības glābēji," viņš man teica. "Ja runājam atklāti."

Un es sev nemitīgi iestāstīju, ka tā ir mīlestība.

Runāt atklāti? Es nemaz nezinātu, ar ko sākt. Es biju tik ļoti atradinājusies.

Pēc Lasvegasas mēs noīrējām ģimenes busiņu. Eberhards Fābers kļuva par Hjūlitu Pakardu. Brendija valkāja garu, baltu kokvilnas pikē kleitu ar vaļējiem, lenčainiem sāniem un dziļu šķēlumu svārkos, kas bija absolūti nepiemēroti visā Jūtas štatā. Mēs apstājāmies un nogaršojām Lielo Sālsezeru.

Tā vienkārši likās vispareizākā rīcība.

Es allaž rakstīju smiltīs, rakstīju uz putekļainās automašīnas:

varbūt tava māsa ir nākamajā pilsētā.

Rakstīju: še, paņem vēl dažus vikodīnus.

Pēc tam kad Mciness vairs nespēja sameklēt čaļus, kuri tuvotos viņam seksuālos nolūkos, viņš sāka pirkt homoseksuāļu seksa žurnālus un piestaigāt uz geju klubiem.

"Izpēte," viņš mēdza sacīt.

"Vari nākt līdzi," viņš man teica, "tikai nestāvi pārāk tuvu, es negribu raidīt aplamu signālu."

Pēc Jūtas, Bjūtā, Brendija pārvērta Hjūlitu Pakardu par Hārperu Kolinsu. Tur, Montānā, mēs noīrējām Ford Probe, pie stūres sēdēja Hārpers, es biju iestūķēta pakaļēji sēdeklī, un Hārpers ik pa brīdim noteica: "Mēs braucam ar simt desmit jūdžu ātrumu stundā."

Mēs ar Brendiju paraustījām plecus.

Tik milzīgā vietā kā Montāna ātruma pārsniegšana nelikās nekas īpašs.

varbūt tava māsa nemaz nav savienotajās valstīs, es ar lūpukrāsu uzrakstīju uz vannas istabas spoguļa kādā Greitfolsas motelī.

Lai saglabātu Meinesam darbavietu, mēs gājām uz geju bāriem, un es sēdēju viena pati un teicu sev, ka labs izskats nu reiz ir jautājums, kuru vīrieši uztver citādi. Mciness flirtēja un dejoja, un pie bāra uzsauca dzeramo ikvienam, kurš izskatījās daudzsološs. Reizēm Meiness piesēda uz bāra ķebļa man blakus un ar mutes kaktiņu čukstēja:

"Nespēju noticēt, ka viņš ir kopā ar to čali."

Meiness pamāja ar galvu tikai tik daudz, lai es apjēgtu, par kuru čali ir runa.

"Pagājušā nedēļā viņš pat neatņēma manu sveicienu," Meiness klusu sodījās. "Es nebiju pietiekami labs, bet tas noplukušais, pudeļblondais salašņa lai būtu labāks?"

Meiness nolīka pār savu glāzi un teica: "Čaļiem ir tik sačakarētas smadzenes."

Un es, es biju kā tukša vieta.

Un es sev teicu, ka tas nekas. Jebkurās attiecībās, kādas man varētu būt, gadītos šādi grūti brīži.

Pārlecam uz Kalgari Albertā, kur Brendija saēdās nebalino svecītes, ietītas zelta folijā, noturējusi tās par mandeļu konfektēm. Un apdulla tā, ka pārvērta Hārperu Kolinsu par Adisonu Vesliju. Kalgari Brendija lielākoties bija ģērbusies baltā, stepētā slēpošanas jakā ar mākslīgās kažokādas apkakli un baltās Donnas Karanas bikini biksītēs. Tas izskatījās jautri un dzīvespriecīgi, un mēs bijām uz viegluma un popularitātes viļņa.

Vakaros bija vajadzīga melnbalti svītrota, pieguloša, priekšā pogājama, gara kleita, kuru Brendija nekad nejaudāja turēt aizpogātu, un zem tās bija pavilkti melni, īsiņi vilnas šorti. Adisons Veslijs pārvērtās par Nešu Rambleru, un mēs noīrējām vēl vienu kadilaku.

Pārlecam uz Edmontonu Albertā, Nešs Ramblers pārvērtās par Alfu Romeo. Brendija valkāja kuplus, briesmīgi īsus deju apakšsvārkus virs melnām zeķbiksēm, kas ieautas kovboju zābakos. Brendija valkāja polsterētu ādas krūšturi, kuru no vienas vietas klāja vietējo lopu dcgzīmes.

Omulīgā viesnīcas bārā Edmontonā Brendija saka: "Es nevaru ciest, ja martini glāzē var saskatīt šuvi. Uz šīs var sataustīt ieštancēto līniju. Tas ir tik lēti."

Čaļi viņai visapkārt. Kā prožektori, es vēl atceros tāda veida uzmanību. Visā tai valstī Brendijai nekad nenācās pašai maksāt par saviem dzērieniem, nevienu vienīgu reizi.

Pārlecam pie Meinesa, kurš zaudē savu neatkarīgā, īpašā Netikumības apkarošanas operatīvā līgumdarbinieka vietu metropoles policijas detektīvu nodaļā. Es gribu pateikt, ka tam viņš tā arī netika pāri.

Viņam gāja uz beigām nauda. Pirmkārt, necik dafidz jau nebija arī bankas kontā. Pēc tam putni saknābāja manu seju.

Bet es, lūk, nezināju, ka ir īvija Kotrela, kura dzīvo viena pati savā lielajā, vientuļajā mājā ar visu savu Teksasas zemes un naftas naudu un saka, ci, ir kāds darbiņš, kas jāpadara. Un Meiness ar savu nevaldāmo dziņu pierādīt, ka joprojām spēj iedabūt gultā kuru katru. Tā vara, ko simbolizē spogulīt, spogulīt, saki man tā. Pārējo jūs jau zināt.

Pārlecam pie mums ceļā, pēc slimnīcas, pēc māsām Rejām, un es turpinu iešmugulēt hormonus, proveru, klimaru un premarīnu, visā, ko viņš ēd un dzer. Viskijs un estradiols. Vodka un estradiola etinils. Tas bija tik viegli, ka metās bail. Lielām teļa acīm viņš visu laiku skatījās uz Brendiju.

Mēs visi no kaut kā bēgām. No vaginoplastijas. No novecošanas. No nākotnes.

Pārlecam uz Losandželosu.

Pārlecam uz Spokenu.

Pārlecam uz Boizī un Sandjego, un Fīniksu.

Pārlecam uz Vankūveru Britu Kolumbijā, kur mēs bijām itāliešu emigranti, kuriem angļu valoda ir otrā valoda, līdz starp mums vairs nepalika neviena, kam tā būtu dzimtā mēle.

"Jūsu abas krūtis ir kā jaunai sievietei," Alfa Romeo pateica aģentei, neatceros, kurā mājā.

No Vankūveras mēs kā Brendija, Sets un Baba-Džouna iebraucām atpakaļ Savienotajās Valstīs, pateicoties princešu princeses ļoti profesionālajai mutei. Visu ceļu līdz Sietlai Brendija lasīja mums priekšā par to, kā maza ebreju meitenīte ar noslēpumainu muskuļu kaiti padarījusi sevi par Ronu Baretu.

Mēs visi tik apskatījām lielas, bagātas mājas, savācām medikamentus, īrējām mašīnas, pirkām apģērbus un nesām apģērbus atpakaļ uz veikaliem.

"Izstāsti mums rupju, personisku stāstu," Brendija saka ceļā uz Sietlu. Brendija mani visu laiku izrīko. Pati būdama tik tuvu nāvei.

Uzšķērd sevi. /

Izstāsti man manu dzīvesstāstu, pirms es nomirstu.

Aizšuj sevi ciet.

*

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Pārlecam tālu atpakaļ pie modes fotoseansa tajā lopkautuvē, kur pie slīdošas ķēdes karājas veselas cūkas bez iekšām, tik biezā rindā kā bārkstis. Mums ar īviju mugurā ir Bibo Kellijas nerūsējošā tērauda balles kleitas, un ķēde mums aizmugurē aizvelk garām kādas simt cūkas stundā, un īvija jautā: "Kas notika pēc tam, kad tavs brālis tika sakropļots?"

Fotogrāfs ieskatās eksponometrā un noburkšķ: "Nē. Nekā nebūs."

Režisors sauc: "Meitenes, no tiem liemeņiem atspīd pārāk daudz gaismas."

Katra cūka slīd garām, liela kā dobs koka stumbrs, iekšpusē sarkana un spīdīga, ārpusē klāta ar tiešām smalku cūkādu, no kuras kāds ar lodlampu nupat nosvilinājis sarus. Salīdzinājumā es jūtos galīgi saraina un esmu spiesta skaitīt, cik dienu pagājis kopš pēdējās vaksācijas.

Un īvija neatlaižas: "Nu, tavs brālis?"

Un es skaitu, piektdiena, ceturtdiena, trešdiena, otrdiena…

"Kā tas gadījās, ka nu viņš ir ne tikai sakropļots, bet arī miris?" īvija jautā.

Cūkas slīd garām pārāk ātri, lai režisors pagūtu nopūderēt tām spīdumu. Taisni jābrīnās, kā cūkas spēj saglabāt tik smalku ādu. Varbūt fermeri tagad izmanto saules aizsargkrēmus vai ko tamlīdzīgu. Es sarēķinu, ka pagājis apmēram mēnesis, kopš esmu bijusi tik gluda kā šīs cūkas. Jaunie lāzeri dažos skaistumkopšanas salonos, par spīti vēsinošai želejai, nodara tādas sāpes, ka to vietā tikpat labi varētu izmantot lodlampu.

"Ei, sapņotāja," īvija man saka. "Atjēdzies."

Visa šī cūku būšana ir pārāk stipri atdzesēta, lai te varētu valkāt nerūsējošā tērauda kleitu. Puiši, ģērbušies baltos A silueta uzsvārčos un zābakos ar zemiem papēžiem, no šļūtenēm laiž pārkarsētu tvaiku tur, kur bijušas cūku iekšas, un es esmu gatava mainīt viņu darbu pret savējo. Es esmu gatava mainīties pat ar cūkām. īvijai es atbildu: "Policisti neticēja stāstam par matu laku. Viņi bija pārliecināti, ka tēvs izgāzis dusmas Šeinam sejā. Vai ka māte iemetusi matu lakas flakonu atkritumos. Viņi to nosauca par "nolaidību"."

Fotogrāfs ieminas: "Varbūt derētu tos liemeņus pārgrupēt un apgaismot no mugurpuses?"

"Kad tie slīd garām, pārāk stipri mirgo atspulgi," saka režisors.

īvija jautā: "Kāpēc policisti tā domāja?"

"Nav ne jausmas," es atbildu. "Policijā nemitīgi pienāca anonīmi zvani."

Fotogrāfs noprasa: "Vai to ķēdi nevar apturēt?"

Režisors attrauc: "Tikai tādā gadījumā, ja spēsim panākt, lai neviens vairs neēd cūkgaļu."

Līdz īstam pārtraukumam vēl arvien ir nez cik*stundu, un īvija jautā: "Vai policijai kāds sameloja?"

Mūs vēro cūku puiši, un daži ir tīri tā nekas. Viņi smejas un strauji braukā ar plaukstām augšup lejup pa spīdīgajām, melnajām tvaika šļūtenēm. Ķircinoši rāda mums mēles galiņu. Flirtē.

"Tad Šeins aizbēga," es saku īvijai. "Vienkārši aizbēga. Pirms pāris gadiem kāds piezvanīja maniem vecākiem un pateica, ka viņš esot miris."

Cik vien spēdamas, mēs atmuguriski kāpjamies tuvāk cūkām, kuras slīd garām, vēl siltas. Grīda izskatās briesmīgi taukaina, un īvija sāk man stāstīt par savu ieceri, par Pelnrušķītes jaunuzvedumu, kurā mazie putniņi un zvēriņi nevis darinātu viņai tērpu, bet gan veiktu kosmētisko operāciju. Zilzīlītes operētu viņai seju. Vāveres ieliktu krūšu implantus. Čūskas nosūktu taukus. Turklāt Pelnrušķīte būtu sākusi savu dzīvi kā vientuļš, mazs puisēns.

"Mans brālis izpelnījās tik milzīgu uzmanību," es saku īvijai, "ka varu derēt — to matu lakas flakonu ugunī bija iemetis viņš pats."

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Pārlecam uz kādu reizi, nebūt ne kādā īpašā vietā, mēs ar Brendiju iepērkamies galvenās gājēju ielas veikalos kādā Aidaho pilsētiņā, kur ir Sears filiāle, lēts restorāns, maizes ceptuve, kuras veikalā pārdod arī vecu maizi, un nekustamā īpašuma aģentūra, kurā nupat iegājis mūsu misters Vaits Vestinghauss, lai izliktu slazdus aģentam. Mēs iegriežamies lietotu apģērbu bodē. Tai blakus atrodas maiznīca, kur par izdevīgu cenu var nopirkt izstrādājumus, kuriem beidzies derīguma termiņš, un Brendija stāsta, kādu triku viņas tēvs mēdzis izspēlēt ar savām cūkām, pirms vedis tās uz tirgu. Viņa stāsta, kā tēvs sabarojis tās ar vecām tortēm, ko veselām kravām pircis šādās ceptuves bodītēs. Caur dzidro gaisu pār mums staro saule. Lāči un kalni ir pastaigas attālumā.

Brendija paskatās uz mani pār lietotu kleitu statni. "Vai tu zināji šito blēdību? Ar tām cūkām, mīļumiņ?" viņa jautā.

Viņas tēvs esot arī bēris kartupeļus caurulē. Šim nolūkam vajag turēt atvērtu kartupeļu maisu un ielikt tajā cauruli. Visapkārt caurulei jāsaber šīgada kartupeļi.^Caurulē jāsamet pagājušā gada savītušie, apskrāpētie, sagraizītie un iepuvušie kartupeļi, lai pircēji caur reto audeklu tos neredzētu. Tad caurule jāizvelk ārā un maiss cieši jāaizšuj, lai iekšā nekas nevarētu izkustēties. Tādus kartupeļus tu tirgo ceļmalā, tev piepalīdz tavi bērni, un, pat ja cena ir zema, tu tomēr krietni nopelni.

Todien Aidaho mums bija fords. Brūns gan iekšpusē, gan ārpusē.

Brendija grūsta pakaramos, noskatīdama visas kleitas pēc kārtas, un jautā: "Vai tu savā mūžā kādreiz esi dzirdējusi kaut ko tik nekrietnu?"

Pārlecam pie mums ar Brendiju lietotu apģērbu veikalā tai pašā galvenajā ielā, mēs stāvam aiz aizkara, šā tā saspiedušās ģērbtuvē, kas ir tikpat liela kā telefona būdiņa. Lielāko daļu vietas aizņem balles kleita, kurā Brendija spēj ietikt vienīgi ar manu palīdzību, nevis kleita, bet īsta Greisa Ķelli ja, kurai uz pieres rakstīts "Čārlzs Džeimss". Polsteri un stepējumi, un stingri nospriegotas stīpiņas, kas iestrādātas spilgti sārta organdija vai leduszila kokvilnas samta ādā.

Šīs pilnīgi neticamās kleitas, Brendija man stāsta, šie konstruētie balles tērpi, šīs arhitektoniskās vakarkleitas ar stīpām un ar ņieburiem bez lencītēm, ar stīvām pakavveida pakaklītēm un pazeminātiem pleciem, sašņorētiem vidukļiem, ar kupliem volānu svārciņiem un kaula korsetēm, — tās nemēdz kalpot pārāk ilgi. Spriegums, savilktais, saspīlētais atlass un krepdešīns, kas cenšas noturēt vietā stieples un kaula stīpiņas, auduma cīņa ar metālu, — šis spriegums tās saplosa. Kad ārpuse noveco, kad izdilst audums, proti, redzamā daļa, tad tās pildījums sāk durties un plēsties laukā.

Princešu princese saka: "Būs vajadzīgi vismaz trīs darvoni, lai es tiktu šajā kleitā."

Viņa atver plaukstu, un es ieberu tajā recepti.

Viņas tēvs, Brendija stāsta, mēdzis samalt gaļu kopā ar ledus gabaliņiem, lai pirms pārdošanas piedzītu to pilnu ar ūdeni. Viņš samalis gaļu kopā ar to, lco sauc par buļļu barību, lai piedzītu to pilnu ar miltiem.

"Viņš jau nebija slikts cilvēks," viņa saka. "Tikai lāgiem ievēroja noteikumus pārāk cītīgi."

Ne tik daudz krietnuma un godīguma noteikumus, viņa skaidro, cik noteikumus, kuri liek sargāt savu ģimeni no nabadzības. Un no slimībām.

Dažu vakaru, Brendija stāsta, tēvs ielavījies viņas istabā, kad viņa jau gulējusi.

To es negribu dzirdēt. Proveras un darvona diētai ir savas blaknes, to skaitā šāda emocionāla bulīmija, kad Brendija vairs neparko nejaudā glabāt derdzīgus noslēpumus. Es piekļauju savus plīvurus pie ausīm. Paldies, ka nepiedalāties.

"Dažu vakaru tēvs apsēdās uz manas gultas," viņa saka, "un pamodināja mani."

Mūsu tēvs.

Balles kleita visā spožumā ir atdzimusi uz Brendijas pleciem, tā ir atdzīvināta, aizēno īstenību, un to ir pasakaini neiespējami valkāt jebkur pēdējo piecdesmit gadu Mikā. Rāvējslēdzējs, resns kā mans mugurkauls, stiepjas gar sāniem līdz Brendijas padusei. Ņiebura ielaidumi sažņaudz Brendijas vidukli, bet virs tā rada īstu eksploziju, visā krāšņumā atsedzot krūtis, rokas un garo kaklu. Svārku daļu veido gaišdzeltena zīda un tilla kārtas. Zelta izšuvumu un sīko pērlīšu ir tik daudz, ka jebkura rotaslieta būtu lieka.

"Pils, ne kleita," Brendija saka, "bet pat ar visu demerolu man sāp."

Pārlūzušo stiepļu gali rēgojas ārup ap kaklu, rēgojas iekšup ap vidukli. Plastmasas plāksnīšu ielaidumu stūri un asās šķautnes dursta un skrāpē. Zīds karsē, tills dzeļ. Jau ieelpa un izelpa vien, jau tas vien, ka Brendija ir dzīva, liek audumā ieslēptajam, nesaderīgajam tēraudam un celuloīdam plosīt

un kodīt audumu un viņas ādu.

/

Pārlecam uz nakti, Brendijas tēvs, viņš mēdza teikt — pasteidzies. Ģērbies. Modini māsu.

Mani.

Velciet mugurā mēteļus un kāpiet mašīnas kravas kastē, viņš mēdza teikt.

Un mēs to darījām, ilgi pēc tam, kad televīzijas kanāli bija nospēlējuši nacionālo himnu un beiguši raidīt. Noslēguši savu raidlaiku. Uz ceļa nebija neviena cita kā tikai mēs, mūsējie pikapa kabīnē un mēs abi kravas kastē, Brendija un viņa māsa, uz sāniem saritinājušies uz kravas kastes skārda grīdas, atsperu čīksti, transmisijas dūkoņa ieplūda tieši mūsos.

Bedres ar sparu dauza mūsu ķirbju galvas pret skārda grīdu. Plaukstas cieši piespiestas pie sejas, lai neieelpotu zāģskaidu un izžuvušo mēslu paliekas, kuras vējo gaisā. Acis cieši aizvērtas, sargājoties no šīm pašām paliekām. Mēs nezinājām, kurp braucam, taču mēģinājām izprast. Pagrieziens pa labi, tad pa kreisi, tad garš gabals taisni, mums nezināmā ātrumā, tad vēl viens pagrieziens pa labi, kas apsvieda mūs uz kreisajiem sāniem. Mēs nezinājām, cik ilgi. Iemigt jau nebija iespējams.

Novalkādama kleitu līdz skrandām un stāvēdama pavisam nekustīgi, Brendija saka: "Zini, kopš sešpadsmit gadu vecuma es būtībā esmu bijusi atstāta savā vaļā."

Pie katra elpas vilciena, pat kampdama seklus, mazus, darvona pārdozētus gaisa malciņus, Brendija saviebjas. Viņa saka: "Kad man bija piecpadsmit gadu, notika nelaime, un slimnīcā policisti apsūdzēja manu tēvu, ka viņš esot izturējies pret mani noziedzīgi. Tas turpinājās bez sava gala. Es viņiem neko nevarēju pateikt, jo nebija nekā, ko teikt."

Viņa ieelpo un saviebjas: "Pārrunas, konsultācijas, iejaukšanās terapija, tas turpinājās bez sava gala."

Pikaps palēnināja gaitu un nolēca no asfalta malas, grantī

vai uz cietās rievās nobraukta zemesceļa, un visa automa-

/ '

šīna aizlēkāja un aizgrabēja gabalu tālāk, tad apstājās.

Tik nabadzīgi mēs bijām.

Vēl arvien kravas kastē, tu noņēmi plaukstas no sejas, un mēs apstājāmies. Putekļi un mēslu smalksne nosēdās. Brendijas tēvs atvēra kravas kastes pakaļējo bortu, un tu atradies uz zemesceļa līdzās neskaidram, nelīdzenam mūrim, ko veidoja preču vagoni, kas gulēja gan vienā, gan otrā sliežu pusē. Preču vagoni bija uzlauzti. Platformvagdfni apgāzušies, baļķu vai dēļu kravas izkaisītas apkārt. Cisternas iedauzītas un sacaurumotas. Ogļu vai koka skaidu konteineri apvēlušies uz sāniem, to saturs izbiris melnās vai zeltainās kaudzēs. Sīva amonjaka smaka. Patīkama ciedrkoka smarža. Saule nupat bija nogrimusi aiz apvāršņa, un līdz mums atplūda gaisma no pasaules apakšas.

Mašīnas kravas kastē bija jāiekrauj kokmateriāli. Kastes ar karameļu pudiņa pulveri. Kastes ar rakstāmmašīnu papīru, tualetes papīru, AA tipa baterijām, zobu pastu, konservētiem firziķiem, grāmatām. Sašķaidītu stiklu dimanti klāja zemi ap automašīnu platformām, kas bija apgāzušās uz sāniem, pilnīgi jaunās mašīnas sadauzītas, to tīrās, melnās riepas izslietas gaisā.

Brendija paceļ kakla izgriezuma malu un palūr iekšā, uz estraderma plāksteri, kas uzlipināts uz vienas krūts. Viņa noloba papīru no jauna plākstera un uzlīmē to uz otras krūts, tad ievelk vēl vienu durstīgu elpu un saviebjas.

"Tas tracis rimās apmēram pēc trim mēnešiem — visa šī izmeklēšana sakarā ar noziedzīgu izturēšanos pret bērnu," Brendija saka. "Tad vienreiz pēc basketbola treniņa es eju ārā no sporta zāles, un man klāt pienāk kāds vīrietis. Viņš, lūk, esot no policijas, un šī būšot konfidenciāla papildu saruna."

Brendija ievelk elpu, saviebjas. Atkal paceļ kakla izgriezuma malu, izņem no krūšu starpas metadona ripu, pusi nokož, pārējo iemet atpakaļ.

Ģērbtuvē mums ir karsti un šauri — tur esam ne tikai mēs abas, bet ari šī kleita, šī lielā civilbūvniecības konstrukcija.

Brendija saka: "Darvonu." Viņa saka: "Ātri, lūdzu." Un uzsit knipi.

Es izzvejoju vēl vienu sarkanbaltu kapsulu, un viņa norij to tāpat sausu.

"Tas zellis," Brendija turpina, "liek man iekāpt savā mašīnā, lai aprunātos, tikai, lai aprunātos, un jautā, vai es vēlētos izstāstīt kaut ko tādu, ko man varbūt bijis pārāk bail teikt bērnu uzraudzības dienesta darbiniekiem."

Kleita jūk laukā, zīds šķīst pa visām vīlēm, tills plīst, un Brendija turpina: "Un es pateicu tam zellim, tam detektīvam: "Nē," — un viņš saka: "Labi." Viņš saka, viņam patīkot tādi bērni, kuri prot glabāt noslēpumus."

Vilciena avārijas vietā varēja salasīt divus tūkstošus zīmuļu vienā reizē. Spuldzes, vēl pavisam veselas, kam iekšā nekas negrab. Simtiem atslēgu veidņu, kam vēl nav iegriezti robiņi. Pikapa tilpums bija ierobežots, un ap to laiku tur bija sabraukušas arī citas mašīnas, cilvēki lāpstoja labību savu mašīnu pakaļējos sēdekļos, cilvēki vēroja mūs un mūsu pārāk lielo guvumu, kamēr mēs prātojām, kas mums vajadzīgs vairāk — desmit tūkstoši kurpju auklu vai tūkstoš burciņas ar seleriju sāli. Piecsimt ventilatora siksnu, visas viena izmēra, kuras mums nebija vajadzīgas, bet kuras varēja pārdot tālāk, vai AA tipa baterijas. Kaste ar taukiem, ko mēs nejaudātu izlietot, jo tie samaitātos, vai trīssimt flakoni ar matu laku.

"Un šitais policijas zellis/' Brendija stāsta, un ifo viņas apspīlētā, dzeltenā zīda laukā spraucas visas stieples, "viņš uzliek man roku, uzliek roku man uz šortu staras un saka, šīs lietas izmeklēšana jau neesot obligāti jāatsāk. Neesot jau obligāti jāsagādā manai ģimenei vēl vairāk problēmu." Brendija turpina: "Un šitais detektīvs saka, policija taisoties arestēt manu tēvu uz aizdomu pamata. Viņš spēšot to novērst, viņš saka. Viņš saka, viss tagad esot atkarīgs no manis."

Brendija ievelk elpu, un kleita plīst, viņa elpo, un katrs elpas vilciens atkailina viņu aizvien vairāk.

"Ko tad es varēju zināt," viņa saka. "Man bija piecpadsmit gadu. Es nezināju neko."

Simt izplīsušos caurumos vīd kaila āda.

Mans tēvs vilciena avārijas vietā teica, ka kuru katru brīdi būšot klāt drošībnieki.

Bet es to dzirdēju šādi: mēs būsim bagāti. Mēs būsim drošībā. Taču patiesībā viņš gribēja sacīt, ka mums jāpasteidzas,

citādi mūs noķers un visu atņems.

/ /

Skaidrs, ka es atceros.

"Tas policijas zellis," Brendija turpina, "viņš bija jauns, divdesmit viens, divdesmit divi gadi. Nevis kāds vecs izvirtulis. Tas nebija šausmīgi," viņa saka, "bet tā nebija mīla."

Kleita nu ir saplīsusi vēl vairāk, un dažādās vietās jūk tās skelets.

"Galvenais/' Brendija saka, "tas mani apmulsinaja uz ilgu laiku."

Šīs vilciena avāriju vietas, tās ir mana bērnība. Laikā no manas sestās līdz devītajai dzimšanas dienai vienīgais saldēdiens mūsu ģimenē bija karameļu pudiņš. Izrādās, es ciest nevaru karameļu pudiņu. Pat tā krāsu ne. Jo sevišķi krāsu. Un garšu. Un smaržu.

Ar Mcinesu es iepazinos astoņpadsmit gadu vecumā; pie manu vecāku namdurvīm ieradās kāds izskatīgs čalis un jautāja, vai mēs esot saņēmuši kādu ziņu no mana brāļa, kopš viņš aizbēdzis no mājām.

Šis čalis bija drusku vecāks par mani, bet ne bezcerīgi. Augstākais, divdesmit piecus gadus vecs. Viņš iedeva man vizītkarti, kurā bija rakstīts: Meiness Kellijs. Netikumības apkarošanas nodaļas neatkarīgais, īpašais darbinieks. Vēl es ievēroju tikai to, ka viņam pirkstā nav laulības gredzena. Viņš teica: "Zini, tu esi ļoti līdzīga savam brālim." Viņš atplauka žilbinošā smaidā un jautāja: "Kā tevi sauc?"

"Pirms ejam atpakaļ uz mašīnu," Brendija saka, "man kaut kas jāpastāsta par tavu draugu. Par misteru Vaitu Vestinghausu."

Iepriekš misteru Čeisu Manhetenu, iepriekš NeŠu Rambleru, iepriekš Denveru Omletu, iepriekš Netikumības apkarošanas nodaļas neatkarīgo, īpašo darbinieku Mcinesu Kelliju. Es domās aplēšu: Meinesam ir trīsdesmit gadu. Brendijai — divdesmit četri. Kad Brendijai bija sešpadsmit, man bija piecpadsmit. Kad Brendijai bija sešpadsmit, varbūt Meiness jau bija daļa no mūsu dzīves.

To es negribu dzirdēt. *

Visskaistākā senlaicīgā, ideāli brīnišķā kleita nu ir pagalam. Zīds un tills noslīdējis, nokritis, saļimis uz ģērbtuves grīdas, stieples un kaula plāksnītes pārlūzušas un izlēkušas ārā, atstājot tikai dažus sarkanus nospiedumus, kuri jau balē uz Brendijas ādas, un Brendija vienā apakšveļā ir palikusi stāvam pārāk tuvu man.

"Jocīgi," Brendija saka, "bet šī nav pirmā reize, kad esmu sapostījusi svešu, skaistu kleitu," — un man pamirkšķina liela Aubergine Dreams acs. Viņa ir tik tuvu, ka es jūtu viņas elpas un ādas siltumu.

"Tonakt, kad aizbēgu no mājām," Brendija saka, "es bezmaz līdz pēdējam diedziņam sadedzināju visu mūsu ģimenes garderobi, kas karājās uz veļas auklas."

Brendija zina par mani — vai varbūt tomēr nezina. Viņa izkrata sirdi — vai varbūt velk mani uz zoba. Ja viņa zina, tad, iespējams, ir samelojusi man par Meinesu. Ja viņa nezina, tad vīrietis, kuru es mīlu, ir izvirtis, derdzīgs seksuāls plēsoņa.

Vai nu Meiness, vai Brendija ir man nešķīsti melojuši, man, vienīgajam tikumības un patiesības iemiesojumam mūsu vidū. Meiness vai Brendija, es nezinu, kuru lai ienīstu.

Es un Meiness vai Es un Brendija. Tas nebija šausmīgi, bet tā nebija mīla.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

/

Vajadzēja taču būt kādam labākam veidam, kā nogalināt Brendiju. Un kā atbrīvot mani. Vajadzēja būt kādam ātram noslēgumam, kas visu atrisinātu galīgi. Kādām krustugunīm, no kurām varētu izvairīties es pati. Tagad īvija mani jau ienīst. Brendija izskatās tieši tāpat, kā reiz izskatījos es. Meiness joprojām ir tik ļoti samīlējies Brendijā, ka sekotu viņai visur, pat ja skaidri nezinātu, kādēļ. Tātad man jāpanāk vienīgi tas, lai Brendija nonāk īvijas ieroča tēmēkļa priekšā.

Vannas istabas sarunas.

Brendijas kostīma žakete ar higiēnisko, šauro vidukli un modernajām trīsceturtdaļpiedurknēm vēl arvien guļ salocīta uz akvamarīna galdiņa līdzās lielajam izlietnes gliemežvākam. Es paņemu žaketi, un ārā izkrīt mans suvenīrs no nākotnes. Tā ir pastkarte, kurā redzamas dzidras, saules izbalinātas 1962. gada debesis un Kosmosa smaile atklāšanas dienā. Varētu paskatīties ārā pa vannas istabas iluminatoru un ieraudzīt, kas noticis ar nākotni. Pārpludināta ar gotiem, kuri valkā sandales un mājās mērcē lēcas, tā nākotne, kuru esmu vēlējusies es, ir pagalam. Tā nākotne, kas man Īrija solīta. Viss, ko es gaidīju. Tas, kā visam bija jāizvēršas. Laime un miers, mīlestība un mājīgums.

Kurā brīdī, Elliss reiz rakstīja pastkartei otrā pusē, nākotne pārvērtās no solījuma par draudu!

Es iebāžu pastkarti starp vaginoplastijas brošūrām un labiaplastijas rcklāmlapiņām, kas saliktas starp Mis Ronas lappusēm. Uz vāka ir viesuļvētras Blondīne satelītfotogrāfija, uzņemta viņas sejas Rietumkrastā. Blondīne ir apkārusies ar pērlēm, šur tur paviz kaut kas tāds, kas varētu būt briljanti.

Viņa izskatās ļoti laimīga. Es ielieku grāmatu atpakaļ Brendijas žaketes iekškabatā. Salasu kosmētiku un medikamentus, kas izkaisīti pa galdiņiem, un nolieku tos vietā. Saule pa iluminatoriem iespīd zemā, zemā leņķī, un pastu drīz slēgs ciet. Vēl taču jāizņem īvijas apdrošināšanas nauda. Pēc manām aplēsēm — vismaz pusmiljons dolāru. Ko var iesākt ar tādu naudu, es nezinu, tomēr man nav šaubu, ka es to izdibināšu.

Brendija ar mežonīgi izspūrušiem matiem ir ieslīgusi tādā kā komā, un es viņu sapurinu.

Brendijas Aubergine Dreams acis pašaudās šurpu turpu, samirkšķinās, pašaudās, piemiedzas.

Viņas mati pakausī ir sagulēti galīgi plakani.

Brendija paslienas uz viena elkoņa. "Zini," viņa saka, "es esmu sarijusies tabletes, tāpēc nebūs ne vainas, ja atzīšos tev." Brendija raugās uz mani, es esmu pārliekusies viņai pāri un sniedzu roku, lai palīdzētu piecelties. "Man tev jāatzīstas/' Brendija saka, "bet es tevi tiešām mīlu." Viņa saka: "Nezinu, ko domā tu, bet es vēlētos, lai mēs esam viena ģimene."

Mans brālis grib mani precēt.

Es sniedzu Brendijai roku, lai palīdzētu piecelties. Brendija balstās pret mani, Brendija balstās pret galdiņa malu. Viņa saka: "Tās nebūtu māsu attiecības." Brendija saka:

"Manā Reālās Dzīves Treninā vēl ir atlikušas dažas dienas."

/

Zagt medikamentus, pārdot medikamentus, pirkt apģērbus, īrēt luksusa automašīnas, nest apģērbus atpakaļ uz veikalu, pasūtināt kokteiļus, — to nu es vis nesauktu par Reālo Dzīvi, ne tuvu.

Brendijas gredzenotā plauksta atveras pilnā ziedā un nogludina svārku audumu priekšā. "Man joprojām ir visa mana sākotnējā aparatūra," viņa saka.

Lielās plaukstas turpina plikšķināt un gludināt Brendijas vēdergalu, viņa pagriežas sāniski pret spoguli un aplūko savu profilu. "Operācijai bija jānotiek pēc gada, bet tad es sastapu tevi," viņa saka. "Kongresa viesnīcā manas somas nedēļām ilgi stāvēja sakravātas, un es tikai gaidīju, ka tu ieradīsies mani glābt." Brendija pagriež spogulim pretī otrus sānus un pēta. "Es tevi mīlēju tik ļoti, ka nodomāju — varbūt vēl nav par vēlu."

Brendija uztriepj spīdumu uz augšlūpas un tad uz apakšlūpas, nosusina lūpas salvetē un iemet lielo Plumbago buču tualetes poda gliemežvākā. Ar savām jaunajām lūpām Brendija jautā: "Vai tu zini, kā te var noraut ūdeni?"

Stundām ilgi esmu sēdējusi uz šī poda, bet nekā, es neesmu izpētījusi, kā te noraut ūdeni. Es izeju gaitenī, tāpēc, ja Brendija grib tarkšķēt tālāk, viņai nāksies man sekot.

Brendija gandrīz paklūp vannas istabas durvīs, kur beidzas flīzes un sākas gaiteņa paklājs. Vienai viņas kurpei nolūst papēdis. Zeķe saplīst tai vietā, leur atdщrusies prкt stenderi. Lai noturētu līdzsvaru, viņa ir pieķērusies pie dvieļu stangas un noskrambājusi nagu laku.

Mirdzošā, anālā pilnības karaliene saka: "Maucība!"

Princešu princese kliedz man nopakaļ: "Īstenībā es nemaz negribu būt sieviete!" Viņa kliedz: "Pagaidi!" Brendija kliedz: "To es daru tikai tāpēc, ka tā ir vislielākā kļūda, kādu es spēju iedomāties! Tas ir muļķīgi un destruktīvi, un jebkurš, kam tu pajautāsi, teiks, ka es maldos. Tieši tāpēc tas man ir jādara."

Brendija saka: "Vai tad tu nesaproti? Tāpēc, ka mums ir mācīts dzīvot pareizi. Nepieļaut kļūdas. " Brendija saka: "Manuprāt, jo lielāka izskatās kļūda, jo man ir labākas izredzes izlauzties ārā un dzīvot reālu dzīvi."

Kā Kristofers Kolumbs, kurš burāja pretim katastrofai uz pasaules malu.

Kā Flcmings un viņa pelējuma sēnīte.

"Mūsu īstās atklāsmes nāk no haosa," Brendija kliedz, "no gājuma uz vietu, kura izskatās aplama un muļķīga, un stulba!"

Viņas pavēlnieciskā balss pa visu māju, viņa kliedz: "Tu nedrīksti iet prom no manis, kad esmu atlicinājusi minūti, lai izskaidrotos!"

Viņas paraugs ir sieviete, kura kāpj kalnā, nav racionāla iemesla kāpt tik cītīgi, un dažiem tas nozīmē muļķīgu untumu, nelaimīgu dēku, kļūdu. Tāda kalnā kāpēja varbūt cieš badu un salst, zaudējusi spēkus, dienām ilgi mocīdamās sāpēs, un uzkāpj līdz pašai virsotnei. Un varbūt tas viss ir viņu pārvērtis, taču vienīgais pierādījums, ko viņa var sniegt citiem, ir viņas pašas stāsts.

"Bet es," Brendija saka, vēl arvien stāvēdama vannas istabas durvīs, vēl arvien pētīdama noskrambāto nagu laku, "es pieļauju to pašu kļūdu, tikai daudz smagāk: sāpes, nauda, laiks, mani pametuši vecie draugi, un beigās viss mans ķermenis ir mans stāsts."

Dzimuma maiņas operācija dažiem ir brīnums, bet, ja patiesībā tu to nevēlies, tad tas ir pašsakropļošanās galējais veids.

Viņa saka: "Nav jau slikti būt sievietei. Varbūt tas būtu pat brīnišķīgi, fa es vēlētos būt sieviete. Patiesībā," Brendija saka, "mazāk par visu es vēlos būt sieviete. Taču es nebiju spējīga iedomāties vēl lielāku kļūdu, ko varētu pieļaut."

Tātad tas ir ceļš uz visdižāko atklājumu.

Tas ir tāpēc, ka mēs esam tik neglābjami iekrituši savas kultūras slazdā, apziņā, ka esam cilvēki uz šīs planētas, ka mums ir šādas smadzenes, ka visiem ir divas rokas un divas kājas. Mēs esam tādā slazdā, ka ikviens bēgšanas veids, ko mēs spētu izdomāt, beigās izrādītos esam tikai cita šī paša slazda daļa. Mums ir iemācīts gribēt visu to, ko mēs gribam.

"Mana pirmā doma bija — likt amputēt vienu roku un vienu kāju, kreisās vai labās," viņa paskatās manī un parausta plecus, "bet neviens ķirurgs nebija ar mieru man palīdzēt."

Viņa saka: "Es apsvēru, vai pieredzei neizmantot AIDS, bet AIDS jau bija visiem, tas izskatījās tik truli moderni." Viņa saka: "Esmu tikpat kā pārliecināta, ka tieši to māsas Rejas pateica maniem vecākiem. Tās stervas reizēm uzmetas man par milzīgām aizbildnēm."

Brendija izvelk no somiņas pāri baltu cimdu — ar baltu pērlītes podziņu katras plaukstas locītavas iekšpusē. Viņa iemauc katru roku cimdā un aizpogā podziņu. Baltā krāsa gan nav izraudzīta veiksmīgi. Ietērptas baltā, viņas rokas izskatās kā transplantētas no gigantiskas komiksu peldes.

"Un tad es nolēmu — dzimuma maiņa," viņa saka, "seksuālas pārveides operācija. Rejas," viņa saka, "tās jau uzskata, ka izmanto mani, bet patiesībā es izmantoju viņu naudu un viņu iedomu, ka viņas pār mani valda un visu šo pasākumu ir izdomājušas pašas."

Brendija paceļ kāju, lai aplūkotu nolūzušo papēdi, un nopūšas. Tad pasniedzas lejup, lai noautu otro kurpi.

"Uz to visu mani nav pierunājušas māsas Rejas. Nebūt ne. Tā gluži vienkārši bija vislielākā kļūda, ko es spēju pieļaut. Vislielākais izaicinājums, ko spēju mest pati sev."

Brendija norauj papēdi arī labajai kurpei, un nu viņas kājas ir ieautas divās neglītās, zemās čabatās.

Viņa saka: "Postā ir jāielec ar abām kājām reizē."

Nolauztos papēžus viņa iemet vannas istabas atkritumu kastē.

"Es neesmu ne hetero, ne homoseksuāla," viņa saka. "Es neesmu biseksuāla. Es gribu atkratīties no visām šīm etiķetēm. Es negribu, lai visa mana dzīve tiek ietilpināta vienā vienīgā vārdā. Stāstā. Es gribu atrast kaut ko citu, neizzināmu, dzīvot tādā vietā, kura nemaz nav iezīmēta kartē. Es gribu īstu dēku."

Sfinksa. Noslēpums. Balta lapa. Nezināmā. Nenoteiktā. Neizzināmā. Nenosakāmā. Visus šos vārdus Brendija mēdza lietot, aprakstīdama mani, tinušos plīvuros. Nevis tikai kā stāstu, kurā notiek tas un pēc tam tas, un pēc tam tas, līdz tu nomirsti.

"Kad es sastapu tevi," viņa saka, "es tevi apskaudu. Es tīkoju pēc tādas sejas kā tev. Manuprāt, dzīvei ar tādu seju vajag vēl lielāku dūšu nekā jebkādai dzimuma maiņas operācijai. Šī seja dāvās tev lielākus atklājumus. Tā padarīs tevi tik stipru, kāda nekad nebūšu es."

Es sāku kāpt lejup pa kāpnēm. Brendija savās jaunajās čabatās, es savā pilnīgajā apjukumā, tādas mēs nokāpjam vestibilā, un pa vaļējām viesistabas durvīm var dzirdēt mistera Pārķēra gari stiepto, dobjo balsi bez mitas izgrūžam: "Jā. Šitā ir labi."

Mēs ar Brendiju brīdi paliekam aiz durvīm. Mēs nolasām viena no otras drēbēm pūciņas un tualetes papīra driskas, un es uzbužinu Brendijas saplakušo pakausi. Brendija uzstīvē mazliet augstāk zeķbikses un sarausta lejup žaketes priekšu.

Pastkarte un grāmata ir iebāzta žaketes kabatā, daikts iebāzts zeķbiksēs, un, skatoties uz viņu, no tiem nav redzams ne pēdu.

Mēs atgrūžam vaļā viesistabas divviru durvis, un tur ir misters Pārķers un Elliss. Mistera Pārķēra bikses nolaistas līdz ceļgaliem, plikā, matainā pakaļa izslieta gaisā. Pārējais plikums iebāzts ģīmī Ellisam. Ellisam Ailendam, bijušajam Netikumības apkarošanas nodaļas neatkarīgajam, īpašajam darbiniekam Meinesam Kellijam.

"O jā. Šitā ir labi. Tik labi."

Elliss pelna augstāko atzīmi par darba izpildījumu, viņa plaukstas ir sakļautas ap futbola stipendiāta Pārķēra baltajiem, kailajiem dibenvaigiem, un Elliss velk savā daiļi skarbajā nacistu plakātzēna sejā visu, ko vien iespējams ierit. Elliss urkšķ un rīstās, pēc piespiedu demisijas atkal atgriezdamies uz skatuves.

*

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Galvenā pasta darbiniekam, kurš vēlējās redzēt personas apliecību, bija vien jāpaļaujas uz manu godavārdu. Manās autovadītājas tiesībās tikpat labi varētu būt arī Brendijas fotogrāfija. Tāpēc man nākas bez sava gala rakstīt uz visādām papīra lapelēm, lai paskaidrotu, kā es izskatos tagad. Visu laiku, ko pavadu pastā, es iesāņus šķielēju uz FIB plakātu, lai redzētu, vai neesmu tur nobildēta visvairāk meklēto noziedznieku vidū.

Gandrīz pusmiljons dolāru ir apmēram divdesmit piecas mārciņas smaga kaste, pilna ar desmit un divdesmit dolāru banknotēm. Turklāt naudai vēl pievienota īvijas vēstule uz sārtas vēstuļpapīra lapas, un tajā ir teikts, bla bla bla, es Tevi nogalināšu, ja vēl kādreiz satikšu. Un nekas nespētu mani aplaimot vairāk.

Pirms Brendija paguvusi ieraudzīt, kam tas viss sūtīts, es norauju adreses uzlīmi.

Viens no modeles profesijas ieguvumiem bija tas, ka mans tālruņa numurs nebija reģistrēts telefonu grāmatā, tāpēc Brendija nespēja sameklēt mani nevienā pilsētā. Manis nebija nekur. Un nu mēs braucam atpakaļ pie īvijas. Pretim Brendijas liktenim. Visā garajā atpakaļceļā mēs ar Ellisu rakstām pastkartes no nākotnes un metam tās ārā pa mašīnas logiem, traukdamies uz dienvidiem pa Piekto šoseju, katru minūti pieveikdami pusotru jūdzi. Ik divās minūtēs par trim jūdzēm tuvāk īvijai un viņas šautenei. Ik stundu par deviņdesmit jūdzēm tuvāk liktenim.

Elliss raksta: Tava piedzimšana ir kļūda, kuru tu centīsies labot visu savu mūžu.

Lincoln limuzīna elektriskais logs padūc par puscollu uz leju, un Elliss iemet kartīti Piektās šosejas satiksmes caurvējā.

Es rakstu: Visu savu dzīvi tu pavadi, kļūdams par Dievu, un tad nomirsti.

Elliss raksta: Ja tu nestāsti citiem par savām problēmām, tad apvainojies, ja citi tev izklāsta savējās.

Es rakstu: Dievs nedara neko citu kā vien vēro mūs un nogalina, ja kļūstam pārāk garlaicīgi. Mēs nekad, nekad nedrīkstam būt garlaicīgi.

Pārlecam turp, kur mēs lasām nekustamā īpašuma pārdošanas sludinājumus avīzē, meklējam lielas mājas, kas atvērtas apskatei. To mēs ikreiz darām, nonākuši jaunā pilsētā. Mēs sēžam jaukā ielas kafejnīcā, dzeram cappuccino ar šokolādes skaidiņām un lasām avīzi, pēc tam Brendija piezvana visiem nekustamā īpašuma aģentiem, lai uzzinātu, kuras no aplūkojamām mājām vēl ir apdzīvotas. Elliss pieraksta, pa kurām mājām mēs rīt sirosim.

Mēs noīrējam istabas jaukā viesnīcā un ejam nosnausties. Pēc pusnakts Brendija mani modina ar skūpstu. Viņi ar Ellisu iet pārdot krājumus, ko esam savākuši Sietlā. Varbūt viņi arī kniebjas. Man vienalga.

"Un — nē," Brendija saka. "Atrazdamās šajā pilsētā, mis Aleksāndera nezvanīs māsām Rejām. Turklāt viņa ir arī nolēmusi, ka ir vērts iemantot tikai tādu vagīnu, par kuru esi samaksājusi pati."

Elliss stāv vaļējās durvīs, kas ved viesnīcas gaitenī, izskatīdamies pēc supervaroņa,man gribētos, lai tāds ierāpjas manā gultā un izglābj mani. Tomēr kopš Sietlas viņš ir mans brālis. Un nevar mīlēt savu miesīgu brāli.

Brendija saka: "Gribi televizora pulti?" Brendija ieslēdz televizoru, un tur ir īvija, izbijusies un izmisusi, lielais, uzpūstais matu varavīksnes ērkulis viz visās blonduma nokrāsās. īvlina Kotrela, reģistrēta kā korporācija, visu iemīļotā norakstāmā summa, streipuļo starp studijas skatītājiem savā vizuļainajā kleitā, lūgdamās, lai ļaudis nogaršo šos pārstrādātās gaļas krikumus.

Brendija pārslēdz kanālus.

Brendija pārslēdz kanālus.

Brendija pārslēdz kanālus.

Pēc pusnakts īvija ir visur, piedāvādama to, kas salikts uz viņas sudraba paplātes. Studijas skatītāji neliekas par viņu zinis un vēro paši sevi monitorā, nonākuši realitātes cilpā, kurā vēro sevi vērojam sevi, un pūlas izprast kas īsti ir šis cilvēks, — gluži tāpat kā dara ikviens no mums, raugoties uz sevi spoguli.

Šī cilpa, kas nebeidzas nekad. Šajā reklāmfilmā piedalījāmies mēs ar īviju. Kā es varēju būt tik stulba? Mēs esam tik pilnīgi iegrimušas pašas sevī.

Kamera paliek pievērsusies īvijai, un es gandrīz dzirdu īviju sakām: mīliet mani.

Mīliet mani, mīliet mani, mīliet mani, mīliet mani, mīliet mani, mīliet mani, mīliet mani, es būšu jebkas, ko vien jūs vēlaties. Izmantojiet mani. Mainiet mani. Es varu būt tieva, ar kuplām krūtīm un kupliem matiem. Izjauciet mani. Pārvērtiet mani par jebko, bet tikai mīliet mani.

Pārlecam atpakaļ uz to reizi, kad mēs ar īviju pozējām modes fotogrāfam izgāztuvē, lopkautuvē, morgā. Mēs varējām doties uz jebkuru vietu, lai tikai salīdzinājumā izskatītos labi, un tagad es saprotu, ka īvijā visvairāk ienīstu tieši to faktu, ka viņa ir tik ārišķīga un dumja, un kompleksaina. Bet visvairāk es ienīstu to, ka viņa ir tik līdzīga man. Patiesībā es ienīstu pati sevi, tāpēc es ienīstu tikpat kā visus šai pasaulē.

Pārlecam uz nākamo dienu, kad mēs sirojām dažās mājās — vienā savrupnamā, pāris pilīs, vienā greznā villā, pilnā ar medikamentiem. Ap pulksten trijiem mēs tiekamies ar aģenti kādas Vesthilsas muižas greznajā ēdamistabā. Visapkārt rosās galdu klājēji un ziedu kārtotāji. Ēdamistabas galds vai lūst no sudraba un kristāla, tējas servīzēm, samovāriem, svečturiem, slaidām glāzēm. Kāda sieviete, ģērbusies vecmodīgā, ērmīgā privātsekretāres tvīda kostīmā, tin laukā sudraba un kristāla dāvanas un ieraksta tās mazā, sarkanā gl^matiņā.

Ap mums bango piegādāto ziedu nerimtīgā straume, spaiņi ar īrisiem, rozēm un lefkojām. Visā muižā saldi smaržo ziedi, gardi smaržo mazas, apaļas kūciņas un pildītas sēnes.

Tas nav mūsu stilā. Brendija paskatās uz mani. Te ir pārāk daudz tautas.

Bet aģente jau ir klāt un smaida. Stiepdama vārdus tik platus un garus kā Teksasas apvārsnis, viņa nosauc savu vārdu — Lenarda Kotrela kundze. Un viņa tā priecājoties mūs redzēt.

Šī Kotrela saņem Brendiju pie elkoņa un vadā apkārt pa grezno pirmo stāvu, kamēr es prātoju, cīnīties vai bēgt.

Dod man šausmas.

Zibsnis.

Dod man paniku.

Zibsnis.

Tai jābūt īvijas mātei, ak, tā noteikti ir. Un šai jābūt īvijas jaunajai mājai. Un es brīnos, kā mēs esam šeit nonākuši. Kāpēc šodien? Kādas ir izredzes?

Nekustamā īpašuma Kotrela stūrē mūs garām tvīdā tērptajai privātsekretārei un visām kāzu dāvanām. "Šī ir manas meitas māja. Bet viņa gandrīz visu laiku pavada Brambaha veikala mēbeļu nodaļā, pilsētas centrā. Pagaidām mēs esam samierinājušies ar viņas mazajiem untumiem, bet reiz tiem jāpieliek punkts, un nu mēs izprecinām viņu kādam ēzelim."

Viņa pieliecas tuvāk: "Dabūt viņu pie vietas nudien bija grūtāk, nekā jūs spētu iztēloties. Iedomājieties, viņa pat nodedzināja pēdējo māju, ko mēs viņai nopirkām."

Līdzās privātsekretārei ir kaudzīte zelta burtiem drukātu kāzu ielūgumu. Tie atsūtīti atpakaļ ar atvainošanos. Piedodiet, nevaram tikt.

Cik redzams, atvainošanos ir daudz. Bet ielūgumi ir glīti, zelta burti, maliņas eleganti applucinātas ar roku, trīskārši lokāmas kartītes ar izkaltētu vijolīti iekšpusē. Es nozogu vienu atvainošanos un panāku nekustamo Kotrelu, Brendiju un Ellisu.

"Nē," saka Brendija. "Šeit ir pārāk daudz ļaužu. Tādos apstākļos mēs nevaram apskatīt māju."

"Starp mums runājot," pavēsta nekustamā Kotrela, "pat vislielākās kāzas pasaulē būtu pieņemama cena, lai tikai mēs varētu iesmērēt īviju kādam nabaga vīrietim."

Brendija saka: "Mēs nevēlamies jums traucēt."

"Tomēr," piezīmē Kotrela, "ir jau vēl tāda "vīriešu" apakšgrupa, kuriem patīk tieši tādas "sievietes", kāda tagad ir īvija."

Brendija saka: "Tagad mums tiešām jāiet."

Un Elliss noprasa: "Vīrieši, kuriem patīk jukušas sievietes?"

"Nu tak, mums pilnīgi asiņoja sirds tai dienā, kad īvens atnāca pie mums. Sešpadsmit gadu vecs puisēns, kurš paziņo: "Mammu, tēti, es gribu būt meitene/'" saka misis Kotrela.

"Tomēr mēs par to samaksājām," viņa turpina. "Nodokļu atlaide ir nodokļu atlaide. īvens mums teica, ka gribot kļūt par pasaulslavenu modeli. Viņš sāka dēvēties par īviju, un nākamajā dienā es anulēju savu Vogue abonementu. Pēc manām domām, šis žurnāls jau bija nodarījis pietiekami lielu ļaunumu manai ģimenei."

Brendija saka: "Nu, apsveicu," — un sāk vilkt mani uz ārdurvju pusi.

Un Elliss jautā: "īvija bija vīrietisl"

īvija bija vīrietis. Un man gluži vienkārši ir jāapsēžas, īvija bija vīrietis. Un es esmu redzējusi viņas implantfu rētas, īvija bija vīrietis. Un ģērbtuvēs es esmu redzējusi viņu kailu.

Dod man pilnīgi pārlabotu manas pieauguša cilvēka dzīves vēlīno posmu.

Zibsnis.

Dod man visā šajā nolādētajā pasaulē kaut ko tādu, kas tiešām ir tāds, kā izskatās!

Zibsnis!

īvijas māte vērīgi paraugās uz Brendiju. "Vai jūs kādreiz esat strādājusi par modeli?" viņa noprasa. "Jūs tik ļoti atgādināt kādu mana dēla draudzeni."

"Jūsu meitas," Brendija atņurd.

Un es aptaustu nozagto ielūgumu. Kāzas, mis īvlinas Kotrelas laulības ar misteru Allenu Skinneru, notiks rīt. Vienpadsmitos priekšpusdienā, kā šeit rakstīts zelta burtiem. Tām sekos svinības līgavas mājās.

Tām sekos ugunsgrēks šajās mājās.

Tam sekos slepkavība.

Ierašanās vakartērpos.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Kleita, kurā es vazājos pa īvijas kāzām, ir piegulošāka par ādu. To varētu dēvēt par apspīlētu. Tā ir Turīnas līķauta kopija, lielākoties brūna un balta, audums sakārtots un piegriezts tā, lai spīdīgās, sarkanās pogas pogātos cauri stigmām. Ap maniem delmiem krokojas bezgalīgi gari, melni zīda cimdi. Papēži man ir reibinoši augsti. Pusjūdzi Brendijas melnā tilla, kas nosēts ar vizuļiem, es aptinu ap saviem rētaudiem, ap spīdīgo ķiršu plātsmaizi, kas man tagad sejas vietā, aptinu kārtīgi, laukā rēgojas tikai acis. Izskats ir drūms un rēgains. Nojauta vēsta, ka mēs esam mazliet zaudējuši apvaldu.

Lai ienīstu īviju, jāiegulda vairāk pūļu nekā agrāk. Visa mana dzīve arvien vairāk attālinās no jebkura iemesla viņu nīst. Tā ir galīgi attālinājusies no jebkuras loģikas. Vajag tasi kafijas un deksedrīna kapsulu, lai justu kaut vai niecīgu aizkaitinājumu par kaut ko.

Brendija ir uzģērbusi to satriecošo Boba Maki kostīmu ar bruncišiem līdzīgo volānu un ar to lielo, es nezinu, un ar to plāno, šauro, man nudien ir pilnīgi vienalga. Galvā v^ņai ir cepure, jo šīs tomēr ir kāzas. Kājās viņai kaut kādas kurpes, darinātas no kaut kāda dzīvnieka ādas. Aksesuāru vidū ir arī dārglietas, nu, tie akmeņi, kas izrakti no zemes, nopulēti un noslīpēti, lai atstarotu gaismu, ietverti zelta un vara sakausējumos, atommasa, kausēta un kalta ar āmuriem, tas viss bijis tik darbietilpīgi. Proti, viss, no kā sastāv Brendija Aleksāndcra.

Elliss ir ģērbies divrindu vai kādā tur uzvalkā, melnā, ar vienu šķēlumu aizmugurē. Viņš izskatās tā, kā vīrietis varētu iztēloties sevi zārkā, bet tas mani neuztrauc, jo Elliss jau ir nospēlējis savu lomu manā dzīvē.

Elliss lepni staigā apkārt, jo tagad ir pierādījis, ka jebkurā kategorijā spēj kādu savaldzināt. Drāziens ar misteru Pārķeru gan nepadara viņu par Zilo miesta karali, taču tagad viņš ir pievienojis savām trofejām arī īviju, un varbūt ir pagājis pietiekami daudz laika, lai Elliss varētu atgriezties dienestā, atsākt veco apgaitu Vašingtona parkā.

Tad nu mēs paņemam zelta burtiem drukāto ielūgumu, ko esmu nozagusi, Brendija un Elliss iedzer pa perkodānam, un mēs dodamies uz īvijas kāzu svinībām.

Pārlecam uz pulksten vienpadsmitiem priekšpusdienā greznajā Vesthilsas savrupmājā, kas pieder trakajai īvijai Kotrelai, šaudītkārajai īvijai, tikko salaulātajai misis īvlinai Kotrclai Skinnerei, it kā šai brīdī es vēl spētu par to satraukties. Un. Tas ir, ak, tik žilbinoši. īvija varētu būt kāzu torte, lentes un ziedi kārtu kārtām vijas ap viņas kuplajiem stīpu svārkiem, arvien augstāk, līdz pat cieši sašņorētajam viduklim, un tālāk, virs ņiebura malas, paceļas viņas lielās Teksasas krūtis. Viņu jau var izrotāt līdz bezgalībai, tāpat kā tirdzniecības ielu Ziemassvētkos. Vienā vidukļa pusē piespraustas zīda puķes. Zīda puķes virs abām ausīm notur plīvuru, kas atmests pār blondi blondajiem, uzkasītajiem un salakotajiem matiem. Meiča šajos stīpu svārkos, ar šiem izspīlētajiem Teksasas greipfrūtiem staigā apkārt tā, it kā atrastos uz platformas lielā skaistuma parādē.

Pilna ar šampanieša un perkodāna mijiedarbību, uz mani skatās Brendija.

Un es brīnos, kā agrāk neesmu pamanījusi to, ka īvija ir vīrietis. Liela auguma gaišmatis, tāds pats kā viņa šobrīd, tikai ar tādu neglīti krunkainu, teiksim, sēklinieku apvidu.

Elliss slēpjas no īvijas, pūlēdamies izdibināt, vai viņas jaunais vīrs nebūtu piemērots guvums, ko ierakstīt Netikumības apkarošanas nodaļas īpašā darbinieka atskaitē. No Ellisa viedokļa viss notikušais apliecina, ka viņš joprojām ir spicais, sportiskais puisis, kurš pēc ilgas cīņas var arestēt kuru katru. Ikviens klātesošais domā, ka notiekošajā spēlē galveno lomu. To pašu, bez šaubām, var sacīt par jebkuru cilvēku pasaulē.

O, un nu jau ir pārsniegta robeža, pirms kuras vēl iespējams teikt: piedod, mamra. Piedod, Dievs. Šai brīdī es vairs nenožēloju neko. Un man nav žēl neviena.

Nē, tiešām, visi klātesošie prasīties prasās uz krematoriju.

Pārlccam uz augšstāvu. Lielajā guļamistabā uz gultas ir izlikts īvijas pūrs, gatavs sakravāšanai somās. Šoreiz esmu paņēmusi līdzi pati savus sērkociņus, un es aizdedzinu zelta burtiem drukātā ielūguma eleganti applūkāto maliņu un pielieku ielūgumu pie gultas pārklāja, pie pūra, pie aizkariem. Vissaldākais mirklis ir tas, kurā vadību pārņem ugun^ un tu vairs neatbildi ne par ko.

īvijas vannas istabā es savācu lielu Chanel No. 5 pudeli, lielu ļoy pudeli, lielu White Shoulders pudeli un izšļakstu pa guļamistabu smaržu, ko varētu izdvest miljoniem ziedu, kuri rotā parādes platformu.

Uguns, šī īvijas kāzu elle, atrod ziedu ievilkto spirta sliedi un izdzen mani gaitenī. Lūk, kāpēc es mīlu uguni, mani tā var nogalināt tikpat aši kā jebkuru citu. Tā nevar zināt, ka es esmu tās māte. Tas ir tik skaisti un vareni, un neatstāj vietu nekādām jūtām ne pret vienu, lūk, kāpēc es mīlu uguni.

Tur neko nav iespējams apturēt. Tur nekas nepakļaujas kontrolei. Liesmas īvijas drēbēs tikai vairojas ar katru mirkli, un nu jau sižets virzās uz priekšu bez skubināšanas.

Un es kāpju lejup. Solis-pauze-solis. Neredzamā šovmeitene. Nu vienreiz notiek tas, ko es vēlos. Vēl labāk, nekā esmu cerējusi. Neviens neko nav manījis.

Mūsu pasaule traucas taisnā ceļā uz nākotni. Ziedi un pildītas sēnes, kāzu viesi un stīgu kvartets, mēs visi uz Brendijas Aleksānderas planētas traucamies turp. Princešu princese vestibilā joprojām domā, ka te visu kontrolē viņa.

Sajūta ir tāda, it kā es diženi un absolūti kontrolētu visu. Pārlecam uz to dienu, kad mēs visi būsim miruši un nekas no šī visa vairs nebūs svarīgs. Pārlecam uz to dienu, kad te pacelsies cita māja un kad cilvēki, kas tajā dzīvos, nemaz nezinās, ka mēs reiz esam bijuši.

"Kur tu biji aizgājusi?" jautā Brendija.

Uz vistuvāko nākotni, man gribas atbildēt.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

Pārlecam pie mums ar Brendiju, mēs itin nekur nevaram atrast Ellisu. Savukārt īvija un visi Teksasas Kotreli, nervozi smiedamies, nekādi nevar atrast savu līgavaini. Visi grib zināt, kura līgavas māsa ar viņu ir aizbēgusi. Ha, ha.

Es velku Brendiju uz durvju pusi, bet viņa mani aptur. Nav ne Ellisa, ne līgavaiņa… simt teksasiešu dzer uz nebēdu… tā smieklīgā līgava lielajā transvestītu kāzu kleitā… tas viss ir pārāk jautri, lai Brendija tagad ietu prom.

Pārlecam pie īvijas, kura uz savas lielās parādes platformas izbrauc ārā no pieliekamā kambara, pirksti sažņaugti dūrēs, plīvurs un mati pland viņai nopakaļ. īvija pilnā kaklā kliedz, ka pieliekamajā atradusi savu maucīgo jauno vīru, šito pēdiņu, ar ģīmi uz leju ķerot kaifu pakaļseksā ar visu klātesošo veco mīļāko.

r

Ak, Ellis.

Es atceros visus viņa pornožurnālus, visas anālā, orālā, rimminga, dūrēšanas, felčinga detaļas. Mēģinot nosūkāt sev, var nonākt slimnīcā. ^

Ak, tas ir satriecoši.

Protams, uz to visu īvija atbild, paraudama augstāk savus stīpu svārkus un mezdamās uz augšstāvu pēc šautenes, bet tagad lielākā daļa no viņas guļamistabas jau ir pārvērtusies par liesmu mūri, kas smaržo pēc Chanel No. 5, un īvijai uz savas parādes platformas nu ir jābrauc tajā taisni iekšā. Visi pa mobilajiem zvana uz 911, lai sauktu palīgā. Neviens nevīžo doties uz pieliekamo un apskatīties, kas tur notiek. Tauta nemaz nevēlas zināt, kas tur īsti darās.

Ej nu saproti, bet šķiet, ka postošos mājas ugunsgrēkos teksasieši jūtas daudz ērtāk, nekā saskaroties ar anālo seksu.

Es atceros savējos. Skets un ūdenssports. Sado un mazohisms.

Gaidot, līdz Ivija sadegs, visi paņem pa pilnai glāzei un iet stāvēt vestibilā pie kāpnēm. No pieliekamā kambara skan skaļi plīkšķi. Tādi sāpīgi, kad vispirms iespļauj plaukstā.

Brendija mūždien mēdz mulsināt sabiedrību, un nu Brendija sāk smieties. "Tā izprieca var izvērsties visai ķēpīga," Brendija man saka ar Plumbago mutes kaktiņu. "Ellisa pēdējā glāzē es iebēru sauju bilaksa caurejas tablešu."

Ak, Ellis.

Pa visu šo burzmu Brendija būtu varējusi tikt cauri sveikā, ja nebūtu sākusi smieties.

Jo, redziet, tieši tajā mirklī kāpņu augšgalā no liesmu mūra iznirst īvija. Rokās šautene, kāzu kleita nodegusi līdz tērauda stīpām, zīda puķes matos nodegušas līdz stieples skeletiem, visi blondie mati nosviluši, un īvija gausi kāpj lejup pa kāpnēm, solis-pauze-solis, un viņas šautene ir notēmēta tieši uz Brendiju Aleksānderu.

Visi raugās augšup uz īviju, kura ir tērpusies vienīgi stieplēs un pelnos, viss krāšņais, smilšu pulkstenim līdzīgais, dzimumu mainījušais ķermenis notriepts ar sviedriem un sodrējiem, mēs visi vērojam īvlinu Kotrelu viņas lielajā, korporatīvajā brīdī, un īvija iekliedzas: "Tu!"

Gar šautenes stobru viņa kliedz uz Brendiju Aleksānderu: "Tu esi izdarījusi to vēlreiz! Vēl viens ugunsgrēks!"

Solis-pauze-solis.

"Man likās, mēs bijām labākās draudzenes," viņa saka. "Jā, protams, es esmu pārgulējusi ar tavu čali, bet kurš tad nav!" saka īvija ar šauteni un visu pārējo.

Solis-pauze-solis.

"Tev vēl nepietiek ar to, ka tu esi vislabākā un visskaistākā," īvija saka. "Vairums cilvēku, ja viņi izskatītos tikpat labi kā tu, visu atlikušo dzīvi vienkārši censtos noturēties savā līmenī."

Solis-pauze-solis.

"Bet nē," īvija saka. "Tev vēl vajag iznīcināt visus pārējos."

Otrā stāva liesmas rāpo lejup pa vestibila tapetēm, un kāzu viesi ķer ciet savus saiņus un pakas, dodas ārā ar visām kāzu dāvanām, sudrabu un kristālu.

No pieliekamā kambara skan pakaļu plīkšķi.

"Apklustiet, jūs tur!" īvija uzkliedz. Tad atkal pievēršas Brendijai un saka: "Tāpēc es varbūt pavadīšu dažus gadus cietumā, toties ellē tu nonāksi krietnu laiciņu pirms manis!"

Noklikšķ šautenes gailis.

Liesmas rāpo lejup pa sienām.

"Ak Dievs, ja, žēlīgais Kristu!" auro Elliss. "Ak Dievs, es beidzu!"

Brendija mitējas smieties. Tik liela un skaista k^ vēl nekad, karaliska, tēlodama aizkaitinājumu, it kā tas viss būtu viens liels joks, Brendija Aleksāndera paceļ gigantisku roku un ieskatās savā pulkstenī.

Un es grasos kļūt par vienīgo bērnu ģimenē.

Un šai mirklī es varētu visu apturēt. Es varētu nomest plīvuru, pateikt patiesību, izglābt dzīvības. Es esmu es. Brendija nav vainīga. Šī ir mana otrā iespēja. Pirms gadiem es būtu varējusi atvērt savas guļamistabas logu un ielaist Šeinu iekšā. Es būtu varējusi visas tās reizes nezvanīt uz policiju un neapgalvot, ka nelaimes gadījums ar Šeinu nav nekāds nelaimes gadījums. Bet mani kavē stāsts par to, kā Šeins sadedzināja manas drēbes. Kā sava sakropļojuma dēļ Šeins nonāca uzmanības centrā. Un, ja tagad es nometīšu plīvuru, tad būšu tikai briesmone, atbaidošs, sakropļots upuris. Es būšu tikai tāda, kāda izskatos. Tikai patiesība, pilnīga patiesība un nekas cits kā patiesība. Godīgums ir pati garlaicīgākā lieta uz Brendijas Aleksānderas planētas.

Un. īvija notēmē.

"Jā!" pieliekamajā auro Elliss. "Jā, vēl, lielais! Dod man! Šauj!"

īvija piemiegtu aci skatās pār stobru.

"Jā!" auro Elliss. "Šauj man taisni mutē!"

Brendija pasmaida.

Un es nedaru neko.

Un īvija iešauj Brendijai Aleksānderai taisni sirdī.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

/

"Mana dzīve," Brendija saka. "Es mirstu, un man taču būtu jāredz visa mana dzīve."

Neviens te nemirst. Dod man noliegumu.

īvija ir padarījusi savu, nometusi šauteni un izgājusi ārā.

Policija un paramediķi ir ceļā, un pārējie kāzu viesi ārā plūcas par kāzu dāvanām, kurš ko dāvinājis un kuram tagad ir tiesības to pievākt. Viss viens varen uzjautrinošs juceklis.

Brendija Aleksāndera, tikpat kā visnotaļ nošķiedusies ar asinīm, saka: "Es gribu redzēt savu dzīvi."

Elliss no kādas dziļākas telpas sauc: "Tev ir tiesības klusēt."

Pārlecam pie manis, es palaižu vaļā Brendijas roku, manējā ir silti sarkana, aplipuši ar asiņu radītiem patogēniem, un es rakstu uz degošajām tapetēm:

Tavs vārds ir Šeins MakFārlends.

Tu esi dzimis pirms divdesmit četriem gadiem.

Tev ir māsa, gadu jaunāka par tevi. *

Uguns jau ēd nost manu pirmo rindiņu.

Tu dabūji gonoreju no Netikumības apkarošanas nodaļas īpašā darbinieka, un ģimene izmeta tevi no mājām.

Tu iepazinies ar trim transvestītu karalienēm, kuras iedeva tev naudu, lai tu varētu sākt mainīt dzimumu, jo tu nespēji iedomāties, ko vēlētos mazāk par to.

Uguns jau ēd nost manu otro rindiņu.

Tu satiki mani.

Es esmu tava māsa Šenona MakFārlenda.

Es ar asinīm uzrakstu patiesību tikai dažas minūtes pirms tam, kad to apēdīs uguns.

Tu mani mīlēji, jo, kaut arī nepazini, tomēr zināji, ka es esmu tava māsa. Kaut kādā līmenī tu to saprati uzreiz, tāpēc mīlēji mani.

Mēs apceļojām visus Rietumus un vēlreiz izaugām kopā.

Es esmu tevi ienīduši, cik vien atceros.

Un tu nemirsi.

Es būtu varējusi tevi izglābt.

Un tu nemirsi.

Uguns un mans rakstītais tagad skrien blakus.

Pārlecam pie Brendijas, pa pusei noasiņojušas uz grīdas, vairumu viņas asiņu esmu uzslaucījusi es, lai būtu, ar ko rakstīt, Brendija piemiedz acis, lai spētu lasīt, kamēr uguns apēd visu mūsu ģimenes vēsturi, rindiņu pa rindiņai. Rindiņa Un tu nemirsi ir gandrīz pie pašas grīdas, tieši Brendijai acu priekšā.

"Mīļumiņ/7 Brendija saka, "Šenona, saldumiņ, to visu es zināju. Tas bija mis īvijas nopelns. Viņa man pateica, ka tu esot slimnīcā. Izstāstīja par tavu nelaimes gadījumu."

Lūk, par tādu roku modeli es jau esmu pārvērtusies. Un par tādu dumiķi.

"Tagad," Brendija saka, "izstāsti man visu."

Es rakstu: Pēdējos astoņus mēnešus esmu barojusi Ellisu Ailendu ar sievišķajiem hormoniem.

Un Brendija asiņaini iesmejas. "Es arī!" viņa saka.

Kā lai es tur nesmejos?

"Un tagad," Brendija saka, "ātri, pirms es nomirstu, kas vēl?"

Es rakstu: Pēc nelaimes ar matu lakas flakonu visi vienkārši mīlēja tevi vairāk.

Un:

Un es nebiju vainīga, ka tas lakas flakons eksplodēja.

Brendija saka: "Es zinu. To izdarīju es. Es biju tādā izmisumā par to, ka esmu normāls vidusmēra bērns. Gribēju kaut ko tādu, kas mani glābtu. Gribēju brīnuma pretstatu."

Elliss no kādas citas telpas sauc: "Viss, ko tu pateiksi, tiesā var tikt izmantots pret tevi." Un es rakstu uz grīdas līstītes:

Patiesība ir tāda, ka es pati iešāvu sev sejā.

Vairāk nav vietas, kur rakstīt, nav asiņu, ar ko rakstīt, nav atlicis nekas, ko teikt, un Brendija saka: "Tu sašāvi pati savu seju?"

Es pamāju.

"To," saka Brendija, "to nu es nezināju."

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pārlccam uz to vienu reizi, nekas īpašs, tikai Brendija uz grīdas, gandrīz mirusi, un es, nometusies ceļos viņai līdzās, rokas notrieptas ar princeses Aleksānderas ballītes asinīm.

Brendija iekliedzas: "īvij!"

Un pa ārdurvju spraugu pabāžas īvijas apsvilusi galva. "Brendij, dārgumiņ," īvija saka, "šī ir vislabākā katastrofa, kādu tev jebkad izdevies sarīkot!"

īvija pieskrien pie manis, nobučo mani ar savu pretīgo, izkusušo lūpukrāsu un saka: "Šenon, lielu lielais paldies, ka atsvaidzināji manu garlaicīgo mājas dzīvi!"

"Mis īvij," saka Brendija, "tu vari tēlot, cik tīk, bet, skuķīt, tev nupat galīgi neizdevās izšaut cauri tai manas vestes daļai, kura nelaiž cauri lodes."

Pārlecam pie patiesības. Muļķe esmu es.

Pārlecam pie patiesības. Es sašāvu sevi pati. Es ļāvu īvijai domāt, ka vainīgs ir Meiness, bet Meinesam — ka vainīga īvija. Varbūt viņus izšķīra tieši aizdomas vienam pret otru. Tās lika īvijai turēt pa rokai pielādētu šaujamo — gadījumam, ja Meiness viņai uzbruktu. Un tās pašas bailes lika

Meinesam nemt līdzi miesnieka dunci, kad viņš ieradās īvijas mājā, lai piespiestu viņu runāt.

Patiesība ir tāda, ka te neviens nav tik dumjš vai ļauns, kā esmu tēlojusi. Atskaitot mani. Patiesība ir tāda, ka nelaimes dienā es izbraucu no pilsētas. Es braucu, pacēlusi mašīnas logu līdz pusei, tad izkāpu ārā un izšāvu caur stiklu. Atceļā uz pilsētu es nogriezos no šosejas ielā, kas ved uz Groudenas avēniju, ielā, kas ved uz La Paloma Memoriālo slimnīcu.

Patiesība ir tāda, ka es biju kļuvusi par skaistuma narkomāni, un no tā nevar vienkārši aiziet. Slimīgi atkarīgai no visas šīs uzmanības, man vajadzēja izrauties no tās vienā paņēmienā. Es būtu varējusi noskūt pliku galvu, bet mati ataug. Pat plikpauraina es varbūt izskatītos pārāk labi. Kā plikpaurei man varbūt pievērstu vēl vairāk uzmanības. Vēl pastāvēja iespēja apresnēt vai pārmērīgi dzert, lai sabojātu izskatu, bet es gribēju būt neglīta un tomēr saglabāt veselību. Grumbas un novecošana šķita vēl pārāk tālu. Bija jāatrod veids, kā kļūt neglītai vienā rāvienā. Man bija jātiek galā ar savu izskatu ātri un neatgriezeniski, citādi es vienmēr justu kārdinājumu atgriezties.

Jūs taču zināt, kā mēdz skatīties uz neglītām, kuprainām meitenēm, un viņas ir tik laimīgas. Vakaros neviens nevelk viņas ārā no mājas, neļaujot pabeigt doktores disertāciju. Uz viņām nekliedz modes fotogrāfi, ja viņām iekaisis kāds ieaudzis matiņš bikini zonā. Tu skaties uz apdeguma upuriem un domā, cik daudz laika viņi ietaupa, neskatīdamies spoguļos, lai pārbaudītu, vai tik āda nav apsvilusi saulē.

Es gribēju to ikdienas drošību, ko dod sakropļojums. Tā, kā sakropļota, deformēta, dzemdību traumu pārcietusi, jebkuru skaistumu zaudējusi meitene var braukt mašīnā ar atvērtiem logiem un nebēdāt, kādi vējā kļūs viņas mati, lūk, pēc tādas brīvības es tiecos.

Man bija apnicis būt zemākai dzīvības formai tikai sava izskata dēļ. Iztirgot to. Krāpties. Nekad nesasniegt neko reālu un tomēr izpelnīties uzmanību un atzinību. Es jutos ieslodzīta skaistuma geto. Pārvērtusies par stereotipu. Zaudējusi jebkuru motivāciju.

Šai ziņā, Šein, mēs vispilnīgākajā nozīmē esam brālis un māsa. Tā bija vislielākā iedomājamā kļūda, un es cerēju, ka tā mani glābs. Es gribēju atteikties no priekšstata par jebkādu kontroli. Gribēju sapurināt realitāti. Meklēt glābiņu haosā. Redzēt, vai tikšu galā; es gribēju piespiest sevi atkal augt. Uzspridzināt savu komforta zonu.

Pie izbrauktuves es piebremzēju, apstājos tuvāk ceļmalai, tajā joslā, ko mēdz dēvēt par avārijas joslu. Atceros, es nodomāju — cik atbilstoši. Atceros, es nodomāju — tas būs tik satraucoši. Mana pārtapšana. Mana dzīve tūdaļ sāksies no jauna. Šoreiz es varu kļūt par izcilu neiroķirurģi. Vai par mākslinieci. Visiem būs vienalga, kā es izskatos. Cilvēki redzēs tikai manu mākslu, to, ko esmu radījusi, nevis vienīgi to, kā es izskatos, un cilvēki mani mīlēs.

Man pēdējā doma bija — beidzot es augšu atkal, pārveidošos, pielāgošos, attīstīšos. Man būs fizisks trūkums.

Es nespēju gaidīt. No cimdu nodalījuma izņēmu ieroci. Biju uzvilkusi cimdu, lai nepaliktu pulvera pēdas, un ieroci izstieptas rokas attālumā turēju laukā pa izsisto logu. Īstenībā pat nevajadzēja tēmēt, jo stobrs atradās tikai pāris pēdu atstatumā. Es būtu varējusi arī nošauties, taču tobrīd tāda doma nešķita pārāk traģiska.

Šāda pārvērtība liks nobālēt visiem pīrsingiem un tetovējumiem, un degzīmēm, visiem tiem sīkajiem modes dumpjiem, tik nekaitīgiem, ka beigās tie paši kļūst par modi. Tādi mazu papīra tīģerīšu mēģinājumi noliegt skaistu izskatu, un beigās tie šo izskatu tikai uzlabo.

Šāviens, es atceros vienīgi sajūtu, it kā man būtu stipri iesists. Lode. Vajadzēja kādu minūti, līdz spēju fokusēt skatienu, un viss pasažieru sēdeklis bija nošķiests ar manām asinīm un puņķiem, ar siekalām un zobiem. Nācās atvērt mašīnas durtiņas un pacelt šaujamo, jo biju nometusi to aiz loga. Šoks palīdzēja. Ja jums vajadzīgi pierādījumi, tad šaujamais un cimds ir ūdens notekā pie slimnīcas stāvlaukuma, kur es tos iemetu.

Tad morfīns vēnā, operāciju zāles mazās manikīra šķērītes, kas pārgrieza man kleitu, mazais biksīšu ielāpiņš, policijas fotogrāfijas. Putni saknābāja manu seju. Neviens nekad nav pat nojautis patiesību.

Patiesība ir tāda, ka pēc tam es kritu nelielā panikā. Ļāvu visiem domāt aplam. Nākotne nav tā labākā vieta, kur atsākt melot un krāpties. Pie visa notikušā nav vainīgs neviens cits kā vien es pati. Es bēgu, jo jau žokļa atjaunošana vien radīja pārāk lielu kārdinājumu atgriezties, spēlēt šo spēli, skaistā izskata spēli. Tagad visa mana jaunā nākotne joprojām gaida mani tur, tālumā.

Patiesība ir tāda, ka būt neglītai nav tik satraucoši, kā varētu gaidīt, tomēr tā var būt izdevība kaut kam tik labam, ko neesmu spējusi pat iztēloties. ^

Patiesība ir tāda, ka man ir žēl.

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

Pārlecam atpakaļ uz La Paloma neatliekamās palīdzības telpu. Morfīns vēnā. Operāciju zāles mazās manikīra šķērītes, kas pārgriež Brendijas kostīmu. Mana brāļa nelaimīgais penis zils un nosalis, atsegts visas pasaules acīm. Policijas fotogrāfijas, un māsa Ketrīna kliedz: "Fotografējiet! Fotografējiet ātrāk! Viņš joprojām asiņo!"

Pārlecam uz operāciju zāli. Pārlecam uz pēcopcrāciju palātu. Pārlecam pie manis, es paaicinu māsu Ketrīnu sānis, mazā māsa Ketrīna tik sparīgi apskauj mani ap ceļgaliem, ka es bezmaz nogāžos uz grīdas. Viņa skatās uz mani, mēs abas esam notriepušās ar asinīm, un es viņai rakstiski saku: lūdzu.

izdariet man šo vienu īpašo pakalpojumu, lūdzu, ja tiešām gribat, lai es jūtos laimīga.

Pārlecam pie īvijas, kura televīzijas šova stilā iekārtojusies starmešu karstajā gaismā Brambaha veikalā un pļāpā ar savu māti un Meinesu, un ar savu jauno vīru pa^ to, kā iepazinusies ar Brendiju daudzus gadus agrāk nekā mēs visi, kaut kādā dzimuma maiņas atbalsta grupā. Par to, ka visiem laiku pa laikam nepieciešama kāda liela katastrofa.

Pārlecam uz kādu pavisam netālu dienu, kad Meinesam beidzot būs krūtis.

Pārlecam pie manis, nometušās ceļos slimnīcā pie sava brāļa gultas. Šeina āda izskatās tā, ka nav nosakāms, kur beidzas izbalējusī, zilā slimnīcas pidžama un kur sākas Šeins, tik bāls viņš ir. Šis ir mans brālis, tievs un bāls, ar Šeina tievajiem delmiem un cāļa krūtīm. Saplakušie, lcastaņbrūnie mati viņam uz pieres, lūk, ar viņu es esmu kopā augusi, to es atceros. Viņš ir veidots no sprunguļiem un putnu kauliem. Tas Šeins, kuru biju aizmirsusi. Tas Šeins, pirms nelaimes gadījuma ar matu laku. Nezinu, kāpēc biju to aizmirsusi, bet Šeins vienmēr ir izskatījies tik nelaimīgs.

Pārlecam pie mūsējiem mājās, vakarā, viņi demonstrē videofilmas uz savas baltās mājas sienas. Logi no divdesmit gadu senas pagātnes precīzi sakrīt ar tagadējiem logiem. Zāle sakrīt ar zāli. Tur laimīgā saticībā mazu bērneļu izskatā skraidelē divi rēgi — Šeins un es.

Pārlecam pie māsām Rejām, kuras sadrūzmējušās ap slimnīcas gultu. Virs parūkām uzvilkti matu tīkliņi. Uz sejām ķirurģiskās maskas. Rejas ir ģērbušās bālganzaļos darba kombinezonos, bet pie tiem piespraudušas Vindzoras hercogienes stilā darinātas brošas: leopardus ar zalgojošiem briljanta un topāza lāsumiem. Kolibri, viscaur klātus ar smaragdiem.

Es, es gribu tikai, lai Šeins ir laimīgs. Man ir apnicis būt man, naidpilnajai man.

Dod man atbrīvošanu.

Man ir apnikusi šī ārējo šķitumu pasaule. Cūkas, kuras tikai izskatās treknas. Ģimenes, kuras izskatās laimīgas.

Dod man glābiņu.

No tā, kas tikai izskatās pēc augstsirdības. Kas tikai izskatās pēc mīlestības.

Zibsnis.

Es vairs negribu būt es. Es gribu būt laimīga, gribu atgūt Brendiju Aleksānderu. Šis ir pirmais īstais strupceļš manā mūžā. Nav kur iet, tikai ne tādai, kāda esmu tagad, tikai ne tādam cilvēkam. Šis ir mans pirmais īstais sākums.

Kamēr Šeins guļ, māsas Rejas drūzmējas ap gultu, rotādamas viņu ar mazām dāvaniņām. Viņas miglo Šeinu ar L'Air du Temps tā, it kā viņš būtu Bostonas paparde.

Jauni auskari. Jauna Hermes šalle viņam ap galvu.

Uz ķirurģiskās paplātes līdzās gultai akurātās rindās sakārtota kosmētika, un Sofonda saka: "Mitrinātāju!" — un pastiepj roku ar augšup pavērstu plaukstu.

"Mitrinātājs," atsaucas Kitija Litera un ieplāj tūbiņu Sofondai plaukstā.

Sofona pastiepj roku un saka: "Maskējošo krēmu!"

Un Viviena ieplāj viņai plaukstā vēl vienu tūbiņu un atsaucas: "Maskējošais krēms."

Šein, es zinu, tu nedzirdi, bet tas nekas, jo es nevaru parunāt.

Paņēmusi mazu sūklīti, Sofonda īsiem, vieglienf vilcieniem uzklāj maskējošo krēmu uz tumšajiem lokiem zem Šeina acīm. Viviena piesprauž briljanta brošu pie Šeina slimnīcas pidžamas.

Mis Rona izglāba tev dzīvību, Šein. Grāmata atradās tev žaketes kabatā un piebremzēja lodi tiktāl, ka eksplodēja tikai tavi pupi. Cietuši ir tikai mīkstie audi — un silikons.

Ierodas floristi ar īrisu, rožu un lefkoju pušķiem.

Tavs silikons saplīsa, Šein. Lode saārdīja tavu silikonu, un to nācās izņemt. Tagad tu vari dabūt tāda lieluma krūtis, kādas vien vēlies. Tā teica Rejas.

"Pamatgrimu!" saka Sofonda un sapludina pamatgrimu ar Šeina matu līniju.

Viņa saka: "Uzacu zīmuli!" — un viņai uz pieres lāso sviedri.

Kitija sniedz zīmuli, teikdama: "Uzacu zīmulis."

"Nosusini mani!" Sofonda pavēl.

Un Viviena ar sūkli nosusina viņai pieri.

Sofonda saka: "Acu zīmuli! Statim!"

Un man ir jāiet, Šein, kamēr tu vēl guli. Bet es gribu tev kaut ko dāvināt. Es gribu dāvināt tev dzīvi. Šī ir mana trešā iespēja, un es negribu palaist to vējā. Es būtu varējusi atvērt savas guļamistabas logu. Es būtu varējusi apturēt īviju, pirms viņa uz tevi izšāva. Patiesība ir tāda, ka es to neizdarīju, tāpēc es atdodu tev savu dzīvi, jo tā man vairs nav vajadzīga.

Es pabīdu savu rokassomiņu zem Šeina lielās, gredzenotās plaukstas. Redziet, vienīgais, ko nespēj mainīt plastikas ķirurgs, ir vīrieša plaukstu lielums. Vienīgais, kas allaž nodos tādu meiteni kā Brendija Aleksāndera. Šīs rokas gluži vienkārši nav iespējams noslēpt.

Tur ir mani identifikācijas dokumenti, mana dzimšanas apliecība, mans viss. Turpmāk tu varēsi būt Šenona MakFārlenda. Mana karjera. Deviņdesmit grādu uzmanība. Tas ir tavs. Viss. Visi. Ceru, tev ar to pietiks. Tas ir viss, kas man palicis.

"Pamattoni!" saka Sofonda, un Viviena sniedz viņai visgaišāko Aubergine Dreams plakstu ēnu.

"Plakstu krāsu!" saka Sofonda, un Kitija sniedz viņai nākamo ēnu.

"Kontūrkrāsu!" saka Sofonda, un Kitija sniedz viņai vistumšāko ēnu.

Šein, atgriezies manā karjerā. Panāc, lai Sofonda noslēdz tev augstākā līmeņa līgumu, nevis kaut kādu vietējā labdarības tirdziņa sūdu. Tagad tu esi Šenona MakFārlenda, nolādēts. Tev jādodas taisnā ceļā uz pašu galotni. Es gribu, lai pēc gada, ieslēgusi televizoru, es redzētu tevi kailu, palēninātā kustībā dzeram diētisko kolu. Liec, lai Sofonda sagādā tev nopietnus nacionālos līgumus.

Esi slavens. Kļūsti par lielu sociālu eksperimentu, saņemdams to, ko nemaz nevēlies. Atrodi vērtību tajā, par ko mums mācīts, ka tas ir nevērtīgs. Atrodi labo tajā, ko pasaule dēvē par ļaunu. Es dāvinu tev savu dzīvi, jo gribu, lai tevi pazīst visa pasaule. Es vēlos, lai visa pasaule iemīļo to, ko ienīst. '

Atrodi to, no kā visvairāk baidies, un dzīvo tajā.

"Skropstu uzliecēju!" saka Sofonda un uzliec Šeina iemigušās skropstas.

"Skropstu tušu!" viņa saka un ieķemmē tušu skropstās.

"Lieliski," nosaka Kitija.

Un Sofonda attrauc: "Mēs vēl neesam ne tuvu mērķim."

Šein, es dāvinu tev savu dzīvi, savu autovadītājas apliecību, savas vecās liecības, jo tu esi man līdzīgāks, nekā, manuprāt, jebkad esmu bijusi es pati. Jo man ir apnicis nīst un dižoties, un stāstīt sev vecus stāstus, kuri vispār nekad nav bijuši patiesi. Man ir apnicis vienmēr būt man, man, man pirmajai.

Spogulīt, spogulīt, saki man tā.

Un, lūdzu, nedzen man pēdas. Esi jaunais uzmanības centrs. Gūsti lielus panākumus, esi skaists un mīlēts, un viss pārējais, kāda gribēju būt es. Tam es tagad esmu pāri. Es gribu vienīgi būt neredzama. Varbūt es savos plīvuros kļūšu par vēderdejotāju. Kļušu par mūķeni un strādāšu spitālīgo kolonijā, kur neviens nav pilnīgs. Es būšu hokeja vārtsargs un nēsāšu masku. Lielajos izklaides parkos par komiksu varoņu kostīmu valkātājām nolīgst tikai sievietes, jo ļaudis negrib riskēt, lai kāds svešs maniaks apskauj viņu bērnu. Varbūt es būšu liela komiksu pele. Vai suns. Vai pīle. Nezinu, taču esmu pārliecināta, ka to es noskaidrošu. Nav iespējams izbēgt no likteņa, tas nemitīgi tuvojas. Dienu un nakti nākotne gluži vienkārši nāk uz tavu pusi.

Es noglāstu Šeina bālo roku.

Es dāvinu tev savu dzīvi, lai pierādītu sev, ka spēju, ka tiešām spēju kādu mīlēt. Ka pat tad, ja man nemaksā, es spēju dāvāt mīlestību un laimi, un valdzinājumu. Redzi, es tieku galā ar zīdaiņu barību, ar to, ka nespēju runāt, ar to, ka man nav māju un es esmu neredzama, bet man ir jāzina, ka es spēju kādu mīlēt. Pilnīgi un galīgi, pastāvīgi un bez cerībām uz atalgojumu, tas būs tikai gribas akts, es gribu kādu mīlēt.

Es pieliecos, it kā spētu noskūpstīt sava brāļa vaigu.

Savu somiņu un jebkuru priekšstatu par to, kas esmu, es atstāju, pabīdītu zem Šeina plaukstas. Un es atstāju pagātnē stāstu par to, ka reiz esmu bijusi tik skaista, ka spēju ieiet telpā, cepinādamās apspīlētā kleitā, un visi pagriezās un skatījās uz mani. Miljons reportieru mani fotografēja. Un es atstāju pagātnē domu, ka šī uzmanība tiešām ir bijusi to pūliņu vērta, ko es ieguldīju, lai to iegūtu.

Man ir vajadzīgs jauns stāsts.

Tas, ko māsas Rejas izdarīja Brendijas Aleksānderas labā.

Tas, ko Brendija darīja manā labā.

Tas, ko man jāiemācās darīt savā labā. Uzrakstīt savu stāstu.

Lai mans brālis ir Šenona MakFārlenda.

Tāda veida uzmanība man nav vajadzīga. Vairs ne.

"Lūpu kontūrzīmuli!" Sofonda saka.

"Lūpu spīdumu!" viņa saka.

Viņa saka: "Te mums drusku ķēpājas!"

Un Viviena pieliecas, lai ar salveti nosusinātu no Šeina zoda lieko Plumbago.

Māsa Ketrīna atnes man to, ko esmu prasījusi, lūgtum, un tās ir fotogrāfijas, astoņreiz desmit bildes, kurās esmu redzama savā baltajā palagā. Tās nav ne labas, ne sliktas, ne neglītas, ne skaistas. Tās ir vienkārši tādas, kā es izskatos. Patiesība. Mana nākotne. Visparastākā realitāte. Un es noņemu plīvurus, visas aplikācijas un muslīnu, un mežģīnes, un atstāju Šeinam, lai viņš atrod tos pie savām kājām.

Tie man nav vajadzīgi ne šajā brīdī, ne nākamajā, ne aiznākamajā, nemūžam.

Sofonda nostiprina grimu ar pūderi, un tad Šeins ir nozudis. Mans brālis, tievs un bāls, darināts no sprunguļiem un putna kauliem, un nelaimīgs, — viņš ir nozudis.

Māsas Rejas gausi noņem savas ķirurģiskās maskas.

"Brendija Aleksāndera," saka Kitija, "dižā karaliene."

"Augstākās kvalitātes meitene," saka Viviena.

"Uz mūžu mūžiem," saka Sofonda, "un ar to pietiek."

Pilnīgi un galīgi, neatgriezeniski un bezcerīgi, uz mūžu mūžiem es mīlu Brendiju Aleksānderu.

Un ar to pietiek.

Content

Palanjuks Čaks Neredzamie briesmoņi

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVINPADSMTĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA