Riplija Aleksandra

Ņūorleānas mantojums

Aleksandra Riplija

Ņūorleānas mantojums

Romāns

Katru dienu jaunā sieviete nāca uz nelielo pauguru duļķainās upes krastā, un apsēdās kuplajā zālē. Viņai blakus grozā gulēja bērns.

Laiku pa laikam bērns sakustējās, un jaunā māte pārliecās pār grozu, lai mazo atkal sasegtu vai vienkārši paskatītos uz sīko sejiņu un rociņām. Tad viņa paņēma blakus nolikto papīru un spalvu, un turpināja rakstīt.

Nespēju noticēt tam. ka reiz biju tik jauna un naiva, viņa teica bērnam, tomēr, es tāda biju. Tev jau nu es nemelošu, tev nekad.

Sieviete šo stāstu rakstīja savai meitai, lai tā neizaugtu nezinādama, kāda bijusi viņas māte. Nebija ne mazākā iemesla domāt, ka viņai nebūs iespējas to meitai vēlāk pastāstīt, tomēr iegūtā dzīves pieredze bija pietiekama, lai sieviete apzinātos, ka liktenis mēdz sagādāt visnegaidītākos pārsteigumus un bīstamas situācijas.

Katras lapas apakšā viņa uzrakstīja: "Es Tevi mīlu."

Pirmā daļa

..

1. nodaļa

Šī kaste izskatījās noslēpumaina, un tāpēc bija visaizraujošākā dāvana, kādu Mērija jebkad tika saņēmusi.

īsti nezinādamas, ko teikt, viņas draudzenes skatījās uz savādo dāvanu un cita citā.

-   Ver vaļā, Mērij, beidzot viena no viņām iesaucās, cenzdamās izklausīties ieinteresēta.

-   Vēl ne, Mērija atteica un ar labo roku noglāstīja veco, nopleķoto un pusizjukušo koka kasti. Glāstā bija jūtama mīlestība. Kreisajā rokā meitene ņurcīja vēstuli, kuru bija atradusi pievienotu dāvanai. Papīra lapas pirkstos trīcēja, nododamas viņas satraukumu.

-   Labāk nolasi to tu, Sjū, Mērija lūdza, pasniegdama vēstuli savai labākajai draudzenei. Man no uztraukuma trīc balss.

Sjū strauji izrāva viņai no rokām vēstuli, ziņkārība bija guvusi virsroku pār labajām manierēm.

-  "Manu mīļo, dārgo Mērij," Sjū skaļi lasīja, "šo kasti Tu saņem dāvanā no savas mātes." Viņa uzmeta skatienu pārējām meitenēm, kas atradās istabā. Draudzenes izskatījās tikpat pārsteigtas, kā vēstules lasītāja. Ikviens zināja, ka misis Makalistere nekad nesūta meitai pat vēstules, tādēļ neticami likās saņemt no viņas dāvanu. Vienīgi tēvs mēdza sūtīt Mērijai dārgus našķus un raibas bilžu grāmatas, lai gan klosterskolā tas viss skaitījās aizliegts. Sjū steidzīgi lasīja tālāk.

-  "Mīļo, dārgo Mērij," viņa atkārtoja, "šo kasti Tu saņem dāvanā no savas mātes, ne no manis. Man nav ne jausmas, kas tajā atrodas. Viņa man tika stāstījusi, ka tā ir jūsu dzimtas sieviešu noslēpumu glabātava. Viņa to saņēma no savas mātes, kura savukārt to kādreiz esot saņēmusi no savējās, bet tā atkal no savējās, un tā no paaudzes paaudzē. Pēc tradīcijas ģimenes vecākā meita šo kasti saņem kā dāvanu sešpadsmitajā dzimšanas dienā un glabā tik ilgi, līdz pašas vecākā meita kļūst sešpadsmit gadus veca."

Sjū piespieda vēstuli pie skolas formas baltā linu auduma krūšauta.

-   Nekad neesmu pieredzējusi neko tik romantisku, viņa izsaucās. Vai tu to neatvērsi, Mērij? Tu jau gandrīz esi sešpadsmit gadus veca! Tava dzimšanas diena ir rīt.

Mērija nedzirdēja draudzenes jautājumu viņa bija aizsapņojusies.

Mērija bieži mēdza aizsapņoties. Jau agrāk bērnībā viņa bija atklājusi, ka var patverties brīnišķīgā un laimīgā iedomu pasaulē, ja reālā dzīve pret viņu izturas nejauki vai apbēdina. Iztēlē viss bija tāds, kādu viņa vēlējās to redzēt, un sirdssāpes tur vienkārši netika ņemtas vērā, it kā nekad nebūtu piedzīvotas.

Pašreiz meitene domās atvēra saņemto kasti kopā ar māti, kura vēlējās atklāt meitai savus noslēpumus. Šī māte bija tā pati skaistā, smaržojošā sieviete, kuru Mērija vienmēr bija dievinājusi. Tikai šeit viņa nebija tāla un noraidoša. Viņa Mēriju mīlēja. Viņa vienīgi bija gaidījusi, līdz Mērija pieaugs, lai varētu atklāt meitai savas maigās jūtas.

Mērija pieskārās kastei. Tas nebija sapnis. Tā bija realitāte. Tas bija mātes mīlestības pierādījums. Viņa piekļāva šķirstiņam vaigu, apķēra to ar abām rokām, aizmirsdama paslēpt mazos pirkstiņus, kuru dēļ parasti kaunējās, jo tie bija tikpat gari, kā zeltneši.

Sjū pavicināja vēstules lapas.

-   Mērij! Viņa bija pieradusi modināt Mēriju no "aizmirstības", kā mēdza dēvēt draudzenes sapņu brīžus. Mērij, vai man lasīt tālāk?

Mērija izslējās un sakrustoja rokas klēpī.

-  Jā, lasi. Izklausās aizvien labāk un labāk.

-   "Ir pieņemts," Sjū atsāka lasīt, "ka vīriem netiek teikts, kas tajā atrodas. Zinu, ka māte savus dārgumus tur ielika, pirms bijām precējušies. Gadījumā, ja Tu vēlēsies iegādāties kādu slepenu dārgumu, ko noglabāt šai kastē, es pievienoju dažas naudas zīmes. Apsolu nekad nejautāt, kā tu tās iztērēsi." Un paraksts. "Tavs mīlošais tēvs."

Sjū palūkojās, cik daudz naudas atrodas aploksnē, un no pārsteiguma viņas acis iepletās un mute pavērās.

-  Mērij, viņa noelsās, tu esi bagāta! Tev vēl tikai jāatver tā kaste. Tā droši vien ir pilna ar dimantiem.

Pārējās meitenes korī skandēja:

-  Ver vaļā, ver vaļā!

Saucieni ielauzās Mērijas sapņos.

Arī māsas Džozefas parasti tik gludajā pierē ievijās izbrīna krunka.

-   Meitenes, meitenes, viņa rājās, kaut arī rīt ir izlaidums, šodien jums vēl jāpakļaujas mūsu skolas noteikumiem. Šī ir miera un apceres stunda.

-   Bet, māsa, Mērijai ir noslēpums… astoņas satrauktas balstiņas sacentās, kura pirmā paspēs pastāstīt māsai par dāvanu. Visbeidzot māsai izdevās meitenes nomierināt, bet, kad Mērija piekrita kasti atvērt, arī viņas balss pievienojās meiteņu klusinātajiem gaidu izsaucieniem.

Kad Mērija noņēma vāku, kaste it kā izelpoja pēc sažuvušām rožu ziedlapiņām smaržojošu senatnes dvašu. Iekšpusē kaut kas spoži iemirdzējās no loga krītošajos slīpajos saules staros.

-  Zelts! izspiedzās Sjū.

Mērija izņēma biezu, garu zelta ķēdīti un pacēla augstu gaisā, lai visas varētu redzēt tajā pakārto medaljonu.

-  Oooo… noelsās atzinīgs balsu koris.

Mērija neņēma vērā lūgumus parādīt citas lietas. Pērles un rubīni uz medaljona bija savijusies sarežģītā monogrammā. Meitene uzmanīgi aplūkoja rotu, tad pašūpoja galvu.

-   Nekā nevar saprast, viņa teica. Tomēr viens ir gandrīz skaidrs pērles izskatās kā burts "M". Varbūt ari manas vecmāmiņas vārds bija Mērija.

-  Pajautā savai mātei… parādi vēl kaut ko.

Mērija saudzīgi nolika zelta ķēdīti ar medaljonu blakus kastei, izņēma milzīgu vēdekli un uzmanīgi to atvēra.

Pat māsai Džozefai aizrāvās elpa, ieraugot šo brīnišķīgi skaisto un apbrīnojami smalko darinājumu. Stienīši, starp kuriem vijās ziloņkaula krāsas mežģīnes, bija izgrebti no ziloņkaula un iestiprināti greznā metāla tureklī. Mežģīnes, kuras šķita tik smalkas kā tīmeklis, bija izšūtas ziedu vītņu rakstā. Tik milzīgu vēdekli neviena no meitenēm līdz šim nebija redzējusi, un tomēr tas likās viegls kā tauriņa spārniņi. Mērija aizturēja elpu, līdz nebija dārgumu atkal aizvērusi un novietojusi blakus medaljonam.

-   Tur ir vēl citas mežģīnes, teica Sjū. Nu, ņem taču ārā! Neesi tik tūļīga.

Mērija pacēla divus nodzeltējušus pirkstaiņus, kuru aproces bija tamborētas smagā, sarežģītā mežģīņrakstā.

Mērijai tie likās tūkstoškārt vērtīgāki par zeltu.

-   Skatieties, viņa čukstēja, skatieties, cik smalki tic izstrādāti. Viņa ieslidināja labo roku vienā cimdā, ar otru izlīdzinādama krokas. Skatieties, viņa vēlreiz izsaucās. Cimda mazais pirkstiņš bija tikpat garš kā zeltnesis. Viņa uzsmaidīja draudzenēm. Savus zirnekļa pirkstus es droši vien esmu mantojusi no vecmāmiņas vai vecvecmāmiņas, vai pat no vecvecvecmāmiņas. Meitenes lielās, tumšās acis mirdzēja un pildījās ar laimes asarām. Viņa noskūpstīja kroplīgi darinātos cimdus.

-  Rādi, kas vēl tur ir, Mērij!

Mērija, cenzdamās savaldīt aizvainojumu, pārspīlēti lēni vilka nost cimdu.

Pārējās lietas lika viņas draudzenēm vilties. Tās izskatījās interesantas, bet ne krāšņas. Mazs ādas maisiņš, kurā atradās indiāņu bultas uzgalis. Tas ne ar ko neatšķīrās no tiem daudzajiem bultu uzgaļiem, kurus viņām bērnībā gadījās pacelt no zemes, kad savā bērnišķībā tās bultu uzgaļus vēl uzskatīja par vērtīgiem atradumiem. Nodzeltējušā mežģīnē ietīta biezas, pelēkas dzijas šķetere.

-   Tā izskatās kā tie pretīgie liekie mati, ko mēs izmantojām Kristus dzimšanas uzvedumā, Sjū sapīkusi nodūca caur degunu. Jābūt vēl kaut kam, Mērij.

-  Nē, vairāk tur nekā nav.

-  Ļauj man paskatīties. Sjū pastūma Mēriju malā un pagrieza kasti tā, lai gaisma iespīdētu visos stūros. Tikai putekļi, viņa žēlojās. Pēkšņi Sjū saspringa. Pagaidiet. Nē, te tomēr vēl kaut kas ir. Tur kaut kas ir iegrebts. Meitene noslaucīja vāka iekšpusi ar priekšauta stūri. M… A… R… Tā būs vēsts tev, Mērij. Nāc paskaties!

Mērija pieliecās tuvāk un ar kabatlakatiņu izslaucīja rieviņās iegūlušos netīrumus.

-   Te rakstīts Marija… Marija Daklosa. Man šķiet, ka tas ir franciski. Pirms ierados šeit, es mācījos pie privātskolotājas, kura man nedaudz mācīja franču valodu. Viņa mēdza teikt, ka man tā labi padodoties. It kā tas man būtu asinīs. Te ir vēl. "Couvent." Vai tas ir otrs uzvārds? Nē. Tagad es varu saskatīt pavisam skaidri. Tur rakstīts "Couvent des Ursulines", Ursuliešu klosteris, "Nouvelle Orleans". Franču valodā tas nozīmē Ņūorleāna.

Viena no meitenēm ieķiķinājās.

-  Varbūt tava vecmāmiņa kādreiz ir bijusi mūķene, Mērij.

Māsa Džozefa tvēra pēc elpas.

-  Ai, māsa, piedodiet, nokaunējusies lūdza jokotāja. Piemirsu par jūsu klātbūtni.

Tagad laiks nodoties pārdomām un lūgšanām, izrīkoja māsa Džozefa,un viņas pierē atkal parādījās rieva.

Kad Mērijā nākamajā rītā pamodās, saule vēl nebija uzlēkusi. Viņa gan mēģināja vēlreiz iemigt, tomēr laimes sajūta liedza to darīt. Meitene paņēma segu, aptina to ap pleciem un garām guļošajām draudzenēm klusītēm zagās cauri garajai guļamistabai līdz atvērtajam logam tās galā. Lai gan bija jau jūnija sākums, tomēr ziemas ledi un sniegi no šīs vietas vēl nebija atvadījušies. Klosterskola atradās uz Alegeinu kalnu kores.

Atbalstījusi zodu uz palodzes un drebinādamās aukstumā, kas plūda no grīdas, Mērija gaidīja uzlecam sauli. "Diena, sācies ātrāk," viņa domās pavēlēja. "Šī ir pati labākā mana mūža diena, un es vēlos, lai tā beidzot sāktos. Man jau ir sešpadsmit, esmu pieaugusi, beigusi skolu un gatava doties pasaulē. Ļauj man to piedzīvot."

Mērijai šķita, ka sirds pēkšņi kļuvusi pārāk milzīga un karsta. Viņa piekļāva plaukstu pie krūtīm, lai varētu sataustīt tās spēcīgo pukstēšanu, un pasmaidīja par savām muļķīgajām bažām, ka sirds aiz prieka varētu pārplīst.

Vēl tikai pirms divām dienām viņa savu dzimšanas dienu un izlaidumu bija gaidījusi ar bailēm. Klosterskola bija viņas mājas, mūķenes un pārējās meitenes viņas ģimene. Mērija šeit bija pavadījusi piecus gadus, nebraucot mājās pat brīvdienās, jo viņas tēvs un māte katru vasaru apceļoja Eiropu. Tikai Ziemsvētkos meitene pameta kalnu, lai dotos uz muižu, kas atradās netālu no Pitsburgas, bet jau tūlīt pēc aizbraukšanas sāka ilgoties pēc klostera. Vecāki rīkoja smalkas svinības, māja allaž bija pilna ar viesiem, kuri Mērijai bija sveši ļaudis. Viņas vieta bija klosteri, un viņa baidījās zaudēt tā sniegto mieru.

Līdz šim. Tagad viņa jutās laimīga. Māte ieradīsies izlaidumā kopā ar tēvu Mērija bija par to pārliecināta, kaste solija atvērt durvis uz jaunu dzīvi, kurā māte ar viņu dalīsies noslēpumos un sirsnīgas tuvības brīžos. Vecāki ar viņu leposies. Viņa bija uzvarējusi daiļrunāšanas konkursā. Balva tiks pasniegta ceremonijas laikā. Arī Mērijas kleita bija pati skaistākā. Beidzamajā nodarbībā mūķenes bija palīdzējušas savām audzēknēm darināt izlaiduma tērpus. Mērijas šuvums izskatījās daudz rūpīgāks un smalkāks nekā citām meitenēm, viņas tamborētās puķes bija neatkārtojamas. Mātei un tēvam Mērija dāvinās pašdarinātus kabatlakatus. Viņa juta sirdī ieplūstam siltumu, iedomājoties cik pārsteigti un priecīgi būs vecāki, saņemot "izlaiduma dāvanu".

It kā apstiprinot viņas cerības, uzlecošās saules maliņa iznira pār kalnu virsotnēm, un debesīs iezīmējās sārtas un zeltainas švīkas.

-  Zinu, ka viņi piekritīs, Mērija čukstēja rītausmai. Viņa bija aizrakstījusi tēvam un pastāstījusi, kādu dāvanu vēlētos saņem, skolu beidzot. "Lūdzu ļauj man doties tev un mātei līdzi uz Eiropu."

Gaisma ielija logā un piepildīja istabu. Mērija dzirdēja, kā meitenes mostoties grozās un ņurd savās gultās.

-   Beidziet bozties, viņa teica, uzsmaidot draudzenēm. Ir jauka, brīnišķīga diena.

Mērija neko nenojauta, kad māsa Džozefa viņu pēc brokastīm apturēja gaitenī un lūdza ienākt klostera priekšnieces pieņemamajā telpā. Bija kļuvis par tradīciju aicināt katru abiturienti uz privātu sarunu ar klostera priekšnieci, kura no viņām atvadījās un deva svētību. Tas parasti notika rīta pusē, pirms bija sācies svētku tracis.

-  Šodien ir brīnišķīga diena, vai ne, māsa Džozefa? Mērija teica.

Jaunā mūķene pēkšņi izplūda asarās.

-   Man ir tik žēl, Mērij, viņa iešņukstējās un atvēra pieņemamās istabas durvis.

-   Ienāc, mans bērns, un apsēdies. Klostera priekšniece stāvēja uz sliekšņa, izstiepusi abas rokas pretī Mērijai, tomēr viņas seja nepauda prieku.

Mērijas krūtis sažņaudzās spējās bailēs. Kaut kas nebija kārtībā.

-  Kas noticis, māt?

-  Icnāc. Sēdi. Tev jābūt ļoti stiprai, Mērij. Ir notikusi nelaime. Tavs tēvs ir miris.

-  Nē! Mērija iekliedzās. Viņa tam nespēja noticēt. Meitene mēģināja patverties savā iedomu pasaulē, kur nekas tāds nevarēja atgadīties. Viņa atgrūda klostera priekšnieces rokas, izkliegdama: Nē, nē, nē, nē! Pēc brīža Mērija pacēla galvu un ielūkojās sirsnīgās, vecās sievietes blāvi zilajās, neskaitāmu krunciņu ieskautajās acīs un ieraudzīja mūķenes skatienā līdzjūtību, kas apliecināja, ka neiedomājamais ir patiesība, no kuras nav iespējams izvairīties. Meitene iekunkstējās kā ievainots zvērēns.

Klostera priekšniece aplika roku ap Mērijas vidukli, lai viņu atbalstītu.

-   Dievs mums sūta spēku, kas palīdz pārciest bēdas, mans bērns, viņa teica. Tu neesi vientuļa. Vecā sieviete palīdzēja Mērijai apsēsties krēslā.

Zirga astru polsterējums bija nostiprināts ar lielām metāla kniedēm, un viena no tām sāpīgi spiedās Mērijas mugurā. "Kā gan es varu uztraukties par sīku dūrienu zem lāpstiņas, kad ir miris mans tēvs?" Mērija domāja. "Vai es esmu nenormāla?" Tomēr dīvainā kārtā tieši šī nelielā neērtība palīdzēja viņai ieklausīties klostera priekšnieces vārdos, sadzirdēt un saprast tos.

Briesmīgo jaunumu bija paziņojis Makalistera kunga advokāta biroja darbinieks. Viņš bija ieradies iepriekšējā naktī, atvedot līdzi ar dokumentiem piebāztu portfeli.

Tieši šo dokumentu dēļ ziņa par tēva nāvi esot Mēriju sasniegusi ar tādu novēlošanos, stāstīja klostera priekšniece.

Viņas vecīgā seja runājot bija kļuvusi bāla un neierasti nocietinājusies. Mērijas tēvs, patiesībā, bija miris jau pirms sešām dienām. Viņš bija apglabāts, liedzot Mērijai iespēju piedalīties bērēs. Tāda bijusi Makalisteres kundzes griba.

Klostera priekšniece saņēma meitenes plaukstas savās rokās. Tas neesot viss, kas nu Mērijai jāuzzina. Nākamais jaunums varot viņu sāpināt vēl vairāk, nekā vēsts par tēva nāvi.

Ar sievieti, kuru līdz šim uzskatīji par savu māti, tev patiesībā nav nekādu radniecisku saišu, mans bērns. Tava īstā māte nomira neilgi pēc tavās piedzimšanas. Tēvs kopā ar tevi pārcēlās uz Pitsburgu un drīz vien apprecējās no jauna. Makalisteres kundze ir tava pamāte. Dievs, piedod man to, ko tagad teikšu, bet viņa ir ļauna un bezjūtīga sieviete. Viņa likusi tev paziņot, ka sava tēva mājās tu vairs netiksi gaidīta. Tagad viss, kas reiz piederēja tavam tēvam, pāries viņas īpašumā. Es savām acīm redzēju testamentu. Tajā bija rakstīts: "Visu, kas man pieder, novēlu savai sievai Elisai pārliecībā, ka viņa ar mīlestību rūpēsies par manu meitu Mēriju." Tu esi atstāta bez iztikas līdzekļiem, Mērij, un bez pajumtes. Mēs pat nezinām, kas ir tavi vecvecāki. Tu tiki kristīta pirms tavs tēvs pārcēlās uz Pitsburgu tajā vietā, kur piedzimi. Mēs par laimi zinām, ka esi kristīta pienācīgā veidā. Kad tēvs atveda tevi šurp, viņš pastāstīja, ka pats gan esot protestants, bet tava māte esot bijusi katoliete un vēlējusies, lai tu tiec audzināta kristīgā garā. Baznīcas videi tagad jākļūst par tavu patvērumu, Mērij, jo cita tev nebūs.

Mērijas plaukstas klostera priekšnieces rokās bija kļuvušas aukstas un stīvas. Viņas seja izskatījās kā akmenī kalta, acis bija sausas, bet skatiens vērās nebūtībā. Klostera priekšniece sāka uztraukties. Gudrāk laikam būtu bijis iepriekš izsaukt ārstu un tikai tad pavēstīt Mērijai briesmīgos jaunumus. Viņa nervozi pētīja klusējošo meiteni.

Pēkšņi Mērija pasmaidīja. Tas mūķeni pārsteidza.

Pēkšņi Merija p

-   Man tomēr ir ģimene, māt, Mērija teica. Mana īstā māte to man ir atstājusi; esmu to mantojusi no viņas. Man tikai tā jāatrod.

-  Par ko tu runā, Mērij?

-  Par savu kasti, savu dzimšanas dienas dāvanu.

-   Bet to taču atsūtīja tavs tēvs. Mēs kasti saņēmām pirms dažām nedēļām. Viņš lūdza, lai atdodam to tev vienu dienu pirms izlaiduma.

-  Varbūt to arī atsūtīja tēvs, tomēr novēlējusi man šo kasti ir māte. īstā māte, kura mani mīlēja. Es došos uz Ņūorleānu. Tur ir manas mājas.

2. nodaļa

-  Tas skan tik romantiski, nopūtās māsa Džozefa.

-   Tas skan muļķīgi, māsa Mišela atbildēja. Māte priekšniece izmēģinājās visādi, cenzdamās atrunāt Mēriju no šīs avantūras, bet šī meitene vienmēr ir bijusi tik ietiepīga.

-   Māsa, māsa, neesiet nu tik nosodoša, jaunākā mūķene iebilda. Viņa vēl pēdējo reizi pamāja ardievas ratiem, kas aizveda divas mūķenes un Mēriju Makalisteri uz Pitsburgu. Es Mēriju dēvētu drīzāk par neatlaidīgu nevis par ietiepīgu. Viņa vienmēr ir tikusi galā ar to, kam ķērusies klāt. Atcerieties, kādas pūles viņa veltīja runas vingrinājumiem. Tāpat arī izšuvumiem. Viņai tos nācās izārdīt reizes desmit, pirms dūrieni izdevās tādi, kā iecerēts. Šī meitene nesamierināsies ar zaudējumu, lai tas maksātu, ko maksādams.

-   Runas māksla un izšūšanas prasme viņai neko daudz nedos. Arī sapņainība nepalīdzēs. Mērija neatšķir dienu no nakts, kad ieslēdzas savā sapņu pasaulē. Viņa būvē sapņu pilis, un tas ne pie kā laba nevar novest, pieminiet manus vārdus.

-  Dievs*tādus sargā, māsa. Viņš sargās arī Mēriju.

Vecākā mūķene jau atvēra muti, lai atbildētu, tomēr, paskatījusies māsas Džozefas jaunajā, apskaidrotajā sejā, pārdomāja un cieši saknieba lūpas, tā arī nepateikuši ne vārda.

Mērija redzēja māsas Džozefas atvadu mājienus, tomēr pirms viņa paspēja atbildēt, straujais ceļa līkums noslēpa klosteri meitenes skatienam. "Lai paliek," viņa nodomāja, "tā ir mana pagātne. Tagad es dodos uz Ņūorleānu, kur esmu piederīga."

Satraukumā viņa skaļi iesmējās un uzmeta skatu abām ceļabiedrēm, gatava dalīties pāri plūstošajās emocijās. Mūķenes vērās meitenē apsārtušām acīm, kuras bija sāpju un bažu pilnas. Viņas abas devās uz Pitsburgu, lai izrautu sāpošus zobus. Mērija savilka seju līdzjūtīgā grimasē un aizgriezās. "Nevienam neļaušu sabojāt šo dienu," viņa pie sevis nosolījās.

Uz mirkli Mērijas atmiņā atausa izlaiduma diena un ciešanas, kas bija sagrāvušas viņas cerības. Tomēr meitene piespieda sevi par tām nedomāt. Rēta vēl bija svaiga. Viņa aplūkoja savvaļas puķes, kuras auga, ieķērušās aizu malās, un, tikpat cieši kā puķes klintij, pieķērās saviem sapņiem, kuros nebija vietu atmiņām. Sapņos viņa redzēja māti.

Māti noteikti sauca Mērija, jo tā bija rakstīts uz kastes vāciņa. Mātei ir tāds pats vārds kā viņai, tikai franču valodā. Mērija bija pārliecināta, ka māte ir bijusi skaista, ar gaišu ādu, blondiem matiem un tik zilām acīm kā visdzidrākās debesis. Viņa noteikti izskatījās kā tas jaukais eņģelis Kristus dzimšanas ainā, kura attēlota uz kapelas sienas. Mērija zināja, ka māte nolūkojas uz viņu no debesīm, svētlaimīgi smaidīdama un priecīga, jo meita devās pie ģimenes, kur ir tās īstā vieta, kur viņas neparastie zirnekļa kājām līdzīgie pirksti būs piederības zīme, nevis kaut kas tāds, par ko jākaunas vai kas jāslēpj. Cimdi kastē bija zīme, ko māte viņai bija sūtījusi. Mērija saspieda kopā plaukstas, jo nu viņa tās mīlēja un lepojās ar tām. Iegrimusi sapņos, viņa nemanīja ne ratu kratīšanos un cieto, neērto sēdekli, ne to, cik lēni vilkās laiks.

Blakussēdošās māsas pieskāriens plecam atgrieza viņu īstenībā. Māsa norādīja uz ainavu lejā zem viņām.

-   Pitsburga, viņa izšļupstēja cauri lupatiņai, kas, piesūcināta ar krustnagliņu eļļu, bija aizbāzta tai aiz vaiga.

-  Ak, cik pasakaini! Mērija bezrūpīgi pārliecās pār ratu malu un lūkojās lejā. Viņa ieraudzīja platās upju lentes, kurās spoži atmirdzēja saules stari, un iztēlē atdzīvojās ģeogrāfijas stundas klosterskolā. Viņa sapņaini izrunāja skanīgos upju nosaukumus: Alegcina… Monogela… Ohaio. Mirdzoši zilās strēles caur zaļajiem laukiem ievijās māju, skursteņu un baznīcas smaiļu pudurī. Ak! Mērija no jauna iesaucās. Vietā, kur upes satikās, viņa ieraudzīja daudzkrāsainu brunču, kreklu un cepuru kaleidoskopu. Cilvēciņi, kas no tālienes izskatījās sīki kā skudriņas, tekalēja uz priekšu un atpakaļ gar upi, kurā peldēja kuģīši, mazi kā rotaļlietas, un no zeltītu skursteņu rindām sūtīja gaisā sīkus, melnus dūmu burbulīšus.

-   Es nokavēšu savu kuģi, Mērija ievaidējās. Mums vēl tik tālu jābrauc. Pasteidzieties, lūdzu, pasteidzieties!

Tomēr rati kratījās tālāk tikpat neveikli, un drīz vien pilsēta un upes izzuda skatienam. Mērija apspieda vēlēšanos izlēkt uz ceļa un mesties skriešus. Viņa kodīja lūpu, saspringti pastiepusies uz priekšu, it kā tādējādi varētu panākt, lai rati ripotu ātrāk.

Likās, ka pagājusi mūžība, līdz beidzot ceļš ievijās starp diviem milzīgiem klintsbluķiem, kuri slējās augstu pār upju sateci. Gan kuģi, gan ļaudis bija vēl turpat. Tagad Mērija sadzirdēja arī troksni izsaucienus, svilpienus un aizsmakušus tauru pūtienus, kas nemākulīgi centās atskaņot kādu nepazīstamu melodiju. Viņa atviegloti uzelpoja un atlaidās sēdeklī, izbrīnījusies par to, cik stīvi kļuvuši pleci un kakls, bet spēji uzvirmojušās gaidu trīsas tūlīt pat aizgainīja šīs nepatīkamās sajūtas. Viņa patiesi bija jau ceļā, un tas viss nenotika sapnī. Viens no kuģiem viņu pa mirdzošajiem upes ūdeņiem aizvedīs pie mīļas ģimenes Ņūorleānā. Tas tik būs piedzīvojums! Bet varbūt notiks kas romantisks?

-   Mēs tevi pavadīsim līdz kuģim, Mērij, teica blakus sēdošā mūķene, kad rati apstājās pie ostas vārtiem.

Mērija papurināja galvu.

-   Par mani neuztraucies, māsa. Steidzieties pie ārsta, lai jums ātrāk izrauj tos zobus. Kad tas būs izdarīts, jums kļūs daudz vieglāk.

-   Bet māte priekšniece teica…

-   Mātei priekšniecei nesāp zobs. Jūs tāpat man nekā vairs nevarēsiet palīdzēt. Lūdzu, es to domāju nopietni. Ar mani viss būs kārtībā.

-  Vai tu esi par to droša?

-  Jā, māsa, esmu. Mērijas rokas jau pieķērās saitēm, ar ko bija sasieta ratu aizmugurē novietotā bagāža. Meitenes mantība nebija liela: tikai auduma mugursoma, kurā glabājās skolas forma, izlaiduma tērps un tualetes piederumi. Un viņas kaste.

-   Redziet, es to visu pavisam viegli varu panest viena pati. Stiprinājumi tika atsaitēti, un Mērija ar savu bagāžu rokās jau stāvēja uz ceļa blakus ratiem. Visu labu, māsas. Un viņa devās uz karodziņiem izrotāto tvaikoņu piestātnes vārtu pusi.

-  Lai Dievs ir ar tevi, Mērij, māsas sauca. Mērija atskatījās pār plecu un pasmaidīja.

"Kāpēc viņa izskatās tik skaista," nodomāja viena no māsām. Skaista tomēr nebija īstais vārds, lai raksturotu Mēriju Makalisteri. Tomēr meitene bija glīta un kārtīga, riekstu krāsas mati vienmēr gludi sapīti un pakausī savīti mezglā, nagi īsi apgriezti un tīri. Viņas stāvs gan bija pārāk īss un augumu drīzāk varētu saukt par spēcīgu, nevis smalku, lai gan viņa bija ļoti tieva. Mērija izskatījās diezgan puiciska. Visvairāk acīs krita viņas sārtie vaigi. Tā kā modē bija bāla ādas krāsa, Mērijas koši rožainie vaigu gali bojāja viņas izskatu. Ja nebūtu šo vaigu, Mērijas acis varētu likties valdzinošas. Tās bija lielas, apaļas un silti brūnā krāsā. Tomēr koši sarkanie vaigi bija pirmais, ko cilvēki ievēroja, kad uz viņu paskatījās. "Dīvaini, ka šodien tie neizskatās tik uzkrītoši, kā citkārt," nodomāja mūķene. "Šodien, kad meitene tik laimīgi smaida, tie nudien izskatās jauki." Viņa pamāja kučierim, lai tas sāk kustēties.

Mērija ātrā gaitā devās pie vārtiem, bet tad pārsteigta apstājās.

"Nekad neesmu redzējusi tādu rosību," viņa nodomāja. Katrs šai lielajā laukumā ar kaut ko bija aizņemts. Rati un karietes braukāja krustu šķērsu, kučieri klaigāja, sacenšoties, kurš izmanīgāk iesprauksies tādā vietā, kur pasažieriem būtu ērti izkāpt. No ratiem un karietēm ārā un iekšā tika krauti grozi un mucas. Trīs dažādās laukuma pusēs spēlēja orķestri, tomēr tuvējā tvaikoņa griezīgās svilpju skaņas bija skaļākas par mūzikas kokteili. Cenzdamies pieskaņoties vismaz kādai no mclodijām, laukumā lēkāja un dejoja ne tikai bērni, bet arī jauni vīrieši un sievietes. Mērijas kāja nevilšus sāka sist takti, un viņa jau gandrīz bija gatava dejotājiem pievienoties. Pēkšņi meitene izbrīnā apstājās, ieraudzījusi rindu melnādainu vīru, kas stiepa uz kuģiem kravu un rosījās ap milzīgiem saiņu kalniem. Līdz šim Mērijai nebija redzējusi nevienu cilvēku ar melnu ādas krāsu, un nu viņas apjukušās acis tiem sekoja kā piekaltas. Klosterskolā viņu bija audzinājušas pārliecinātas abolicionistes [1] , un tagad Mērija nekādi nespēja saprast, kā šie tumšādainie ļaudis var dziedāt un smieties. Viņas skatiens meklēja ķēdes un važas, kurās tiem vajadzēja būt iekaltiem, tomēr tādu nekur nemanīja. Tad meitene ieraudzīja kādu balto, kas turēja rokā saritinātu pletni. Viņa noskurinājās un pagrieza galvu uz otru pusi.

Tur stāvēja trīs viens par otru lielāki un žilbinošāki kuģi. Slaido dūmeņu galos mirdzēja zelta kroņi, zeltījuma kārta sedza sarežģītos kokgrebumus, kas rotāja klāju bortus. Lielākā kuģa klāji bija izvietoti trīs līmeņos, katrs no tiem. norobežots ar spožām misiņa margām, dižojās ar tikpat spožiem misiņa zvaniem un apzeltītām durvju stenderēm. Uz izvirzījumiem, aiz kuriem katrā kuģa pusē atradās pa gigantiskam dzenratam, bija uzgleznota daudzkrāsainā ziedu dārzā paslēpusies pilsēta ar zeltītiem zvanu torņiem. Ar zelta burtiem tur bija uzrakstīts gleznas nosaukums "Načesa" tas bija arī kuģa vārds.

Visa bija par daudz, lai spētu aptvert vienā reizē. Mērija grozīja galvu no vienas puses uz otru, lai neko nepalaistu garām.

-  Dod ceļu, no visām pusēm kliedza kučieri, krāvēji un puikas, kas steidzās līdzi pasažieriem, nezdami viņu bagāžu. Dod ceļu, Mērija izdzirdēja sev aiz muguras, un tajā pašā brīdī ar ceļasomām, saiņiem un cepuru kastēm piekrauti stumjamie rati uztriecās viņas plecam.

Plecs sāpēja, bet viņa par to neuztraucās. Te valdīja dzīve, krāsas, jautrība, pasaulīgs prieks, un viņa bija tā visa daļa. Meitene sakārtoja sainīti, kuru turēja padusē, un ienira piestātnes haosā.

-  Lūdzu, sakiet, kur es varētu nopirki biļeti? viņa mēģināja taujāt te vienam, te otram, bet ļaudis steidzās garām, nemaz nesadzirdēdami kluso, pieklājīgo balstiņu.

"Jāmēģina tikt uz kuģa. Gan jau viņi pārdod biļetes arī tur," meitene nodomāja, tomēr nespēja paspert uz priekšu ne soli, jo ceļu atkal un atkal aizšķērsoja steidzīgi gājēji.

"Man ir jāsaņemas," viņa sev teica, "es taču varu saņemties." Kaste sāpīgi spiedās sānos, soma novilka roku, un Mērijai kļuva bail, ka viņa nespēs novaldīt raudas. Tad meitene ieraudzīja nelielu sarkanu dēļu celtni ar baltu izkārtni, uz kuras ar zelta burtiem bija rakstīs: "BIĻETES UN KRAVAS PAVADZĪMES". Ēka atradās pavisam netālu, un ceļu pagaidām nekas neaizšķērsoja. Mērija metās skriet. Soma sitās viņai gar kājām, un padusē iespiestā kaste bīstami zvārojās.

Iegājusi sarkanajā ēkā, Mērija sāka mirkšķināt acis, lai pierastu pie krēslainās gaismas. Ari te kustējās dzīvīgs ļaužu pūlis, tomēr nebija tāda haosa. Trīs cilvēku rindas gaidīja pie kases tālākajā telpas galā. Nemiers, kas šeit valdīja, bija vairāk iekšējs.

Gar sienām rindojās zemi koka soli. Mērija ieraudzīja kādu sievieti pieceļamies un dodamies projām.

-  Paldies Dievam, viņa nočukstēja, nolika somu un kasti brīvajā vietā un, izņēmusi no kabatas mutautiņu, noslaucīja seju un rokas, nogludināja saņurcītos svārkus un sakārtoja sašķiebušos cepurīti. Nu viņa atkal jutās kā cilvēks. "Es taču bija gatavā muļķe, ļaudama tracim tur, ārā, sevi tā samulsināt," Mērija klusībā rājās. Viņa izvēlējās īsāko rindu un jau grasījās nostāties tās galā.

-   Labāk jau nu neatstājiet savas pekelītes šeit, jaunkundzīt, teica blakus sēdošā sieviete. Te riņķī vazājas ļautiņi, kam zagšana ir darbs.

Mērija metās atpakaļ pie savām mantām un trīcošiem ceļiem atsēdās tām blakus. Visa viņas dūša un apņēmība bija saskrējusi papēžos. Meitene jutās vientuļa un nobijusies. "Kur man bija galva? Es taču neiedomājos par zagļiem," viņa kliedza bez balss. "Es neko nespēju paredzēt uz priekšu. Es nezinu, kas man jādara. Es nezinu neko par šo pasauli. Visā savā dzīvē es nekur neesmu bijusi. Klostera priekšniecei bija taisnība šī ir muļķīga, neprātīga iedoma. Kaut es nebūtu bāzusi degunu laukā no klostera. Šī vieta ir īsta elle."

No piestātnes puses atskanēja zvanu skaņas un piesaistīja viņas uzmanību. Mērija izmisīgi vērās uz visām pusēm. Visapkārt bija cilvēki: eleganti tērptas dāmas un kungi ar aukstiem skatieniem; kalsni, bārkstainās briežādas drānās ģērbušies vīri ar vēju appūstu ādu; vīrieši un sievietes basām kājām un izbalējušā, salāpītā apģērbā; dažāda vecuma bērni, kas vai nu skraidelēja apkārt, vai arī cieši turējās pie vecāku rokām. Un visiem acīmredzot bija skaidrs, kur iet un ko darīt. Neviens neizskatījās nobijies. "Tikai es," domāja Mērija.

Tad zvani iedimdējās atkal. Mērija ieķērās kādas sirmas sievietes piedurknē.

-   Atvainojiet, viņa uzsāka, vai zvanu skaņas nozīmē kuģa atiešanu?

Sieviete pagriezās un nopētīja Mēriju. Ievērojusi meitenes izbaiļu pilnās acis un kārtīgo pelēko skolas formu un cepurīti, dāma atmaiga.

-   Viņi gribētu, lai mēs tā domājam, bet nevajag uztraukties. Steidzina visus kāpt uz klāja jau vienpadsmitos, bet bagāžas iekraušanu paši beidz labi ja ap četriem. Vai pirmo reizi ceļosi pa upi?

Mērija pamāja un centās pasmaidīt.

-   Un tu ceļosi viena?

-  Jā, kundze, Mērija apstiprināja, jo es dodos pie savas vecmāmiņas Ņūorleānā. Nu man ir palikusi tikai vairs viņa. Mana māte jau sen kā mirusi.

-  Nabaga bērns, sievietes balsī ietrīsējās līdzjūtība. Turies kopā ar mani, dārgā. Mans vārds ir misis Vatsone. Es pazīstu katru upes līkumu ne sliktāk kā pats kapteinis. Un, ja es tiešā kaut ko nezinu, tad to zina misters Vatsons. Viņš jau ir ieņēmis vietu pie kases, lai dabūjam labākās vietas. Dod man savu biļešu naudiņu, un es to aiznesīšu savam vīram. Viņš raudzīsies, lai tu netiec apkrāpta, un pēc tam pavadīs mūs uz klāja.

-   Liels paldies, misis Vatsone. Parakņājusies kabatā, Mērija pasniedza Vatsones kundzei salocītās naudas zīmes, ko tēvs bija atsūtījis kopā ar kasti. Es nezinu, cik maksā biļete, viņa piebilda.

-   Lai tev svētība, mana skaidrā sirds, bet nekad neuztici visu savu naudiņu svešiniekiem. Biļetes cena gan nav gluži tik liela, bet es teikšu, lai misters Vatsons paglabā tavu naudiņu pie sevis, tad tā būs drošībā.

Nelielu gabaliņu tālāk kāda miesās izplūdusi sieviete niknumā novērsās.

-   Kad atrodas viens cālēns, kas gatavs pats lēkt uz iesma, viņa sēkdama īgņojās, tad kāds cits man to jau atkal noceļ no degungala.

3. nodaļa

Vatsones kundze aplika roku Mērijai ap pleciem, un meitene zem viņas rupji adītās šalles jutās kā putnēns zem dūšīgas irbju mātes spārna.

-  Tev tikai jāklausa mani, dārgumiņ, un tad viss būs labi. Es zinu kādus padomus dot jaunai meitenei. Pati esmu uzaudzinājusi piecas meitas un četrus dēlus. Kā tev vārdā, mans bērns?

-   Mērija Makalistere.

Tie bija vienīgie vārdi, kurus Mērija pateica vairāku stundu laikā, bet misis Vatsone tērgāja bez apstājas.

Viņa iepazīstināja meiteni ar savu vīru, un, kamēr garais, kalsnais vīrs smaidot lūkojās uz Mēriju, misis Vatsone izstāstīja, cik nožēlojamā situācijā meitene nokļuvusi, bet, kad bija ievilkusi elpu, turpināja klāstīt tagad jau Mērijai par mistera Vatsona veiksmīgo dažādu preču tirgotavu Portsmutā, Ohaio štatā un par viņa izveicīgo vienošanos ar vairumtirgotājiem Pitsburgā. Tieši tās dēļ pāris braucot šurp četras reizes gadā.un iegādājoties vismodernākās preces savam veikalam.

Cieši satvērusi Mēriju aiz rokas, viņa cauri ļaužu burzmai vilka meiteni nopakaļ ar nastām apkrautajam Vatsona kungam, kliegdama viņai ausī, ka nevajag uztraukties par bagāžu.

-   Misters Vatsons ir ļoti stiprs un ļoti uzmanīgs. Viņam mūsu bagāža nesagādā nekādas problēmas, bet tavējā salīdzinājumā ar to ir nieks.

Mērija centās slēpt sarūgtinājumu, redzēdama, ka misters Vatsons viņas ved uz pašu mazāko kuģi. Pienākusi tuvāk, viņa redzēja, ka no tā borta vietām ir nolobījusies krāsa un apzeltītās detaļas kļuvušas nespodras.

Mēs ceļosim ar "Kairas Karalieni", misis Vatsone kliedza. Misters Vatsons labi pazīst tā īpašnieku, un mēs saņemsim vislabāko apkalpošanu. Ar tavu naudiņu nepietika, lai samaksātu par kādu no tiem modernajiem, jaunajiem kuģiem. Ar tiem brauc bagātie dienaszagļi, un tie lielie kuģi vienmēr grib skrieties viens ar otru. Pagājušajā mēnesī divi saskrienoties uzgāja gaisā, un tie pasažieri, kuri nesadega dzīvi, noslīka. Vecā, labā "Karaliene" nekur nesteigsies, toties nogādās tevi galā sveiku un veselu, turklāt šeit ļoti labi baro.

Vēlāk, sēžot pie pusdienu galda, Mērija pārliecinājās, ka misis Vatsones viedoklis par "labu barošanu" ir pamatots un ka viņas gādība ir neizmērojama. Tomēr pirms tam meitenei nācās iepazīties ar veselu virkni galvu reibinošu lietu, ko misis Vatsone ņēmās rādīt un skaidrot.

Vispirms viņa aizveda Mēriju uz dāmu kajīti, pārbaudīja matračus, izvēlējās abām gultas, kuras atradās viena otrai līdzās, parādīja, kā no griestiem nolaist priekškaru, lai varētu norobežoties no citām sievietēm. Viņa pievērsa Mērijas uzmanību mīkstajiem spilveniem un segām, paklājiem, kurus rotāja ziedu raksti, ar puķēm apgleznotajām bļodām un krūkām blakustelpā ierīkotajā tualetes istabā. Vīriešu guļamkajīte esot lielāka, viņa zināja stāstīt Mērijai. Tur esot trīsdesmit piecas gultas, nevis divdesmit kā dāmām, un nekādas iespējas norobežoties. Misters Vatsons esot viņai visu pastāstījis.

Viņš esot stāstījis arī par to, kas notiek pēc vakariņām, kad dāmas aizgājušas, bet Mērija jau esot par jaunu, lai kaut ko zinātu par tādām lietām kā iedzeršana, azartspēles, smēķēšana un vīru sarunas. Viņai vajagot zināt tikai to, ka brokastojot gan labāk pārlieku daudz nerunāt un nešķindināt nazi un dakšiņu.

Mērija mēģināja iztēloties klusējošu misis Vatsoni, bet nevarēja. Tam gluži vienkārši neatlika laika. Pavecā sieviete izrādīja viņai salonu, lielo centrālo telpu, kurā pasažieri iebaudīja maltītes un izklaidējās. Gar sienām sarindotie galdi tad tiekot izvilkti salona vidū un krēsli salikti tiem apkārt.

Tu redzēsi, cik te ir smalka apkalpošana, Mērij. Sudraba dakšiņas ir tik smagas, ka gandrīz nevar pacelt, un puiši cimdos iznēsā ēdienus uz sudraba paplātēm. Tiek iedegti visi svečturi, un tad izskatās tā, it kā spoguļos atspīdētu zvaigznes. Tu tikai paskaties, visur ir zelts un greznība. Šie sarkanie plīša aizkari ar zelta bārkstīm ir tik skaisti, un sarkanie paklāji mīksti kā zāle ganībās. Varu derēt, ka tu neko tādu savā mūžā neesi redzējusi.

Mērija, pieradusi pie skarbi vienkāršās klostera atmosfēras un skaistuma, tiešām neko tādu redzējusi nebija. Kuģa greznums izskatījās nolietojies un apzeltījums bija apsūbējis. Viņa mēģināja noslēpt pēkšņi acīs sariesušās asaras. Kādu briesmīgu kļūdu viņa izdarījusi! Varbūt nav par vēlu griezties atpakaļ?

Bet no skursteņiem jau izlauzās dāmu mutuļi, kas vēstīja par kuģa atiešanu. Misis Vatsone steidzināja Mēriju uz klāja pēdējo reizi palūkoties uz piestātni.

Mērija uzmeta tai tikai īsu acumirkli, un tad viņas skatiens palika kā piekalts milzīgajam, zilajam dzenratam kuģa pakaļgalā. Tas griezās, šķiezdams gaisā ūdens lāses, kuras mirguļoja kā dimanti. Lāpstiņas, atstādamas aiz sevis ballu putu asti, virzīja kuģi uz upes vidu, kur tas slīdēja pa ūdens virsu kā balts gulbis. Viegls vējiņš aizskāra Mērijas vaigu kā mīļš glāsts, un meitene iesmējās. Vienā mirklī viss bija mainījies. Bezgaumīgais kuģelis bija pārvērties burvju lainerī, kas viņu aizvedīs fantastiskā ceļojumā.

Viņas bailes un sirdsēsti saruka tāpat kā upes krasts un piestātne. Tas viss notika īstenībā, tas notika ar viņu, un tieši tā visam bija jānotiek. Viņa skriešus metās pie dzenrata, izstieptām rokām tvēra ūdens lāse un spieda tās pie lūpām. "Upe ir tik plata, tik krāšņa, tik varena! Tā mani aizvedīs prom no visa nepareizā un sāpinošā. Tā mani aizvedīs pie manas īstās ģimenes, pie sievietes ar tādiem pat zirnekļa pirkstiem kā man, pie mana mantojuma. Uz Ņūorleānu."

Misis Vatsone neļāva Mērijai pārāk ilgi grimt tīkamajos sapņos.

-   Ej prom no šejienes, viņa rājās, ja negribi samirkt un nomirt.

Pēc pāris stundām, kad viņas atkal pastaigājoties bija uznākušas uz klāja, vecā dāma vēl aizvien nespēja rimties stāstīt par slimībām, ko bija pārcietuši viņas bērni, un to, kā tie par mata tiesu paglābušies no nāves vai sakropļojumiem.

-   Kādēļ mēs stājamies? Mērija mēģināja iejaukties, redzēdama, ka kuģis kustas pavisam lēnām un griežas uz kokiem apaugušā krasta pusi.

Misis Vatsone tūlīt pat pārtrauca iepriekšējo tematu un ķērās pie skaidrošanas:

-   Nu, mēs vai nu kaut ko izkrausim, vai kādu izlaidīsim no kuģa, vai varbūt kaut ko iekrausim, vai kādu uzņemsim. Pilsētu te ir daudz abos upes krastos, un kuģis katrā no tām apstāsies, ja vien būs iespēja iekasēt naudu.

Viņa satvēra kruzuļotās margas un pārliecās tām pāri, atsegdama skatam kuplus muslīna apakšsvārkus un melnus, smagnējus garos zābakus.

-  Hei! viņa sauca. Ei, jūs tur lejā. Kas šī ir par vietu?

Melnādains vīrietis no apakšējā klāja palūkojās augšup.

-   Mans nezin, kundze. Mans domā, ka kuģis tik stājas, kur viņam vaj'g, un mans nekad neprasa, kā^to viet' sauc.

Misis Vatsone ar šādu atbildi nesamierinājās.

-   Ja jau tu nezini, tad paprasi kādam, kas to zina, viņa īgņojās. Es gribu zināt šīs vietas nosaukumu.

Melnādainais tikai paraustīja plecus un pazuda.

Sieviete iztaisnojās, un Mērija redzēja, ka viņas seja kļuvusi sarkana no liekšanās.

-  Nebija jau nekādas jēgas prasīt kaut kādam tur nēģerim.

Mērija jutās satriekta. Nekad savā mūžā viņa nebija dzirdējusi kādu uzdrošināmies skaļi izrunāt vārdu "nēģeris".

Reizē ar pārsteigumu viņā auga ziņkāre redzēt vergu tuvāk, un, kad no apakšas atskanēja vārdi: Šitā i' Ročester', kundze, Mērija piegāja tuvāk margām un paskatījās lejup. Tumšādainais vīrs bija ļoti milzīgs un ļoti melns. Mērija skatījās uz viņu, aizmiruši par labajām manierēm, iepletusi acis un pavērusi muti.

Arī viņš pamanīja meiteni un pasmaidīja. Mērija iepriecināta smaidīja pretī. Viņas roka nedaudz pacēlās un viegli pamāja. Tad Mērija aptvēra, ka vīrietis taču ir gluži svešs, un, kaunā piesarkusi, nolaida roku un skatienu. Viņa pieķērās dekoratīvai koka bumbai pie margu savienojuma, izlikdamās, ka tieši tās dēļ cēlusi roku augšup. Bumba nebija pietiekami labi pieskrūvēta, un, kad Mērija, cenzdamās slēpt mulsumu, to pagrieza, nokrita un aizripoja pa klāju.

Viņa metās tvarstīt apaļo priekšmetu, juzdamās neveikli un muļķīgi.

-   Mīļā debestiņ, iespurdzās misis Vatsonc, ko tu dari, Mērij? Kas ar tevi noticis?

Mērija bija laimīga, ka viņas kļūda nebija tikusi ievērota. Viņa notvēra bumbu un novietoja to atpakaļ vietā.

-   Es atspiedos pret margām, un tā nokrita zemē, misis Vatsone.

-   Man šķiet, tev vajadzētu turēties pa gabalu no margām. Stāvi te, nedaudz nostāk. Tu tik un tā varēsi redzēt pietauvošanos, ja vēlēsies". Šo pilsētu saucot Ročestera.

īsu brīdi Mērija palika stāvam līdzās misis Vatsonei, bet tad viņu atkal uzveica ziņkārība, un metiene piegāja tuvāk margām, lai redzētu, kas notiek. Kuģa priekšgals viegli atsitās pret krasta smiltīm. No neredzama klāja zem viņām nolidoja smagas tauvas ar cilpām galos. Tās iekrita tieši rokās satrauktiem jauniem puišiem krastmalā. Tie stumdīja un grūstīja cits citu, jo katrs gribēja pirmais tikt pie cilpu uzmaukšanas uz koka pāļiem.

Piestātnē bija sanācis vīriešu, sieviešu un bērnu pūlis. Kad tika nolaisti divi trapi, visi pamuka malā.

Visapkārt valdīja neiedomājama kņada. Kliedzieni skanēja gan no krasta, gan no kuģa, šķindēja zvani, no skursteņiem vēlās dūmu mutuļi, puiši šaudījās augšup un lejup pa trapu, satraukti iemāvās govs.

Tad visam pāri atskanēja varena balss:

-  Mierā! Es atbildu par kravu. Un es vadīšu darbus.

Melnādains vīrs noripināja pa vienu no trapiem divas milzīgas mucas un uzvēla uz saviem piķa melnajiem pleciem.

Aiz viņa, turēdams rokā biezu dokumentu žūksni, lejup kāpa vīrs formas cepurē un svārkos ar misiņa pogām.

-   Naglas Hinklija kungam. Soli uz priekšu!

Izsauktais spiedās cauri pūlim.

-   Mans mūlis neparko nebūs pierunājams vilkt ratus garām tai trakajai govij, viņš žēlojās.

-  Viņu var saprast, melnādainais sacīja. Kur ir jūsu rati, mister Hinklij? Es iekraušu naglas.

Pūlis pašķīrās, lai palaistu viņu garām.

Melnādainais aši atgriezās un devās atpakaļ uz kuģi. Hinklijs iedeva cilvēkam ar naģeni dažas sudraba monētas un saņēma no viņa dokumentus.

Tad pūļa uzmanību piesaistīja ietiepīgā govs. Dzīvnieks neparko nebija uzdabūjams uz trapa. Vīrs uniformā sabāza rokas kabatās un atspiedās pret koku, nelikdamies ne zinis par pārējo uztraukumiem. Skatītāji aizrautīgi deva padomus, uzmundrināja vai izmeta pa dzēlīgai piezīmei. Mērija iespurdzās. Misis Vatsone, brīdi padomājusi, izteica savu viedokli par to, kas darāms.

No kuģa nokāpa vēl daži vīri, lai pievienotos ziņkārīgo pūlim. Mērija redzēja, kā melnādainais nesējs kopā ar trim saviem biedriem smejas.

Tad meitenes uzmanību piesaistīja trīs vīri, kuri bija ģērbušies ar bārkstīm rotātās briežādas drānās. Viņa pastiepa kaklu, lai labāk redzētu. Jā, un kājas viņiem bija mokasīni. Mērija klusu nopūtās. Tas izskatījās tik romantiski. Par spīti mūķeņu iebildumiem gan viņa, gan ari pārējās istabas biedrenes bija izlasījušas "Briežkāvi" un "Pēdējo mohikāni".

Arī misis Vatsone nopūtās.

-   Cik garlaicīgi. Nāc, Mērij, iesim iekšā. Tad nu gan izdomājuši. Liks cilvēkiem gaidīt uz govi!

-  Es tomēr vēl gribētu mazliet paskatīties, lūdzu, Mērija iebilda. Es jums pievienošos vēlāk.

-   Ko? Lai es atstātu jaunu meiteni svešinieku barā? Tad es nebūtu Mjuriela Vatsone. Neviens nekad man nevarēs pārmest, ka es neizpildu pienākumu, kuru esmu uzņēmusies. Es atceros, kā reiz… Mērija ļāva misis Vatsones atmiņām skanēt apziņas fonā; viņu aizrāva govs savaldīšanas aina. Patlaban to izkustināt mēģināja viens no briežādās ģērbtajiem puišiem. Cieši aptvēris ar roku govs kaklu, viņš vilka lopiņu uz priekšu.

-   Viņš nožņaugs manu govi, vaimanāja sievietes balss.

Vīrs uniformā pagāja nost no koka.

-   Tā ir krava, nevis vakariņas. Viņš tuvojās govij, un vīrs mokasīnos atlaida lopiņa kaklu.

-   Tā mēs, indiāņi, darām, viņš teica. Viņa draugi smējās.

Ierēdnis pagriežas pret melnādaino.

-   Džošua, viņš uzsauca. Nāc un tiec galā ar šo kravu.

Lielais melnais vīrs piegāja pie govs.

-   Paklau, tu, govs, viņš skaļi teica. Vai tu neatceries, kas notika Džeriko? Es nedomāju, ka tu gribēsi kūleņot lejā pa trapu, vai ne? Tāpēc labāk kusties.

Viņš paņēma virvi, kas bija apsieta ap govs kaklu un, iekodis tās galu starp zobiem, steigšus devās uz priekšu. Pirms kāds spēja aptvert, kas notiek, vīrietis jau bija nostājies bīstamajā vietā govij pie pakaļkājām un satvēris tās ar abām rokām. Vienu pēc otras viņš cēla un bīdīja uz priekšu govs kājas, piespiežot lopiņu virzīties tuvāk trapam un uzmanot, lai tas nenokristu, pats plati smaidīdams, ar baltajiem zobiem cieši iekodies virvē.

-  Stumj kā ķerru, paskat tik, teica misis Vatsone. Es tā nevarētu.

Pūlis smējās un aplaudēja. Puiši svilpa un dauzīja pret zemi kājas. Mērija plaukšķināja. Apstulbusī govs, žēli īdēdama, jau kluburoja pa trapu.

Spožs gaismas stars iecirtās Mērijas acīs. Kaut kas iemirdzējās pie sāniem briežādās tērptajam vīram, kurš nebija spējis izkustināt govi. Pēkšņi viņš, augstu pacēlis gaisā roku. jau skrēja kuģa virzienā.

-   Gribi mani pataisīt par muļķi, tu, nēģeri? viņš kliedza. "Vai tik viņam rokā nav tomahauks?" Mērija sev klusi jautāja. "Skat, pie roktura tam ir piestiprinātas spalvas, gluži tā kā grāmatās. Žēlīgais Dievs, viņš grasās ar to uzbrukt lielajam melnajam vīram."

-   Uzmanies, Džošua, Mērija kliedza. Viņas roka pati sataustīja dekoratīvo bumbu pie margām, atskrūvēja to un svieda, mēģinādama trāpīt mirdzošajam ierocim.

Meitene izdzirdēja šķebīgu būkšķi, bumbai atsitoties pret skrejošā vīrieša galvu.

-  Ak, nē, viņa ievaidējās. Ko es esmu izdarījusi?

-  Ko tu esi izdarījusi, Mērij? iesaucās misis Vatsone. Pazūdam no šejienes, pirms kāds attopas, ka tā biji tu.

Viņa saķēra Mēriju aiz rokas un vilka prom pa klāju, pēc tam cauri salonam uz dāmu guļamistabu.

-   Es negribēju viņu ievainot, Mērija šņukstēja. Tas vīrs taču grasījās…

-   Kuš, bērns. Mazāk runāsi, drīzāk aizmirsīsies. Mēs nevienam nekā neteiksim, un arī pārējie klusēs. Tikai turpmāk turies no klāja pa gabalu. Ļauj, lai tie iztiesā savas lietas paši savā starpā. Labāk nomazgā seju. Drīz klāt būs vakariņu laiks, un mums nedaudz jāuzpošas. Misis Vatsones nemitīgā pļāpāšana šoreiz likās dziedinoša. Viņa iztaujāja Mēriju par tās garderobi, pārliecināja, ka izlaiduma tērps būs gluži piemērots šim gadījumam, un paskaidroja, ka visa bagāža glabājas slēgtā telpā blakus kapteiņa kajītei. Tad. aizvadījusi satraukto meiteni cauri koridoram līdz bagāžas glabātavai, viņa lika vienai no melnādainajām kalponēm izgludināt gan Mērijas, gan savu tērpu un atnest abus uz guļamtelpu. Šī kleita ļoti patīk misteram Vatsonam, viņa tērgāja, es to vienmēr ņemu līdzi ceļojumos. Kad esmu to uzvilkusi, ēdot vakariņas, jūtos kā ballē. Tu velc savas laiviņas, šos smukos, neizturīgos nieciņus, jā, tādas tās patiešām ir. Es tev palīdzēšu sakārtot frizūru, un tevi apbrīnos visi kuģa pasažieri.

-   Vai viņa nav glīta? misis Vatsone skaļi jautāja kapteinim. Un pie tam vēl bārenīte. Tas gan ir šausmīgi. Tagad par viņu rūpes esmu uzņēmusies es, gluži kā Ābrahāms par jēriņu. Nāc, Mērij, sasveicinies ar kapteini. Esmu pārliecināta, ka viņš vēlēsies, lai sēžam viņam blakus. Bāra bērns savā pirmajā ceļojumā pa upi… Dārgo kaptein, cik smalks vakariņu galds! Tik grezns galdauts. Nu, vai es tev neteicu, Mērij? Uz "Karalienes" tiešām klāj karaliskus galdus. Mans vīrs, misters Vatsons pazīst kuģa īpašnieku… tas ir, vienu no īpašniekiem. Viņi jau ir vairāki… domāju, jūs būsiet ievērojis, kaptein, ka mēs ar Vatsona kungu vienmēr uz Pitsburgu ceļojam ar "Karalieni".

Kapteinis caur savām varenajām ūsām nomurmināja, ka Vatsones kundzi viņš atceroties ļoti labi, un ātri pievērsa uzmanību kausam, ar kuru no terīnes lēja šķīvjos biezu, brūnu zupu. Viesmīļi saņēma no viņa šķīvjus un iznēsāja divdesmit sešiem viesiem, kas sēdēja ap garo galdu ēdamzāles vidū. Uz "Kairas Karalienes" patlaban atradās krietni mazāk pasažieru, nekā kuģa kajītes spēja uzņemt. Lielāko daļu peļņas tas saņēma no kravu pārvadāšanas, kā arī no tiem pasažieriem, kas paši sev un visai savai iedzīvei bija atraduši kādu vietiņu starp kastēm, mucām un dzīvniekiem kravas nodalījumā, kur biļete maksā tikai desmit centu dienā.

Kā jau misis Vatsone bija solījusi, ēdiens, kuru pasniedza augstākās klases pasažieriem, bija ļoti labs, un galdi vai lūza no pārpilnības. Kad pie vakariņu galda bija aizvadītas jau divdesmit minūtes, Mērija saprata, ka neviens viņai neko negrasās jautāt par bumbas mešanu, un izlēma, ka ar briežādās tērpto vīru nav noticis nekas pārmēru slikts. Meitene nomierinājās un baudīja lielisko cāli ar mērci un kartupeļu biezeni, svaigās pupas, burkānus, kukurūzas plāceņus, tomātus un pienu.

Viņa priecīgi sarunājās ar blakussēdošo sievieti.

-   Esmu astoņdesmit septiņus gadus veca, sirmā dāma stāstīja, bet man joprojām mutē ir visi zobi. Vienmēr biju gribējusi braukt ar kādu no šiem kuģiem un nu izlēmu, ka ir pēdējais laiks, jo varu vairs nepagūt. Tā nu esmu šeit. Iekāpu Ročesterā kopā ar savu govi un braukšu līdz pat Kraunsitijai. Sanāks gandrīz trīssimts jūdzes. Domāju, ka līdz tam laikam būšu pieēdusies līdz kaklam.

Otrā pusē sēdošā Vatsones kundze, nodevusies nesātīgai ēšanai, klusēja. Kad bija uzlasīta beidzamā drupačiņa, viņa atguva balsi.

-   Tagad mēs, Mērij, varam iepazīties. Ar dāmām, protams. Kungi jau laikam nevar vien sagaidīt, kad atstāsim šo telpu, lai varētu sākt smēķēt savus cigārus un nodoties citām velnišķībām. Viņa koķeti pagrieza acis uz kapteiņa pusi, kurš, ar mokām izspiedis atbildes smaidu, galanti nostājās aiz misis Vatsones krēsla, lai varētu to īstajā brīdī atvilkt, ja dāma vēlētos piecelties.

Kad viņas atgriezās kajītē, misis Vatsone sāka stāstīt par sevi un Mēriju pārējām divpadsmit sievietēm, ar kurām dalīja guļamtelpu.

-   Maza, drosmīga bārenīte, viņa teica, mēro ceļu uz Ņūorleānu, lai atrastu savu vecmāmiņu, kuru nekad nav redzējusi.

Atskanēja līdzjūtības pilni izsaucieni. Pirms misis Vatsone atkal pavēra muti, Mērija izmantoja izdevību, lai pavaicātu, kāda ir Ņūorleāna.

-   Es par to no tiesas nekā nezinu, viņai izspruka. Es pat nezinu, cik tā ir tālu.

Dāmas atbildēja, ka tā patiešām esot tālu. Tik tālu, ka neviena no ceļabiedrēm tur nemaz nebija bijusi un pat nezināja kādu, kas būtu. Viņas izteica minējumus par attālumu, un tie svārstījās no tūkstoš piecsimts līdz piectūkstoš jūdzēm.

-   Un cik tad mēs līdz šim esam nobraukuši?

-  Gandrīz simts.

Mērija jutās pārsteigta. "Tā jau es te, uz šī kuģa, novecošu un kļūšu līdzīga vienai no šīm vecajām kundzēm," viņa nodomāja. "Un katru dienu, katru minūti man būs jāpacieš misis Vatsones tērgāšana."

-   Misters Vatsons pazīst īpašnieku, viņa stāstīja, mēs vienmēr ceļojam ar "Karalieni". Mēs dodamies uz Pitsburgu četras vai. piecas reizes gadā. Misteram Vatsonam pieder dažādu preču tirgotava Portsmutā, Ohaio, un, ziniet…

Vakarā, kad citas sievietes jau sen cieši gulēja aiz saviem aizkariem, Mērija ilgi nevarēja aizmigt. Viņa neskaidri dzirdēja smieklus, kas plūda no ēdamzāles, un iztēlojās, ka jūt cigāru dūmus. Viņas tēva drēbes vienmēr bija nedaudz odušas pēc tabakas. Pār meitenes vaigiem sāka plūst izmisuma asaras, un raudot viņa pamazām aizmiga.

Naktī Mērija pēkšņi uzmodās, nespēdama saprast, kas viņu iztraucējis. Ritmiskā skaņa, kas radās dūmiem izlaužoties no skursteņiem, atgādināja, kur viņa atrodas. Tad viņa izdzirdēja mūziku ļoti tālu, gandrīz ka sapnī.

Tā pamazām kļuva skaļāka. Mērija izkāpa no gultas un garām guļošajām sievietēm aizdipināja līdz guļamzāles logam. Pabīdījusi aizkarus sāņus, viņa pa spraudziņu paskatījās ārā. Mēness stari atmirdzēja klāja margu dekoratīvajās kniedēs, kuras vizuļoja kā laternu rinda. Aiz margām melna un noslēpumaina gulēja upe, bet pār tās tumšo ūdeni spoža mēness taciņa it kā aicināja uz attālo krastu, kuru sargāja ēnaini koki ar sudrabotām galotnēm.

Nu jau mūziku varēja dzirdēt pavisam skaidri, un drīz Mērija ieraudzīja burvīgu parādību. Tas bija lielais, balti zeltainais tvaikonis, ko viņa bija ievērojusi jau Pitsburgā. No visu trīs klāju iluminatoriem lija zeltaina gaisma. Kad laineris slīdēja garām lēnīgajai "Karalienei", mūzika kā burvju plīvurs apņēma Mēriju. Viņa dzirdēja smieklus un redzēja zem mirgojošām kristāla lustrām dejojošas dāmas un kungus.

Burvīgā parādība ātri izgaisa tālumā, aiznesot sev līdzi mūzikas skaņas, un iestājās klusums, kurā izzuda zeltainās gaismas apspīdētais baltais tēls. Upe Mērijas acu priekšā atkal bija melna un tukša, to šķērsoja vienīgi sudrabaina mēness taciņa.

Attālais, sudrabotajiem kokiem klātais krasts slīdēja garām kluss un noslēpumains. Mērija aizgrābti nopūtās un klusībā vēlējās, kaut šis ceļojums nekad nebeigtos.

kuģa priekšgalu. Meitene redzēja upi, citus tvaikoņus, lielos kravas kuģus, baržas, kas pārvadāja mucas un kastes, lopus un dažkārt ari cilvēkus, kuri turpat uz klāja gatavoja ēst, mazgāja un žāvēja veļu, kamēr upe tos nesa uz viņu ceļojuma galamērķi. Mērija redzēja, kā dažkārt krastmalā vīri vēcina lielus baltus karogus, aicinot "Karalieni" piestāt krastā un uzņemt kravu. Viņa jau bija iemācījusies, ka trīs kuģa svilpes pūtieni nozīmē: "Vairāk kravas mēs nevaram uzņemt." Meitene nenoguruši vēroja darbošanos, kas sākās krastā, kad kuģis pagrieza tā virzienā priekšgalu, un pēc dažādām pazīmēm spēja uzminēt, kad stūrmanis ir nolēmis piestāt ostā, lai uzņemtu kravu, un kad tas taisās nosūtīt uz krastu savu cilvēku, lai nopirktu kurināmo vai pārtiku pusdienu un vakariņu gatavošanai.

Kad pasažieri atstāja klāju. Mērija stāvēja pie margām un sauca ardievas. Viņa ar lielu interesi vēroja jaunpienācējus un mēģināja jau iepriekš atminēt to dzīvesstāstus, būdama pārliecināta, ka tāpat kaut ko par tiem uzzinās, jo misis Vatsone nekad neaizmirsa ar katru iepazīties un stādīt tiem priekšā Mēriju, pastāstot ari par viņas "skumjo stāvokli". Dāmas vienmēr klusītēm pārsprieda dzirdēto un apsolījās būt gādīgas audžumātes tik ilgi, cik vien atradīsies uz šī kuģa. Tāpēc Mērijai blakus uz soliņa vienmēr sēdēja arī kāda sarunu biedrene, un neviena no viņām nevilcinājās gari un plaši atbildēt uz meitenes pieklājīgo apvaicāšanos par mājām un ģimeni.

No šīm dāmām Mērija uzzināja, ka vienā upes krastā ir Ohaio štats, bet otrā Dienvidvirdžīnija. Pensilvānija bija palikusi tālu aiz muguras. Dienas, jūdzes, līkumi un pietauvošanās brīži saplūda kopā, un pavisam drīz vienā pusē vēl bija Ohaio, bet otrā Kentuki. Abi Vatsoni bija beiguši savu ceļojumu. Vatsona kungs stīvi palocījās, atdodams atpakaļ Mērijas naudas atlikumu, bet Vatsones kundze smacēja Mēriju asarainās skavās, atstājot viņu misis Olandes gādībā.

Stautā, Raitsvilā, Aberdīnā, Higinsportā, Nevilā, Cincinati dienu un nakti iekrāva un izkrāva milzu mucas ar sālītu liellopu gaļu.

Vēl pēc dažām stundām aiz muguras palika arī Ohaio. Vienā upes krastā vēl aizvien bija Kentuki, bet otrā Indiānas pavalsts. Rebithešā misis Olande nodeva rūpes par Mēriju mis Dikensai, kura pavēstīja, ka ir vecmeita un lepojas ar to.

Pilsētas slīdēja garām, un sarunu biedres uz Mērijas soliņa mainījās, taču neviena no viņām nekad nebija bijusi Ņūorleānā un nepazina nevienu no tās puses.

Līdz pat Luisvilai, kur iekāpa kāda ģimene ar pieciem pirmskolas vecuma bērniem un viņu tēvs dzēruša cilvēka apātijā noteica:

-  Jā, reiz es uz baržas devos līdz Ņūorleānai, bet toreiz biju pavisam jauns, un baidos, ka tas, ko es par Ņūorleānu varētu pastāstīt, nebūs piemērots jaunkundzes ausīm.

Pēc divām dienām "Karaliene" pietauvojās Evansvilā. Ģimene izkāpa, un visi pasažieri un lopiņi uz kuģa sveica miera un klusuma atgriešanos.

Klusums ieilga. Ģimene jau sen bija izkāpusi, krava nosūtīta uz Evansvilu. jauna iekrauta un nostiprināta, bet kuģis vēl aizvien kaut ko gaidīja. Dūmeņi viegli kūpēja, it kā ziņojot, ka kurtuves darbojas un tvaiks varētu likt lielajam dzenratam griezties, taču tas palika nekustīgs.

-  Nezin, ko mēs te gaidām, mis Dikensa žēlojās. Drīz satumsīs, bet mēs vēl nekustamies. Arī vakariņas vajadzēja pasniegt jau pirms stundas.

-  Man šķiet, ka mēs gaidām kādu, kas brauc tajā karietē, Mērija ieminējās. Skatieties, mis Dikensa, tā drāžas šurp kā vējš.

Kariete bija melna un spīdēja kā tikko ietaukota āda. To, skriedami pilnos auļos, vilka milzīgi balti zirgi. Uz bukas sēdēja melnādains kučieris, viņam galvā bija melns cilindrs un mugurā melns uzvalks, zem kura vīdēja balta apkaklīte un aproces. Lai apturētu zirgus, kučierim nācās piecelties kājās. Mērija redzēja, kā groži iegriežas viņa baltos cimdos tērptajās plaukstās.

Kariete pēc mežonīgā brauciena strauji apstājās, bet tās pasažieri vēl nesteidzās izkāpt. Durvis palika ciet, kamēr kučieris izkrāva saiņus un cepuru kārbas, kas piepildīja bagāžas nodalījumu līdz pašai augšai. Karietē nebija manāma ne mazākā dzīvības zīme līdz pat brīdim, kad, nogādājis visu bagāžu uz kuģa, kučieris atvēra tās durtiņas un paklanījās.

Un tad no karietes izkāpa viselegantākā sieviete, kādu Mērija jebkad bija redzējusi. Viņa bija ģērbusies brūnā ceļojuma kostīmā un uzvilkusi melnus cimdus, kas, pēc Mērijas domām, bija ļoti saprātīgi, jo uz tādiem neredz ceļa netīrumus. Tērps izskatījās praktisks un vienlaikus neparasti izsmalcināts. Zīda audums saules staros iemirdzējās neskaitāmās nokrāsās no dzintardzeltena līdz kafijbrūnam tonim. Ņieburs cieši piekļāvās augumam, un dekoratīvā aizdare izcēla neticami šmaugu vidukli, kuru apņēma melna zīda josta. Ar melna zīda diegiem bija izšūtas arī aizdares vītnes. Melna zīda volāni rotāja kuplos svārkus ar trim ielocēm un zvanveida piedurkņu galus, zem kuriem vīdēja melna batista apakšpiedurknes ar brūniem izšuvumiem un melnām zīda lentēm, kas saturēja tās.ap delnas locītavām. Brūnā salmu cepure ar melnas mežģīnes oderi zem zoda bija sasieta pušķī ar pārsteidzoši platām zila zīda lentēm. Atbraucējai izkāpjot no karietes, uz mirkli pavīdēja mirdzoši zila apakšsvārku maliņa.

Elegantā dāma devās kuģa virzienā, bet no karietes izrausās vēl kāda sieviete. Viņai mugurā bija pelēka zīda kleita un mežģīņots priekšautiņš, kurš vairāk kalpoja kā rotājums, nevis tērpa pasargāšanai. Slīpajos saules staros iemirdzējās zelta auskaru riņķi, kas izcēlās uz brūnās ādas fona. Tā izskatījās tumšāka, nekā bija patiesībā, jo kontrastēja ar balto turbānveidīgo aubi viņas galvā.

Atraidījusi kučieri, kurš piedāvāja palīdzēt nest sarkano ādas ceļojumu somu, viņa steidzās panākt savu saimnieci.

-  Jā, mis Dikensa novilka. Savā mūžā esmu redzējusi daudz putnu ar krāšņām spalvām, bet kaut ko tik greznu nekad.

-   Nekad sev nepiedošu, kaptein, ka liku jums tik ilgi gaidīt, Mērija dzirdēja elegantās dāmas atvainošanos, ienākot ēdamzālē kopā ar mis Dikensu.

-   Es arī tev to nepiedošu, noteica mis Dikensa, bet tas, kas bija domāts kā čuksts, neviļus izskanēja pārāk skaļi.

Mērija apjukumā tumši pietvīka, jo sieviete atskatījās uz viņām pārsteigumā paceltām uzacīm.

Kapteinis nokremšļojās.

-   Misis Džeksone, atļaujiet jūs iepazīstināt ar divām dāmām, kuras kādu laiku būs jūsu ceļabiedres. Šī ir mis Dikensa, bet jaunā dāma ir mis Makalistere. Viņa kuģī iekāpa jau pašā maršruta sākumā Pitsburgā un ceļos kopā ar mums līdz pat Ņūorleānai.

Misis Džeksone pasmaidīja un sveicienam pasniedza ideāli pieguļošā cimdā tērpto roku.

-   Ļoti priecājos ar jums iepazīties, Makalisteres jaunkundz. Ņūorleānā ir arī manas mājas.

Mērija milzīgā satraukumā paspieda pasniegto roku.

-  Ak, es esmu tik laimīga, ka mēs jūs sagaidījām, viņa iesaucās.

4. nodaļa

-  Jūs esat ļoti drosmīga jauna dāma, Mērij, iepazīstoties bija teikusi misis Džeksone. Viņa izturējās laipni, tomēr uz Mērijas jautājumu gūzmu par Ņūorleānu atbildēja gandrīz ledus auksti. Taču vēlāk, kad skaistā kundze uzzināja, ka Mērija šai pasaulē ir pilnīgi viena, viņa sāka atmaigt. Un, kad Mērija atzinās, ka pat īsti nezina, vai viņas vecmāmiņa vēl ir starp dzīvajiem un kāds ir viņas vārds, misis Džeksone satvēra Mērijas roku un izteica savu atzinību vēl un vēl. Mērija atplauka, dzirdot šīs, par sevi vecākās, dāmas uzslavu.

-   Kā man veicies, ka varu jūs saukt par savu draudzeni. Jūs esat tik laipna, tik skaista un tik eleganta. Es vēlētos, kaut varētu jums līdzināties.

-   Cik mīļi, ka tu to saki, mana dārgā, misis Džeksones balss skanēja tā, kā nekad agrāk nevienu citu balsi viņa nebija dzirdējusi skanam. Tā bija mierīga un līdzsvarota, līdzskaņi maigi bez asuma saplūda kopā, bet patskaņi skanēja kā melodija. Arī viņas smaids bija lēns. Sākumā to varēja jaust vien lūpu kaktiņos, tad pilnīgās lūpas it kā atdzīvojās, atklājot brīnišķīgi baltus zobus, kuri bija mazliet pikanti nelīdzeni un nedaudz izvirzīti uz priekšu. Viņai bija gaiši mati un acis tik zilas, ka Mērija nespēja vien nobrīnīties, cik šis zilums ir dziļš zem smagajiem plakstiņiem, kas lika acīm izskatīties lielām, romantiskām un hipnotizējoši pievilcīgām.

Uz kuģa nebija neviena, kuru būtu atstājis vienaldzīgu viņas šarms, pat mis Dikensa bija savaldzināta. Mērija jutās kā īsta veiksminiece, kad misis Džeksone nepārprotami lika manīt. ka labprāt uzturas viņas kompānijā. Pēc vakariņām, kad dāmas atstāja galdu, lai dotos uz guļamzāli, misis Džeksone vaicāja Mērijai, vai meitene nevēlētos doties augšā uz klāja.

-   Būtu žēl palaist garām saulrieta stundu. Ūdenī krāsas tik burvīgi laistās.

Mērijai šķita, ka misis Džeksone ir visromantiskākā sieviete pasaulē. "Varu derēt, ka mana īstā māte bija tāda kā viņa," meitene nodomāja. "Tikpat skaista, ar tādu pat skanīgu balsi. Liekas, ka viņa nemaz nav mirusi, tikai bijusi prom ilgāku laiku, bet tagad atgriezusies pie manis, lai vestu sev līdzi uz mājām."

-  Vai Ņūorleāna ir skaista? viņa vaicāja, būdama pārliecināta, ka tur atrodas misis Džeksones mājas. Un arī mātes mājas.

-    Kā pasaka. Mājas tur ir katra savā krāsā, un metāla balkoni izskatās kā darināti no melnām mežģīnēm. Katrai mājai iekšpagalmā ir dārzs, kur puķes zied cauru gadu.

-  Burvīgi! Mērija izdvesa.

-  Jā, patiesi. Tev tur patiks. Cik žēl, ka nebūšu kopā ar tevi un nevarēšu vērot tavu prieku.

Mērijas sirds sitās kā zvaniņš.

-  Kā tad tā? Vai tad arī jūs nedodaties uz Ņūorleānu?

-  Jā, protams, bet ne ar šo kuģi. Tas ir pārāk lēns un neērts. Ir jāveic apmēram divsimt jūdžu līdz Kairai Ilinoisā, tad pa Misisipi tālāk. Tur es pārsēdīšos uz cita kuģa.

-  Ak, es saprotu, Mērija sakoda zobus, aizturot raudas, taču tad misis Džeksone izteica vārdus, kurus viņa tik ļoti alka dzirdēt.

-   Kāpēc gan arī tev nepārsēsties, Mērij? Tad mēs varētu ceļot kopā. Es ļoti priecātos.

-  Es laikam sapņoju, Mērija teica. Viņa griezās uz riņķi, vērodama, kā līdz ar viņu griežas jaunie svārki, apreibusi no griešanās un no laimes. Misis Džeksone smaidīja savu mierīgo smaidu. Viņa bija Mēriju pārvērtusi.

-  Tu taču nevari visu laiku staigāt skolas formā, mīļā, viņa bija teikusi. Ar katru dienu kļūs arvien siltāks, un tu nomocīsies. Teikšu, lai kalpone pāršuj vienu no maniem tērpiem. Viņai tas padodas neticami labi un ātri.

Kleita bi ja darināta no plāna, gaisīga batista un rotāta ar cietinātām mežģīņu ielocēm, volāniem un ielaidumiem virs zilām zīda rišām. Zem tērpa Mērijai bija jāvalkā balta zīda korsete tai bija tik maigas mežģīņu apmales un, protams, trīskārši zīda apakšsvārki, kurus padarīja vēl kuplākus mežģīņu volāni. Kad Mērija bija apģērbusies, misis Džeksones kalpone izsukāja viņas matus, sacirtoja tos ar sakarsētām loku šķērēm un cirtas saņēma abās pusēs virs ausīm, izgreznojot ar zila zīda rozītēm.

-  Tu izskaties apburoši, mana dārgā, teica misis Džeksone. Te būs pāris baltu cimdu un saulessargs. Nāc, atvadīsimies no kapteiņa un taviem draugiem. Jūtu, ka kuģis griežas uz krasta pusi.

-  Lai Dievs tevi svētī, bērns, mis Dikensa teica, piespiedusi pie acīm kabatlakatiņu. Kaut tu būtu laimīga.

-   Paldies, mis Dikensa, arī Mērijas acis bija mitras. Viņa pēc kārtas atvadījās no visiem pasažieriem, tad uzmeklēja kapteini.

-  Jūsu mums visiem pietrūks, viņš teica. Jūs bijāt mūsu prieka avots uz kuģa.

-   Ardievu, jaunkundzīt, piebilda kuģa apteksne. Jūs izskatāties kā princese.

-   Es tā arī jūtos, Mērija attrauca. Nekad savā dzīvē neesmu jutusies tik laimīga.

Mērija sekoja misis Džeksonei pa trapu gandrīz skriešus. Priekšā gaidīja grezns tvaikonis, uz tā plīvoja karogi un jautri spēlēja orķestris. Uzkāpusi uz klāja, viņa pagriezās, lai pamātu atvadas. Lielais, melnādainais kravas pārzinis salutēja. Mērija plati smaidīja.

-   Paliec sveiks, Džošua, viņa sauca. Tad pagriezās un metās panākt Džeksones kundzi.

Misis Džeksone ar stikla smaržu pudelītes korķi pieskārās Mērijas kaklam zem ausu ļipiņām. Tad viņa pieglauda vaigu Mērijas vaigam.

-   Es vienmēr esmu vēlējusies, kaut man būtu meita, viņa nomurmināja, mīlīga meitiņa, tieši tāda kā tu, Mērij. Tā kā tava māte ir mirusi, varbūt es varētu tevi saukt par savu meitu?

Mērija apvija rokas ap misis Džeksones kaklu.

-  Es to vēlētos par visu vairāk pasaulē, viņa nočukstēja.

Misis Džeksone noskūpstīja Mēriju uz abiem vaigiem,

tad atbrīvojās no apskāviena.

-   Tas mani darītu laimīgu, mīļā. Kopā mums būs jauki. Tu apmetīsies pie manis Ņūorleānā, un mēs uzmeklēsim tavu ģimeni. Tomēr, pirms mēs līdz turienei nokļūsim, es tevi pārvērtīšu par īstu dienvidnieci. Sāksim ar to, ka turpmāk tu mani sauksi par mis Rozu nevis par misis Džeksoni. Roza ir mans kristītais vārds.

-   Es to būtu iedomājusies, Mērija teica. Jūs patiešām esat kā roze, tik sārta un saldi smaržojoša.

Misis Džeksone iesmējās.

-   Tu jau tāpat, mana dārgā. Tas tik ir brīnums, ko tāda maza smaržu pudelīte spēj paveikt, un tev ir arī tik svaigi un rožaini vaigi. Tomēr mēs varētu uzbirdināt mazliet sārta pūderīša uz tavas pieres un zoda, lai tie nespīdētu. Sievietes rokas darbojās ļoti prasmīgi.

Mērija pilnīgi nodeva sevi misis Džeksones gādībā. Savu sirdi viņa tai jau bija atdevusi.

"Memfisas skaistule" Mērijai šķita kā pasaku karaļvalsts. Tā bija jaunākā un greznākā no visām "peldošajām pilīm", kuras kuģoja pa Misisipi. "Memfisas skaistule" bija šīs upes lepnums. Katram pasažierim tika ierādīta atsevišķa kajīte ar gultu, kurā bija četrkārtīgi matrači, un zem baldahīna braucčjus no knišļu uzbrukumiem pasargāja vēl viens smalkāks aizkars. Lielos iluminatorus sedza zīda aizkari, caur kuriem pavērās skats uz spoži noberzto klāju, bet dārgie paklāji zem kājām likās kā vismīkstākais samts.

Divsimt pēdu garajā salonā atradās milzīgi spoguļi žilbinošos zelta rāmjos. Tie sniedzās līdz pat divdesmit pēdu augstajiem griestiem un atspoguļoja gāzes lampiņas kristāla abažūros, pārvēršot to liesmiņas mirguļojošā kaskādē. Vakariņās, kuras pasniedza astoņos vakarā, tika piedāvāti septiņi dažādi ēdieni un piecu dažādu vīnu šķirnes rubīnsarkanos stikla kausos. Aiz katra pasažiera muguras pie krēslu brokāta atzveltnēm stāvēja apkalpotājs baltos cimdos, gatavs pasniegt ēdienu un uzminēt katru klienta vēlmi. Vīriešiem mugurā bija vakara uzvalki un pērlēm vai dārgakmeņiem izšūti krekli, bet dāmām atkailināti pleci un ap kaklu un ausīs mirdzēja pērles. Maltītes laikā stīgu kvartets spēlēja klusinātu mūziku. Pēc vakariņām galdi tika atbīdīti malā un ieskanējās deju mūzika. Dāmām nebija jāiet prom, jo kāršu spēles, smēķēšanas un biljarda telpas kungiem bija ierīkotas uz augšējā klāja.

-  Es nekad neesmu dejojusi, Mērija atzinās. Vai es nevarētu tikai paskatīties?

-  Protams, mīļā, teica misis Džeksone. Mēs apsēdīsimies šeit, uz šī dīvāniņa, un baudīsim mūziku. Rīt es sarunāšu ar kādu no darbiniekiem, kurš tev pamācīs dejas mākslu. Viņa labvēlīgi skatījās Mērijā. Jaunā meitene bija aplikusi mežģīņu šalli, kas aizklāja plecus un krūtis, jo misis Džeksones sagādātajā tērpā viņa bija jutusies pārāk atkailināta.

Pagāja divas dienas, un viņa, tērpusies rozā muslīna kleitā ar krokotām piedurknēm, kas tik tikko turējās uz pleciem, jau sita kājas mūzikas taktī, alkdama dejot. Mis Roza viņai tika mācījusi, kā jāizturas īstai Ņūorleānas lēdijai. Mērija rotaļājās ar melnu mežģīņu vēdekli, aiz kura bija iemācījusies noslēpt piesārtušos vaigus, un jutās ļoti atbrīvota.

Telpas otrā pusē kāds vīrietis gribēja saderēt ar savu draugu, ka "mazais skuķēns rozā kleitā" nepiekritīs ar viņu dejot.

Draugs atteicās slēgt šādas derības.

-   Esmu redzējis, kā mātes aizsargā savas vēl septiņpadsmit gadu vecumu nesasniegušās meitas. Tās kļūst kā trakas kaķes. Turklāt nevainīgas jaunkundzes mani garlaiko, un tā tur ir galīgi zaļa. Es labprāt uzlūgtu māmiņu, bet viņa jau arī neizskatās nekāda nācēja, kā tev šķiet?

Misis Džeksone lūkojās abos ar atvēsinošu augstprātību.

-   Brrr, noskurinājās pirmais vīrietis. Draugi smiedamies devās projām.

Misis Džeksone uzsmaidīja kapteinim, un viņš panācās tuvāk.

-   Mīļo Mērij, Roza teica, man šķiet, ka kapteinis ir nodomājis uzaicināt tevi uz valsi.

Mērija enerģiski kustināja vēdekli. Ar kapteini viņa bija dejojusi jau pietiekami bieži, tāpēc jutās droša, ka solis nesajuks, un šoreiz aiz vēdekļa neslēpa nervozu sarkšanu. Viņa tikai mēģināja atvēsināt sakarsušo seju un kaklu. Kuģim pa Misisipi virzoties uz dienvidiem no Ilinoisas uz Tenesī štatu, dzīvsudraba stabiņš termometrā pakāpās augstāk ik stundu.

Dejas laikā viņa kapteinim atzinās, ka nekad nav piedzīvojusi tādu karstumu.

-  Protams, ir jau jūlijs, taču es vasaras parasti mēdzu pavadīt kalnos. Ir pārsteidzoši atklāt, kāda ir īsta vasara, bet baidos, ka kļūstu par rūpju nastu mis Rozai… misis Džeksonei. Viņas kalponei šodien manus matus bija jāskruļļo četras reizes.

Kapteinis smaidīja. Viņam bieži nenācās sastapties ar tādu nesamākslotību. Dienvidu jaunkundzes parasti prata koķetēt jau, pirms bija sasniegušas tam piemērotu vecumu.

-  Tad man laikam būs jāpalūdz misis Džeksonei atļauja jūs abas pavadīt mazā pastaigā pa klāju, viņš ierosināja. Virs ūdens būs patīkams vējiņš, jo mēs traucamies ar divdesmit jūdzēm stundā.

Mērija piekrītoši pamāja.

-  Tas būtu jauki, paldies, kaptein.

Misis Džeksone piekrita, tomēr ar vienu noteikumu.

-   Ir tik viegli saaukstēties, kad esi sakarsusi pēc dejošanas, viņa teica. Aizteci uz kajīti. Mērij, un paņem mums abām pa kādai vieglai šallei.

Kad Mērija bija aizsteigusies, misis Džeksone uzsmaidīja kapteinim.

-   Mēs virzāmies uz priekšu itin raiti, vai ne? viņa vaicāja daudz mundrākā balsī nekā parasti. Kādu summu jūs zaudētu, ja dotos taisnā ceļā uz Ņūorleānu?

-   Bez piestāšanas Načesā? Par to nevar būt ne runas.

-   Kaptein, man noteikti jāpaspēj uz kādu pasākumu ceturtajā jūlijā. Man tas patiešām ir bezgala svarīgi.

Kapteinis paskatījās uz misis Džeksoni un iesmējās.

-  Es esmu ļoti mantkārīgs, kundze.

-  Jūs mani pārsteidzat, kaptein, viņa atsmējās pretī. Nu tad satrieciet mani. Kāda būs cena?

Viņas uzacis pacēlās, kad kapteinis to nosauca.

-   Teicu, lai satriecat mani, bet nebiju domājusi, ka novedīsiet mani gandrīz līdz sirdstriekai. Pat ar četriem šādiem kuģiem nevarētu pārvadāt kravu, kas varētu nest jums tādus ienākumus. Es likšu sagatavot pusi no nosauktās summas.

Tirgošanās bija īsa un draudzīga. Vienošanās tika panākta, pirms Mērija paspēja ierasties ar šallēm. "Mis Roza un kapteinis izskatās ar sevi ļoti apmierināti," viņa nodomāja. "Vai nebūtu skaisti, ja tie viens otrā iemīlētos? Kāzās es varētu būt līgavas māsa." Romantiskajai meitenei šķita pārāk bēdīgi tas, ka mis Roza ir atraitne un vairs negatavojas precēties.

Kad trijotne iznāca uz klāja, Mērija ar nolūku pagājās mazliet uz priekšu, atstādama kapteini ar mis Rozu divatā.

Tad meitene tos uz brīdi piemirsa pavisam. Bija bezmēness nakts, tāpēc zvaigznes izskatījās lielākas. Mērija nebija redzējusi tādas debesis.

-  Tās liekas tik tuvu, viņa skaļi noteica, un pavisam citādas. Mīkstas un izplūdušas, nevis dzidras un spožas.

Misis Džeksone aplika roku Mērijai ap vidukli.

-   Tu esi dienvidos, mīļo meitenīt. Šeit viss ir citādāks. Viss šeit ir skaistāks.

Nākamajā rītā misis Džeksone modināja Mēriju agrāk nekā parasti.

-   Ātri apģērbies. Gribu tev kaut ko parādīt. Mēs dzersim kafiju uz klāja.

Mērija tā arī neizdzēra kafiju. Viņa jutās pārāk aizgrābta, lai uztrauktos par kaut ko tik ikdienišķu kā brokastis. Kuģu ceļš bija pievedis "Skaituli" pavisam tuvu krastam, un nu tā cēli slīdēja cauri rīta miglas vāliem, kuri zeltaini mirdzēja austošās saules staros. Tuvējos kokos karājās pelēcīgi mākonīši, šūpodamies miglas mutuļos, kas cēlās no upes. Gaiss saldi smaržoja, un tūkstošiem neredzamu putnu dziedot sveica saullēktu.

Mērija ieķērās margās. Viņa jutās apreibusi; skaistums iedarbojās uz visiem meitenes jutekļiem. Viņa varēja sagaršot, cik salds ir gaiss, kurš kļāvās pie ādas maigi kā samts.

Koku audze beidzās, dodama vietu plašam klajumam ar koka piestātni. Tās vecie, apsūbējušie dēļi mirdzēja rīta rasā. Mērijas skatienu piesaistīja balts ceļš, kas aizvijās no piestātnes. Gar tā malām slējās augsti koki ar lielām tumši zaļām lapām un neticami milzīgiem baltiem ziediem, kas izskatījās, it kā būtu darināti no vaska. Ceļa galā slējās balts templis, tā resnās kolonnas balstīja smailu, tumšu jumtu virs platas loga arkas, kuras zeltītajos rotājumos atmirdzēja spožā rīta saule.

-  Tā ir plantatora māja, misis Džeksone klusi teica, ar lūpām gandrīz pieskardamās Mērijas ausij, tie koki ir magnolijas, vītnes ir sausserži un zaļās joslas spāņu sūna. Šī ir Luiziāna.

-    Man te patīk, meitene čukstus atbildēja.

5. nodaļa

Mērija atteicās iet iekšā. Visu ritu viņa stāvēja uz klāja, zemapziņā tiecoties pret upes krastu un tās skaistumu. Pat tad, kad kuģu ceļš atkal izveda "Skaistuli" upes vidū un abi krasti kļuva par garām zaļām joslām pusjūdzes attālumā, Mērija stāvēja un skatījās te uz vienu, te otru pusi, un viņas acis samiedzās, sargājoties no saules zaķīšiem, kuri no ūdens virsmas lēca sejā.

Misis Džeksone mēģināja meiteni pierunāt nonākt lejā ēnainajā salonā uz pusdienām, tomēr Mērija lūdzās, lai viņai ļauj palikt uz klāja.

-   Man tas ir nepieciešams, mis Roza. Man ir tāda sajūta, ka es varu kļūt tuvāka savai mātei, uzsūcot šīs zemes smaržas un skaņas. Tā ir zeme, kurā viņa ir dzīvojusi.

Misis Džeksone piekāpās. Ja vien Mērija uzlikšot platmaļu cepuri un piekritīšot sēdēt uz soliņa pavēnī, ja vien viņa iedzeršot limonādi un apēdīšot nedaudz aukstas cāļa gaļas, kamēr vēro apkārtni, tad misis Džeksone viņu likšot mierā.

-   Tu nodarīsi pāri savai sejas ādai, tomēr iespējams, ka tev tas varētu nākt arī par labu.

Mērija zaudēja laika izjūta. Uz citiem kuģiem zvanīja zvani un dunēja gongi, bet viņa to pat nedzirdēja, jo bija aizceļojusi uz savu sapņu pasauli. Kuģis tuvojās krastam, un Mērija pacēla zodu, ieelpodama saldo Luiziānas aromātu. Tad upe apmeta loku ap zemesragu, un saldā smarža izgaisa līdz nākamajam līkumam. Un tad līdz nākamajam. Un līdz nākamajam.

Saule jau slīdēja uz rietu, un vējš, ievilkdams ūdens spogulī asas švīkas, atnesa līdz kuģim zemes smaržu.

Smarža bija spēcīga, jo saule visas garās dienas laikā zemi bija sakarsējusi. Mērija nodrebēja. Tas bija svētlaimes drudzis.

Uz klāja uznāca misis Džeksone un, ievērojusi Mērijas saspringto izskatu, piesteidzās tai klāt.

-   Vai tu nejūties labi? Vai neesi saslimusi? Varbūt tu esi dabūjusi saules dūrienu? Viņa ar delnu pataustīja Mērijas pieri un vaigus. Pēkšņi Rozas skats pievērsās kaut kam krastā, un viņa pacēla abas rokas pie acīm, lai pasargātu tās no saules un varētu labāk saskatīt.

-   Mēs pagriežamies, viņa iesaucās. Mēs gatavojamies piestāt. Tam tā nebija jānotiek. Un viņa aizskrēja, atstādama Mēriju vienu.

Piestātne! Mērija steidzās tuvāk klāja malai, lai varētu labāk saskatīt kokus, puķes un zemi. Viņa trīcēja no satraukuma. Dūmeņi raidīja gaisā apstāšanās signālu, un cauri viņas ķermenim izskrēja satraukti drebuļi. Kādu brīdi meitenei likās, ka viņa patiešām dabūjusi saules dūrienu. Bet, pat ja tā, viņai bija vienalga! Visas Mērijas sajūtas bija tik sakāpinātas kā nekad. Viņa jutās apmulsusi un saviļņota.

Kuģis tuvojās piestātnei. Šeit krastu klāja gara, lekna zāle, un tāda pati augstas zāles siena stiepās tālumā, cik vien Mērijas acis spēja saskatīt. Tā sniedzās teju vai kuģa bortu augstumā. Ķad "Skaistule" ar vieglu būkšķi atsitās pret piestātnes malu. Mērija apmēram divdesmit pēdu attālumā ieraudzīja uz laipām stāvam vīrietis.

Aiz viņa Mērija varēja saskatīt plantatora māju, kas līdzinājās tai, kuru meitene bija redzējusi iepriekš. Arī šai bija baltas kolonnas, kas likās jo spilgtākas starp koši zaļajiem un ziedošajiem kokiem. Vibrējošajā gaisā celtnes kontūras izskatījās mazliet neskaidras tā bija kā mirāža, kā sapnis. Vīrietis varēja būt šī sapņa daļa. Viņš tiešām izskatījās tā, it kā būtu atnācis no maģiski skaistas pasaules tieši tā, kā būtu jāizskatās cilvēkam, kas dzīvo tādā mājā.

Sapņu tēls bija ģērbies jātnieka kostīmā; melnie linu svārki cieši piegūla viņa platajiem pleciem un šaurajiem gurniem virs platajām galifē biksēm. Zem svārkiem mirdzēja sniegbalts krekls, bet kājās melni, žilbinoši nospodrināti zābaki. Tie bija tikpat melni kā viņa biezie, cirtainie mati un acis. Kad tās sastapās ar Mērijas skatienu, vīrieša pilnīgās lūpas pavērās smaidā, atsegdamas tikpat baltu zobu rindu kā krekla apkaklīte. Viņš ar pātagas galu kā salutēdams pieskārās pierei un palocījās. Mērija nespēja atņemt sveicienu, jo jutās kā pienaglota klājam.

Tika nolaistas kāpnes, un virvju čīkstēšana atsauca meiteni īstenībā. "Kas ar mani notiek?" Mērija domāja. "Man jānovērš skatiens, jāiet prom!" Un tomēr viņa pat nepakustējās.

Netālu no vīrieša kājām, noliecot līdz pat zemei garo zāli un puķes, jau nolaidās kuģa kāpnes. Viņš uzskrēja pa tām uz apakšējā klāja, tieši zem tās vietas, kur stāvēja Mērija.

Tikko vīrietis nozuda Mērijas skatienam, salūza viņas sastinguma ledus. Galva kļuva pilnīgi skaidra. Meitene atkal sajuta gan vieglo vēju, kas plivināja matu cirtu viņai uz pieres, gan puķu un zāles smaržu. Viņa juta, cik maigi upes viļņi auklē kuģi, un, izdzirdējusi misis Džeksones balsi, vainīgi pagriezās, gatava atvainoties par savu nepiedienīgo uzvedību, tomēr uz klāja neviena nebija. Balsis izzuda zirgu zviedzienu un vīru klaigu troksnī. Mērija skriešus devās uz savu kajīti. Viņa bēga no spēcīgajām, biedējošajām jūtām, kas bija to pārņēmušas.

Misis Džeksones balss skanēja no apakšējā klāja. Viņa bāra kapteini, pieprasīdama, lai kuģis tūlīt pat grieztos atpakaļ upē un turpinātu ceļu uz Ņūorleānu.

Iekāpušais vīrietis smejot tuvojās ķildniekiem.

Mēs tevi ilgi neaizkavēsim, Roza. Mani vīri tikai uzvedīs uz kuģa divus zirgus, un tad mēs dosimies ceļā.

Roza Džeksone novērsās no kapteiņa un pagriezās pret pienācēju.

-   Esiet sveicināts, mister Sanbrēvin, viņa dusmīgi teica. Es uz šī kuģa ncatrodos darba jautājumos, bet ceļoju kā jebkura cita dāma un privātpersona, tāpēc priecāšos, ja uzrunāsiet mani par misis Džeksoni. Viņa pašķielēja uz kapteini. Ja es nenokļūšu Ņūorleānā tieši tajā laikā, kurā jūs apsolījāt, varat necerēt uz savu papildatalgojumu, ser. Viņa pagrūda Sanbrēvinu malā un stīviem soļiem devās uz kāpnēm.

Stīvā gaita un dusmu grimase pazuda, kad viņa ienāca kajītē.

-   Manu mīļo meitiņ, Roza iesaucās, kāpēc tu te nīksti puskrēslā? Vai tevi atkal nomāc drudzis? Viņa apsēdās Mērijai blakus un apskāva meitenes plecus. Tagad klausies, viņa čukstēja, uzticies mis Rozai. Es par tevi parūpēšos. Pastāsti man, kas atgadījies.

Mērija atviegloti ieslīga misis Džeksones sargājošajos apskāvienos.

-   Nekas nav noticis, mis Roza. Tikai pēkšņi mani pārņēma tāda savāda sajūta.

Misis Džeksone noglāstīja viņas pieri.

-  Tas no karstuma, mīļā. Tu pie tā vēl neesi pieradusi. Paldies Dievam, tev nav drudža. Es sadabūšu mitru drāniņu un noslaucīšu tavu pieri, bet pēc tam mēs dosimies vieglās vakariņās.

-   Ai, nē. Es nevarēšu ieēst. Mērija domāja, ka drīzāk būtu gatava mirt, nekā vēlreiz sastapties ar izskatīgo vīrieti no plantācijām. Viņš droši vien to uzskata par lielāko muļķi pasaulē.

Misis Džeksone iesmējās un vēl ciešāk apskāva viņu.

-Tomēr mums, mīļo Mērij, kaut kas ir jāieēd. Tūlīt ieradīsies mana istabene, lai sapakotu mūsu mantas. Mēs jau esam gandrīz galā, vēl atlicis tikai pavisam nedaudz. Turklāt tev tiešām ir jāiestiprinās. Tev nebūs laika, kad būsim nokļuvušas Ņūorleānā, un šodien tu esi ēdusi labi ja pāris kumosiņus. Meitene nevar visu kārtīgi izbaudīt, ja par sevi atgādina tukšs vēders. Un es apsolu, ka tik jautri tev nebūs bijis nekad. Es tev kaut ko neesmu pastāstījusi, jo nezināju, vai mēs pagūsim tur nokļūt laikā. Tagad es zinu, ka pagūsim gan. Šodien ir ceturtais jūlijs, ja esi to piemirsusi, un Ņūorleānā ikviens pilsētnieks to atzīmē cauru dienu un nakti. Tur būs uguņošana un dejas uz ielas, un balles it visur. Arī es katru gadu rīkoju balli. Māja būs izrotāta, un tur būs sapulcējušies visi mani draugi. Kalpotāji jau zina, kā veikt sagatavošanās darbus. Es nevaru vien sagaidīt, kad varēšu tevi ar visiem iepazīstināt. Mērij. Es viņiem teikšu: "Šī ir īpaša meitene, mana ziemeļu skaistulīte." Tu visiem patiksi, Mērij, un tiksi ar prieku uzņemta savās jaunajās mājās.

Kā nebijis pagaisa viss Mērijas samulsums, nožuva asaras un aizmirsās mulsinošās jūtas. Jaunas mājas. Ņūorleānā. Jauni draugi, kuri viņu gaidīs. Kā īsta ģimene.

Iešu nomazgāt seju, viņa iesaucās un pateicībā apskāva misis Džeksoni. Jūs man esat tik mīļa, mis Roza.

Šīs nebija tādas vakariņas kā parasti, jo ceļojums tuvojās noslēgumam. Milzīgs daudzums silto un auksto ēdienu šoreiz tika novietots uz gara galda, kas bija piebīdīts pie sienas, un pasažieri varēja pildīt šķīvjus ar visu, ko vien vēlējās. Tad viņi sasēdās ap atsevišķiem galdiņiem salonā. Ikviens varēja ēst un dzert, kad vien vēlējās un ko vien sirds kāroja.

Šāds piedāvājums Mērijai bija kas jauns. Viņa grozījās ap šķīvjiem, nespēdama izvēlēties.

Meitene bija tā aizrāvusies, ka nemaz nepamanīja no aizmugures pienākam Sanbrēvinu ar diviem citiem vīriešiem. Viņš palocījās pret misis Džeksoni, kura, ar galvas mājienu atņēmusi sveicienu, sāka skatīties pretējā virzienā.

Visi trīs vīrieši uz brīdi apstājās pie galda, uz kura stāvēja liels sudraba trauks ar ledu un šampanieša pudeles.

-   Mēs paņemsim glāzes un vienu pudeli, Sanbrēvins teica galda otrā pusē stāvošajam apkalpotājam. Iesim augšā uz smēķētavu un iebaudīsim pa glāzei, viņš ierosināja saviem draugiem. Bet vēlāk es labprāt pieņemšu jūsu uzaicinājumu uzspēlēt pāris kāršu partijas.

-   Tam vairs neatliks laika, Montij. Pēc pusstundas mēs jau būsim Ņūorleānā.

Valmonts Sanbrēvins sarauca tumšās uzacis.

-   Drīzāk pēc piecpadsmit vai divdesmit minūtēm, bet kāda tam nozīme? Kuģis taču pēc tam no ostas nekur projām nebrauks. Mēs varam spēlēt, kamēr kļūs garlaicīgi… vai kamēr nebūšu vinnējis visu jūsu naudu. Viņš izsmējīgi paklanījās un, satvēris vienā rokā šampanieša pudeli, vadīja savus biedrus uz kāpņu pusi.

Pietika ar īsu acu uzmetienu, lai bez mazākajām šaubām pateiktu, ka divi no šīs trijotnes ir amerikāņi, bet trešais kreols, viens no Ņūorlcānas franciski runājošajiem iedzīvotājiem. Lai gan Sanbrēvins angliski runāja pavisam brīvi, viņu nodeva akcents. Tikpat nodevīgs bija arī vakara uzvalks. Tikko paguvis uzkāpt uz "Skaistules" klāja, viņš jau bija steidzies pārģērbties. Kreolu vīrieši, dodoties vakariņās, vienmēr uzcirtās, un šis kungs bija īpaši pacenties. Viņa balto zīda kreklu greznoja izsmalcinātas mežģīnes, bet veste bija darināta no balta brokāta ar zelta izšuvumiem. Kreisās rokas mazajā pirkstiņā mirdzēja zelta zīmoggredzens, iedegušās rokas izskatījās labi koptas. Viņa drēbnieks, kurpnieks, frizieris un bārddzinis bija strādājuši nevainojami.

Amerikāņi savu dienas apģērbu nebija nomainījuši. Abiem mugurā bija dārgas un modernas drēbes, tomēr to stilā kaut kā trūka, it īpaši salīdzinājumā ar kreolu, kura žakete un šaurās bikses noteikti bija darināti Parīzē. Blakus viņa izsmalcinātajai elegancei tie abi izskatījās bezgaumīgi.

Viri uzkāpa augšā uz smēķētavu un ieņēma vietas ap galdu. Sanbrēvins salēja šampanieti un ar nevērīgu kustību pieaicināja apkalpotāju.

-   Atnesiet mums neatvērtu kāršu paciņu, lai mani draugi to pārbauda, pirms esmu iztukšojis viņu jostas makus, viņš pasūtīja un, izstiepis garās kājas, dziļi atgāzās mīkstajā ādas atzveltnī. Tātad, mani draugi, jūs dodaties uz Ņūorleānu, lai svētdien piedalītos jāšanas sacīkstēs ar šķēršļiem? Es uz tām vedu divus zirgus. Vai nevēlaties slēgt derības? Jūtos pietiekami pārliecināts, tāpēc ļauju jums noteikt likmi.

-   Es jau redzēju tavus darba lopus, kad tie tika uzstiepti uz klāja, teica jaunākais amerikānis. Cik pārliecināts tad tu jūties?

-   Uzgaidiet mirklīti, otrs amerikānis iejaucās sarunā. Pirms ķeramies pie lietas, es vēlētos uzzināt, Montij, kas ir tā sieviete, kurai tu paklanījies tur, salonā? Es mēģināju ar viņu iepazīties jau kopš Pedakas, bet bez panākumiem.

Valmonts Sanbrēvins pasmaidīja.

-   Šai gadījumā tev nebija vajadzīga veiksme, bet prāvs bankas konts. Tā smalkā dāma ir Roza Džeksone. Viņai pieder greznākais bordelis Ņūorleānā, un tas nozīmē arī greznākais bordelis pavalstī.

-  Sievietei ? Es tam nespēju noticēt.

-   Es tevi varu ievest pie viņas, ja vēlies. Esmu samērā labs klients. Viņa pasniedz viesiem labāko vīnu, un tur ir lieliskākās guļamistabas. Tādas nevar atrast nekur citur.

-  Un kā ar meičām ? Neizskatās gan, ka tā maziņā, kas ceļo kopā ar viņu, zina ko vairāk par katķismu.

Valmonts smējās.

-   Tieši tāda jau arī ir Rozas specializācija. Visas viņas meitenes izskatās kā nevainīgi eņģeļi, tomēr savu arodu pieprot nevainojami. Viņas dara tādas lietiņas, par kurām tu pat dzirdējis nebūsi. Tieši tāpēc arī šīs meičas maksā tik dārgi. Tev rodas tāda sajūta, it kā tu viņai būtu pirmais un ka tieši tu liec viņai atplaukt, dodot iedvesmu visiem tiem jaukajiem pārsteigumiem.

-   Kāda tad ir maksa?

-  Tas no daudz kā atkarīgs. Piecdesmit dolāru prasa par parasto seansu. Būs jāmaksā vairāk, ja vēlēsies ko īpašu.

-   Nekad neesmu dzirdējis, ka kāds maksātu piecdesmit dolāru. Vislabākā priekameita Kentuki neprasa vairāk par desmit.

Jaunākais vīrietis, kas visu laiku bija klusējot smēķējis, pēkšņi pievienojās sarunai.

-  Ko tu domāji ar "kaut ko īpašu"?

-   Visu, ko tu vēlies. Tu jau pats labāk zini, kas tas ir. Tu Rozu nepārsteigsi ne ar ko. Viņa tev sadabūs pat īstu jaunavu, ja būsi ar mieru maksāt divus simtus. Mani, piemēram, tas nekad nav interesējis.

Apakšējā klāja salonā misis Džeksone pasniedza Mērijai glāzi, sacīdama:

-  Izdzer šo, mana mīļā. Lai iet uz ceturto jūliju, uz Ņūorleānu un brīnišķīgo jauno dzīvi, kuru tu tur uzsāksi… Tu tik šarmanti proti raukt savu deguntiņu, Mērij. Vai tie burbulīši tev nešķiet jauki? Šampanietis ir jāizgaršo, un drīz vien tu to iemācīsies baudīt.

6. nodaļa

Krietnu laiku pirms kuģis sasniedza Ņūorlcānu, pasažieri varēja vērot, kā tumšajās debesīs šaujas daudzkrāsainas raķetes. Viņi drūzmējās uz klāja, lai par tām papriecātos. Stjuarti apstaigāja kuģi, izdzēsdami gaismas un aizvilkdami aizkarus, lai uguņošana izskatītos iespaidīgāka.

Mērija spieda mis Rozas roku.

-  Es jūtos kā raķete, it kā pati varētu izsprāgt sarkanu, zilu un baltu uguņu lietū, tik saviļņota es esmu.

Misis Džeksone pasmaidīja. Viņa vērīgi raudzījās apkārt, cenzdamās noteikt kuģa ātrumu, lai nenokavētu brīdi, kad būs jādodas uz apakšējo klāju. Roza gribēja atrasties starp pirmajiem, kas izkāps krastā. No "Skaistules" dūmeņiem upē kā zelta lietus krita dzirksteles. Drīz viņi būs klāt. Dzinēji strādāja ar pilnu jaudu. Kapteinis viņas brīdinājumu bija uztvēris nopietni. Roza nolēma, ka aizturēs papildmaksu, ko bija tam solījusi. Pat tādā gadījumā, ja kuģis paspēs ierasties noteiktajā laikā. Smaids viņas lūpās kļuva platāks.

Tikpat pēkšņi viņa pārdomāja. Labāk tomēr neiemantot kapteini par ienaidnieku. Misis Džeksone augstāk par visu vērtēja lietišķas attiecības, tāpēc personīgas atriebības alkas te nedrīkstēja iejaukt.

Mērija jutās vīlusies. No vietas uz apakšējā klāja, kuru misis Džeksone bija izvēlējusies, viņa neko nevarēja saskatīt.

-   Kāpēc ap pilsētu ir tā augstā siena, mis Roza? Mērija vaicāja. Viņa atcerējās kādu nejauši dzirdētu sarunu par aligatoriem.

-  To sauc par aizsargdambi, Mērij, nevis par sienu. Mis Roza nezin kāpēc vairs nebija tik pacietīga kā citkārt.

Parasto mieru viņa atguva tikai tad, kad abas bija nokāpušas no klāja un iesēdušās karietē, kas jau gaidīja krastmalā. Viņas istabene atsēdās pretī, bet misis Džeksone iekārtojās blakus Mērijai. Tad viņa noskūpstīja meiteni uz vaiga.

-   Esi sveicināta mājās, Mērij! Mis Roza pasniedzās un atvilka aizkarus. Skaties uz Ņūorleānu, mīļā. Tumsā gan nekā daudz nevar redzēt, bet šoreiz mums palīgos nāks uguņošana.

Mērija izliecās pa logu, alkdama ievilkt plaušās svaigo gaisu. Tagad, kad vairs nejuta upes vēju, viņai likās, ka kļuvis grūti elpot. Bija karsti un smacīgi, tomēr logs deva atvieglojuma sajūtu. Ārā bija pat vēl karstāks, turklāt tur valdīja dārdošs, nepanesams troksnis. Piespiedusies cieši pie loga, viņa vēroja cilvēkus vīriešus, sievietes un bērnus. Viņu sejas melnas, zaļas, sarkanas, baltas uguņošanas spožajā gaismā. Ielas bija ļaužu pilnas. Likās, ka viņi visi smejas. Atvērtās mutes rēgojās kā melni caurumi krāsainajās sejās. Mērija, atrāvusies atpakaļ, sakņupa sēdeklī.

Misis Džeksone papliķēja viņai pa roku.

-   Šķiet mazliet par skaļu. Bet tie taču ir svētki. Skaties pāri galvām. Mēs nogriezīsimies sānielā. Paskaties uz balkoniem. Tur, augšā. Pastiep kaklu un pieliec galvu. Redzi?

Mērijai izbrīnā pavērās mute. Virs šīs mežonīgās elles kņadas gūlās rāma miera piepildīta aina. Sveces stikla lukturos izgaismoja galdu, pie kura sēdēja četri baltās drānās tērpušies cilvēki divas sievietes, vīrietis un bērns. Ugunis virs viņu galvām iekrāsoja cilvēku figūras pasteļtoņos, un to gaismā koši iezīmējās puķu grozi, ar kuriem bija rotātas vijīgās balkona margas.

Mērijas skatiens spēja pie tiem pakavēties tikai acumirkli, jo kariete ātri aizripoja tālāk. Tomēr ar šo acumirkli pietika. Viņa bija redzējusi skaistu un laimīgu ģimeni. Viņa bija pārliecināta, ka ari pati atradis ģimeni, pie kuras piederēja. Tādu pašu laimīgu ģimeni kā šī.

-    Vai jūs, mis Roza, esat pārliecināta, ka neesam pazaudējušas manu kasti? Mērijas augumam pēkšņi pārskrēja salti drebuļi. Kas notiks, ja viņas lielākai dārgums, viņas piederības apliecinājums pazudīs.

-   Nē, mīļā. Gan tava kaste, gan tava nauda ir drošībā. Es par tevi rūpējos.

Mērija atviegloti uzelpoja.

-   Man veicas, viņa teica. Paldies jums, mis Roza.

Kariete palēnināja gaitu un nogriezās. Pa logu ieplūda vēsāka gaisa strāva. Mērija dziļi ieelpoja un pārsteigumā klusi iekliedzās. Kariete bija iebraukusi paradīzes dārzā.

-  Esam mājās, teica misis Džeksone.

Skaista, jauna meitene kruzuļotā zilā tērpā atvēra karietes durvis.

-   Apsveicu ar atgriešanos, mis Roza, viņa teica. Mēs jau sākām bažīties, ka tik ceļā nav kas nolicis… Sveika, kas tu esi? Mans vārds ir Anabella.

-  Tā ir Mērija, iepazīstināja misis Džeksone. Kāp nu ārā, Mērij.

Mērija izkāpa un paskatījās visapkārt. Viņa atradās klusā pagalmā, kas bija klāts ar bruģa mozaīku, bet pašā vidū dižojās strūklaka, un mirguļojošas gāzes lampiņas izgaismoja puķu mākoņus, zaļus kokus un vīteņus. Ap strūklaku pastaigājās jaunas sievietes tērpos, kas bija tikpat koši kā puķes.

-   Mis Roza, meitenes sauca, un viņu balsis skanēja kā mūzika.

Mērija pagriezās pret Anabellu.

-   Piedodiet, es laikam izturējos nepieklājīgi. Mani tikai pārsteidza tas, cik šeit pēkšņi viss ir vēss un mierīgs. Sveicināti. Mani sauc…

-  Vēlāk, Mērij, vēlāk, mis Roza viņu pārtrauca. Visi mani draugi vēlēsies tevi sastapt. Ir laiks saposties. Lūsij, pavadi Meriju un sameklē kaut ko skaistu, ko uzvilkt mugurā. Viņa vēl nekad nav piedalījusies nevienā Ņūorleānas ballē.

Rozas balsī skanēja viegls nemiers. Par Lusiju nosauktā meitene pamāja un pagriezās pret Mēriju.

-   Nāc līdzi, Mērij. Tu droši vien esi pamatīgi nogurusi. Es tev sagatavošu vēsu peldi un pagādāšu atspirdzinošu dzērienu.

Mērijai dzēriens negaršoja. Tas bija rūgtens un darīja viņas galvu neskaidru. Tomēr Lūsija uzstāja, lai viņa iztukšo glāzi.

-   Vēlāk uzdzersi virsū šampanieti, un nepatīkamā garša tiks aizskalota. Viņi laikam aizmirsuši piebērt cukuru.

Meitenes vārdi Mērijas ausīs skanēja neskaidri, tomēr viņa nosprieda, ka tas droši vien ir Lūsijas svešādā akcenta dēļ. "Dienvidnieku balsis skan kā mūzika," viņa pati sev teica un skal i iesmējās.

-   Kas ar mani notiek? Mērija nesapratnē vaicāja. Es jūtos pavisam savādi.

-  Tu tikai iejūties svētku noskaņojumā, tas viss. Pacel rokas un mēģini tās iedabūt piedurknēs.

Mērija paklausīja kā aukliņu raustīta lelle. Lūsijas seja it kā izauga liela, liela, tad saplaka, tad atkal piepūtās.

Dārzs jau bija ļaužu pilns, kad Lūsija veda Mēriju lejup pa kāpnēm. Cilvēki sarunājās un smējās, no ēnaina stūra plūda mūzika. Lūsija saņēma Mērijas roku, lai meiteni atbalstītu. Pie viņām pienāca misis Džeksone un saņēma Mēriju zem otras rokas.

-  Cik tu jauki izskaties, mīļā. Nāc, iedzersim šampanieti, bet pēc tam es tevi ar kādu iepazīstināšu.

-   Man ir pavisam dīvaina sajūta, mis Roza, Merija klāstīja, bet vārdi bija ar varu jāizspiež pār lūpām. Viņas mēle bija kā nedzīva.

-  Ņem, saldumiņ, izdzer šo. Tas atrisinās visas tavas problēmas.

Burbuļi sitās Mērijai degunā un lika asarot acīm. Mis Roza nosusināja meitenes vaigus un apsēdināja viņu pie maza galdiņa blakus krūmam ar smagiem, smaržīgiem ziediem. Uz galda stāvēja sudraba spainītis, kurā bija ielikta ar salveti aptīta pudele. Misis Džeksone pacēla pudeli un piepildīja pustukšo glāzi, kura stāvēja pie tā paša galdiņa sēdoša džentlmeņa priekšā. Viņš izņēma no mutes cigāru, lai pateiktu:

-   Paldies, Roza.

-  Šī ir Mērija, bilda misis Džeksone. Es nedomāju, ka viņai tagad vajadzētu dzert vēl šampanieti.

Vīrietis virpināja cigāru starp biezajām, sarkanajām lūpām.

-  Vai tu neiebilsti, ka es smēķēju, Mērij? viņš pajautāja.

-   Nē, ser. Mans tēvs arī allaž smēķēja cigārus. Tagad vārdi jau plūda skaidrāk. Mērija, par to priecādamās, pasmaidīja.

-  Jums ir pievilcīgs smaids, vīrietis teica un pavērās misis Džeksonē. Tev vienmēr tas izdodas, Roza. Esmu gatavs.

-  Varbūt jūs abi varētu kopīgi izbaudīt svētku atmosfēru? Mērija ir lieliska dejotāja.

-   Man norunāta tikšanās. Es jau biju pusceļā, kad saņēmu tavu ziņu. Viņš piecēlās kājās. Tas bija liela auguma vīrs. Garš un resns. Pāri dzeltenajā vestē iespīlētajam vēderam stiepās smaga zelta ķēde. Kad vīrietis saņēma Mērijas roku, viņa pirkstā iemirdzējās milzīgs briljanta gredzens, kas rēgojās no melnu, biezu spalvu meža. Nāc, saldumiņ. Es tev kaut ko parādīšu.

Mērija paskatījās mis Rozā, nesaprazdama, kas notiek, bet vecās dāmas smaids šoreiz likās svešāds. Gāzes lampiņu gaisma viņas sejā ievilka skarbas rievas. Virs viņu galvām izsprāga raķete. Tās zilā gaisma atspīdot iezaigojās Rozas acīs. Mērijai kļuva salti.

Vīrietis vilka viņu augšā no krēsla. Mērija centās pretoties, tomēr viņš bija pārāk stiprs. Meitene paklupa. Misis D/.eksone viņu noturēja.

-   Kautrējies, ko? prasīja vīrietis. Tieši tas, ko labais dakteris pasūtīja. Viņš pievilka Mēriju sev pie krūtīm, ar roku cieši apņēmis viņas augumu, un uzspieda savas slapjās lūpas Mērijas mutei. Ar otru roku viņš braucīja meitenes krūti, starp pirkstiem vēl aizvien kūpēja cigārs.

Mērija centās atbrīvoties. Viņa mēģināja kliegt, bet mute bija aizspiesta.

Misis Džeksone nicīgi iesprauslājās.

-  Taču nc šeit, lu, barbars, viņa uzsauca. Tu taču zini noteikumus. Pagalms ir arī mana viesistaba, kur visiem jāizturas civilizēti. Ved viņu uz istabu, kas atrodas aiz virtuves. Augšā pa kāpnēm tu to tik un tā nedabūsi.

Vīrieša lūpas atlaidās no Mērijas mutes. Viņš noņēma plaukstu no meitenes krūts un satvēra pirkstos viņas apakšlūpu. Cigaretes gals apdedzināja kādas noklīdušas matu sprogas galus. Sīvie, kodīgie dūmi iecirtās meitenei nāsīs un pēkšņi iegriezās viņas apziņā cauri miglai, kas bija apņēmusi tās saprātu. "Man ir jātiek prom," viņa atskārta, "jo šeit nav neviena, kas mani aizstāvētu." Mērija dzirdēja, kā vīrietis strīdas ar misis Džeksoni, tomēr nepievērsa tam uzmanību, jo centās koncentrēt visus pāri palikušos spēkus, lai liktu darboties sazāļotajām smadzenēm. Viņa izlikās ģībstam, augums smagi saguma kritienā. Sajutušas pēkšņo svaru, vīrieša rokas uz viņas sejas un vidukļa pārsteigumā atslāba.

-  Kas, pie velna, notiek? viņš iebrēcās.

Atbrīvojusies no ciešā tvēriena, Mērija piecēlās uz ceļiem, tad uzrausās stāvus un skrēja projām tik ātri, it kā no tā būtu atkarīga viņas dzīvība. Klupdama un šņukstēdama viņa cauri ērkšķainajiem rožu krūmu puduriem drāzās uz vārtu pusi. Pagalmā ienāca divi vīrieši. Mērija izspraucās tiem pa vidu.

-   Kas tad tas? viens no viņiem iesaucās. Vai tā ir kāda jauna rotaļa? Vai šeit spēlē sunīšus? Ei, Roza. Kas tā tāda?

Mērija dzirdēja aiz muguras misis Džeksones balsi, kurā skanēja gan mierinājums, gan aizkaitināti smiekli. Tad viņa iemuka trokšņainajā ielas jūklī.

Kāds vīrs spēlēja akordeonu, bet viņam apkārt ļaudis, saķērušies pāros, dejoja un dziedāja.

-   Nāc dejot, mazā, aicināja kāds jauneklis ar atpogātu kreklu, bet Mērija nesaprata viņa teikto. Puisis nerunāja angliski. Viņš apņēma viņas vidukli un grieza riņķī pa putekļaino ielu. Mērija šņukstēja, kliedza un ar sīkajām dūrītēm sita viņam pa seju.

Puisis pārsteigumā sita pretī ar tādu spēku, ka Mērijai no deguna straumēm sāka plūst asinis. Viņa atkrita pret mājas sienu un smilkstēja kā nobiedēts suņuks. Dejotājs pārliecās pār viņu un pacēla roku, lai raidītu vēl vienu sitienu.

-   Ģu suffit[2]. Blakus bija apstājies kāds gara auguma vīrs melnās drēbēs. Viņš pacēla spieķi ar zelta rokturi, lai aizkavētu triecienu.

Saniknotais jauneklis izvilka nazi un snaikstoties vicināja to pret garo vīru. Atskanēja klikšķis, un spožs asmens izslīdēja no spieķa. Tas apstājās tikai par mata tiesu no karstgalvja kakla. Jaunais vīrietis izpleta rokas un paraustīja plecus. Tad skriešus metās projām.

-   Mademoiselle**. Žēlsirdīgais samarietis izvilka zīda nēzdogu un sniedza to Mērijai. Viņa skatījās gan uz kabatlakatu, gan uz vīrieša seju. Tā slēpās ēnā.

Tai brīdī gaisā uzlidoja raķete, un spožajā gaismā Mērija pazina vīrieti no plantācijām.

-   Paldies, jums, viņa nočukstēja, paņēma sniegto mutautu un pielika pie asinīm notašķītās sejas.

Arī Valmonts Sanbrēvins viņu bija pazinis.

Tu esi tā Rozas meitene no kuģa. Ko tu dari šajā salašņu pūli? Nāc, ķeries man zem elkoņa. Es tevi pārvedīšu atpakaļ mājās.

Mērija bailēs iekliedzās, nometa asinīm notraipīto mutautiņu un metās bēgt.

Nabaga meiteni grūstīja dzīrotāji, nomāca no visām pusēm nākošie trokšņi un biedēja ķēmīgās zaļi-zili-sarkanās sejas, kas spocīgi plātīja melnos mutes caurumus. Mērija juta pār vaigiem plūstam asinis, un arī mutē bija to siltā, sāļā garša, kas smacēja meiteni, kad viņa tvēra pēc gaisa. Tomēr viņa skrēja neapstādamās, vairāk baidīdamās skatīties atpakaļ, nekā doties uz priekšu.

Tad starp visiem trokšņiem Mērija izdzirdēja kādu pazīstamu skaņu. Tie bija baznīcas zvani. Viņa apstājās, lai izpētītu, no kuras puses skaņa nāk, un ieraudzīja augstas, plaši atvērtas durvis, pa kurām plūda ērģeļu mūzika. "Paldies Dievam," viņa domās iesaucās un droši lauzās cauri ļaužu baram.

Briesmu apjausma deva Mērijai spēkus. Kad viņa ietenterēja katedrālē, meiteni apņēma labi pazīstamās vīraka un degošo sveču smaržas. Šeit viņa bija drošībā. Mērijas roka drebēja un bija par smagu, lai viņa to spētu pacelt un pārmest krustu. Viņa iešņukstējās un bezsamaņā saļima starp solu rindām.

7. nodaļa

Pavecā mūķene ar pirkstu galiņiem pabungoja pa durvīm, tad atvēra tās.

-   Piedodiet, māt, es nezināju, ka pie jums kāds ir, viņa teica, stāvēdama uz sliekšņa, un tad sāka kāpties atpakaļ.

-  Pagaidiet, māsa. Nekur neaizejiet. Nāciet vien iekšā, Ursuliešu klostera priekšniece aicināja. Viņa pievērsās sievietei, kas sēdēja pie galda. Vai jūs neiebilstat?

-   Nekādā ziņā, sieviete atbildēja. Viņas sarunājās franciski.

Mūķene noliecās pie mātes auss.

-   Pie manis ir jaunā persona, kuru atrada katedrālē pagājušajā naktī, māt. Viņu atveda pie mums, un es jau paguvu noklausīties meitenes stāstu. Man šķiet, ka ari jums to vajadzētu dzirdēt.

-   Vai šī lieta nevar mazliet pagaidīt?

-   Viņa ir panikā, māt.

Sieviete krēslā pamāja.

-   Man nekur nav jāsteidzas, māt, viņa teica. Runātāja bija kaulaina sieviete ar bālu ādu un bālām lūpām, kuras gandrīz nevarēja saskatīt aiz biezā, melnā plīvura. Viņa bija tērpusies sērās: melnā kleitā, melnā cepurē un melnos cimdos. Sievietes vārds bija Selesta Sazeraka, un viņa nenoguruši nodarbojās ar labdarību. Pirms saruna tika pārtraukta, tās abas ar klostera priekšnieci bija spriedušas par kādas bāreņu patvertnes uzlabošanu. Selesta bija piedāvājusi uzsākt ziedojumu vākšanu. Viņa, protams, arī pati dotu dāsnu ieguldījumu. Sazeraku ģimene skaitījās viena no turīgākajām starp Ņūorleānas bagātniekiem.

-  Te nu viņa ir, māt, teica mūķene, atgriezusies kopā ar Mēriju, kuras sejā vidēja nobrāzumi, acis lūkojās bez mirdzuma un bija tik pietūkušas, ka tās gandrīz nevarēja saskatīt, un arī deguns bija sapampis. Violeti zilumi ap lūpām atklāja, kur tās bija spaidījuši brutālie vīrieša pirksti. Kreisās delnas locītavu klāja apsējs.

Klostera priekšniece piecēlās no krēsla.

-  Ma pauvre petite[3], viņa iesaucās.

-  Viņa nerunā franciski, mūķene paskaidroja.

-   Mēs varam runāt arī angļu valodā, klostera priekšniece ar pirkstu galiņiem maigi pieskārās Mērijas vaigam. Saki, kā mēs tev varam palīdzēt, mans bērns. Mūsu hospitālī ir vietas…

Mērija papurināja galvu.

-   Man nav vajadzīga medicīniskā aprūpe. Man rētas dzīst ātri, un es nemaz neesmu tik stipri cietusi, kā izskatās. Pie jums es griezos, lai lūgtu palīdzēt atrast manu ģimeni.

-  Tu nevari atrast savu ģimeni? Kā to saprast?

-  Tas ir garš stāsts, māt. Vai atļausiet man to jums pastāstīt?

-   Protams, protams. Nāc apsēdies te, man tuvāk, mans bērns, lai tev nav jāpārpūlē balss.

Mērija ieķērās krēsla rokubalstos un pieturēdamās apsēdās. Meitenes kustības izskatījās stīvas un kroplīgas, jo viņa sargājās no sāpēm. Tomēr muguru Mērija turēja taisni un viņas sejā nepakustējās ne muskulītis, kas nodotu ciešanas. Gādīgā, bet stingrā klostcrskolas audzināšana nepieļāva sevis žēlošanu vai histēriju. Tikai ievainojumi sejā liecināja par brutālo apiešanos, jo izteiksme to nenodeva. Tikpat savaldīgi skanēja arī Mērijas balss, kad viņa klusi iesāka savu stāstu.

-   Paldies… Tas viss sākās manā dzimšanas dienā. Tēvs uzdāvināja man kasti. Tā bi ja aptuveni tik liela. Mērijas rokas pārslīdēja iedomātās kastes malām. Es to atvēru un iekšpusē pamanīju vārdu un adresi, kas bija iegravēti kokā…

Mērija turpināja stāstu. Laiku pa laikam viņai nācās apklust, jo asaras aizžņaudza kaklu un aizmigloja acis. Viņas savaldība bija tikpat stipra kā izmisums. Tomēr Mērija saņēmās un spēja izstāstīt visu. Par tēva nāvi, par meliem, ko viņa bija atklājusi par savu māti, par pamātes atteikšanos no viņas, par apņemšanos braukt šurp, lai atrastu īstās mātes ģimeni, par tikšanos ar misis Džeksoni un par briesmīgajiem notikumiem šīs kundzes viesībās.

-   …man izdevās no tās mājas izkļūt, Mērija nobeidza, tomēr mana kaste palika tur, tāpat arī nauda. Tagad man nav, kur iet, un nav arī neviena, kas palīdzētu atgūt šīs lietas. Vai jūs nepateiktu, kur varētu meklēt manu ģimeni?

Selesta Sazeraka piecēlās.

-   Atvainojiet, māt, viņa franciski teica. Kā jūs zināt, es ne pārāk labi runāju angliski, tomēr visu sapratu. Mani pārņem šausmas iedomājoties, kas nabaga meitenei ir bijis jāpārcieš. Ja man ļautu teikt… tā sieviete, tā Džeksone ir jāsoda. Un jāpiespiež atdot meitenei viņas mantas. Es labprāt uz karstām pēdām dotos pie sava advokāta un lūgtu ierosināt lietu. Šis ir tik neķītrs atgadījums, ka Ordenim neklātos tajā iesaistīties.

-  Jūs esat ļoti laipna, Sazerakas jaunkundz.

-  Es vienmēr priecājos, ja kādā lietā spēju būt noderīga. Es atgriezīšos, lai ziņotu, ko ir bijis manos spēkos izdarīt. Selesta izsteidzās no istabas, zīda svārkiem steigā nošvīkstot. Zem plīvura viņas sejā varēja nojaust cietu apņemšanos.

-  Es nesapratu, teica Mērija.

-   Jaunkundze ir apņēmusies tev palīdzēt, paskaidroja mūķene.

-  Viņa ir stingra dāma, kas allaž panāk to, ko iecerējusi, klostera priekšniece piebilda. Vecīgajā, laipnajā sejā rotājās smaids. Viņa atgūs gan tavu naudu, gan tavas mantas, mans bērns. Es ļoti vēlētos aplūkot tavu kasti, kā tu to dēvē. Man šķiet, es jau zinu, kāda tā izskatās. Mēs tos saucam par šķirstiņiem.

-   Par šķirstiem? Mērija gandrīz ieraudājās. Man mācīja, ka šķirstos gulda mirušos.

-   Kuš, kuš, māte mierināja, iedodama Mērijai tīru kabatlakatiņu. Atvaino, tā būs atšķirība starp abām valodām. Es lietoju franču valodas vārdu "casquette". Tā sauc mazus koferīšus vai kastītes, kā tu teici. Angļu valodā gandrīz tāpat izrunā vārdu "casket", un tā sauc gan zārku, gan šķirstiņu. Tikai šis šķirstiņš nenozīmē nāvi, bet gan dzīvību. Un, man šķiet, arī drosmi. Tavam šķirstiņam ir apbrīnojama vēsture. Tu būsi lepna, to uzzinot. Vai man tev to pastāstīt?

-  Ak, lūdzu, dariet to.

-  Tad noslauki asaras. Mēs padzersim kafiju un nogaršosim beignet[4]. Ņūorleānā mēs visi esam lieli kafijas dzērāji, un beignet ir gardums, kuru mums ļoti patīk baudīt kopā ar kafiju… Māsa, vai jūs nebūtu tik laipna?

-    Es tūlīt visu atnesīšu, māt. Mūķene ātri un klusi izgāja, lai pēc pāris minūtēm atgrieztos ar paplāti rokās. Telpu piepildīja patīkams kafijas un saldēdiena aromāts.

Mērija ar pārsteigumu aptvēra, cik izsalkusi ir. Mūķene piepildīja viņas krūzi ar karstu pienu un ļoti melnu kafiju, piebēra trīs tējkarotes cukura, tad nolika tasi uz maza galdiņa blakus Mērijai. Pasmaidījusi viņa atlocīja lielu, baltu linu salveti.

-   Uzklāj to pār ceļgaliem, māsa teica, un mierīgi ļauj drupačām birt uz tās. Viņa nolika blakus kafijas krūzei šķīvi, uz kura slējās vesels kalns ar biezu cukura kārtu apkaisītu virtuļu.

Mērijai mutē saskrēja siekalas, un izsalkums pēkšņi kļuva neizturams.

-  Pastāstiet man par šķirstiņu, māt…

Es runāšu, kamēr tu ēdīsi, bet esi piesardzīga, viss ir ļoti karsts… Viss sākās vairāk nekā pirms simts gadiem 1718. gadā, kad pirmie francūži apmetās uz dzīvi Ņūorleānā. Tur nebija vairāk par piecdesmit vīriem, bet tie spēja paveikt ko vairāk, nekā tikai nolīst līdumu šajā mežainajā apvidū. Triju gadu laikā apmetnē jau dzīvoja ap trīssimt cilvēku, bija izveidotas ielas un uzcelta baznīca. Vēl pēc diviem gadiem iedzīvotāju daudzums jau sasniedza divus tūkstošus. Pārsvarā tie bija vīrieši karaļa karavīri un mednieki, kā arī vīri, kas alka iegūt zemi un cerēja uzsākt jaunu dzīvi Jaunajā Pasaulē. Protams, bija arī dažas sievietes. Kur ir zaldāti, tur vienmēr ir arī sievietes. Tu jau tagad zini, kas tās bija par sievietēm. Dzīve bija smaga un bīstama. Kolonijai gan bija sava baznīca, tomēr trūka mācītāja. Zaldāti uzcēla slimnīcu, bet viņiem nebija māsu, tādēļ viņi vērsās pie karaļa Luija pie Saules karaļa. Viņš lūgumam atsaucās kā mīlošs tēvs un 1727. gadā nosūtīja uz šo pilsētu priesteri un Ursuliešu māsas, kas apkoptu slimos. "Mums ir nepieciešamas arī sievas," teica zaldāti. "Mēs vēlamies dibināt ģimenes un veidot jaunu sabiedrību." Tad karalis sūtīja šurp stipras kristiešu meitenes, lai tās kļūtu par zaldātu sievām un viņu bērnu mātēm. Mācītāji visā Francijā aptaujāja ģimenes, kurās auga meitas, kas varētu būt piemērotas šādai dzīvei. Viņi meklēja pašas drosmīgākās, jo tām bija jābūt gatavām šķērsot lielas jūras mazos kuģīšos, gaidāmais ceļš bija garš un veda uz svešu zemi, kas pilna ar nezināmām briesmām un grūtībām. Turklāt viņām uz mūžu bija jāsaka ardievas saviem vecākiem, vecvecākiem, brāļiem un māsām, brālēniem, māsīcām un draugiem. Tikai dažas, pašas brašākās, piekrita braukt. Kā apbalvojumu par bezbailību karalis šīm meitenēm dāvāja pūru. Tajā bija veļa, apkakles un cepures, kleita un daži zeķu pāri. Tieši tik daudz satilpa koka šķirstiņā. Pirmās meitenes ieradās 1728. gadā. Tā tas turpinājās divdesmit gadus no vietas, dažreiz ieradās pat divas grupas gadā.

un katrai meitenei līdzi bija karaļa Luija dotais pūrs mazā koka kastītē, tādēļ viņas tika sauktas par "šķirstiņu meitenēm". Tās bija Ņūorleānas tagadējo iedzīvotāju mātes, vecmāmiņas un vecvecmāmiņas.

Mērija bija piemirsusi ēdienu.

-  Es jūtos tik lepna, viņa teica.

-  Un izsalkusi, teica klostera māte. Tavas brokastis atdziest.

Mērija pirmo reizi šīs sarunas laikā pasmaidīja un iedzēra lielu malku kafijas.

-  Tik labu kafiju dzeru pirmo reizi, viņa atzina. Nogaršojusi bcignct, meitene atzina, ka vēl nekad nav ēdusi neko tik garšīgu. Tad viņa uzteikdama nokoda arī otru kumosu un, protams, arī trešo.

Mērijas nobrāztajām lūpām bija pielipuši balti cukura glazūras gabaliņi, un viņas vaigos atgriezās sārtums.

-  Manā šķirstiņā adreses vietā bija uzrādīts klosteris, māt. Kāpēc tā?

-  Visas "šķirstiņu meitenes" vispirms ieradās klosterī. Tur māsas par viņām rūpējās, līdz meitenes bija izgājušas pie vīra. Viņas arī palīdzēja atrast piemērotas partijas. Katrai līgavai bija daudz pielūdzēju.

Mērijas acis atkal pildījās asarām, bet šoreiz tās bija laimes un atvieglojuma asaras. Vina zināja, ka klosterī dokumenti tiek turēti nevainojamā kārtībā un tajos atrodamas vissīkākās piezīmes. Tiklīdz dāma melnajā tērpā atgriezīsies ar viņas kasti, Mērija parādīs klostera mātei uzrakstu uz vāka

un tad uzzinās, kas ir viņas ģimene.

Misters Karē bija varens vīrs, kurš apzinājās savu ietekmi. Viņš izstaroja cienīgumu.

-  Misis Džeksone? Viņa vēl atpūšas, teica kalpotājs, tomēr es aizsūtīšu ziņu, ka esat ieradies.

-   Parādiet man ceļu uz viesistabu un atnesiet kafiju, kamēr es gaidu.

-   Divām personām, teica Selesta Sazeraka. Viņa stāvēja advokātam aiz muguras.

Misters Karē sarauca uzacis. Viņš nebija gribējis, ka Selesta nāk līdzi. Bordelis nebija tā vieta, kur piedienējās ierasties neprecētai sievietei. Selesta tomēr bija apņēmības pilna, un Karē zināja: ja šī dāma kaut ko nolēmusi, tad nekādi padomi un nekāda vara nepiespiedīs viņu atkāpties. Viņš paspēra soli sāņus, lai Selesta varētu ieiet pirmā. Šī sieviete bija īsta dāma un viņa kliente.

Misis Džeksones viesistaba izskatījās krāšņa, bet ne vulgāra. Misters Karē jutās pārsteigts. Viņš gribēja to pateikt Selestai, taču sieviete pacēla plaukstu, lai viņu apklusinātu, jo bija apstājusies pie durvīm un klausījās.

Tad, tikai viegli palocījusi galvu, viņa pavēlēja: Gaidiet šeit! un atstāja Karē kungu vienu.

Selesta veikli uzkāpa pa kāpnēm un nostājās aiz muguras istabenei, kura kaut ko ātri runāja, noliekusies pie pavērtām durvīm. Pagrūdusi istabeni sāņus, viņa atrāva durvis un, iegājusi istabā, cieši aizvēra tās aiz sevis.

-   Nāku pie jums darīšanās, misis Džeksone, Selesta skarbi teica angļu valodā ar stipru akcentu.

-   Kas, pie velna, jūs tāda esat? iesaucās Roza. Tūlīt pat ejiet ārā, vai arī es jūs likšu izmest pa šīm durvīm.

Kamēr Roza runāja, Selesta jau bija šķērsojusi istabu.

-  Nerunājiet niekus, viņa teica, pavilka auklu un aizkari pašķīrās, ielaizdami istabā spožu dienasgaismu. Šis skarbais žests atklāja maisiņus un tumšos lokus zem Rozas acīm, ļengano ādu zem viņas zoda un augšdelmiem. Selesta nomērīja otru sievieti ar saltu skatienu. Nekur jūs mani neizmetīsiet, jo pārāk labi zināt, ka tādā gadījumā misters Kārē jūs iznīcinās. Esmu pārliecināta, ka esat uzpirkusi policiju un, droši vien, pusi no pilsētas valdes, tomēr tas jūs nepasargās no Kārē. Vai no manas ģimenes. Ziljēns Sazeraks ir mans brālis.

Nelikās, ka Selestas draudi būtu misis Džeksoni iebiedējuši.

-  Ko jūs gribat? viņa žirgti jautāja.

-  Man ir vajadzīgas lietas, kas pieder jaunajai meitenei, kuru jūs tik muļķīgā kārtā vakar vakarā atvedāt līdzi uz savu māju.

Kādas lietas, kas par meiteni?

Selesta Sazeraka iesmējās, un pirmo reizi daudzu gadu laikā Rozai Džeksonei patiešām sametās bail. Šajos smieklos skanēja tik liels gandarījums, tāda pašapmierinātība. "Tā sieviete laikam ir traka," viņa nodomāja. "Ko lai es iesāku? Viņas brālis ir pilsētas lielākās bankas īpašnieks; viņam atliek bilst tikai vienu vārdu, un mani apcietinās. Palaistuvēm nav cita sarga, kā vien nauda, bet šo vīru es nevaru piekukuļot."

Selestas turpmākie vārdi pārtrauca viņas pārdomas.

-   Es esmu gatava kompromisam, misis Džeksonc. Jūs man atdodat meitenes mantas un naudu, un es lietu pret jums izbeidzu.

Roza pēkšņi kļuva ļoti uzmanīga, jo šāds piedāvājums šķita pārāk dāsns.

-  Kā tad jūs to izkārtosiet? viņa gribēja zināt.

-  Vispirms es nomierināšu misteru Karē un aizsūtīšu viņu uz mājām. Tad raudzīšos, lai meitene atstāj pilsētu. Bez viņas liecības nebūs nozieguma sastāva.

Misis Džeksones skatiens bija nocietināts un piesardzīgs.

-  Interesanti, no kurienes gan jums radusies vēlme rīkoties tik augstsirdīgi, ja jau jūs esat pārliecināta, ka ir pastrādāts noziegums? Kā jūs saprotat, es noraidu šādu apvainojumu.

-   Es saprotu. Tāpat es ari saprotu, ka jūs esat mele. Tomēr manās interesēs nav jūs sodīt. Manās interesēs ir aizsargāt meiteni. Es vēlos izvairīties no skandāla. Viņa ir bārene un atrodas Ursuliešu klostera aizsardzībā. Lai izvairītos no pārpratumiem, labāk būtu, ja viņa dotos projām. Viņai vēl ir iespēja uzsākt pieklājīgu dzīvi pieklājīgā ģimenē, un nav vajadzības likt meitenei atcerēties notikušo, par ko tai varētu atgādināt atrašanās šajā apkaimē.

"Jums, labdarēm, tīkas lemt citu likteņus," nodomāja misis Džeksone un domās pasmīnēja. Skaļi viņa noteica:

-  Es piekrītu.

-  Atsūtīšu pakaļ kastei un somai. Sagatavojiet tās. Ar labu dienu. Izejot no istabas, Selesta Sazeraka smaidīja. Ja misis Džeksone arī turpmāk būtu liegusies, viņa tiktu notiesāta par cilvēka nolaupīšanu vai ko tamlīdzīgu. Bet šķirstiņš būtu zaudēts uz mūžīgiem laikiem. Tāda parasta koka kaste, par kuru neviens neko nezina.

Atgriežoties pie mistera Karē, Selesta uzklāja sejai nopietnības masku.

-   Mēs velti šķiežam laiku, viņa teica. Meitene stāstīja, ka ir bijis tumšs un viņa no ostas uz māju esot vesta karietē. Tā varētu būt jebkura cita māja. Šī sieviete saka, ka uzvārds Džeksone ir pirmais, kādā jebkurai viltvārdei iešautos prātā sevi dēvēt. Viņa personīgi pazīstot vismaz duci sieviešu ar šādu uzvārdu. Ir tiešām kauns, ka jūs, kungi, ļaujat, lai šādas lietas turpinās. Pilsētā nav neviena kvartāla, kurā nebūtu vismaz viena bordeļa, bet dažos ir pat vairāki. Nekas tāds nenotiktu, ja vīriešiem nebūtu tik negausīga apetīte. Vai jūs zināt, kas šeit viesojās pagājušajā vakarā? Trīs vietējās varas pārstāvji. Butu gan kaut kas nedzirdēts, ja tie piekristu liecināt nabaga nevainīgās meitenes lietā.

Selestas kariete gaidīja ārpusē. Aizvedis misteru Karē uz viņa biroju, kučieris gaidīja tālākos rīkojumus. Kundze pavēlēja doties atpakaļ uz to pašu māju, no kuras tie tikko bija izbraukuši, un paņemt no turienes kasti un somu. Pati viņa gaidīšot karietē.

Kučieris bija projām tikai vienu acumirkli. Atgriezies viņš nolika bagāžu uz sola pretī Selestai.

-   Tagad uz manas māsīcas māju Esplanādē. Pie Kortnijiem.

Selesta aizvilka aizkarus. Tie nelaida cauri gaisu, un karietē kļuva smacīgi, tomēr viņa par to neuztraucās. Viņa bija panākusi iecerēto. Viņas rokās atradās šķirstiņš. Sievietes pirksti lēnām glāstīja tā stūrus, notīrīja eļļas plankumu, centās nopulēt skrāpējumus.

Tad Selesta norāva cimdus un uzlika plaukstas uz kastes vāka. Viņa noliecās un noskūpstīja netīro koku starp savām plaukstām.

-   Mans, viņa čukstēja šķirstiņam. Viņas plaukstas glāstīja tā virsmu un sānus, tad, pēkšņa impulsa vadīta, viņa kaislīgā apskāvienā piespieda kasti savam ķermenim. Viņas galva bija atmesta atpakaļ, acis pievērtas, Selesta smējās. Tie bija savādi, neskanīgi smiekli.

Viņa sažņaudza nobružāto, netīro šķirstu savās rokās kā bērns mīļu rotaļlietu.

-    Mans, viņa murmināja, tas viss ir mans. Selestas tumšās acis mirdzēja, līksmojot par ieguvumu. Mans vēdeklis, manļ cimdi, mans medaljons, mans bultas uzgalis.

Selestai nevajadzēja atvērt šķirstiņu, lai uzzinātu, kas tajā atrodas. Viņa atcerējās saviļņojumu, kuru bija jutusi bērnībā, aplūkojot to un klausoties mātes stāstus par sievietēm, kurām tā bija piederējusi. Viņa bija sapratusi, kas Mērija ir, jau tajā brīdī, kad meitene ar rokām uzzīmēja gaisā kastes kontūras tādi paši pirksti bija Selestas vecmāmiņai, tāpat arī vecvecmāmiņai. Tieši tad Selesta bija zvērējusi parūpēties, lai Mērija nekad neuzzinātu, no kurienes ir cēlusies.

-   Viņas mātei bija viss, Selesta sūdzējās dārgumam savās rokās. Manai māsai, ak, kā gan es viņu ienīdu. Viņa bija tā skaistā, tā talantīgā, tā, kuru visi mīlēja. Viņa saņēma visu mātes uzmanību un tēva mīlestību. Viņa dabūja arī to vīrieti, kuru es mīlēju. Un tad viņa aizlaidās projām ar citu, paņemdama tevi sev līdzi. Bet tagad tu piederēsi man. Neviens nekad neieraudzīs to skuķi manas māsas meitu. Es sadedzināšu viņas drēbes un aprakšu viņas somu. Un naudu… Es to ziedošu bērnu patversmei.

Viņas ķermenis kratījās smieklos.

8. nodaļa

"Kāpēc es neko ncjūlu?" Mērija nesaprata. "Mana pēdējā cerība ir izgaisusi. Es visu esmu pazaudējusi. Mana dzīve ir izpostīta, tomēr es neko nejūtu. Man vajadzēja just sāpes, tomēr pat seja ir pārstājusi sūrstēt. Ir tā, it kā es būtu mirusi, tomēr turpinātu staigāt, runāt, redzēt un dzirdēt."

Šis bezjūtīgums bija viņu pārņēmis jau pirms Selesta Sazeraka atgriezās klosterī. Klostera priekšniece bija tikai nogrozījusi galvu, kad Mērija apgalvoja, ka uzraksts šķirstiņa iekšpusē aizvedīs viņu pie ģimenes.

Man ar sarūgtinājumu tev jāsaka, mans bērns, ka visi klostera ieraksti sadega ugunsgrēkā, kas 1788. gadā plosījās pilsētā. Tā ir ļoti bēdīga lappuse mūsu vēsturē. Māsas palika uzticīgas saviem pienākumiem līdz pēdējam brīdim. Kad bija skaidrs, ka uguns tūlīt, tūlīt aprīs visu, viņas iznesa ierakstu krājumus laukumā katedrāles priekšā. Viņas sprieda, ka tur, kur apkārt nav nekā ugunsnedroša, tiem varētu būt vienīgais glābiņš._Viņām tomēr vajadzēja vairāk paļauties uz Dievu. Kad liesmas tuvojās klosterim, viņas to atskārta. Tad māsas, korāļus dziedot, uguns sienas priekšā iznesa Dievmātes statuju. Visuvarenais mainīja vēja virzienu, un uguns atkāpās. Mūsu klosteris bija vienīgā ēka Ņūorleānā, kas palika neskarta. Taču ierakstu grāmatas sadega.

Mērijai, to klausoties, likās, ka arī viņa sadeg šajās liesmās. "Kur man bija prāts," viņa sevī kliedza. "Ierasties šeit, kur neviens mani nepazīst, kur ļaudis pat runā citā valodā. Es laikam esmu lidinājusies augstu mākoņos un nu beidzot nokritusi uz zemes." Viņas sirdi plosīja izmisums.

Taču ari tas rimās.

Kad Selesta paziņoja, ka Mērijas mantību neesot bijis iespējams atdabūt, viņai jau viss bija vienalga.

Meitene neatbildēja uz Selestas vārdiem. Tie plūda un plūda. Mērija tos dzirdēja, tomēr neuztvēra sacītā jēgu. Pat tad, ja Selesta nebūtu runājusi franciski, Mērija vienalga nespētu neko saprast. Viņas prāts nedarbojās, jo sirdī bija tukšums.

-    …un tā es tūlīt pat devos pie savas māsīcas Bertas Kortnijas, māt. Es zināju, ka ceturtajā datumā viņa ieradīsies pilsētā uz sava vectēva dzimšanas dienu. "Berta," es viņai teicu, "šai nelaimīgajai jaunajai sievietei ir nepieciešams patvērums. Vai gan var atrast labāku vietu par tavu plantāciju? Viņa varēs būt laba sarunu biedrene tavai Džīnijai." Jūs jau, māt, atceraties, ka visus Bertas bērnus, izņemot Džīniju, nonāvēja drudzis. Kopš tā laika viņa meiteni nelaiž projām no laukiem, jo baidās to pazaudēt. "Ziedkalne", šī plantācija, ir pilnīgi nogriezta no pasaules. Meitene tur jūtas briesmīgi garlaicīgi, tādēļ Mērija viņai būs kā Dieva dāvana, bez tam tas arī pašu Mēriju varētu paglābt no saslimšanas. Cilvēkiem, kas nav raduši pie mūsu klimata, slimības ātri ķeras klāt. Kortniji uzņems Mēriju kā savu ģimenes locekli. Varbūt viņa ienesīs to mājā tādu dzīvību, ka arī pati Berta atgūsies no bērnu zaudējuma.

Klostera priekšniece svētīja Selestas plānu, sakot, ka tā ir atbilde uz viņu lūgšanām.

-   Jūs esat īsta kristiete, Selestas jaunkundz. Mērijai tur klāsies labi.

Selesta mudināja pasteigties, jo viņas māsīca jau gatavojoties doties uz plantāciju. Mērija klusēdama piecēlās. Viņa kustējās kā uzvelkamā lelle un tik tikko spēja sakopot spēkus, lai pateiktos klostera priekšniecei par laipnību.

Pasaule Mērijai likās izplūdusi. No sakarsušā bruģa cēlās vibrējoša gaisa viļņi. Kad viņa kopā ar Selestu Sazeraku gāja liem cauri uz karieti, pēdas pat nejuta karstumu, kas bija izlauzies cauri plānajām kurpju zolītēm. Visu ceļu viņa vienaldzīgi vērās karietes grīdā, bet, izkāpusi no tās, neatrāva skatienu no bruģētā celiņa, kas veda uz Kortniju māju.

Mērija neievēroja Bertas pārsteigumu par viņas ierašanos un nesajuta glītās, apaļīgās sievietes līdzjūtību pieskārienā, kad tā mierinot sniedza roku. Viņa nejuta neko.

Tikai pēc vairākām stundām Mērija atguva spēju just. Sajūtas atgriezās tikpat pēkšņi, kā bija pazudušas. Viņi atradās tālu ārpus pilsētas, kur bija nonākuši, kratoties pa sadrupušiem gliemežvākiem klātu ceļu. Garāmbraucot kariete no kāda koka stumbra notrausa biezu kamolu spāņu sūnas, kas pa atvērto logu iekrita Mērijai klēpī.

"Kas tas par zaļu murskuli?" Viņas smadzenes atsāka darboties. "Es tādu jau esmu redzējusi," meitene nodomāja, un viņas plaukstas saspieda sūkļveidīgās sūnas samudžinātās cirtas.

"Tāda pati bija manā kastē. Es atceros, cik tā man tur šķita neglīta un neiederīga. Tomēr tā ir skaista. Paskat tik, šī sūna ir kā mīksta šalle kokam. Tā ir tika gara un tik sulīgi zaļa. Bet puķes… manas nāsis saož to smaržu. Es mīlu Luiziānu. Es esmu to mīlējusi kopš tā brīža, kad ieraudzīju. Es darīju pareizi, braukdama šurp. Sirdī es šo vietu jau pazīstu, un tagad tikai manam prātam atliek to atklāt no jauna. Manas mājas ir šeit, vai nu būs manos spēkos to pierādīt, vai ne. Šeit ir vieta manai dvēselei. Es visu uzzināšu."

Mērija cieši un noteikti saspieda Bertas Kortnijas roku.

Lūdzu, viņa teica, palīdziet man apgūt franču valodu.

Otra dala

..

9. nodaļa

Kortniju plantācijas nosaukums bija "Ziedkalne". Mērijai likās savādi, ka mājas īpašnieki tai devuši šādu vārdu, jo visapkārt neredzēja nevienu ziediem apaugušu pauguru, kur nu vēl īstu kalnu plašs līdzenums, gluds kā galda virsma, pletās līdz pašam horizontam, un neliels pacēlums bija vienīgi zālēm apaugušajā upes krastā, taču meitene jau sāka aprast ar to, ka šajā zemē ir daudz grūti izskaidrojamu lietu.

Arī to, kā būtu jāizskatās plantatoru mājai. Mērija bija iztēlojusies citādi. Šī likās drukna un sakņupusi, un tai nebija varenu, baltu kolonnu kā citām, kuras Mērija bija redzējusi. Šai ēkai bija tikai divi stāvi, kas pacēlās uz augstiem pamatiem. Patiesībā māja bija ļoti liela, viena aiz otras virknējās milzīgas istabas, no kurām varēja nokļūt plašās verandās, kuras Mērija iemācījās dēvēt par "galerijām".

Nevarēja gan apgalvot, ka mājai vispār nebūtu kolonnu, taču resnie ķieģeļu stabi nebija īsti šī vārda cienīgi. Tie balstīja pirmā,, stāva galerijas jumtu un slējās augšup līdz pat augšējās galerijas jumtam, kuru no iebrukšanas sargāja vēl arī tievi koka pāļi. Otrā stāva galerijas jumts pakāpeniski pārgāja mājas jumtā ar platleņķa kori. Noklāts ar koka skaidām, tas laika gaitā bija apaudzis ar sirmu sūnu un mazliet atgādināja vistu ar izplestiem spārniem, kura sola ērtu patvērumu saviem cālēniem.

Turklāt tas labi pasargāja no saules. Mērija tūlīt pat saprata, kādēļ galerijām ir tik pārkareni jumti. Izkāpusi no karietes, viņa sekoja Bertai cauri saules sakarsētajam pagalmam, un, lai gan jāveic bija tikai daži soļi, meitene jutās laimīga, kad galu galā nonāca pavēnī. Šeit gaiss šķita vēsāks, un Mērijai pat likās, ka viņa sajūt no upes pūšam vieglu brīzi.

Berta ieveda meiteni plašā, ēnainā zālē, kas atradās ēkas otrā pusē un paraustīja zīda aukliņu ar pušķi galā.

-   Mums ir kafija, viņa teica. Džīnija atnesīs. Berta, saspringti meklēdama angļu vārdus, piepūlē sarauca pieri.

"Man tūlīt pat jāsāk mācīties franču valoda," Mērija nolēma. "Man tā jāapgūst, jo iespējams, ka vecmāmiņa nerunā angliski Ņūorleānā to reti kurš prot."

-   Kundze, vai jums nav kādas vārdnīcas vai gramatikas grāmatas, kuras es varētu pastudēt? meitene steidzīgi ierunājās.

Berta noplātīja rokas un papurināja galvu par zīmi, ka nav sapratusi jautājumu.

Mērija centās atsaukt atmiņā franču valodas nodarbības savā bērnībā.

-   Parler franзais[5], viņa atcerējās. Berta pasmaidīja un pamāja, tad atvēra muti, gribēdama ko teikt, taču Mērija papurināja galvu. Moi[6]. vairāk neko viņa atcerēties nespēja. Es vēlos mācīties, tas skanēja tik izmisīgi. Es vēlos mācīties.

-  Jā, Berta piekrita. Tu iemācīsies. Džīnija tev iemācīs franču valodu. Tu Džīnijai iemācīsi savu amerikāņu valodu. Džīnija nāks.

-  Kas ir Džīnija?

Bertas smaids kļuva starojošs.

-  Džīnija ir mana meita.

Viņa tikko bija izrunājusi šos vārdus, kad istabā iedrāzās Džīnija, apskāva māti un sāka kaut ko ātri bērt franču valodā.

Mērija nekad nebija sastapusi mīlīgāku būtni par Bertas meitu. Viņa bija tikpat gara kā Mērija, tomēr citādi abas meitenes izskatījās pilnīgi atšķirīgas. Džīnija bija nobriedusi, jauna sieviete ar pilnīgām, apaļām krūtīm un šmaugu vidukli, kuru ietvēra cieši pieguļošs jātnieces tērps. Melnās linauduma jaciņas baltā apkaklīte izcēla tumšos matus un acis. Džīnijas sirds formas sejiņas āda mirdzēja kā balts lilijas zieds. Sirds šķēluma augšpusē mati bija nedaudz ieauguši pieres daļā, bet sirds apakšpusē zodu rotāja bedrīte. Arī apaļīgās lūpas atgādināja sirds apveidu. Visdaiļākais bija Džīnijas kakls. Tas bija slaids, tomēr ne pārāk garš, un Mērijai atgādināja eksotiska auga kātu, kura galā kā zieds uzplaukusi meitenes neticami dzīvīgā seja.

Džīnija klausījās mātē, piešķiebusi galvu kā ziņkārīgs putnēns. Tad viņa sasita plaukstas un skriešus devās pie Mērijas. Smagie svārki nošvīkstēja ap steidzīgajām kājām.

-   Mei-rī, viņa dziedoši iesaucās, tu būsi mana draudzene, vai ne? Džīnija satvēra Mēriju aiz pleciem un uzspieda pa skaļam skūpstam uz abiem viņas vaigiem. Pupu man vienu pēc otras gādāja amerikāņu skolotājas, bet viņas visas bija vecas un neinteresantas. Es slikti mācos. Tu mani mācīsi labi, jo mēs būsim draudzenes, ja?

-  Jā, Mērija izstomīja. Viņa būtu piekritusi visam, lai ko arī Džīnija teiktu. Mēriju bija apbūris meitenes dzīvesprieks, skaistums un bez vilcināšanās izrādītā draudzība.

Džīnija kaut ko ātri stāstīja mātei. Berta pamāja, un Džīnija, satvērusi Mēriju aiz rokas, vilka viņu kāpņu virzienā. Mērijai nācās atlēkt, lai neuzkāptu Džīnijas kleitas malai, kas vilkās pa grīdu. Džīnija iespurdzās, apstājās un ar vienu roku pacēla to uz augšu.

-   Nāc, viņa rīkoja. Mēs tev sameklēsim skaistu tērpu. Tavējais ir nesmuks.

Mērija paskatījās uz savu kleitiņu. Līdz šim viņa par to nebija iedomājusies. Šo kleitu Mērijai bija devušas Ursuliešu klostera māsas. Tā bija tumša un bezformīga, ar garām, taisnām piedurknēm un melnu auklu jostas vietā. Viņai nācās atzīt, ka kleita patiešām neizskatās moderna. Meitene sekoja Džīnijas lidojumam augšup pa garajām, platajām kāpnēm, cauri platam gaitenim, kura abos galos bija atvērtas durvis gluži tāpat kā apakšstāvā, un nokļuva guļamistabā, kura varēja piederēt vienīgi Džīnijai.

Tās vienā pusē atradās milzīga gulta ar četriem stabiem un laškrāsas aizkariem, kurus greznoja zili-balti svītrotas zīda rozītes. Aiz tiem bija redzams gaisīgs moskītu tīkls. Tamborēto sārto gultas pārklāju un grīdas paklājiņu rotāja rožu ziedu ornamenti. Gultas galvgalī slējās ar sārtu spilvendrānu apvilktu un mežģīnēm apšūtu spilvenu kalns. Pašam augšējam spilventiņam viss pārvalks bija darināts no rožainās mežģīnes. Līdzīgi spilveni bija sarindoti arī otrā istabas malā uz zili-balti svītrainajiem atpūtas krēsliem.

Turpat mētājās kaudze no modes žurnāliem izplēstu lapu, bet uz plaukta Mērija pamanīja virkni Aleksandra Dimā romānu, La Fontēna "Fabulas" un vairākus pasaku krājumus. Divas vaska lelles dalīja vietu uz krēsla līdzās rokdarbu kastei, kurā vīdēja zīda izšuvumu mudžeklis. Uz gracioza riekstkoka galdiņa stāvēja angļu valodas gramatikas grāmata, sudraba tintnīca ar izžuvušas tintes paliekām un liela kristāla bļoda ar sakaltētu smaržaugu maisījumu. Tualetes galdiņu sedza gaisīgu mežģīņu sedziņu. Divi lieli spoguļi zelta rāmjos bija novietoti pie pretējām sienām tā, lai istabas iemītniece ērti varētu aplūkot sevi no visām pusēm. Pie viena spoguļa malas karājās pātaga. Visos istabas stūros stāvēja lieli, ar rožu ziediem apgleznoti skapji. Džīnija vēra tos vaļā citu pēc cita, un tie visi bija piekrauti ar drēbēm.

Ņem šo, viņa noteica, iespiezdama Mērijai rokās kleitu, un tad… celle la et puis… non[7]… šī ir horreur**… bet šo noteikti…

Pēc stundas istaba bija piemētāta ar kleitām, svārkiem, korsetēm, čībiņām, apakšsvārkiem… Džīnija bija paspējusi pārģērbties jau trīs reizes, pirms viņas izvēle apstājās pie sārta zīda tērpa. Berta bija nolēmusi, ka Mērijai labi derēs četras katūna kleitas ar pieguļošiem ņieburiem. Mērija, karstuma nogurdināta un šo sievišķīgo kaislību apdullināta, atšļuka uz krēsla blakus atvērtajām durvīm.

Vēlāk viņa sekoja Bertai un Džīnijai galerijā, lai dotos uz telpu, kas atradās blakus Džīnijas guļamistabai.

-  Tu gulēsi te, Mei-rī, ja? Džīnija sacīja.

-   Jā, protams, Mērija atbildēja. Istaba viņai iepatikās no pirmā acu uzmetiena. Salīdzinot ar Džīnijas istabu, tā bija gaužām vienkārši, pat askētiski iekārtota. Tajā atradās augsta un šaura priežkoka gulta, pār kuru nokārās balts moskītu tīkls. Gultu sedza balts kokvilnas pārsegs ar vītņu rakstu. Kvadrātveida spilvenus sargāja sniegbaltas spilvendrānas. Istabā atradās arī vienkāršs priežkoka drēbju skapis un priežkoka galdiņš ar atzveltnes krēslu aiz tā. Grīda bija gluži kaila. Mērija iztēlojās, kā viņas kailās kājas skars patīkami vēsos, spodros dēļus. Tas būs lieliski. Patiešām lieliski.

Tajā brīdī caur atvērtajām durvīm no galerijas istabā ielauzās vēja brāzma. Tā saplivināja tīklu virs gultas un patīkami atvēsināja Mērijas sakarsušo ķermeni. Meitene pagriezās ar seju pret šo vēsmu, lai to pilnīgāk izbaudītu, un ieraudzīja ārā, aiz galerijas margām kaut ko līdzīgu ūdens sienai.

Pirms viņa atguvās no pārsteiguma, siena jau bija pazudusi. Tikai nojumta dzegas vēl pilēja smagas ūdens lāses, kas kopā ar atvēsinoši mitro gaisu bija pēkšņās parādības vienīgie liecinieki.

Šī bija pirmā reize, kad Mērija redzēja Nūorleānas vasaras lietu, un tas bija pavisam citāds lietus. Tādu viņa nekad nebija redzējusi, bet Ņūorleānā jau viss bija pavisam citādi. Viņai bija tik daudz, ko mācīties.

Džīnija, uzmundrinoši pasmaidījusi, sacīja:

-    Voilа[8], mci-rī! tagad tev ir pašai sava istaba un savi tērpi, un maman sameklēs tev ari matu suku. Vēl vajadzīga tikai istabene, kas par tevi parūpētos. Vai tu vēlētos kādu no jauniņajām, vai gados vecāku?

-   Vai jums pieder vergi? Mērija vaicāja. Iepriekš viņa par to nebija iedomājusies. Notikumi bija risinājušies pārāk strauji un aizņēmuši visu Mērijas uzmanību. Tomēr "Ziedkalne" bija plantācija, un plantācijās izmantoja vergu darbu. To Mērija zināja. Ķēdes un nežēlīga apiešanās. Viņa nedeva Džīnijai iespēju atbildēt un. nikni papurinādama galvu, iesaucās: Es nepieļaušu, ka mani apkalpo kāda nabaga izmisusi un apspiesta dvēselīte. Un viņa lepni izslēja zodu.

Džīnija sarauca uzacis.

-   Es nesaprotu, par ko tu runā, Mci-rī. Tik sarežģīti vārdi pārāk lielā ātrumā. Vai tu sacīji, ka nevēlies sev istabeni? Vai tas ir amerikāņu stilā? Kurš tad palīdz tev apģērbties un noģērbties?

-  Es pati spēju to izdarīt.

-   Cik savādi! Džīnija paraustīja plecus un izskatījās kā īsta francūziete. Tomēr tu, protams, vari rīkoties, kā tev tīk. Es ceru, ka Klementīne neapvainosies.

-   Kas ir Klementīne?

-   Mammas istabene. Viņa ir visu istabeņu, kā to pateikt ciircklricc[9]. es lūgšu viņu tev piedot.

Mērija centās to saprast, tomēr dzirdētais neiekļāvās viņas apziņā. Kāpēc gan vergiem vajadzētu kaut ko piedot baltajiem ļaudīm, ja baltie bija verdzības cēlonis? Un kālab lai vergu īpašnieks uztrauktos par to, vai tā vergs neapvainosies? Visi zina, ka vergi tiek sisti un turēti badā un ka vergu bērni tiek pārdoti citiem, neskatoties uz mātes izmisīgajiem lūgumiem apžēloties. Mērija jutās nepiedodami vainīga. Viņai patika gan Džīnija, gan tās māte, bet viņai nepatika vergu īpašnieki.

Meitenes domas vēl vairāk samudžinājās, kad viņa ieraudzīja pa durvīm ienākam sievieti ar dusmīgi sarauktām uzacīm. Ienācējas āda bija gaiši brūna, nevis melna, un izbadējusies nu gan viņa neizskatījās. Šo sievieti drīzāk varēja saukt par resnu. Viņa pakratīja pirkstu pret Džīniju un par kaut ko meiteni sarāja. Franciski.

Vēlāk Mērija atklāja, ka vergi, gluži tāpat kā brīvie ļaudis, runā tajā valodā, kādā runā citi apkārtējie, un tas nav nekas dīvains. Tomēr tas notika vēlāk. Patlaban tieši tas bija pēdējais piliens Mērijas pārsteigumu kausā. Kādu mirkli meitene vēl kā sastingusi sēdēja šūpuļkrēslā, bet tad pēkšņi sāka nevaldāmi smieties, pati nezinādama kādēļ. Nekas īpaši smieklīgs taču te nenotika, cik varēja noprast. Mērijai pašai šie smiekli šķita tikpat dīvaini, mulsinoši un nereāli kā viss pārējais ap viņu. Un viņa nespēja rimties.

Pārējie pārsteigti skatījās uz viņu. Tad iespurdzās Džīnija, un jau pēc brīža ar smiekliem tika aplipināti arī visi citi, kas tāpat kā Mērija paši netika gudri, par ko jāsmejas.

Tā Mērija pirmo reizi satikās ar Džīnijas valdonīgo istabeni Mirandu. Drīzi pēc tam meitene iepazinās arī ar Bertas istabeni Klementīni, kura izrīkoja visas sieviešu kārtas kalpotājas šai mājā, ar Šarloti, virēju un gatavo tirānu, kas uzturējās blakus ēkā ierīkotajā virtuvē, un tad arī ar visietekmīgāko no visjem mājiniekiem ar Hcrkulesu.

Herkuless bija vecs nēģeris, kura pieklājīgā un cieņpilnā izturēšanās iedvesa patiesu godbijību. Viņš bija tik tievs, ka Mērija tiešām nodomātu: "Jā, Kortniji savus ļaudis tur badā", ja vien pirms tam nebūtu satikusi Mirandu, kuras izskats liecināja par pretējo. Herkuless bija virssulainis visu kalpotāju komandieris. Viņam bija tiesības runāt saimnieka vārdā, tāpēc šī vīra teiktais pārējiem bija kā likums.

Vēlāk, pievakarē. Mērija iepazinās ar saimnieku. Līdz tam viņa bija paspējusi pārģērbties vieglā kokvilnas tērpā un ielūkoties franču valodas gramatikas grāmatā, ko bija iedevusi Berta. Meitene jutās apmierināta, ka tieši šo vietu nu kādu laiku varēs saukt par mājām.

Saimnieks bija liela auguma džentlmenis ar sirmiem matiem, un Mērija viņam uzsmaidīja un pakniksēja, kad Bertas runas plūdos bija saklausījusi kunga vārdu. Sākumā meitenei šķita, ka viņš izskatās neapmierināts, jaunpienācēju ieraugot, tomēr vēlāk, kad tas bija noklausījies Mērijas dzīvesstāstu, radās cerība, ka saimnieks būs tikpat laipns kā visi pārējie šīs ģimenes locekļi.

Vīrietis kaut ko īsi pateica un tūlīt aizgāja.

Berta mēģināja pārtulkot viņa sacīto, taču ātri atmeta ar roku un griezās pēc palīdzības pie meitas.

Džīnija tikai smēja.

-   Vecpā saka, ka viņam riebjot amerikāņi. Viņš pavēl tikai franču valoda mūsu mājās. Tev klusēt, kamēr neesi iemācījusies.

Berta saņēma Mērijas roku.

-   Lūdzu, viņa mierināja, piedod vectēvam. Viņš ir vecs vīrs un grib, lai viss notiek pa vecam.

"Es tā kā tā būtu iemācījusies," Mērija bija sarūgtināta. "Tagad es mācīšos divreiz centīgāk, lai pierādītu šim vecajam ļaunajam vīram. Es nerunāšu ne vārda, bet, kad došos prom no šejienes, es tā nobēršu savu sakāmo franču valodā, ka viņam nāksies lūgt mani atkārtot. Tas vecais vēl redzēs, ko spēj amerikāņi. Es te tik un tā ilgi neuzkavēšos tikai līdz tam brīdim, kamēr Sazerakas jaunkundze uzzinās, kur ir mana ģimene, un būšu laimīga, ka man šis nīgrais cilvēks vairs nav jāsatiek un jāpakļaujas viņa prasībām darīt visu pa vecam, lai kas ar to tiek domāts, kā arī jāklausās, kā viņš apvaino apkārtējos."

Vakarā Mērija uzzināja, ko īsti nozīmē saimnieka vēlēšanās dzīvot "pa vecam". Vakariņu laikā pārnāca Bertas vīrs Karloss Kortnijs, kurš vēlējās redzēt, ko īsti sieva uzaicinājusi pavadīt laiku kopā ar viņu meitu.

Kāds gan varēja būt Karlosa kunga pirmais priekšstats par jaunkundzi ar sapampušu un nobrāztu seju, degošiem vaigiem un acīm, kuras tiek nepārtraukti mirkšķinātas, lai aizturētu asaras? Mērijai nācās īpaši sakoncentrēties, lai sakostu un norītu katru kumosu; un bija acīm redzams, ka meitene nav radusi pie asā, garšvielām piesātinātā Ņūorleānas ēdiena. Tomēr viņa varonīgi tika galā ar visu. Tas Karlosam Kortnijam patika.

Pēc vakariņām viņš pasauca Mēriju sāņus, lai aprunātos. Angliski Karloss runāja nedaudz samāksloti, tomēr vārdi plūda raiti, un īsā laikā Mērija uzzināja samērā daudz. Par ģimeni, par plantācijām, par Ņūorleānu.

Viņš vēl esot bijis pavisam jauns, kad Ņūorleāna tikusi iekļauta Savienoto Valstu sastāvā. Viņam atlicis tikai samierināties ar šo faktu, bet tēva paaudze gan vēl joprojām turot ļaunu prātu uz amerikāņiem par to, kādas izmaiņas tie ieviesuši. Viņi būtu gribējuši, lai Ņūorleānā viss paliek pa vecam.

Amerikāņi esot gribējuši daudz ko mainīt un padarīt amerikāniskāku. Viņi atteikušies pieņemt franču tradīcijas un nav mācījušies franču valodu.

Kreoli atteicās padoties.

Tagad, stāstīja Karloss Kortnijs, Ņūorleāna vairs nav vienota pilsēta, bet ir sadalījusies divās daļās. Sākotnēji Ņūorleāna ķija izvietojusies kvadrātveida laukumā, kas savukārt sadalījās vairākos sīkākos kvadrātiņos ar taisnām ielām, uz kurām cieši blakus viena otrai atradās ēkas. Kā jau visām vecajām pilsētām, tai apkārt bija aizsargvalnis, un teritoriju tā iekšpusē ļaudis centās izmantot taupīgi. Jaunajai Ņūorleānas daļai ir līkumotas ielas, kas piemērojas upes pagriezieniem. Ap mājām plešas lieli zālieni un dārzi. Tās celtas visai atstatu cita no citas. Viena veca, viena jauna, viena franču, otra amerikāņu. Tās atdala iela, uz kuras atrodas tirdzniecības centrs. Šī teritorija skaitās kopīga gan franču, gan amerikāņu -, un to dēvē par "neitrālo zonu". Kara laika leksika, viņš iesmējās, tomēr smieklos skanēja sarūgtinājums. Tas ir neprāts. Mums, francūžiem, nāksies piekāpties, un mums tas ir jāsaprot. Tomēr ir vēl daudz tādu kā mans tēvs, kuri ir gatavi nikni cīnīties par katru zemes sprīdi. Viņi atsakās saredzēt neizbēgamo. Amerikāņu ir vairāk, un viņiem ir nauda. Francūži tiks aprīti. Es apguvu angļu valodu tādēļ, ka esmu baņķieris un amerikāņi ir mani klienti. Es vēlos, lai arī Džīnija mācītos angļu valodu, jo tai pieder nākotne. Mans tēvs to sauc par barbaru valodu. Viņš pārdeva savus īpašumus pilsētā un nu cauru gadu dzīvo šeit, laukos, lai nebūtu jādzird svešā mēle. Smalkais muļķa večuks. īsts kreols. Es viņu par to tik ļoti mīlu. Tomēr mēs nevaram nestrīdēties. Viņš uzskata mani par nodevēju, rūgti turpināja Karloss. Es, viņaprāt, ne vien sadarbojos ar ienaidniekiem, bet tāpat kā viņi dodu priekšroku strādāšanai bankā, nevis plantācijā. Bet man patīk bizness un man patīk amerikāņi, jo viņi dzīvo biznesa dēļ. Kādu dienu "Ziedkalne" pāries manā īpašumā, jo es esmu vecākais dēls ģimenē. Tomēr es te nekad nestrādāšu. Par "Ziedkalnes" Kortniju kļūs mans vecākais dēls Filips, tātad viņam nākotnē piederēs arī šīs plantācijas. Viņš jau tagad labprāt atrastos šeit, taču mans tēvs nevienam citam te neļauj lemt. Viņš pat nevienam neuztic darbu uzraudzīšanu, tāpēc Filips patlaban dzīvo pie mana brāļa. No Bernarda viņš mācās visu, kas jāzina plantācijas īpašniekam. Savukārt viens no Bernarda dēliem strādā pie manis bankā, un es viņam mācu, kā kļūt par baņķieri. Radi var būt cits citam noderīgi.

Mērija steigšus pieķērās pasviestajam tematam.

-   Es meklēju savu ģimeni. Patiesībā, to manā labā dara Sazerakas jaunkundze. Varbūt jūs zināsiet pateikt, kad es no viņas varētu gaidīt kādu ziņu.

-   Vai jūsu ģimene meklējama Ņūorleānā? Kāds ir tās uzvārds?

-  Es īsti nezinu… Tas ir garš stāsts.

-   Tad man laikam to šovakar neiznāks noklausīties. Varbūt kādu citu reizi, ja jūs neiebilstat. Es vēl labprāt pasērstu ar savu sievu un meitu, pirms dodos atpakaļ uz pilsētu… Nav taču nekādas steigas. Vasarā pilsētā tā kā tā neviena nav, izņemot tādus retus savādniekus kā mani. Pie jūsu ģimenes meklēšanas gudrāk būs ķerties rudenī, kad pilsētnieki atgriežas mājās. Nenokariet degunu, mis Makalistere. Līdz tam atlikuši vairs tikai pāris mēneši, un dzīve "Ziedkalnē" jums patiks. Es priecājos, ka Džīnija pavadīs laiku tik izglītotas un inteliģentas kompanjones sabiedrībā. Es darīšu zināmu Kortnijas kundzei, cik apmierināts jūtos.

-  Paldies, monsieur.

-  Labi teikts, mademoiselle.

Stāvot galerijas galā, Mērija noskatījās, kā Karloss dodas pie Bertas un Džīnijas. "Ja vien es pareizi sapratu, mani tikko uzslavēja par labu izrunu," viņa nosprieda. "Cik jauks cilvēks. Viņš vērsa par labu sava tēva rupjību, un patiesībā vecais vīrs nemaz nav tik nepatīkams. Es saprotu, kādēļ viņš tik ļoti nīst amerikāņus. Labi gan, ka manā ģimenē tos nenicināja, jo kā gan citādi mani vecāki būtu apprecējušies."

Karloss Kortnijs aizsmēķēja cigāru, un tā dūmi atplūda pie Mērijas. Tas atsauca atmiņā tēvu, bet viņa šīs atmiņas atgrūda un pie_vērsās domām par māti un savu ģimeni, kas rudenī noteikti atradīsies.

"Dīvaina lieta ir iedzimtība," Mērija prātoja. "Kortnija kungam zodā ir tāda pat iedobe kā viņa tēvam. Tas iedzimis arī Džīnijai, taču meitenīgajā zodiņā atklājas kā maiga bedrīte. Visi tic portreti ēdamistabā… tik daudziem no viņiem ir šāds zods." Neapzināti viņa pieskārās savam mazajam pirkstiņam. Izdzirdējusi Bertu pieminam vārdu "Mērija", meitene pasmaidīja. Šie ļaudis bija tik jauki. Vajadzētu rast veidu, kā tiem atmaksāt, kad viņa būs pārvākusies uz savas ģimenes mājām.

Bet Mērijai taču nav ģimenes, Berta stāstīja savam vīram. Selesta Sazeraka man par viņu visu izstāstīja. Meitene esot bijusi vēl pavisam zīdainis, kad tikusi atstāta pie Sentluisas klostera durvīm. Kāda no mūķenēm viņai stāstījusi par Ņūorleānu, laikam tāpēc nabaga meitene būs savu ģimenes vēsturi izdomājusi, bet ar laiku pati sākusi stāstam ticēt. Arī mums labāk izlikties, ka esam tam noticējuši. Selesta saka, ka bērns no Sentluisas droši vien nācis kājām vairākas nedēļas. Viņas ķermeni viscaur klājuši nobrāzumi, un pati no bada bijusi gandrīz bez prāta. Meitenes drēbes esot bijušas tik noskrandušas, ka labajām māsām pilnīgi visu nācies gādāt no jauna.

10. nodaļa

Pirmā diena "Ziedkalnē" paskrēja nemanot, jo bija pārpilna ar emocijām, negaidītiem pārsteigumiem un jaunām zināšanām, ko jācenšas apgūt. Vakarā Mērija, sāpēs un pārgurumā vaidēdama, iekrita gultā.

Šie jaukie cilvēki un jaunā vieta aizņēma visus viņas spēkus un domas un cauru dienu nebija ļāvuši pievērsties prātošanai par savu nožēlojamo stāvokli. Tagd Mērija bija viena… pārbiedēta… bezpalīdzīga… ar jaunām rētām gan uz ķermeņa, gan sirdī. Meitene piesardzīgi pataustīja nobrāztās vietas, pārbaudot, cik tās jutīgas. Sūrstēja viss ķermenis, no galvas līdz kājām.

Kā tas varēja ar viņu notikt? Tik netaisnīgi! Karstas asaras sāka ricsties meitenes acīs un ripot lejup pa vaigiem. Mērija piespieda rokas savainotajai mutei, lai no tās neizlauztos skaļas izmisuma elsas.

Viņa bija zaudējusi visu. Tēvs bija miris, bet māte, izrādās, nav viņas māte. īstā māte bija mirusi, nauda pazudusi. Arī pats lielākais dārgums no mātes mantotais šķirstiņš bija zaudēts uz visiem laikiem.

Mērija jutās pārlieku nogurusi un sāpināta, lai spētu aizbēgt no bēdīgajām atmiņām, kā to parasti mēdza darīt. Tagad tās piepildīja visu meitenes apziņu, pātagodamas viņu daudz skaudrāk, nekā to spētu ļaundara roka. Viņa domāja par savu klosteri, māsām, draudzenēm un vēlējās atgriezties laikā, kad dzīve vēl bija vienkārša, saprotama un droša. Acu priekšā uzpeldēja klostera priekšnieces seja un galvā skanēja vecās sievietes vārdi: "Tavs tēvs ir gājis bojā… gājis boja… tava māte ir mirusi… tev vairs nav maju…"

Apgarotā, mierīga mūķenes seja pazuda un tās vieta uznira mis Rozas vaibsti, sākumā tādi kā satiekoties uz kuģa maigi, valdzinoši un smaidoši… Tad skaistule pārvērtās cietsirdīgā un ļaunā raganā. Mērija grozījās un mētāja galvu, viņas dvēsele kliedza: "Nē! Nē! Nē!" Apziņa vārgi centās atbrīvoties no atmiņu pinekļiem, bet tas neizdevās meitene jau atradās skaistajā dārzā, kas tieši tādas muļķītes kā viņa maldina un vilina gluži kā gaisma naktstauriņus. Viņa juta savu cigāra apdedzināto matu smārdu un uzmācīgo, šķebīgi saldo puķu un smaržvielu sajaukumu. Kļuva grūti elpot, jo muti pildīja kaut kas sāļš un glums, visapkārt gaisā šāvās raķetes, ņirbēja sarkani, zili, zaļi, balti, purpurkrāsas briesmoņu ģīmji ar melniem caurumiem centrā, atskanēja apdullinošais troksnis, tad kritiens un asiņu garša mutē.

Asiņu garša mutē, īsta asiņu garša. Mērija bija sakodījusi savus pirkstus līdz asinīm. Viņa izņēma tos no mutes un šņukstēdama iespieda seju spilvenā.

Viegls vējiņš sakustināja mēnessgaismas apspīdēto moskītu tīklu ap gultu. Kaut kur tālumā iekliedzās pūce. Mērija uz pirkstu galiņiem izzagās no istabas un aizlavījās pa garo galeriju. Tumsā varēja saskatīt augsto koku apveidus un spocīgi pelēko spāņu sūnu. kas karājās no zariem, sudrabaino mēness disku un debesjumā izmētātās zvaigznes, kas nobālēja, mēness spožuma nomāktas. Visa dzīvā radība gulēja. Nomodā bija vienīgi viņas ar pūci. Māja un zeme, iegrimušas sudrabainā klusumā, slīga rāmā miegā.

Pamazām šis miers ieplūda Mērijas sirdī. "Es vairs neļaušu ļaunām domām ņemt virsroku," viņa nosolījās. "Šī skaistā zeme veldzēs manu dvēseli, un šī māja būs mans patvērums, līdz es atradīšu savu ģimeni. Es būšu laimīga."

Viņa aizlavījās atpakaļ līdz savai gultiņai un tūlīt pat aizmiga.

Nākamajā rītā Mēriju pamodināja Miranda, ienesdama paplāti ar kafijas tasīti un svaigi grieztu rozes ziedu. No ziedlapiņām vēl nebija nožuvušas rasas lāsītes, un gar aizkara maliņu istabā spraucās šaurs gaismas stariņš. Meitene gribēja pavaicāt, cik ir pulkstenis, bet nevarēja atcerēties, kā tas būtu jāsaka franču valodā, tādēļ pateica vienīgi:

-  Mērci*.

Dzerdama stipro, melno kafiju, viņa pārlapoja franču valodas mācību grāmatu. Nedrīkstēja zaudēt ne mirkli, ja vēlējās labi sagatavoties pirms tikšanās ar savu ģimeni. Kad durvīs parādījās Džīnijas galva, Mērija jau bija iemācījusies franciski pateikt:

-   Labrīt. Ir jauka diena. Es gulēju ļoti labi.

-   Mei-rī, kā tu tik ātri, tik labi iemācīties runāt? Džīnija izsaucās.

Ritēja dienas un nedēļas, un Mērija turpināja mācīties, Džīnijas vārdiem runājot, "tik ātri, tik labi". Vienmēr tik mērķtiecīgajai, apņēmīgajai un cītīgajai meitenei tagad talkā nāca pārliecība, ka pavisam drīz viņai nāksies iekļauties kuplā kreolu ģimenē.

Bērnībā apgūtie franču valodas pamati tomēr nebija tik ļoti aizmirsušies, kā viņai sākumā bija licies, tādēļ meitenes panākumi franču valodas apguvē visiem likās pārsteidzoši.

Līdz ar valodas prasmes uzlabošanos, viņā attīstījās spēja uzdot precīzākus jautājumus un saprast atbildes. Arī lasīšana palīdzēja. Divas reizes nedēļā pie "Ziedkalnes" piestātnes pietauvojās kāds kuģis, kurš atveda no Ņūorleānas pasūtītās preces, ieskaitot dienas laikrakstu "L'Abcille, The Bee"[10].

Tas bija interesants un izklaidējošs, turklāt abās valodās. Divas lielas lapas bija no ārpuses apdrukātas angļu, bet no iekšpuses franču valodā. Mērija mēģināja vispirms lasīt

/

iekšējās lapas, bet, ja īsti netika galā, palūkojās, kā tas pats uzrakstīts angliski. Viņas franču valodas zināšanas kļuva aizvien labākas, turklāt katrs jauns izdevums deva aizvien vairāk interesantas informācijas par Ņūorleānu. Mērija izlasīja, kādas siera šķirnes katram izplatītājam piegādātas tieši no Havras; kuram galantērijas veikalam atvests smalkākais batists, kas būtu piemērots vasaras blūzīšu šūšanai; kuri tirgotāji saņēmuši jaunu vīnu un konjaku pievedumu; kurai modistei ir pēc pēdējās Parīzes modes darinātas cepures. Visu varēja dabūt arī uz kuģa.

Džīnija izpētīja sludinājumus par jaunākajām precēm, ko piegādā kuģi, un tad avīzes atkal nonāca pie Mērijas, jo viņa vēlējās izlasīt visu arī ziņas no Vašingtonas, Parīzes, Ņujorkas un Kalifornijas zelta atradnēm.

Mērija lika Džīnijai skaļā balsī lasīt ''The Bee" publicētā romāna nodaļas un laboja draudzenes angļu valodas izrunu, cenzdamās būt prasīga un nelikdamās mierā, kamēr skolniece nebija pareizi izlasījusi vismaz vienu sleju. Vairāk no Džīnijas nevarētu prasīt neviena svešvalodas skolotāja.

Mei-rī, Džīnija tielējās, es esmu ļoti slinka. Man patīk dejot un jāt ar zirgu, taču, kas attiecas uz pārējām dzīves jomām, es tajās varu būt tikai kā rotājums.

Šī kreolu meitene darīja Mēriju vai traku, tomēr dusmas ātri noplaka viņas valdzinājuma priekšā. Mēriju interesēja viss, kas saistījās ar kreolu dzīvi un vēsturi. Viņai likās, ka apgūstot šo jauno pasauli, viņa labāk iepazīst savu māti.

Mātes tēls viņas iedomās bija krasi mainījies. Tagad meitenei likās, ka māte bijusi tumšiem matiem, melnām acīm un pienbaltu ādu. Tāda, kāda bija Džīnija. Līdzīga cilvēkiem portretos pie "Ziedkalnes" sienām.

Iespējams, arī māte bija dzīvojusi cukurniedru plantācijā. Šāda aina šķita romantiski pievilcīga. Plantācija līdzinājās pasaku pasaulei. Šeit viss bija tāds, kā viņa tika lasījusi grāmatās, pat vēl romantiskāks: gan sulīgie mauriņi, gan

dārzi, gan zālēm apaugušie aizsargdambji, gan varenā, platā upe.

Pat visparastākā ikdienas dzīve "Ziedkalnē" viņai likās viena vienīga idille. Sudraba puķu trauku spožums atspīdēja rūpīgi nopulētajos sarkankoka galdos katrā istabā. Gaisīgie mežģīņu aizkari, maigā vēja plivināti, vijās kā graciozi dejotāji pie augstajiem logiem. Gaiss vienmēr saldi smaržoja. Dažādi aromāti plūda no dārziem, no puķu traukiem, no smaržaugu maisiņiem drēbju skapjos un atvilktnēs, no tualetes ūdeņiem, ko Džīnija Mērijai bija iemācījusi uzslacīt uz delnu locītavām un deniņiem, lai atsvaidzinātos, kad pusdienlaika saule to bija nokausējusi. Mērija iztēlojās savu māti tikpat saldu smaržu ieskautu, šūpojamies dziļā galerijas krēslā un dzerot kafiju, tāpat kā to gandrīz visu cauru dienu darīja Džīnija.

Mērija iztēlojās māti eleganti sēžam sieviešu sānseglos viņa bija ģērbusies jātnieces kostīmā, kura apakšējā mala nokarājās gandrīz līdz zemei, un jāja cauri purvainajiem mežiem vai pa aizsargdambja augšējo malu, tāpat kā to darīja Džīnija katru dienu pēc brokastīm vai pirms vakariņām. Džīnija mēģināja iemācīt jāt arī Mēriju, taču Mērijai pietrūka vēlēšanās un apņēmības. Katru rītu viņa devās izjādē kopā ar Džīniju un pavadoni, un ar katru dienu sāka izjust arvien lielāku nepatiku pret jāšanu.

Viņa izvairījās piedalīties pēcpusdienas izjādēs, ikreiz aizbildinoties, ka vēlas palīdzēt Džīnijas mātei te šādos, te citādos darbiņos. Patiesībā Bertai Kortnijai viņas palīdzība nebija īpaši vajadzīga, taču laipnā sieviete, redzēdama, ar kādu degsmi Mērija cenšas apgūt visus kreolu paradumus, vienmēr atrada meitenei kādu nodarbošanos.

Berta allaž bija ar kaut ko aizņemta. Šķita, ka viņu nogurdināt nespēj pat visneciešamākā svelme. Mērija neatlaidīgi sekoja saimniecei pa pēdām, kad tā, pārskaitījusi izgludinātos palagus, no veļas mājas devās uz ledus māju uzraudzīt salmos ietītā ledus piegādi vai steidzās pāri pagalmam uz saimniecības ēku, lai pārbaudītu, kā virēja un pārējie kalpotāji tiek galā ar pienākumiem.

Mērija mēģināja saskatīt patīkamo šajās virtuves apmeklējumu reizēs, taču kaut kas viņai lika justies neveikli. Virtuve bija kalpotāju galvenā satikšanās vieta, ikreiz tur varēja sastapt vismaz četrus vai piecus vergus, kuri sēdēja pie milzīgā galda telpas vidū, sarunājās un malkoja kafiju. Viņi piecēlās kājās, kad Berta, steidzīgi izteikdama pavēles, ienāca virtuvē. Kalpi atbildēja uz viņas jautājumiem par saviem ģimenes locekļiem un veselību smejoties un jokojot. Bija skaidri redzams, ka viņi ciena un mīl savu saimnieci.

Tomēr viņi bija vergi. Un visi pienākumi viņiem būtu jāveic arī tādā gadījumā, ja viņi saimnieci ienīstu. Jebkurš jautājums, kas saistījās ar verdzību. Mēriju mulsināja un darīja nemierīgu, lai gan šeit redzētais bija pretrunā tam, ko viņa tika mācījusies klosteri. Viss bija pārāk sarežģīti.

Vergi netika nodarbināti līdz tādam pagurumam, ka tiem butu jākrīt no kājām. Cik viņa varēja secināt no novērotā, neviens no tiem nestrādāja tik smagi, kā pati nemitīgi aizņemtā Berta vai vectēvs, kurš katru rītu un vakaru devās uz lauku, neņemot vērā to, kādi bija laika apstākļi, bet pēc vakariņām rakstīja lietišķas vēstules un sakārtoja plantācijas grāmatvedību.

Neviens kalpotājus šeit neuzskatīja par otršķirīgiem cilvēkiem. Miranda pat varēja komandēt Džīniju. Berta pirms kāda lēmuma pieņemšanas apspriedās ar Klementīni. Herkulesa guļamistaba atradās blakus vectēva istabai, un katru vakaru tie abi pirms došanās pie miera spēlēja šahu.

Tomēr visām verdzenēm bija jāvalkā katūna lakati. Likums aizliedz melnādainajām sievietēm staigāt ar atsegtu galvu.

Un, kad Klementīne devās uz Nūorleānu, lai apciemotu savu meitu, kas tur dzīvoja, viņai bija jāņem līdzi Bertas izrakstītā atļauja. Ja viņai tādas nebūtu, Klementīni varētu arestēt un apcietināt jebkurš policists, kas to apstādinātu uz ielas.

Nevienam no vergiem, pat ne varenajam Herkulesam nebija tiesību pašam uz savu galvu pārcelties dzīvot citā vietā vai arī palikt "Ziedkalnē", ja vectēvs būtu izlēmis viņu pārdot.

Pārdot cilvēku kā zirgu vai cukura maisu!

Verdzība bija un palika netaisna, par to Mērijai šaubu nebija. Viņa nezināja, vai ir vēl kāds, kas pievienotos viņas viedoklim, un vai tā domā paši vergi. Tas viņu satrauca. Nebija neviena, ar ko meitene varētu izrunāties par šiem jautājumiem.

Viņa iemācījās šīs jūtas nobēdzināt sava prāta neizdibināto lietu stūrītī, dedzīgi mācījās franču valodu un palēnām pierada pie plantācijas ikdienas dzīves ritma un vectēva iemīļotā "pa vecam".

Katru rītu pusseptiņos viņš mājiniekiem gan baltajiem, gan melnādainajiem nolasīja rīta lūgsnu, kopā ar visiem nometies ceļos uz dzīvojamās istabas zemā sola.

Tieši septiņos vectēvs apsēdās ēdamistabas garā galda galā, lai pabrokastotu.

Tādā pašā secībā viss atkārtojās arī lenča laikā.

Pēc tam septiņos vakarā.

Katru svētdienas rītu viņš apsēdās Kortniju ģimenes solā plantācijas kapelā, bet vēlāk, kad dievkalpojums bija beidzies, uzvarēja tēvu Hilariju šaha partijā, kuru tie abi spēlēja pēc svētdienas pusdienām Kortniju mājā.

Katru otro trešdienu ieradās dakteris Limokss, lai pārbaudītu ģimenes un vergu veselības stāvokli. Arī šajās reizēs tika spēlēts šahs, un dakteris parasti ātri vien vectēvu apspēlēja, bet vēlāk, lenča laikā, jautri klāstīja, ko sirmais kungs darījis nepareizi.

Pirmdienās no Ņūorleānas ieradās mesjē Demjēns, kurš Džīnijai pasniedza deju nodarbības un klavierstundas. Viņš slavēja skaistuli, kad tā graciozi virpuļoja valša ritmā vai dejoja menuetu, un šausminājās, kad jaunkundze mēģināja noklimperēt Sopēna etīdi, kas tai ar katru reizi padevās arvien sliktāk un sliktāk.

Mesjē Demjēns nepusdienoja kopā ar ģimeni. Viņam allaž bija steidzamas darīšanas, kuru dēļ nācās nekavējoties atgriezties pilsētā.

Mērijai šķita, ka patiesībā viņš baidās no vectēva. Citādi meitene nespēja izskaidrot, kādēļ mesjē Demjēns atteicās pievienoties kreolu tradīcijai, kas viņai pašai patika visvairāk. Pirmdienās galdā vienmēr tika celts vienkāršs, vieglām garšvielām papildināts sarkano pupiņu un rīsu ēdiens, kuru iedomājoties vien, mutē saskrēja siekalas.

Mērijai bija iegaršojušies neticami daudzveidīgie kreolu ēdieni. Viņa bija aizguvuši arī paradumu ik mīļu brītiņu dzert kafiju. Šim dzērienam varēja būt tik daudz dažādu garšas nianšu, bet kreolu gaumē pagatavotās sarkanās pupas ar rīsiem Mērija dievināja jau no pirmā kumosa.

Pēc mēneša viņa "Ziedkalnē" jutās gandrīz kā savās īstajās mājās. Mērijas franču valodas prasme bija jau tiktāl uzlabojusies, ka vectēvs piekrita sākt mācīt meitenei spēlēt šahu. Šeit valdošais dzīves ritms viņai sāka likties tik dabisks, it kā pati būtu dzimusi kreoliete. īsta kreoliete. Mērija cerēja, ka īstā ģimene ar viņu leposies.

Vienīgais, pie kā meitene nevarēja pierast, bija smacējošais karstums, taču viņai nācās sakost zobus un gaidīt rudens iestāšanos.

Augusta vidū Džīnija un Mērija, atgriežoties no ostmalas, atrada stallī veselu baru svešu zirgu.

Tas ir viņš, Džīnija iesaucās. Tas ir mans brālis ar saviem draugiem. Viņa nolēca no zirga un skrēja uz mājām, aizmirsusi ar roku pieturēt garo tērpa asti. Mērija izturējās savaldīgāk, taču ari viņa steidzās. Džīnija bija tik daudz stāstījusi par Filipu, ka meitene alka redzēt, kāds izdaudzinātais jauneklis izskatās.

Viņš ir tik skaists, Mei-rī, un tik šarmants. Un kā viņš prot sasmīdināt! Viņš ir pats lieliskākais brālis pasaulē. Tu viņā acumirklī iemīlēsies, es tev apsolu.

11. nodaļa

Tuvojoties mājai, Mērija saklausīja vīriešu balsis un smieklus. Viņa pēkšņi apstājās, jo tikai tagad aptvēra, cik nosvīdusi ir seja un cik slikti pieguļ tērps, kas bija patapināts no Džīnijas garderobes. Meitene noberza vaigus ar kabatlakatu, kuru pēc tam izmantoja drēbju sukas vietā, lai notīrītu ceļa putekļus no apģērba. Tomēr, arī savedusi sevi pēc iespējas labākā kārtībā, viņa vēl nespēja izkustēties no vietas. Viņa jutās izbijusies.

"Nekļūsti nu par mīkstčauli, Mērija Makalistere," viņa norāja pati sevi. "Tie ir tādi pat cilvēki kā tu, un, iespējams, tevi neviens pat neievēros. Sāc kustēties un dodies taisni iekšā."

Tomēr kājas neklausīja. Mērija savā mūžā bija tikusies labi ja ar pāris vīriešiem, tādēļ viņa nezināja, kā uzvesties. "Tas viss ir Džīnijas dēļ, tā viņas muļķīgā tērgāšana par iemīlēšanos, romantiku un pielūdzējiem, un jaunu cilvēku simpātiju apliecinājumiem ir padarījusi mani tik nervozu. Man ceļi dreb tā, it kā viss tas bars tūlīt grasītos mesties man virsū. Ja es tūlīt pat neuzkāpšu pa kāpnēm un nepiespiedīšu sevi ieiet tai istabā, tad pēc minūtes vairs nebūšu spējīga pakustēties vispār. Ja vien es neizskatītos tik pārkaisusi un izspūrusi!"

Par spīti bažām Mērijas jaunā sirds dauzījās patīkamā satraukumā, ilgodamās, lai to uzņem vidē, kur valdīja flirts, kur acis sastapās ar acīm un pretējo dzimumu interese vienam par otru izpaudās bez vārdiem. Viņas kreisā kāja spēra uz priekšu nedrošu izmēģinājuma soli, tās piemēram sekoja labā, un aši vien attālums līdz kāpnēm bija jau pārvarēts. Mērija skrēja augšā uz ēnaino verandu.

Pie stiklotajām divviru durvīm, kas veda uz ēdamistabu, viņa apstājās, cenzdamās saņemt drosmi. Pēc brīža meitene mazliet pabāza galvu no sava slēpņa, lai palūkotos, kas notiek iekšā, cik cilvēku tur ir sapulcējušies, kur atrodas Džīnija. Viņa gribēja zināt, vai pēc Džīnijas apraksta spēs atšķirt, kurš ir Filips. Balsu burzmā varēja sadzirdēt draudzenes smieklus. Tie bija gaiši un skanīgi, tāpat kā glāžu šķindoņa, atsitoties pret karafi.

Mērijas skatiens atrada Džīniju. Meitene dziļi ievilka elpu un jau gatavojās pārkāpt istabas slieksnim, kad pēkšņi pamanīja blakus draudzenei slaidu, staltu vīrieti. Viņš bija ģērbies baltās galifē biksēs un melnos linauduma svārkos. Vīrietis noliecās uz priekšu, lai sadzirdētu, ko Džīnija stāsta, tad iztaisnojās un smiedamies atmeta atpakaļ galvu, atklādams Mērijas skatienam seju.

Tas bija viņš. Tas pats vīrietis, kuru viņa bija redzējusi uz kuģa klāja; vīrietis, kas bija paglābis viņu no uzbrucēja tajā šausmīgajā Ņūorleānas murgu naktī; vīrietis, kura seja un stāvs parādījās Mērijas acu priekšā ikreiz, kad Džīnija nopūzdamās tērgāja par romantiku.

"Man to vajadzēja paredzēt," Mērija pie sevis noteica. Viņa balss zema, skanīga un nedaudz ironiska atšķīrās no visām pārējām, kuras likās saplūdušas neskaidrā murdoņā. Lai gan vīrietis tajā naktī bija bildis viņai tikai pāris vārdu, Mērija šo balsi pazīs starp visām citām, kamēr vien dzīvos.

Viņa atrāvās no durvīm un piespiedās pie sienas, kā meklēdama aizsardzību. "Es tur nevaru iet. Ne šādā izskatā. Es nedrīkstu pieļaut, ka viņš mani redz netīru, neveiklu un nervozu. Vai tiešām piepildījušies mani slēptākie sapņi būt kopā ar viņu zem viena jumta, satikt viņu, uzzināt viņa vārdu, dzirdēt viņu runājam? Tomēr šis vēl nav piemērots bridis."

Mērija saņēma svārkus uz augšu un skrēja, patverdamās aiz stūra, tālāk no ēdamistabas, cauri vairākām durvīm, tad augšup pa kalpotāju kāpnēm uz savu istabu, kur viņa varēs nomazgāties, pārģērbties un uzšļakstīt mazliet rožūdens degošajiem vaigiem.

Mērija izdzirdēja zirgu pakavu dipoņu uz grantētā celiņa mājas priekšā un nodomāja, ka ierodas jauni viesi, taču tad atskanēja balsis un starp pārējām arī tā vienīgā, neaizmirstamā.

Nē! Mērija iesaucā. Pagaidiet! Es jau esmu gandrīz gatava.

Viņa izskrēja no istabas un no augšējās galerijas pavērās lejup, kur dīžājās zirgi, rosījās zirgu puiši un pulcējās vīrieši cepurēs. Mērijas skatiens meklējot slīdēja pāri galvām, bet cepuru platās malas slēpa stāvētāju sejas.

Arī Džīnija grozījās tur, ieķērusies elkonī kādam brūnos svārkos tērptam vīrietim, kurš, noraidoši papurinājis galvu, atbrīvojās no meitenes tvēriena. Džīnija piecirta kāju, taču viņš novērsās un uzlēca mugurā brūnam zirgam.

Vīrietis, kuru bija meklējusi Mērija, kāpa lejā no apakšējās galerijas un ātrā gaitā pa grantēto celiņu tuvojās Džlnijai. Arī viņa seju slēpa cepures malas, taču Mērijai nebija nepieciešamības šo seju redzēt, lai vīrieti pazītu. Viņa kustības bija veiklas un soļi atsperīgi. Vērot šo graciozitāti bija īsta bauda, jo tā tik ļoti atšķīrās no pārējo vīriešu smagnējās gaitas. Šis vīrs likās tik lunkans un spēcīgs kā džungļu kaķis. Mērija atcerējās, cik veikli tas, viņu aizstāvot, izrāva niedru spieķī paslēpto zobenu, kura spožais asmens gaisā atplaiksnīja kā zibens, kuram pat acis nespēj izsekot. Viņa atcerējās slaiko kaķa lēcienu uz tvaikoņa vēl nenolaistā trapa pirmajā viņu sastapšanās reizē. Nē, nebija nekādas vajadzības redzēt šī vīrieša seju. Tikai viņš vienīgais visā pasaulē prata tā kustēties.

Mērija aplūkoja vīrieša spēcīgo augumu, izbaudot priekšrocību, ka pati paliek neievērota. Viņas skatiens slīdēja pār platajiem pleciem un muguru, lejup pa rokām un apstājās pie plaukstām. Uz kreisās rokas mazā pirkstiņa mirdzēja zelta zīmoggredzens. Lūkojoties uz to, meitenes roka nolaidās gar sāniem un īkšķis sniedzās pretī zeltnesim, veicot liegas, rotējošas kustības, it kā viņa virpinātu gredzenu, domās glāstot vīrieša spēcīgo plaukstu.

Vīrietis, pastiepis labo roku, saņēma Džīnijas plaukstu savējā, un Mērija juta, kā viņai krūtīs sažņaudzas sirds. Viņš palocījās un pacēla Džīnijas plaukstu pie lūpām. Mērija ieķērās platajās lieveņa margās tik stipri, ka iesāpējās rokas. Tad viņš pagriezās, satvēra zirgu puiša pasniegto pavadu un ar veiklu, līganu kustību uzlēca seglos.

Mērija novērsās, lai nenāktos redzēt šo vīrieti aizjājam. Viņa sajuta kaut ko karstu uz sava kakla un saprata, ka pār vaigiem nevaldāmā straumē plūst asaras. Mērija ienīda Džīniju Kortniju.

-   Mei-rī, es tevi visur izmeklējos. Kāpēc tu sēdi te, savā istabā, aiz aizvērtiem slēģiem? Kādēļ tu nenāci iepazīties ar Filipu un viņa draugiem? Man tevis pietrūka.

Mērija ar plaukstu aizsedza acis, kuras apžilbināja gaisma, kas līdz ar Džīniju bija ielauzusies istabā. Viņa labprāt būtu aizspiedusi arī ausis. Draudzenes balss bija pārāk skaļa, pārāk draiska, pārāk pārliecināta par Mērijas siltajām jūtām pret viņu.

-   Nabaga Mei-rī. Vai tu nejūties labi? Džīnija apsēdās uz Mērijas gultas malas un glāstīja viņas pieri. Vai man palūgt, lai tev atnes kafiju? Es atnesīšu tev ledu. Vai tu to vēlētos? Tev palīdzētu auksta drāna uz acīm, vai tā būtu labi?

Mērijai kļuva vai nelabi no kauna par savām dusmām un greizsirdību. "Džīnija taču nav vainīga, ka ir tik skaista, tik pievilcīga un tik laimīga," viņa domāja, juzdama rīklē iespiežamics kamolu.

-   Ar mani viss ir kārtībā, Džīnij, patiešām, neuztraucies. Es tikai vēlējos nedaudz atgulties. Tu jau zini, ka man grūti paciest šo karstumu. Mērija pacēla roku un atbīdīja Džīnijas plaukstu. Piezvani, lai atnes kafiju. Tas man tiešām varētu palīdzēt. Mēs varētu iziet galerijā ieelpot svaigu gaisu.

"Es to varu," viņa pati sev teica. "Es varu izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis, starp mums taču nekas nav mainījies. Es to varu. Man tas ir jāvar."

Galerija gan bija ēnaina, tomēr arī tur valdīja karstums un trūka gaisa. Šoreiz Mērija par to gandrīz vai priecājās. Satvērusi lielu niedru vēdekli, viņa sparīgi atvēsinājās, slēpdama aiz tā saraudāto seju, kamēr Džīnija jautri čaloja.

-   Ak. Mei-rī, man sirds vai lūzt, ka tu nebiji kopā ar mani. Tu nemūžam neticēsi, kas notika. Tas bija tik fantastiski. Mei-rī, es esmu iemīlējusies un no laimes varētu pacelties gaisā un staigāt pa mākoņiem. Tev vajadzēja būt tur, Mei-rī, tev vajadzēja satikt viņu… Valmonts Sanbrēvins ir visromantiskākais vīrietis pasaulē un tik bagāts, Mei-rī! Runā, ka viņš esot pats bagātākais Luiziānā… Šī, protams, nav pirmā reize, kad es viņu satieku. Pirmā reize bija pirms diviem gadiem, Filipa pilngadības svētkos. Man atļāva palikt augšā ilgāk, lai pabūtu ballē, tomēr es drīkstēju tikai skatīties. Valmonts toreiz bija tikko atgriezies no Parīzes, un visi tā vien centās uzturēties viņa tuvumā. Neskatoties uz to, viņš lūdza maman atļauju uzlūgt mani uz vienu deju. Viņš tik lieliski dejo, Mei-rī, un cik skaists viņš ir! Protams, ka cs viņā iemīlējos, taču tad es vēl biju bērns. Tā bija tikai aizraušanās. Šodien viss bija citādāk. Šodien sākās īsta mīlestība. Es viņam patīku. Es to redzu. Viņš atcerējās mūsu deju. Viņš vaicāja, vai man vēl joprojām patīk dejot. Viņš teica, ka es esot kļuvusi par skaistu, jaunu sievieti.

Džīnija pieskārās savai sejai, lūpām un kaklam.

-  Tā taču ir, vai ne, Mei-rī? Es esmu skaista. Es to redzu spogulī. Un es esmu izveidojusies par sievieti. Viņas rokas noglāstīja ķermeni. Paskaties, cik manas krūtis ir apaļas un cik tievs ir mans viduklis. Vīrietis to varētu apņemt ar plaukstām, viņš tās varētu piepildīt ar manām krūtīm. Es esmu gatava mīlestībai, un es viņu mīlu. Ai, cik es esmu laimīga!

Džīnija paliecās tuvāk Mērijai, viņas sejā vīdēja apmierināts, palaidnīgs un sazvērniecisks smaids.

-  Man tev kaut kas jāatklāj, jaunā skaistule čukstēja. Kad mēs dodamies izjādēs uz aizsargvalni, es vienmēr vedu tevi vienā un tai pašā virzienā tajā, kur ir viņa plantācija. Es turp jāju jau divus gadus, kopš pirmo reizi viņu satiku. Es vienmēr ceru, ka arī viņš būs devies izjādē, ka mēs satiksimies, ka viņš mani pamanīs.

Džīnija iesmējās un sasita plaukstas.

-   Cik daudz jūdžu tur nojādelēts, taču neesmu viņu ne reizi redzējusi. Bet tagad tas ir noticis. Mēs atkal esam satikušies. Viņš ir mani ievērojis.

Mērija kustināja vēdekli tik enerģiski, ka nogura roka, un viņa paņēma to otrā rokā un turpināja. Džīnija atkārtoja savu stāstu vairākas reizes. Ar katru reizi viņa Valmonta Sanbrēvina skatieniem un teiktajiem vārdiem piešķīra arvien lielāku nozīmi.

Vēlāk, vakariņu laikā, Mērija iepazinās ar Filipu Kortniju. Džīnija tik bieži bija stāstījusi, cik ļoti izskatīgs ir viņas brālis, un tagad Mērija pat nespēja noticēt, ka sēž pie viena galda ar šo pasaku princi. Filipam bija divdesmit trīs gadi, bet viņš izskatījās krietni vecāks. Melnās ūsas un vaigu bārda nespēja noslēpt apaļo seju un dubultzodu, tuklums padarīja Filipu līdzīgu cienīgam pusmūža kungam. Pat elegantais vakara uzvalks nepadarīja platākas Džīnijas brāļa šaurās krūtis, bet brokāta veste tikai izcēla apaļo vēderiņu.

Merija bija Filipu iedomājusies citādu. Viņa nemaz neskuma, ka jaunais vīrietis sarunājas galvenokārt ar vectēvu, pārējiem nepievērsdams gandrīz nekādu uzmanību. Tādējādi meitenei bija vieglāk slēpt savu izmisumu klusēšanā.

Džīnija, gluži pretēji, šķita neapmierināta un darīja to zināmu.

-   Filip, viņa ierunājās, kad vakariņas bija gandrīz paēstas, tu vēl neko interesantu neesi pastāstījis, kopš te ieradies. Tev prātā tikai cukurniedres un to cena, un tas, kā laiks ietekmēs cukura ražu. Tas ir neciešami.

-   Džīnij, Berta viņu norāja, apklusti. Kas tās par manierēm?

Vectēvs draudīgi savilka uzacis.

Tomēr Džīniju tas neatturēja.

-  Tavas cukurniedres bojā man dzīvi, vecpā, viņa gaudās un, uzmetusi lūpu, centās veco vīru iežēlināt.

Vectēvs nelikās to manām.

-   Vecpā, Džīnija uzstāja, lūdzu, pasaki tu Filipam, lai viņš nav pret mani tik ļauns. Šodien viņš aizbaidīja prom visus savus jaukos draugus tieši tad, kad sākās īstā jautrība. Tieši tad Filips visus aizvilka prom, lai parādītu savus cukurniedru laukus, un neļāva man doties līdzi. Man sirds tīri vai lūza, vecpā.

Un tad, pirmo reizi kopš bija šeit ieradusies, Mērija redzēja veco mesjē Kortniju smejamies. Smiekli sākās kā krekšķoša gārgšana dziļi kaklā, tad pieauga skaļumā, līdz izvirda nevaldāmā jautrības vilnī, kas aplipināja arī visus pārējos. Pat Filips un Berta smējās tam līdzi. Mērija juta, ka arī viņas lūpas noraustās, lai gan nesaprata, par ko jāsmejas. Viņa izdzirdēja blakus savādu spurkstēšanu un paskatījusies ieraudzīja, ka tā ir jautrības vaininiece Džīnija, kas smējās, piespiedusi mutei salveti, lai savaldītos.

-   Tur nav nekā smieklīga, viņa teica, apspiežot spurdzienu, taču tūlīt pat nometa salveti un ļāva smiekliem vaļu.

Vēlāk Džīnija Mērijai pastāstīja, ka pati vienmēr atteikusies iet cukurniedru laukiem pat tuvumā. Viņai allaž esot licies, ka augstajā, zaļajā biezoknī slēpjas čūskas un krokodili, jo zeme tur ir purvaina.

Nākamajā rītā Filips kopā ar abām jaunajām meitenēm devās izjādē uz aizsargdambi. Kad viņi bija sasnieguši zālēm apaugušo dambja virsotni, Džīnija kā parasti pagrieza zirgu pa labi.

-   Es došos lejup gar upi, Džīnij, sauca Filips. Jūs varat jāt kopā ar mani, ja vēlaties, tomēr cukurniedru laukus es tev tur nevaru apsolīt, viņš iesmējās un uzsmaidīja māsai.

Džīnija atmeta galvu un nošņāca:

-   Pietiek par mani ņirgāties, Filip. Vakar tev bija izdevība, bet tagad es jāšu uz otru pusi.

-   Kā vēlies.

Mērija saņēmās un pajautāja:

-  Vai es drīkstu jāt kopā ar tevi, Filip?

Viņš pārsteigumā sarauca uzacis.

-  Es jāšu diezgan tālu.

-  Lieliski, man tieši šobrīd derētu garāka izjāde, Mērija meloja. Viņa nespēja samierināties ar domu, ka būs jāseko Džīnijai Valmonta Sanbrēvina meklējumos. Ja nu šoreiz viņš ir tur, viņai nāksies noskatīties, kā tie abi satiekas, un to Mērija negribēja.

-   Nu tad seko man, piekrita Filips. Skaties, ka nenokrīti, Džīnij! viņš uzsauca māsai un pagriezās pret zirgu puisi, kurš allaž sekoja meitenēm. Neatkāpies no jaunkundzes, puis!

Filips palaida zirgu aulekšos.

Mērija uzšāva savam zirgam ar pātagu, lūgdama Dievu, lai tas palīdz noturēties seglos. Zirgs drāzās pakaļ Filipa zirgam, it kā viņi piedalītos sacīkstēs.

12. nodaļa

-   Mans Dievs, jaunā dāma, tu taču varēji dabūt galu, un ko tad es būtu teicis vectēvam?

Desmit drausmīgas minūtes Mērija bija spējusi pielāgoties Filipa tempam, tad pavada izšļuka viņai no rokām un meitene zaudēja līdzsvaru. Izkritusi no segliem uz takas, viņa nokūleņoja pa nogāzi biezi saaugušu oleandra krūmu pudurī, kuru krāšņoja kupli sārti ziedi.

Mērija tik tikko paguva novilkt uz leju saplēstos svārkus, kad pie viņas piesteidzās Filips. Puiša dusmas sakaitināja arī meiteni.

-    Varēji pajautāt, kā es jūtos, pirms uzbrūc, Mērija kliedza.

Jaunais vīrietis tūlīt pat nožēloja pateikto.

-   Man žēl, ka tā sanāca. Piedod. Es biju nepiedodami rupjš. Kā tu jūties? Vai esi ievainota?

Mērija jutās vainīga, un tas darīja viņu vēl niknāku.

-   Protams, ka esmu. Noripo pats lejā pa to kalnu, tad sapratīsi, kā es jūtos.

Filips sāka vilkt nost žaketi.

-   Paliec to zem galvas. Es došos sameklēt kādus ratus un aizvedīšu tevi mājās. Ārsts dzīvo tepat netālu.

Nu bija Mērijas kārta nožēlot.

-   Piedod, Filip. Es negribēju būt tik asa. Laikam jau nav nemaz tik ļauni. Biju tikai ārkārtīgi nobijusies. Un nokaunējusies.

Meitene izmēģinādama izstiepa vienu kāju. tad otru, paapļoja pēdas, salieca un iztaisnoja ceļgalus, lai pārliecinātos, vai nav kaul ko izmežģījusi. Koncentrējot visu uzmanību uz saviem locekļiem, viņa nemaz nepamanīja Filipa aizdomu pilno skatienu.

Tomēr tas izgaisa, līdzko vīrietis saprata, ka Mērija tiešām cenšas novērtēt savu veselības stāvokli, nevis mēģina izspēlēt ar viņu kādu sievišķīgu viltību.

Jau iepriekšējā dienā, sēžot pie vakariņu galda, Filipam Mērija bija likusies ļoti jauka. Viņš bija ievērojis, ka tā necenšas flirtēt, kā to darīja lielākā daļa jauno meiteņu, nebija skaļi smējusies par viņa asprātībām, nedz arī kādā citā veidā mēģinājusi pievērst sev uzmanību. Viņš bija labi iepazinis sieviešu viltības un centās būt piesardzīgs, kā jau vecpuisis, kuru nākotnē gaida liels mantojums.

Kad meitene pieteicās doties viņam līdzi lejup gar upi, Filipa atzinīgais viedoklis par Mēriju pagaisa. "Sī ir tāda pati kā pārējās, kas meklē vīru," viņš nodomāja, "tikai dara to daudz viltīgāk." Kārtīgas jaunavas nekad nekur negāja kopā ar jaunu cilvēku divatā.

Kad meitene nokrita, Filipam bija skaidrs, ka viņu cenšas ievilkt slazdā, gaidot, ka nu jauneklis izturēsies ar līdzjūtību un būs galants. Nākamais solis varētu būt ieslīgšana viņa rokās vai pat viltus ģībonis.

Taču niknā kliegšana bija kas neredzēts. Vēl mazāk ticams, ka jajina meitene tīšām kūleņotu lejup pa nogāzi, riskējot lauzt kaklu. Filips paskatījās uz Mērijas netīro, nobrāzto seju un mežonīgi izspūrušajiem matiem. Neviena sieviete tīšām necenstos izskatīties neglīta brīdī, kad grib kādu savaldzināt. Viņš izstiepa rokas, lai palīdzētu Mērijai piecelties.

-  Turies pie manis, viņš teica.

Mērija neatteicās no piedāvātās palīdzības.

-   Paldies. Es varbūt stenēšu un vaidēšu. Nepievērs tam uzmanību… Vai-ī!

Tomēr piecēlusies kājās, Mērija uzreiz izrāva rokas no puiša plaukstām un sāka tīrīt savu apģērbu.

-   Vai ar tevi viss kārtībā?

-   Nē. Skaidrs kā diena, ka būšu vienos zilumos, bet visi locekļi kustas.

-  Tas ir labi. Iešu, atvedīšu zirgus.

Mērija ievaidējās.

-  Vai mums noteikti vajag jāt? Es gan labāk ietu kājām.

-  Ja zirgs tevi nomet, tad visgudrāk ir tūlīt pat lēkt atpakaļ seglos. Es tūlīt būšu atpakaļ. Un Filips sāka kāpt augšā pa nogāzi.

Mērijai nācās piekrist. Viņa jau nemaz vairs nebija spējīga dusmoties. "Pati vien biju vainīga," meitene sev atzinās. "Pati pieteicos jāt līdzi. Pašai arī nāksies ar visu tikt galā."

Tālāk viņi vairs nedrāzās pilnos auļos, bet bija pārgājuši soļos un, jājot blakus, varēja sarunāties. Abi ar pārsteigumu atskārta, cik viegli raisās saruna. Dusmīgā izbļaustīšanās bija kā apliecinājums tam, ka neviens no viņiem necenšas otra priekšā kaut ko tēlot. Viņi jutās tuvi, neiejaucot šajās attiecībās slēptu seksualitāti.

-   Kāpēc tu gribēji doties šajā garajā izjādē? Filips jautāja. Ir skaidri redzams, ka tev zirgi īsti nepatīk.

-  Tas ir maigi teikts. Man riebj viss, kas saistās ar jāšanu. Neesmu nekāda labā jātniece, un man nepatīk darīt to, ko nevaru darīt izcili. Es tikai izvēlējos mazāko no diviem ļaunumiem. Es negribēju būt kopā ar Džīniju, kad viņa satiekas ar savu varoni.

Mēriju pašu pārsteidza šī vaļsirdība, bet viņa sajuta atvieglojumu. Atzīt patiesību bija greznība, ko viņa reti atļāvās.

-   Kurš tad tas ir? Filips gribēja zināt. Džīnija nav pat ieminējusies, ka viņai būtu izredzētais.

-  Tavs draugs Valmonts Sanbrēvins. Mērija mierīgi izrunāja šo vārdu, taču viņas sirds apmeta kūleni, izjūtot maigo skaņu uz savām lūpām.

Filips sāka aizrautīgi smieties.

-    Vals? viņš pārjautāja. Valam nav laika, ko notriekt ar tādām niekkalbēm, kā mazulīte Džīnija.

Mērija sajuta reibinošu pacilātību, taču baidījās tai uzticēties.

-   Džīnija nav bērns, Filip, viņa teica. Un viņa jūtas pārliecināta, ka patīk… mesjē Sanbrēvinam.

-   Viņa sev glaimo. Bet kāda man tur daļa. Jau rīt viņa šo aizraušanos būs aizmirsusi.

Mērija nevarēja ļaut sarunai šai vietā pārtrūkt. Filipa vārdi kā balzams lija viņas greizsirdības ievainotajā sirdi.

-   Džīnija saka, ka mīl viņu, Filip. Tev vajadzētu to uztvert nopietnāk.

-Tas ir smieklīgi. Mūsu tēvs jau ir izplānojis Džīnijas nākotni, un viņa to zina. Viņa neprecēsies ne ar Vaļu, ne kādu citu no šejieniešiem. Džīnijai jākļūst par bagāta amerikāņa sievu, tāpēc jau viņa mācās to valodu.

Mērija jutās neizsakāmi pārsteigta. Filips droši vien kļūdījās. Vectēvs tik ļoti necieta amerikāņus. Džīnija bija pilnībā nodevusies domām par mīlestību. Mērija jau grasījās iebilst, sakot, ka tā nevar būt taisnība, taču Filips pasniedzās pāri viņas zirga kaklam un izņēma grožus meitenei no rokām.

-   Apstāsimies šeit, viņš teica, un tālāk iesim kājām.

-  Uz kurieni mēs dodamies?

-  Jāaplūko, kas notiek pie dambja un piestātnes. Es gribu redzēt, cik augstu ir ūdens. Pagājušā gada maijā, kad pali radīja plaisu, manis šeit nebija. Vectēvs lika atjāt šurp un apskatīties, vai nav radusies vēl kāda. Tu laikam īsti nesaproti, par ko es runāju? Paskaties uz upi, Mērij. Tā ir pusjūdzi plata, un straume, kuru cieši ieskauj šie krāšņie zaļie krasti, traucas ar astoņu jūdžu ātrumu stundā. Pavasara palu laikā ūdens līmenis ir tikai kādus pāris sprīžus no dambja virsas. Misisipi ir dzīva būtne, nevis tikai dala no ainavas vai kuģu ceļš. Tā ir varena un var kļūt iznīcinoša. Palūkojies uz to zemes gabalu. Agrāk tur bija puķu dārzs ar košumkrūmiem, kas sniedzās pāri tavai galvai. Tagad tā visa vairs nav. To appludināja un aiznesa projām straume. Līdz ar dārzu tika aizskaloti zirgi, mūļi, govis un vistas. Tīrais brīnums, ka bojā negāja neviens cilvēks. Upe izlauzās cauri nelielai plaisai dambī. Plaisa dambī nozīmē katastrofu. Sākumā tā var šķist pavisam nevainīga, to var pat īsti neieraudzīt, taču ūdens spēks plaisu izpleš. Toreiz varenā ūdens siena gāzās visam pāri, līdz cilvēkiem kaut kā izdevās plaisu aizpakot, tomēr upe jau bija paspējusi ieplūst dambja iekšpusē visā garumā līdz pat Ņūorleānai, kas atrodas septiņu jūdžu attālumā no šejienes.

Filipa apaļā seja runājot bija saspringusi, taču tad rūpju rieva pierē izlīdzinājās un viņš pasmaidīja.

-   Vectēvs saka, ka tas bija Dieva pirksts. Franču pusē nebija ieplūdis tik daudz dubļu kā parasti, taču amerikāņu daļā, kur atrodas lielākā daļa uzņēmumu, ūdens līmenis bija pacēlies līdz pat deviņu pēdu augstumam.

Viņš nolēca no zirga un palīdzēja arī Mērijai tikt lejā.

-   Vai tu negribi šeit piesēst, kamēr es aiziešu paskatīties? Tev droši vien sūrst visas maliņas.

Mērija papurināja galvu.

-   Ja neiebilsti, es labprāt ietu kopā ar tevi. Tas viss izklausās ļoti interesanti.

Mērija nemeloja. Viņa patiesi bija ieinteresēta un vēlējās vairāk uzzināt par upi un šo zemi. Viņas ķermenis izjuta sāpes, bet sirds gavilēja. Viņa bija atbrīvota no greizsirdības un skaudības un kopā ar Filipu jutās viegli un nepiespiesti, bez tam viņš tai deva iespēju uzzināt ko jaunu par šo brīnišķīgo zemi. Par Luiziānu karalisti, kurā meklējamas viņas dzimtas saknes.

-   Es gandrīz nespēju noticēt, ka te nesen bijis dubļu lauks, Mērija atzinās Filipam atceļā uz "Ziedkalni".

-   Es ari. Vals gan man tcica, ka tur uzaugusi jauna zāle, bet es gribēju to redzēt pats savām acīm.

Mērijas sirds pamira viņa vārds bija izskanējis pārāk negaidīti -, taču Filips turpināja, pat nepamanījis, kādu iespaidu tas atstāja uz Mēriju.

-   Vals domā, ka vienīgais, ko mēs varam darīt, ir padziļināt dambi un paaugstināt uzbērumu visā tā garumā, sākot no vietas, kur atrodas viņa plantācijas, tad gar "Ziedkalni" un Pjēra Sotē īpašumiem, kur plaisa radās, un tālāk līdz pat Sonjatai. Briesmām ir pakļauti visi, kuru īpašumi atrodas teritorijā līdz vietai, kur upe met līkumu, iegriezdamās iekšzemē. Vals jau ir uzsācis sarunas ar visiem īpašniekiem, un, ja vectēvs viņu atbalstīs, pārējiem nekas cits neatliks, kā piekrist. Filips iesmējās. Dažreiz vectēvam uznāk skopuma lēkmes. Man šķiet, arī šoreiz viņš cer, ka es teikšu "nē". Mēs droši vien neiztiksim bez kārtīga strīda, kad es viņam izklāstīšu savu viedokli.

-   Mani pārsteidz, ka viņš vispār kādā ieklausās, pat ja tas esi tu.

-  Ak nē, viņš neklausās manī, bet gan tēvocī Bernardā, kura vārdā es runāju. Tēvocis apmāca mani, un viņš ir vectēva mīļākais dēls. Visā pavalstī nav otras plantācijas, kas no viena akra dotu tādus ienākumus. Pat Valmonta Sanbrēvina saimniecība netiek Jīdzi. Filips smaidīja. Kad pienāks mans laiks valdīt "Ziedkalnē", es bušu tēvocim Bernardam nopietns konkurents. Nē, es jau nu neļaušu plaisai izpostīt manu mantojumu. Rīt pat runāšu ar Vaļu, un mēs aicināsim šurp īrus.

-Ko?

-   īrus. Ņūorleānā viņu ir simtiem. Viņi padarīs smago darbu. Tādiem darbiem mēs allaž izmantojam īrus. Vergi ir pārāk vērtīgi, un šāds darbs pat ļoti dūšīgam vīram atņem visus spēkus. Vēl nesasniedzis trīsdesmit gadu vecumu, tāds jau ir pa pusei miris, ja vien šis darbs viņu nav nobeidzis pavisam.

Mērija pavērās Filipā. Viņš nejokoja un pat neizskatījās pēc briesmoņa. Meitene atcerējās savu tēvu. Arī viņš tikpat bezjūtīgi bija izturējies pret kalpotājiem, kuri bija īri. Taču vienlaikus tēvs nikni iebilda pret verdzību, lādēdams ļaunos plantāciju īpašniekus Dienvidos.

Mērija papurināja galvu, mēģinādama sakārtot domas. Tās bija pārlieku samudžinājušās. Kaut kas neticams.

-  Sāp galva? Filips vaicāja.

Mērija ar prieku mainīja sarunas tematu. Viņa nevēlējās dzirdēt neko par verdzību un necilvēcību, par kungiem un kalpiem, un īriem.

-  Tikai mazliet, viņa atzina, atskārzdama, ka tā ir taisnība. Tas būs no saules. Krītot pazaudēju cepuri, un es vēl neesmu pieradusi pie šī karstuma. Tas mani vienmēr nomāc.

-   Mans Dievs, es taču nepamanīju. Filips norāva savu platmali un uzlika to galvā Mērijai. Nudien, es uzvedos kā tāds akls nelga.

Mērija jutās muļķīgi, cepure bija viņai par lielu un tās platās malas aizsedza skatienu.

-  Ņem to atpakaļ, Filip, Merija lūdzās. Mēs jau esam gandrīz mājās.

-  Nē, tev tā jāpatur. Tu taču vari dabūt saules dūrienu. Pat vēl ļaunāk tu varat nopietni apdedzināties. Berta man novilks ādu pār acīm.

Mērija centās iebilst, tomēr cepuri paturēja. Viņas vaigi patiešām bija kļuvuši gluži sarkani. Meitene negribēja, lai tāda kļūtu visa seja. Arī galvas sāpes pieauga.

Pēc divām stundām Mērija savā gultā šņukstēja sāpēs. Viņas augumu kratīja drudzis.

Visiem bija skaidrs, ka Mēriju ir piemeklējis saules dūriens. Viņas istabā steigšus tika aizvilkti aizkari, abās pusēs gultai nostādīja mazas nēģeru meitenes ar milzu vēdekļiem, bet Džīnija stundām sēdēja pie pagalvja, mainīdama ledus ūdenī samērcētās lupatiņas, kuras klaja Mērijai uz pieres. Vairākas reizes ienāca Berta un nozieda slimnieces sarkani spīdošo pieri, degunu un vaigus ar sviestu.

Mērija nejuta neko. Drudzis, kas viņu mocīja kā ļauns dēmons, tikai dažas reizes uz īsu brīdi ļāva atgūt samaņu.

Draudzenes murgi bija nobiedējuši Džīniju, un viņa lūdza mātei, lai izsauc ārstu, taču Berta īpaši neuztraucās.

-  Saules dūriens ir vienkārši jāizguļ. Mērijai briesmas nedraud. Dakteris Limokss ieradīsies savā kārtējā vizītē pēc desmit dienām, taču līdz tam laikam viņa jau būs uz kājām, gan redzēsi.

Bertai izrādījās taisnība. Pēc četrām dienām drudzis mitējās un Mērijas prāts noskaidrojās. Viņa jutās vārga un ārkārtīgi izbadējusies.

Džīnija atnesa mazliet buljona.

-   Divas dienas būs jāiztiek ar šo, viņa paziņoja. Man ļoti žēl, taču tā pavēlēja maman. Filips pat devās uz pilsētu, lai nopirktu tev saldējumu, taču maman neļāva to tev dot. Vai neiebildīsi, ja es to apēdīšu, Mei-rī?

-   Nē, Mērija vārgi nočukstēja. Viņas rīkle bija aizpampuši un mute izkaltusi. Mērija mēģināja norīt buljonu, ko Džīnija lēja viņas mutē, taču kuņģis sadumpojās. Meitene nodrebinājās, norīstījās un visu izvēma. Viņa gribēja atvainoties, viņa gribēja raudāt, taču spēka nepietika ne vārdiem, ne asarām.

Džīnija metās meklēt māti, taču Berta nekur nebija atrodama. Izskraidījusi visu māju, Džīnija devās u/ virtuves ēku. Arī tur Bertas nebija, un meitene izplūda raudās.

-   Kuš, kuš, bērniņ, virēja viņu mierinot apskāva un šūpoja no vieniem sāniem uz otriem. Pastāsti vecajai Šarlotei, kas atgadījies.

-   Mērijai nepavisam nav labāk, Šarlote, bet maman teica, ka viņa atlabšot, tiklīdz ieēdīšot buljonu. Viņa to nevar ieēst.

Viņa visu izvēma. Maman ir jāatsauc ārsts, viņai tas ir jādara, bet es viņu nevaru atrast.

-   Viņa jau aizsūtīja pakaļ ārstam, mīlulīt. Pirms tumsas iestāšanās viņš būs šeit. Un tev sava maman nav jātraucē ar tādiem sīkumiem, kā nelaba dūša. Viņai ir daudz citu lietu, par ko domāt. Vecais Herkuless mirst. Pašlaik maman ar tavu vecpā sēž pie viņa gultas. Viņi aizsūtīja pakaļ arī mācītājam. Es tikai ceru, ka viņš pagūs ierasties. Un Šarlote pārmeta krustu. Lūdzu, mīļais Dievs, ļauj vecajam vīram nomirt ar godu un lai šai mājā neienāk nelaime.

Džlnija pārstāja raudāt.

-   Par kādu nelaimi tu runā, Šarlote?

-  Tas tevi neskars, chиre*.

-   Ja tas notiek šajā mājā, tad skars gan. Kas tas ir, Šarlote? Tu mani biedē. Mana draudzene ir smagi slima, un tagad tu paziņo, ka gaidāms vēl kaut kas. Es baidos. Man jāsameklē māte. Es viņu atradīšu.

-   Nē, tu to nedarīsi vis. Ne no kā nav jābaidās. Mērijai kuru katru dienu kļūs labāk, nekādas nelaimes nebūs. Vecais Herkuless tikai gribēja atsaukt savu mazmeitu, tas arī viss. Un viņa ir pārāk tālu. lai to tik vienkārši izdarītu. Nebūs nekādas nelaimes.

Džīnijas acis un mute pārsteigumā plati iepletās.

-  Tu domā, ka varēsi apmuļķot mani kā tādu zīdaini? Es vairs neesmu bērns, Šarlote. Te nudien gaidāma kāda nelaime.

-  Tikai nedomā to stāstīt tālāk.

-   Apsolu. Ne vārda.

Džīnija metās ārā no virtuves un drāzās augšā uz Mērijas istabu.

-   Mei-ri, tev tūlīt jāatveseļojas. Es tik tikko uzzināju satraucošu vēsti. Herkuless pošas uz Dieva valstību un pirms tam aicina pie sevis mazmeitu. Tā ir svēta vēlēšanās. Maman ļaus viņai atbraukt. Ak. Mei-ri, tev jābūt tik stiprai, lai varētu nonākt lejā man līdzi paskatīties uz viņu. Viņa ir papa mīļākā, un viņš tai nopirka smalku māju Ņūorleānā. Es nevaru vien sagaidīt, kad varēšu redzēt, kāda viņa izskatās.

13. nodaļa

Mērija bija pārāk vārga, lai pretotos Džīnijas nodomiem, un pārāk vārga, lai spētu tiem pakļauties. Jau pusstundu draudzene centās viņu apģērbt, bet bija tikusi tikai līdz pusei un cīnījās ap Mērijas korsetes aukliņām, kad durvis atvērās un istabā ienāca dakteris Limokss. Viņam sekoja Berta.

-  Ko tu dari, Džīnij? māte iesaucās. Vai gribi, lai Mērijas lēkme atkārtojas?

Džīnija izlaida no rokām aukliņas un izlēca no gultas.

-   Mei-rī man teica, ka viņa vēloties celties augšā, maman. Viņa domāja, ka tad jutīšoties daudz, daudz labāk. Meitene aši pakniksēja. Bonjour, monsieur docteur*.

Ārsts piekrītoši pamāja ar galvu.

-  Atver aizvirtņus, Džīnij, esi laba meitene. Gribu paskatīties uz šo jaunkundzi ar saules dūrienu.

Mērija mēģināja uzsmaidīt laipnajai sejai, kuru apgaismoja blāva sveces liesmiņa, taču, kad Džīnija atgrūda aizvirtņus, telpā pēkšņi ieplūdusī gaisma gluži vai apdedzināja viņas acis, un meitene sāpēs sakoda zobus. Dakteris Limokss ar īkšķi pacēla vienu Mērijas plakstiņu. Viņa iekunkstējās.

-  Piedodiet, jaunkundz, dakteris sacīja un pacēla vispinns Mērijas labo roku, tad kreiso, lai aplūkotu sasitumus. Kā viņa tika pie šiem te? Ārsta pirksti apstājās pie pulsa.

-   Nabaga bērns nokrita no zirga, Berta paskaidroja, tajā pašā dienā, kad dabūja saules dūrienu. Taisni vai jāraud, ka visas nelaimes tā sagadījušās vienā laikā.

Dakteris Limokss uzmanīgi noguldīja Mērijas roku uz segas. Viņa plauksta brīdi kavējās uz meitenes pieres.

-   Izdabājiet nabaga nelaimīgo, jauno lēdiju no visiem šiem kruzuļiem un uzģērbiet viņai vieglu naktskreklu. Paies vismaz nedēļa, pirms viņa varēs celties. Es te nesaskatu nekādas saules dūriena pazīmes. Paciente pašlaik atveseļojas no dzeltenā drudža.

Pār Bertas Kortnijas lūpām izlauzās spalgs vaids, un viņa bez samaņas sabruka uz grīdas.

-   Mans Dievs, izskatās, ka šajā mājā nāksies ārstēt visus pēc kārtas, ārsts neapmierināts nomurmināja. Džīnij, atnes mātei ožamo sāli. Un pasauc kalponi, kas man varētu palīdzēt aizdabūt saimnieci uz viņas istabu. Viņš pagriezās pret Mēriju un tuipināja mierinošā, klusā balsī: Ar tevi viss būs kārtībā, bērns. Es pagatavošu opija tinktūru, kas tev palīdzēs paciest sāpes. Pateikšu, lai viņi ieliek drāniņā sasmalcinātu ledu, ko uzklāt uz acīm, tad sāpes mitēsies. Asinis nebūs jānolaiž. Krīzi tu jau esi pārcietusi un sākusi atveseļoties. Vislabākais tagad ir kārtīga atpūta, un dzer, cik vien tavs kuņģis ņem pretī. Rīt pamēģini ieēst nedaudz zupas un, ja ir vēlēšanās, pienā mērcētu rupjmaizi. Es drīz atnākšu tevi apraudzīt.

Viņš pārliecās pār Bertas saļimušo ķermeni, tad iztaisnojās un noteica:

-   Bet šo vainu izdziedinās malciņš brendija. Es nesaprotu, kādēļ jūs, sievietes, ietiepīgi žņaudzat sevi vai nost tajās sasodītajās korsetēs. Tā taču cilvēks nevar paelpot, un nav nekāds brīnums, ja katru mīļu brītiņu jākrīt ģībonī, ārsts turpināja klusītēm purpināt sev zem deguna, sekodams kalponēm, kuras nesa Bertu uz viņas istabu.

kā iepriekš un pēc tam atteicās to ņemt mutē. Kad dakteris Limokss meiteni apmeklēja nākamajā reizē, viņa jau sēdēja, atbalstījusies pret spilveniem, un ēda risu pudiņu.

-  Jaunība, viņš noteica. Ja es to varētu parakstīt un iepildīt pudelēs, es būtu pats veiksmīgākais ārsts pasaulē. Tev manu padomu vairs nevajadzēs, jaunkundzīt.

Limoksa kungs saņēma slimnieces plaukstu un galanti noskūpstīja. Viņa garās, vecmodīgās ūsas kutināja Mērijas roku un izvilināja smaidu.

Ārsts tikko bija paguvis aiziet, kad istabā uz pirkstgaliņiem ielavījās Džīnija.

-   Mei-rī? Ko tu tur ēd? Cik jauki. Docteur Limokss līdz šai dienai neļāva man pie tevis nākt. Es gan arī nevarēju pārdzīvot, ka aiz savas muļķības biju tavu stāvokli padarījusi ļaunāku. Kā jūties? Vai drīkstu uz mirklīti pie tevis uzkavēties?

-   Man ir daudz, daudz labāk. Paliec gan. Apsēdies te, uz gultas malas. Man ir tāda sajūta, it kā es nedēļām ilgi būtu bijusi kaut kur prom. Mērija ārkārtīgi priecājās, redzēdama Džīniju. Atmiņā uzplaiksnīja ari greizsirdība un dusmas, ko viņa pret draudzeni bija izjutusi, un Mēriju pārņēma spējš kauns. Es esmu īsta veiksminiece, ka man ir tāda draudzene, kā tu, viņa čaloja. Un tava ģimene izturas tik laipni. Man vajadzētu izjust lielāku pateicību.

-  Tu taču esi īsta āmurgalva. Tie esam mēs, kam jābūt pateicīgiem, ka esi pie mums ieradusies.

-  Kā jūtas tava māte?

-    Kā vienmēr. Skraidelē šurpu turpu, raizēdamās par katru sīkumu. Tev nav jāuztraucas par to ģīboni. Viņa bija sanervozējusies, ka ieradīsies tā Herkulesa viešņa, un tad vēl nāca ziņa, ka tev ir dzeltenais drudzis. Tas bija pāri viņas spēkiem.

-  Es saprotu, Mērija noteica.

-   Šaubos, vai tas ir iespējams. Nabaga maman. Tas ir skumjš stāsts. Man reiz bija četri brāļi un četras māsas. Es biju jaunākā. Tad atnāca drudzis un divu dienu laikā atņēma dzīvību visiem maniem brāļiem un māsām. Vienīgi man tas nepielipa. Maman atveda mani uz plantāciju un no tā laika nelaiž uz pilsētu. Jau divpadsmit gadus. Viņai šausmīgi bail, ka arī es varu saķert drudzi un nomirt. Runā jau, ka kreoliem un melnādainajiem tas nelīpot, tomēr visiem maniem brāļiem un māsām pielipa. Ir pavisam dīvaini apzināties, ka man jau ir gandrīz tikpat daudz gadu, kā vecākajam no viņiem, kad tas nomira. Ko tik es nebūtu atdevusi, lai viņus visus iepazītu. Džīnijas skaistās, tumšās acis pildījās asarām.

Mērija pieskārās viņas rokai.

-  Nebēdājies. Tev ir Filips. Viņš taču nenomira.

Džīnija iesmējās.

-   Mei-rī, vai tad tu neko nezini? Filips nav mans īstais brālis. Papa viņu adoptēja. Patiesībā viņš ir mana tēvoča Frenka dēls. Kad papa bija zaudējis savus dēlus, tēvocis Filipu atsūtīja pie mums. Viņš ir bastards, un, lai gan tēvocis Frenks viņu oficiāli atzina par savu dēlu, tomēr tēvoča Frenka laulībā dzimušie bērni viņu nespēja pieņemt. Arī tante Sofija bija laimīga, kad tika no Filipa vaļā. Neviena sieviete nevēlas audzināt sava vīra bērnu, kuram dzīvību devusi cita sieviete.

Mērija klausījās kā apburta. Viņa nebija īsti pārliecināta, vai dzirdētais ir patiesība. Šis stāsts līdzinājās romāniem, ko viņai agrāk aizliedza lasīt. Džīnija runāja tik mierīgi, bez mazākā samulsuma, it kā stāstītu par zirgu ciltsrakstiem. Nē, draudzenes stāstītais nevarēja būt tiesa. Labi ļaudis nedara tādas lietas, labiem ļaudīm nav ārlaulības bērnu.

-   Džīnij, tu gan esi neganta. Mērija mēģināja smieties. Es gandrīz noticēju.

-  Mei-rī, tu mani apvaino. Protams, ka es runāju taisnību.

-  Pat ja tā būtu, tu to nekad neuzzinātu. Tev taču bija tikai divi gadiņi, pati man teici.

-   Bet maman taču vēl tagad visu laiku runā par zaudētajiem bērniem. Viņai ir visu manu brāļu un māsu miniatūras. Ja vēlies, es tev tās parādīšu.

-   Labi, labi. Es ticu. ka tev bija brāļi un māsas, kuri nu ir miruši, taču, ka Filips ir… nu, tas vārds, ko tu teici.

-   Bastards? Es jau teicu, ka nav. Filipa papa viņu oficiāli atzina. Un mans papa viņu adoptēja. Ļaudis tā mēdz rīkoties. Šeit visi to zina.

-   Kurš tev to pastāstīja?

-   Es vairs neatceros. Varbūt es to noklausījos. Es mēdzu noklausīties dažādas lietas, ko citi man negrib teikt. Piemēram, par tēva mīļāko. Man tas nebūtu jāzina. Ak, es ceru, ka viņa tiešām atbrauks apraudzīt Herkulesu. Dakteris Limokss saka, ka Herkulesam esot smadzeņu trieka. Viņš vēl kādu laiku dzīvos, bet pēc nākamās lēkmes nomirs. Maman un vecpā par to strīdējās pagājušajā naktī. Vecpā gribēja, lai Herkulesa pēdējā vēlēšanās tiktu izpildīta, bet maman teica, ka tā sieviete nespers kāju viņas mājā. Tas tik bija cīniņš. Vecpā tik traki bļāva, ka svečturi drebēja. Viņš droši vien gūs virsroku. Tā parasti notiek.

-   Džīnij, man vajadzētu nedaudz atpūsties. Ej tagad, lūdzu, projām.

Džīnija noskūpstīja Mēriju uz vaiga.

-   Zini, Mei-rī, dažkārt man šķiet, ka tu esi daudz jaunāka par mani. Es atceros, ko papa reiz teica par amerikāņiem. Viņi visi esot kā bērni. Guli, amerikāņu mazulīt.

Mērija dzirdēja draudzenes klusos smieklus, kad tā atstāja istabu, klusi aizvērdama aiz sevis durvis.

Mērija sakārtoja spilvenus un aizvēra acis, tomēr miegs nenāca. Viņu mulsināja, Džīnijas atklātība un ikdienišķā tērgāšana par ārlaulības bērniem un mīļākajām. Mērija un viņas draudzenes klosterskolā bija ķiķinājušas un saldi nopūlušās, domādamas par mīlestību, iemīļotajiem, kāzām un bērniņiem, kas izskatītos kā eņģelīši. Kāda meitene reiz bija atstāstījusi savas precētās māsas teikto par visām tām vīru un bērnu būšanām, taču klausītājas sašutumā bija atteikušās ticēt. Viņas nekad nerunāja par seksu, vienīgi par nevainīgiem, romantiskiem skūpstiem. Džīnijas Kortnijas stāsti bija pilni ar seksualitāti. Viņas būtība, viņas ziņkārība, viņas nevaldāmā daba bija pārsātināta ar seksu. Viņas dēļ Mērija sāka izjust tādas emocijas, kuras pirms tam nebija pazinusi, un viņa nespēja no tām atbrīvoties, lai arī kā centās sev iestāstīt, ka tās ir tikai iedomas.

Viņa atcerējās, kā Džīnija bija sevi glāstījusi un spaidījusi savas krūtis, runādama par Valmonta Sanbrēvina plaukstām uz tām. Un nu Mērija neapzināti aizskāra pati savu ķermeni. Cik pārsteidzoši mīksta bija viņas āda, un kā pēkšņi saspringa krūšu galiņi. Tā bija bauda, ko viņa agrāk nebija pieredzējusi. Viņa jutās tā, it kā būtu atklājusi kādu noslēpumu, un, turpinādama to izpētīt, nožēloja, ka nav to zinājusi agrāk. Mērija atpogāja naktskrekla pogas viņas pirksti nepacietībā bija kļuvuši neveikli. Kad rokas pieskārās kailajām krūtīm, kuras vairs neslēpa audums, viņa ieelsojās, sajūtot pār ķermeni slīdam dīvainas tirpas. Rokas pašas glāstīja plecus, kaklu, gurnus, tad aizslīdēja atpakaļ uz krūtīm. Pa muguru augšup kāpa te siltums, te kutinošs aukstums, tad karstuma un aukstuma viļņu virpulis, no kura viņai aizrāvās elpa un acīs saskrēja asaras.

Bauda bija gandrīz neizturama. Tā pārauga izmisumā, un viņas ķermenis, mētādamies no viena sāna uz otra, neprātīgi alka pēc kaut kā tik ļoti. ka neviļus pār lūpām izlauzās vaidi. Tik nevaldāma kaisle Mēriju biedēja. Viņa atrāva rokas no sevis, lai pretotos sajūtām, ko tās viņā bija raisījušas, un stingi lūkojās uz plāno gultas aizkariņu. Kājas un rokas trīcēja, krūtis cilājās īsos, alkatīgos tvērienos pēc gaisa.

Pēc brītiņa skatiens noskaidrojās, trīsas mitējās un elpa nomierinājās. Viņa jutās pārguruši.

"Es nesaprotu, kas ar mani notika, es nezinu, ko tas nozīmē," viņa domāja, laizdamās snaudā. "Es par to padomāšu, kad pamodīšos."

-  U-ū! Mei-ri, celies augšā, pasteidzies! Skat, es tev atnesu kafiju. Ar svaigu un putojošu pienu, tieši tādu, kāds tev garšo. Mei-rī, celies!

-   Kas noticis? Ko tu gribi?

-   Lūdzu, ņem kafiju. Kuru katru mirkli ienāks maman. Ak, Mei-rī, kāda te kņada! Māja ir sacelta kājās jau kopš rītausmas. Maman taisās apciemot savu māsu Batonrūžā. No bēniņiem ir nonestas kastes, un kleitas un kurpes mētājas izsvaidītas pa grīdu. Viņa neprātīgi steidzas. Tas var nozīmēt tikai vienu tēta mīļākā ir ceļā pie mums! Es jau zinu, kas notiks tālāk. Viņa teiks, lai arī es pakoju mantas, taču es netaisos nekur braukt. Es gribu redzēt to sievieti. Tāpēc, Mei-rī, es gribu, lai tu man palīdzi. Tev jāpalūdz maman, lai ļauj man palikt, kamēr tu vēl nejūties īsti atlabusi. Es no savas puses darīšu tāpat. Mums abām vajadzēs paraudāt. Tikai mazdrusciņ. Tad viņa man neliks braukt, es zinu.

Taču Džīnija kļūdījās. Neilgi pēcpusdienām viņa kopā ar māti, divām kalponēm, kučieri, četriem zirgiem, vieglu karieti, diviem zirgu puišiem, četrām ceļasomām un sešiem čemodāniem uzkāpa uz tvaikoņa. Mērija no augšējās galerijas māja ardievas. Berta Kortnija piekrita, ka Mērija paliek "Ziedkalnē", jo meitene vēl bija pārāk vārga ceļojumam. Sevi viņa mierināja ar domu, ka Mērija nav ģimenes loceklis, tāpēc nav jāuztraucas, ka ģimenes gods tiks aptraipīts, ja viņa būs tur, kad ieradīsies Tā Sieviete. Mērija atgriezās gultā, kā Berta viņai bija vēlējusi. Kalpone atnesa lenču: buljonu, pudiņu un kafiju. Visu apēdusi, meitene vēl joprojām jutās izsalkusi.

"Tas taču ir smieklīgi," viņa domāja. "Es nejūtos slima, bet gan nogurusi no gulēšanas gultā. Es apģērbšos un došos lejā uz ēdamistabu. Vectēvs pašlaik pusdieno, un tur atradīsies arī kaut kas priekš manis."

Tomēr izrādījās, ka viņai ir daudz mazāk spēka, nekā pašai bija licies. Apģērbšanās un matu sakārtošana prasīja krietni ilgāku laiku nekā parasti. Kad viņa beidzot nokāpa lejā, ēdamistaba bija tukša, galds novākts, vienīgi gardā smarža vēl liecināja, ka tikko te ir ticis ēsts. Mērija nolēma doties uz virtuvi meklēt pārpalikumu.

Izejot pagalmā, viņu kā spējš sitiens ķēra saules gaisma. Mērija sāka streipuļot, ar rokām aizsegusi acis. "Atgriezies mājā, liecies atpakaļ gultā," viņa sevi rāja, tomēr izsalkums ņēma virsroku, un meitene apņēmīgi soļoja baltās ķieģeļu ēkas virzienā.

-  Tur neejiet, jaunkundz. Kalsna roka pasniedzās no vīģes koka paēnas, saņēma Mēriju aiz pleciem un aizšķērsoja ceļu.

-   Kas jūs tāda esat? Ļaujiet man iet. Mērija centās saskatīt paēnā stāvošo būtni.

Uz priekšu panācās jauna sieviete.

-   Jās tur nevarat iet, viņa sacīja. Vecais vīrs ir miris, un ļaudis aizlūdz par viņa dvēseli. Runātājas balss skanēja auksti un bi»rgi. Viņas stāja un sejas izteiksme bija augstprātīga un nievājoša. Mērijai vēl nekad nebija nācies sastapt tik izsmalcinātu būtni.

Svešās šaurais, taisnais .deguns bija nevainojams. Tas kā bulta norādīja lejup uz muti, kuras kontūras šķita pieredzējuša mākslinieka rokas uzvilktas, bet lūpas sārtojās ka notrieptas ar zemeņu sulu. Skaistās, tumšās acis slēpās garu, izliektu skropstu biezoknī. Virs tām kā divas varavīksnes liecās šauras uzacu līnijas. To ogļu melnums spilgti izcēlās uz jaunavas bālās ādas, kura mirdzēja kā magnolijas ziedlapa un šķita maiga kā samts.

Līdz šim mirklim Mērijai bija šķitis, ka visskaistākā sieviete uz pasaules ir Džīnija Kortnija. Tagad viņa saprata, ka Džīniju var saukt tikai par glītu. īsts skaistums bija daudz varenāks un majestātiskāks, tas bija līdz tādai pakāpei nevainojams, ka likās gandrīz vai nedabisks. Skaistums bija šī pretimstāvošā sieviete.

Mērija jutās tik pārsteigta, ka pagāja gandrīz vesela minūte, pirms sievietes teiktie vārdi sasniedza viņas apziņu.

-  Miris? Herkuless? Cik skumji. Viņš bija tik jauks pret mani. Mērija pagriezās, lai dotos atpakaļ uz māju. Protams, es viņus netraucēšu. Tad meitene kaut ko atcerējās. Varbūt jūs varat pateikt, vai viņa mazmeita paspēja ierasties? Vecais vīrs tik ļoti ilgojās viņu redzēt. Vai viņa pēdējā vēlēšanās piepildījās?

Skaistules neticami sārtās lūpas pavērās, taču pirms viņa paguva atbildēt, tās uzmanību piesaistīja kas cits. No virtuves iznāca Klementīne un vēl kāda sieviete. Abas skaļi raudāja. Klementīne balstīja bēdu saliekto augumu sev blakus.

-   Mans Dievs un visi svētie, un Jaunava Marija, piedodiet man, viņa kliedza. Viņš sauca mani, taču es ierados par vēlu.

-  Šķiet, ka tā būs atbilde uz jūsu jautājumu, skaistā svešiniece atbildēja un, veikli pārslīdējusi pāri pagalmam, izstiepa rokas, lai apskautu sāpju sagrauzto Herkulesa mazmeitu.

"Viņa kustas kā zāle vējā," nodomāja Mērija, "un gaisīgais tērps švīkst kā viegla vēja pūsma, kas traucas cauri zālājam. Tikpat koši kā viņas lūpas liesmo šīs meitenes rožsārtais zīda tērps un mīkstās ādas kurpītes viņas mazajās kājiņās."

Mērija piespieda sevi aizgriezties, lai neskatītos sērīgajā ainā. Viņa kaunējās par ziņkārīgo vēlmi apskatīt Herkulesa mazmeitu, kuras seju apskāvienā aizsedza Klementīnes gādīgās rokas.

Vienlaikus viņa vēl joprojām juta milzu izsalkumu un kaunējās par to.

Pēkšņa doma lika Mērijai aizmirst bada sajūtu. "Vai šī skaistā meitene nav mazmeitas meita? Ja tā, tad viņa ir Džīnijas tēva meita. Viņa ir Džīnijas māsa! Tas noteikti būs tā. Viņa no tiesas izskatās līdzīga Džīnijai, taču ir daudz skaistāka. Nav jau nekāds brīnums, ka Berta aizveda Džīniju prom. Būtu patiešām briesmīgi, ja viņas abas satiktos."

Cik gan savāda vieta bija šī tropiskā franču Ņūorleāna.

14. nodaļa

Herkulesu apglabāja nākamajā dienā. Paklausot vectēvam, ari Mērija ieradās uz bēru ceremoniju.

-    Mēs ar Filipu tevi atbalstīsim, viņš bija teicis. Herkuless bija labs cilvēks, tāpēc ari visiem "Ziedkalnes" baltajiem jābūt tur un jāizrāda šim vīram pienācīgā cieņa.

Mērija caur nolaistām skropstām zaglīgi aplūkoja plantācijas kapelā sanākušos cilvēkus. Ne fantastiski skaistās meitenes, ne viņas mātes neredzēja. Klementīne kā galvenā apraudātāja bija nosēdināta pirmajā solā kopā ar vīriešiem, sievietēm un bērniem, kuros Filips pazina Herkulesa bērnus, mazbērnus un mazmazbērnus.

-   Iespējams, ka tur ir arī mazmazmazbērni, viņš čuktēja. Es nevaru paturēt prātā visu "Ziedkalnes" vergu radurakstus.

Mērijai tas likās piedodami. Mazā kapela bija pārpildīta. Bija aizņemti ne tikai visi soli, bet arī ienestie papildu krēsli. Diez vai telpā varētu iespiesties pat vēl kāds kājās stāvētājs. "Te būs kādi trīssimts cilvēki," viņa rēķināja. "Es nemaz nezināju, ka te ir tik daudz ļaužu. Ar ko viņi visi šeit nodarbojas? Cik liela patiesībā ir "Ziedkalne"?"

Vēlāk, kad visi bija atgriezušies mājās, viņa to pajautāja Filipam.

-  Es precīzi nezinu, Filips atbildēja. Ar grāmatvedību un uzskaiti nodarbojas vectēvs. Viņš nekad nepiekristu ņemt uzraugu un ir vairākas reizes teicis, ka man jāpagaida, kamēr viņš nomirst, lai es tās grāmatas redzētu. Pēc maniem aprēķiniem te varētu būt kādi astoņi simti akru apstrādājamas zemes, tūkstotis kopā ar purvu. Ja runā par vergiem, lielākā daļa no tiem strādā uz lauka. Cukurniedrēm nepieciešama rūpīga kopšana. Ir arī daži amatnieki, piemēram, atslēdznieki un tamlīdzīgi. Plantācija līdzinās mazai valstij. Tajā ir viss, kas nepieciešams, izņemot vīnu vīriešiem un modes nieciņus sievietēm. Tos ved no Francijas.

-   Vai tu man to parādīsi, Filip? Es gribu vairāk uzzināt par šejieniešu dzīvi.

-  Tu to patiešām vēlies?

-  Jā. Man bija interesanti uzzināt par to plaisu dambī. Es vēlos iegūt jaunu pieredzi, redzēt visu savām acīm.

Filips pasmaidīja.

-   Vai varēsi noturēties seglos?

-   Vai spēsi neaizmirst, ka nepiedalies skriešanās sacensībās? Mērija viņu ķircināja.

Filips pastiepa roku.

-  Norunāts.

-  Norunāts. Mērija ielika roku Filipa plaukstā.

-   Man tomēr būs jālūdz vectēva atļauja. Šeit nekas nenotiek bez viņa piekrišanas. Un dāmas parasti nemēdz iet tālu prom no mājas. Zini, Mērij, tu neesi parasta sieviete, un tieši tas man patīk. To pateicis, viņš atstāja Mēriju un devās uz galerijas stūri, kur vectēvs ar mācītāju malkoja punšu.

-  Tas laikam bija jāuztver kā kompliments, Mērija nomurmināja. Viņa nesaprata, vai justies apmierinātai vai aizvainotai.

Pēc dažām dienām meitene jau zināja, ka jūtas apmierināta, jo bija redzējusi, kā Filips izturas "parastu sieviešu" sabiedrībā.

Kuģa svilpe ziņoja, ka ierodas viesi. Tūlīt pat galerijas virzienā drāzās divi melnādaini puišeļi, saukdami:

-  Kuģis nāk, kuģis nāk!

Sākās neaprakstāma kņada, kas nenorima veselu nedēlu.

Bija atbraukuši divi vectēva bērni Saris un Urzula ar savām ģimenēm. Ari Sarla sievu sauca Urzula, bet Urzulas vīra vārds bija Zans Saris. Ieradās arī deviņi no viņu bērniem, četri no tiem bija precējušies, un trim no viņiem jau bija savi bērni. Mērija nespēja uzreiz atcerēties visu vārdus un izsekot, kurai ģimenei katrs pieder.

-   Tev būs jāieņem Bertas vieta, teica vectēvs, tu šobrīd esi mājas saimniece, un devās uz piestātni, lai saņemtu viesus.

Mērija steidzās uzmeklēt Klementīni, lai lūgtu palīdzību. Klemcntīne darīja daudz vairāk, nekā tikai palīdzēja. Viņa uzņēmās vadību. Jau pēc pāris sekundēm kalpi tekalēja, mainīdami gultasveļu guļamistabās, piepildīja mazgāšanās krūkas ar ūdeni, grieza puķes, ko likt vāzēs pie gultām, stiepa šķiņķi un speķi no žāvētavas, ledu no ledus mājas, vīnu un viskiju no pagrabiem, pienu un krējumu no pienotavas.

-  Tu tikai smaidi un apsveic viesus ar ierašanos. Es stāvēšu blakus un pačukstēšu, kur jānes katrs no saiņiem. Šarlote jau vāra kafiju, un krājumā vienmēr ir liels daudzums mazu cepumiņu. Neraizējies. Šai mājā zina, kas jādara, kad ierodas viesi… Protams, trūkst Herkulesa. Pajautā kungam, vai viņš jau noskatījis jaunu virssulaini. Ja iznāk, ierunājies par Kristoferu.

Pa aleju neatvairāmi kā grēku plūdi tuvojās viesu straume. Merijai vajadzēja iztēloties, ka kājas ieaugušas grīdā, citādi tās, padomu neprasot, bēgtu prom. Pēkšņi ap viņu jau drūzmējās vesels bars svešu ļaužu, sievietes bučoja uz abiem vaigiem, vīrieši skūpstīja roku.

-   Skaties, Šarl, viņa izskatās tieši tāda, kā Berta rakstīja savās vēstulēs… Tik šarmanta… Un tik lieliski runā franču valodā… Nemaz neizklausās kā amerikāniete… Apbrīnas un atzinības pilni izsaucieni skanēja no visām pusēm. Mērija vēl nekad nebija piedzīvojusi tik daudz enerģijas un dzīvīguma vienkopus.

Pēc pusstundas, kad viesi jau bija notiesājuši veselu kalnu kūciņu un saldo vafeļu un izdzēruši milzumdaudz kafijas, kura tika pasniegta mazītiņās tasītēs, viesistabā platiem soļiem ieseidzās Filips.

-  Tikai tagad padzirdēju par jūsu ierašanos, viņš atvainojās. Piedodiet, ka nevarēju jūs sagaidīt.

-  Filip! viesi cits caur citu sauca un metās viņu apskaut.

Filips, sasveicinājies ar tantēm, onkuļiem, māsīcām un

brālēniem, paņēma kafijas tasīti un nostājās pie loga. Tajā pašā brīdī viņu aplenca skaisti tērptu meiteņu bariņš. Mērija viņus uzmanīgi vēroja. Meitenes čaloja, no vēdekļu aizsega meta koķetus skatus, slavēja Filipa apģērbu, zābakus un ūsas, piekrita visam viņa teiktajam. "Kā var tik muļķīgi uzvesties," Mērija sašutusi domāja, "un lik samāksloti. Man prieks, ka es spēju būt tā, kas es esmu."

Tad viņa pamanīja Klementīni, kas stāvēja durvīs un māja ar roku.

-  Atvainojiet, Mērija bilda sievietei, kas uzticēja viņai savas raizes par bērnu, kuram šķiļas zobiņi.

-  Kas noticis, Klementīn?

-  Mums šis tas jāapspriež.

-   Neatceros, kad vēl kādreiz būtu jutusies tik nogurusi, Mērija pēc vakariņām žēlojās Filipam. Klusībā viņa svētīja Klementīni, kura bija ieteikusi pie vakariņu galda sēdēt blakus Filipam. Mērijai bija nepieciešams draugs, kurš viņu atbalstītu šo svešinieku vidū.

-  Drīz tu pie visa pieradīsi, Filips mierināja. Galu galā šī ir gluži parasta kreolu ģimenes tikšanās. Tēvoča Bernarda mājā mēs pie galda allaž esam kādi divdesmit vai trīsdesmit cilvēki.

Mērija pārlaida skatienu garajam galdam. Tam piedienējās pulcināt ļaudis sev visapkārt, nevis būt puspamestam kā parasti, kad ēdāji aizņēma tikai vienu galu. No sienām bija atvilkti soli un krēsli. Tagad lielā telpa izskatījās tāda, kādai tai vajadzēja izskatīties tukšās vietas bija aizpildītas. Šī istaba bija radīta dāmu krāšņajiem tērpiem, dārgakmeņu mirgai ap viņu kakliem un ausīs, maigajai sveču gaismai augstajā divpadsmitzaru svečturī, kurš atmirdzēja masīvajos spoguļos.

Istabu pieskandināja smiekli un spraigas sarunas, sudraba dakšiņu un nažu šķindoņa, tiem atsitoties pret porcelāna traukiem, un dzidra glāžu trinkšķēšana, kad tās tika saskandinātas, uzsaucot tostu. Šie cilvēki priecājās par dzīvi, par sevi viņi mīlēja cits citu. Visu Kortniju zodos Mērija saskatīja dzimtai raksturīgo bedrīti. Sieviešu sejās tā bija maigāka, vīriešu asāka, gluži tāpat kā ļaudīm, kuri vēroja dzīrotājus no portretiem pie sienām.

"Šī ir īsta ģimene, Ņūorleānas ģimene," Mērija nodomāja. Viņas sirds krūtīs dauzījās. Kaut kur bija cita, līdzīga šai, kurā pilntiesīga vieta atrastos ari viņai. Iespējams, ka arī viņi pašlaik sēž ap galdu tāpat kā šie ļaudis. Varbūt viņi patlaban saskandina glāzes, turot tās rokās ar neparasti gariem pirkstiem, kas apliecina piederību dzimtai tāpat kā bedrīte Kortniju zodā.

"Tāda ir arī mana ģimene," Mērija domāja, "un viņi mīl cits citu. Es par to esmu pārliecināta. Drīz arī es būšu viņu vidū. Ir jau augusts. Vēl tikai desmit nedēļas, un vasara būs beigusies, visi atgriezīsies pilsētā, un Sazerakas jaunkundze atradīs manus radus."

Selesta Sazeraka ar neprātīgu skatienu glāstīja gleznu. Tas bija skaistas smalkā zeltīta brokāta tērpā ģērbtas sievietes portrets. Savos dīvainajos pirkstos tā turēja trauslu mežģīņu vēdekli.

"Tagad tas pieder man," Selesta triumfēja, un viņas alkatīgajā smaidā jautās kas necilvēcīgs. "Šis vēdeklis, kas tika atvērts karaliskajā galmā, lai dižotos ar smalko mežģīni karaļa acu priekšā, nu ir mans. Patiesībā gan tam, gan ari pārējiem kastē paslēptajiem dārgumiem vienmēr vajadzēja piederēt tikai man. Šis ir mans mantojums un mans noslēpums, kurš nevienam nekad netaps zināms. Tas muļķa amerikāņu skuķis varēs sapūt "Ziedkalnē" kopā ar plānprātīgo Bertu, kas pilsētā ierodas labi ja reizi gadā. Es tik veikli apvedu viņas ap stūri, un nu tās dara visu pēc mana prāta. Muļķes!"

Selesta ar delnu aizsedza muti. Viņa nedrīkstēja smieties skaļi. Neviens nedrīkstēja nojaust par viņas laimi, viņas triumfu. Beidzot viņa ir atriebusies savai māsai, kurai tika mantojums, viņa ir iznīcinājusi nolādētās māsasmeitas nākotni. Šī sajūta bija tik salda, un jo saldāka tā likās pēc daudzo gadu gaidīšanas. "Dievs sūtīja man šo izdevību," viņa domāja, un par spīti rokai mutes priekšā, no sievietes lūpām izlauzās gandarījuma ķērciens.

Nolaidusi roku, viņa skaļi noteica:

Tas viss tagad ir mans, un neviens man to vairs neatņems. Es to nepieļaušu ne par kādu cenu. Nemūžam.

15. nodaļa

-   Pēc viesu aizbraukšanas māja liekas tik tukša, teica Mērija. Kaut viņi būtu palikuši ilgāk.

-  To nu gan nē! Pastaigu un pikniku dēļ aizkavējās darbs pie dambja, Filips nepiekrita Mērijas viedoklim.

Mērija klusēdama turpināja dzert kafiju. Soli no garā galda vēl nebija atbīdīti, un viņa jutās maza un vientuļa, raugoties uz nospodrināto galda tuksnesi. Un nevajadzīga. Izklaižu organizēšana, protams, bija prasījusi daudz pūļu, pat neskatoties uz to, ka lielāko smagumu uz saviem pleciem iznesa Klementīne, tomēr tas bija aizraujoši. Pēkšņi Mērijai vairs nebija ko darīt.

Viņa pašķielēja uz Filipu. Meitene vēlējās pajautāt, vai viņš nezina, kad varētu gaidīt no Batonrūžas atgriežamies Džīniju ar māti.

Bet Filips bija iegrimis avīzes lasīšanā un droši vien tik un tā nezinātu atbildi. Mērija būtu jautājusi vectēvam, taču viņš bija pametis brokastu galdu, gandrīz neko neēdis, un aizsteidzies apraudzīt cukurniedru laukus pēc iepriekšējās nakts negaisa un krusas.

"Katram ir kāds pienākums, izņemot mani."

Viņa vēlreiz uzmeta zaglīgu skatienu Filipam. Uz jaunā vīrieša zoda vīdēja šaurs bārdas rugāju trijstūris, kam bija paslīdējis garām skuveklis. Mērija iedomājās, kāda būtu sajūta, ja to pataustītu. Domās viņas pirkstu galiņos iedūrās mazas adatiņas.

"Kas ar mani notiek? No kurienes rodas šīs dīvainās domas?" Mērija zināja, ka beidzamajā laikā bieži redz sapņus, lai gan tos gandrīz neatcerējās. Kādu rītu pamodusies viņa atklāja, ka guļ, satvērusi rokās savas krūtis. Un, lai gan klusībā bija smējusies par Filipa māsīcu flirtēšanu, tomēr reiz, palikusi viena savā istabā. Mērija spoguļa priekšā mēģināja atkārot viņu kustības, slēpdama skatienu aiz vēdekļa, bet ātri vien atmeta ar roku šai nodarbei, uzskatīdama, ka viņai tas nepadodas.

"Es zinu, ka Filipam patīku," Mērija domās sarunājās ar sevi, "tomēr, interesanti zināt, cik ļoti? Vai viņš vēlētos mani noskūpstīt? Vai es pati to gribētu?" Viņa vēlreiz palūkojās uz jauno vīrieti. Filipa lūpas bija gaļīgas, tādas kā viņš pats. Tām jābūt mīkstām. Mērija ar pirkstiem pieskārās savām lūpām, tās bija sasprēgājušas. Vajadzētu uzziest krēmu.

-  Mērij! Filipa balss lika viņai satrūkties. Vai puisis būtu uzminējis viņas domas? Izbeidz sapņot. Mērij. Es runāju ar tevi.

-  Jā, es klausos. Viņa nespēja paskatīties uz Filipu.

-   Es jāšu uz cukura māju. Vai negribi man piebiedroties? Izskatās, ka esi līdz nāvei nogarlaikojusies.

-  Ar lielāko prieku. Mērijas juceklīgās domas pagaisa, kad viņai piedāvāja kaut ko darīt. Es uzskriešu augšā un pārģērbšos. Būšu atpakaļ pēc pāris minūtēm.

-  Vari nesteigties. Es gaidīšu staļļos. Gribu uzsmēķēt.

Kopš šī brīža Mērijai vairs nesanāca laika garlaikoties vai nodoties neprātīgām fantāzijām. Vectēvs Filipam bija atļāvis izrādīt viņai plantāciju, un nu katra diena sniedza jaunu pieredzi gluži kā mācību stunda.

Ja arī viņa sapņoja, tad pati to neapzinājās.

Cukura māja atradās plantācijas tālākajā galā. Lai tur nokļūtu, Filipam un Mērijai bija jājāj pa "ielu", kas veda gar vergu būdām un cauri cukurniedru laukiem.

Filips pamāja grupiņai pavecu melnādainu vīriešu un sieviešu, kuri sēdēja šūpuļkrēslos pašā ielas vidū zem milzīga ozola, no kura nokarājās spāņu sūna.

-   Un tie stulbie abolicionisti grib iegalvot, ka melnie būtu labāk dzīvojuši brīvībā, Filips sūdzējās Mērijai. Viņa balss skanēja gandrīz kā ņurdēšana. Šie vergi vienkāršu darbu nevar apgūt vairāku gadu laikā, un tomēr tos baro un apģērbj, un kopj, un ārstē. Bez mums viņi nomirtu badā.

Mērija piesardzīgi cieta klusu.

Bet, kad viņa ieraudzīja cukurniedres, meitene pat gribēdama nespētu parunāt. Vispirms viņu priekšā parādījās zaļa siena. Piejājot tuvāk, viņa tām varēja redzēt pāri. Zaļā cukurniedru jūra sniedzās līdz apvārsnim pa labi, pa kreisi un taisni uz priekšu. No šī skata meitenei aizrāvās elpa.

-  Taka ir šeit, rādīja Filips. Pievelc pavadu. Zirgi necieš cukurniedres. Skaties, ka nesāk spārdīties. Viņš vadīja Mēriju cauri šaurai spraudziņai zaļajā, stingrajā audzē.

Pēc dažiem jardiem Mērijai likās, ka tūlīt pati sāks spārdīties kā satraukts zirgs. Virzīšanās uz priekšu radīja noslēpumaini čaukstošu un vienlaikus grabošu troksni. Niedres sniedzās viņiem teju vai līdz pleciem. No lapām augšup cēlās pusdienas snaudā iztraucēti kukaiņi, un Mērija bija tuvu panikai, kad tie mēģināja nosēsties uz sejas vai kakla. Viņa skaļi izpūta caur degunu elpu, cenzdamās tos aizbiedēt. Zirgu pakavi grima slapjajā augsnē, un, kad dzīvnieki cēla kājas uz augšu, atskanēja šmakstināšanai līdzīga skaņa. Mērija atcerējās stāstus par grimstošajām smiltīm. Augstu virs galvas zilajās debesīs kvēloja saule. Niedres laikam savāca visu tās karstumu, paturēja to sevī, piepildīja ar mitrumu un pārvērta neredzamā tvaikā, kas nu apņēma Mēriju.

Filips pār plecu sauca:

-  Nu, vai nav iespaidīgi?

-   Kā nu ne, Mērija atsaucās.

Viņa pēkšņi saprata, ka skats tiešām ir varens. Audze bija tik bieza, tik bezgalīga, tik auglīga. Tā bija pilna enerģijas un dzīvības.

Tas sajūsmināja Mēriju.

Viņa jutās kā daļa no šī lauka. Viņa pūta nost insektus un ar piedurkni slaucīja norasojušo un sasvīdušo seju.

-   Karaliski, Mērija sauca, smiedamās no prieka par to, ka ir jauna, dzīva un atrodas Luiziānā.

Cukura māja sagādāja Mērijai vilšanos. Pēc cukurniedru lauka vitalitātes viņai tā šķita nedzīva un neviesmilīga. Lielā ķieģeļu ēka ar garo skursteni atradās plašā, nevienādas formas cieti noblietētā laukumā, kuru lietus bija padarījis gluži slidenu.

Iegājusi cukura mājā, Mērija pārlaida skatienu lielajai, tukšajai glabāšanas telpai ar ķieģeļu grīdu un nodrebinājās.

-  Te nav nekādas dzīvības, viņa teica. Es laikam iešu ārā.

-   Nav dzīvības? Tu esat traka, Filips iesaucās. Šī ir plantācijas sirds. Paskaties šeit. Viņš saņēma meitenes roku un vilka to uz blakus telpu. Palūkojies uz šiem katliem. Kad pienāks rudens, tie būs pilni ar cukurniedru sulu, tie vārīsies, un gaiss no tā taps karsts un salds. Tur griezīsies prese, kas spiedīs sulu. Vīri kraus niedres kaudzē tur, telpas otrā pusē, bet citi nesīs tās šurp un laidīs presē. Nakti un dienu viņi spiedīs un vārīs vispirms vienā katlā, tad nākamajā, tad vēl tajā, līdz sula būs pārvērtusies koncentrātā, kas atdziestot sacietē. Tonnām niedru un tūkstošiem galonu sīrupa. Šeit dūks kā bišu stropā. Vīri strādās un strādādami dziedās, līdz pakritīs. Kā gan tu vari teikt, ka šai vietā nav dzīvības.

-   Piedod, Mērija rāmā balsī atvainojās. Viņa skatījās uz milzīgajiem katliem, kuros varētu paslēpties vismaz četri cilvēki, un uz varenajiem ruļļiem, starp kuriem tiek saspiestas un samaltas cukurniedres. Šeit viss ir pārāk liels, Filip. Es savās domās nevaru sasaistīt to visu ar cilvēka izmēriem. Man liekas, ka šī māja ir paredzēta milžiem.

-   Es tevi saprotu. Tev jāatnāk uz šejieni vēlreiz, kad te būs pilns ar cilvēkiem un niedrēm. Tad tu redzēsi. Tad te izskatās pavisam citādi. Un, kad darbs ir padarīts, visa ēka dun svētku noskaņās. Saimnieks un vergi, un viņu bērni. Te notiek svinības, skan mūzika, ļaudis dejo, kliedz. Tad tik ir ko redzēt!

-  Es to labprāt redzētu. Kad tas būs?

-   Katrā plantācijā tas notiek citā laikā. Tas atkarīgs no tā, kāda ir raža un cik ātri mašīnas spēj tik galā ar darbu. Mēs visi sākam novākt cukurniedres oktobrī. Tēvocis Bernards parasti beidz ap Ziemsvētkiem. Vectēvs, laikam, ar visu tiek galā ap janvāra vidu.

-Tik ilgi?

-    Tu taču redzēji laukus, Mērij. Cukurniedru ir ļoti daudz. Tās visas jānovāc, jāsakrauj čupās, tad jāieceļ ratos un jāatved uz cukura māju, kur tās apstrādā. Tas aizņem laiku pat tad, ja viss iet gludi, taču šajā darbā var rasties arī daudz aizķeršanos. Tas ir traks periods, taču es mīlu šo laiku. Arī tu to iemīlēsi, pati redzēsi, ja vien vectēvs atļaus tev tajā piedalīties.

Mērija pamāja un pasmaidīja, taču pie sevis nodomāja: "Manis šeit nebūs, un es tajā nevarēšu noskatīties. Es būšu pie savas ģimenes. Tas izklausās daudz aizraujošāk. Varbūt arī viņiem ir cukurniedru plantācijas. Tas gan būtu vareni. Es gribētu izbaudīt šo trako laiku."

-   Esmu apskatījis visu, ko gribēju, teica Filips. Jāsim nu. Man vēl uz lauka jāsatiek vectēvs un jāpastāsta viss viņam. Tu varētu jāt atpakaļ uz mājām.

-  Vai tad es nevaru doties tev līdzi?

-   Sopēcpusdien tu vari jāt man līdzi visur, bet vai tev nebūs garlaicīgi? Man jāapmeklē mucenieks un jāparunā par jaunām mucām.

-  Nebūs. Es zvēru.

Un viņai nudien tas nelikās garlaicīgi. Ne pie mucenieka un kalēja šajā dienā, ne pie galdnieka nākamajā, ne pie ratu meistara un ādmiņa, ne arī naglu lietuvē, graudu maltuvē vai ķieģeļu ceplī nākamajās dienās.

Tikai tagad viņa pret Filipu sāka just īstas simpātijas. Ja Mērija būtu šīs saimniecības īpašniece, arī viņa darbotos tikpat neatlaidīgi.

Bet pēkšņi tam visam pienāca gals. Tika pielikts punkts atklājumu un jaunu zināšanu iegūšanas priekam, izjādēm, jokiem un sarunām ar Filipu, viņa stāstiem par to, kādas izmaiņas un uzlabojumi te notiks, kad tas būs kļuvis par "Ziedkalnes" saimnieku.

Kad Mērija un Filips atgriezās no staļļiem, vectēvs galerijā baudīja punšu.

-   Kristofer, viņš sauca, atnes man kafiju. Sēdieties, jūs abi. Pirms stundas atveda pastu. Tev, Mērij, pienākusi vēstule no Džīnijas. Viņa droši vien raksta, ka rīt atgriezīsies mājās. Es jau izlasīju vēstuli, kuru man atsūtījis viņas tēvs. Viņš ved Džīniju un viņas māti mājās no Batonrūžas.

Tad vecais vīrs pakratīja pirkstu pret Filipu.

-  Kas attiecas uz tevi, jaunais cilvēk, labāk ej un vēlreiz apseglo savu zirgu. Kamēr jūs nodarbojāties ar manu īpašumu izpēti, bija ieradies Sanbrēvins un taujāja pēc tevis. Ir atvesti īri. Labāk dodies turp, kamēr tie vēl nav apdzērušies tā, ka nevar lāpstu pacilāt.

-   Urā! Filips iesaucās, nodrāzās pa kāpnēm un aizsteidzās pāri pagalmam.

Mērija pat īsti neievēroja, ka viņš ir aizgājis. Vienā mirklī visas laimīgās, kopā ar Filipu pavadītās stundas pagaisa kā nebijušas. Tās izdzēsa viens vienīgais vectēva pateiktais vārds Sanbrēvins. "Viņš bija šeit, bet es viņu nesatiku. Soreiz man būtu iespēja runāt ar viņu, pateikties par to, ka viņš mani izglāba no tā rupekļa, kurš mani sita. Es to būtu izdarījusi, es būtu… Es parādītos mājas saimnieces lomā tieši tāpat kā tad, kad šeit viesojās radinieki. Es ielietu kafiju un uzcienātu viesi ar kūkām. Tad es teiktu: "Atvainojiet, mesjē, bet man jāsaka, ka mēs jau agrāk esam redzējušies. Jūs bijāt mans bruņinieks…" nē, nē, ne tā… "jūs bijāt…" ak, es nezinu…"

-   Mērij, vectēva balss izrāva viņu no domām. Vai tu ņemsi to vēstuli, vai ne? Es netaisos veselu mūžību turēt to izstieptā rokā.

• • •

-   Mei-rī, cik jauki atkal tevi satikt! Džīnija, aši noskrējusi pa trapu, apķērās Mērijai ap kaklu un noskūpstīja uz abiem vaigiem. Vai manu vēstuli saņēmi? Atvaino, ka tā bija tik īsa. Es jau gribēju aprakstīt neskaitāmas lappuses un izstāstīt par visiem jaukajiem piedzīvojumiem, taču viena no manām māsīcām iztraucēja rakstīšanu, aicinot uz balli. Batonrūža ir vislieliskākā vieta zemes virsū, tur vienmēr ir jautrība, un man bija tāda piekrišana. Mana tante Matilde sacīja, ka zemē mētāsies dučiem salauztu siržu, kad es būšot aizbraukusi. Nāc, iesim iekšā un padalīsimies noslēpumos. Vai tu šausmīgi pēc manis ilgojies? Vai tev bija nežēlīgi garlaicīgi? Vai tev bija jātrīc, kad vecpā lamājās? Vai esi jau neprātīgi iemīlējusies Filipā? Un viņš tevī? Kāpēc tu neko nesaki, Mei-rī? Vai tad tu mani vairs nemīli? Kāpēc tu par mani smejies? Tas nav labi.

-   Tu jau man nemaz nedod iespēju atbildēt, Džīnij. Batonrūža nemaz nav tevi mainījusi, ja nu vienīgi tu esi kļuvusi vēl glītāka.

-   Vai tu to saki no sirds? Man pašai arī tā liekas. Tas laikam tāpēc, ka man vajadzīga sabiedrība, lai es uzplauktu. Es neesmu radīta dzīvošanai laukos vecu cilvēku sabiedrībā…

Vccpā! Cik ļoti es pēc tevis ilgojos! Es esmu tik laimīga but atkal mājās!

Saņēmusi vectēva atturīgos sasveicināšanās skūpstus, Džīnija pamāja Mērijai un metās pa kāpnēm augšā uz savu istabu.

-    A-a-ah, palīdzi man tikt ārā no šī pretīgā ceļojuma kostīma. Tas ir pārāk praktisks. Es to ienīstu.

Džlnijas balsi uz brīdi noslāpēja zilā kleita, kuru viņa vilka nost pāri galvai, taču tas neatturēja meiteni no tērgāšanas. Mērijai likās, ka draudzenes runas plūdi ir kā palojošs strauts pavasarī.

-   Šķiet, ka sapņi piepildās, Mei-rī, un tas viss pateicoties tev. Iedomājies, papa dusmu pilns atdrāzās uz Batonrūžu. Maman bija viņam aizsūtījusi briesmīgu vēstuli, sacīdama, ka paliks pie savas māsas uz visiem laikiem, jo pupu viņu apkaunojis, atļaudams savai mīļākajai braukt uz "Ziedkalni". Es nemaz nebrīnītos, ja viņš būtu maman atvilcis mājās aiz matiem. Izcēlās tāds ķīviņš! Man pat nebija jāliek auss pie sienas, lai dzirdētu. Viņi kliedza tik skaļi, ka visa māja varēja noklausīties. Es uzzināju tik daudz interesantu lietu! Kad maman mani drudža dēļ aizveda no Ņūorleānas, viņa bija tēvam teikusi, ka vairāk bērnu nedzemdēšot, lai nevajadzētu noskatīties, kā tie nomirst. Taču viņš tai atbildēja, ka viņam vienalga, jo Amarinta tas ir viņa mīļākās vārds dāvās tam tik bērnu, cik viņš vēlēsies, un ka viņa par to vairāk rūpējas, nekā maman jebkad bija vai būtu rūpējusies. Viņi nekautrējās mazgāt savu netīro veļu pilnās balsīs un saplēsa visus porcelāna rotājumus tantes Matildes visgreznākajā viesu guļamistabā, saceldami tādu troksni, kas skaļumā pārspētu tvaikoņa svilpi. Tas bija tik aizraujoši! "Es tevi nekad neesmu interesējis!" papa kliedza. "Tev tikai bija vajadzīgs tēvs taviem bērniem!" Bet maman teica, ka tā neesot taisnība, ka viņa to esot mīlējusi vairāk nekā pašu dzīvi un ka visi tie gadi, ko viņa pavadījusi plantācijā, esot ritējuši kā pa elli viņa teica "elli", Mei-rī, kā pa elli, jo papa tik reti atbraucis no pilsētas, tāpēc ka visu laiku esot pavadījis kopā ar To Sievieti. Tad papa kliedza vēl jo skaļāk: "Ko tad citu tu gaidīji, kad tavas guļamistabas durvis allaž bija aizbultētas?" Un tad maman sāka raudāt. Jau trīs gadus tās neesot aizbultētas, viņa teica, kopš viņa tikusi pāri savām izmaiņām. Ko tas nozīmē, Mei-rī, "savām izmaiņām"? Vai tu nezini? Nē? Es arī ne. Tomēr man tas jāizdibina… Bet klausies tālāk, pēc tam papa auroja tādā balsī, ka gandrīz vai logu rūtis izbira: "Tu vienmēr tikai raudi. Es nespēju ar tevi sarunāties, kad tu raudi." Bet tad maman sāka gaudot kā banšī[11]. "Es tev rakstīju," viņa teica, "ka spēju saskatīt savas pagātnes kļūdas. Es ludzu atļauju atgriezties un apmesties pilsētā, dzīvot atkal kā vīram un sievai." Papa kliedza: "Ko?" un maman kliedza, cik vien spēja, ka visu nakti neesot gulējusi, rakstīdama šo vēstuli, taču nākamajā rītā uzzinājusi, ka papa mīļākā jau esot ceļā uz "Ziedkalni", tādēļ to vēstuli sadedzinājusi, bet pelnus sabērusi pavardā. Tad papa vēlreiz kliedza: "Ko? Kas bija rakstīts tajā vēstulē?" Un maman atkārtoja to pašu, ko bija teikusi jau iepriekš. Tad papa sāka gaudot tāpat kā maman. Tad es varēju dzirdēt "mīļo sirsniņ" un "dārgumiņ" daudz, daudz reižu un skūpstu šmaukstēšanu, bet kliegt gan viņi vairs nekliedza, tādēļ es skaidri visu vairs nevarēju saklausīt, taču es dzirdēju visvērtīgāko informāciju: papa apsolīja pamest Amarintu un vairs nekad ar to netikties. Un vēl es dzirdēju kaut ko par tevi, Mei-rī. Maman sacīja, ka tad, kad tev esot piemeties dzeltenais drudzis, viņa sapratusi, ka bijis muļķīgi mani censties no tā paslēpt, jo tas atrastu savu ceļu, ja būtu lemts. Tagad tu redzi, Mei-rī, ka maman un papa atkal ir kopā tevis dēļ. Pagaidi, līdz tu to pati redzēsi savām acīm. Viņi staigā sadevušies rokās un, lūkojoties viens otrā, laimīgi nopūšas. Tādi veci ļaudis kā viņi. Tas izskatās aizkustinoši. Un līdz Visu Svēto dienai mēs jau būsim pārcēlušies uz Ņūorleānu. Mani ievedīs sabiedrībā, maman jau pasūtīja man tērpu no Parīzes. Ja jau Batonrūžā gāja tik jautri, iedomājies, kāda dzīve būs Ņūorleānā! Es esmu laimīgākā meitene pasaulē, un to paveici tu, Mei-rī. Tu esi mans īpašais laimes eņģelis.

16. nodaļa

Septembris Mērijai par pārsteigumu bija vēl karstāks nekā augusts. Visi kļuva lēnīgi. Putnu dziesmas nu varēja dzirdēt pavisam reti, it kā dziedāšana būtu pārāk grūts darbs tādiem laika apstākļiem. Lopi un cilvēki kustējās, kājas pa zemi vilkdami, un bija viegli aizkaitināmi. Pat varenā upe likās padevusies vispārējam kūtrumam.

Taču lietus gāzes kļuva daudz biežākas. Mākoņi zilajās debesis sabiezēja draudīgā ātrumā un ātri kļuva tumši, bet to iekšpusē zibeņoja, līdz negaiss izlauzās uz āru ar ūdens šaltīm un pērkona dārdiem.

Uz mirkli viss atvilga. Taču negaiss vienmēr beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sācies, atstādams gaisā tīkamu mitrumu, kuru drīz atkal sakarsēja saule.

Mērija padevās klimata spiedienam. Franču valodas vārdnīcas lappuses likās sapelējušas, un viņai vairs nebija spēka nodarboties ar Džīnijas mācīšanu. Jebkura kustība, pat rokas pacelšana, sagādāja nepārvaramas grūtības. Meitenei gribējās raudāt, jo pārņēma tāda sajūta, ka vasara nekad nebeigsies un katrs nākamais mēnesis būs vēl nospiedošāks nekā iepriekšējais. Džīnija uzplijās, kaitināja un mocīja viņu.

Pārstāj taču uzvesties kā amerikāniete, viņa rājās. Nepievērs karstumam uzmanību, un tad tas tev neko nevarēs padarīt. Mērija centās. Reiz viņa pat piespieda sevi kopā ar Džīniju doties izjādē uz dambi.

Otrreiz viņa to nedarītu. Skats uz īru viesstrādniekiem nomāca viņu vēl vairāk. Visdažādāko vecumu vīru kailās muguras bija saulē apdegušas. Viņu sejās zem galvu apsējiem, kas pasargāja no saules dūriena, bija redzama ciešanu un apņēmības izteiksme. Viņi pakāpās atpakaļ, lai palaistu garām jaunās dāmas un viņu pavadoni. Mērija dzirdēja strādnieku saraustīto elpu, kad tie uz dažām sekundēm varēja pārtraukt darbu un atpūsties.

-   Nevienam nedrīkstētu ļaut strādāt šādā saulē, Mērija teica. Es nespēju tajā noskatīties.

Džīnija par to neuztraucās. Viņa turpināja doties izjādēs ik dienu.

-  Šis dambis taču ir Valmonta Sanbrēvina projekts, viņa atgādināja Mērijai. Agri vai vēlu es viņu šeit sastapšu.

Romantika bija vienīgais, par ko Džīnija spēja domāt. Nepagurdama viņa stāstīja par sirdīm, ko salauzusi Batonrūžā, un sapņoja par to, cik pielūdzēju tai būs Ņūorleānā. Draudzenes pārņemtība padarīja karstuma jau tā sakaitētos Mērijas nervus vēl saspringtākus.

Dažreiz Džīnija pēkšņi kļuva par īstu savedēju, un tas Mēriju kaitināja vēl vairāk. Draudzene bija pārliecināta, ka Mērijai un Filipam jāiemīlas vienam otrā. Viņa pļāpāja par to, cik brālis ir izskatīgs, cik bagāts viņš kādu dienu kļūs un cik ļoti augstu viņš vērtē Mēriju. Filipa klātbūtnē Džīnija mēdza daudznozīmīgi slavēt Mēriju, pilnīgi neņemdama vērā to, kāda tā bija patiesībā. Rezultātā nesamākslotās attiecības, kādas J?ija valdījušas Filipa un Mērijas starpā, tika sabojātas. Viņi viens otra klātbūtnē sāka izturēties stīvi un mulsi.

Septembra vidū Filips devās atpakaļ uz Bejūtešu. Viņa klātbūtne dambja labošanas darbos vairs nebija nepieciešama, bet tēvoča Bernarda plantācijā viņa palīdzība bija vajadzīga.

Mērija viņa aizbraukšanu uztvēra ar atvieglojumu, taču, kad draugs bija prom, viņai puiša pietrūka. Meitene visā vainoja Džīniju, tādēļ kļuva vēl nesavaldīgāka. Bija grūti mierīgi izturēties laikā, kad arī pārējie visapkārt ķildojās vien.

Vectēvs un Džīnijas tēvs Karloss pārvērta ēdienreizes cīņu ainās. Vecais vīrs pārmeta, ka baņķieri ir parazīti, kuri atņem plantatoriem visus ienākumus. Karloss uz to atbildēja, ka pasaule nesākas un nebeidzas "Ziedkalnē", kura vēl dzīvo astoņpadsmitajā gadsimtā. Bertas mēģinājumi viņus samierināt parasti beidzās neveiksmīgi.

Drīz arī Karloss neizturēja un devās uz pilsētu.

Es tevi gaidīšu Ņūorleānā, viņš sacīja sievai un atvadoties noskūpstīja Mērijas roku, un nosauca par savu "labdari", kas atdevusi viņam meitu. Par spīti strīdiem, ko viņai nācās noklausīties pusdienojot. Mērijai bija žēl, ka viņš aizbrauc. Karloss Kortnijs bija patīkams sarunu biedrs, ja vien nestrīdējās ar vectēvu, protams, turklāt glīts un pēc skata jaunāks par saviem piecdesmit četriem gadiem. Viņam bija biezi, tikko sirmot sākuši mati, smejošas acis un slaids, vienmēr eleganti tērpts stāvs. Viņš izskatījās gandrīz kā dendijs savos kreklos ar smagām, kruzuļotām piedurknēm un safīra gredzeniem manikirētajos pirkstos. Runājot viņš mēdza žestikulēt un bija labs stāstnieks, ko pats lieliski apzinājās. Pēcpusdienās Karloss labprāt izklaidēja dāmas galerijā pie kafijas tases. Viņa dārgakmeņi un mežģīnes žestikulējot meta plašus lokus, kamēr runātāja garie monologi uzjautrināja klausītājas. Bieži Karloss atcerējās jaunības laikus, kad viņš mēdza ievilināt savus brāļus riskantos piedzīvojumos, un to traģiskās sekas, no kurām viņiem par mata tiesu izdevās izglābties. Viņš stāstīja par vētrainiem cīniņiem starp paukošanās instruktoriem, kas norisinājās uz ielas, lai visi tajos varētu noskatīties un derēt uz iespējamo uzvarētāju; par sacensībām starp tvaikoņiem, uz kuriem atradās pārbijušies pasažieri un četrkājaina dzīvā krava; par divu brāļu duelēšanos savā starpā, lai izšķirtu, kurš no tiem ir labākais drēbnieks; par itāļu akrobātu trupu, kas bija amerikāņu puses teātru zvaigznes līdz brīdim, kad atklājās, ka tic pa jumtu korēm iekļūst dzīvokļos un apzog tos. Viņš spēja līdz asarām sasmīdināt Mēriju un Džīniju un iedegt savas sievas skatienā neslēptu dievināšanu. Berta raudāja, kad viņš uzkāpa uz kuģa klāja un nepārstāja birdināt asaras vēl ilgi pēc tam, kad kuģis bija izzudis skatienam.

Tad saimniece nosusināja acis, izšņauca degunu un visiem pa priekšu devās atpakaļ uz māju.

-   Mums ir daudz darāmā, ja gribam nākamajā mēnesī pārbraukt uz pilsētu, viņa sacīja. Es pārbaudīšu, vai nevajag izvēdināt drēbju kastes, no bēniņiem jānones paklāji un jāizdauza, lai var klāt uz grīdas. Jāsagatavo istaba šuvējai, kura nākamnedēļ ieradīsies pie mums, jāatrod pērles un jānosūta, lai saver krellēs. Tad man vēl jāatceras…

-   Maman nekad nemainīsies, Džīnija pačukstēja Mērijai.

Bertas enerģiskā rosīšanās it kā atdzīvināja arī visu pārējo saimniecību. Sākoties oktobrim, vectēvs ik rītu izgāja no mājas jau pirms ausmas, lai uzraudzītu, vai cukurniedru laukos un cukura mājā viss tiek sagatavots gaidāmajai ražas novākšanai. Brokastīs sirmais vīrs pārradās, pacilāts un apmierināts ar redzēto, un stāstīja, ka tik labu ražu viņa acis vēl laikam nebūs skatījušas. Ar katru dienu saule padarīja cukurniedres arvien saldākas, un likās, ka tieši to pašu tā dara ari ar vectēvu.

Un visiem pārējiem. Mērija bija pārliecināta, ka vairs nav tik karsts, lai gan termometra stabiņš nekritās. Viņu, tāpat kā Bertu un Džīniju, bija savā varā pārņēmušas domas par Ņūorleānu.

Berta iztēlojās, kā viņi līdz nepazīšanai pārkārtos pilsētas māju, un viņas lūpās rotājās laimīgu gaidu pilns smaids.

Džīnija, pusbalsī dungojot jautru valša melodiju, iztēlē redzēja sevi izskatīgu jaunu vīriešu ielenkumā, kuri lūdzās, lai viņa ieraksta tos savā deju kartē.

Mērija pārcilāja prātā dažnedažādas versijas par to, kā varētu norisināties viņas tikšanās ar tuviniekiem, un aiz laimes lidoja, iedomājoties mīlestības pilno uzņemšanu ģimenes klēpī.

Oktobris atnesa arī stipru negaisu ar lielu vēju un krusu. Kad tas beidzās, debesis kļuva zilākas un vēss vējiņš norāva no savvaļas vīnogulāju krūmiem pa lapai, sagrieza draiskā dejā un aiznesa sev līdzi.

Arī Mērija ik soli spēra gandrīz vai dejodama. Pirmo reizi daudzu nedēļu laikā meiteni pārņēma sajūta, ka rudens tiešām iestāsies un ka viņa drīz atradīs savu ģimeni.

Kortniji bija pret viņu izturējušies kā pret ģimenes locekli, viņa to saprata, tomēr pat nebija šiem ļaudīm pateikusies par viesmīlību. "Tu esi rupja, egoistiska un nepateicīga, Mērija Makalistere," meitene pati sevi rāja. "Tūlīt labojies."

"Es labošos," meitene apņēmās, "es_kļūšu citāda." Svaigajā, vēsajā gaisā viss šķita iespējams.

Viņa pateicās Bertai par izrādīto laipnību, atvainojās Džīnijai par savu īgnumu un sāka pašaizliedzīgi interesēties par visu, kas nodarbināja abu Kortniju sieviešu prātus, īpaši par gaidāmo Džīnijas debiju.

Mērijai tas nenācās grūti. Meitene bija pārliecināta, ka pašas ģimene arī viņu ievedīs sabiedrībā, tiklīdz Mērija to atradīs. Tas nekas, ka patlaban visi tērpi, pērles, uzmanība it viss tika veltīts Džīnijai. Gan pienāks ari viņas kārta. Bet kamēr tas vēl nav noticis, viņa tāpat kā Džīnija ar neatslābstošu interesi stundām varēja klausīties Bertas stāstos, kā viss notiks.

Mēs tevi vedīsim uz operu. Tur būs visa Ņūorlcāna. Uz operu iet visi. Mūsu vieta, protams, atradīsies ložā, un tālākajā stūrītī pie galda kalpotājs pusgarās biksēs sagaidīs visus ar šampanieti un vafelēm. Mēs ieradīsimies krietnu laiku pirms izrādes sākuma, lai varētu nesteidzīgi ieņemt vietas.

Tu sēdēsi priekšpusē kopā ar tēvu, un visi varēs apbrinot, cik skaista tu esi jaunajā baltajā no Parīzes atvestajā kleitā blakus savam izskatīgajam tēvam vakara uzvalkā. Tā dižciltīgajās franču ģimenēs notiek jauno lēdiju ievešana sabiedrībā. Starpbrīžos mēs savā ložā uzņemsim viesus. Draugi un radi zina, ka nav vēlams nākt agrāk par piekto vai sesto starpbrīdi, jo pirms tam, sākot jau no paša pirmā, tur viesojas jaunskungi. Tavs tēvs katru sagaidīs pie ložas durvīm un piedāvās glāzi šampanieša. Tad viņš to stādīs priekšā man… bet pēc tam tev.

Uz brīdi iegrimusi atmiņās, Berta pasmaidīja.

-   Tas ir tik satraucoši. Vīrieši steidzas no ložas uz ložu, visi grib redzēt, kurš pie kuras dāmas ir iegājis, cik ilgi viņš pie tās uzturas, cik kavalieru jaunkundzi ir apciemojuši. Tu, manu mīļumiņ, būsi uzmanības degpunktā vairākus mēnešus. Smalkākās ģimenes dārgums, kas vēl pilsētā nav redzēts. Mēs tevi stādīsim priekšā operas sezonas atklāšanas izrādē. Nav nekādas vajadzības gaidīt, kamēr citu ģimeņu meitas būs debitējušas. Atklāšanas izrāde ir visīstākais laiks meitenei, kurai ir izredzes kļūt par sezonas rotu, un, es domāju, tā esi tieši tu.

Pēc savas mātes kārtējā sajūsmas pilnā stāsta par operu, Džīnija nakts vidū piecēlās no gultas un uz pirkstgaliem iezagās pie viņas guļamistabā. Meitene uzmanīgi atvēra durvis un, ejot iekšā, piespieda rādītājpirkstu pie lūpām, il kā lūgdama kādu klusēt. Aizvērusi durvis, Džīnija pieskrēja pie mātes gultas, uzlēca uz tās un sāka uzstājīgi viņu purināt.

-   Es esmu tik laimīga, maman.

-   Es arī, manu bērniņ.

-  Tikai… ir divas lietas.

-   Pastāsti savai maman.

-   Opera būs jau pēc trim nedēļām, bet manas kleitas vēl nav šeit.

Berta noglāstīja meitas mīksto vaigu ar saviem sastrādātajiem pirkstiem.

-   Trīs nedēļas ir pietiekami ilgs laiks, manu eņģelīt. To paspēs atsūtīt. Neraizējies. Es tev apsolu. Kas ir tā otrā lieta?

-  Mei-rī. Vai viņa varēs nākt uz operu kopā ar mums?

-  Vai, mīļā. Tas man nemaz nebija ienācis prātā.

-   Viņa domā, ka varēs nākt, maman. Es nezinu, ko viņai sacīt.

-  Tādā gadījumā mums viņa jāņem līdzi. Mērija ir jauka meitene; kāpēc gan nesagādāt viņai prieku. Mēs vienkārši neņemsim kalponi. Mērija varēs sēdēt kalpones vietā aizmugurē.

-  Paldies tev, maman. Džīnija noskūpstīja māti un izrāpās no augstās gultas. Viņa jau bija tikusi līdz durvīm, taču pagriezās atpakaļ un pienāca pie Bertas vēlreiz.

-   Maman, kas notiks ar Mei-rī?

-   Pašlaik man nav laika par to domāt. Viņa var noderēt mājās. Būs jāraksta ielūgumi, jāatbild uz ielūgumiem un tamlīdzīgi darbi. Vēlāk es viņai mēģināšu atrast pavadones vai guvernantes vietu, apmēram kā pie mums. Viņa ir gudra meitene. Drīz pati sapratīs, ka pilsētā attiecības ir daudz formālākas, un mums nebūs tieši jānorāda, kur ir viņas vieta.

17. nodaļa

Beidzot tā diena bija klāt. Lieliska rudens diena ar siltu sauli un vēsu, dzidru gaisu. Pārbraucienam piemērots laiks, pat ja ceļš tiek mērots vecmodīgā karietē, kuru Berta bija izvēlējusies pasta tvaikoņa vietā. Mērija un Džīnija bija pārāk satrauktas, lai spētu mierīgi nosēdēt. Viņas, jautri ķiķinot, tīšām lēkāja uz zelta diegiem apšūtajiem sēdekļiem līdz ar karieti, kas kratījās pa grumbuļaino ceļu. Kad šī rotaļa bija abas draiskules nogurdinājusi, meitenes sāka dziedāt. Vispirms franču dziesmiņas, kuras Džīnija bija iemācījusi Mērijai, pēc tam angļu dziesmiņas, kuras Mērija bija iemācījusi Džīnijai. Kad dziesmu pūrs beidzot izsīka, kariete jau ripoja pa vienu no šaurajām Ņūorleānas ieliņām.

Nelikdamās ne zinis par Bertas aizliegumiem, meitenes izliecās pa karietes logiem Mērija vienā pusē, Džīnija otrā. Viņas vēlējās visu redzēt.

-   Paskaties… ai. paskaties! viņas sauca viena otrai, brīnīdamās par mājām, kuras mirdzēja zilos, baltos, zaļos un sārtos toņos, un jūsmodamas par kārdinošajām smaržām, kas plūda no atvērtajām kafejnīcu durvīm, un par sievietēm, kuras uz ielu stūriem pārdeva konfektes, kūciņas, augļus vai kafiju. Kariete nogriezās uz platas avēnijas ar trim joslām katrā virzienā, un meitenes sajūsminājās par elegantajām ķieģeļu un akmens ēkām abās brauktuves pusēs. Kučieris uzsita zirgiem ar pātagu, un kariete iebrauca iespaidīgas ķieģeļu mājas ēnainajā portc cochēre* nišā.

-  Esam mājās, noteica Berta.

Kāds melnās drānās tērpts sievietes stāvs slēpās koku ēnā iepretim Kortniju mājai. Selesta Sazeraka pārsteigumā atrāvās no koka stumbra. Kariete šajos vārtos bija reti vērojama parādība Karloss reti nodevās izklaidēm un nekad nebrauca ar karieti. Ieraugot karietes logā Mērijas Makalisteres seju, slepeno vērotāju pāršalca nikns pārsteigums.

Kā tas var būt? Šai nožēlojamajai būtnei bija jāpazūd uz visiem laikiem un jāsapūst plantācijā. Ko nu lai iesāk? Ir jābūt kādai izejai. Par katru cenu jāsaglabā šķirstiņš!

Vairākas minūtes viņa, dusmu pārņemta, stāvēja, sastingusi kā sālsstabs, visu pārdomādama. Tad enerģiski aizgāja līdz ielas stūrim, nogriezās, devās līdz nākamajam krustojumam. atkal pagriezās un pa vecām ieliņām aizsoļoja līdz alejai, kur retais uzdrošinājās spert savu kāju. Iedama, dāma lādēja pati sevi, steigdamās pa drēgno, pretīgo eju.

"Kāda es gan biju muļķe, raizēdamās kaut vienu mirkli," nodomāja Mērija. "Te nav no kā baidīties. Viss ir tik brīnišķīgi, cik brīnišķīgi vien var būt."

Pirmais iespaids par Kortniju pilsētas māju lika viņai sastingt biedējošās atmiņās. Izbraukuši cauri vārtu arkai, viņi nonāca tieši dārzā, un uz īsu mirkli Mērija it kā atgriezās ceturtajā jūlijā, kad kopā ar mis Rozu bija ieradusies līdzīgā vietā.

Nāc šurpu, Mei-rī, Džīnija sauca, un atmiņu kaleidoskops izšķīda. Šis pagalms bija saules un draudzīgas atmosfēras pieliets. Mērija skriešus metās visu aplūkot. Viņa neviļus iekliedzās, ieraugot sūnām apaugušo strūklaku, no kuras mirguļodams šļācās ūdens, lielos māla podos sastādītās hibisku rozes ar milzīgiem sārtiem ziediem un paparžu pudurus, kas auga rožu sienas pakājē.

Izliektas kāpnes veda no pagalma uz plašu nojumi, no kuras uz smaržīgo dārzu varēja nolūkoties caur dzelzī kaltām mežģīņveida margām. Kāpnes it kā aicināja Mēriju mājā ar augstiem logiem un griestiem, kurus rotāja ar zeltu klāta ģipša ornamenti. Viss izskatījās svaigs, plašs un elegants.

Mājai bija arī balkons, kas līdzinājās tam, kurā Mērija bija vērojusi sēžam laimīgo ģimeni. Tieši tajā kalpone pasniedza viņiem kafiju, un nu par kādreiz tik aizkustinošās ainas dalībnieci bija kļuvusi pati Mērija. Viņa uzsmaidīja Džīnijai un Bertai, uzsmaidīja ielai lejā un garām braucošajām karietēm, uzsmaidīja pastaigā iznākušajiem ļaudīm un kokogļu tirgotājam, kas savu preci piedāvāja skandēdams:

-  Charbon dc Paris,

Dc Paris, Madame, dc Paris[12].

Pēc kafijas pauzes Berta mudināja Džīniju uzvilkt cepuri un apmetni. Viņām esot jāaiziet uz kapsētu un jāsakopj ģimenes kapenes, jo tuvojoties Visu Svēto diena.

Mērijai likās, ka saulei priekšā aizslīd mākoņa ēna. Šī diena bija paredzēta priekam un izklaidēm nevis domām vai runām par nāvi un kapenēm. Tomēr viņa lūdza atļauju iet līdzi. Ņūorleānā bija jāredz viss.

Mēriju gaidīja pārsteigums, kas lika viņai justies kā muļķei.

Kapsēta līdzinājās priecīgi satrauktu ļaužu pārpildītam ciematiņam. Mērija apmulsusi lūkojās apkārt. Nebija ne vēsts no skumjām. Kapenes slējās kā mazas mājiņas abpus šaurām ieliņām, kuras bija pilnas ļaužu. Lielākoties tās bija sievietes, viņas sarunājās un smējās it kā atrastos viesībās.

-  Es neko nesaprotu, Mērija teica Bertai.

-  Šeit valda tāda tradīcija, ka Visu Svēto dienā jāapmeklē mūsu mīļie, kas aizgājuši aizsaulē. Mēs tiem nesam ziedus un dāvanas, kas simbolizē mūžīgo dzīvību, un ziedojam savu laiku, lai iztīrītu un nobalsinātu kapenes. Tādās ienest ziedus ir patīkamāk.

Berta smaidīja.

-   Tā mēs varam satikties un apmainīties jaunumiem, ja vasara pavadīta ārpus pilsētas.

Kāda sieviete, ienākot pa vārtiem, pārlaida nejaušu garāmgājējas skatienu Bertai un pārsteigumā klusi iekliedzās.

-   Nespēju noticēt savām acīm, viņa sauca, tā tiešām esi tu, Berta? Neesam tikušās vismaz gadu. Tātad tas, ko visi runā, būs taisnība. Jūs tiešām pārvācaties atpakaļ uz pilsētu? Mīļā, nāc es tevi apskaušu. Man ir liels prieks! Noskūpstījusi Bertu uz abiem vaigiem, viņa pār plecu uzsauca: Helēna, paskaties vien, ko es satiku! Tā ir Berta Kortnija. Viņa atgriezusies mājās.

Berta pagriezās pret Mēriju.

-   Mums laikam nāksies kādu laiku aizkavēties, viņa sacīja. Saproti, Mērij, kapeņu sakopšana ir tikai piederīgo pienākums. Varbūt vēlies, lai lieku kučierim aizvest tevi atpakaļ uz mājām?

-   Paldies, kundze. Es gan labāk paliktu un paskatītos. Es pastaigāšu apkārt, ja drīkst.

-  Protams. Satiksimies pie vārtiem, kad sāks krēslot. Kariete turpat gaidīs… Helēna, cik tu esi kļuvusi skaista! Un kā klājas tavai mīļajai māmiņai? Vai viņa arī ir šeit? Šī ir mana mazulīte Džīnija… Desprē kundze, Džīnij, tava tēva brālēna sieva… Sveika, Agate…

Džīnija pamāja Mērijai un pazuda dāmu pūli.

Mērija klīda, aplūkodama kapenes, ieskatoties sejās, vērojot cimdotās dāmu rokas, kas berza, ravēja, balsināja. Varbūt viņa ieraudzīs pirkstus, kuri līdzinās viņas pirkstiem? "Ja nu mana vecmāmiņa arī ir šeit. Viņa varētu būt tā, kas apsējusi ap vidu baltu zīda priekšautiņu, lai pasargātu melno zīda tērpu… bet varbūt tā sirmā lēdija, kura nometusies uz ceļiem, ar rokām rušinot zemi, dungo Mocarta melodiju."

No stūra iznira bariņš bērnu, kuri, spēlēdami sunīšus, skraidīja apkārt baltam marmora kapam, kas izskatījās kā miniatūrs grieķu templis. Spēles karstumā tie uzgrūdās Mērijai, steidzīgi atvainojās un aizskrēja tālāk. Meitene pasmaidīja par nevaldāmajiem jautrības spiedzieniem un melnā tērpto aukli, kas centās bērnus panākt.

Mērija, protams, nevarēja nojaust, ka atrodas tikai pāris sprīžu attālumā no sava vectēva kapa. Virs joniešu kolonnām bija iegravēts uzvārds SAZERAKS. Šo kapu šodien nevajadzēja īpaši uzkopt, jo Selesta te nāca katru nedēļu, it kā katru svētdienu būtu Visu Svēto diena.

Mērija pamanīja uzvārdu, un viņas domas aizklīda pie Selestas. "Laipnā dāma laikam atnākusi agrāk te viss ir tik tīrs. Viņa droši vien satikusies ar draugiem un aprunājusies, kā to pašlaik dara Bertas kundze. Varbūt viņa jau uzzinājusi kaut ko par manu izcelšanos."

Mērijas sejā atmirdzēja starojošs smaids. Meitene turpināja soļot cauri vecajai, cilvēku pārpildītajai kapsētai, un daudzi uzsmaidīja viņai. Bija tik pacilājoši redzēt, kā ļaužu sirdīs atdzimst prieks.

Daudz kas no pastaigas laikā redzētā biju Mēriju pārsteidzis. Mājupceļā viņa par to izprašņāja Bertu.

-   Kāpēc kapsētā ir žogs, kas to sadala vairākās daļās, Bertas kundze? Kādēļ cilvēki netiek apbedīti tradicionālā veidā, zem zemes, un kāpēc kapakmeņiem nav regulāras formas?

-   Protestantu kapi ir atdalīti no katoļu kapiem, bet vēl cits kapsētas rajons paredzēts melnādainajiem. Taču visiem kapenes ir virs zemes. Atceries, ka te ir upe, Mērij. Dažviet tās līmenis ir augstāks nekā pilsētas ielu līmenis. Visapkārt ir purvi. Ja mēģināsi izrakt kaut vai divas pēdas dziļu bedri, tā tūlīt piepildīsies ar ūdeni. Esmu dzirdējusi, ka pirmie nometnieki tiešām mēģinājuši savus mirušos apbedīt aprokot, taču tad zārkā esot vajadzējis likt akmeņus, lai tas neuzpeldētu virspusē, tādēļ vienīgais saprātīgais risinājums ir kapenes.

-    Tās ir tik milzīgas. Ko iesāk trūcīgie?

-    Viņi izmanot krāsnis. Vai tad tu neievēroji sienas, kas ietver kapsētu? Patiesībā tas ir kolumbārijs. Ģimenes tur var iegādāties apbedīšanas vietas, bet, ja naudas ir pavisam maz, tad tās var pat izīrēt.

Mērija nodrebinājās.

-  Krāsnis? Vai tur sadedzina mirušos?

-    Ne gluži. Mirušos krāsnīs ievieto tāpat kā parastajās kapenēs. Gada beigās kaulus aizbīda uz krāsns galu, lai atbrīvotu vietu citiem nelaiķiem, bet veco zārku sadedzina. Protams, ja vietu īrē tikai uz gadu, izīrētājs zārku sadedzina kopā ar tā saturu. Jaunais īrnieks nevēlēsies savu tuvinieku apbedīt kopā ar kāda cita nelaiķa pīšļiem. Tomēr ne jau tāpēc mēs tās saucam par krāsnīm, bet gan tādēļ, ka kapeņu ieeja līdzinās krāsns mutei, un no šīs līdzības arī ir radies nosaukums "krāsns".

Sarunā iejaucās Džīnija.

-   Man šķiet, ka nevajadzētu visu laiku runāt tikai par miroņiem un kapenēm. Man bija pretīgi iet uz turieni. Es nevēlos mirt, nemūžam, viņa činkstēja.

Berta bija neierasti barga pret savu vienīgo bērnu.

-   Mēs visi reiz mirsim, Džīnij, jo tādi ir Dieva plāni attiecībā uz mums. Dzīvajiem ir ļoti svarīgi atcerēties savus aizgājējus un kaut ko darīt viņu labā. Tā mēs varam izpirkt to, ko esam pret tiem nogrēkojušies, kad viņi vēl bija kopā ar mums. Rīt mēs pabeigsim uzkopšanu, bet parīt kapenes izpušķosim un lūgsimies, lai visi svētie veldzē mūsu mīļotos mūžīgajā Paradīzē. Tev jākoncentrējas lūgšanās par savu brāļu un māsu dvēselēm, nevis tik muļķīgi jāniķojas.

-   Bet maman. No Parīzes vēl nav atvests mans tērps. Kā lai es domāju par kaut ko citu?

-   Tev ir jādomā un tu domāsi, un es vairs nevēlos klausīties tavās bezkaunībās. Berta no viņas novērsās. Ko tu vēl vēlējies dzirdēt, Mērij?

-   Uz vairākām kapenēm es redzēju uzrakstus: "Gājis bojā, aizstāvot godu" vai "Kritis cīņā, aizstāvot godu". Vai tur domāti kari ar indiāņiem, vai arī šie vīri krita, cīnoties Eiropā? Cik man zināms, amerikāņu revolūcija neskāra Luiziānu, jo tā skaitījās Francijas daļa.

Berta nogrozīja galvu un nopūtās.

-   Vīrieši nedomā tik racionāli kā sievietes, Mērij, it īpaši, ja runa ir par kreolu vīriešiem. Viņu temperaments uzliesmo tikpat viegli kā šaujampulveris. Tur minētās cīņas ir parastas divkaujas. Es pazinu jaunus cilvēkus, kam paredzēja daudzsološu nākotni, taču tie zaudēja dzīvības tādu nieku dēļ, kā nejauši ar kafiju notraipītas piedurknes. Es to nekad nesapratīšu.

Viņu pārtrauca Džīnija, kuras balss bija atguvusi skanīgumu.

-   Filips saka, ka Valrnonts Sanbrēvins ir visizveicīgākais cīnītājs visā Ņūorleānā. Viņš ir cīnījies daudzās divkaujās, kopš atgriezās no Francijas. Visi ejot skatīties, jo tas esot interesantāk jjekā zirgu skriešanās sacīkstes.

-   Filipam nevajadzētu piebāzt tev galvu ar visādām muļķībām… Paldies Dievam, ka esam mājās. Iešu pirms vakariņām nedaudz atgulties. Kaļķa smaka man vienmēr izraisa galvassāpes.

Mērija saklausīja Bertas balsī aizturētas asaras, juta, cik saspringti tā skan. Kādai gan jābūt sajūtai, zinot, ka astoņi tavi bērni ir apglabāti aiz akmeņiem, kurus tu mazgā?

-   Bertas kundze, viņa klusi teica. Es apbrīnoju Ņūorleānas lēdijas. Jums ir kalpones, taču ģimenes labā jūs vissmagāko darbu darāt pašas savām rokām.

Berta paklapēja Mērijai pa ceļgalu.

-   Paldies, mīļā. Bet tagad iesim iekšā.

Karloss Kortnijs gaidīja dāmas dzīvojamajā istabā.

-  Mīļi sveicināta mājās, dārgā Berta.

Mērija redzēja, kā no Bertas pleciem nokrīt sēru smagums, viņa to nometa kā čūska veco ādu. Sievietes zods pacēlās, mugura iztaisnojās un solis kļuva viegls un slīdošs, kad viņa tuvojās vīram, lai apsveicinātos.

Arī Džīnija pieskrēja pie tēva.

-  Papa\ Viņa metās tam ap kaklu.

Karloss sagrīļojās.

Cik es esmu bagāts! viņš izsaucās un noskūpstīja meitu uz abiem vaigiem. Tu jau laikam uzminēji, ko es pārvedu, jo diez vai mana jaunkundze izrādītu šādu prieku tikai par vecā baņķiera parādīšanos vien.

-  Ak, papa, vai tā beidzot ir te? Kur? Kur ir mana kleita? Man tā nekavējoties jāredz. Džīnija pagriezās pret māti. Es biju tik neiejūtīga, maman, un es gribu atvainoties. Es labošos. Rīt es lūgšos, kamēr mani ceļgali būs vienos zilumos. Vai drīkstu uzlaikot kleitu, maman? Tūlīt?

Neviens neiebilda.

Mērija pirmo reizi redzēja Parīzē darinātu tērpu un uzreiz saprata, kāpēc šī pilsēta tiek uzskatīta par sieviešu modes Meku.

Šādā tērpā ikviena meitene izskatītos kā nesamākslotības, jaunības un nevainības iemiesojums. Zīda svārki kuploja kā balts, gaisīgs mākonis. Zem tiem viļņoja apakšsvārki, kas bija pašūti tik meistarīgi, ka ne par centimetru nepalielināja vidukļa apkārtmēru, tomēr piedeva svārkiem īpašu kuplumu. Katrs apakšsvārku volāns lai padarītu to stīvāku bija apmetināts ar baltu zirga astru, un katrs no tiem bija īsts meistardarbs. Virsējais volāns darināts no mežģīnes, kas bija trausla kā zirnekļa tīmeklis un kuru rotāja kalnu liliju ornaments. Zem virsējās kārtas baltoja viena vienīga smalka atlasa mirga, bet zem tās plata krinolīna kuplais ūdenskritums. Apakšējais krinolīna volāns bija izrotāts ar tādu pašu mežģīni kā apakšsvārku augšējā kārta.

Mežģīnes rotāja arī krāšņi izrakstīta, plāna zīda piedurknes un vijās ap dziļo kakla izgriezumu, kas atsedza slaido kaklu un maigos, apaļīgos plecus. Liliju ziedu aplikācijas ar diagonāli izkārtotām lapām klāja ņieburu un vizuāli sašaurināja vidukli. Katra liliju ziedlapiņa bija izšūta ar pērlītēm.

Tērpam bija pievienotas baltas zīda zeķes ar smalki izšūtām ziedlapiņām gar augšmalu un zīda kurpītes ar mežģīņu pušķīšiem, kurus kopā saturēja šauras sprādzītes ar tajās iestrādātām pērlītēm.

Ovālā balta brokāta kārbiņā atradās dekoratīva matu ķemme. Tā bija izveidota kā kalnu liliju pušķītis ar sīkām, zaļām lapiņām un sudraba diedziņā savērtām baltām pērļu virtenītēm, kas nokarājās no baltajiem ziediņiem.

Džīnija pirmo reizi mūžā uz mirkli zaudēja valodu, tikai ar dievbijīgu pietāti skatījās uz savu balles tērpu. Kad viņa beidzot palūkojās mātē, pateicīgajās acīs mirdzēja asaras.

Berta klusēdama ilgi turēja meitu skavās, tad paskandināja zvaniņu, aicinādama Mirandu, un lika tai atnest siltu ūdeni, piebilzdama:

-   Saki Klementīnei, lai arī viņa nāk šurp. Tikai vispirms abas kārtīgi nomazgājiet rokas.

Uzsmaidot Džīnijai, viņa mudināja:

-   Arī tu, jaunā mis. Nepieskaries nekam, pirms neesi nomazgājusi rokas.

Džīnija atkal bija Džīnija. Viņa paķēra no kārbiņas ķemmi un steidzās pie spoguļa.

-   Vai man būs profesionāla friziere, kas sakārtos matus, lai es izskatītos neatvairāma? Džīnija iesprauda ķemmīti bizē, kas vijās viņai ap galvu.

-    Protams, bet ķemmi tev nevajadzēs. Tu apsicsi vienīgi lenti. Noņemsim no tās puķes un ieliksim tava pušķa viducī.

Džīnija virpuļoja pa istabu, saukdama:

-   Mērij, vai šis nav pats žilbinošākais tērps pasaules vēsturē? Vai esi jau kļuvusi zaļa no skaudības? Vai spēsi man piedot, ka esmu tā īpašniece? Es nemūžam, nemūžam nepiedotu, ja tas piederētu tev.

-   Džīnij, man ir patiess prieks par tevi un nemaz nav žēl, ka tas pieder tev, lai gan man bez šaubām jāpiekrīt, ka skaistāku tērpu nemaz nevar iedomāties, un tajā tu kļūsi par Ņūorleānas skaistāko sievieti.

Mērija teica taisnību, jo viņa ticēja, ka pavisam drīz atradīs savu ģimeni, tādēļ bija ļoti laimīga un vēlējās, lai Džīnija un visi pārējie arī saņem, ko kāro viņu sirdis.

-  Es esmu ārkārtīgi priecīga, laimīga, pārlaimīga! Džīnija sauca.

-   Ak, kaut es būtu mirusi un apglabāta tajās šausmīgajās kapenēs, Džīnija šņukstēja.

Tērps viņai nederēja.

-    Mīļumiņ, Berta mierināja, tas vēl nav pasaules gals. Paskaties, viss izskatās labi, tikai viduklī ir mazliet par platu. Mēs izgriezīsim mežģīņu vietu un…

-  Un es izskatīšos kā govs, Džīnija vaimanāja.

-   Vai drīkstu paraudzīties? Mērija vaicāja. Stāvi taisni, Džīnij, un negrozies.

-   Kā labad ? Mana dzīve ir sabojāta.

-   Tālab, ka es domāju, ka dažās vietās var ieņemt nedaudz uz iekšu, tomēr man rūpīgi jāizpēta šuves.

Berta slaucīja acis.

-  Es arī par to iedomājos, Mērij, taču tam nav jēgas. Ņūorleānā ir tikai viena dāma, Alfandes kundze, kas to var izdarīt, taču viņa pašlaik ir pārāk aizņemta ar citiem balles tērpiem.

Mērija uzmanīgi pētīja, staigādama Džīnijai apkārt.

-   Domāju, ka spēšu to paveikt, viņa teica. Es rokdarbus iemācījos no mūķenēm.

-   Ak, Mei-rī! Tu esi vislabākā draudzene pasaulē! Džīnija ar rokām slaucīja asaru straumes. Vai nav lieliski, ka mums ir Mei-rī, kad tas vajadzīgs?

Berta nezināja, ko lai atbild. Viņa neticēja, ka Mērija varēs paveikt tik smalku darbu, taču negribēja redzēt Džīniju izmisušu, tādēļ piebalsoja:

-  Jā, mums patiešām veicas.

Teiktais patiesībā bija tikai mierinoša frāze, jo tajā brīdī mātes prātu nodarbināja doma, kāda summa būtu jāsola Alfandes kundzei, lai tā atliktu pārējos pasūtījumus un ķertos pie šī.

Nākamajā rītā gan Bertu, gan Džīniju gaidīja pārsteigums. Tērps bija pāršūts, taču tik nemanāmi, ka padarīto nevarēja atšķirt no Parīzes meistaru veikuma.

-   Es neticu pati savām acīm! Berta iesaucās. Tu taču esi vēl meistarīgāka par Alfandes kundzi, Mērij.

Džīnija apbēra draudzeni ar skūpstiem un pateicības vārdiem.

Laimīgs smaids noslēpa tumšos noguruma lokus zem Mērijas acīm, taču tie nepalika nepamanīti Bertas mātišķajam skatienam, tādēļ viņa sūtīja meiteni gulēt.

Pēc dažām sekundēm Mērija, apmierināta ar veikumu, jau gulēja ciešā miegā. Viņa nedzirdēja klaigas un izsaucienus, kas izcēlās pagalmā.

Karloss pārliecās pār kāpņu margām.

-   Ko tas nozīmē? viņš kliedza. Tūlīt apklustiet!

Pagalmā bija sapulcējušies kalpi, vairāki, nometušies uz

ceļiem un pacēluši rokas pret debesīm, skaļi lūdza Dievu.

-   Fēliks, tūlīt pat nāc šurp, Karloss pavēlēja, sākdams kāpt lejup.

Fēlikss, viņa sulainis, klupdams steidzās kungu apturēt.

Palieciet turpat, misē Kārlos, ejiet atpakaļ. Fēliksa balss skanēja apslāpēti un čerkstoši. Tur ir gris-gris[13], viņš paziņoja.

Berta, kura bija nostājusies vīram aiz muguras, piekļāva roku pie sirds un paģība.

Gris-gris nozīmēja, ka mājai uzlikts vudu lāsts.

18. nodaļa

Jaunā sieviete soļoja tā, it kā ietve, kuru Ņūorleānā dēvēja par banquette, piederētu tikai viņai, nepievērsdama ne mazāko uzmanību nelīdzenajam bruģim zem kājām. Viņas galva bija lepni izslieta, bet skatiens vērsts taisni uz priekšu. Gājējas lokanais augums piemērojās nelīdzenajam pamatam zem kājām un ne mirkli nezaudēja savdabīgi pavedinošo gaitu. Uz sievietes lūpām vīdēja smaids, bet vienkāršā zilā kleita, kaut arī liekuļotā kautrībā aizpogāta no zoda līdz pat potītēm, tomēr nespēja noslēpt apaļīgos gurnus un izaicinoši kuplās krūtis.

Adas gaišais brūnums liecināja, ka viņas dzīslās pārsvarā rit balto cilvēku asinis, bet izcilnie vaigu kauli un bronzas krāsas apakštonis ļāva nojaust, ka vismaz viens no vecvecākiem bijis indiānis. Pilnīgās lūpas bija jutekliskas un sārtas, bet acis biedējoši pelēkas.

Sievietei ausīs šūpojās lieli, smagi riņķi, bet galvu sedza koši sarkans apsējs. Acīgs vērotājs pamanītu, ka tas sasiets un sasprausts tā, lai veidotos septiņi stūri.

Un vērotāju netrūka, tomēr visi darīja to paslepus, pārlaižot it kā nejaušu skatienu vai atskatoties, kad bija pagājuši garām, jo tikai tad varēja droši apstāties un apbrīnot viņu.

Jo tā bija Marija Levo. Septiņi stūri ir šausmu pavēlnieces simbols. Viņa bija vudu karaliene.

Arī viņas māti sauca Marija Levo, un arī viņa bija vudu karaliene, pazīstama kā šīs senās reliģijas visaugstākā priesteriene, kura savu spēku saņēmusi no paša čūsku dieva Zombi. Tagad bija sākušas izplatīties runas, ka meitas spējas esot vēl varenākas un, kad tā slepenajās vietās vadot slepenos rituālus, dieva klātbūtne esot vēl daudz jūtamāka, vēl biedējošāka, un visi mežonīgās ceremonijas dalībnieki pilnīgi zaudējot prātu un tiekot aizrauti uz dieva valstību.

Tādēļ, Marijai Levo tuvojoties, visi pašķīra ceļu un tikai paši bezbailīgākie uzdrošinājās uz viņu paskatīties. Rampartstrītas banquette pašlaik bija pilnīgi viņas rīcībā.

Kad Marija Levo nogriezās uz Esplanādes avēniju, viņas gaita nemainījās, taču satikto cilvēku izturēšanās bija citāda. Melnādainie vīrieši un sievietes godbijīgās bailēs joprojām grieza šai sievietei ceļu. Arī daži baltie darīja tāpat; kāda māte satvēra savu bērnu aiz rokas un pārvilka to ielas otrā pusē, tomēr vairums balto sieviešu ziņkārīgi nolūkojās burvē, un arī pāris vīriešu raidīja viņai nopakaļ vērtējošus un iekāres pilnus skatienus.

Marija Levo nelikās to manām. Sievietes gājiena galamērķis bija Kortniju māja, kuru sasniegusi, viņa piezvanīja pie ārdurvīm.

Marija, atsedzot līdzenus, ļoti baltus zobus, uzsmaidīja sulainim Firmēnam un, acīm jautri zibot, paziņoja:

-   Mani aicināja jūsu saimnieks.

-   Es, protams, neticu visām tām ķecerīgajām muļķībām par vudu lāstiem, Berta taisnojās viešņām, ar kurām tobrīd tērzēja. Es pat saskaitos uz Karlosu, kad viņš lika ataicināt šurp to sievieti, taču mūsu kalpi bija tik satraukti, ka tik un tā nespētu ne par ko citu domāt, un mums droši vien nāktos dzert aukstu kafiju un ēst sadegušu maizi. Tādēļ vajadzēja kaut ko darīt, lai nabagus nomierinātu. Viņi visi ir tik māņticīgi, jūs jau varat iedomāties.

-  Ak, Berta, ko tad tā burve darīja? Ko viņa sacīja? Kā viņa izskatījās? Viešņas bija ziņkārē pieliekušās tuvāk namamātei, aizmirsdamas par krūzītēs dziestošo kafiju.

Berta centās izlikties bezrūpīga.

-   Viņa tikai aizvāca gris-gris. Neviens no kalpotājiem nebija piedabūjams to izdarīt un neļāva arī mums tam tuvoties. Viņa vienkārši to pacēla un iebāza savā katūna pleca somā. Tad viņa izņēma saņurcīta papīra vīstoklīšus un gāja no istabas uz istabu, katrā no tām atvērdama šos vīstokļus un izkaisīdama pa kaktiem dažādu krāsu pulverus. Neviens cits kā es pati jau tos nesatīrīs.

-   Kāds tad izskatījās tas gris-gris?

-    Nekā sevišķa tur nav tikai tāda melna lode no kaut kā līdzīga vaskam.

Visas deviņas pie Bertas sapulcējušās viešņas bija sievietes, par kuru aristokrātisko izcelsmi nešaubīgi liecināja viņu vaibsti. Nu tās cita caur citu tincināja namamāti par notikušo. Trīs no dāmām laiku pa laikam pagrābstījās savās rokassomiņās un izņēma ožamā sāls pudelītes, bet pārējās ķēra pie krustiņiem, ko katra valkāja ķēdītē ap kaklu.

Patiesībā arī Berta zināja, ka melnā vaska lode tiek uzskatīta par vienu no visiedarbīgākajiem gris-gris veidiem. Nebija noslēpums, ka vaska bumbas iekšpusē vienmēr ir cilvēka gaļa, tomēr nama saimniece uzskatīja par savu pienākumu spītīgi turēties pie stingrajām katoļu tradīcijām, izliekoties, ka netic melnādaino pagāniskajām izdarībām. Tādēļ viņa tikai pļāpāja un mēģināja par notikušo pat pasmieties, lai gaiļ.patiesības labad jāsaka, ka smiekli skanēja samocīti.

-   Viņa vienmēr prasot atlīdzināt sudrabā, Berta stāstīja, tāpēc man taisni bail domāt par to, cik šis pakalpojums Karlosam izmaksāja. Taču ir prieks par to, ka ar vienu šāvienu būsim nošāvuši divus zaķus. Nu nebūs jālauza galva, kas sakārtos Džīnijas matus pirms operas. Jau "Ziedkalnē" tiku dzirdējusi, ka labākas friziermeistares par viņu pilsētā neesot.

-  Tu gan, Berta, esi gudra! Es viņu mēģināju sarunāt savai Anetei, bet viņa atrunājās, ka esot aizņemta. Vai esat dzirdējušas par sezonas jauno soprānu? Stāsta, ka Parīzē pēc izrādes viņa trīsdesmit reižu esot saukta paklanīties…

Sarunas ievirzījās parastajā gultnē. Džīnija klusītēm aizvēra durvis, pa kuru šķirbiņu bija visu noklausījusies, un steidzās uz augšstāva istabu, kur mitinājās kopā ar Mēriju.

Mērija jau ģērbās, kad ietipināja draudzene.

-  Tas gan ir labi, ka tu jau esi pamodusies, Mei-rī. Kamēr tu gulēji, te risinājās tik interesantas lietas! Es pārsprāgšu, ja tūlīt nevarēšu tev visu izstāstīt.

Džīnijas acis mirdzēja gandrīz kā drudzī. Viņa atstāstīja šī rīta notikumus: par gris-gris atklāšanu, par tēva pēkšņo aizbraukšanu, par Marijas Levo ierašanos.

-   Viņa ir tik svešādi skaista, Mei-rī. Es neesmu redzējusi nevienu, kas līdzinātos viņai. Es ticu, ka viņa ir vudu karaliene, neskatoties uz to, ko saka maman. Viņas acis ir bezkrāsainas. Es varu derēt, ka tās var kļūt sarkanas vai zaļas, kad vien viņai tas vajadzīgs. Un šī burve nudien zina visu. Viņa zināja manu vārdu, tavu vārdu un visu kalpotāju vārdus. Tur noteikti ir iejaukta maģija. Pats labākais ir tas, ka viņa veidos mūsu frizūras. Saderam, ka viņa mūsu matos iepilinās kādu burvestību eļļu vai ko tamlīdzīgu; es viņai palūgšu, lai pagatavo man tādu smaržu maisījumu, lai visi vīrieši manī iemīlas. Tu taču parunāsi kādu brīdi ar maman, vai ne, Meirī? Tev būs jānovērš viņas uzmanība, kamēr es runāšu ar Mariju Levo.

Mērija nespēja tam noticēt.

-   Džīnij, labāk tūlīt pat noskaiti lūgšanu altāra priekšā. Šīs runas par maģiju, nelabajiem, gris-gris un burvēm izklausās pēc zaimošanas. Kaunies taču!

-  Pē, Mei-rī, neesi nu tik amerikāniska. Visi kaut nedaudz tic maģijai. Miranda man stāstīja tādus notikumus…

-  Miranda ir tikai nabaga nesapraša verdzene.

-   Viņa ir tāda pati katoliete kā tu vai es. Tikai viņa zina vēl arī kaut ko citu, tas arī viss. Starp citu, es izbalināju savus pirkstus līdz kauliem, kamēr tu gulēji. Mēs ar maman vairākas stundas ņēmāmies pa kapiem. Tik tikko paguvām pārrasties mājās, lai pārģērbtos, pirms sāka ierasties maman draudzenes. Tu jau zini, Mei-rī, ka ikvienai labai lietai ir sava sliktā puse. Es gribu, lai man stāda priekšā iespējamos pielūdzējus, bet katru reizi, kad mēs ejam sabiedrībā, mani tūlīt pasauc kāda no tām vecajām kundzēm, un maman dēļ man ar tām jānoņemas. Es laikam sajukšu prātā no garlaicības.

-   Varbūt operā kopā ar viņām būs dēli.

-  Par to es nebiju iedomājusies. Protams, viņi tur būs. Viņi nespēs palikt vienaldzīgi, jo man matos būs burvestība.

-   Džīnij! Rīt es Visiem Svētajiem lūgšos par tevi.

Sākumā bija paredzēts iet uz kapsētu, tad uz misi. Viņi gāja kājām. Mērija jutās saviļņota. "It kā pa ielām plūstu ziedu upes," viņa priecājās. Visapkārt bija ļaudis ar lieliem baltu krizantēmu pušķiem rokās. Neviena nevadīta, procesija virzījās uz Ņūorleānas veco kapsētu pie savu senču tīrajām, sakoptajām atdusas vietām. No sānieliņām gājējiem piepulcējās aizvien jauni dalībnieki, kuri devās kapsētu vārtu virzienā, un ziedu straume kļuva arvien platāka, saplūzdama ar zaļojošo jūru ielas malās, kur melādainas tirgotājas bija salikušas ar ziediem pildītus grozus un spaiņus.

"Ņūorle^na ir neaprakstāmi krāšņa pilsēta," Mērija priecājās, "un tagad tā ir arī mana mājvieta." Nesavtīgā kapeņu uzkopšana, maigie krēmkrāsas ziedi uz ledus baltā marmora un ģipša pamata, ļaužu nodošanās atmiņām par mirušajiem tuviniekiem tas viss kopā Mērijas uztverē mīkstināja skarbos Bertas Kortnijas stāstus par kauliem, kuri jāaizvāc nostāk, lai rastos vieta nākamajiem nelaiķiem.

Svētā Ludviga katedrāli pildīja krāšņi ģērbti ļaudis, prieks un godbijība, ko izraisīja mūzika, vīraka smarža un degošās sveces. Mērija ar grūtībām spēja koncentrēties lūgšanām, jo nemitīgi vēlējās palūkoties pār plecu, lai pārliecinātos, ka acis nav viņu pievīlušas. Tur bija melnādainie sievietes, vīrieši un bērni -, kuri lūdza Dievu kopā ar baltajiem. Viņi nesēdēja galerijās vai aizmugurējos solos, bet bija iejukuši citu baznīcēnu pūlī, un neviens to neuztvēra kā kaut ko ārkārtēju. Tikai Mērija. Viņa nevarēja vien pārstāt grozīties.

Tieši tādu, bez šaubām. Dievs bija vēlējies redzēt pasauli, un tieši tāda tā ari šeit bija. Meitene atcerējās, ko bija stāstījušas mūķenes, atcerējās tēva mājās pie viesību galda dzirdētās abolicionistu runas un vēlējās, lai visi šie cilvēki tagad atrastos šeit, katedrālē. "Ņūorleānā ir pavisam citādāk," viņa vēlējās tiem uzsaukt. "Ņūorleānā ir paradīze zemes virsū. Šeit valda līdztiesība, skaistums un laipnība."

Viss šeit bija tik pārsteidzoši. Un līksmi.

Kad mise beidzās. Mēriju gaidīja jauns pārsteigums. Ārpusē pie katedrāles vēdīja kafijas un vēl kāda nenosakāma smarža, kuras dēļ Mērijai mutē saskrēja siekalas. Melnādainas sievietes, nostājušās ietves malās, kaut ko sildīja uz sakarsēta vara pamatnēm, zem kurām kvēloja kokogles. Kafija. Burbuļojošs, putojošs piens. Un tad viņa ieraudzīja, no kā plūda kārdinošā smarža.

-   Čalas, izdziedāja sieviete, kas to gatavoja. Bclles čalas… tout chaud… tout chaud… tout chaud… belles čalas…

Karloss Kortnijs aizskāra Mērijas plecu.

-  Tās ir rīsu kūciņas, ļoti garšīgas, kā jau viņa saka, un gluži karstas. Mēs visi pa kādai apēdīsim. Un atkal Mērija pamanīja, ka ir vienīgā, kurai liekas neierasti pēc svētās mises stāvēt ļaužu pūlī un ēst. Vismaz puse no katedrāles apmeklētājiem, nākot ārā, taisnā ceļā devās pie kādas no plītiņām.

Mierīgi ēdot, dzerot un sarunājoties, cilvēku grupiņas piepulcējās cita citai, tad atkal pašķīda un devās veidot jaunas.

Vienīgā, kas neapstājās, lai aprunātos ar draugiem, bija kāda sieviete ar koši rudiem matiem. Atbildot uz apkārtējo sveicieniem tikai ar galvas mājienu, viņa līkumoja cauri pūlim, cenzdamās ātrāk nokļūt parka otrā pusē tieši pretī katedrālei esošā ēkā, kuras logu un durvju vietā rēgojās tukšas ailas. Sarunu dūkoņa kļuva klusāka, visu skatieni pievērsās steidzīgajai gājējai. Kad sieviete bija iegājusi ēkā, čukstu sanoņa kļuva dzīvāka nekā iepriekš.

-   Kas tā bija, papa? jautāja Džīnija.

-  Tā, mans bērns, ir viena no visapbrīnojamākajām sievietēm Ņūorleānā baronese Fontalba.

Mērija un Džīnija nenovērsdamās skatījās melnajā caurumā, kas bija aprijis sarkanmati. Viņām bija licies, ka dižciltība un tituli ir sastopami tikai grāmatās.

Tas arī bija viss, ko Karloss Kortnijs pateica par baronesi Pontalbu. Cienījamais vīrs, protams, zināja šīs sievietes dzīves stāstu franču Ņūorleānā to zināja visi -, bet viņam likās, ka šāds stāsts nebūs piemērots jaunu, nevainīgu meiteņu ausīm.

19. nodaļa

Mišela Leonarda Almonestere piedzima 1795. gada novembrī. Divdesmit gadus pirms tam viņas tēvs Andalūzijas muižnieks dons Andrē Almonesters i Rokas bija ieradies Ņūorleānā kā oficiāls Spānijas karalistes pārstāvis, jo tās pārvaldījumā toreiz atradās Luiziāna. Bijis krietni turīgs jau dzimtenē, dons Andrē, uzturēdamies šajā kolonijā, spēja vairākkārtīgi palielināt savu bagātību.

Andrē nebija skops un mīlēja Ņūorleānu kā savas otrās mājas. Kad pilsēta 1788. gadā nodega, viņš sedza katedrāles atjaunošanas izdevumus un ziedoja līdzekļus, lai uzceltu tai līdzās dzīvojamo ēku garīdzniekiem. Katedrāles otrā pusē pilsētas vadība plānoja uzcelt valdības māju. Almonesters aizdeva naudu un uzraudzīja šo projektu.

Viņš uzcēla kapelu Ursuliešu māsām, patvertni lepras slimniekiem ārpus pilsētas un jaunu Žēlsirdības slimnīcu, jo vecā ēka bija smagi cietusi viesuļvētras laikā.

Piecpadsmit gadus, nododoties savu īpašumu vairošanai un pilsētas labiekārtošanas darbiem, Almonesteram nebija laika pievērst uzmanību privātajai dzīvei. Beidzot, sešdesmit gadu vecumā, viņš attapās, ka ir viens, bez ģimenes, un apprecēja kāda franču kolonista meitu. Pēc desmit gadiem viņiem piedzima meita Mišela. Kad meitene bija trīs gadus veca, viņas tēvs aizgāja mūžībā.

Mišelai tika atstāts vislielākais mantojums, kādu jebkad bija pieredzējusi Luiziāna. Neskatoties uz to, meitene izauga mērķtiecīga, ar cietu gribu. Dučiem ģimeņu gribēja apprecināt savus dēlus ar turīgo jaunavu, tomēr Almonestcra atraitnei bija diženāki plāni. Viņa savas vienīgās meitas labā noslēdza laulību līgumu ar kāda franču muižnieku, kurš tāpat kā dons Andrē bija kalpojis spāņu valdībai Luiziānā un pirms atgriešanās Francijā daudzkārtīgi vairojis savu bagātību. Mišelas nākamo vīru sauca Zozefs Ksavjē Selestīns de Pontalba. Vecāki savu vienīgo dēlu bija iesaukuši par Tin-Tinu un dievināja viņu vairāk par visu pasaulē.

1811. gadā, kad Tin-Tinam bija divdesmit gadi, viņš kopā ar māti ieradās uz savu kāzu ceremoniju. Piecpadsmitgadīgā Mišela bija tikko beigusi mācības Ursuliešu klosterskolā. Abi jaunie cilvēki nekad nebija tikušies, taču tas nevienu nepārsteidza, jo šīs laulības apvienoja divas dižciltīgas ģimenes un divus īpašumus, un jūtas te netika ņemtas vērā.

Ceļojums uz Franciju bija arī jaunlaulāto medus mēnesis. Abas mātes jaunos pavadīja šajā ceļā, un Ņūorleānā visi uzskatīja, ka nekad vairs viņus neredzēs. Abām ģimenēm Ņūorleānā piederēja lieli īpašumi, arī plantācijas ārpus pilsētas, taču īpašnieku prombūtne šeit nebija nekas neparasts. Viņus uz pilnvaru pamata mēdza aizstāt banku pārstāvji.

Ziņas no Francijas atklīda tikai pa retam, taču, kad tas notika, ņūorleāniešiem baumas par Mišelas un Tin-Tina skandāliem bija kā medus uz mēles. Runāja, ka Mišelai netīkot dzīve Pontaļbu ģimenes savrupmājā. Tā esot pārāk vientuļa, pārāk dziļos laukos, pārāk tālu no līksmības un Parīzes izklaides iespējām. Bija tik viegli iztēloties ķīviņus, ko nācās pieredzēt savrupmājas sienām. Mišela bija radusi visu darīt pēc sava prāta. Viņa bija apveltīta ar rudmatēm raksturīgu temperamentu.

Tika atnesta ari ziņa, ka sievas pienākumus Mišela tomēr pildot un esot laidusi pasaulē trīs bērnus visus zēnus.

Kļuvusi par māti, viņa neko daudz neatmaiga, un drīz vien paklīda runas, ka Tin-Tins esot sievu pametis. Ņūorleānas vīrieši sprieda, ka nekas cits gan neesot bijis sagaidāms:

Mišelu nekādā gadījumā nevarēja saukt par skaistuli, toties viņas raksturs Tin-Tinam, kurš bija izskatīgs vīrietis, varēja sagādāt īstus pārbaudījumus. Tas noteikti arī esot iemesls, kura dēļ dāmu elks devies meklēt mierinājumu citas sievietes apskāvienos. Ņūorleānietes savukārt bija vienisprātis, ka visi vīrieši ir bezatbildīgi un brutāli egoisti. Mišelas māte jau pirms vairākiem gadiem bija devusies aizsaulē, atstādama meitai milzīgo Almonesteru mantojumu, kuru tās vīrs tagad droši vien notriecot, pirkdams dārglietas un citus niekus, lai kā mīlestības pierādījumu pasniegtu kādam piemīlīgam, padumjam sievišķim, kamēr paša dēlu māte nīkuļo drēgnā akmens pilī.

Tad viņi salaba, lai gan nepagāja ilgs laiks, kad Tin-Tins Mišelu atkal pameta, lai pēc laika no jauna mēģinātu uzsākt kopdzīvi.

1831. gadā Mišela negaidot uzradās Ņūorleānā. Šoreiz vi-, ņa bija pametusi Tin-Tinu. Baumoja, ka Andalūzijas muižnieka meita esot mēģinājusi panākt šķiršanos. Kas par skandalozu iedomu! Pielūdzēji aplenca Mišelas māsīcas māju, kur dāma bija apmetusies. Tagad, trīsdesmit piecu gadu vecumā, Mišela, bez šaubām, nebija kļuvusi ne par matu glītāka kā meitenes gados, tomēr tas nevienu neinteresēja. Viņa bija ārkārtīgi izsmalcināta, un viņas gribasspēks izraisīja cieņu. Mišela bija sieviete, kas prata atstāt iespaidu ar savu dziļo izpratni politikā, mākslā, literatūrā un biznesā, viņa iedvesa cieņu ar saviem patstāvīgajiem uzskatiem, kas balstījās uz šīm zināšanām. Šīs dāmas personība valdzināja un biedēja vienlaikus.

Neviens īpaši nepārdzīvoja, kad Mišela, sakārtojusi savas īpašuma lietas Ņūorleānā, devās izpriecu braucienā uz Havanu. Viņas pāri plūstošā enerģija nomāca apkārtējos. Bija daudz interesantāk runāt par viņu nevis ar viņu.

Pēc vairākiem mēnešiem Mišela atgriezās Francijā, jo bija panākusi, ka tika oficiāli atzītas viņas tiesības dzīvot atsevišķi no Tin-Tina, un beidzot varēja bez bažām apmesties Parīzē. Ņūorleānieši, kuri savu ceļojumu laikā bija apmeklējuši viņas Parīzes soirйes*, stāstīja, ka Mišela dzīvojot ar plašu vērienu, nežēlojot naudu izklaidei un viņas paziņu loks esot visai plašs. Dažiem gan šķita, ka Mišelas draugi ir pārlieku noskaņoti uz bohēmu, bet pati saimniece izskatoties ar jauno dzīvesveidu apmierināta. Šķita, ka ģimenes drāma ir beigusies.

Tomēr lielākā traģēdija vēl bija priekšā. 1834. gadā tieši pirms Ziemsvētkiem Mišelas māsīca Viktorija Šalmete saņēma no viņas vēstuli, kura bija tik šokējoša, ka grūti nācās visam noticēt. Vēstuli bija rakstījis kāds no kalpotājiem, jo Mišela pati bija spējīga to tikai nodiktēt, tādēļ ka bija piekalta pie gultas, kur atkopās no četriem šāvieniem krūtīs. Viņas vīra tēvs to bija sašāvis un pēc tam izdarījis pašnāvību!

Tagad Mišela Almonestere bija baronese Pontalba, jo pēc tēva nāves titulu bija mantojis Tin-Tins.

Kļuvusi par visslavenāko sievieti Parīzē, viņa atkopās no ievainojumiem krūtīs, bet tās nebija viņas vienīgās rētas. Citas nevarēja paslēpt zem apģērba. Dāma bija zaudējusi kreisās rokas mazo pirkstiņu, bet vidējais tika neglīti sakropļots, kad tā. rokas uz augšu pacēlusi, bija lūgusi baronam pasaudzēt viņas dzīvību.

Drīz Ņūorleānas avīzes ziņoja par Mišelas mēģinājumiem dabūt šķiršanos no Tin-Tina. Šī lieta šķita tik skandaloza, ka Parīzes avīzes nodrukāja visu viņas apsūdzību, tad arī TinTina pretsūdzību un galu galā liecinieku noklausīšanos. Tas viss vilkās četrus gadus.

Avīzes, protams, rakstīja arī par teiksmaino hфtel purliculier[14], kuru baronese uzsāka celt Santonorē. Mišela bija nolīgusi vislabāko arhitektu Francijā, un viņas prasības bija īpaši izsmalcinātas. Baronese bija pat nopirkusi kādu savrupmāju, kuru lika nojaukt, lai jaunajā mājā varētu izmantot dažus tās īpašos sienas paneļus.

Beidzot, 1838. gadā gan tiesas process, gan viņas māja bija pabeigti, un Mišelas vārds pazuda no Parīzes avīžu lappusēm.

Rojalstrītas grāmatnīca ar nožēlu atdeva atpakaļ lielu skaitu avīžu numuru, kuru tās vadība bija pasūtījusi slepkavības mēģinājuma laikā. Baronese bija palīdzējusi palielināt iztirgoto numuru apjomu vairāk nekā par sešsimt procentiem.

Eiropas apceļotājiem nācās samierināties ar stāstiem par izklaides iespējām viesnīcā, kad tie pēc brauciena no Parīzes atgriezās Ņūorleānā. Kopš tā laika bija uzaugusi vesela paaudze, kura neko nezināja par slavenās Mišelas Almonesteres de Pontalbas gaitām. Taču 1846. gadā viņas vārds no jauna skanēja ikviena lūpās. Pilsētas dome bija saņēmusi šīs kundzes vēstuli, kurā viņa darīja zināmu savu vēlēšanos atjaunot Ieroču laukumu, lai piešķirtu šai vietai vērienīgumu, kas, viņasprāt, piedienējās Vjekarē centram.

Katedrāli un tai apkārt esošās ēkas bija cēlis baroneses tēvs. Viņa, Mišela, gatavojās padarīt pārējās celtnes, kas atradās šai laukumā, tikpat iespaidīgas kā pašu katedrāli. īpašums piederēja viņai, un viņa bija nolēmusi pārvērst sīkos veikaliņus, tavernas un īres mājas vienotā arhitektoniskā ansamblī. Mišela vēlējās atjaunot arī parka pabalējušo krāšņumu. Viņas mērķis bija radīt kaut ko līdzīgu Palērojālai Parīzē.

Nodoms tiktu īstenots, ja pilsētas valde piekristu atbrīvot viņu no nodokļu maksājumiem uz nākamajiem divdesmit gadiem.

Franču Ņūorleānā nevienam nebija iebildumu pret baroneses nodomiem, nedz arī pret viņas izvirzītajiem noteikumiem. Nicināmie amerikāņi savā daļā aiz Kanālstritas robežlīnijas katru gadu cēla jaunas, arvien grandiozākas celtnes. Nu frančiem bija radīta izdevība attaisnot savu gadu gados izdaudzināto gaumes un elegances lietpratēju titulu, pierādīt to, ka Ņūorleānas sirds vēl aizvien atrodas tai pašā vecajā vietā Ieroču laukumā.

Dome nekavējoties atbildēja, ka piekrīt baroneses noteikumiem. Franči ar nepacietību gaidīja viņas ierašanos. No atmiņu atvilktnēm tika izvilkti nostāsti par šo personu, un ikviens par visu vairāk alka redzēt, kāda baronese tagad izskatās.

Pilsētniekiem nācās paciesties divus gadus. Tad viņa ieradās. Vēl joprojām rudiem matiem, kuru sarkanais tonis tagad bija mākslīgi paspilgtināts. Joprojām Mišelā varēja jaust pāri plūstošu enerģiju, kaut arī piecdesmit četru gadu vecumā viņas agrāk šmaugais augums bija kļuvis apaļīgāks un kustības lēnākas. Viņa joprojām bija valdzinoša un biedējoša vienlaikus, kļuvusi vēl elegantāka, augstprātīgāka un stiprāka. Mišela pārspēja leģendu par sevi. Viņa piesaistīja un atgrūda. Likās, ka šķēršļi šai sievietei neeksistē. Redzot viņu, atdzīvojās un sāka likties gluži ticamas senās baumas, kuras toreiz lielākā daļa noraidīja. Vecais barons it kā nemaz neesot pats nošāvies. Patiesība bija tāda, ka Mišela, asinīm plūstot no četrām ložu brūcēm, bija metusies baronam virsū, izrāvusi pistoli vīratēvam no rokām un divas reizes iešāvusi viņam galvā.

-  Iedomājies, Mei-rī, īsta baronese. Es gribētu viņu redzēt tuvumā. Kā tu domā, vai tituls cilvēkiem liek izskatīties kaut kā citādāk nekā pārējiem? Man šķiet, ka papa rīkojās ļoti nežēlīgi, likdams mums uzreiz doties mājās. Mēs varējām vismaz pastaigāties garām tai ēkai, kurā baronese iegāja. Varbūt es viņu būtu redzējusi.

-  Gan jau tu viņu redzēsi operā.

-   Nu, protams, viņa taču noteikti tur būs! Tu gan esi gudra, Mei-rī. Un tomēr… es droši vien būšu pārāk satraukta, lai censtos ieraudzīt viņu tajā pūlī. Operā būs tik daudz jaunu vīriešu. Es taču būšu pati skaistākā no meitenēm, kā tu domā?

Mērija vēl nekad nebija dzirdējusi Džīniju šaubāmies par saviem panākumiem un jutās pārsteigta par viņas balss intonāciju.

-   Tevi mēģinās iekarot vesela armija pielūdzēju, viņa mierināja draudzeni. Esmu par to pārliecināta.

-   Bet vai Valmonts Sanbrēvins arī būs šajā armijā, kā tu domā? Ja viņš neienāks mūsu ložā, arī citu apmeklējums man nekādu prieku nesniegs.

Mērija satrūkās. Viņa tik ilgi nebija dzirdējusi šo vārdu, nebija domājusi par Valmontu. Viņa jau gribēja teikt Džīnijai, ka pat neatceras šo vīrieti, tomēr viņa vārds izskanēja tik negaidīti, ka meitenei aiz satraukuma aizžņaudzās kakls.

-   Mei-rī! Džīnijas kliedziens lika viņai saņemties. Mērija aizgaiņāja acu priekšā parādījušos Valmonta tēlu ar tā tumšajām acīm un matiem un gredzenu stipro, skaisti veidoto roku pirkstā, un dīkdienīgo smaidu…

-   Mesjē Sanbrēvins noteikti atnāks, Džīnij.

-  Ja viņš neatnāks, es nomiršu. Es zinu, Mei-rī, ka izskatos pēc muļķītes, kas gatava flirtēt ar katru jaunekli, kas uz mani paskatās, bet es to daru tikai, lai izklaidētos. Valmonts… ar viņu ir citādāk. Es viņu mīlu, es viņu patiesi mīlu un mīlēšu, kamēr vien dzīvošu. Pat muļķi spēj mīlēt, Mei-rī.

Vai tu no liesas domā, ka viņš atnāks? Ka viņš iegriezīsies mūsu ložā? Džīnijas skaistajās acīs jau vīdēja asaras.

Mērija viņu apskāva.

-  Tava māte saka, ka Ņūorleānā visi ierodas uz operas sezonas atklāšanu, tātad arī viņš tur būs. Un, kad viņš tevi ieraudzīs Parīzes tērpā, viņš būs pirmais, kas trauksies uz mūsu ložu.

Džīnija atkal staroja, asaras bija nožuvušas.

-   Tev taisnība, viņa piekrita. Es tajā kleitā izskatos satriecoši skaista. Un tu to pielāgoji manam augumam. Tu esi tik prasmīga. Tu esi pati labākā draudzene pasaulē! Viņa uzlēca no dīvāniņa un piesteidzās pie milzīgā drēbju skapja. Mēs taču neesam izraudzījušās tērpu tev. Nāc un izvēlies, kas tev vislabāk patīk. Tev, nabadzītei, nav neviena šim smalkajam pasākumam atbilstoša tērpa. Ko tu domā par šo zilo? Esmu to vilkusi tikai vienu reizi. Zilā krāsa man nepiestāv, bet pie taviem matiem lā izskatītos brīnišķīgi. Vai tas nav satraucoši, Mei-rī. Mums būs profesionāla friziere, kas izveidos pasakainas frizūras. Vai zini, ka saules gaismā tavi mati izskatās gandrīz rudi. Kā baronesei. Džīnija iesmējās. Nesaprotu, kāpēc pupu domā, ka es ar viņu nevarētu tikties? Kā tu domā, vai viņa ir ļoti neganta? Ja es būtu baronese, es gan atļautos būt tik neganta, cik vien spēju. Es zinu! Varu derēt, J<a viņa ir kritusi sieviete. Viņai noteikti ir mīļākais. Es atkal uzvedos muļķīgi. Vienīgais, par ko es spēju domāt, ir mīlas lietas. Kāpēc tu tāda neesi, Mei-rī? Vai tad tu nealksti iemīlēties?

Mērija smaidīja.

-   Es jau esmu iemīlējusies. Esmu iemīlējusies Ņūorleānā.

"Tā ir taisnība," viņa sevi mierināja, "un ar to pietiek.

Man nav jādomā par… viņu."

Valmonts Sanbrēvins pa tukšo durvju aili iegāja lielajā ķieģeļu ēkā, kas atradās Ieroču laukumā.

Mišela! viņš sauca. Kur, pie velna, tu esi? Tu solījies man pasniegt pusdienas savās mājās, bet tagad tev ienācis prātā pārlūkot šo nolādēto īpašumu. Parīzē tu izturējies pret mani daudz mīļāk.

20. nodaļa

Baronese Pontalba ielēja kafiju smalkā porcelāna tasītē un pasniedza to Valmontam.

-  Karafe ir tev blakus, Vai. Ielej sev kaut ko digestif'*, ja vēlies.

-   Paldies, man tikai kafiju, lūdzu. Labāk, ja mutē ilgāk saglabājas lieliskā suflē garša. Kā vienmēr, ēdiens bija kā mākslas darbs, mīļo barones.

-  Jā, mans pavārs prot gatavot. Man nācās apsolīt veselu kalnu naudas, lai viņš būtu ar mieru atstāt Parīzi, taču tas ir bijis to vērts. Es nevaru ciest kreolu virtuvi.

-  Es atzīšos, ka man gan tā tīri labi patīk. Kad biju Francijā, liku, lai man no šejienes sūta garšvielas, bet tur neviens nemācēja tās lietot.

Baronese smējās.

-  Es atceros. Tu man vienu paciņu atnesi kā dāvanu, kad pirmo reizi tikāmies. Tu biji tik aizkustinoši provinciāls.

-   Es biju jauns un noilgojies pēc mājām. Tu izturējies pret mani lieliski, Mišela, lai gan pie tevis nekad negatavoja gumbo[15]. Vals smaidot atcerējās pirmās nedēļas Parīzē. Viņš bija tikai trīspadsmit gadus vecs un pirmo reizi tik tālu no mājām. Vectēvs, kurš uzņēmās puisēna audzināšanu pēc tam, kad viņa vecāki gāja bojā tvaikoņa katastrofā, bija aizsūtījis viņu uz universitāti. Vienā grupā ar Valmontu mācījās Mišelas dēls Alfrēds, kurš pirms tam bija apmeklējis privātskolotāju, lai varētu nokārtot iestājpārbaudījumus. Alfrēds Valu uzaicināja ciemos pie savas mātes, tāpēc ka arī viņa bija no Ņūorleānas. Baronese bija nesen atgriezusies no viesošanās dzimtenē. Tas bija gads.

-  Tu, dārgo Valmont, ātri vien būtu no tā ar nicinājumu novērsies. Tu ātri tiki vaļā no sava provinciālisma.

-   Katram jaunietim derētu padzīvot Parīzē. Tā ir lieliska vīrišķības skola. Ļoti iedarbīga.

-   Atceros. Tu laiku velti netērēji. Alfrēds bija šausmīgi greizsirdīgs. Ar viņa kabatas naudu nepietika, lai noturētu to balerīnu.

-   Vispirms jau bija aktrise no "Comйdie Franзaise". Es saviem baņķieriem sastāstīju, ka ņemu papildu stundas par Moljēru.

-Blēdis.

Baronese un Vais viens otram uzsmaidīja, to visu atcerēdamies. Vais Parīzē bija kļuvis par vīrieti, bet viņa draudzība ar Alfrēdu pārtapa vēl sirsnīgākā draudzībā ar tā māti. Par spīti divdesmit gadu lielai vecuma starpībai Vais savas inteliģences un izsmalcinātības dēļ bija kļuvis līdzvērtīgs baroneses sabiedrotais. Viņas pašas dēls nekad nespēja sasniegt tādu līmeni.

Mišela no jauna piepildīja Vaļa tasīti.

-   Vakar es saņēmu kaudzi vēstuļu. Vari sākt kalt plānus. Zinoši ļaudis vēsta, ka Luijs Napoleons jau pārņēmis kontroli savās rokās. Nākamgad varēsim atgriezties Parīzē. Es domāju, ka viņam tos salašņas vajadzētu vienkārši nošaut, un lieta būtu darīta. Es nemūžam nepiedošu tiem idiotiem, kas četrdesmit astotajā gadā uzsāka šo sasodīto revolūciju. Man toreiz nācās bēgt uz Londonu tādā steigā, ka neatlika laika paņemt otru drēbju kārtu.

-  Toties tu paspēji paņemt savu pavāru.

-  Mans dārgais! Šuvēju jau vienmēr varēs atrast.

-  Es bēgu caur Lisabonu, tāpēc vismaz bikšu pāri paspēju paņemt. Ar vīriešu drēbniekiem ir problēmas. Patiesībā man patīk revolūcijas. Visa tā šaudīšanās, klaigāšana un karogu plivināšana. Toreiz notiekošais man atgādināja ceturtā jūlija svinības Ņūorleānā. Tas atgādināja man, ka es ilgojos braukt atpakaļ. Es palikšu te, Mišela.

Baronesi nebija viegli pārsteigt, bet Vals to bija izdarījis. Viņa skatījās jauneklī pavērtu muti, tad papurināja galvu, it kā vēlēdamās sakārtot domas.

-   Kāpēc? Mišela jautāja. Tu man teici, ka tev te riebjoties.

-   Jā un nē. Man riebjas nevajadzīgas grūtības. Ikkatrs muļķa puišelis domā, ka varēs pierādīt, cik viņš ir vīrišķīgs, izaicinot mani uz divkauju, jo ir dzirdējis, ka es esmu labākais šajā mākslā. Tas nozīmē, ka man jāuztur sevi formā, lai tāds arī paliktu. Es negribu, lai mani nogalina. Un man ir jāpieliek visas pūles, lai viņus nogalinātu neapkaunojot. Tas aizņem daudz laika un garlaiko mani. Nav jau arī nācies sastapties ar patiesi cienīgu pretinieku. Ir jāpieliek milzu pūles, lai izvairītos no jaunajām dāmām. Es neesmu nekāds vientuļnieks. Man patīk apmeklēt operu un iet viesos, tomēr esmu pārāk bagāts un "piemērots". Apņēmīgas meitenes tinas man apkārt cerībā, ka mūs pieķers divdomīgā situācijā, un tad man nāk~tos lūgt viņas roku. Ar tēviem ir vēl ļaunāk. Tie parasti nevar izlemt, vai pašiem uzsākt sarunas par precībām, vai atrast ko tādu, kas pierādītu, ka esmu aptraipījis meitas godu, lai varētu mani izaicināt uz divkauju. Šajā pilsētā nav gandrīz nevienas vietas, kur es varētu justies ērti un brīvi, ja nu vienīgi tava viesistaba, Mišela.

-   Tad atgriezies Parīzē, muļķīt, baronese centās Valmontu pierunāt. Kāpēc tu tomēr gribi palikt te?

Vals izstiepa garās kājas taisni uz priekšu un ar skatienu ieurbās savos pirkstgalos, it kā tur būta izlasāma atbilde.

-   Ir tc ari tādas lietas, kas man patīk, viņš pēc brīža atbildēja. Jaunā vīrieša balss skanēja klusi un apcerīgi, it kā viņš sarunātos pats ar sevi. Drīz pēc tam, kad es atgriezos, nomira vectēvs, atstājot man mantojumā milzīgu plantāciju, kurā lietas pēdējo trīsdesmit gadu laikā nav gājušas uz augšu. Es jūtu izaicinājumu atjaunot to, kas ticis nolaists, un pārvaldīt savu īpašumu kā pienākas. Mans Dievs, Mišela, tas ir tikpat kā būt karalim. Tu vari pats izlemt, darīt vai nedarīt. Mans vārds tur ir likums. Es varu izmēģināt jaunas idejas, ieviest jaunas metodes. Tā ir pati grūtākā cīņa, kāda var būt, jo te man nākas cīnīties ar dabu. Mani var sakaut krusa, pārrāvums dambī, agrīna salna. Visu mūžu esmu iesaistījies azartspēlēs, taču nekad manas izredzes nav bijušas tik riskantas. Tas liek asinīm manās dzīslās vārīties. Atmosfēra pie Bādenbādenas spēļu galdiem mani nekad nav tā uzbudinājusi. Bet ir vēl kas… kaut kas, ko es pat īsti neprotu izskaidrot, kaut kas šejieniešu dzīvesveida. Es runāju par franču pārvaldīto daļu, jo amerikāņi ir pavisam citādi. Liekas, ka frančiem ir instinkts, kas pasaka tiem priekšā, kā jādzīvo. Es to neprotu izskaidrot. Tas ir tā, it kā viņiem būtu kāds kopējs noslēpums, kaut kas, ko zina tikai viņi vien, un tas padara viņu dzīvi harmonisku.

-   Manu nabaga Valmont. Nezināju, ka līdz šim tu neesi bijis ar dzīvi apmierināts.

-   Nesāc mani žēlot, Mišela, es tevi lūdzu. Es jau tev teicu, ka tā ir sajūta, ko nevar tik vienkārši izskaidrot. Es jūtu, ka tas ir noslēpums, kuru ir vērts pacensties atklāt.

-  Ļoti intriģējoši, ja vien tu neesi jucis.

Vals pasmīnēja.

-  Iespējams, ka esmu. Un man tas patīk.

-  Lai jau, ja vien tas tev dara prieku. Es taču zinu, ka tevi sajūsmina dažādas neprātības. Vai esi saņēmis kādu ziņu no baroneses Didevānas?

Izdzirdis šo vārdu, Vals plati smaidīja.

-  Tu nu gan esi ļaunprātīga, Mišela. Tu labi zini arī to, ka Aurora necieš, ja viņu sauc īstajā vārdā.

-   Manu dārgo Valmont, kā lai viens cilvēks saprot, kā viņu uzrunāt. "Sandas kundze"… "Sanda kungs"… sieviete, kura staigā biksēs un smēķē cigārus, un dēvē sevi par Zoržu, lai slavinātu neizvēlīgumu dzimumattiecībās… tas nav iespējams.

Vals smējās.

-  Tie ir romāni, viņš caur smiekliem izlaboja, un viņa aizstāv sieviešu tiesības uz vienlīdzību. Mišela. Tev jau nu vairāk nekā jebkuram vajadzēja to atbalstīt.

-   Man nav nekā iebilstama pret neatkarību, ja vien tā netiek panākta ar piedauzīgām izdarībām.

-   Aurora tikai vēlas pierādīt, ka sievietēm ir tiesības izturēties tāpat kā vīriešiem, kuri mēdz lielīties ar savām mīļākajām, slēpjot tās tikai no sievu acīm. Viņai savukārt vīra nav, tāpēc nav arī nekādas vajadzības savus mīļākos no kāda slēpt.

-   Tu laikam neesi noskaņots saprātīgām sarunām. Vai. Man šķiet, tu vēl joprojām esi viņā ieķēries. Revolūcija izdarīja tev pakalpojumu, mans draugs. Tava dzīve būtu izpostīta, paliekot kopā ar to hermafrodīti. Jāsmejas. Viņa taču ir divreiz vecāka par tevi. Tas ir nožēlojami.

-   Man bija trīsdesmit viens, kad Aurorai bija četrdesmit četri. Ja vīrietim ir desmit vai pat divdesmit gadus jaunāka sieviete, neviens nesaka, ka tas ir nožēlojami.

Baronese noplātīja rokas.

-   Padodos, viņa noteica. Man nepatīk strīdēties ar tevi. Tu man esi pārāk dārgs. Labāk nebūtu pieminējusi viņas vārdu. Es domāju, ka kopīgi varēsim pasmieties, pavelkot viņu uz zoba, bet tā vietā mēs tik tikko neķērāmies viens otram pie rīkles. Izliksimies, ka nekas nav noticis. Labāk pastāsti man par saviem beidzamajiem mīlas piedzīvojumiem Ņūorleānā. Par tiem taču mēs varēsim pasmaidīt.

Vals smējās.

-  Tas ir sarežģītāk, nekā tu domā, Mišela. Visi ir pārliecināti, ka mēs ar tevi esam mīļākie. Un ko tu tagad teiksi par attiecībām, kur sieviete ir vecāka par vīrieti?

Baronese smējās līdz asarām.

-   Vai tas nav kārtējais piemērs tam, kā no mušas tiek izpūsts zilonis? Starp citu, man tas glaimo. Vai tevi tas aizvaino?

Valmonts noskūpstīja viņas sakropļoto roku.

-   Mana valdzinošā baronese de Pontalba, viņš atbildēja, es jūtos tikai pagodināts.

Mišela pavirši noskūpstīja jauno vīrieti uz lūpām.

-   Manu bruņiniek, viņa teica, ir piedauzīgi un negodīgi, ka Dievs vīrietim piešķir tik daudz šarma un pievilcības. Pateicos tev no visas savas kašķīgās sirds. Cik žēl, ka neesmu divdesmit gadus jaunāka. Nē, pat ne divdesmit, tie varētu būt tikai nieka desmit gadi. Mišelas smaidā pavīdēja kaut kas mežonīgs, pasaulīgs un jaunavīgs vienlaikus. Tajā brīdī Vals saprata vīriešus, par kuriem runāja, ka tie izdarījuši pašnāvības, rakstījuši dzeju, rāpušies klintīs, un tas viss nolicis mīlestības dēļ.

Pēc mirkļa Mišela atkal pārtapa tajā pašā nogurušajā, mazliet apaļīgajā pusmūža sievietē ar krāsotiem matiem un izplūdušu zoda līniju.

-   Lai gan es tevi dievinu, Valmont, tomēr man tevi jānorāj. Vai tu saproti, kādu reputāciju iemantosi šādi dzīvodams? Ļaudis tevi sauc par dendiju, par švaukstu un pat par uzdzīvotāju. Lai gan mana attieksme pret tevi nemainās, kad dzirdu par tavu aizraušanos ar azartspēlēm un priekameitām. Tev ir vairāk naudas, nekā tu spēj iztērēt, lai arī kādām izvirtībām nodotos. Un vīrietim vajag sievietes. To es varu saprast. Žēl, ka Amerika ir tik mietpilsoniska, pal Ņūorleāna. Šeit nav mīlas mākslā izsmalcinātu sieviešu, kurām būtu piemēroti. saprotoši vīri. Tomēr tev nevajadzētu izturēties tik skandalozi un afišēt savu brīvdomību. Tu man tik nopietni stāstīji par saviem plāniem plantācijā. Varbūt vajadzētu ļaut pasaulei iepazīt tevi no šīs puses? Vai kādreiz esi aicinājis savus viesus uz turieni? Noslēgtība vairo baumas. Daži domā, ka tev tur ir mulašu harēms. Citi runā vēl ko ļaunāku. Tu nododoties mežonīgām orģijām ar savu verdzeņu pēršanu un spīdzināšanu. Es tevi, Valmont, pazīstu un neticu visām šīm tenkām, tomēr ļaudis Ņūorleānā tevi tik labi nepazīst. Pat tava ģimene ne. Visu savu pieauguša cilvēka dzīvi tu esi pavadījis tālu no mājām, un to divu gadu laikā, kopš atgriezies, esi devis iemeslu dažādām runām. Es tev to saku tāpēc, ka tu man esi mīļš. Beidz dižoties ar kuplajām piedurknēm un Parīzē šūtajiem uzvalkiem. Pirms nav uznākusi nākamā lietus gāze, pieliec punktu bērnišķīgajām divkaujām, kurās visi iet noskatīties kā cirka izrādē.

Kamēr Mišela runāja. Vaļa sejas izteiksme mainījās. Vispirms tā nocietinājās, tad jaunais vīrietis sarauca uzacis, un viņa sejā ievilkās ciniska grimase.

-   Pietiks, pietiks, barones, viņš iesaucās. No tevis es vismazāk gaidīju, ka mudināsi mani kļūt tādam kā citi. Vai iesaki man sapūt no garlaicības, vai vēli man to ļaunāko lai katra stunda man liktos tik gara kā nedēļa, kas aizvadīta garlaicībā? Mani neinteresē, ko ļaudis runā, ja vien tas nenotiek manā klātbūtnē. Tad es vienkārši to balamuti izaicinu uz divkauju.

Mišela paraustīja plecus un iesmējās.

-   Es nespēju uz tevi dusmoties, Valmont. Es vairs necentīšos tevi mainīt. Turpini tādā pat garā, visšarmantākais no vējagrābšļiem šajā un jebkurā citā zemē. Bet tagad man diemžēl tevi jāatstāj. Man jāuzraksta dažas vēstules. Bet tu paliec, ja vien neesi sarunājis kādu citu tikšanos. Drīz. ieradīsies Alfrēds un Gastons, viņi priecāsies, tevi satiekot.

-   Man tomēr jāiet, Mišela. Šis ir cukura ražošanas laiks, un es gribu stāvēt klāt visam, kas plantācijā notiek. Ja man nebūtu pienākums ieģērbt savu neskaitāmo radinieku kapenes jaunos ietērpos, es šodien nemaz nebūtu ieradies pilsētā. Tomēr es priecājos, ka atbraucu, jo tikšanās ar tevi atsvaidzina. Atgriezīšos pēc četrām dienām uz operas sezonas atklāšanu, kas notiks otrdien. Būšu ļoti iepriecināts, ja jūs ar dēliem noskatīsieties izrādi manā ložā.

Dziļi baroneses kaklā ieguldzējās smiekli.

Baidos, ka tas varētu likt baumotājiem vilties, mīļais. Sieviete, kura ir ielaidusies kaislīgos mīlas sakaros, nemūžam neņemtu dēlus līdzi uz satikšanos ar mīļāko. Es pati esmu noīrējusi ložu. Lai uzturētu intrigu, iesaku vienam pret otru stīvi palocīt galvu un tūlīt skatīties pretējā virzienā. Tas varētu līdzēt. Aplikšu krietni daudz dārglietu un uzkrāsošos spilgtajā a la Parisienne stilā. Varbūt atļaušos vienu kompromitējoši muļķīgu smaidiņu, kad tevi pirmo reizi pamanīšu… Tas mani patiesi neprātīgi uzjautrinās. Bet nu ej! Man jāķeras pie saviem darbiem.

Vals devās pāri laukumam, bet nonācis centrā, atskatījās uz Mišelas īpašumu. Viņa apgalvoja, ka ieguldot naudu un laiku atjaunošanas projektā tādēļ, ka eksistēt tikai ieelpojot un izelpojot nav interesanti, bez tam viņa cerot arī labi nopelnīt. Tomēr Valam bija aizdomas, ka ir vēl kāds iemesls, kuru viņa neatklāja pat labākajam draugam.

Tas bija lielisks, apbrīnojams ēku komplekss. Sešpadsmit ķieģeļu mājas aizņēma veselu kvartālu. Augsto logu, skursteņu un durvju motīvs atkārtojās vienotā trīslīmeņu ritmā, kuru uzsvēra divi gari, dzelzs kolonnu balstīti balkoni un vainagoja plati frontoni ar astoņstūrainiem logiem centrā. Šī arhitektūra atgādināja sastingušu mūziku metālkalumi kā rotaļīgi kontrapunkti gozējās ķieģeļu un marmora stabilitātē. Valmonts bija pārliecināts, ka tieši krāšņie metāla vijumi glabā atbildes uz jautājumiem, kāpēc Mišela bija atgriezusies Ņūorlcānā un ar tādu degsmi pievērsusies ēku atjaunošanai.

Katras kompozīcijas vidū atradās māksliniciski izstrādāta monogramma: A. P. Almonesters Pontalba. Atkal un atkal. Cieņas apliecinājums Mišclas tēvam, kurš bija uzcēlis šo vareno kvartālu. Un uzvaras alku pārpilna sacensība ar viņu. Kad ēku pārbūve tiks pabeigta, Mišelas Almonestercs devums būs divreiz lielāks par to, kāds jebkad bijis viņas tēva ieguldījums. Kaut arī Mišela bija sieviete, spēju ziņā viņa neatpalika no vīriešiem, pat tik diženiem kā pašas tēvs.

"Nav nekāds brīnums," Vals nodomāja, "ka Mišela tik noraidoši izsakās par Zoržu Sandu. Rakstnieces aizraušanos ar vīriešu drēbēm un vīrišķīgajiem paradumiem viņa uztver kā ņirgāšanos par sievišķīgu sieviešu neatkarību. Mišela par savu neatkarību maksājusi, saņemot lodes krūtīs un ziedojot pirkstus."

Vals atcerējās, cik daudz neaizmirstamu brīžu viņam bija dāvājusi Aurora. Viņa prata būt interesanta gan gultā, gan ārpus tās! Aurora spēja Valmontu gan satracināt, gan pamācīt, un, diemžēl, bija padarījusi viņu izvēlīgi prasīgu pret parastām sievietēm, kuras pārāk ātri pašas metās to aplidot, izturējās pārāk padevīgi, vienmēr piekrītot vīrieša viedoklim, bija pārāk pakļāvīgas. Trūka izaicinājuma, intriģējošas rotaļas un neapvaldīta dabiskuma.

"Mišelai laikam būs taisnība," viņš skumji domāja. "Ja baronese būtu tikai desmit gadus jaunāka, es nevilcinoties mēģinātu viņu pierunāt palikt Ņūorleānā." Valmonts gribēja mīlēt vai vismaz iedomāties, ka mīl.

Garām pagāja jauna meitene, kuru pavadīja melnādaina kalpone ar aizbildniecisku izturēšanos un aizdomīgu skatienu. Meitenes tumšās acis sastapās ar Vaļa acīm, bet viņa tās tūlīt nodūra un skatījās uz bruģakmeņiem zem savām mazajām kājiņām. Jaunavas āda bija pienbalta un viduklis tievs kā lapsenei. "Mans Dievs, šīs kreolu meičas ir tik piemīlīgas," Vals nodomāja. "Uzmanies, puis! Ja zaudēsi galvu, nemaz pats nepamanīsi, kā būsi nokritis uz ceļiem pie vienas tādas kājām, lūdzot atļauju noskūpstīt viņas mazo, maigo rociņu un soloties precēt."

Valmonts naski devās piestātnes virzienā, lai sameklētu kuģi, kurš viņu aizvedīs uz plantāciju. Spēcīga vēja brāzma notrauca pēdējās lapas no kailajiem parka kokiem, un viņš noliecās uz priekšu, lai pretotos vējam. Vientulība bija nomācoša.

/

21. nodaļa

Pēdējās četras dienas pirms Džīnijas debijas gan viņai pašai, gan Mērijai pagāja tik drudžaini kā nekad. Dienas likās par īsu un bija jāizmanto katra minūte.

Līdz ar pirmo gaismu Miranda ienesa kafiju viņu istabā, un abas meitenes to dzēra ģērbdamās. Tad viņas piebiedrojās Bertai un virējai, kas devās uz tirgu, lai sapirktu visus lielajai dienai nepieciešamos krājumus.

Tirgus atradās zem garas dakstiņu nojumes blakus kuģu piestātnei un atgādināja dzīvu, pulsējošu skaņu, smaržu un krāsu pilnu organismu. Tirgotāji slavēja savu preci, sacenzdamies, kurš spēs piesaistīt vairāk pircēju. Būros iesprostotie košie putni ķērca no satraukuma un bailēm. Šim korim pievienojās sasietu vistu, zosu un pīļu klukstēšana, gāgināšana un pēkšķēšana, aitu, kazu un teļu mekšķēšana, blēšana un īdēšana. Visās malās bija dzirdama skaļa kaulēšanās un strīdi. Kalifornijas zelta meklētāji izvēlējās kapļus un teltis, sūdzēdamies par inflāciju, kuras dēļ cenas tā kāpušas. Piestātnē nokāpušie kuģotāji skaļi sarunājās dažādās valodās. No upes pretējā krasta atplūda attāluma klusinātas krāvēju dziesmas.

Gaisā izplatījās grauzdētu kafijas pupiņu un tikko vārītas kafijas smarža, kas sajaucās ar aso garšvielu, piparu virteņu, ķiploku un sīpolu aromātu. Pārdošanai izlikto puķu pušķu, sakarsētas eļļas, kvēlojošo kokogļu dūmu un beignet aromāts saldi kairināja nāsis.

Lielākā daļa tirgotāju bija melnādainās sievietes, dažas pavisam tumšas, bet citas zeltaini brūnas. Viņu ar dažnedažādiem rakstiem rotātie galvas apsēji ņirbēja zilā, sarkanā, dzeltenā, zaļā, oranžā, violetā krāsā. Citronu, apelsīnu, plūmju, vīģu, ananasu, kokosriekstu, guavu un granātābolu grēdas vēstīja par tālām zemēm, no kurienes tie bija atceļojuši. Kaudzēs sakrautu, vēl nenoplūktu savvaļas putnu spalvas laistījās dažādās nokrāsās, bet to garie kakli ļengani nokarājās uz leju. Lielos, pītos grozos zvīļoja dažnedažādas zivis, bet ūdens mucās bija sastumti vēži un jūras krabji, kas tagad izmisīgi spirinājās, cerēdami izlauzties brīvībā, bet vēl tālāk atradās redeļu kastes ar austerēm, kuras trīs smaidoši melnādainie vīri ar nažiem lobīja ārā no čaulām.

Pie tirgus ieejas seģenēs satinušies indiāņi bija sakrāvuši izžāvētu ķirbju krūkas ar sasafrasu un citām kreolu ēdiena gumbo gatavošanai nepieciešamām garšvielām. Netālu no viņiem kāda sieviete ar lielu kausu lēja burbuļojošu gumbo bļodiņās. Tuvējās ieliņas bija pieblīvētas ar ķerrām, groziem un statņiem, uz kuriem karājās vecas drēbes un cepures. Tur varēja aplūkot slotas, lietussargus, liekšķeres, apavus, māla traukus, katlus un lielu vairumu lētas stikla un misiņa bižutērijas.

Mērija un Džīnija grozīja galvas no vienas puses uz otru, apjukušas no pārbagātības, kamēr Berta un virēja izvēlējās preces un krāva iepirkumu grozos abu meiteņu rokās.

Lagniappc[16], pateicās katrs tirgotājs, kad Berta maksāja par nopirktajām precēm, un izdotajai naudai kā balvu pievienoja smaidu. Puķes, zāļu tējas saišķīti, gabaliņu kūkas. Nedaudz, bet augstākā labuma. Iepirkšanās Ņūorleānas gaumē. Ik reizi Berta izsmalcināti tencināja, un kā atbilde ik reizi skanēja vēl garāka pateicības vārdu virkne. Tad kundze bīdīja meitenes tālāk. Viņa tās grūstīja visu rīta cēlienu, steidzinādama ātrāk doties uz Čārtrstrītu, lai varētu ielūkoties te vienā, te otrā veikaliņā, novērtēt piedāvājumu, atļauties kādu

gabalu grezna zīda, atlasa vai sudraba, jaunu šķērskoku Džīnijas drēbju skapim vai arī ko citu mājsaimniecībā noderīgu. Šeit "lagniappe"skanēja eksotiski un svešādi. Veikali izskatījās kā internacionālas Aladina dārgumu alas. Radās iespaids, ka šajā ostas pilsētā pārstāvētas vai visas pasaules valstis.

Pēcpusdienas nebija tik saspringtas, bet Mērijas uztverē tikpat neierastas un aizraujošas. Viņa darbojās ar kleitu, kuru Džīnija bija tai atdevusi, pārveidodama tā, lai tērps piekļautos augumam, un papildinādama to ar izšuvumu joslām gar četrstūraino kakla izgriezumu. Meitene sēdēja uz balkona ar dekoratīvajām metāla margām un šūdama klausījās Džīnijas runu izvirdumos par iepirkšanos un gaidāmo operas sezonas atklāšanu. Laiku pa laikam draudzenes čalošanu pārmāca ielas trokšņi, un viņa apklusa, lai kopā ar Mēriju noklausītos kāda ielas tirgotāja skandētajā vārdu savirknējumā.

Kukurūzas miltu tirgotājam kaklā karājās sarkanā saitē iesieta gara trompete. Katra kvartāla beigās viņš apstājās un pielika instrumentu pie lūpām. Pūšot to, viņš centās piesaistīt ļaužu uzmanību, pirms izsauca piedāvājumu: "Kukurūzas milti, svaigi kukurūzas milti, tikko no maltuves."

Gaufre[17] pārdevēja mūzikas instruments bija metāla trijstūris. Viņš skandināja to bez apstājas, papildinādams savu monotono ļ'Go-frē!" Saldumi atradās mazā, spilgtā kastītē, kas bija piestiprināta vīram uz muguras.

Riekstus mīklā un virtuļus piedāvāja kāds vīrs, kurš dauzīja sitamos šķīvjus. Meitenes ievēroja pārdevēju, kuru pavadīja putnu čivināšana, jo tas nesa uz pleca garu kārti, kurā šūpojās no meldriem pīti putnu būri. "Ramonez la cheminйe[18]," izdziedāja skursteņslauķis, vicinādams ar sodrējiem notrieptas slotas, bet kokogļu vīrs pārkliedza viņu ar savu "Charbon de Paris!"

"Sveces!"… "Piparkūkas!"… "Cumbor… "Vēži!"… "Asinām nažus!"… "Pralinē!"… "Tīrs un svaigs ūdens!"… "Kartupeļu rauši!" Viņi klīda pa ielām, apkrāvušies ar smagām preču nešļavām, tomēr smaidoši, izdziedādami savu piedāvājumu siltajā, zeltainajā ziemas pēcpusdienā. Mērijai katra tirgotāja dziesma skanēja kā serenāde, kas pauž atzīšanos mīlestībā Ņūorleānai.

Dažkārt garām pabrauca kariete vai pagalmā noklaudzēja soļi. Tad meitene staipīja kaklu, lai redzētu, vai gājējs neapstāsies lejā pie durvīm, jo bieži vien kādas sievietes nāciena galapunkts patiesi bija viņu māja. Tad atskanēja klauvējieni un sauciens pēc Bertas. Mērija tādos gadījumos aizturēja elpu, cerēdama beidzot izdzirdēt ziņu, ka atradusies viņas ģimene. Kad plaušās aptrūkās gaisa, viņa centās nomierināties un turpināt rokdarbus vai atkal ieklausīties Džīnijas čivināšanā. Vēl jau bija par agru. īsta dzīvība pilsētā taču nesākas pirms operas sezonas atklāšanas. Viņa var vēl mazliet paciesties.

Vakariņas tika pasniegtas pagalmā, kur uz galdiem bija novietotas sveces stikla kupolos. Bruģakmeņi izstaroja dienas laikā no saules uzsūkto siltumu un mīkstināja svaigo vakara dzestrumu. Fonā nomierinoši čaloja strūklaka. Karloss Kortnijs kurnēja, ka vakariņas esot par agru, mīkstinādams pārmetumus ar labsirdīgu smaidu. Arī viņš, gaidot Džīnijas debiju, jutās tikpat satraukts kā Berta, tikai izrādīja to citādāk. Vakariņas nācās pasniegt tik agri tikai tādēļ, ka ik vakaru pirms astoņiem ieradās Marija Levo, lai sakārtotu Džīnijas matus.

Mums jāizmēģina vairāki varianti, viņa teica Bertai, lai redzētu, kā izskatās vislabāk. Es uzklāšu arī pomādi, lai mati mirdzētu.

Viņa veidoja arī Bertas un Mērijas frizūras, tomēr tām tika veltīts daudz mazāk pūļu. Sekojot meistares ieteikumiem, Berta lika uzvārīt un atdzesēt kafiju, kurai vudu karaliene piebēra tumšu pulveri, pagaidīja līdz tas uzbriest un mazgāja ar šo maisījumu Bertas galvu, līdz kundzes sirmie mati bija nokrāsojušies melni.

Marija masēja Mērijas galvu, un meitene juta ieplūstam ķermenī atslābinošus siltuma viļņus. Meistares stiprie, lokanie pirksti iegrima podiņā ar biezu, zaļganu krēmu, kuru ierīvēja Mērijas matos, līdz zāļu deva pilnīgi iesūcās galvas ādā.

-   Tas tavus matus nostiprinās un padarīs biezākus, jaunkundzīt, Marija maigi sacīja. Tavi mati ir tik mīksti kā zīdainītim, viņa dūdoja, iemasēdama krēmu ādā. Vārdi saplūda kopā, un Mērijas prāts aizmiglojās.

Dienas paskrēja kā vēja spārniem, un gluži nemanot otrdiena bija klāt.

-   Šodien mēs nekur neiesim, Berta paziņoja, jo Džīnija operā nedrīkst ierasties nogurusi, sliktā omā vai ziliem riņķiem zem acīm.

Mērija atvieglojumā nopūtās. Viņa jutās mazliet nevesela. Kuņģis sarāvās, jau iedomājoties par ēdienu, un ķermeni bija pārņēmusi savāda apātija, it kā muskuļos trūktu spēka. "Tas noteikti ir no uzraukuma," viņa nodomāja un steidzās pabeigt izšuvumus savai vakarkleitai, turēdama to tuvu pie sejas, jo citādi raksti ņirbēja gar acīm, un viņa nespēja koncentrēties.

No gaišās, saulainās virtuves pa visu Sentenstritu izplūda spēcīgs aromāts. Virs oglēm lēni burbuļoja melns dzelzs katls, izplatīdams maigu vēžu gaļas, pikantu garšvielu un rīsu smaržu. Tālākajā virtuves stūrī pretī pieliekamajam pie tīra galda Marija Lcvo, dungojot kādu melodiju, berza piestā dažādas zālītes un ogas. Viņa smaidīja.

Vēl kādas piecas dienas, un amerikāņu skuķis būs pagalam. Viņas organisms reaģēja pat vēl drīzāk, nekā burve bija gaidījusi. Marijas smaids izplūda klusos smieklos, kad viņa iedomājās par zelta gabaliem, ko varēs nobēdzināt slēptuvē zem grīdas dēļiem. Šī muļķe Sazeraka bija piekritusi maksāt desmitkārtīgu cenu. Marija tādu summu pieprasīja vien tāpēc, lai sodītu kundzīti par to, ka tā vispirms bija griezusies pie starpniekiem, nevis uzreiz nākusi uz Sentenstrītu. Protams, ari par augstprātību. Marija jutās gandarīta, kad bagātie un varenie locījās viņas priekšā.

Nebūs grūti pārliecināt Kortniju māti noalgot viņu vēl uz vienu nedēļu. Marija zināja, cik nopietni šie ļautiņi uztver izrādīšanos operas sezonā. Pa šo laiku uz māju Esplanādes avēnijā droši vien ir aizceļojuši neskaitāmi ielūgumi uz ballēm, pusdienām un mūzikas vakariem. Meitiņa gribēs apmeklēt tos visus, un māmiņa mīlulītei neko neliegs. Maz ticams, ka draudzenes nāve Džīniju Kortniju atturēs no iespējas izrādīt sevi. Marija pazina šāda tipa sievietes.

Bet mati šai jaunkundzītei tiešām ir krāšņi spēcīgi un spīdīgi kā zīds. Tik patīkami bija sajust tos savās plaukstās. Iespējams, ka Marija būtu ar mieru veidot viņai frizūras visu operas sezonu. Lai izjustu baudu strādājot, nebija nepieciešams, lai zem klientes matiem atrastos smadzenes.

Marija Levo daudz neprātoja par savas rīcības morāli. Viņa bija profesionāle, kura savas maģiskās spējas un zināšanas par augu un minerālu īpašībām bija mantojusi no priekštecēm buršanas mākslā, un tās tika piekoptas no paaudzes paaudzē. Cilvēki bija gatavi maksāt par viņas palīdzību, un vairāk taču bija to, kurus Marija izārstēja, nekā to, kuriem lika ciest. Viņai bija vienalga. Vudu karalienes patiesā vara slēpās saņemtajā informācijā, un vienīgi tai bija svars.

Viņa iebirdināja pulveri ierūguša piena traukā un sakūla to krēmveida masā. Tad viņa trauku aizvākoja, bet piestu un stampiņu rūpīgi nomazgāja. Darbu pabeigusi, sieviete noberza rokas ar rupju suku un kodīgām ziepēm. Nosusinājusi tās sniegbaltā dvielītī, viņa iemērca plaukstas caurspīdīgā šķīdumā, kas aizvēra visas ādas poras, neļaujot indei iekļūt asinsritē.

Pulkstenis bija pusčetri. Laiks doties ceļā. Opera sākās sešos, un debitante gribēja atrasties savā ložā vēl krietnu bridi pirms sāka dzist gaisma.

Viņa sakārtos meitenes matus vaļīgās cirtās virs ausīm. Tā tiks atsegta pakauša daļa un gleznais kakls. Marija ielika no katūna strēmelēm pītajā somā lokušķēres un pudelīti gardēniju smaržeļļas. Meitene dabūs savu "neatvairāmības eliksīru", kā bija vēlējusies. Galvenais, lai viņa pali notic burvestības brīnumam, tas palīdzēs piepildīties visām vēlmēm. Tādas nu reiz ir ticības attiecības ar brīnumu. Pašā stūrītī Marija novietoja trauku ar indi. Tad, saņēmusi matus uz augšu, viņa ar ierastu kustību apvija ap galvu koši sarkanu apsēju. Pirksti veikli samezgloja septiņus stūrus, un sieviete ar lepno gaitu izgāja uz ielas, lai dotos uz Kortniju māju. Soļus viņa spēra gandrīz kā dejā. Operas sezonas atklāšana vienmēr atnesa sev līdzi satraukumu. Arī Marijai nu jau kuro gadu pēc kārtas tika rezervēta vieta operas teātrī. Šovakar izrādīs "Mīlas dzērienu". Doniceti bija Marijas Levo vismīļākais komponists.

22. nodaļa

Operas sezonas atklāšanas vakarā kariešu rinda Orleānas ielā stiepās no teātra līdz pat nākamajam krustojumam. Ikdienā ļaudis uz operu tāpat kā visur citur gāja kājām, jo franču daļā nekas neatradās pārāk tālu, turklāt šaurās ieliņas nebija īpaši piemērotas braukšanai.

Tomēr sezonas atklāšanas vakarā, protams, bija iemesls patverties aiz kariešu aizkariņiem. Neviena no debitantēm taču negribēja riskēt notraipīt savu tērpu uz dubļainajām vai putekļainajām ielām. Atklāšanu nevēlējās palaist garām arī pavisam vecas un vārgas kundzes, kuras par godu šim gadījumam tērpās savos vissmalkākajos tērpos un greznojās ar visdārgākajām rotaslietām, un to dēļ viņām bija pamats baidīties no zagļiem tumšajās pavārtēs. Neskaitāmi skatītāji mēroja simtiem jūdžu tālu ceļu, uzticēdamies saviem kučieriem, kas tos nogādāja līdz mazajai ieliņai aiz katedrāles dārza. Mūzikas mīļotāji vai īpaši sabiedriskie amerikāņi ieradās no ārpilsētas, kur tie mitinājās un kas atradās krietni patālu no Vjekarē centra.

Tie, kas tomēr nāca kājām, neapmierināti grozīja galvas par visu šo drūzmēšanos un izmanīgi manevrēja apkārt un pāri zirgāboliem, priecādamies, ja par spīti šim haosam izdevās nenokavēt uvertīru.

Džīnija Kortnija karietē uzvedās neciešami, un arī Bertai bija grūti apvaldīt savu uztraukumu.

Kāpsim laukā un iesim kājām, papa, Džīnija lūdzās. Tas nemaz nav tālu, un kariete knapi kust uz priekšu. Es nepārdzīvošu, ja mēs nokavēsim.

-   Sēdi mierīgi, Džlnij, tēvs stingri noteica. Tavam uznācienam laika vēl atliku likām. Berta, beidz taču dīdīties. Tu nemaz neesi labāka par to skuķi.

Džīnija sāka šņukstēt.

-  Ak, chйrie[19], nesatraucies tik ļoti, vaimanāja Berta. Tev uz vaidziņiem būs redzamas asaru pēdas, un visi uzzinās, ka esmu tev ļāvusi lietot pūderi. Pagaidi, man kaut kur bija kabatlakatiņš.

-  Nemeklējiet, es iedošu savējo, kundze, piedāvāja Mērija. Ņem, Džlnij. Vai jūti? Mēs sakustējāmies. Nosusini asaras, tu taču nevēlies rādīties ļaudīs ar sasarkušām acīm.

Džīnija sāka šņaukt degunu, bet tad piepeši pārtrauca un vērsās pie mātes:

-   Skaties, maman, tur ierodas vēl viena dйbitante! Redzi, viņa tieši patlaban kāpj lejā pa karietes kāpnītēm? Ar puķu pušķīti rokā un arī tērpusies baltā. Vai tu viņu pazīsti ?

-   Nekaries laukā pa logu. Esi taču lēdija, Džlnij, rājās Berta un arī pati paslepus pavērās gar aizkara malu. Tā ir Katrīna Dcmulēna. Mīļo debestiņ, man taču likās, ka viņa debitēja jau pirms vairākiem gadiem. Laikam tomēr viņas tēvs būs žēlojis naudu. Viņš ir tāds skopulis.

-   Berta, Karloss neapmierināti norūca, nepiebāz meitenei galvu ar tenkām un nevalodām.

-   Pie visjem svētajiem, Kārlos! No šī brīža viņa tās dzirdēs nemitīgi. Mēs jau tagad esam saņēmuši dučiem ielūgumu. Šī būs pasakaina sezona… Ak, beidzot mēs esam klāt! Atceries, Džīnij, ka tev jāpagaida, līdz izkāps tēvs, vispirms viņš pasniegs roku man, bet pēc tam tev. Pušķi saņem kreisajā rokā, bet tēvam sniedz labo. Uzmanies, ka neuzkāp uz tērpa malas un ncpaklūpi. Un neskaties apkārt. Acis vēlams pacelt tikai nedaudz, laiku pa laikam. Labāk skaties, kur sper soli, jo pakāpieni nav dziļi un ir viegli aizķerties. Tiklīdz atvērās karietes durvis, Berta apklusa. Majestātiski uzsmaidījusi šveicaram, viņa pasniedza roku vīram, kurš jau bija paspējis izkāpt no karietes.

Mērija nespēja noticēt, ka šī ir tā pati Berta, kas ik dienas apčubināja Džīniju. Ne jau tikai apģērbs viņu pārvērta. Izmainījusies bija visa šīs sievietes būtība. Klusais, majestātiski slīdošais tēls bija īsts elegances paraugs, kura valdzinājums plūda no pašām personības dzīlēm. Mugurā Bertai bija ar lavandas ūdeni iesmaržināts zīda tērps ar dziļu izgriezumu. tumši violetas samta lentes rotāja svārku volānus un vietas, kur sākās piedurkņu paplatinājums. Greznais apmetnis bija šūts no tāda paša samta un apdarināts ar zīdu. Kaklarotas lentē, kurā zaigoja dimanti dārgmetāla ietvariņos, kā liela asaru lāse šūpojās kulons ar ametistu, bet ap to mirdzēja sīki dimantiņi. Mazāki dimantu un ametistu vizulīši mirdzēja ausīs, un plata dimantiem izšūta josta ar ametistu sprādzes vidū apņēma korsetē iežņaugto sievietes vidukli. Gludi pieglaustos un tumši krāsotos matus kuplināja smalks šinjons, kurš bija piestiprināts ar dimanta saspraudi un izrotāts ar siltumnīcā plaucētu vijolīšu ziediņiem.

Bertas pārģērbšanās krāšņajā vakartērpā uz Mēriju atstāja lielu iespaidu, bet vēl pārsteigtāka viņa jutās, kad saimniece citu aiz cita vēra vaļā samta futrālīšus un ņēma no tiem ārā savas dārglietas. Patiesībā meitenei tās likās nepiemērotas tai darbu un raižu pārņemtajai sievietei, ko viņa pazina. Kura bija īstā Berta? Tā, kas aiz uztraukuma nevarēja aizāķēt vienkāršo pērļu virtenīti ap Džīnijas kaklu? Vai arī tā, kas izvilka no savas ķēdīšu un piespraužu pilnās ādas lādītes zelta saspraudīti un sniedza to Mērijai, sacīdama: "Ņem un paturi pavisam. Šī saspraude lai ir kā paldies par to brīnumu, ko tu paveici ar Džīnijas tērpu." Pēc tam, protams, visa uzmanība atkal tika pievērsta vienīgi Džīnijai. Šķita, ka Berta spēj būt māte un vienīgi māte.

Tomēr patlaban viņa bija Kortnija kundze, izskatīgā mesjē Kortnija modernā sieva, kas iederējās augstākajā sabiedrībā un jutās tur kā zivs ūdenī. Viņa ar vēsi karalisku atzinību vēroja, kā Karloss palīdz izkāpt no karietes meitai, bet pēc tam Mērijai un kā Mērija piekārto Džīnijas svārku krokas un garās lenšu mēles, kas nokarājās no puķu pušķa. Tad šī elegantā dāma ieķērās vīra elkonī un staltā mierā iegāja operā, smaidīdama apstājās pārmīt kādu vārdu ar draugiem un ar galvas mājienu sveicināja paviršākus paziņas. To redzot, likās neiespējami iedomāties, ka viņa vispār saprot vārda "steiga" nozīmi.

Mērija dzirdēja, kā Džīnija nepacietībā griež zobus. Vismaz saklausītā skaņa radīja šādas asociācijas. Vienu brīdi tā skanēja pavisam izteikti, bet citu brīdi apslāpēti vai nedroši. Meitenei šķita, ka gaisma, skaņa un attēls izzūd, aug un plok ritmiskos viļņos, un grīda zem kājām likās šūpojamies kā kuģa klājs. Uz kāpnēm Mērija paklupa, bet ļaužu pūlis, kas bija viņu iekļāvis no visām pusēm, palīdzēja meitenei noturēties kājās.

Ložā atstatus viens no otra stāvēja četri krēsli. Karloss Kortnijs sarindoja trīs krēslus priekšpusē, un Džīnijai tika atvēlēta vieta starp viņu pašu un Bertu. Mērija jutās pateicīga, ka var palikt viena un aizmugurē viņu neviens neredz. Meiteni kratīja ledaini drebuļi. Gaisma pamazām dzisa, sarunu troksnis, tērpu čaukstēšana un programmiņu čabēšana kļuva klusāka, līdz vairs nebija sadzirdama nemaz. Mērija iegrima tumsā un klusumā.

"Svētaisjēzu," viņa domās lūdzās, "glāb mani." Nabaga meitenei likās, ka viņa pēkšņi kļuvusi akla un kurla.

Tad atskanēja mūzika, skaņa pieņēmās spēkā, piepildīja zāli. Pacēlās priekškars, un gaisma lija pāri skatuves malām.

Mērija vēl nekad nebija apmeklējusi teātri, nebija dzirdējusi orķestri, nedz ari redzējusi operas izrādi. Tās maģija savaldzināja meiteni jau pēc pirmajām taktīm. Viņa aizmirsa savas bailes un slikto pašsajūtu, savus blakussēdētājus un sevi pašu. Ar plaukstu atbalstījusies pret sienu, lai nenokristu, Mērija noliecās uz priekšu, it kā vēlētos ienirt pasakainajās skaņās, darbībā uz skatuves un krāsu ņirbā tur, lejā.

Kad priekškars aizvērās, vēstot pirmā cēliena beigas, meitene vēl joprojām bija melodiju varā, viņa nedzirdēja aplausus un nemanīja rosību ložā. Kaklu aizžņaudza asaras. Kāpēc visam brīnumainajam pienāk gals?

"Pie velna," pie sevis lādējās Valmonts Sanbrēvins. "Jau starpbrīdis. Nāksies apstaigāt visas debitantes. Ja es neparādīšu tām cieņu, kāds tēvs, brālis vai brālēns par šādu apvainojumu izsauks mani uz divkauju."

Viņš piecēlās, sakārtoja krekla aproces un vērsās pret draugiem, ar kuriem kopīgi īrēja ložu:

-   Džentlmeņi, mūs sauc pienākums. Vai dosimies aplaimot jaunās sirsniņas en masse[20], vai arī izkliedēsim spēkus?

-   Viens par visiem, visi par vienu, d'Artanjan, atbildēja jaunākais no viņa biedriem, brālēns Zans Luks. Dodies tu pa priekšu, un mēs sekosim.

-    Varbūt vispirms mēs varētu paviesoties pie manas krustmātes Atālijas, Valmont? ierosināja drukns vīrietis ar rūdīta vecpuiša slavu, kuram ļoti piestāvēja viņa iesauka Makss [21] . Viņa man noraus galvu, ja likšu gaidīt savai māsīcai Kerolainai.

Durvis atvēra Filips Kortnijs.

-   Man vienalga, no kura gala sākam, tomēr atcerieties, ka arī mana māsa šovakar ir debitanšu skaitā, un tuvākie radi taču pelnījuši priekšroku.

-   Protams, mēs apciemosim viņas visas, Vals mēģināja jaunekļus samierināt. Vismaz varēsim nobaudīt labas kvalitātes šampanieti.

Kortniju ložā labas kvalitātes šampanieti patlaban lēja glāzēs. Zālē vēl gaisma nebija īsti iedegusies, kad pie durvīm atskanēja pirmais pieklājīgais klauvējiens Džīnija, visskaistākā no debitantēm, jau bija pamanīta. Viens, otrs, tad trešais, ceturtais, piektais, sestais, septītais jaunie švīti nepacietībā kaisa, kad beidzot tos stādīs priekšā šī vakara karalienei. Visu pusstundu ilgo starpbrīdi gaitenī drūzmējās nepacietīgie viņas daiļuma apbrīnotāji. Kortniji paspēja uzņemt divdesmit sešus, tomēr katram tika veltīts tikai īss iepazīstināšanas brīdis, jo tad iepriekšējā vietā stājās nākamais. Vēl pusducis gaidīja izdevību aiz ložas durvīm, kad dzisa gaismas pirms otrā cēliena. Au revoir… au revoir… mes hommages…[22], klanīdamies ložu atstāja laimīgie. Au revoir.

Maman, Džīnija čukstēja. Es esmu vakara karaliene! Viņa iekārtojās starp vecākiem un pavērās apkārt, dāsni dāvājot skatītāju tūkstošiem savu apburošo smaidu.

Mērija ieņēma savu vietu ložas stūrītī, priecādamās, ka atkal var apsēsties. Daudzās sejas, vārdi un sarunas, sarunas, sarunas bija meiteni iztukšojušas. Katru Džīnijas kavalieri Kortniji bija stādījuši priekšā arī viņai. Džīnijas draudzenei Mērijai Makalisterei. Mērija bija jutusi, ka skatieni slīd viņai garām un kā piekalti apstājas pie Džīnijas, bet meiteni tas nesarūgtināja. īsto baudījumu taču sniedza izrāde nevis starpbrīži. Viņa malkoja šampanieti, ko Berta tai uztiepa, un juta, ka dīvainā kārtā tas padara domas skaidrākas. Tagad viņa labāk varēja koncentrēt uzmanību uz mūziku. Programma vēstīja, ka sekos vēl četri cēlieni, un Mērija nopūtās laimīgās gaidās.

Kad priekškars atkal aizvērās, viņa aplaudēja kopā ar pārējiem, tomēr skaļi kliegt "bravo", kā to darīja citi, meitenei nebija drosmes. Atkal sekoja pielūdzēju plūdi, tomēr viņa tiem nepievērsa uzmanību, joprojām atrazdamās mūzikas varā, un, neko nedomājot, izteica pieklājības frāzes un locīja galvu sasveicinoties.

-  Sveicināta mis Makalistere, Mēriju no apcerīguma izrāva kāda zema balss. Angļu valodu meitene nebija dzirdējusi tik sen, ka nu tā izklausījās svešādi.

-  Sveicināti, viņa atņēma.

-   Varbūt jūs šajā troksnī nesaklausījāt. Mans vārds ir Vils Greiems.

-   Esiet sveicināts, Greiema kungs. Mērija jutās pārsteigta, cik jauki bija sajust angļu valodas garšu mutē. Un sastapties ar Vila Greiema zilo acu skatienu. Viņa bija gandrīz aizmirsusi, ka pasaulē dzīvo cilvēki, kuru acis ir zilas un mati nav melni. Vīrietim bija brūni mati tāpat kā Mērijai, taču pie deniņiem tos jau rotāja sudrabs. Viņš bija ļoti garš, mazliet nolaideniem pleciem, tāpēc likās, ka tas vēlas pasargāt pārējos vīriešus no mazvērtības sajūtas. Garenajā sejā iezīmējās stūrains zods, bet deguna galiņš bija mazliet vērsts uz augšu. Mērijā pēkšņi modās radniecīgas jūtas, kaut meitene zināja, ka ģimenes saišu starp viņiem nav.

-   Kā jums patīk uzvedums, Greiema kungs?

-  Tā kā arī jūs esat amerikāniete, atzīšos, ka vairāk par visu citu man patika Stīvens Fosters. Man nekad nav pieticis laika īpaši studēt kultūru. Esmu darījumu cilvēks. Tomēr nepiekrītu tam, ka vecam sunim nevar iemācīt jaunus trikus, un domāju, ka vēl spēju apgūt daudz ko jaunu.

Karloss Kortnijs apmainīja Greiema un Mērijas tukšās glāzes pret pilnām.

-   Es jau zināju, ka jūs priecāsieties aprunāties ar tautieti, Mērij, viņš angliski teica. Tas skanēja tik franciski! Šķiet, es, Vil, jums minēju, ka Mērija māca manai meitai angļu valodu.

-   Viņas valoda ir teicama, teica Vils un uzsmaidīja Mērijai. Jūs noteikti esat lieliska skolotāja. Es pats centos apgūt dažas frāzes franču valodā, kad tikko ierados Ņūorleānā, taču netiku neko daudz tālāk par "bonjour" un "mērci", par ko vainoju savu skolotāju, lai nenāktos atzīt, ka mana galva ir par cietu, lai kaut ko iemācītos.

-   Kaunieties, Greiema kungs! Jums jāpamēģina vēlreiz. Iedomājieties, ka franču valoda ir tas jaunais triks, ko gribat apgūt.

Karloss pārsteigts vēroja abu amerikāņu jokošanos.

Vils Greiems palocījās pret Mēriju.

-   Bija patiess prieks jūs satikt, jaunkundz. Es ceru, ka man tiks dota vēl viena iespēja tikties ar jums. Tad viņš pastiepa roku sveicienam. Pateicos par laipno uzņemšanu, Kārlos. Kortnija kungs satvēra amerikāņa roku abās plaukstās un draudzīgi pakratīja.

-   Jūsu apmeklējums ir liels pagodinājums man un manai ģimenei, viņš piebilda.

Mērija viegli uzsmaidīja aizejošajam Viļam, bet tad meitenes smaids kļuva platāks.

-  Filip! viņa iesaucās, kad vasarā iegūtais draugs durvīs izmainījās ar Vilu Greiemu.

-    Mērij, draudziņ, arī Filipa balsī skanēja prieks. Kā klājas? Es tevi no pretējās puses nemaz nepamanīju. Tu laikam slēpies… Klau, tu taču izskaties pavisam bāla, Mērij. Kur tavi sārtie vaidziņi? Tev vajadzētu parādīties saulītei. Varbūt vēl nedaudz šampanieša tiem atdos krāsu? Ļauj, es piepildīšu tavu glāzi.

-  Pateicos, Filip. Vai tu negribi vispirms apsveicināties ar Bertu un Džīniju? Šodien taču ir viņas debija.

-   Mīļo Mērij, mana apburošā māsiņa mani saskrāpēs ar saviem nadziņiem, ja uzdrošināšos iespraukties starp viņas pielūdzējiem, pastumjot tos malā. Tu tikai paskaties uz viņu!

Mērija pagrieza galvu, un asas sāpes iedūrās meitenei krūtīs, kad viņa ieraudzīja Valmontu Sanbrēvinu smaidām pretī Džīnijas augšup vērstajam skatienam. Līdzīga aina viņas sirdi bija ievainojusi jau "Ziedkalnē", taču šoreiz redzētais sāpināja vēl vairāk. Meitene bija centusies sevi pārliecināt, ka ir tikusi pāri smieklīgajai apsēstībai, ka patiesībā nemaz nepazīst šo vīrieti, ka domās viņa tēlā apkopojusi galveno varoņu īpašības no agrāk lasītajiem romāniem. Beidzamajā laikā Mērijai pat bija izdevies nesarauties ikreiz, kad Džīnija pieminēja Sanbrēvina vārdu.

Tomēr Mērija velti bija mēģinājusi sevi apmānīt.

Tur viņš stāvēja slaids un iznesīgs, muskuļots un neizsakāmi pievilcīgs, stiprs un maigs. Jā, šis vīrietis bija maigs, to Mērija redzēja viņa skatienā, kas diemžēl tika veltīts Dzīli ijai.

Viņa to nespēja izturēt.

Mērija pagriezās pret Filipu.

-  Tu teici, ka ieliesi man vēl šampanieti, viņa bilda. Es vēlos priecāties. .Šis ir mans pirmais vakars operā, un es to dievinu.

"Pievaldi asaras, Mērija Makalistere," viņa sevi norāja.

-   Neesiet tik ļauns, Valmont. Jūs mani saraudināsiet, Džīnija sabozās, paraudzīdamās pa kreisi, uz Maksu. Vai jums arī nešķiet, ka Valmonts izturas cietsirdīgi? viņa čivināja. Viņš piemin notikumus no manas bērnības, skaidri zinādams, ka es labprātāk par tiem aizmirstu tagad, kad esmu pieaugusi. Jaunava koķeti uzmeta lūpu, un vīriešu uzmanību tūlīt piesaistīja piemīlīgā bedrīte samtainajā zodiņā un pavedinoši pilnīgās lūpas.

"Skat, skat," nodomāja Vals. "Filipa mazā māsiņa ir apmulsinājusi tādu pārliecinātu vecpuisi kā Makss. Ja neuzmanīšos, arī es drīz sākšu stostīties. Kāda piemīlīga kaķenīte, un pati to lieliski apzinās. Viņa ir pats dzīvīgākais radījums, ko esmu redzējis kopš atgriešanās Nūorleānā. Kā likums, jaunkundzes parasti ir pabālas un nevainojami tikumīgas, bet lieku galvu ķīlā, ka šī mazā Kortniju draiskule ir tā apskurbusi no šī vakara panākumiem, ka bez vilcināšanās atteiktos no savas nevainības." Viņš lietpratīgi novērtēja Džīnijas samtaino ādu un piebriedušos krūšu pauguriņus, gludos plecus un slaiko kakla izliekumu.

Meitene juta šo skatienu, un Vals to saprata. Viņas krūtis ātri cilājās. Vīrietis dzirdēja Džīnijas satraukto elpu un pamanīja, kā viņa ar mēles galiņu aplaiza pēkšņi apkaltušās lūpas.

"Šī meitene nespēj savi kontrolēt," viņš pārsteigts nodomāja. Džīnijas acīs pavīdēja tādas sievietes skatiens, kas tuvojas orgasmam. Tumšās zīlītes bija paplašinātas, un tādēļ acis izskatījās melnas kā bezdibenis, kurā sievietes un vīrieša apziņa iekrīt tiem savienojoties mīlas akta laikā.

Vals piespieda sevi novērst skatienu. Viņš negribēja pieņemt klajo piedāvājumu, jo nebija gatavs uzņemties atbildību par sekām, kuras nozīmēja saderināšanos, precības, bērnus un brīvības zaudēšanu. Vēl ne.

-   Neiedomāsimies, ka esam īpaši priviliģēti uzturēties šī vakara visburvīgākās lēdijas sabiedrībā, viņš steidzīgi noteica, nolādēdams sevi, ka nespēj tikt galā ar aizsmakumu balsī. Es atsaucu visu, ko teicu par jūsu bērnību, jo nekad sev nepiedošu, ja manis dēļ līs jūsu asaras.

-  Tās līs, ja jūs tik drīz mūs atstāsiet.

-   Tomēr man jāiet. Tur, aiz durvīm, satikšanos ar jums jau gaida vesels pulks citu apbrīnotāju. Au revoir.

-  Valmont! Jūs taču pie mums vēl iegriezīsieties?

-  Ar lielāko prieku.

Un viņš lielā steigā grasījās pamest ložu.

Pie durvīm draugu aizturēja Filips.

-  Tu vēl nenobaudīji šampanieti, Vai. Es kā lietpratējs apgalvoju, ka iepriekš baudītie nav cienīgi šim pat blakus stāvēt. Filips bija nedaudz iereibis.

Laikam tādēļ Valmonts neiebilda. Viņš pieņēma sniegto glāzi, nogaršoja dzērienu un uzslavēja tā augsto kvalitāti.

-   Vai esi ticies ar manu draudzeni Mēriju? Nu, protams, jā, tu taču viesojies "Ziedkalnē".

Valmonts palūkojās uz jauno, bālo sievieti, kura, stāvot līdzās Filipam, patlaban tukšoja glāzi.

"Tev jāpalīdz man saņemties," viņa lūdzās dzirkstošajam dzērienam. "Manī ir tukšums, un pa muguru plūst sviedru straumītes. Manas rokas ir aukstas un mitras, mani ceļi ļogās, un galva griežas. Ja es paģībšu, būs labāk, ja nomiršu, pirms esmu nākusi pie samaņas."

"Saņemies, Mērij," viņa sevi uzrunāja. "Šis ir tikai tāds pats cilvēks, kā visi citi, un tev vismaz vajadzētu atrast tik daudz vārdu, lai viņam pateiktos par izglābšanu no briesmām."

-   Mēs esam tikušies, meitene izmocīja tieši tobrīd, kad dzirdēja Valmontu apgalvojam, ka viņi nav tikušies.

Filips mirkšķināja acis.

-   Nu, kā tad ir? Esat vai neesat?

-   Ne jau "Ziedkalnē", Filip Mērija aši centās paskaidrot. Mesjē Sanbrēvins, iespējams, mani neatceras, bet es viņu gan, jo viņš sniedza man palīdzīgu roku izmisuma pilnā brīdī. Iespējams, ka citādi es pat būtu aizgājusi bojā.

-   Izklausās iespaidīgi, Mērij. Pastāsti ko vairāk! Filips sagrīļojās. Minēšu: tu nokriti no zirga vai kas tamlīdzīgs. Viņš skaļi iesmējās par savu joku. Valmonts klusēdams pieturēja draugu aiz elkoņa.

-   Es jūtos ārkārtīgi muļķīgi, jo nevaru atsaukt atmiņā gadījumu, kad būtu glābis kādas jaunas dāmas dzīvību, taču priecājos, ja esmu bijis jums noderīgs. Tagad, ar jūsu atļauju, es vēlētos pakalpot Karlosa Kortnija kungam, palīdzot nogādāt viņa dēlu atpakaļ mūsu ložā.

Mērija pirmo reizi sadūšojās ielūkoties Valnionta acīs. Tās raudzījās viņā bez kādas izteiksmes.

-   Protams, meitenes balss skanēja tieši tik drūmi, cik drūmi viņa jutās. Uz redzēšanos, Filip. Taču tad kaut kas viņas sirdī sakustējās un deva spēku piepildīt apņemšanos likt Valmontam Sanbrēvinam atzīt, ka tie abi nav pilnīgi svešinieki, ka viņu likteņi ir saskārušies, ka šis vīrietis reiz ir turējis Mēriju savās rokās.

-   Pirms aizejat, mesjē, jums pienākas mani pateicības vārdi. Tas notika ceturtajā jūlijā, kad kāds rupjš cilvēks uzbruka man uz ielas. Jūs uzbrucēju atvairījāt. Esmu jūsu parādniece.

Vaļa uzacis savilkās, bet tūlīt pat rieva viņa pierē izlīdzinājās.

-  Tad tā bijāt jūs? Mans Dievs! Es nevarēju sasaistīt jūs ar to skandālu un… to ārdīšanos. Kā jūs pazīstat Kortnijus? Vai caur Filipu?

-   Kortnija kundze laipni piedāvāja man pajumti. Mēģināju rast patvērumu klosterī, un tur viss tika nokārtots tā, ka tagad mitinos pie viņiem.

-   Es saprotu. Valmonts pamanīja Mērijas drudžaino skatienu un drebošās rokas, bet Filips atkal salīgojās. Arī ugunis pamazām sāka dzist.

-   Mums jāpasteidzas, mudināja Vals. Ar labvakaru, jaunkundz.

Pirms trešā cēliena sākuma Džīnija pieskrēja pie Mērijas un drudžaini saspieda draudzenes roku.

-   Vai redzēji, Mei-rī? Viņš atnāca. Es viņam patiku, man šķiet, ka es viņam tiešām patiku. Vai tu to ievēroji. Mei-rī? Vai tev arī liekas, ka es viņam patiku?

-  Jā, jā, esmu par to pārliecināta. Es visu redzēju, un tu noteikti viņam patiki. Bet nu aši steidzies uz savu vietu. Tava māte jau māj ar roku. Mērija ar pieri atspiedās pret sienu. Deniņos pulsēja tā, it kā kāds galvas iekšpusē dauzītu ar āmuriem. Mēle bija satūkusi un smaga, Merija juta mutē metālisku garšu.

Muziķa žēlsirdīgi dāvāja viņai brīnumu un lika aizmirst ciešanas.

Tomēr nākamā starpbrīža laikā Mērija palika savā vietā un atteicās no šampanieša. Meitene ne ar vienu nesarunājās, bet sēdēja nekustīgi un izskatījās pavisam nelāgi. Berta un Karloss čukstus vienojās, ka izturēsies tā, it kā viņas nemaz tur nebūtu.

-   Neviens no mums patlaban nevar atstāt operu, lai aizvestu viņu mājās, lai gan meitene tiešām izskatās nevesela. Ļausim viņai paklusēt.

Mērija aizvērtām acīm atslīga krēslā un ļāvās mūzikai. Tā atraisīja viņas jūtas un palīdzēja pārvarēt reiboņus un nelabumu, līdz tie mitējās. Tikai pēdējā cēliena beigās meitene spēja atdarīt plakstus un noskatīties darbībā, kas risinājās uz skatuves. Kad izrāde beidzās, viņa aplaudēja līdzi publikai visas septiņpadsmit reizes, kad aktieri atkal un atkal tika saukti paklanīties. Pati saviem spēkiem viņa braši nokāpa pa kāpnēm un izgāja uz ielas spirdzinošajā nakts gaisā. Kad viņi beidzot bija atgriezušies mājās, Mērija jutās jau daudz labāk.

"Laikam atļāvos nobaudīt par daudz šampanieša. Nemūžam vairs nedzeršu vairāk par vienu glāzi, lai tur vai kas."

Džīnija tik tikko spēja savaldīties un izģērbties.

-   Ej projām, Miranda, viņa pavēlēja, un paņem līdzi manu kleitu. Naktskreklā es spēšu ielīst pati saviem spēkiem. Nu, ej taču!

Cīnoties ap korsetes šņoritēm, viņa tās sarāva mezglā.

-   Tā tik man vēl trūka, Džīnija ievaidējās un sāka šņukstēt.

-   Kuš, Mērija mierināja satraukto draudzeni, es atmudžināšu to mezglu, ja vien tu kādu brīdi pastāvēsi mierā. Par ko tu uztraucies? Viss taču notika tā, kā tu biji iztēlojusies, Džīnij. Tu biji pati skaistākā, un tevi apciemoja visvairāk kavalieru. Tu būsi šīs sezonas nagla. Kas te ko raudāt?

-  Viss ir pagalam, Mei-rī, Džīnija bija izmisusi kā mazs mežā apmaldījies bērns.

-   Nekas nav pagalam. Tas ir tikai sīks mezgliņš. Es tūlīt ar to tikšu galā… nu, re. Tagad palaidīsim korseti vaļīgāk, un tu jutīsies daudz labāk, kad būsi tikusi no tās laukā.

-    Mei-rī, tu neko nesaproti. Viņš tur bija, tu ar viņu runāji, tu viņu redzēji. Tu nekad neesi spējusi tam noticēt, bet tā ir taisnība. Pupu grib mani apprecināt ar to amerikāni. Džīnija metās Mērijai ap kaklu, un viņas izmisums pārauga histērijā.

Mērija aizveda draudzeni līdz gultai un apsēdināja uz maliņas.

-    Nu tu runā niekus, viņa iebilda. Tēvs nevar piespiest tevi kādu precēt. Pacel rokas uz augšu. Viņa palīdzēja Džīnijai iebāzt rokas naktskrekla piedurknēs un galvu kakla izgriezumā, atcerēdamās, ka tā mēdza ģērbt lelles. Pamazām Džīnijas raudas pārvērtās konvulsīvos šņukstos.

Mērija samitrināja dvieli un pasniedza to draudzenei.

-  Noslauki seju un izšņauc degunu, viņa mudināja. Tu saccl brēku bez jebkāda iemesla. Tā nevar būt taisnība.

Džīnija izmantoja dvieli, kā bija vēlēts, bet pēc tam nometa to uz grīdas.

-  Mērij, tu neko nezini, viņa izmocīja caur asarām. Pupu vienmēr ir uzskatījis, ka man jāprec amerikānis. Viņš saka, ka tā ir veiksminieku nācija un ka amerikāņi pagūs pārņemt visu Ņūorleānu, pirms es kļūšu tik veca, kā pupu tagad. Viņš var mani piespiest to darīt. Ja es atteikšos pildīt pupu gribu, viņš man liegs pūru, un tad jau nu noteikti mani neprecēs neviens. Mei-rī, tu esi citāda, tu nevari to saprast. Es nespētu dzīvot vecmeitās. Tad jau labāk esmu ar mieru precēt briesmoni, bet palikt bez vira nekad. Ak, kaut Valmonts nebūtu tik atturīgs. Sākumā es domāju, ka viņam patīku, tomēr viņš neatgriezās mūsu ložā. Es viņu tā gaidīju. Viņš tā darīja tīšām. Es viņu tik ļoti mīlu, un pupu arī nespētu viņam atteikt. Valmonta zeme robežojas ar mūsu īpašumiem, un viņš ir tikpat bagāts, kā amerikānis māsu plantācijas otrā pusē. Man šķiet, tas bija darīts tīšām, Mei-rī. Es lūdzu Visus Svētos, lai viņš atnāk vēlreiz, jo tad mana sirds būtu mierīga, bet viņš neatnāca. Tīšām. Varbūt es nelūdzos no visas sirds? Man jāturpina tas darīt tagad.

Un meitene lūgdamās izstiepa uz augšu abas rokas.

-   Svētā Dievmāte, viņa sauca, Dievs Tēvs, Jēzu Kristu… lūdzu. Tā bija kā izmisīga ubagošana, kurai tūlīt pat sekoja mežonīgas, nevaldāmas raudas.

Istabā savā pazīstami darbīgajā solī iesteidzās Berta ar rūpju izteiksmi sejā.

-   Kas noticis? Manu bērniņ! Kuš, kuš. Nāc pie savas maman. Viņa piespieda meitu sev cieši klāt un noklāja tās seju ar kvēliem skūpstiem. Kas tev kaiš? Mērij, vai tu nezini?

-   Džīnija domā, ka tēvs liks viņai precēties ar Greiema kungu. Es jau mēģināju paskaidrot, bet…

-  Ak, manu Džīnij. Paklausies, ko maman tev teiks, manu eņģelīt. Es gan nedrīkstu tev stāstīt, taču es to darīšu. Šovakar tavs papa saņēma zīmīti. Pēdējā cēliena laikā to ienesa šveicars. Zīmīte bija no Valmonta. Viņš grib ar tavu tēvu šovakar pēc izrādes satikties klubā "Curtius". Viņam ar tavu tēvu esot jāpārrunā kas svarīgs un neatliekams.

Džīnija pacēla galvu.

-   Šovakar? Viņš ar papa grib šovakar satikties? Saraudātā seja bija plankumaina un pietūkuši, tomēr tagad tajā staroja cerības.

-  Jā, svarīgs un neatliekams, tā tur bija rakstīts. Es atminējos savu debija. Toreiz, pēc manas pirmās parādīšanās sabiedrībā, tavs tēvs nostaigāja ap mūsu māju visu nakti, līdz pat rītam, kad mans papa pamodās un Karloss varēja lūgt viņam manu roku.

23. nodaļa

-

-  Gaidīšana mani padarīs traku. Es neciešu neziņu, Džīnija skandināja vai simtiem reižu, apzvērot, ka paliks augšā tik ilgi, kamēr tēvs pārnāks, pat tad, ja nāksies gaidīt visu nakti.

Tomēr pārdzīvotais saspringums un panākumu gaidas ar tam sekojošo asaraino vilšanos bija pārāk liels slogs meitenes nerviem, un viņa aizmiga pusvārdā.

Arī Mērija bija ieslīgusi miegā, taču tas vairāk līdzinājās bezsamaņai. Meitene jutās ārkārtīgi vārga.

Karloss Kortnijs pārradās mājās trijos naktī. Viņš pamodināja sievu, un abi veselu stundu satrauktās, pieklusinātās balsīs kaut ko pārsprieda. Valmonts bija Karlosu brīdinājis, ka viņu meitas mājskolotāja un draudzene reiz esot bijusi viena no Rozas Džeksones pērkamajām sievietēm.

Nākamajā rītā brokastis tika pasniegtas pagalmā. Džīnija bija apvainojusies, ka tēvs un māte vēl nav iznākuši no guļamistabām. „

-   Tas no papa puses ir nežēlīgi, ka viņš tik ilgi guļ. Un maman arī. Viņi mani spīdzina. Es to nevaru izturēt, Mei-rī. Man ir jādabū zināt.

Baidzot Karloss Kortnijs parādījās kāpņu augšgalā. Džīnija pielēca kājās. Krēsls, uz kura viņa bija sēdējusi, ar troksni apgāzās.

-   Papa ?

-  Māte vēlas ar tevi parunāt, Džīnij. Aizej uz viņas istabu.

-   Ai, papal Sievišķīgas pārrunas? Es skrienu, ko kājas nes. Ai, papa, es esmu tik laimīga! Džīnija apskāva un noskūpstīja tēvu. Tad satvērusi abās rokās svārkus, pacēla tos tik augstu, lai varētu pārvarēt divus pakāpienus vienā solī.

Mērija sēdēja pavisam sastingusi. Viņa sevi gatavoja ziņai par Valmonta un Džinijas saderināšanos jau kopš tā brīža, kad Berta meitenēm bija pastāstījusi par zīmīti. "Tagad es spēšu to pieņemt," meitene nodomāja. Viņa valdīs pār sevi. Nekas viņas ārienē neliecinās par to vilšanās tuksnesi vai greizsirdības ugunsgrēku, kas plosījās nelaimīgajā sirdī.

Tomēr tam, ko Karloss Kortnijs viņai paziņoja. Mērija nebija sagatavojusies.

-  Makalisteres jaunkundz, ja tāds ir jūsu īstais vārds, pazūdiet no šīs mājas desmit minūšu laikā, vai arī es jūs puspliku izmetīšu uz ielas. Jūs dabūsiet tik daudz naudas, lai varētu nopirkt biļeti uz tvaikoņa, kas jūs aizgādās līdz turienei, no kurienes esat ieradusies. Mana kariete jūs aizvedīs līdz piestātnei.

Un viņš uzsvieda aploksni meitenei priekšā uz galda.

-   Kalpotāji jau kravā jūsu mantas, viņš aizejot piebilda, tomēr neatskatījās. Visus apģērbus, ko esat no mums saņēmusi, jūs varat paturēt. Negribu savā mājā redzēt ne skrandiņas no tā, ko esat valkājusi.

Trešā daļa

.

24. nodaļa

Mērija viena un izmisusi stāvēja ostmalas steidzīgo ļaužu drūzmā. "Te nu es esmu atgriezusies sākumpunktā. Tomēr nē, nu ir ļaunāk nekā sākumā," meitene skaudri domāja, un tikpat skaudrs vējš pūta no upes. Debesīs blivējās zemi, pelēki mākoņi. Noskaņas dabā sasaucās ar noskaņām Mērijas dvēselē. Ņūorleānas tvaikoņu piestātne bija vēl plašāka un trokšņaināka nekā Pitsburgā, te bija arī daudz vairāk kuģu. Tur vienlaikus krastā pietauvojās tikai kādi trīs tvaikoņi, šeit tie blīvējās dučiem. Simti saiņiem un mucām pilnu ratu gaidīja iekraušanu.

Tagad Mērija jau zināja, ka savas mantas nedrīkst izlaist no acīm ne uz mirkli. Viņa sažņaudza saujā aploksni ar naudu un cieši apkampa sainīti, kuru tai bija pametuši. Aiz muguras vēl skanēja aizbraucošās Kortniju karietes riteņu dārdoņa.

"Man vajadzēja iepļaukāt šo Karlosu Kortniju," meitene nodomāja. '^Vajadzēja iespļaut viņam sejā. Kā gan viņam nebija kauna ar mani tā runāt? Un Klementīne… pat neatvadījās, pat nepaskatījās uz mani; tikai sagrāba aiz rokas, aizvilka pie karietes un grūšus iegrūda tajā. Saini un aploksni viņa nevis pasniedza, bet nometa uz karietes grīdas kā kaulu sunim vai samazgas cūkai. Viņi izsūca no manis, kas tiem bija vajadzīgs, un tad aizmēza prom kā nederīgu krāmu. Ļoti raksturīgi Karlosam, vai gan viņš tāpat neizrīkojās ar savu mīļāko Herkulesa mazmeitu? Briesmonis ne cilvēks."

Padzīšana no Kortniju mājām bija iedarbojusies uz Mēriju gandrīz kā adrenalīna injekcija. Meitenes sirds smagi dauzījās un asinis dzīslās strauji pulsēja, nesdamas savā straumē indi, kuru viņai galvā bija iemasējusi vudu karaliene. Mērijai likās, ka galvu žņaudz un spiež kā skrūvspīlēs tik stipras bija sāpes. Kuņģi mocīja spazmas. Pakrūtē dūra kā ar sakaitētu pīķi. Kaklā un degunā saskrēja kodīgs šķidrums, un meitene juta, ka tūlīt būs jāvemj.

Viņa ar saini aizspieda muti un šļūcošā, grīļīgā gaitā, sāpēs saliekusies, skrēja uz upes pusi. Nonākusi krastmalā, meitene nometa saini un, nokritusi uz dubļainās zemes, pārkāra galvu mola malai. Ķermeni raustīja nelabuma izraisītās konvulsijas, kas nespēja un nespēja rimties, pār visu augumu skrēja nevaldāmi drebuļi.

Garāmgājēji centās apiet viņu ar līkumu. Daži novērsa skatienu un steidzās tālāk, citi apstājās un skatījās uz nabaga meiteni, taču Mērija šķita atslēgusies no apkārtējās pasaules.

Kad bija izdevies iztukšot kuņģi, viņa, klusi šņukstot, uzrausās ceļos. Lauzošās sāpes ķermenī nemitējās, un mutē bija pretīga garša. Viņa sameklēja kabatlakatu un nosusināja acis un lūpas. Lakatiņa mežģīņu mala ieķērās zelta piespraudē pie viņas apkakles. Tā bija Bertas iepriekšējā vakarā pasniegtā dāvana.

Mērijas seja niknumā saviebās. Viņa bija izjutusi tik dziļu pateicību par saldajiem vārdiem un bezvērtīgajām greznumlietām. Mērija bija domājusi, ka Kortniji ir viņas draugi. Cik muļķīgi! Tikai tagad Mērija saprata, ka tie pret viņu izturējušies sliktāk nekā pret saviem vergiem.

Meitene pielēca kājās un ar strauju kustību norāva piespraudi. Aizvainojuma dusmas bija atdevušas viņai spēkus. Krietni atvēzējusies, Mērija iesvieda spīguli pašā upes vidū, kur tas, zeltam nomirgojot, pazuda duļķainajā un atkritumiem piedrazotajā ūdenī.

Tajā brīdī Mērija izdzirdēja aiz muguras smieklus. Savilkusi pirkstus dūrē, meitene pagriezās, lai stātos pretī bezkauņam, kas uzdrošinājās par viņu ņirgāties.

Tur, vēl joprojām smiedamies, stāvēja milzīga auguma vīrs. Viņa melnajā sejā mirdzēja pienbalti zobi. Mērija nolaida rokas. Būtu muļķīgi parādīt savu vājumu un icvainojamību.

-  Es jau ir redzēj's šitādu metienu, konstatēja vīrietis. Kas noticis, misī? Vai tad jūs nemaz vairs nepazīst' Džošū? Lielais vīrs runāja angļu valodā, un Mērija uz brīdi nesapratnē apjuka. Tad pamazām vārdi ieguva jēgu. Džošua. Pirmais kuģis, ar kuru viņa mēroja ceļu no Pitsburgas. Bumbas pie klāja margām. Govs un indiānis ar durkli, tad dobjais būkšķis, koka bumbai atsitoties pret indiāņa galvu.

Mērija pavērās lielajā, melnajā vīrā kā vecā, sen nesatiktā draugā. Šis cilvēks nāca no viņas gaišās pagātnes, kad viss šķita neredzēts un satraucošs, kad Mērija ar cerībām un uzticēšanās pilnu sirdi tik tikko bija uzsākusi ceļu pretī jaunajai dzīvei, kad viņa vēl nebija piedzīvojusi melus, krāpšanu un aplaupīšanu.

-  Kuš, kuš, misī, vai tad ir tik traki, ka šitā jāraud?

-   Ak, Džošua, pasaule ir tik netaisna. Vai tu man palīdzēsi.

25. nodaļa

-   Jūs ir nonākusi visdrošākās rokās, misi. D/.ošua pamāja ar galvu. Tā viņš vēl daudzas reizes māja un māja, klausoties Mērijas garo bēdu stāstu. Melnā seja pauda līdzjūtību, sapratni un samulsumu, bet tajā nebija neticības.

-   Tomēr nav jau tik bēdīgi, kā jūs domā. Mēs to dāmu, kas meklē jūsējo vecmāmiņu, atradīs' viens divi. Ņūorleāna tak nav tik liela, un franču daļa jau nu nemaz ne. Katrs te zinās ceļu līdz tās dām's mājai.

-  Vai tu man nāksi talkā?

-  Par ko ta ne. Nu tad ies. Ļaujat, es paņems šito sainīti.

Līdz krustojumam, kur melnādaina sieviete pārdeva rīsu

kūciņas, bija jāiet tikai piecas minūtes, un vēl piecas nācās mērot pēc tam, kad viņa bija izstāstījusi ceļu līdz. augstajai ķieģeļu ēkai Rojalstrītā, kur dzīvoja Selesta. Mērija notrausa sakaltušos dubļu traipus no apģērba, dziļi ievilka elpu un pacēla smago misiņa veseri, lai pieklauvētu. Tai pašā brīdī sāka līt, un pāris sekunžu laikā meitene bija izmirkuši līdz pēdējai vīlītei.

Sulainis, kas atvēra durvis, bija tērpies vecmodīgā livrejā ar biksēm līdz ceļiem un pusgarām zeķēm kājās, balti nopūderēta parūka kā gleznas rāmis apņēma viņa tumši brūno seju. Izmirkušo Mēriju viņš aplūkoja tikpat vienaldzīgi, kā būtu skatījies uz ģipša statuju.

-  Es vēlētos runāt ar Sazerakas jaunkundzi, Mērija franciski teica. Sakiet, ka atnākusi Makalisteres jaunkundze.

Sulainis pakāpās soli atpakaļ, paņēma no galdiņa sudraba paplāti un, atkal panācies uz priekšu, izstieptā rokā sniedza to Mērijai.

-   Lūdzu jūsu vizītkarti, jaunkundz, viņš pieprasīja.

-    Man nav vizītkartes. Vienkārši pasakiet viņai, ka es gaidu šeit, lejā. Esmu caurcaurēm izmirkuši un vēlētos tikt zem jumta.

-  Sazerakas jaunkundzes nav mājās, paskaidroja sulainis, nolikdams paplāti iepriekšējā vietā, un jau grasījās aizvērt durvis.

Mērija iegrūda durvju spraugā roku, un sulainis saminstinājās. Izmisums bija piešķīris meitenei drosmi.

-   Kad viņa atgriezīsies? Mērija uzstāja. Viņa noteikti būtu vēlējusies mani sastapt. Es varu pagaidīt tepat.

-   Sazerakas jaunkundze uz nedēļu ir izbraukusi net pilsētas, jaunkundz. Es viņai darīšu zināmu, ka bijāt iegriezusies. Un šoreiz sulainis aizvēra durvis.

Visa Mērijas drosme pazuda kā nebijusi. Meitene atspiedās pret durvīm un izplūda asarās.

-   Tā nu gan nevaj'g, misī. Tas neko nelīdzēs, Džošua viņu mierināja. Nedēļa vēl nav mūžība. Un ja nu tā dāma ir aizbraukuse meklēt jūsējos?

Mērija ar šalles stūrīti nosusināja asaras. Un ja nu tiešām ir tā, kā saka Džošua? Ja vien viņa nebūtu galīgi slapja un nejustos tik savārgusi, izmisums viņu tik viegli nebūtu pievārējis. Meitene saņēmās un pasmaidīja.

-   Piedodjta uzvedos kā muļķe, Mērija atvainojās. Es vienkārši nejūtos īsti vesela.

-   Jums ir vistukšākās iekšas visā Misipi krastā. Tur tā vaina. Labāk būt' aiziet atpakaļ līdz tam stūrim un nopirkt kādu čalas. Džošua pagriezās un sāka lēnām iet ierosinātajā virzienā. Mērija nedrošā gaitā, cenzdamās neatpalikt, sekoja. Viņa nepamanīja, ka vienā no Sazeraku mājas logiem kāds paceļ aizkara malu un lūkojas ārā.

-  Žak, kas bija tā jaunā persona? vēlējās zināt pie loga stāvošā sieviete atraitnes sēru tērpā. Viņas seja bija neticami bāla, taču ne jau tāpēc, ka to prasītu salonu mode, bet gan slimības un depresijas izraisītas mazasinības dēļ. Tomēr par spīti iekritušajiem vaigiem un violetajiem lokiem zem acīm, vaibstos vēl varēja saskatīt agrāko dienu skaistumu, lai gan tagad viņa izskatījās kā nožēlojama tās sievietes karikatūra, kuras daiļā seja lūkojās pār runātājas plecu no portreta pie sienas. Gleznā attēlotā jaunava bija tērpusies krāšņā balles kleitā un rokā ar skaistiem, savādi gariem pirkstiem turēja pusatvērtu vēdekli no smalkas baltas mežģīnes.

-    Viņa vēlējās satikt Selestas jaunkundzi, paskaidroja sulainis.

-   Ak tā, noteica Anna Marija Sazeraka un ļāva aizkara malai noslīdēt vietā. Istabā atkal iestājās krēsla.

-   Misī, cik daudz naudas jums ir tai aploksnē?

Mērija neatbildēja, pirms nebija sakošļājusi un norijusi pēdējo čalas kumosu.

-   Trīsdesmit dolāru. Ar karsto rīsu kūku vēderā meitene jutās daudz labāk. Arī lietus bija mitējies.

Džošua pašūpoja galvu.

-   Labi, ka šie jums iedevuši vismaz tik daudz, ka sanāks kuģim. Vecā "Kairas Karaliene" būs priecīga jūs atkal uzņemt. Vai kāds ir teicis, ka jūs nedrīkstat gāzt pa galvu kādam, kas grib mani nosist?

Šoreiz Mērijas smaids nebija vien pieklājības izmocīts.

-   Paldies, Džošua. Tomēr man jāpaliek. Varbūt tev liksies savādi, taču tajā pašā brīdī, kad te ierados, mani pārņēma sajūta, ka mana sirds pieder šai zemei. Man tikai jāatrod kāda viesnīca, kur varētu uzturēties, kamēr pārrodas Sazerakas jaunkundze. Vai tu nevarētu man kādu ieteikt ?

-   Te to ir ka biezs, no tādām kā pilis līdz īstiem ūķiem. Nelaime, misī, ir tāda, ka tās labākās negribēs uzņemt jaunu lēdiju vienu pašu, bet ja gribēs, jūsējie trīsdesmit dolāri var izbeigties, pirms tā dāma brauc atpakaļ. Vai jūs kādreiz ir dzirdējuse par mēbelētām istabām? Nav jau tik smalkas kā viesnīcas, bet gadās arī pieklājīgas. Mūsu locis man ir stāstījis par vienu. Tur uzturas šā māsa. Tā nebūs tāda vieta, kā jaunā misī ir picraduse, bet tur esot tīrs, un ēdiens ir kārtīgs, un ar tiem trīsdesmit dolāriem pietiks vismaz pāris mēnešus. Tur saimnieko viena atraitne. īru kundze vārdā O'Nīla.

-   Izklausās lieliski, Džošua. Kur tas ir? Dosimies uz turieni tūlīt pat.

-   Drusku uz nomali, bet ne pārāk tālu. Tomēr es jauno mis tur nevarēs aizvest. Tas ir īru Kanālā, tai pilsētas daļā, kur dzīvo īri. Viņi dikti neieredz melnādainos. Ja es mēģinās iet pa Edelstrītu, es būs pagalam. Es jūs aizvedīs līdz. Kanālstrītai un atradīs kādu policistu, kas pavadīs jūs tālāk.

Pēkšņi Mēriju pārņēma šausmas.

-  Ak, Džošua, es esmu izdarījusi briesmīgu kļūdu! meitene iesaucās. Kā es varēju lūgt, lai tu pavadi mani uz Sazeraku māju, kas atrodas tik tālu no dokiem! Tu nevari lūgt nevienam policistam mani pieskatīt. Viņš tevi saņemtu ciet tajā pašā mirklī. Tev taču nav atļaujas.

Lielais, melnādainais vīrs plati smaidīja.

-  Kam man tāda atļauja, misī. Es ir brīvs cilvēks.

-  Šeit ? Dienvidos? Es domāju, ka jums jātiek līdz ziemeļu daļai, lai iegūtu brīvību.

Džošua smējās pilnā kaklā.

-  Ņujorka.gan šai ziņā netiek Ņūorleānai ne tuvu. Puse no melnajiem cilvēkiem, kurus misī redz uz šīm ielām, ir brīvi.

Mērija vēl nebija pārstājusi šaubīties, vai Džošua teiktais ir patiesība, kad viņi jau bija sasnieguši Kanālstrītu. Viņa nepazina šo ielu, jo no kuģu piestātnes puses tā izskatījās pavisam citādāk*

Tā bija Amerikas visplatākā avēnija, un, lai gan Mērija šo faktu iepriekš nebija zinājusi, to varēja viegli uzminēt. Lielu koku rindas atdalīja platās ietves no braucamās daļas, kura bija trīsreiz platāka nekā franču daļā. Ielas otrā pusē bija plata koku ieskauta aleja ar zālāju un gājēju celiņu pa vidu. Tālāk varēja redzēt vēl vienu platu ielu, bet aiz tās atkal koku ieskautu ietvi. Ietves bija pilnas ar labi ģērbtiem gājējiem, kuri kaut kur devās vai vienkārši pastaigājās. Elegantas karietes ātri pārvietojās pa asfaltēto divvirzienu ielu. Glītās ēkas izskatījās jaunas un nesen celtas. Te nekas nelīdzinājās tai Ņūorleānai, kuru Mērija bija apmeklējusi kopā ar Kortnijiem.

Viņa atcerējās Karlosa stāstīto: Kanālstrīta bija robežlīnija starp amerikāņu un franču daļu. "Šī parkam līdzīgā daļa pašā vidu laikam būs tā "neitrālā zona", kuru viņš minēja," Mērija nosprieda. "Tā izskatās pavisam piemīlīga par spīti kareivīgajam nosaukumam. Un cik ļoti tā atšķiras no visa iepriekš redzētā! Šķiet, ka Ņūorleānai nekad neaptrūks pārsteigumu. Gan patīkamu, gan nepatīkamu. Man vienmēr jābūt gatavai!"

Apņemšanās bija īsti vietā, jo meitene nudien nebija gatava Iru Kanālam.

Policists izrādījās ļoti atsaucīgs. Viņš palīdzēja nest Mērijas saini un rādīja ceļu, vadīdams meiteni pa ielu, kuru saucot par Megazīnu. Atbildot uz policista jautājumu Mērija bija apgalvojusi, ka viņai pietiks spēka mērot ceļu kājām, tomēr jau pēc neilga brīža sāka šaubīties, vai nebūs pārsteigusies, to teikdama. "Mazāk par jūdzi," viņš bija teicis, taču Mērijai šķita, ka viņi ir nogājuši jau krietni vairāk.

Sākumā veikali un mājas, kuri slīdēja gar acīm, tikai izraisīja meitenes interesi. Pēc tam tas viss bija viņu gluži vai apbūris. Apkārt vairs nemanīja vienā rindā novietotas ēku fasādes, to vietā stājās mājas, kuras bija iekārtojušās plašu dārzu vidū. "Tās visas ir tik krāšņas," Mērija domāja. Daudzām bija kolonnu balstītas galerijas, gandrīz visām grezni, metālā kalti vārti, balkoni un sētas.

Meitene ievēroja, ka ietvi vairs nesedza ķieģeļi vai bruģis, bet gan ļodzīgi dēļi. Ielas klāja slideni dubļi un vēl kaut kas, uz ko Mērijai bija pretīgi pat skatīties. Notekgrāvji bija aizsērējuši, un viņiem nācās lēkt tiem pāri, lai šķērsotu ielas, jo dažas akmens plāksnes, no kurām bija veidoti tilti, izskatījās gaužām nestabilas. Arī pūstošo atkritumu smaka vietām kļuva pavisam neciešama.

Viņi nogriezās no Megazīna ielas, un nu arī dēļu ietves vairs neredzēja.

-   Vēl tikai pieci kvartāli, policists mēģināja meiteni uzmundrināt.

Mērija centās pasmaidīt. Ar katru soli likās aizvien grūtāk atraut kājas no zemes. Pie kurpēm pielipušie dubļi padarīja tās smagas kā svinu, un pazoles bija kļuvušas tik slidenas, ka nācās krietni saņemties, lai noturētu līdzsvaru.

Viens kvartāls, otrs kvartāls. "Es to varēšu," meitene sev solīja, "mēs jau esam gandrīz galā. Grūtības rada tikai slidenās ielas, taču mājām nav nekādas vainas. Tās gan nav lielas, taču ir tīri glītas." Trešais kvartāls, ceturtais. Pēkšņi viņa izdzirdēja kāda iztrūcināta dzīvnieka sēcienu, sajuta tā elpu uz kāju stilbiem un pārāk izbijusies, lai iekliegtos, nokrita četrrāpus. Pagriezusies, meitene ieraudzīja, ka viņā raugās kazas ģīmis ar mazu bārdiņu.

-   Vai jums nekas nekaiš, jaunkundz? policists satvēra viņas roku un palīdzēja piecelties.

-   Kādas ļagad izskatās manas drēbes! Mērija bija pārguruši un izmisusi. Viņa tikko spēja valdīt asaras.

-   Saņemieties, tā nu gan nevajag! policists savā vīrieša bezpalīdzībā murmināja. Viņš steidzīgi vadīja Mēriju tālāk, līdz beidzot bija nogādājis meiteni un viņas saini pie kādas divstāvu mājas durvju sliekšņa.

-   Tagad ar jums viss būs kārtībā, policista balsī ieskanējās atvieglojuma izraisīta sirsnība. O'Nīlas kundze par jums parūpēsies. Tad viņš sveicienā ar diviem pirkstiem pieskārās formas cepurei un izskatījās laimīgs, ka ticis vaļā no dīvainā pienākuma.

Mērija pieklauvēja. Iekšpusē kāds dziedāja. "Lūdzu, esiet mājās," nogurusi ceļotāja klusi lūdzās, "un, līdzu, esiet laipni pret mani."

Durvis atvēra vissīkākā auguma sieviete, kādu vien Mērijai bija nācies sastapt. Pirmajā brīdī viņai likās, ka uz sliekšņa nostājies bērns, taču tad meitene pamanīja sirmās matu šķipsnas, kas bija ievijušās kastaņbrūnajā bizē ap sievietes galvu, un vārnu kājiņām līdzīgās krunciņas, kuras, sievietei pasmaidot, iegūla viņas zilo acu kaktiņos.

-   Vai tik jūs nebūsiet pats notašķītākais radījums, kas jebkad stāvējis uz mana durvju sliekšņa. Nāciet nu iekšā un stāstiet, kas jūs esat. Es esmu atraitne O'Nīla.

-  Mani sauc Mērija Makalistere.

-    Nāciet, nāciet iekšā, Mērija Makalistere. Krāsns virtuvē jau kuras, un tējkannā ūdens teju, teju sāks vārīties.

Mērija neatcerējās, vai vēl kādreiz būtu jutusies kādam tik pateicīga.

-   Liels paldies, bija vienīgie vārdi, ko meitene attapa bilst. Viņas sirds bija tik pilna vārdos neizsakāmu jūtu.

26. nodaļa

Taču nejau pateicības vārdus vien gaidīja atraitne O'Nīla. Tiklīdz Mērija ar tējas krūzi rokās bija apsēdināta uz sola blakus krāsnij, mazā, ņiprā sieviete nekavējās izklāstīt savus noteikumus.

-   Jums būs jāmaksā trīs dolāri nedēļā. Jāmaksā avansā, kamēr es pārliecināšos, ka esat kārtīga kliente. Vēlāk atļaušu norēķināties nedēļas beigās. Es jūs nepazīstu, Mērija Makalistere, tādēļ, ja jums nav naudas, tēju varēsiet padzert, bet tad tomēr būs jāpošas projām.

-  Nauda man ir… Mērija sāka rakņāties kabatās.

-   Tad viss ir kārtībā. To varēsiet man iedot arī vēlāk, kad būsiet sasildījusies un apžuvuši. Brokastis ir sešos, bet vakariņas septiņos vakarā. Ja nokavēsieties, būs jāiztiek ar to, kas palicis pāri, un parasti tas nozīmē neko. Ja vēlaties, varu jums gatavot arī pusdienu spaini, bet tas maksās vēl papildu dolāru nedēļā. Vai esat ar mieru?

Mērija pagiāja, lai gan netika gudra, ko nozīmē saimnieces pieminētais "spainis". Misis O'Nīla runāja pārāk ātri, lai rastos iespēja uzdot kādu jautājumu.

-   Mazgāties var šeit, virtuvē. Pateikšu, kad ir brīvs, un iedošu vannu, taču ūdens būs jāienes un jāuzsilda pašai, bet, kad būsiet nomazgājusies, pašai jāizberž vanna. Ja es nebūšu mierā ar to, cik rūpīgi esat to paveikusi, nāksies berzt vēlreiz. Par vannas un dvieļa izmantošanu gribēšu divdesmit piecus centus. Ziepes es sagādāšu, bet drēbju mazgāšanai jums tās jāpērk pašai. Pagalmā ir veļas baļļa un aukla žāvēšanai. Varat izmantot arī manu gludekli un gludināmo dēli, ja vien es pati to tajā brīdī nelietošu. Katru otro sestdienu es nomainīšu palagus, un tik labus spilvenus, kā pie manis, jūs diezin vai vēl kur atradīsiet. Tikai pielūkojiet, lai blakus jūsu galvai uz tiem neatguļas vēl kāda, jo tad uzreiz būsiet aiz durvīm. Ja jums ir vīrietis, varat ar viņu satikties viesu istabā. Durvis tiks atstātas vaļā, ja iepriekš pieteiksiet. Šī ir kristīga māja, un grēkošanu zem sava jumta es nepieļauju. Ja mani noteikumi jūs apmierina. Mērija Makalistere, es vēlreiz, piepildīšu jūsu krūzi, kamēr meklēsiet naudu, un tad parādīšu, kur atrodas jūsu istaba. Tā kā šodien ir trešdiena, par atlikušo nedēļu maksāsiet man dolāru un trīsdesmit centus vai četrus dolārus un divdesmit piecus centus par šo un nākamo. īres maksu es ievācu sestdienās. Tad jūs saņemat savas algas, un es saņemu savējo.

Mērija samaksāja O'Nīlas kundzei četrus dolārus un divdesmit piecus centus, pretī saņemot šauru gultiņu šaurā istabiņā un labas pamācības.

Klosterskolā viņa katru rītu bija pati klājusi gultu un mūķeņu vadībā darinājusi savu izlaiduma kleitu, taču ar to arī aprobežojās Mērijas mājsaimniecības prasmes. Patiesībā viņa nespēja pati sevi aprūpēt.

Kad meitene bija nomazgājusi seju, pārvilkusi drēbes un izsusinājusi matus, viņa uzmeklēja O'Nīlas kundzi un lūdza palīdzību.

-    Vai jūs mani pamācīsies, kā izmazgāt un izgludināt apģērbu? Mana kleita ir gaužām netīra.

Atraitne izbrīnīta pacēla acis no kartupeļa, ko patlaban mizoja.

-  Pamācīt? Kā jūs to domājat?

-   Es neprotu kopt apģērbu. Kāds to vienmēr darīja manā vietā. Pirms ierašanās šeit es uzturējos klosterskolā. Nūorleānā es esmu ieradusies, lai uzmeklētu savu vecmāmiņu… un meitene izstāstīja atraitnei savu garo bēdu stāstu.

Klausoties Mērijā, O'Nīlas kundze turpināja mizot kartupeļus. Mērija vēl nebija beigusi stāstu, kad visi kartupeļi bija nomizoti, un O'Nīlas kundze sāka tos griezt šķēlēs. Saimniece turpināja darbošanos arī pēc tam, kad Mērijas stāsts bija galā.

Saimnieces klusēšana mulsināja Mēriju. Viņa nogaidīja, kamēr kundze ar vienu rokas vēzienu ieslauka baltās kartupeļu šķēles no galda katlā. Kad atraitne O'Nīla, vēl joprojām nepateikuši ne vārda, sāka stutēt lielo katlu uz plīts degļa. Mērija piecēlās un piegāja sievietei klāt.

-   Kāpēc jūs, kundze, neko nesakāt? Vai tad ar mani nav apgājušies pagalam cietsirdīgi?

Sīkās sievietes tonis bija krietni mainījies.

-  Ja gribi zināt manas domas, tad klausies: es pašreiz savā priekšā redzu vislielāko muļķi, kas jebkad spērusi kāju manā virtuvē. Še, turi. Un viņa satvēra meitenes roku, likdama to pie darba. Man jānoregulē deglis augstāk.

Kad kalla stāvoklis saimniecei likās apmierinošs, viņa iespieda rokas sānos un nopētīja Mēriju no galvas līdz kājām.

-  Slima tu neizskaties, pēc šīs izpētes viņa secināja, tālad tiešām esi muļķe. Ko tad tu, meitēn, gaidi no manis? Līdzjūtību, ka biji tik stulba un izlaidi no rokām savu krāmu kasti? Ka papucis nepaspēja levi padarīt stāvus bagātu? Ka nekad neesijsatikusi savu mammīti? Es savā priekšā redzu stāvam jaunu, veselīgu sievieti, kas domā, ka Dieva tā Kunga pienākums ir tūlīt pat atlikt visus savus daudz svarīgākos darbus un uz paplātes pasniegt viņai dzīves laimi, lai pašai nenāktos pakustināt pat ne mazo pirkstiņu, un kura turklāt šo laimi izlaidīs no rokām ātrāk, nekā viņš to būs paspējis piegādāt. Tev jau tagad ir ticis dots vairāk, nekā tu spēj saņemt, Mērija Makalistere. Ir laiks arī pašai kaul ko nopelnīt.

Mērija jutās kā sitienu saņēmusi. Atraitne O'Nīla izrādījās vērīga sieviete viņa tiešām bija gaidījusi līdzjūtību un nezināja, ko iesākt, tādu nesaņēmusi.

Lūdzu atvainojiet. Es laikam iešu atgulties. Nejātos īsti labi. Viņa dzirdēja, kā iedrebas pašas balss, un ienīda sevi par to. "Es nedāvāšu šai briesmīgajai, vecajai sievietei to prieku pamanīt, ka viņa ir spējusi mani saraudināt," meitene sev apsolīja un atstāja virtuvi ar augstu paceltu galvu un sakostiem zobiem, lai apturētu to klabēšanu.

Sasniegusi istabiņu, Mērija attapa, ka raudas vairs nenāk. Tagad viņu pārņēma dusmas.

Vēl nebija pienācis pat pusdienlaiks, taču Mērijai šķita, ka rīta cēliens vilcies teju vai simts stundu. Līdz vakariņām bija jāgaida vairāk nekā septiņas stundas. Mērija tās pavadīja, sēdēdama uz cietās gultas maliņa, un arvien pieaugošais izsalkums palielināja dusmas viņas sirdī.

Sākumā Mērija dusmojās uz O'Nīlas kundzi par asajiem vārdiem, tad uz nolādēto Džošua par to, ka tas viņu šeit atsūtījis, tad uz Karlosu Kortniju, visu viņa ģimeni, viņa kalpotājiem un draugiem. Pat uz Džīniju. It īpaši uz Džīniju, kura saņēma visu, ko vēlējās. Viņa apprecēsies ar Valmontu Sanbrēvinu. "Bet kāda man gar to daļa," domāja Mērija. "Tie ir kā radīti viens otram divi sekli, iedomīgi un aprobežoti cilvēki." Valmonts pat nebija mēģinājis izskatīties iepriecināts, kad viņa, pārvarot kautrību, izteica pateicības vārdus par palīdzību tajā šausmīgajā Ņūorleānas karnevāla naktī.

Naktī, kad Roza Džcksone bija viņu tik nekrietni nodevusi. Domādama par Rozu, meitene ar niknumā sažņaugtām dūrēm dunkāja gultas matraci. Roza bija pati nežēlīgākā no visiem pāridarītājiem. Roza ar saviem saldajiem vārdiem un mīlīgo sejas izteiksmi bija pratusi viņa apkrāpt tā, ka Mērija to sākumā bija apbrīnojusi un teju vai dievinājusi, taču vēlāk šī briesmīgā sieviete atņēma viņai pašu nozīmīgāko, arī ģimenes piemiņu. Roza bija centusies atņemt Mēri jai nākotni un pārvērst viņu par vienu no būtnēm, kam nav vairāk tiesību, kā dzīvniekiem skaisti ierīkotā zvērudārzā.

Jā, Roza bi ja visa ļaunuma sakne negodīga līdz kaulam. Izrādījās, ka ikkatrs šīs sievietes vārds ir meli, sākot no pirmā mirkļa, kad Mērija bija viņu ieraudzījusi. Viņa prata melot gan runājot, gan klusējot.

"Tāda pati kā mans tēvs."

Mērija mēģināja atgrūst šo domu, taču vārdi dunēja galvā kā ieplaisājis zvans. Meitene mēģināja atsaukt atmiņā visus nomoda sapņus, kas sendienās bija glābuši viņu izmisuma brīžos: tētis ir pārāk aizņemts, lai rakstītu, lai apciemotu, lai veltītu viņai savu atvaļinājuma laiku; viņš pierāda savu mīlestību, sūtot bagātīgus našķu un kārumu grozus; viņš aizsūta Mēriju uz klosterskolu, jo to pieprasa viņas pamāte; tēvs lepojas ar savu meitu un tādēļ Ziemassvētkos uzaicina ciemos visus draugus, jo zina, ka tad Mērija būs mājās.

Neviens no sapņiem vairs nelikās pietiekami labs. Tie visi bija zaudējuši savu burvju varu. Vai arī viņa pati bija zaudējusi spēju aizmirsties tajos.

Mans tēvs bija melis, Mērija skaļi čukstēja. Meitenes atmiņas slīdēja no viena pagātnes notikuma pie cita, mēģinot atrast pierādījumus tam, ka šie vārdi nav patiesi, un atgūt to nesavtīgo mīlestību, kuru allaž bija izjutusi pret savu tēvu. Bet mīlestība neatgriezās, tās nekad nebija bijis, jo viņa tika mīlējusi nevis reālu cilvēku, bet gan savu sapni par to.

"Es pat vairs nejūtos bēdīga, ka viņš ir miris," meitene konstatēja, "jo tagad man nav jāpiepūlas, lai nopelnītu viņa mīlestību. Un arī viņa sieva man ir tikpat mirusi. Man viņa vairs nekad nebūs jāsatiek, un es par to priecājos. Es priecājos, ka šī briesmīgā sieviete nav mana māte. Es viņu nevarēju ciest. Visus šos gadus, kad tiku viņu pielūgusi, es viņu nevarēju ciest. Ak, kā viņa meloja, teikdama "mūsu meitiņa" un atsaukdamās, kad uzrunāju to ar vārdu "māt". Viņi visi meloja. Bet vai es pati esmu labāka?"

Mērija ar rokām aizspieda ausis, it kā tā varētu paglābties no vārdiem, kas virmoja galvā.

Taču vārdi turpināja skanēt.

"Tu taču meloji vairāk par visiem. Tu meloji ikreiz, kad meklēji attaisnojumu tēva rīcībai. Tu meloji ikreiz, kad mēģināji sev iestāstīt, cik laimīga esi. Ikreiz, kad meklēji patvērumu savos sapņos. Tu izvēlējies ticēt viņu meliem, jo gribēji, lai tie piepildās, tu atteicies paskatīties, kas aiz tiem slēpjas, jo baidījies ieraudzīt to, kas tur varētu atrasties. No visiem meliem tavējie bija paši ļaunākie, jo tu meloji sev."

Mērijas atmiņas virmoja kā neredzamas rokas grozīts kaleidoskops, kurā ikkatrs pagātnes notikumu gabaliņš parādījās tikai uz īsu mirkli, lai tūlīt sakristu citās kombinācijās un meitene ieraudzītu ainu pavisam citādās krāsās. "O'Nīla atraitnei ir taisnība, esmu lielākā muļķe uz šīs zemes."

Meitenes dusmas vērsās pret ikvienu, kurš bija viņai nodarījis pāri, taču visvairāk jau pašai pret sevi un savu vientiesīgo sapņu pasauli.

Blakus gultai pie sienas bija piekārts mazs kabatas spogulītis. Mērija palūkojās savā atspulgā un uzrunāja to:

Tu pati ļāvi sevi padarīt par muļķi, Mērija Makalistere, tagad tev pašai jāspēj mainīties. Tev jāiemācās dzīvot realitātē, lai ko tas no tevis prasītu. Tu vari paļauties vienīgi uz sevi, neviena cita tev nav. Tev jākļūst par tādu cilvēku, kuram vari nešaubīgi uzticēties.

Pēkšņi viņa saklausīja zvana skaņas. Istabā jau iepriekš bija ieplūduši neskaidri trokšņi no mājas un ielas, taču Mērija bija no tiem norobežojusies. Šis zvans noskanēja kā starta signāls, kas atļāva pārējiem trokšņiem ienāk viņas apziņā. Meitene uztvēra sarunas un smieklus, dzīvnieku izdvestās skaņas, ratu čīkstoņu un dziesmas. Viņa sajuta smaržas. Smaržoja iela, dubļi, pagrabi, mājlopi, zāle, puķes, ēdiens.

Meitene piecēlās un izstaipījusies sajuta satraukuma trīsas. Apkārtējā pasaule gaidīja, kad Mērija uz to palūkosies no sava jaunā skatupunkta. Pasaule, kāda tā bija patiesībā, nevis tā, kuru viņa bija izdomājusi. Tagad viss būs savādāk, jo viņa pati bija kļuvusi citādāka.

Meitene atvēra istabas durvis un spēra soli pretī pasaulei.

27. nodaļa

Kamēr Mērija mēģināja pielāgoties jaunajiem apstākļiem, Kortniju mājā plosījās īsta viesuļvētra.

Viesuļvētras vārds bija Džīnija.

Tajā nelaimīgajā rītā viņa bija steigusies uz mātes istabu, cerēdama dzirdēt Bertas paziņojumu, ka Valmonts izteicis bildinājumu.

Tā vietā māte meitai pastāstīja, ka Valmonta un viņas tēva likšanās iemesls bijusi Mērija un viņas pagātnes noslēpums, kurš izrādījies tik apkaunojošs, ka Džīnijas vecāki nolēmuši liegt šai personai turpmāk uzturēties Kortniju mājā.

-   Mei-rī? Tātad Valmonts vēlējās satikt papa, lai runātu par Mei-rī nevis par mani? Un Džīnija, skaļi raudādama, iekrita mātes gultā.

Berta visiem spēkiem mēģināja meitu nomierināt, taču nekas nelīdzēja, un, kad ieradās Marija Levo, lai sakārtotu Džīnijas matus, viņa atrada abas Kortniju dāmas izplūdušas asarās.

Tas tādēļ, Berta paskaidroja, ka esot aizgājusi Džīnijas draudzene.

-  Jaunkundze saraudās sarkanas savas skaistās actiņas, brīdināja Marija. Es viņai pamasēšu deniņus, lai nomierinās. Pēc tam sagatavošu vanniņu acīm. Ari jūsējām, kundze. Viņa maigi palīdzēja Džīnijai piecelties, nosēdināja krēslā un, nostājusies aiz muguras, sāka ar spēcīgām, riņķveida kustībām glāstīt meitenes pieri, ritmiski čukstēdama nesaprotamus vārdus.

Tā darbojoties, Marija domāja par Mēriju Makalisteri un, izskatīdamās tikpat nopietna kā vienmēr, klusībā uzjautrinājās. Sazeraka kļūs vai traka aiz dusmām, uzzinājusi, ka viņas upuris aizbēdzis. Tas Mariju iepriecināja vudu karalienei nepatika Selesta, bet uz Meriju viņa ļaunu prātu neturēja. Tagad meitene vismaz paglābsies no nāves, bet galvassāpju lēkmes, kas viņu mocīs vēl pāris nedēļas, un nelielais vājums locekļos, kas sliktākajā gadījumā turpināsies dažas dienas, nekādu ļaunumu nenodarīs. Toties Marija Levo paturēs zelta naudiņu, un tas bija pats patīkamākais visā šajā notikumā.

Mazā Kortnija bija kļuvusi gluži slābana un mierīga. Marija pamāja Džīnijas mātei un, pacēlusi pirkstu pie lūpām, dodot zīmi, lai tiek ievērots klusums, izvilka no somas vairākas zāļu pudelītes.

-   Samitriniet šajā lupatiņu, kundze, viņa norīkoja Bertu, tad pārklājiet aizvērtām acīm un vienu stundiņu tā paguliet. Es kopā ar jaunkundzi došos uz viņas istabu, nomazgāšu viņai acis un sakārtošu matus.

Marija aizveda Džīniju, kura aizvien vēl atradās kā transā.

Meitene atguva apziņu likai tad, kad Marija jau beidza veidot viņas frizūru.

-   Paskatieties uz mani, Džīnija iesaucās un satvēra Marijas roku. Vai tad es neesmu skaista?

-   Izcili skaista, jaunkundz.

-   Tad kādēļ gan vīrietis, kuru es tā mīlu, mani negrib? Es jūtos tik nelaimīga. Ir jābūt kādai izejai. Runā, ka jūs… esat spējusi palīdzēt līdzīgos jautājumos… ka esot tādi burvju vārdi… vai cita veida līdzekļi… varbūt zālītes…

Marija atbrīvojās no Džīnijas tvēriena.

-   Tā ir tiesa, jaunkundz, viņa noteica, ar mazu ķemmīti spraužot cirtu aiz jaunavas kreisās auss.

-   Tad man tas ir jādabū, lai ko tas maksātu. Kā man jārīkojas? Džīnijas plaši ieplestajās acīs mirdzēja lūgums.

-   Man jāzina visi apstākļi, jaunkundz, piemēram, tā vīrieša vārds un uzturēšanās vieta, bez tam tik nopietns pakalpojums arī nopietni maksā.

-    Naudas man nav. Vai var izlīdzēties ar ko citu? Jūs varat dabūt manas pērles. Varbūt vēlaties manu kažokādas apmetni? Ņemiet kaut vai manu Parīzes tērpu. Tas izšūts ar pērlēm.

Marija ielūkojās samta futrālītī, kurā glabājās Džīnijas pērles. Tās bija augstākās kvalitātes pērles, lieliski saskaņotas, dūmakaini mirdzošas. "Tās maksā vairāk nekā pāris tūkstošus," domāja Marija, "un vairāk nekā jebkura vīrieša mīlestība. Cik muļķīgi spēj uzvesties sievietes. Un arī vīrieši." Bet tieši šādi muļķi nodrošināja viņas labklājību.

-  Aiz katedrāles dārza stūrī aug koks, Marija iesāka. Tas met ēnu arī uz ielas, kur kāds kroplis mēdz pārdot kokosriekstu kūkas. Koka stumbrā ir dobums plaukstas lielumā. Ietiniet pērles kabatlakatiņā un iemetiet tajā dobumā. Nākamajā dienā es jums būšu sagādājusi to, ko lūdzat.

-   Bet man tas ir vajadzīgs tūlīt. Ņemiet pērles uzreiz.

-   Šīs lietas tā nedara, jaunkundz. Jums cieši jāseko maniem rīkojumiem, ja gribat, lai kaut kas izdodas.

-   Labi, jau labi. Es darīšu visu, ko liksiet, tikai, lūdzu, lūdzu, palīdziet man.

Marija pakāpās atpakaļ, lai aplūkotu Džīnijas frizūru. Mati izskatījās nevainojami, tāpēc sieviete sāka kravāt losjonus un pomādes atpakaļ somā.

-   Kā sauc to vīrieti, un kur viņš dzīvo?

-   Valmonts Sanbrēvins. Viņš dzīvo savā plantācijā upes augštecē. "Benisonā".

Marija pamāja. Džīnija meklēja viņas sejā pārliecību vai bažas, brīdinājumu vai uzmundrinājumu, tomēr neko tādu neatrada. Šī seja neizpauda neko.

Marija valdījās, līdz. bija tikusi vairāku kvartālu attālumā no Kortniju mājas. Tad viņa atgāza galvu un smējās tā, ka sānos iemetās dūrējs. Sākās lietus un vajadzētu steigties mājās, bet Marija nespēja rimties. Sasniegusi savu māju Sentenstrītā, viņa bija izmirkuši līdz pēdējai vīlītei, bet augumu kratīja smieklu trīsas, nevis aukstuma drebuļi.

Māja, neraksturīgi pilsētas franču daļai, neatradās pašā ielas malā. Tās priekšā bija dārzs, kurā zem slaikajiem banānkokiem zaļoja neapgriezti vīnogulāji un citi augi. Kāda ieliekusies lapa, kas lietus laikā bija uzkrājusi ūdeni, izlēja to pār saimnieces galvu, kad viņa vēra vaļā vārtiņus augstajā mietu žogā. Marija to draudzīgi norāja un uzsmaidīja.

Nekas nespēja sabojāt Marijas jautro omu, kopš viņai bija uzticēts pieburt Valmontu Sanbrēvinu.

Gandrīz neviens nezināja, ka Vals un Marija ir tuvi draugi. Tā bija dīvaina draudzība, kura tomēr apmierināja abus.

Vals uzskatīja sievietes par muļķa radījumiem, kuras jāiekaro un jāizmanto, ja tās cēlušās no zemākas kārtas, bet no tām, kuras pieder viņa paša aprindām, jāizvairās. Tā domāja vairākums viriešu. un arī Valmonts to nekad nebija apšaubījis.

Marija savukart uzskatīja jebkuru vīrieti par viegli vadāmu un pakļaujamu laupījumu, no kura gūt materiālu labumu un baudu.

Tomēr viens pret otru viņi izjuta cieņu un apbrīnu. Viņi savu draudzību ļoti augstu vērtēja tieši tāpēc, ka bija tik nesaderīgi.

Pirmo reizi Valmonts un Marija satikās gandrīz pirms divdesmit gadiem, kad Vals bija tikai trīspadsmit gadus vecs jauneklis, kurš gatavojās doties uz Parīzi skoloties. Vecā nēģeriete, kas bija auklējusi Vaļa tēvu un pēc tam arī Vaļu, reiz aizveda puiku pie Marijas mātes vecākās vudu karalienes. Aukle vēlējās iegūt talismanu, kurš varētu zēnu pasargāt Francijā un atvest mājās sveiku un veselu. Vals bija apjucis, bet paklausīgs. Viņš ļoti mīlēja savu auklīti un izpildīja visus vudu karalienes norādījumus, pacieta iesvaidīšanu, apbārstīšanu, ieziešanu un smagā vīraka smaržu garās ceremonijas laikā, kuras beigās ar pateicības izteiksmi pievilcīgajā sejiņā

pieņēma maisiņu ar "labā gris-gris spēka maisījumu". Savaldību Vals zaudēja tikai vienu reizi kad. dodoties uz dārza vārtiņu pusi, no kāda banānkoka zēnam uz pleciem uzlēca lokans radījums.

Tā bija četrus gadus vecā Marija. Noklausījusies, ka atnākušais puisis drīz dosies uz Parīzi, meitene vēlējās izlūgties, lai viņš tai no tālās zemes atsūta īstu vaska lelli, ar ko rotaļāties.

Marijas māte atbrīvoja Vaļu no uzmācīgajiem apskāvieniem un iedunkāja meitu. Tomēr Vals lelli apsolīja un solījumu izpildīja.

Marija iemācījās rakstīt un aizsūtīja Valam vēstuli, kurā pateicās par lelli. Un palūdza atsūtīt tai jaunas kleitas.

Neparastā sarakste un dāvanu sūtījumi turpinājās gadiem ilgi. Marijai pieaugot, viņas vēstules kļuva par visprecīzāko un izklaidējošāko Ņūorleānas jaunumu aprakstu, savukārt meitenes jautājumi par Parīzi lika Valam pievērst uzmanību tādām lietām, kuras viņš citkārt būtu palaidis garām. Viņš sūtīja meitenei grāmatas un avīzes. Marija sūtīja pretī ārstniecības augus un kreolu ēdieniem nepieciešamās garšvielas, pievienodama pamācības, kā to visu lietot.

Un kā tas bieži gadās vēstulēs viņi viens otram kā divi svešinieki atklāja domas un emocijas, kuras nespētu uzticēt tuvākajiem. Kad Vals atgriezās Ņūorleānā, viņu dvēseļu tuvība jau bija kļuvusi tik cieša, ka to izjaukt nevarēja pat šoks, kuru tie pārdzīvoja, satiekoties aci pret aci. Šīs attiecības abiem bija tik dārgas, ka ne vienam no jauniešiem pat , prātā neienāca uzsākt mīlas sakaru, jo tas varētu visu tikai sabojāt. Viņi prasmīgi rotaļājās ar vārdiem un žestiem, kas ļāva nojaust intimitāti un vienlaicīgi noliedza tās piepildījumu. Tādējādi viņu draudzības apvārsnis tikai paplašinājās.

Marija labāk nekā pats Valmonts izprata viņa domas un jūtas. Tas tik būtu jautrs joks pieburt Vaļu mazajai Kortnijai. Tomēr Marija apzinājās, ka viņas maģiskajām spējām ir

robežas. Lai gan tās tiešām bija spēcīgas, šo pasūtījumu viņa nespētu izpildīt. Nāksies ķerties pie viltības, ko tā lika lietā, saskaroties ar Džīnijai līdzīgām sievietēm. Ja plāns izdosies, izjokots tiks arī Vals. Un, lai gan Marija to draugam nemūžam neatklās, tomēr visu mūžu viņai būs ko atcerēties.

Sieviete iegāja mājā un nometa salijušās drēbes kaudzē uz grīdas. Smaidoša, kaila un skaista viņa dungojot kustējās pa virtuvi, vākdama sasstāvdaļas mīlas dzērienam, ko iemainīt pret Džīnijas pērlēm.

Mīlestība ir prece, ko allaž varēs pārdot bez grūtībām. Pat naids nevar ar to sacenties. Darbojoties Marija paturēja prātā, ka nedrīkst aizmirst pastāstīt Selestai Sazerakai par Mērijas Makalisteres pazušanu.

Visā visumā šī bija bijusi lieliska diena. Berot traukā un maisot pulverīšus, Marija iedziedājās. Viņa no sirds cerēja, ka Mērijas Makalisteres galvassāpes nebūs pārāk mokošas. Žēl gan, ka nevar aizsūtīt meitenei pretindi.

Sākoties lietum, Valmonts Sanbrēvins noņēma cepuri. Bija tik patīkami sajust aukstās lāses. Viņam sāpēja galva.

Tās bija nenovēršamās sekas uzdzīvei, kad lietots pārmēru daudz vīna un gulēts pārāk maz. Viņš rāja pats sevi par šādu muļķību. Cukura sezona bija pārāk īsa, lai varētu atļauties tērēt dārgās stundas, pļēgurojot pie spēļu galdiem. Viņam bija vajadzējis tūlīt pēc operas doties atpakaļ uz "Benisonu".

Bet ko gan citu viņš bija varējis darīt pēc tam, kad pazina meiču Karlosa Kortnija ložā? Karlosam bija tiesības zināt, ka viņa meitas kompanjone nav piemērota sabiedrība nevainīgai jaunavai.

Saruna ar Karlosu bija atstājusi Vaļa mutē piedauzīgas un maziskas tenkošanas pēcgaršu, kuru viņš mēģināja aizskalot ar šampanieti. Pēc tam, lai aizmirstu nepatīkamo starpgadījumu, viņš pieņēma draugu uzaicināju uz pāris kāršu partijām.

Tomēr viss kā jau parasti nebeidzās tikai ar pāris glāzēm un pāris partijām. Uzdzīves izskaņā viņam paspruka kāda neveiksmīga zobgalība, kurai sekoja izaicinājums uz dueli rītausmā dārzā aiz katedrāles. Vals bija ieplānojis padarīt pretinieku nekaitīgu, viegli ieskrambājot viņa roku, bet, tā kā dzerts bija pārāk daudz, dūriens trāpīja plecā, to nopietni savainojot. Dievs! Šajā vakarā viņš bija izstrādājis tik daudz neapdomīgu gājienu, kuru rezultātā, iespējams, tika sapostītas vairāku cilvēku dzīves. Vals izjuta riebumu pats pret sevi un pret savu dzīvi. Šodien pat izaicinājums spītēt sliktajam laikam un skrejošajām stundām nespēs kaut cik uzlabot viņa omu. Bija neiespējami koncentrēties darbam, jo traucēja galvassāpes un atmiņas par iepriekšējo vakaru.

Karloss Kortnijs bija izskatījies kā satrakots bullis. Likās viņš ir gatavs uz līdzenas vietas mesties un nogalināt jauno amerikānieti. Labi, ka Valmonts spēja satraukto vīru atturēt, brīdinādams par skandālu, ko šāda rīcība varētu izraisīt, un ietekmi, kādu tas atstātu uz Džīnijas reputāciju.

Džīnijas reputācija viņam arī bez tā šķita karājamies mata galā. Vals nespēja aizmirst, kādu seksualitāti, neslēptu vēlēšanos un atklātu uzaicinājumu meitene izstaroja. Viņš bija to izjutis. Atceroties nepārprotamo mājienu, ka viņa ir gatava iet līdz galam, jaunais vīrietis sajuta gurnos negribētu saspringumu. Pie visiem svētajiem, šī meitene gultā varētu sagādāt ne vienu vien pārsteigumu! Pat tik pieredzējušam vīram kā viņš!

"Un to nu viņa nav iemācījusies no tās amerikāņu priekameitas. Tādas dāvanas šūpulī ieliek vecā, labā dabas māte. Starp citu, tai otrajai no tā visa nebija nekā. Izskatījās gaužām nevainīga. Roza Džeksone patiešām labi apmāca savas meičas." Vals pasmīnēja, domājot par to, ka vienai no Rozas meitenēm kaut kādā veidā izdevies iekārtoties Bertas Kortnijas konservatīvajā paspārnē. Viņš bi ja rīkojies pareizi, to atmaskodams, tomēr nespēja neapbrīnot viņas meistarību. Viņa jau gandrīz bija panākusi savu. Vals atcerējās garlaicīgo vakaru, kad nācās noklausīties Filipa Kortnija jūsmošanā par šīs jaunavas retajiem tikumiem.

Retajiem, kā tad! Neesošajiem. Vals nespēja saprast, ar ko viņa spējusi Filipu tā apburt. Viņš jau nu gan nekādu īpašo pievilcību meitenē nesaskatīja.

"Nolādēts! Kāpēc vienmēr tik daudz laika jātērē, domājot par sievietēm?" Un Vals paskubināja zirgu. Bija jāsteidz, cukura gatavošana, bet rati kustējās tik gausi. Kad darbs būs galā, viņš veselu nedēļu pavadīs kopā ar kādu mīlīgu priekameitu numurā, kuru īrēja viesnīcā "Saint Louis". Tā varētu būt Rozas Anabclla. Viņai bija laba humora izjūta.

28. nodaļa

Uzzinājusi par Mērijas pazušanu, Sclcsta Sazeraka pārskaitās. Viņa saplēsa mazos gabaliņos Marijas Levo zirnīti un, nometusi tos zemē, nikni mīņāja kājām, caur sakostiem zobiem izgrūzdama lāstus.

Pēkšņi Selesta aprima. Ierāvusi galvu plecos un aizklājusi muti ar roku, viņa mēģināja saklausīt kādus neesošus trokšņus, tad nometās uz ceļiem un kā neprātīga sāka rāpot pa grīdu, vākdama kopā sīkās papīra drusciņas, jo saprata, ka tās liecinātu par viņas saistību ar plānoto slepkavību, ja nonāktu kāda rokās.

Uzlasījusi visus papīra gabaliņus, Selesta sabēra tos kaudzītē sev priekšā un citu pēc cita apēda.

Tad sieviete devās uz lejasstāvu, lai pievienotos savai mātei, kura dzīvojamajā istabā dzēra kafiju.

-   Vai labi atpūties pie ezera, Selesta? Anna Marija Sazeraka vārgā balsī apvaicājās.

-  Nebūtu nekādas vainas, ja vien apkalpošana viesnīcā atbilstu prasībām.

-   Ziemā uz turieni reti kāds brauc. Brīnos, ka viesnīca vispār ir vaļā.

-   Viņiem vienmēr jābūt gataviem apkalpot mani manos apartamentos. Vai tu to esi piemirsusi, māt? Viesnīca taču pieder mums. Pārējie radi tur ierodas tikai vasarās. Es to nevaru saprast. Man ezers vasarā nepatīk pārāk daudz trokšņa.

Patiesībā Selestai ezers nepatika nevienā gadalaikā. Vislabprātāk viņa uzturējās savās mājās Rojalstrītā, jo bija tur galvenā noteicēja, taču viesnīca pie ezera bija vienīgā vieta, uz kurieni viņa varēja aizbraukt, kamēr Mērija Makalistere nomirst un tiek apglabāta. Selesta bija baidījusies, ka nespēs noslēpt apkārtējo skatieniem savu sajūsmu.

Tagad izrādījās, ka desmit dienas ilgā nīkšana tukšajā, drūmajā viesnīcā bijusi velta. Desmit dienas, raizējoties, ka tikai kāds neatlauž viņas drēbju lādes smago slēdzeni un neatrod dārgo kasti. Desmit bezgala garas dienas tālu prom no šīs kastes un uzmanības druskām, ko māte viņai veltīja. Desmit dienas, kuras viņa upurēja, lai balvā iegūtu svētlaimi.

Veltīgi.

Istabā klusiem soļiem ieslīdēja Žaks un pačukstēja Sclestai, ka pie viņas ieradusies jauna dāma vārdā Makalistere.

Selesta īsi iekliedzās.

Māte pacēla acis no grāmatas, ko turēja klēpī, bet tā ari nebija sākusi lasīt.

-  Ak, nekas, māt! Selesta aizsūtīja Žaķu uz virtuvi pagatavot mātei svaigu kafiju tās vietā, kas viņas priekšā nedzerta stāvēja kannā uz galda, un steidzās pie durvīm.

-  Labdien, Sazerakas jaunkundz, Mērija sveicināja. Cik jauki, ka sastopu jūs mājās. Vai jūs…

Selesta neļāva meitenei pabeigt.

-    Ej projām, viņa noņurdēja. Tev Ņūorleānā nav nekādas ģimenes. Ej projām un nekad vairs šeit nerādies! Es tev nekā nevaru palīdzēt, vai dzirdi? Ej projām un liec mani mierā! Selesta ar skaļu blīkšķi aizcirta durvis.

Mērija sarāvās no šī trokšņa. Tad devās projām. Kaimiņu mājas kalpone, izliekusies pa atvērto logu, kaulējās ar kokogļu pārdevēju, kurš stāvēja ārpusē uz ielas. Abi apklusa, lai noklausītos Selestas tirādē, un neslēptā ziņkārē nopētīja garāmejošo Mēriju.

Viņa tiem pamāja un uzsmaidīja.

-  Savādi, Mērija noteica, nezin kāpēc es nemaz nejūtos īpaši pārsteigta.

īru Kanālā pavadītās nedēļas laikā meitene bija daudz ko apguvusi. Kāds jauniegūts draugs bija viņai iemācījis, ka cilvēks. kurš vienmēr gatavojas ļaunākajam, nekad nepiedzīvo vilšanos.

Kāds cits bija paskaidrojis, ka jaunai sievietei nav jākaunas iziet uz ielas vienai. Arī ceļā uz Sazeraku māju viņu neviens nepavadīja, bet Mēriju tas neuztrauca. Tieši otrādi apziņa, ka tikai viņa pati ir atbildīga par sevi, deva skurbinošu brīvības sajūtu. Un tagad, kad bija noticis tas, no kā viņa visvairāk baidījās, meitene dīvainā kārtā jutās atvieglota, jo nu vairs par šo jautājumu nebija jāraizējas. Notikušais bija aiz muguras, un viņa varēja plānot savu dzīvi tālāk.

Mērija nogriezās uz Dameinstrītu un raitā solī nogāja divus kvartālus līdz tirgum. Pulkstenis rādīja deviņi, un tas nozīmēja, ka lielā rīta iepirkšanās jau beigusies. Tagad varēja netraucēti staigāt starp cilvēkiem un aplūkot pārdošanai izliktās preces. Visu apskatījusi. Mērija devās atpakaļ pie pārdevēja, kura tirgotais gumbo smaržoja viskārdinošāk.

-   Vai jums ir gumbo ar krabju gaļu? meitene jautāja, mēģinot atdarināt melnādaino iedzīvotāju dialektu.

-   Manos gumbo, jaunkundzīt, tās ir pārpārēm, pārdevējs plati smaidīdams lielīja, daudz krabju gaļas un papilnam vēžu gaļas. Es pārdodu labākos gumbo visā Luiziānā.

Mērija pasniedza viņam sīku monētu un pretī saņēma biezas, sātīgas viras pilnu brūna māla bļodu un karoti. Meitene to iztukšoja ar lielu baudu. O'Nīla atraitne gatavoja labi, un ēdiena vienmēr pietika, taču saimniece nicināja krcolu virtuvi ar tās garšvielām, un Mērijai to tik ļoti pietrūka.

Meitene atdeva pārdevējam tukšo bļodu, neaizmirsdama uzslavēt īpašo recepti, bet vīrietis pasniedza viņai no kokosriekstiem un melases gatavotu konfekti.

-  Lagniappc, jaunkundzīt.

Mērija tencināja un, sūkādama lipīgo kārumu, devās tālāk. Meitene bija baudījusi krietnas brokastis, un ne gumbo, ne saldumi viņai nebija nepieciešami izsalkuma remdēšanai vai ari tādēļ, lai kompensētu Selestas nelaipno izturēšanos. Šādā veidā Mērija drīzāk atzīmēja to, ka beidzot ir gatava veidot savu nākotni pati, neklausoties nevienā citā.

Meitene uzkāpa aizsargdambja virsotnē un vērās lejā uz upi un kuģiem, kas, augstos mastus izslējuši, gatavojās ceļojumam pāri okeānam, un kravas kalniem, kuri gaidīja iekraušanu. Viņa vēroja cilvēku, lopu un ratu drūzmu. Kāds aizraujošs haoss! Diena bija skaidra, un, lai gan pūta auksts vējš, saules stari tomēr joprojām spēja sasildīt, un tajos tik skaisti rotājās krāsainie dažādo valstu karogi kuģu mastos. Tie plīvoja pret zilajām jaunās dienas debesīm. Mērija jutās pacilāta. "Ak. Ņūorleāna, tu mana brīnumu pilsēta! Tu esi kā radīta satraucošiem piedzīvojumiem."

Pēc brīža viņa jau soļoja pāri Ieroču laukumam un apbrīnoja leģendārās celtnes, kuras bija sākusi atjaunot baronese de Pontalba. Kādu dienu viņa noteikti atklās, kādēļ Karloss Kortnijs nosauca baronesi par visneparastāko sievieti Ņūorleānā. Otrā ēka bija jau gandrīz pabeigta. Kādu brīdi meitene pastāvēja pie lielgabala laukuma centrā, cerēdama ieraudzīt pašu baronesi. Tomēr tas nenotika. Tuvumā neredzēja nevienu cilvēku, vien mēmas un aizslēgtas mājas. Tikai aiz vienām durvīm ielas kreisajā pusē jaudās dzīvība. Mērija pagājās tuvāk un mēģināja paslepus ielūkoties iekšā.

Durvis veda uz veikalu. Mērija ieraudzīja četras lakotas sarkankoka letes un neskaitāmus plauktus ar sieviešu cepurītēm, ņieburiem, šallītē un apmetņiem. Jauna sieviete steidzās meiteni sagaidīt un angliski apvaicājās, vai viņa vēlētos kādu no precēm aplūkot tuvāk.

Mērija būtu vēlējusies aplūkot it visu, taču naudas šādiem pirkumiem nebija, un viņa, noliedzoši papurinājusi galvu, devās tālāk uz katedrāles pusi. Iegājusi katedrālē, Mērija kādu laiku palika stāvam uz vietas, līdz pie spožās saules gaismas pieradušās acis spēja puskrēslā kaut ko saskatīt. Tad meitene atrada vietu beidzamajā solā un, noslīgusi ceļos, čukstus izteica pateicību Dievam.

-   Paldies tev. Debesu Tēvs, par prieku, ko ļauj man šodien izjust.

Viņa jau gatavojās piecelties, bet tad pārdomāja.

-   Un, lūdzu, stāvi man klāt arī rīt, kad došos meklēt darbu, lai nodrošinātu sev iztiku.

Izgājusi no katedrāles, Mērija devās augšup pa Čārtrstrītu, ik pa brīdim pārejot te vienā, te otrā ielas pusē, lai varētu ieskatīties visos veikaliņos. Šeit neviens nesteidzās viņu apkalpot, kā to bija darījusi pārdevēja baroneses ēkā. Veikali bija pieblīvēti ar precēm un pircējiem. Mērija netraucēti varēja apbrīnot visus elegantos, smalkos un nepraktiskos nieciņus. Trīs stundu laikā viņa bija nogājusi tikai sešus kvartālus.

Meitenes solis paātrinājās, kad viņa sasniedza Kanālstrītu. Tagad bija jābeidz aplūkot un jāsāk pirkt. Viņa meklēja vietu, par kuru bija stāstījuši jauie draugi. To atrast nenācās grūti, jo lielos burtus "D. H. IIOUMSS" uz izkārtnes varēja ieraudzīt jau pa gabalu. Celtne bija tik milzīga, ka zem tās jumta, pēc Mērijas domām, satilptu visi Čārtrstrītas veikali. Viņa gāja no vienas letes pie otras, apžilbuši no izstādīto lietu daudzuma un dažādības.

Meitene bija izvilkusi piecus dolārus no savas rūpīgi taupītās naudas paciņas un vēlējās tos tērēt pēc iespējas apdomīgāk. Ap pulksten trijiem viņas sejā staroja apmierināts smaids un padusē bija iežmiegts liels papīra sainis ar izturīgiem melnas ādas zābakiem, brūniem vilnas cimdiem, pieciem jardiem alpakas vilnas auduma šokolādes brūnā krāsā, diviem komplektiem baltu lina aproču un apkaklīšu, brūnām pogām, diegu un divām adatām. Galvā rotājās jauna maza cepurīte, kuru zem zoda saturēja brūna tafta lente ar baltām svītrām.

Pirmo reizi mūžā Mērija bija pati sev kaut ko izvēlējusies un pati to nopirkusi. Viņa bija atradusi visu, ko tika meklējusi. Turklāt pāri bija palikuši vēl sešdesmit centi.

Ar to pielika, lai nopirktu smalkmaizītes draugiem un mājup dotos ar tramvaju.

-  Skatieties, O'Nīlas kundze, ko es nopirku desertam, Mērija teica, novietodama ar lenti apsieto gardumu kārbu virtuvē uz galda. Šī bija fantastiska dienu.

Misis O'Nīla atraisīja lenti un, izgludinājusi to starp pirkstiem, satina ciešā rullītī. Rullīti viņa ievietoja kastītē, kuru nocēla no plaukta un pēc tam atlika turpat atpakaļ. To padarījusi, saimniece atvēra smalkmaizīšu kārbu.

-  Šokolādes kūciņas, viņa noteica un, uzmanīgi piedūrusi pirkstu glazūrai, iebāza to mutē, lai nogaršotu. īsta šokolāde… Nu jau būs divdesmit gadi, kopš neesmu ēdusi īstu šokolādi. Tad sieviete piemetās uz soliņa blakus krāsnij. Laikam jau būsi atradusi savu vecmāmiņu, Mērij, un, kā rādās, viņa no tiesas būs tik bagāta, kā tu arvien to biji iztēlojusies.

-   Ak, nē. Diemžēl es viņu neatradu. Sazerakas jaunkundze aizcirta durvis man deguna priekšā. Tomēr tam nav nozīmes. Savā ziņā es par to pat priecājos. Daudz labprātāk es mēģinātu pati izlauzt ceļu dzīvē.

To dzirdot, O'Nīla atraitnei nācās norit vārdus, kas jau atradās mēles galā. Šī meitene visu aptvēra daudz ātrāk, nekā viņa sākumā tika domājusi. Vienas nedēļas laikā Mērija bija iemācījusies pati sevi aprūpēt, apguvusi veļas mazgāšanu un skalošanu, telpu bēršanu un slaucīšanu un izpētījusi gan tuvāko apkārtni, gan pilsētas centru. Meitene bija sadraudzējusies ar vairākiem īrniekiem un paspējusi apmeklēt sestdienas grēksūdzi un svētdienas misi. Pats pārsteidzošākais bija tas, ka Mērija nepalaida gar ausīm saimnieces teikto un vairs ne reizi neatkārtoja savu gaudu dziesmu, gaidot, ka viņu kāds pažēlos. Patiesībā O'Nīlas kundzei jaunā īrniece tīri labi patika. Viņa būtu priecīga, ja Mērija paliktu šeit, kamēr vien spēj par to smaksāt, protams.

-   Vai drīkstu aizņemties jūsu šķēres, O'Nīlas kundze? Esmu nodomājusi pašūt sev kleitu, ko vilkt mugurā rītdien, kad iešu meklēt darbu. Esmu nopirkusi glītu audumu.

-   Vai tad tu, Mērija Makalistere, proti arī šūt?

-  Jā, gan. Es esmu darinājusi tērpus.

-   Un tu domā, ka varēsi to dabūt gatavu līdz rītam?

-Ja vajadzēs, esmu gatava strādāt visu nakti.

-   Skaidrs. Tad jau tu gribēsi dabūt vairāk eļļas, ko liet savā lampiņā?

-   Vai, par to es nebiju iedomājusies! Paldies, tā tiešām laikam noderētu.

-   Vai adatu, ar ko paveikt šo darbu, esi nopirkusi?

-   Esmu gan. Es nopirku gan diegu, gan pogas, gan glītas gatavas apkaklītes un aproces, ko varēs mazgāt atsevišķi.

-  Arī kniepadatas?

Mērijas pacilātība manāmi saplaka.

-   Nu, neuztraucies taču, mierināja atraitne. Varēsi aizņemties no manis. Man ir vesela kastīte.

"Es laikam neesmu pie pilna prāta," viņa nodomāja, kad Mērija bija iegājusi savā istabā, lai sāktu darbu pie kleitas.

Viena no Džīnijas Kortnijas dāvātajām kleitām bija šūta no gaiši zaļgana muslīna ar sīku sārtu ziediņu rakstu un mazām porcelāna podziņām, kuras kā sārtu rožu vija sniedzās no apakšmalas līdz pat zodam. Tā bija Mērijas mīļākā kleita, visglītākā no piecām Džīnijas iedotajām un vislabāk viņai piestāvēja. Mērijas augumam šī kleita piegūla labāk nekā citas. Meitene bija nolēmusi kleitu izārdīt un izmantot kā piegrieztni, tikai nedaudz mainot modeli. Kad vilnas auduma kleita būs piegriezta, muslīna gabalus varēs atkal sašūt kopā pa vecajām vīlēm un iegūt divus jaukus tērpus vienu vasarai, otru ziemai. Mērijai bija nepieciešams apģērbs ziemai. Ar šalli vien nepietika, jo pat Nūorleānā novembris bija pietiekami auksts. Turklāt Džīnijas meitenīgās kleitas nebija piemērotas nopietniem darba meklējumiem. Mērija vēlējās izskatīties pieaugusi un nopietna.

Jaunā tērpa piegriešanas plāns, kaut arī labi izdomāts, tomēr nevedās tik viegli, kā Mērija bija iecerējusi. Džīnijas kleita bija šūta ļoti sīkiem dūrieniem, kurus nebija nemaz tik viegli saskatīt un vēl grūtāk izārdīt. Mērija vēl ārdīja tikai pirmo vīli, kad jau sāka aust rīts. Viņa to tik tikko bija pabeigusi, kad izdzirdēja pazīstamos trokšņus, kas liecināja, ka no nakts maiņas pārrodas pārējie īrnieki. Viņi bija četri trīs vīrieši un viena tikai pāris gadus par Mēriju vecāka sieviete.

Atraitnes O'Nīlas nams bija pats lielākais Edelstrītā. Vēl tikai viena ēka šeit varēja lepoties ar otro stāvu, taču tur katrā stāvā bija tikai divas telpas. O'Nīlas namā bija četras pa divām abās šaurā gaiteņa pusēs. Misis O'Nīlas un visu trīs vīriešu guļamistabas atradās otrajā stāvā. Mērija un otra jaunā sieviete dzīvoja apakšstāvā. Sadalot uz pusēm lielu kvadrātveida telpu, tur bija izveidoti divi gareni kambarīši, kuros vietas pietika tikai gultai, rakstāmpultij un krēslam. Pulti izmantoja arī par mazgājamo galdu, kur uzlikt bļodu un ūdens krūku, bet dvieli varēja pakārt blakus uz sienā iesista vadža. Arī pie durvīm bija piesisti daži vadži, kur uzkārt apģērbu.

Pārējo apakšstāva telpu aizņēma virtuve, ēdamistaba, kur īrnieki sapulcējās gan maltīšu reizēs, gan arī pasēdēt un parunāties, un nama lepnums salons. Mērija bija ievērojusi, ka tajā ieiet tikai pati O'Nīlas kundze, vienmēr bruņojusies ar putekļu lupatu un paklāju dauzāmo. Visas dienas garumā mājas centrs bija virtuve, bet vakaros ēdamistaba.

Mērijas kaimiņiene pieklauvēja pie durvīm un, pavērusi mazu spraudziņu, iebāza istabā galvu.

-  Kā pagāja diena?

-  Vienkārši lieliski, Luīza. Es aizgāju līdz Houmsa veikalam un pārliecinājos, ka tas ir tieši tik lielisks, kā tu man stāstīji. Es tur iegādājos šo brūno vilnas audumu.

-  Jauki. Bet zābakus? Vai tu atradi arī piemērotus zābakus? Apavi, kurus tev līdz šim esmu manījusi kājās, ir tuvu izjukšanai.

-  Es nopirku arī zābakus un jaunu cepurīti. Man tā tik ļoti patīk, Luīza! Nāc, gribu tev to parādīt.

-   Bet, Mērij! Cepure tev nemaz nebija vajadzīga! Ar to pašu veco tu vēl varētu staigāt mēnešiem.

-   Bija gan vajadzīga. Tā man liek izskatīties…

-  Skaistākai. Padija Devlina dēļ?

-  Man ne prātā nenāk domāt par Padiju Devlinu.

-  Toties viņš par tevi domā. Visu laiku. Nakti un dienu.

-  Luīza! Lūdzu izbeidz! Viņš var izdzirdēt.

Luīza piemiedza aci un izmetās no istabas. Pēc īsa mirkļa līdz Mērijai atplūda vienmuļas gammas skaņas. Katru vakaru Luīza divas stundas vienu pirms vakariņām, vienu pirms gulētiešanas mācījās dziedāt. Viņa vēlējās kļūt par operdziedātāju.

Mērija bija vienīgā šajā māja, kurai nebija iebildumu pret Luīzas dziedāšanu, toties bija lieli iebildumi pret viņas zobgalībām. Patriks Dcvlins bija pirmais Mērijas pielūdzējs, un viņa nezināja, kā uztvert puiša uzmanības pierādījumus un to, ka citi viņu par to ķircina.

Kad atraitne O'Nīla iepazīstināja Mēriju ar pārējiem īrniekiem, Padijs Devlins izturējās tik nepārprotami, ka pat Mērija visu saprata. Puisim no rokām izkrita bļoda, un, pieliecies to pacelt, viņš netīšām apgāza krēslu. Viņš stostījās un sarka, ja tam ko vaicāja, un visu laiku "blenza uz Mēriju kā mēnessērdzīgs teļš", kā vēlāk teica Luīza.

Misis O'Nīla izlikās, ka nav neko ievērojusi, taču abi pārējie vīrieši pret nabaga Padiju izturējās visai nežēlīgi. "Padij, vai tad tu neredzi, ka Mērija sniedzas pēc sviesta? Mērija nevar sagaidīt, kad tu beidzot noliksi sālstrauku, Padij… Vai neaizmirsi pieminēt, ka tevi dēvē par lielisku dejotāju, Padij? Vai pat šajā mākoņainajā dienā būsi pamanījies pārsauļoties, ka tavi vaigi tik sārti, Padij?" Vīri skaļi smējās paši par saviem jociņiem.

Arī Mērija jutās neveikli, tomēr viņu par laimi vīrieši neķircināja. Meitene varēja nolaist acis un izlikties neko nedzirdam, jo Reiliji taču neuzrunāja viņu. Tie bija tēvs ar dēlu un abi ļoti līdzīgi spēcīgi noauguši, veselīgi, sarkanām sejām, zilām acīm, melniem matiem. Viņiem blakus Patriks Devlins šķita trausls un ļoti, ļoti jauns. Puisim bija vasarraibumaina seja, ugunssarkani mati un maldinoši slaids augums. Patiesībā viņš bija deviņpadsmit gadus vecs un stiprs kā vērsis.

Pēc šīm vakariņām abi Reiliji nedaudz pieklusa. Laikam tādēļ, ka O'Nīlas kundze ar viņiem bija pārmijuši pāris stingru vārdu par to, ka tie izjaukuši vakariņu noskaņu. Bet Patriks turpināja dievināt Mēriju un sarkt ikreiz, kad meitene paskatījās viņa virzienā.

Mēriju mazliet reibināja šāda uzmanība, taču viņa nudien nevarēja ciest Luīzas zobošanos. īpaši tad, kad tā sāka apspriest īpašo temperamentu, kāds piemītot sarkanmatainiem cilvēkiem, un izteica minējumus par to, kādas raizes sagādās viņu abu bērni, kuru tiem noteikti būšot pilna māja.

Mērija nevēlējās domāt par laulībām, jo tad nevilšus prātā nāca Džīnija. Un Valmonts Sanbrēvins. Visvairāk Mērija nevēlējās atcerēties tieši šo vīrieti, jo domas par viņu bija smeldzīgas un piepildīja sirdi ar bezcerīgām ilgām, bet ķermeni ar mulsinošām alkām.

Viņa bija cieši apņēmusies izbaudītu visu, ko tai sniedza nesen iegūtā neatkarība, būt laimīga un īstenot savu drosmīgo darba meklēšanas plānu.

Meitene palika nomodā, līdz acis sāka asarot un pirksti no dūrieniem asiņoja, bet lampa pārklājās sodrējiem un kļuva pavisam blāva, tomēr kleita ne tuvu vēl nebija pabeigta.

Viņa šuva ari visu nākamo un aiznākamo dienu. Piektdienas pēcpusdienā darbs beidzot bija padarīts. Bažu pilna un noguruma pārņemta, Mērija uzlaikoja jauno tērpu. Jēlie pirkstu gali sūrstēja tā, ka bija grūti aizpogāt pogas.

Kleita derēja kā uzlieta. Mērija, atdevusi atraitnei kniepadatas un šķēres, pastaigājās šurpu turpu pa virtuvi, demonstrēdama savu roku darbu. Tad meitene atgriezās savā istabā, uzmanīgi pakāra kleitu uz vadža un ielīda gultā, kur ciešā miegā nogulēja trīspadsmit stundas.

Viņa pamodās sestdienā, piecos no rīta pilna paļāvības un pārliecības.

Šodien es kļūšu par patstāvīgu, pelnošu sievieti, Mērija paziņoja vēl krēslainajai, vēsajai istabelei. Vairs nekas nedrīkst noiet greizi.

29. nodaļa

Diena liktos iedvesmojoša pat cilvēkam, kuram nepiemita Mērijas Makalisteres optimisms. Mirdzēja saule, gaisā virmoja viegls vējiņš, atnesdams līdz šaurajām ieliņām ziedu smaržu no Vjekarē dārziem un sajaukdams to ar kafijas aromātu, kas plūda no atvēro kafejnīcu durvīm un ielas tirgotāju spīdīgajām vara plītīm.

Mērija, ģērbusies savā lieliskajā kleitā, jaunajos zābakos un koķetajā cepurītē, izkāpa no tramvaja. Viņa uzsmaidīja šai dienai, piedzīvojumam, ko gatavojās uzsākt, un pilsētai, kura bija kļuvusi par viņas mājām. Daudzi šim smaidam atbildēja, un daži kungi sveicienā pacēla cepures.

Meitenes jauniegūtā pašapziņa lika viņai spert pārdrošu soli. Iegājusi veikalā, par kuru bija daudz stāstījusi Berta Kortnija, Mērija izteica vēlēšanos satikt saimnieci. Kalpotāja, pie kuras viņa vērsās, nosprieda, ka ieradusies kāda turīga dāma, kas nākotnē varētu kļūt par veikala klienti, jo kurš gan vēl varētu vēlēties tikties ar pašu saimnieci. Tādēļ viņa vadīja meiteni cauri veikalam uz salonu, kur parasti tika aicināti tikai cienījamākie klienti, jo vienīgi tur tie varēja personīgi aprunāties ar būtni, kas spēja piepildīt viņu visekstravagantākās vēlmes, ar Alfandcs kundzi.

Kundze neparādījās, pirms kalpone uz sudraba paplātes nebija ienesusi un nolikusi Mērijas priekšā sudraba kafijas kanniņu un šķīvīti ar mandeļu vafelēm. Mērija paguva nobaudīt gan kafiju, gan saldumus, jo kundzes zīda svārku un kuplo apakšsvārku čaukstēšana atskanēja pēc krietna brīža.

Mērija piecēlās un pasmaidīja.

-  Bonjour, Madame.

-   Bonjour Mademoiselle, kundze atbildēja augstprātīgi, bet pieklājīgi, jo bija iemanījusies sveicināt tā, lai iedvestu klientā cieņu pret sevi, tomēr to neaizbaidītu. Tad viņa ar rokas mājienu aicināja Mēriju apsēsties. Briljantu gredzeni abu roku pirkstos jau iepriekš brīdināja, ka iepērkoties nāksies rēķināties ar nopietniem izdevumiem.

Meitene palika stāvam. Viņai šķita, ka darbiniekiem pret saviem darba devējiem jāizturas ar tādu pašu cieņu, kā skolniekiem pret saviem skolotājiem. Mērijai nebija citas pieredzes.

-  Esmu atnākusi, lai stātos pie jums darbā, viņa mundri paziņoja.

Mērija pat nenojauta, ka tikai šoks kavē Alfandes kundzi tūlīt pat pasaukt kādu, kas viņu ar kaunu izmestu pa sētas durvīm uz ielas. Francūziete sēdēja, kā valodu zaudējusi.

Tomēr dzirdēt viņa varēja labi. Mērija pastāstīja, ka kleitu, ko kundze patlaban redzot viņai mugurā, viņa esot pašuvusi nepilnās trīs dienās, un visos sīkumos izklāstīja, kādas izmaiņas bija spējusi izdarīt Džīnijas Kortnijas Parīzē darinātajā tērpā, neaizmirstot pieminēt arī smalkos izšuvumus.

Alfandes kundze tūlīt saprata, par kādu tērpu Mērija runā. Ņūorleānas augstākās sabiedrības dāmu garderobi viņa pārzināja lieliski, un Džīnijas Kortnijas debija taču bija Ņūorleānas franču daļas sensācija.

-   Cik laika tu patērēji katras kalnu lilijas atdarināšanai? viņa vaicāja, atguvusi valodu pēc atklātā stāstījuma.

-  Vairāk nekā divas stundas. Tās bija ļoti sarežģītas.

Kundze veikli aprēķināja. Viņas labākā šuvēja nebūtu

spējusi to paveikt ātrāk. Sezona bija tik tikko sākusies. Jau tagad viņa saņēma vairāk pasūtījumu, nekā veikals spētu izpildīt. Šī nekaunīgā meitene nāca, kā Dieva sūtīta.

-  Šeit nav klosterskola, jaunkundz, bet tirdzniecības uzņēmums. Šis darbs prasa lielu rūpību, un es nepiedodu paviršību.

Mērija dedzīgi pamāja.

-  Es saprotu.

-   Sievietēm jāierodas darbnīcā astoņos. Jāstrādā līdz pieciem ar pusstundas pārtraukumu pusdienlaikā, kad var apēst līdzpaņemto lenču.

-  Skaidrs, kundze.

-    Darba nedēļa ilgst no pirmdienas rītam līdz sestdienas pēcpusdienai. Svētdienās darbnīca ir slēgta, ja vien nav kāds steidzams pasūtījums.

-  Skaidrs, kundze.

"Meitene izskatās gana stipra," Alfandes kundze turpināja prātot, "un, Dievs to redz, ļoti grib strādāt. Es varētu viņai maksāt mazāk nekā pārējām tie varētu būt nevis divi ar pus, bet divi dolāri dienā."

-  Kā tev šķiet, cik vērts ir tavs darbs? viņa vaicāja.

Mērija šo jautājumu bi ja pamatīgi apdomājusi, tāpēc dziļi

ievilka elpu un nosauca summu, kuru uzskatīja par veselu bagātību:

-  Es vēlētos saņemt sešus dolārus nedēļā, kundze.

-  Tad esi šeit pirmdien astoņos. Nāc pa sētas durvīm, kas iziet uz Tulūzstrītu. Tev jāgriežas pie Anetes jaunkundzes. Es viņai par tevi pateikšu. Kā tevi sauc?

-   Mērija Makalistere, kundze.

Francūzietes lūpās pavīdēja smīns.

-   Amerikāniete. Tu pārsteidzoši labi runā franciski. Šeit tu būsi Marija Ceturtā, jo trīs Marijas mums jau ir. Tagad vari iet, bet atceries, ka šī būs pēdējā reize, kad lietosi izeju uz Čārtrstrītu.

-  Paldies, kundze, Mērija pakniksēja. Esmu ļoti pateicīga un apsolu, ka jūs nenožēlosiet…

-  Tagad ej. Mani gaida darbs.

Mērija savos jaunajos zābaciņos teju vai izdejoja no veikala. Veiksme! Viņa bija zinājusi, ka nekas nenoies greizi. Viņa būs bagāta! Seši dolāri nedēļā, un, paskat tik, ko viņa bija pratusi nopirkt par pieciem, un vēl atlika šokolādes kūciņām, ar ko uzcienāt draugus. Un no tiem trīsdesmit dolāriem, ar ko viņa iesāka, vēl bija atlikuši veseli piecpadsmit. Tagad viņai vairs nebūs jāraizējas ne par ko.

"Aiziešu uz tvaikoņu piestātni," Mērija izlēma. "Varbūt tur vēl stāvēs "Kairas Karaliene", un varbūt es satikšu Džošua. Man viņam jāizstāsta šie lieliskie jaunumi."

Dokos viņa, protams, nonāks pašā karstākajā darbalaikā. Strādnieki skraidīs šurpu turpu iekraudami un izkraudami. Patriks Dcvlins, ieraugot viņu pikantajā cepurītē, droši vien izlaidīs no rokām vinču. Mērija iespurdzās un, šķērsojusi ielu, aizlīgoja ostas virzienā graciozi kā pa deju zāles grīdu.

Viņa neielūkojās kafejnīciņā, kas atradās tieši pretī Alfandes kundzes veikalam, tāpēc neredzēja Valmontu Sanbrēvinu, kurš stāvēja tur un no mazas tasītes dzēra rūgtu kafiju.

"Rozas mazais meitēns laikam atkal ticis uz zaļa zara," viņš nosprieda, redzēdams Mēriju paejam garām. "Un zars būs no īpaši plaukstošajiem, ja jau viņa var atļauties iepirkties pie Alfandes. Kā viņai vienmēr izdodas būt tik jautrā omā? Smaida rieviņas laikam ne uz brīdi nepazūd no viņas lūpu kaktiņiem. Šķiet, ka būšu meitenei izdarījis lielu pakalpojumu, atbrīvojot viņu no Kortniju mājas svētsvinīgās atmosfēras. Interesanti, vai jaunkundzīte nevēlētos man izrādīt savu īpašo pateicību? Šai draiskulei laikam ir kāds īpašs noslēpums, kas uzreiz nav pamanāms. Vai gan citādi atrastos vīrieši, kas viņas maciņā iebirdina naudu, kuru tērēt pie Alfandes. Es gribētu gan uzzināt šo noslēpumu."

Vēl vienu kafiju, Vals teica. Vēl bija atlikušas desmit minūtes, un tad viņam būs jādodas uz tikšanos ar savu baņķieri. Vaļu bija sakaitinājis no Ziljēna Sazeraka saņemtais uzaicinājums ierasties uz steidzamu un slepenu sanāksmi. Izklausījās noslēpumaini un nolādēti augstprātīgi. Iemeslam jābūt ārkārtējam, ja jau šis baņķieris uzdrošinās Vaļu aizsaukt no "Benisonas" cukura sezonas karstumā. Ja tas tomēr izrādīsies Žiljena kārtējais investīciju plāns, laikam nāksies mainīt banku, lai gan… nevar noliegt, ka Ziljēns ar saviem plāniem bija palīdzējis viņam labi nopelnīt… tomēr Vals bija saticis arī labākus cilvēkus. Ziljēns, viņaprāt, bija nekauņa.

Bija pienācis laiks iet. Vals jau spēra soli uz durvju pusi, bet, ieraudzījis ielas otrā pusē Džīniju Kortniju kopā ar istabeni, pagriezās atpakaļ.

Vēl viena uzmācīgu zīmīšu sūtītāja. Tikai pagājušajā nedēļā Vals bija saņēmis no viņas trīs mazas iesmaržinātas vēstulītes ar aicinājumu apmeklēt balles, kur viņi varētu satikties. Līdz šim neviena dāma nebija viņu tik atklāti lenkusi. Vals nevarēja saprast, vai Džīnija ir vienkārši bērnišķīgi nesamākslota vai pārāk slīpēta. Tāpat viņš nevarēja izlemt, vai atbildēt uz šiem tuvošanās mēģinājumiem, vai ne. Stāvēdams krēslainajā kafejnīcā, Vals vēroja meiteni. "Viņa nenoliedzami ir valdzinoša. Skaista. Tīkami jauna un satraucoši nobriedusi iedarbīga kombinācija. Arī valdonīga. Skat, cik asi izsaka rīkojumus savai kalponei un atstāj to gaidām ārā uz ietves, kamēr pati lepni iesoļo Alfandes salonā tā, it kā tas piederētu viņai. Pārgalvīga. Jaunām dāmām neklājās palikt vienām ne uz minūti, pat ne šūšanas salona pielaikošanas kabīnē. Neticami pārgalvīga. Viņa var kļūt bīstama." Vals pēkšņi jutās ieinteresēts.

Valmonts atstāja kafejnīcu un steidzās uz banku. Izskatījās, ka viņš, kurš vienmēr tā lepojās ar savu precizitāti, šoreiz nokavēsies. Viņš dusmojās uz Džīniju, kura bija pie tā vainīga.

Vals kļūtu vēl niknāks, ja zinātu, ka Džīnija iegriezusies Alfandes veikalā, lai nodotu kādai tā darbiniecei vēl vienu viņam adresētu zīmīti. Šī melnādainā sieviete bija tikai viena no neskaitāmajām Marijas Levo līdzdalībniecēm un ziņu pienesējām Ņūorleānas plašās kalpotāju saimes vidū. Viņa vēstulīti nodos kādai citai, kuras personība Džīnijai vienmēr paliks noslēpums un kura to savukārt ieliks tieši tajās rokās, kas sūtījumu aizgādās uz "Benisonu" Valam. Šādi pakalpojumi maksāja krietnu naudas summu, ko Džīnijai nu jau kuro reizi nācās izzagt no mātes maciņa.

Meitenei nepavisam nepatika to darīt, jo viņa baidījās tikt pieķerta, taču citas izejas nebija. Viņai vajadzēja Valmontu satikt, lai rastos iespēja izmantot burvju līdzekli, kuru Marija bija atstājusi koka dobumā. Daudz laika vairs nebija atlicis. Džīnijas tēvs steidzināja meitas saderināšanos ar amerikāni Viļu Greiemu. Ja Vals lūgtu viņas roku, Džīnijas nākotne būtu glābta.

Džīnija devās uz īpašajiem klientiem paredzēto salonu.

-   Es gribētu kafiju, viņa pieprasīja kalpotājai. Pēc tam parādīsiet man jaunākās mežģīņu mantiļas. Kafiju pasniedza tā pati meitene, kura parasti pieņēma Džīnijas vēstules. Un kāda gan nozīme tam, ka viņa pavisam nesen bija iegādājusies divas mantiļas? Mežģīnes ir tik neizturīgas.

Pavisam īsā laikā Džīnija bija aptvērusi, kādas priekšrocības var izmantot bagāta tēva vienīgā meitai. Tagad meitene zināja, ka var likt pirkumu piegādāt uz mājām, tāpēc tikai noteica:

-  Adresi jūs zināt. Rēķinu nosūtiet manam tēvam.

-   Labi, jaunkundz. Vai jaunkundze nevēlētos apskatīt jaunās blūzītes, kas tikai vakar tika atvestas no Francijas? Vai mežģīņu cepurīti, ko valkāt vakaros mājās? Mums ir viena tik grezna, ka tikai jaunkundzes burvīgā sejiņa varētu ar to sacensties krāšņumā.

-   Nē, vakaros es reti esmu mājās. Šī sezona man ir pārāk aizņeftita.

-  Tā tam jābūt, jaunkundz. Visa Ņūorleāna runā par jūsu nepārspējamo skaistumu.

Džīnijas skarbums pēkšņi pazuda. Viņa zināja, ka kalpotāja saka patiesību, un labprāt klausījās šajos vārdos atkal un atkal.

-  Nu labi, parādiet man tās blūzītes. Un, ja jums būtu sārti zīda apakšsvārki…

"Mumun būs dusmīga, bet tas pāries," viņa prātoja. "Šeit patiešām pārdod lieliskas lietiņas. Alfandes kundzes veikals ir vislabākais pilsētā."

-  Tas neapšaubāmi ir pats labākais veikals pilsētā, Mērija klāstīja pie vakariņu galda, un es tur sākšu strādāt jau parīt. Meitene staroja lepnumā.

Padija Devlina karote atsitās pret bļodas malu un nokrita uz grīdas. Mērija iekoda lupā, lai aizturētu smieklus, un neuzdrošinājās palūkoties Luīzas acīs. "Labi, ka es nesastapu Padiju ostmalā. Diezin kas tad viņam būtu uzkritis uz kājām vai man uz galvas."

Toties Mērija nožēloja, ka viņai nebija izdevies satikt Džošua, un pateica to Luīzai.

-   Tavs brālis strādā uz tā paša kuģa. Vai tu nevarētu palūgt, lai viņš pasveicina Džošua un pastāsta tam, kā man klājas?

-   Protams, ka es to izdarīšu. Neģeri jau nu viņš necentīsies pataisīt par manu kavalieri. Brālis ir mēģinājis mani savest ar visiem neprecētajiem baltādainajiem, kuri strādā uz upes. Liec aiz auss, Mērij, ģimene dažkārt var sagādāt daudz klapatu.

-  To es jau esmu sapratusi. Daudz labāk ir būt patstāvīgai.

-   Man tev kas jāpasaka, Mērij. Kad tu tikko ieradies, es domāju, ka neizturēsi šeit, kur nav neviena no tavas kārtas.

-   Ko tu ar to domā? Mēs taču esam Amerikā. Šeit mēs visi esam vienlīdzīgi.

-  Ja tu tā saki, tad neesi tik gudra, kā biju domājusi. Bet gan jau ar laiku sapratīsi.

Mērija sāka to saprast jau nākamajā dienā.

Kad meitene izgāja uz ielas, lai dotos uz misi. viņu uz stūra gaidīja Padijs Devlins.

-  Vai jūs neiebildlsiet, ja iešu reizē ar jums, mis Mērija? Puisis sarka un savā svētdienas uzvalkā izskatījās tik nelaimīgs, kā nekad. Plecos žakete bija par šauru, piedurknes bija pārāk garas, bet bikses pārāk īsas. Kad Padijas sasveicinoties pacēla cepuri, Mērija ieraudzīja, ka tā ievilkusi viņa pierē sarkanu rievu.

-   Priecāšos par jūsu sabiedrību, mister Devlin, Mērija attrauca un juta, ka nosarkst. Viņa cerēja, ka dabīgais vaigu sārtums noslēps karstuma vilni, kas ieplūda sejā. Kādēļ gan lai viņa iebilstu pret šādu sabiedrību. Luīza vēl gulēja, bet O'Nīlas kundze parasti apmeklēja agro rīta misi.

Ceļš no viņas tagadējās mājvietas līdz Svētā Patrika katoļu baznīcai amerikāņu sektorā bija krietni tāls. Seši kvartāli līdz Kempstrītai, tad vēl piecpadsmit pa Kcmpu. Laika bija gana, lai izrunātos, taču Padijam, šķiet, nebija ko teikt. Mērija, lai aizpildītu klusumu, tērgāja bez apstājas, komentējot apkārtnes mājas un dārzus, apbrīnojot ātrumu, ar kādu garām aiztraucās greznās karietes, kučieru izmanību, kādu sievieti, kas pati vadīja kabrioletu, un viņas sulaini, kurš bija tik mazs kā bērns un livrejā tērpies stāvēja uz platformas starp riteņiem. Padijs tikai dedzīgi māja ar galvu, piekrītot visam, ko viņa teica.

Tikko ienākusi baznīcā, Mērija pamanīja pustukšu solu vienā no kreisās puses aizmugurējām rindām.

-  Tur iznāks vieta mums abiem, viņa rādīja Padijam.

-  Vai tad mēs sēdēsim kopā?

-   Bet vietas taču pietiek.

Mērija neredzēja Padija seju, kas nu vairs nebija sarkana, bet gluži bāla no emociju uzplūdiem.

Misei sākoties, Mērija ievēroja, ka Padijs izvelk no kabatas rožukroņi un sāk lūgties. Viņa tam viegli iebikstīja ar elkoni.

-    Ei! Man ir lūgšanu grāmata, viņa čukstēja. Tu vari lasīt no manējās. Reiz viņa pati bija nonākusi nepatīkamā stāvoklī, kad mājās aizmirstas lūgšanu grāmatas dēļ nebija varējusi sekot misei.

Padijs papurināja galvu.

-  Es nelasu, viņš atbildēja.

Mērija skatījās uz mazo grāmatiņu savās rokās un prātoja par šo "nelasu". Nez, ko viņš ar to bija domājis? Vai viņš neprata lasīt? Tam bija grūti noticēt. Mērija sāka sekot ceremonijai, iekļāvās tajā ar visu būtību un nodeva sevi senajai, iemīļotajai dievkalpojuma kārtībai, kura klosterskolas gados bija kļuvusi par daļu no viņas dzīves.

īsu brīdi meitenes domas vēl tomēr kavējās pie Padija un skatiens sekoja tam, kā slīd rožukronis starp viņa pirkstiem.

Kad abi jaunieši izgāja no baznīcas, Padijs uzsāka sarunu.

-   Nākošsvētdien šeit notiks skaista procesija, viņš teica. Es būtu lepns, ja jūs, mis Mērij, to noskatītos kopā ar mani. Es ceru, ka pēc gada vai diviem pats būšu gājēju vidū.

Abiem kopā lēni soļojot uz māju pusi, Patriks pacilāti stāstīja Mērijai par savu dzīvi un nākotnes nodomiem. Amerikā viņš esot ieradies pirms divarpus gadiem un nesen pieņemts pastāvīgā darbā par krāvēju. Vairs neesot jānodarbojas ar pagaidu darbiem kā agrāk. Tagad varot labi nopelnīt, un viņš lielāko daļu naudas uzreiz noguldot bankā. Esot vēl pieteicies strādāt bezmaksas papildstundas, lai iemācītos iekraut kuģos kokvilnu, ko ved uz ārvalstīm. Tā esot īpaša māksla, ko ne katrs varot apgūt, jo vajadzīgas gan zināšanas, gan spēks, lai pamanītos vienā tilpnē sakraut pēc iespējas vairāk. To saucot par "kokvilnas skrūvēšanu", un skrūvētāji varot nopelnīt piecus dolārus dienā, turklāt viņi piederot krāvēju elitei. Kokvilnas krāvēju asociācijas biedri piedalīšoties šajā gājienā, ģērbušies savos amata tērpos.

Padijs bija pārliecināts, ka viņa māte gan leposies, redzot dēlu smalkā zila zīda priekšautā ar sudraba bārkstīm soļojam aiz pūtēju orķestra un zili sudrabotiem plakātiem, kas vēstīs, ka tur iet skrūvētāji labākie un brašākie ostas strādnieki.

Puisis ticēja, ka māte viņu no debesīm noteikti redzēs un būs laimīga, ka reiz tik ļoti uzstājusi, lai dēls dodas uz Ameriku. Viņš esot vecākais un stiprākais no bērniem. Visi cerējuši, ka Amerikā viņš sakrās naudu, ko sūtīt ģimenei uz Īriju. Tomēr Padijs neesot paspējis. Viņi visi miruši lielā trūkumā, vēl pirms Padija kuģis paspējis sasniegt Ņūorleānu.

-  Arī mani vecāki ir miruši, Mērija teica.

Padijs nopūtās.

-   Ak, cik bēdīgi… Bet jūs esat sveika un vesela, tāpat kā es, un šodien ir brīnišķīga diena, skaistākā manā mūžā. Es jums kaut ko atklāšu, mis Mērij. Es jūs biju redzējis jau, pirms jūs ieradāties pie atraitnes O'Nīlas. Toreiz es vēl nebiju pieņemts pastāvīgā darbā un strādāju pie aizsargdambja nostiprināšanas. Pēkšņi mūsu priekšstrādnieks uzsauca, lai dodam ceļu, un tad es ieraudzīju jūs uz milzīga zirga. Jūs sēdējāt viņam mugurā tāda sīka un smalka, un šis lielais dzīvnieks izpildīja visas jūsu pavēles. Tas bija majestātisks skats, mis Mērij, majestātisks. Kad jūs apsēdāties pie atraitnes vakariņu galda, radās tāda sajūta, ka mās ar savu klātbūtni pagodinājusi princese. Es nespēju ticēt tam, ko redzēju savām acīm. Katru vakaru pārnākot man šķita, ka viss būs izrādījies tikai sapnis, ka jūs būsiet izgaisusi. Bet vakar, kad jūs mums stāstījāt, ka esat atradusi darbu kā pavisam parasts cilvēks, es pats sev teicu: "Padij, puis," es sacīju, "tu vari vainot tikai savu gļēvumu, ja neuzrunāsi mis Mēriju." Un tā es jūs gaidīju no rīta ārpusē, lai lūgtu atļauju pievienoties, un man nekad nav vajadzējis vairāk dūšas, kā tai brīdī, kad bija jāsaņemas jums padot labu rītu. Pasaule ir brīnumu pilna, mis Mērij, taču lielāku par to, ka jūs man, Patrikam Devlinam, ejat blakus, es nespētu iedomāties. Es esmu laimīgs cilvēks.

Mērija nespēja bilst ne vārda. Viņu bija pārsteigusi Patrika daiļrunība un šokējusi atklātā dievināšana. Meitene spēja vairs tikai smaidīt un iet puisim blakus. Klusējot viņi atgriezās pansijā uz O'Nīlas kundzes lielajām svētdienas pusdienām. Ari pie galda ne viens, ne otrs neteica ne vārda, kavēdamies domās par pagājušo rīta cēlienu.

Mērija izbaudīja pirmo reizi, kad viņu aplido vīrietis. Meitenei nebija ne jausmas, ka pārkāpusi nerakstītos likumus, kuri valdīja šajā, viņai vēl svešajā, pasaulē. Viņa nezināja, ka jaunas sievietes pastaigāšanās kopā ar jaunu vīrieti īru Kanālā tiek uztverta kā atklāts mājiens, bet sēdēšana līdzās svētās mises laikā kā oficiāls paziņojums. Lūgšanu grāmatas lasīšana divatā ir satriecoša intimitāte. Pat tad, ja tas tiek tikai piedāvāts, nevis darīts.

Kad Padijs Devlins sacīja, ka viņi kopā ar Mēriju pastaigājušies, viņš ar to domāja neoficiālu saderināšanos, kam sekos laulības.

Mērija ar to saprata vien to, ka viņi gājuši blakus.

30. nodaļa

Pirmdienas rītā Mērija pamodās jau pirms saullēkta. Meitene bija ar nepacietību gaidījusi šo dienu, lai spertu pirmo īsto soli savā jaunajā neatkarīga cilvēka dzīvē.

Pie Alfandcs kundzes veikala Mērijai nācās gaidīt veselu pusstundu, jo viņa bija atnākusi par agru.

Beidzot ieradās gara auguma sieviete, izņēma no tīkliņvcida rokassomas atslēgu un ielika to slēdzenē. Pateikusi, ka viņu sauc Anetes jaunkundze, sieviete atslēdza durvis.

Mērija sekoja dāmai un nokļuva šausmu valstībā.

Mazā, slikti apgaismotā telpa bija darbistaba divpadsmit, bet līdz ar Mērijas atnākšanu trīspadsmit sievietēm, kuras izpildīja Alfandes kundzes klientu pasūtījumus. Telpā nebija ne sildītāja, ne ventilācijas. Pirmajā dienas daļā tur bija salti un drēgni, bet pēcpusdienā, kad sieviešu ķermeņi bija sasildījuši gaisu, istabā kļuva karsti un smacīgi.

Sievietes sēdēja uz ķeblīšiem ap galdu, kuru sedza balts polsterējums tas pasargāja smalkos audumus, no kuriem tika darināti tērpi. Sīki jēlvilnas putekļi cēlās gaisā no polsterējuma un līda šuvējām nāsīs un mutēs.

Anetes jaunkundze bija īsts tirāns. Pirms divdesmit gadiem viņa kopā ar Alfandes kundzi bija atbraukusi šurp no Parīzes un izjuta vienīgi nicinājumu pret visām tām, kuras dēvēja par "kolonistēm". Neviens darbs, neviena vīle vēl nekad nebija atbildusi viņas prasībām.

Šuvējām nebija ļauts sarunāties, turpretī jaunkundze no rīta līdz vakaram izšļāca pār savu padoto galvām nepārtrauktu apvainojošu piezīmju gūzmu par to, cik viņas ir nemākulīgas, neaudzinātas un vispār nekam nederīgas.

Viens no Anetes jaunkundzes pienākumiem bija uzdot katrai šuvējai darbu un noteikt laiku, līdz kuram pasūtījums veicams. Strādāt nācās bez apstājas. Uzraudze virs kleitas valkāja melnu uzsvārci ar lielu kabatu, kurā glabājās zīmulis un piezīmju grāmata, kurā pierakstīja katru pārkāpumu. Viņu vienlīdz ielīksmoja gan salauzta adata vai salocīta kniepadata, gan lieki iztērēts diega sprīdis vīles galā.

Tas tev tiks atrēķināts no algas, Anetes jaunkundze klaigāja, vicinādama zīmuli kā atriebes ieroci.

Sievietes viņu bija iesaukušas par "kuci". Alfandes kundze bija "lielā kuce", jo prasīgumā un dusmās pārspēja Anetes jaunkundzi.

Pirmajā darba dienā Mērija jutās tik izbiedēta, ka viņas rokas nepārstāja drebēt visu priekšpusdienu, tāpēc nabaga meitene neko nespēja izdarīt kā nākas. Anetes jaunkundze stāvēja viņai aiz muguras un kritizēja katru kustību. Mērija ar grūtībām spēja saskatīt audumu savu asarām aizplīvuroto acu priekšā.

Atelpas nebija līdz pat pusdienlaikam. Tad Anetes jaunkundze devās uz ēdamistabu augšstāvā, kur atradās viņas un Alfandes kundzes kopīgais dzīvoklis. Kad uzraudze bija prom, Mērija uzzināja par nejaukajām iesaukām, kuras abām bija devušas meitenes. Viņa saprata arī to, ka no citām sievietēm līdzjūtību nesagaidīs, jo tas, ka jaunkundze lielāku uzmanība pievērsa Mērijai, nozīmēja, ka viņa mazāk skatījās uz pārējām. Ko gan vēl varēja vēlēties? Alfandes kundzes darbnīcā nevaldīja draudzība, sievietes izjuta vienīgi skaudību cita pret citu, viņām likās, ka darba uzdevumi netiek sadalīti līdzīgi. Katra domāja, ka viņai uzkrauts smagākais pienākums. Anetes jaunkundze uzcītīgi rūpējās, lai nevienprātība nekad nerimtu un darbinieces neapvienotos un nesāktos dumpis. Nepaklausīgās tika ātri pieķertas kādos grēkos un atlaistas.

Pusdienu pārtraukumā Mērija mēģināja iegūt draugus. O'Nīlas kundze bija viņai iedevusi līdzi pusdienu spaini. Tajā bija tikpat daudz ēdiena, cik atraitne gatavoja visiem pārējiem īrniēkiem. Krietni par daudz jaunai meitenei ar sēdošu darbu. Mērija piedāvāja daļu no savām pusdienām citām šuvējām. Pāris minūšu laikā viņai pašai vairs nebija palicis pāri nekas. Sievietes ēda alkatīgi un naidīgi vēroja Mēriju, aizvainotas par viņas jaunību, eleganto kleitu un bagātīgajām pusdienām. Neizskatījās gan, ka šim skuķim vispār vajadzīgs darbs, kas taču bija tik svarīgs katrai no viņām, kurām iknedēļas peļņa bija nepieciešama izdzīvošanai.

-   Ko tāda šeit vispār meklē? Mērija dzirdēja Mariju Trešo sakām Marijai Otrajai. Viņa taču izskatās un uzvedas, it kā būtu sazin kas. Vai viņa iedomājas, ka ir princese, kas pieteikusies labprātīgā trimdā pils tornī, lai niekotos, šūdinot dīvāna spilventiņus saviem apartamentiem?

Šāds naidīgums saniknoja arī Mēriju, bet dusmas palīdzēja labāk padarīt darbu. Pēcpusdienā meitene strādāja kā nenogurdināms un precīzs automāts. Mērija bija nolēmusi izturēties tikpat nesatricināmi un auksti kā sievietes, kuras atraidīja viņas draudzību. Dienas beigās Anetes jaunkundzes uzmanību bija izpelnījies cits, daudz vieglāk aizvainojams upuris. Mērija izbaudīja nekrietnu triumfa un atvieglojuma sajūtu.

Tik pārguruši kā tovakar viņa mājās pārradās pirmo reizi mūžā. No saspringtā darba un sēdēšanas uz neērtā sola sāpēja ikkatrs muskulītis, bet sirdi pildīja sāpīga vilšanās sajūta, jo viņa bija gaidījusi, ka pirmā diena darbā būs kā satraucošs piedzīvojums.

-   Labi, Mērija bija attraukusi uz jautājumu par to, kā pagājusi pirmā diena, cenšoties ielikt atbildē kaut nedaudz

sajūsmas.

-   Labi, viņa teica ikkatrā nākamajā noguruma pārmāktajā vakarā. Vienai nervus plosošai dienai rindojoties aiz otras, Mērijas prāts un ķermenis tā notrulinājās, ka viņa pat vairs nespēja novērtēt, cik nožēlojamā situācijā atrodas.

Šī apjausma nāca tikai nedēļas beigās, sestdienā, kad likās, ka apstākļi sāk uzlaboties. Mērijai tika uzticēts smalks darbs ar krāsainiem zīda diegiem viņai bija jāizšuj sīks, mirdzošs kolibri putniņš, kas nosēdies uz koša magones zieda. To savam priekšautam bija pasūtījusi kāda dāma, kura mīlēja darboties dārzā.

Mērija ar prieku noraudzījās, kā zem viņas prasmīgajiem pirkstiem pamazām iemirdzas putna spārniņi, puķes ziedlapiņas un zaļās lapas. Atdevusies darbam, viņa vairs neievēroja saspringumu, kas vējoja darbistabas smacīgajā gaisā. Radīšanas prieks ņēma pārsvaru pār visu negatīvo. Tieši tādus uzdevumus Mērija bija gaidījusi. Meitene pat nepamanīja skaudīgo Marijas Otrās skatienus. Līdz šim viņa tika uzskatīta par visprasmīgāko darbinieci un tādēļ bija saņēmusi vislabāko atalgojumu. Tieši viņai parasti uzticēja izšuvumus.

Kad darbs bija padarīts, pat Anetes jaunkundzei neatradās, ko nopelt. Pirmo reizi kopš pirmdienas rīta Mērija pasmaidīja.

Ietin un nogādā pasūtītājam, Anete asi norīkoja. Laukā bija auksts un lija lielus.

Viņa justos vīlusies, ja zinātu, kādu prieku Mērijai sagādā iespēja šajā vēsajā dienā iziet dubļainajās ielās.

Atgriežoties pēc garā gājiena, meitenes pacilātība atkal izgaisa un sirdi piepildīja izmisums. Tik neciešama bija smirdošā telpa un naidīgie sieviešu skatieni. "Es vairs šo darbu nespēju izturēt," viņa sev atzinās.

Tomēr vajadzēja saņemties. "Par laimi nedēļa jau tuvojas beigām," meitene sevi mierināja. "Vēl vienu stundu jau nu es pacietīšu." Viņa satvēra durvju rokturi tā, it kā tas būtu darināts no nātrēm, un ienira biezajā, neveselīgajā darba telpas atmosfērā.

Tur Mērija atklāja, ka prombūtnes laikā sabojātas viņas šķēres un kniepadatas. To galviņas bija nolauztas.

Viņa centās iebilst Anetes jaunkundzei, kura rājās par tādu paviršību un bezkaunību un ar ļaunu mirdzumu acīs izvilka no kabatas piezīmju grāmatu.

Savu mazo brūno algas aploksnīti Mērija atvēra, sēdēdama tramvajā, kas veda viņu mājup. Meitene izbēra klēpī savu nedēļas algu. Tur bija pieci dolāri un četrdesmit septiņi centi. Viņa bija iztēlojusies, ka šai brīdī sajutīs patīkama piepildījuma trīsas, taču tā vietā Mēriju māca vienīgi neizsakāms nogurums.

-  Luīza, vai drīkstu tevi uz mirklīti pārtraukt?

Luīza pamāja, ka neiebilst, un pabeidza iesākto oktāvu.

-  Atlaidies manā gultā, Mērij, tu izskaties šausmīgi.

-  Esmu neizsakāmi nogurusi. Gribēju vaicāt, kā tu ar visu tiec galā. Arī tev katru dienu ir jāstrādā. Kur tu ņem tik daudz enerģijas, lai, pārnākot no darba, vēl spētu mācīties dziedāt. Vai tad tu nepiekūsti?

-    Protams, ka piekūstu. Klavieru plinkšķināšana vecā krāpnieka Beisingtona deju skolā ir šausmīgi apnicīgs darbs. Tomēr, ja man par to samaksā tik daudz, ka varu atļauties turpināt dziedāšanas nodarbības un apmeklēt operu, tad es neko neiebilstu. Es vēlos kļūt par operdziedātāju. Es varu izturēt pilnīgi visu, ja vien tas palīdz sasniegt mērķi. Vai nevēlies man šovakar piebiedroties? Vai tu vispār kādreiz esi bijusi operā?

Mērija masēja sūrstošos, savilktos pirkstus.

-  Jā, operā es esmu bijusi, viņa atbildēja. Tikai tagad šķiet, ka tas notika tālā pagātnē.

-   Kas noticis? Vai tev sāp pirksti? Šausmas! Visi pirkstu galiņi pārdurti. Es palūgšu atraitnei, lai iedod nedaudz alauna. Tev jāpamērcē rokas alauna šķīdumā, lai āda kļūtu cietāka… Ak Dievs, Mērij, cik tev ir savādi pirksti. Ļauj man paskatīties… Luīza satvēra Mērijas rokas un pētīja viņas neparastos pirkstus. Mīļo debestiņ, ja man būtu tādi pirksti, es kļūtu par labāko pianisti pasaulē. Vai tie tev palīdz šūt labāk, kā to spēj pārējās?

Mērija paskatījās uz savām rokām. Luīzas neslēptā ziņkārība viņu nemulsināja. Šķiet, vai vesela mūžība bija pagājusi kopš tā laika, kad viņa mēģināja slēpt savus pirkstus no citu skatieniem. Cik jauna viņa toreiz bija. Jauna un dumja.

-   Varbūt, ka tie man tiešām palīdz labāk šūt, viņa konstatēja. Jautājums bija pārdomu vērts. Nemaz nebūtu slikti, ja tie derētu arī kam citam, ne vien kalpot par pamatu maz ticamiem nākotnes sapņiem. Sapņiem, kuros viņa atrod, iespējams, nemaz neeksistējošu ģimeni, un šajā ģimenē visām sievietēm ir tādi paši pirksti. Meitenes acīs sariesās karstas asaras.

-   Ai, Mērij, nu nav taču tik ļauni, Luīza aplika roku ap draudzenes pleciem un mierināja viņu kā mazu bērnu. Sākums vienmēr ir tas smagākais. Tu pieradīsi, gan redzēsi.

-   Es jau sāku par to šaubīties, Mērija izdvesa. Viņas balss skanēja kā apdzisusi. Palūk. Izvilkusi no kabatas brūno aploksnīti. Mērija pasniedza to Luīzai.

Uz tās ar zīmuli bija uzrakstīts Mērijas bēdu stāsts:

īre $3.00

Pusdienu spainis $1.00

Tramvajs $1.80

$5.80

-   Šai aploksnē ir mana alga, Luīza. Par visu darba nedēļu. Tur ir pieci dolāri un četrdesmit septiņi centi.

-   Es šeit varu izlasīt to, Mērij, ka tu neproti dzīvot. Tu taču neesi krāvējs, kas augu dienu nēsā smagumus. Tev nav nepieciešams pusdienu spainis. Es parasti nopērku kafiju un kādu uzkodu no ielas pārdevējiem. Tas man izmaksā tikai piecus centus. Un mājup tu vari iet ar kājām, nevis braukt ar tramvaju. Tu taču visu dienu sēdi. Tev tikai jāiemācās iztikt.

las ari viss. Nāc nu šurp un nomazgā seju. Es tev palīdzēšu saposties, jo mums jāpasteidzas, ja gribam paspēt uz izrādes sākumu. Vakariņas paēdīsim, kad atgriezīsimies. Nebaidies, viņi visu neapēdīs. Es jau pēc smaržas varu pateikt, ka galdā būs sarkanās pupas ar rīsiem. Jau atkal. Trešo reizi šonedēļ.

-   Man garšo sarkanās pupas ar rīsiem.

-  Tas ir labi, jo mēs tās varēsim pārēsties, kad būsim pārnākušas.

Kad Mērija un Luīza tika līdz teātrim, izrāde jau bi ja sākusies. Kāpjot uz augšējo balkonu, meitenes dzirdēja vājās skaņas, kas lauzās cauri sienām. Luīzas lūpas kustējās, bez skaņas skandējot līdzi vārdus pazīstamajai melodijai, kuru dziedāja koris. Viņa uzsmaidīja Mērijai un nočukstēja

-  "Seviļas bārddzinis". Es to visu zinu no galvas, pat basso profundo partijas. Beisingtona kungs man uz dzimšanas dienu iedāvināja gan notis, gan libretu.

Mūzika Mērijai nozīmēja maģiskus vārtus, pa kuriem varēja aiziet no ikdienas rūpēm un noguruma. Līdz pat starpbrīdim meitenes gars ceļoja citā pasaulē, kurā nebija vietas jautājumiem, kur viņa atrodas un kas viņa ir. Tad zālē iedegās gaisma, un skatienam pavērās daudz mazu skatuvīšu, kuras sauc par ložām. Arī tajās risinājās sava veida drāmas. Mērija redzēja, kā Džīnija un Berta Kortnijas savā ložā uzņem viesus, un viņai šķita neticami, ka tikai pirms pāris nedēļām pati sēdējusi tur, lejā, kopā ar abām smalkajām dāmām. Toreiz meitene pat skatu nebija pametusi uz augšējiem balkoniem. No šejienes gan nebija iespējams neredzēt ložas.

Tikpat neiespējami likās ar acīm nemeklēt pazīstamās sejas un neļaut savai sirdij iepukstēties straujāk, redzot, ka Valmonta Sanbrēvina nav to vīriešu vidū, kuri paceļ glāzes, sveicinot Džīniju Kortniju. Tas nozīmēja, ka saderināšanās galu galā tomēr nav notikusi.

Lai gan mūzika, ko atskaņoja orķestris gājiena priekšgalā, krasi atšķīrās no tās, ko viņa bija klausījusies operā, tomēr savā ziņā arī šis priekšnesums spēja saviļņot. Pretēji opermūzikai, kas Mēriju aiznesa citā pasaulē, šīs melodijas ar savu priecīgo ritmu ierāva viņu vispārējā jautrībā, kas valdīja ļaužu drūzmā. Meitene jūsmīgi plaukšķināja kopā ar pārējiem.

-  Te ir tik jautri, viņa uzsauca Padijam Devlinam.

Kad parāde bija beigusies, Mērija un Padijs kopā ar pūli sāka lēni virzīties pa Džeksonstrītu dambja virzienā. Priekšgalā ļaudis bija apstājušies, pulcēdamies ap kādu kailu koku.

-  Kas tur notiek? Mērija gribēja zināt.

Padijs, nostājies uz pirkstgaliem, staipīja kaklu.

-  Ak, viņš paskaidroja, tā ir kāda nāves ziņa. Nāciet, Mērij, iesim apskatīties, un ar pleciem lauza ceļu cauri pālim.

Pie koka piespraustajā lapiņā ar melnu rāmīti bija rakstīts, ka Mišels Fransiss Korkorāns aizgājis no šīs dzīves sestdien, divdesmit ceturtajā novembrī. Atvadīšanās un pēdējie cieņas apliecinājumi nelaiķim var tikt izteikti Džozefinstrītas mājā, kas atrodas pretī bāreņu patversmei. Padijs lūdza Mēriju skaļi nolasīt paziņojumā rakstīto.

-  Franks Korkorāns beidzot nodzēries līdz nāvei, izmeta kāda tievai, paveca sieviete. Es jau teicu, ka tas tā beigsies. Viņas balsī ieskanējās gandarījums.

-   Būšot smalka vāķēšanas ceremonija, piebilda kāds vīrietis. Es došos turp. Un viņš steidzīgi aizspraucās garām Padijam un Mērijai.

-   Kur viņam tā jāskrien? purpināja pašapmierinātā sieviete. Varu derēt, ka Korkorānu Keita vēl nav paspējusi izcept bēru speķi. Laika vēl gana.

-    Viņai taisnība, klusā balsī piekrita Padijs. Labāk dosimies uz dambi, kā bijām plānojuši. Uz vāķēšanu varam iet pēc tam, ja vēlaties, Mērij.

-  Es nemaz to nevēlos. Es vēl nekad neesmu bijusi bērēs, turklāt es nepazīstu Korkorānus.

Padijs neko neatbildēja. Kad viņi bija pagājuši tālāk no ļaudīm, kuri pulcējās ap koku, puisis iejautājās:

-  Jūs nezināt, kas ir vāķēšana, mis Mērij? Tās nav bēres, kā jūs minējāt. Bēru ceremonija notiek vēlāk, un tā ir domāta tikai ģimenei. Vāķēšana ir veltīta mirušajam un visiem, kas viņu pazina. Tā ir liela, svinīga padarīšana. Visi stāstīs par nelaiķi tikai to labāko, to cik lielisks cilvēks Franks Korkorāns bijis. Lielākā daļa no teiktā būs meli, jo vecais bija īsts draņķis, kurš mēdza sist sievu un nodzert īres maksai paredzēto naudu, taču tas netraucēs uzzīmēt skaistu aizgājēja portretu, lai atraitnei paliek gaišāka piemiņa. Tur varēs labi paēst, būs viskija muciņa, bet pēc svinīgās ceremonijas, varu garantēt, kāds sakausies. Vāķēšana noteikti vismaz vienreiz ir jāredz.

Mērija izklausījās sabijusies.

-  Jūs teicāt, sakausies?

-  Jā, tas taču fantastiski uzkurina asinis. Vīrieši šādā veidā pierāda sevi.

-   Vai ari jūs kādreiz esat sakāvies, mister Dcvlin?

Padijs skaļi iesmējās.

-    Kopš vien sevi atceros, tas notiek regulāri. Ir daudz tādu, kuriem par savu kumpo degunu jāpateicas Padijam Devlinam. Nebaidieties, mis Mērij, es protu sevi aizstāvēt un pratīšu aizstāvēt arī jūs.

Mērija neviļus iedomājās, kā Padijs salauž degunu Anetes jaunkundzei. Kaut arī meitene saprata, ka tas nav gluži tas, par ko Padijs runā, tomēr šī doma lika viņai iesmietics. Patiesībā viņa īsti negribēja ticēt Padija lielīgajiem vārdiem. Ļaudis mēdza ķildoties, varbūt pat kliegt viens uz otru, bet ne jau sist.

Padijs smaidīja, domādams, ka Mērija jūtas iepriecināta par viņa bruņnieciskumu.

-  Tātad jūs ļausiet man sevi pavadīt līdz Korkorānu mājai?

Mērija papurināja galvu.

-  Labāk gan ne.

Padija smaids kļuva platāks.

-  Ak, tam nav nozīmes, viņš noteica. Vāķēšana tik un tā ilgs divas trīs dienas. Es tur varbūt iegriezīšos rīt.

Klusējot viņi pastaigājās pa plato vītolu aleju dambja augšpusē un jutās labi viens otram blakus. Nokarenie vītolu zari kā zaļš ūdenskritums viļņojās liegajā vējā, bet upes ūdeņos lēkāja saules zaķīši. Mērija atcerējās, kādas mēdza būt novembra beigas Pensilvānijas kalnos, un tīksmi izbaudīja zaļojošos kokus, lekno zāli un siltos saules starus.

-  Es nenoskumšu, ja savā dzīvē vairs neieraudzīšu nevienu sniega pārslu, viņa teica.

-Ko?

-   Ak, nekas, mister Devlin. Es vienkārši domāju par to, cik laimīga esmu.

-   Viņu sauc Sniega Mākonis, stāstīja Valmonts Sanbrēvins. Vai nav lielisks?

Mišela de Pontalba paraustīja plecus.

-   Viņš ir pārsteidzošs, es piekrītu. Divi balti skaistuļi melnas landau[23] priekšā izskatītos eleganti. Kaut gan, dārgo Valmont, priekš īsta šķirnes dzīvnieka viņš ir pārāk uzkrītošs.

Vals papliķēja zirga skaustu.

-  Vai tikai Ju negribi viņu no manis nopirkt?

-   Pat nedomāju. Lai gan es neapvainotos, ja tu man to uzdāvinātu kā cieņas pierādījumu.

-   Visumiļo barones, es tevi cienu vairāk kā jebkuru sievieti pasaulē. Prasi, kādus dārgumus gribi, tikai ne Sniega Mākoni. Es šo skaistuli iekāroju jau no tā brīža, kad ieraudzīju viņu skrienam Kentuki. Mans lieliskais baņķieris kaut kā bija uzzinājis, ka zirga īpašnieks to pazaudējis pokerā kādam kuģotājiem. Dievs, svēti Ziljēnu Sazcraku! Viņš atsūtīja man ziņu pietiekami laicīgi, lai es pagūtu ierasties, kad kuģis tikko ienāca ostā, citādi es Sniega Mākoni nekad nedabūtu. Tas ir pats ātrākais, pats elegantākais zirgs Amerikā. Janvārī es to vedīšu uz Čārlstonu un kļūšu stāvus bagāts.

-  Tu jau tagad esi bagāts.

-   Un tu vēl bagātāka. Bet vai tāpēc atteiksies iegūt vēl? Tas ir izaicinājums, un tu to zini.

Mišela smaidīja.

-    "Izaicinājums" ir kļuvis par tavu vismīļāko vārdu. Šķiet, tu esi pamatīgi nogarlaikojies. Tev vajadzētu neprātīgi iemīlēties. Tām, protams, jābūt vienpusējām jūtām. Tad tu, varbūt, kļūtu garlaicīgs apkārtējiem, toties pats būtu pilnībā nodarbināts.

Vals iesmējās.

-   Es labprāt sekot tavam padomam šajā pašā brīdī, bet diemžēl nevaru. Parasti es pats kļūstu par medījumu, vēl pirms esmu paguvis nolūkot upuri.

Tagad smējās Mišela. Viņa nevarēja un nevarēja rimties.

-  Ja Dievs tevi tagad dzird, baronese sacīja, kad bija atguvusies, viņš liks tev tūkstoškārt samaksāt par savu vīzdegunību, mans muļķa jaunais draugs. Tagad ved mani uz mājām. Es piekrītu, ka esi ieguvis izcilu zirgu, bet esmu tam veltījusi jau pārāk daudz uzmanības. Es vēlos kafiju ar brendiju, bet pēc tam pirmšķirīgu ēdienu. Lauku gaiss manī rosina vilka apetīti.

-   Starp citu tu man vēl neesi atklājusi sava apmeklējuma īsto iemeslu, teica Vals, liedams glāzē brendiju. Varbūt tev liekas, ka man to vajadzēja izlasīt tavās acīs?

-   Gribēju tikt prom no pilsētas. Tomēr tev taisnība ir arī iemesls. Problēmas biznesā. Otrā māja ir jau gandrīz pabeigta, taču īrnieki nepiesakās. Pat pirmā ēka vēl nav pilna. Vienā mājā dzīvoju es ar dēliem, bet blakus ēkā mitinās kāds jauns portretists ar sievu. Sešpadsmit dzīvokļi vēl palikuši brīvi. Tas man sagādā lielas raizes. Baronese ar vienu malku iztukšoja glāzi un pastiepa roku, lai to no jauna piepildītu.

Šoreiz Vals ielēja vairāk.

-   Es jau tevi brīdināju, Mišela. Vecā kaluma francūži zaudē ietekmi, un jaunā Ņūorleāna pārceļas uz dzīvojamajiem rajoniem. Vjekarē ir pārāk saspiesta. Vieglāk būvēties otrā pusē jeb piepilsētā piemēram, Lafajetā -, nevis plēst nost vecās ēkas un to vietā celt jaunas. Darījumu centrs ir pārvietojies uz Kanālstrītu, tur atrodas gandrīz visi lielie veikali un biroji, sīkākie darbojas Kempā. To varēja prognozēt jau pirms vairākiem gadiem, un tieši tagad ir vērojama šīs tendences paātrināšanās. Aug jaunā kreolu paaudze, kura skolās apgūst gan franču, gan angļu valodu. Viņi negrib, rokas kabatās sabāzuši, noskatīties, kā dzīve aizsteidzas garām.

-    Neesi tik aprobežots! Mišela šķita saniknota. Vai tev nemaz nerūp skaistums, tradīcijas, šarms? Vai Parīzē tu neko neiemācījies par civilizētu dzīvesveidu? Amerikāņi rada bezpersoniskas pilsētas, kurās visu pārmāc darījumceltnes. Viņiem šķiet, ka "liels" un "skaists" ir viens un tas pats. Manas ēkas atrodas pašā Ņūorlcānas sirdī; es gribu atdot šai sirdij dzīvību. Es gribu, lai šeit būtu viselegantākie veikali un viselegantākie dzīvokļi. Kad būvniecības darbi būs galā, es restaurēšu Ieroču laukumu, izveidošu daiļdārzus ar strūklakām, lai ļaudīm, kas dzīvos manās mājās, no balkoniem pavērtos brīnišķīgs skats, lai viņiem būtu kur pastaigāties. Kanālstrītā tu nekad neko tādu neatradīsi. Kāpēc cilvēki izliekas to neredzam? Vai es sava pāra un savas sirds pērles būtu metusi cūku aizgaldā?

Valmonts nometās uz ceļiem baroneses krēsla priekšā.

-   Dārgo draudziņ, viņš to klusi uzrunāja, saki, kā es tev varētu palīdzēt ?

Mišela noglāstīja viņa vaigu.

-   Ak, nu jau viss ir kārtībā, viņa atbildēja. Man vajadzēja kādu, kam izkliegt savas dusmas. Tu esi īsts dārgums,

Vai. Es gribu, lai Rinks tas mākslinieks, kurš īrē pie manis dzīvokli, uzglezno tavu portretu. Tas nāktu par labu viņa karjerai, bet tālāk lai notiek tas, kam jānotiek.

Valmonts piecēlās kājās.

-   Labi. Tevis dēļ es arī to varu paciest. Tomēr, Dievs ir mans liecinieks, patlaban es domāju: kaut tu labāk būtu lūgusi manu zirgu. Es jutīšos kā beidzamais idiots.

-  Tikai ne tu. Nekādā gadījumā. Tev ir stils.

-  Es jau apsolīju. Tev vairs nav jāpieglaimojas.

Baronese pastiepa roku.

-   Nu, neesi taču tāds īgņa. Nāc! Noskūpsti mani un saki, ka esi piedevis.

Vals pacēla baroneses roku pie lūpām.

-    Es nekad tev nepiedošu, bet vienmēr tevi mīlēšu. Kamēr vien dzīvošu.

Kamēr Vals un Mišela sarunājās, kāda neliela auguma būtne bija ātri izskrējusi caur krūmu aleju un nostājusies pie mājas sienas tā, lai no iekšpuses viņu nevarētu ieraudzīt. Tā bija Džīnija Kortnija. Viņa bija nokļuvusi galerijā īstajā brīdī, lai cauri puspavērtajām divviru durvīm redzētu Mišelas roku pie Valmonta lūpām un dzirdētu viņa dedzīgos un daiļrunīgos jūtu apliecinājumus.

-    Nē! Džīnija iekliedzās un atgrūda durvis ar tādu sparu, ka rūtis sašķīda gabalos. Kā tu vari viņu mīlēt? viņa sauca un pāri stiklu lauskām iebrida istabā. Tu nedrīksti! Viņa ir veca un neglīta. Es esmu skaista, es esmu jauna, un es tevi mīlu, Valrņont. Tev jāmīl mani. Tev mani ir jāmīl!

Baronese izskatījās uzjautrināta.

-   Mīļais Vai, tu gan proti sagādāt izklaides! Cik lielisks uznāciens!

Sažņaugusi rokas dūrēs, Džīnija metās pie baroneses. Valmonts no aizmugures satvēra viņu ap vidukli un cieši turēja, neņemdams vērā nikno pretošanos un paciezdams zābaku spērienus pa kājām.

Mišela pielēca kājās. Pāris soļos viņa sasniedza Džīniju. Saņēmusi meitenes delnu locītavas, viņa mierīgā balsī sacīja:

-  Tā nu neies.

Tad dāma atlaida stingro tvērienu un, pirms Džīnija paspēja attapties, iecirta tādu pļauku, ka meitenes galva atsitās pret Valmonta krūtīm.

-   Laid viņu vaļā, baronese teica. Es pati tikšu ar visu galā. Mišelas balsī skanēja tāda pārliecība, ka Vals ne mirkli nešaubījās, ka viņa runā nopietni.

Arī Džīnija to saprata. Viņa izbeidza pretošanos un pēkšņi izplūda asarās. Valmonts palaida viņu vaļā.

-   Atstāj mūs divatā, Vai, Mišela lūdza, un pasaki, lai piebrauc manu karieti. Es aizvedīšu šo jauno sievieti mājās. Tā ir Kortni jas jaunkundze, vai varbūt es maldos? Tagad ej, Vai.

Viņa paskatījās uz Džīniju, it kā tā būtu nepaklausīgs klēpja sunītis.

-   Piesēdiet, jaunkundz. Iedzersim kafiju, kamēr gaidām karieti. Vai, es taču lūdzu, lai tu atstāj mūs divatā! Sakāve allaž ir rūgta. Kāpēc tev vēl jāvairo pazemojums, ko meitene jau tā izjūt.

Džīnija paslēpa seju rokās. Tā viņa sēdēja līdz brīdim, kamēr Mišela paziņoja:

-   Viņš ir_ projām. Tagad palūkosimies, ko varam glābt. Jūs esat padarījusi sevi smieklīgu, un šis solis var izrādīties liktenīgs. Tomēr jūsu rīcībā bija ari kāds nieks elegances un krietna deva kaisles. Valmontu abas šīs īpašības padara ļoti pielaidīgu.

sies ar vudu līdzekli, kuram Tu it kā nespētu pretoties. Tagad ar pilnām tiesībām uzskatīšu Tevi par savu parādnieku un pat nezinu, vai spēsi man atlīdzināt. Tomēr esmu pārliecināta, ka ar šādu stāvokli Tu negribēsi samierināties, tāpēc paskaties zīmītes otrā pusē."

Vals apgrieza otrādi kvadrātveida kartīti un izlasīja tur drukāto reklāmu:

ALBERTS D. RINKS • portreti • ģīmetnes • • eļļa un akvarelis •

SENPĪTERSTRĪTA 5, NŪORLEĀNA, LUIZIĀNA

7 »

Kartīti rotāja tāds pats ornaments, kāds bija redzams uz Mišelas ēku dzelzs galerijām, un augšējās malas centrā greznojās viņas iniciāļu elegantais vijums. Vals pasmaidīja par baroneses personības ietekmi uz savu īrnieku profesionālajām izpausmēm.

Viņš skaļi smējās, lasot stūrī uzšņāpto piebildi. "Vai esi redzējis burvīgo angļu komēdiju "Mēlnesības skola"? Man šķiet, ka tur bija apmēram tādas rindas: "Lai dzīvo jaunavas biklās, kas milzu kalnus gāzt var. Un pusmūža atraitnes tiklās, ak, slavē, Dievs, slavē ar' tās." Vai Tev nešķiet, ka tās ļoti atbilst mūsu situācijai?"

Vals ielika kartīti krūšu kabatā. Pirmdien no paša rīta viņš pārbaudīs, kā sokas darbi plantācijā, un tad dosies uz pilsētu, lai tiktos ar šo mākslinieku. Taču bija vēl kāds cilvēks, ko Vals gribēja apciemot. Ja baronese laimīgā kārtā nebūtu atradusies viņa mājā, izraisītos tāds skandāls, ka smiekli vairs nenāktu.

31. nodaļa

"Vai tiešām pagājusi tikai nedēļa kopš tā rīta, kad stāvēju pie veikala durvīm, gaidīdama, kad to atvērs, lai ar prieku sāktu savu pirmo darba dienu?" Mērija aizvēra aiz sevis O'Nīlu mājas durvis un nodrebinājās. Pirmie saules stari tikko parādījās virs horizonta. Viņas domas bija drūmas, un šis rīts bija drūms. Edelstrītas kotedžas, pirmo reizi ejot tām garām, bija likušās tik mājīgas. Tagad tās izskatījās neizturīgas un aukstas. Un netīras. Sasmakušie atkritumi un dubļi notekās izplatīja pretīgu smaku, un kāda notašķījusies kaza skraidīja pa tiem.

Mērija uzrāva plecus, pacēla svārkus virs potītēm un cauri dubļiem brida uz darbu.

"Tu nedrīkst ļauties drūmām domām," meitene centās sevi pārliecināt. "Nedrīkst padoties. Tu esi stipra un vesela, tev ir vieta, kur dzīvot, un draugi, kas par tevi rūpējas. Redzi, pat pēc tam, kad atsacījies no pusdienu spaiņa, atraitne tev tomēr sagatavoja sainīti ar lenču. Tas nekas, ka tas ir pārpalikums no sestdienas pusdienām. Tur ir ari tādas lietas, kas tev garšo, piemēram, sarkanās pupas ar rīsiem. Vai tad tas nav viens no taviem iemīļotākajiem ēdieniem? Ir pirmdiena, un pirmdienās taču Ņūorleānā visi ēd sarkanās pupas ar rīsiem."

"Divreiz dienā?" viņa sev jautāja, jo labi zināja, ka vakariņās atkal būs vārītas sarkanās pupas. Mērija nezināja raudāt vai smieties. Tad viņa iesmējās un pielika soli. Alfandes kundzes šūšanas salons taču nebija vienīgais Ņūorleānā. Viņai jātur vaļā acis un ausis, jāizmanto pusdienas pārtraukums, lai izlūkotu apkārtni. Nākotnē viņu noteikti gaida kaut kas daudz labāks, tikai jābūt gatavai to saņemt. Iepriekšējās nedēļas laikā meitene bija cītīgi mācījusies. Tagad viņa jau daudz ko zināja par tērpu modelēšanu, bija apguvusi dažas sīkas viltības, kas liek tērpam izskatīties augstvērtīgākam, nekā tas patiesībā ir, un ielāgojusi, ko nekādā gadījumā nedrīkst darīt, lai nesabojātu visu darbu. "Ja man kādreiz atradīsies laiks un nauda, lai atkal pašūtu sev jaunu tērpu, es daudz ko darīšu citādāk. Pirms pienāks vasara, vajadzētu pārveidot Džīnijas atdotās kleitas, lai tās labāk pieguļ, zilajai gribētos citus rotājumus…"

Domās iegrimusi, viņa pat nemanīja, cik lielu gabalu jau nogājusi pa nelīdzeno ietvi. Pelēkās debesis pamazām kļuva zeltainas, tad zilas, un tagad jau Mērijai līdzās gāja viņas ēna. Tuvojoties Kanālstrītas pirmajiem skatlogiem, Mērija palēnināja gaitu. Tagad pretimnācēji redzēja smaidošu jaunu sievieti, kura aizrautīgi aplūkoja vitrīnās izliktās preces. Tur varēja redzēt dučiem vestīšu, blūzīšu, priekšautiņu, korsešu un kleitu, un tās visas bija pašūtas daudz paviršāk, nekā to būtu izdarījusi viņa.

Gan Alfandes kundzes veikala darba telpas, gan,tajā strādājošās sievietes bija tikpat vēsas un nepatīkamas kā parasti. Bet Mērija jutās laimīga. Viņai tika uzticēts smalks izšūšanas darbs, pie kura nāksies strādās vismaz četras dienas, varbūt pat ilgāk. Kādas balles kleitas apakšmala bija jāizrotā ar liektu līniju, kas zīmējumā atgādināja putojošus viļņus. Šūt vajadzēja ar smalku zīda diegu, katrā dūrienā uzverot uz tā zaigojošas pērlītes, kas izskatījās tik dzidras un skaidras, kā ūdens pilieniņi. Mērija sajuta baudu, pieskaroties tērpa audumam greznam, stingram atlasam zeltaini mirdzoša persika krāsā.

Mērija juta Marijas Otrās greizsirdīgos skatienus. Viņai, vecākai un pieredzējušākai šuvējai, bija pie vienkārša apmetņa apakšmalas jāpiešuj jau gatavs lapu ornaments. Sāncenses nenovīdība divkāršoja Mērijas prieku par viņas prasmju novērtējumu. "Dievs, piedod man," viņa domāja, "ka kļūstu tikpat nenovīdīga un ļauna, kā tās pārējās." Tomēr gandarījums bija lielāks par vainas apziņu, un pusdienas meitene apēda ar baudu, nepiedāvājot pārējām ne kripatiņas.

Parasti, tikko kāds mēģināja atvērt smagos vārtus, tie sacēla elles troksni. Tikai cilvēks, kurš zināja, ka pirms atvēršanas vārti nedaudz jāpaceļ uz augšu, varēja tos atdarīt klusi. Valmonts Sanbrēvins ienāca bez mazākā troksnīša visas eņģes bija labi ieeļļotas.

-   Labdien, jūsu majestāte, viņš sveicināja vecāko Mariju Levo, kura, izdzirdējusi klauvējieniem, atvēra durvis. Tā kā ir pirmdiena, ceru ka jūsmājās man piedāvās sarkanās pupas ar rīsiem.

Vudu karaliene sirsnīgi iemējās.

-   Nāc iekšā, viņa aicināja. Marija rosās virtuvē, bet es gatavojos doties prom.

-   Esmu satriekts. Nācu cerībā ar jums paciemoties.

Sieviete atkal iesmējās.

Valmonts devās uz lielo virtuvi. Marija sagaidīja viņu ar smaidu. Ap sievietes potītēm mirdzēja zelta ķēdes, bet vienā no baso kāju īkšķiem bija uzmaukts gredzens ar lielu dimantu, kuru ieskāva sīkāki rubīni. Melnie, cirtainie mati krita pār pleciem, daļēji aizsedzot mirdzošus dimanta auskarus. Rubīnu kaklarota padarīja vēl spilgtāku ādas vara toni. Mugurā viņai bija balta blūze ar dziļu kakla izgriezumu un kupli sarkana zīda svārki, kas sniedzās gandrīz līdz potītēm.

-  Vai tu savu apģērbu esi pieskaņojusi sarkanajām pupām un rīsiem? Valmonts gribēja zināt.

-   Protams. Vai esi izsalcis?

-   Protams.

-   Sēdies. Tūlīt būs gatavs. Marija nolika paplāti uz galda, kurš atradās blakus logam, un sāka uz tās rindot pudeles un krūkas. Valmonts gribēja palīdzēt, bet viņa tam iesita pa pirkstiem, un vīrietis atkāpās.

-  Kas tev tur ir, Marij? Vai tiešām pulveri saberztas ķirzakas, melnu kaķu kauli un mandragora saknes?

-   Pat neiedomājies trīt mēli gar maniem burvju līdzekļiem, Marijas akcents bija sulīgs kā gumbo.

-  Es vienkārši pajautāju, Vals taisnojās. Bet ja tu vēlies parotaļāties… viņš ierunājās kā dzimis parīzietis.

-  Grūti atbrīvoties no veciem niķiem, Marija atbildēja lieliskā franču valodu. Ja ilgāku laiku neesam satikušies, sāku tevi uztvert kā jebkuru citu balto vīrieti.

-   Ir cukura sezona.

Marija smaidīja.

-  Tad tā to tagad sauc? Viņa pabīdīja sāņus paplāti un uzlika uz galda smagas māla bļodas. No tām plūda aromātiska pupiņu un rīsu smarža. Vai parādīsi man monogrammu? viņa vaicāja. Balss skanēja pavisam nevainīgi, taču pelēkajās acīs dega draiskulīga uguntiņa. Būtu interesanti uzzināt, vai balkona dzelzs režģu raksts tikai iespiedies tavā ādā, vai esi licis to uztetovēt.

Marija bija nogaidījusi, līdz Valmonts piebāž pilnu muti ar gardo sautējumu, un nu viņš, sākdams smieties, gandņz aizrijās.

Atguvies viņš satvēra Marijas roku un ceremoniāli noskūpstīja.

-   Man tava greizsirdība glaimo, Vals teica, neatraujot lūpas no sievietes smalkajiem pirkstiem. Tad, atlaidis roku, sāka raisīt vaļā savu kaklautu. Arī tava ziņkārība, protams. Lai notiek, apmierini to. Nāc un sameklē to monogrammu uz mana ķermeņa.

Marija iesmējās.

-   Tagad tu glaimo pats sev. Vari izģērbties kaut līdz ādai, ja gribi, manā gultā vienalga neielīdīsi.

Vals klusējot noņēma kaklautu un pievērsās ēdienam.

Marija sekoja viņa piemēram.

Valdīja tīkams klusums. Viņiem patika iebaudīt maltīti divatā. Sarkano pupiņu un risu sautējuma vircoto garšu vēl pikantāku padarīja seksuālais spriegums, kas virmoja starp jaunajiem cilvēkiem, un arī tas viņiem patika.

Bija maz ticams, ka Valmonts jebkad gulēs Marijas gultā, un viņi abi to zināja. Marijai, protams, bija mīļākie, bet nekad neviens baltais un vienmēr tāds, pār kuru viņa spēja valdīt. Vals neatbilda nevienai no šīm prasībām.

Maz ticams tomēr nav gluži tas pats, kas neiespējams. Tieši šī iespējamība abiem likās visvilinošākā. Viņi rotaļājās ar šo domu, alka pēc tās piepildījuma un vērtēja vēl augstāk, apzinoties, ka vēlme netiks piepildīta. Tas bija viens no viņu draudzības stūrakmeņiem, lai gan ne pats stabilākais. Viņi apbrīnoja un cienīja viens otru, apzinājās viens otra spēku, individualitāti un neatkarību. Nevienam no viņiem nenācās izrādīties otra priekšā. Tas padarīja attiecības brīvas un nepiespiestas.

-  Gribi vēl? Marija jautāja, kad Vals bija iztukšojis bļodu.

-   Vienīgi kafiju, ja varu lūgt. Tas bija lieliski.

-   Es uzlikšu kannu uz plīts. Marija novāca bļodas, uzlika to vietā kafijas krūzes, tad paņēma trauku ar kafijas pupiņām un sāka tās malt, stāvēdama ar muguru pret Vaļu.

-  No kā tu īsti taisi savas mīlas zāles, Marij? viņš laiski vaicāja.

Marija neatbildēja. Viņas pleci drebēja klusos smieklos.

-   Pie velna, tā biji tu! Vaļa tonis vairs nebija tik miermīlīgs. Kas tu esi par draugu? Ja tev vajadzīga nauda, tad tā arī pasaki, es tev iedošu, bet nepārdod mani kaut kādam histēriskam skuķim. Beidz vienreiz to malšanu, vai dzirdi? Es runāju ar tevi.

Marija palūkojās pār plecu.

-   Uzgaidi mirklīti. Es uzliešu kafiju.

-   Es negribu nekādu kafiju. Es gribu, lai tu man atbildi.

-   Bet es gribu kafiju. Un atcerieties, mesjē Sanbrēvin, ka atrodaties manās mājās. Uzvedieties kā džentlmenim pieklājas, vai ari vācieties ārā. Viņa turpināja darboties ap kafiju, un tas Vaļu sakaitināja vēl vairāk. /

Pēc brīža Marija nesteidzīgi paņēma krēslu un pievilka pie galda. Viņas jautrajās acīs iemirdzējās ļauni lāsumiņi.

-   Kas noticis ar tavu humora izjūtu. Vai? Neliec man tevī vilties.

-  Es šeit nekā smieklīga nesaskatu. Marij. Kā tu varēji sūtīt Džīniju Kortniju uz manām mājām ar kaut kādu burvju dziru? Viņa sarīkoja grotesku scēnu; tas bija pretīgi.

Marija, atbalstījusi plaukstā zodu, paliecās viņam tuvāk.

-   Kas tajā bi ja tik grotesks? Es degu ziņkārē.

-   Vari man ticēt uz vārda, tā bija groteska. Kāpēc tev tas bija vajadzīgs, Marij? Es pat negribēju ticēt, ka tā biji tu, līdz brīdim, kad tu novērsies un sāki smieties.

-  Tev nav nekāda pamata izskatīties tik aizvainotam, Valmont. Neesmu nodarījusi tev neko ļaunu. Muļķa meitene neievēroja manus norādījumus. Es viņai neiedevu nekādu dziru, bet gan pateicu vārdus. Tie viņai bija jāiečukst tev ausī, kad jūs abi atrastos gultā, un tas novestu visu līdz laulībām. Bet, ja jau tu meiteni būtu dabūjis līdz gultai, tev# vienalga nāktos viņu apprecēt. Tā taču ir pieņemts jūsu aprindās.

-  Tu viņai teici, lai liekas ar mani gultā?

-  Tā es neteicu. Es teicu, ka tie vārdi jāiečukst tavā ausī, kad jūs atrodaties gultā. Ir taču atšķirība.

Valmonts krietnu brīdi nekustīgi skatījās Marijas piemīlīgajā, paštaisnajā sejā un iesmējās.

-   Ragana, Vals novilka.

-   Paldies.

-  Tu beidzot ieliesi man to kafiju, vai nē?

-  Tas patiesībā nemaz nebūtu tik neiespējami, Vals atzinās, malkodams kafiju. Ja viņa būtu izvēlējusies tādu bridi, kad esmu pavairāk iedzēris vai jūtos vientuļš vai izslāpis pēc sievietes miesas. Viņa ir diezgan kārdinoša.

-  Tev steidzīgi nepieciešama sieviete, mans draugs… Nē, ne jau es. Un arī ne Kortniju draiskule. Viņa tev apniktu nedēļas laikā.

-  Es zinu. Bet, kad redzu viņu, man tas piemirstas. Viņa ir ļoti skaista, un es esmu vājš pret visu skaisto.

-  Arī pret skaistumu bez smadzenēm?

-  Starp vīrieša kājām nav smadzeņu.

Marija pasmaidīja.

-  Ar tevi ir daudz ļaunāk, nekā es biju iedomājusies. Tomēr man šķiet, es zinu, kā atrisināt tavu problēmu.

-   Kāds no taviem pulverīšiem? Negribu kļūt par einuhu. Vaļa balsī ieskanējās aizkaitinājums. Sākumā baronese, tagad Marija. Visi domā, ka viņam ir problēmas, un visi grib pamācīt, kā tikt ar tām galā.

Tomēr Marija zināja ari tos vārdus, kas spēja kliedēt Vaļa aizkaitinājumu.

-  To nu gan es negribētu pieredzēt, ka tu zaudē savu vīrietību, mīļo Valmont. Esmu pārāk liela egoiste. Viņas skatienā jautās apvaldīta seksualitāte, acis pauda vēlmi pēc tuvības ar pretī sēdošo vīrieti un gandrīz tādu kā solījumu, ka mūžīgi šī distance starp viņiem nesaglabāsies.

īsu mirkli Vals juta gandrīz vai bailes. Marija kā draugs bija neatsverams dārgums. Marija kā mīļākā… tas būtu… viņš nezināja, kā, bet pār muguru noskrēja auksti drebuļi.

-  Es sūtīšu tev ziņu, viņa teica. Drīz. Uzticies man.

-   Nav nekādas steigas. Vēl nav beigusies cukura sezona, un man pat nevajadzēja atrasties pilsētā, taču es apsolīju kādam draugam…

-   Baronesei de Pontalbai i Almonesterei.

-  Jā, ja tu to tik ļoti vēlies to zināt.

-   Bet, dārgo Vai, es jau to zinu. Es vienmēr visu zinu. Tu aizmirsi, ka es esmu Marija Levo.

-   Ja jau tu visu tik labi zini, Marija Levo, tad tu zini arī to, vai uz mana ķermeņa ir Pontalbas iniciāļi, un tev nebija iemesla par to interesēties.

Marija dobji iesmējās.

-  Varbūt es tiešām esmu greizsirdīga, kā tu jau pamanījies atzīmēt.

Valmonts smaidīja. Šīs bija vecās, pazīstamās spēlītes. Bīstamais brīdis bija garām. Un viņš pabīdīja krūzi tuvāk Marijai, lūgdams ieliet vēl kafiju.

1

• • •

Valmonts un Marija nebija vienīgie, kuru sarunā tika pieminēts Mišelas de Pontalbas vārds.

Pusducis sieviešu, dzerdamas kafiju, prātoja, kā pārliecināt izsmalcināto dāmu pieņemt ielūgumus uz viņu ballēm decembrī.

Džīnija Kortnija bija atzinusies mātei savā pārdrošībā, un tagad, patvērusies viņas skavās, šņukstēja ka nerātnību pastrādājis mazulis.

-   Kā tas var būt, ka viņš mīl to krunkaino veceni nevis mani, mamari? Kā es varēju rīkoties tik neapdomīgi un pati

īsu sabojāt? Tagad viņš uz mani vairs pat nepaskatīsies, un es varu mierīgi piekrist laulībām ar to papa amerikāni. v

Berta cieši apskāva savu vienīgo lolojumu. Viņa zināja, ka Karlosa Kortnija advokāts jau uzsācis sarunas ar Vila Greiema advokātu par laulību līgumu un pūru.

-  Tikko saņēmām ziņu no ostas, Alfandes kundze, pavērusi darbnīcas durvis, teica Anetes jaunkundzei. Pienācis kuģis no Francijas. Kādam tūlīt jādodas uz turieni. Sūtījumā ir baroneses cimdi. Viņa jau izteica neapmierinātību par kavēšanos.

-   Marija Ceturtā, tev ir visjaunākās kājas, Anetes jaunkundze papurināja Mēriju aiz pleca. Kusties.

Mērija apsēja baronesei domāto cimdu kasti ar mēļu zīda lenti, kuru bija paņēmusi līdzi no veikala, un tikai tad pieklauvēja, lai atdotu to kalponei, kas atvēra durvis. Lente bija Alfandes kundzes preču zīme, kas rotāja visus viņas salona sūtījumus. Tas bija viņas lagniappc.

"Esmu skrējusi visu ceļu no veikala līdz dokiem un no dokiem uz šejieni. Atpakaļ uz darbu varu iet mierīgā gaitā," Mērija nodomāja.

Meitene ielūkojās tuvākā veikala skatlogā. Tas izskatījās tieši tāds pats kā pirms divām nedēļām, kad viņa bija te iegriezusies. Arī iekštelpā nekas nebija mainījies. Tur stāvēja tā pati jaunā sieviete ar to pašu nervozi pakalpīgo skatienu.

Mērijas lūpas pavērās smaidā. Varbūt tieši šeit atrodas tas, ko viņa meklē. Meitene atvēra durvis un iegāja veikalā.

Tāpat kā toreiz, jaunā sieviete steigšus metās pretī apmeklētājai, piedāvādama palīdzību.

-  Domāju, ka varu jums palīdzēt vairāk nekā jūs man, Mērija teica. Es strādāju Alfandes kundzes salonā. Ja jūs pieņemtu mani darbā šeit, es jums izstāstītu visus profesionālos noslēpumus, kas palīdzējuši viņai tik veiksmīgi darboties. Mērija bija lepna, ka balss skan tik braši, taču viņas ceļgali trīcēja.

Jaunās sievietes balss atbildot trīcēja tāpat kā Mērijas ceļi.

-   Es būtu ļoti priecīga, bet man nav naudas. Šeit ir ļoti maz pircēju. Es pat nezinu, kā samaksāšu īres maksu, un tūlīt jau noteiktais datums būs klāt.

-   Es saprotu, Mērija klusi nomurmināja. Atvainojiet, ka traucēju. Viņa izmetās pa durvīm un steidzās atpakaļ uz Alfandes kundzes darbnīcu, baidīdamās, ka var pazaudēt darbu.

31. nodaļa

"Šonedēļ man no algas paliks pāri gandrīz trīs dolāri," Mērija mēģināja sevi uzmundrināt. Bija visai neomulīgi kājām iet uz darbu un atpakaļ. Ar katru dienu arvien ātrāk iestājās krēsla, bet uz ielām pilsētas nomalēs nebija apgaismojuma. Bieži, izdzirdot huligānu skaļo bļaustīšanos vai šaubīgus soļus aiz muguras, Mērija metās patverties krūmu vai koku ēnā. Gandrīz vienmēr viņa jutās izsalkusi, jo vairs neņēma līdzi uz darbu O'Nīlas kundzes pusdienu spaini.

Dienas gausi vilkās uz priekšu. Mērija iemācījās domāt tikai par konkrēto brīdi. Viens solis, kuram sekoja nākamie, un viņa jau bija Alfandes kundzes šūšanas darbnīcā; viena vīle, kurai sekoja daudzas citas, un varēja dotiej mājup. Viens solis, kuram seko nākamie, un mājās viņu jau gaidīja karstas, sātīgas vakariņas un līdz gulētiešanai atlikusi stunda, ko meitene pavadīja krēslainajā ēdamistabā, pāršujot kleitas, lai sagatavotos vasarai. Tad dažās minūtēs viņa savā aukstajā guļamistabā ar drēbju birsti notīrīja brūno kleitu, nomainīja apkaklīti un aproces, nomazgāja seju, iztīrīja zobus un iekrita gultā, lai ciešā miegā nogulētu līdz jaunai dienai, kura bija mokoši līdzīga iepriekšējai.

Aizritēja pirmdiena, otrdiena, trešdiena, ceturtdiena, un, lūk, arī nedēļa jau bija pāri pusei. Mērija, mirkšķinādama nogurušās acis, aplūkoja mirguļojošo joslu uz zeltainās balles kleitas. Tikko viņa bija piešuvusi beidzamo pērlīti. Tas bija skaists tērps, kuru Mērijas izšuvumi padarīja neatkārtojamu. Tas bija īsts mākslas darbs.

Un meitene priecājās, ka beidzot tas ir padarīts. Viņa jau bija sākusi domāt, ka kļūs akla, ja nākies turpināt sarežģīto rakstu vēl kaut vienu sprīdi.

Mērija ietina smalko zeltainā atlasa izstrādājumu balta muslīna pārvalkā un nolika vietā adatu un šķēres. "Man būs gandrīz trīs dolāri," viņa pati sev atgādināja, "ja nebraukšu ar tramvaju. Tātad es nedrīkstu to darīt." Nogurums uzmācās ar vēl lielāku sparu, līdzko viņa iedomājās, ka nāksies iet mājās pa nedrošajām ielām.

Beidzot esi tikusi galā, Marija Ceturtā? asi jautāja Anetes jaunkundze. Tērpam vajadzēja būt gatavam jau šorīt no rīta. Tā kā tu nepabeidzi laikā, tagad tev pašai tas jānogādā klientei. Kusties!

Mērijai gribējās raudāt, kliegt, nogalināt Aneti. Tomēr viņa sakoda zobus un, apsējusi lielo kasti ar mēļu lenti, devās ceļā.

Pasūtītājs mitinājās Rampartstritā, kas atradās tikai piecus kvartālus tālāk. Mērija jutās tik nogurusi, ka pat nelūkojās apkārt, ejot pa Tulūzstrītu, lai gan nekad nebija staigājusi pa šo pilsētas rajonu. Jau pēc viena kvartāla ielai vairs nebija kārtīga seguma. Mērija vairākas reizes paklupa uz šaurās ietves nelīdzenajiem akmeņiem un kādā brīdī tik tikko neizlaida no rokām kasti. Ja viņai pēdējā brīdī nebūtu izdevis atgūt līdzsvaru, greznais tērps tagad gulētu netīrajā notekā.

Uz Tulūzstrītas un Rampartstrītas stūra atradās kafejnīca, kuras logā mirdzēja mājīgi silta gaisma. No kafejnīcas plūda svaigas kafijas un tikko gatavota ēdiena aromāts, kas piepildīja vai pusi kvartāla. Mērijas tukšais vēders sarāvās sāpīgos krampjos. Viņa cerēja, ka nenāksies pārāk ilgi meklēt māju, kurā jānodod sūtījums, un, apstājusies gaismas aplī pie kafejnīcas loga, vēlreiz pārlasīja norādījumus.

"Mademoiselle Sesilai Dulā. Blakus kafejnīcai "Ameliorutions". Zili slēģi." Bija pārāk tumšs, lai varētu atšķirt krāsas, bet nākamajai mājai aiz kafejnīcas bija aizvirtņi, un tas iedrošināja Mēriju. Viņa atvēra dzelzs vārtiņus un gāja pa gludo ķieģeļu celiņu.

Durvis atvērās, pirms meitene paspēja pieklauvēt.

-  Vai tas esi tu, Marsel? Tu kavējies… kas jūs esat?

Sievietei, kura nostājās uz sliekšņa, bija zema, melodiska

balss. Gaisma, kas plūda no telpas aiz viņas muguras, veidoja ap runātājas galvu un ēnas slēpto seju spožu oreolu.

-   Mani sūta Alfandcs kundze, Mērija paskaidroja un pacēla augstāk kasti ar kleitu.

Gaisma asi dzēla nogurušajās acīs, un Mērija nedaudz pievēra plakstiņus. Pēkšņi viņas acis plaši iepletās.

-   Es tevi pazīstu, balss teica. Šuvējas izsūtāmā. Kā tad tu nonāci tik tālu? Laikam Karloss Kortnijs būs tevi izmetis no savas mājas. Nāc iekšā, lai kāds arī būtu tavs vārds. Uzcienāšu tevi ar glāzi vīna, un mēs iedzersim uz to, lai Kortnijiem neveicas.

Sieviete satvēra Mēriju aiz rokas un ievilka iekšā.

Noguruma apstulbinātajai Mērijai likās, ka viņa redz savā priekšā Džīniju. Samulsusi meitene prātoja, kāpē<j Džīnija atrodas šajā mājā un kāpēc tik naidīgi izsakās par savu tēvu. Tad viņa saprata, ka lūkojas uz daudz skaistāku Džīniju, un atcerējās satraucošos notikumus "Ziedkalnē" pēc Hcrkulesa nāves. Šī bija toreiz saliktā skaistule. Karlosa Kortnija ārlaulības meita. Ar Mēriju runāja Džīnijas pusmāsa baltā vergu īpašnieka un viņa verdzenes kaunpilnā sakara auglis.

"Nav nekāds brīnums, ka Sesila Dulā tik ļoti ienīst Karlosu Kortniju," Mērija nodomāja, bet dzert uz Komiju neveiksmi tomēr nevēlējās un atteicās no Sesilas piedāvātās vīna glāzes.

-  Esmu pārāk nogurusi, viņa atklāti pateica. Ja iedzeršu vīnu, es vienkārši nokritīšu no kājām.

-  Es tev ticu. Tu izskaties knapi dzīva. Likšu, lai pasniedz kafiju. Vai vēlies kaut ko ieēst? Nē? Vismaz nelielu kūkas gabaliņu. Sesila izteica rīkojumus formas kleitā tērptajai kalponei, kura bija iesteigusies istabā, līdzko atskanēja brokāta lentē iekārtā zvaniņa dzinkstoņa. Jau pēc mirkļa Mērijas priekšā uz paplātes rindojās dažādu saldumu un sviestmaizīšu bagātība.

Šīs mājas pārpilnība, siltums un gaisma likās gandrīz pārdabiska, salīdzinot ar aukstumu un tumsu, kas valdīja ārā. Gluži nesen Mērija sēdēja uz cietā sola šūšanas salona darbistabā, bet tagad bija dziļi iegrimusi mīkstā atpūtas krēslā un pēc garajām izsalkumā pavadītajām darba stundām varēja izvēlēties kārumus no bagātīga delikatešu klāsta. Te bija zīda aizkari un samta pārvalki, spoguli zelta rāmjos un mīksti paklāji, kristāla lustras un sudraba svečturi. Gaisā vēdīja salds aromāts, un viņai pretī sēdēja jauna, skaista sieviete. Mērijai likās, ka viņa nonākusi kādā nereālā pasaulē.

Tikpat nereāla bija Sesilas Dulā uzstājīgā vēlme tuvināties. Pārliecība, ka arī Mērija izjūt tādu pašu naidu un vēlmi atriebties Karlosam Kortnijam, bija padarījusi jaunās sievietes liego balsi stindzinoši vēsu, kad viņa atklāja Mērijai savu dzīvesstāstu. Tas bija nežēlīgs kā visļaunākais murgs.

Šībrīža Sesilu bija radījusi kopš neatminamiem laikiem pastāvējusī kārtība, ko Ņūorleānā apzīmēja ar vārdu placage.[24] viņas māte bija viena no tā sauktajām placйes, sieviete, kura dzīvo baltā vīrieša nopirktā mājā un ir vienmēr gatava apmierināt jebkuru sava saimnieka vēlmi.

Karloss Kortnijs bija ievērojis Sesilas māti, kad tai tikko apritēja piecpadsmit gadi, un iekārojis viņu. Tā bija viņa verdzene un nedrīkstētu saimnieku atraidīt, bet Karloss uzskatīja sevi par tikumīgu cilvēku. Viņš nekad neielaidās gadījuma sakaros ar savām verdzenēm, bet uzskatīja, ka ir pilnīgi normāli padarīt vienu no tām par savu mīļāko. Jauno meiteni aizveda no plantācijas un iekārtoja uz pastāvīgu dzīvi Rampartstritas mājā. Lai meitene justos vienlīdzīga? ar citām Rapartstritas placйes. Karloss deva viņai brīvību.

Lai gan oficiāli Sesilas māte skaitījās brīva sieviete, patiesībā viņa bija verdzene. Mīlas verdzene. Sesila gribēja aizbēgt no tā, ko viņas māte dēvēja par savu vājumu.

Māli sauca Amarinta. Tieši tāpat kā nevīstošo pasaku puķi, kuru dēvē ari par "Mūžību", un šis vārds bija kā lāsts. Jo viņas mīlestība pret šo vīrieti bija nemirstīga. Amarinta dāvāja savam kungam dēlu, jo viņš tā vēlējās. Vēlāk viņš ļāva tai dzemdēt vēl vienu bērnu, jo viņa gribēja meitu. Māte jutās laimīga, kad piedzimu es. Vairāk bērnu viņiem nebija. Viņš neļāva. Tika izmantoti vudu burves pulveriši, kas izsauca šausmīgas sāpes un asiņošanu, un rezultātā naktspods pildījās ar manas mātes asinīm, līdz tur tika izmests arī kārtējais neiznēsātais viņas miesas auglis. Viss tikai šī vīrieša mīleslības dēļ. Tikai Karlosa mīlestības dēļ māte mūs ar brāli turēja no viņa pa gabalu. Kad kungs ieradās, mūs ieslēdza kambarī blakus virtuvei, lai viņu netraucētu mūsu radītais troksnis. Dažreiz saimnieks sagribēja redzēt, kas izaudzis no sēklas, ko viņš bija iesējis manas mātes dzemdē. Tad mūs saposa kā svētku parādei un stādīja priekšā lielajam, baltajam dievam. Cik burvīgi mēs izskatījāmies, kā mēs smaidījām, locījāmies, taisījām reveransus, skaitījām dzejolīšus, dziedājām dziesmiņas, ko bijām iemācījušies. Mēs bijām gatavi viņam izdabāt, jo jau toreiz, būdami pavisam mazi, redzējām un sapratām, cik daudz tas nozīmē mūsu mātei. Mūsu skaistajai, maigajai, mīlošajai māmiņai. Viņa vienmēr izskatījās tik apburoša. Eleganti ģērbusies, skaisti safrizēta, patīkami smaržojoša, jo misē Karloss Kortnijs varēja ierasties jebkurā dienā, jebkurā vakarā, jebkurā naktī. Viņa posās, jo dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka saimnieks var atrast kādu vēl skaistāku, vēl jaunāku, vēl atsaucīgāku mīlnieci. Tad viņas nemirstīgā milestība tiktu pastumta malā. Kad biju paaugusies pietiekami liela, lai saprastu, ko nozīmē šāda dzīve, es mātei vaicāju, es viņai nudien vaicāju, kā iespējams izturēt to visu nevērīgo attieksmi, bailes un to, ka viņu tā izmanto, jo šis ir briesmīgākais no visiem verdzības veidiem. Māte man iecirta pliķi, jo es biju uzdrošinājusies runāt sliktu par mūsu labdari. Viņš esot tik dāsns, māte sacīja, viņš esot tai dāvājis brīvību un divus bērnus, un neskaitāmus tērpus un dārglietas, lai viņa izskatītos neatvairāma tā acīs. Viņš nopircis pat vergus. Tie rūpējās par māju un mēbelēm, ko māte bija izvēlējusies, iztopot viņa gaumei; tie rūpējās, lai mātes apģērbi, sasukas un ķermenis vienmēr būtu kārdinošs viņam; lai bērni vienmēr būtu apkopti un ēdiens sagatavots, jo viņš taču varēja ierasties jebkurā laikā. Viņš bija tik dāsns, ka atļāva mums ar brāli iet skolā! Manu brāli viņš aizsūtīja uz Franciju, kad tam bija desmit gadu. Tur viņu izmācīšot par džentlmeni. Viņš tur varēšot palikt pavisam, jo Francijā melno asiņu piejaukums neesot šķērslis, lai gūtu panākumus. Kāda augstsirdība atraut bērnu no mātes, kura tam devusi dzīvību! Tikpat lielā augstsirdībā viņš norakstīja uz mātes vārda māju ar visu, kas tajā atrodas, kā arī garantēja, ka banka tai katru mēnesi izmaksās noteiktu naudas summu. Tā bija atvadu dāvana, ko Karloss pasniedza savu bērnu mātei pirms paziņoja, ka viņa likumīgā sieva un meita atgriežoties pilsētā un tādēļ viņš vairs nevarēšot iegriezties šajās mājās, jo tādējādi abas dāmas tiklu apkaunotas. Tas nogalināja manu māti. Viņa atvadījās no Karlosa un pateicās par viņa dāsnumu. Tad, paņēmusi nazi, viņa trieca to savā sirdī. Tomēr es zinu, ka mana māte bija mirusi jau pirms tam, tikai neviens to neredzēja. Manas mātes sirds tika izrauta no krūtīm jau ilgi pirms tam, un savu dzīvi viņa vadīja kā skaists, bet tukšs gliemežvāks. Karloss Kortnijs ir manas mātes slepkava.

Sesila pievērsa Mērijai skatienu, kurā nicinājums mijās ar līdzjūtību.

Ari tu izskaties pēc dzīva miroņa. Ko viņš tev nodarīja? Kā viņš varēja novest tevi līdz šādam stāvoklim? Kas lika tai piemīlīgajai, baltajai lēdijai, ko sastapu plantācijā, pārvērsties par izbadējušos nevīžu?

Mērija gribēja protestēt. Viņa nebija žēlojams vai nicināms radījums, bet gan neatkarīga, pašapzinīga sieviete. Tad meitene pamanīja, ka paplāte viņas priekšā ir tukša. Pašai nemanot, viņa bija visu apēdusi.

-   Es nezinu, kā tas gadījās, Mērija teica, gribēdama atvainoties par negausīgo ēšanu, bet, jau izrunājot pirmo vārdu, izdzirdēja pašas balsi ieskanamies nožēlu par visu savu dzīvi. Kaut kur bija pieļauta kļūda. Kādā dzīves krustojumā viņa bija izraudzījusies nepareizo virzienu. Viņai bija šķitis, ka ir rūpīgi pārdomājusi visas iespējas un pratusi izraudzīties veiksmes ceļu. Izrādās, ka viņa ir tikai, Sesilas vārdiem runājot, izbadējusies nevīža, turklāt pārāk nogurusi, lai apstrīdētu šo viedokli.

-   Es nezinu, kā tas gadījās, meitene atkārtoja. Viņa atgādināja sev, ka Sesila bija uzdevusi jautājumu par Karlosu Kortniju. Vakarā es kopā ar Kortniju ģimeni apmeklēju operu, un jau nākamajā rītā Karloss man paziņoja, ka es nederot par kompanjoni viņu meitai. Un Klementīne tādā steigā iegrūda mani karietē, ka es nobrāzu roku.

Sesila nicīgi sarauca šauro, aristokrātisko deguntiņu.

-    Klementine! Mana dārgā, mīlošā vecmāmiņa. Viņa Kortnijus mīl vairāk par pašas meitu. Vaimanādama atskrēja šurp, kad manu māti veda uz slimnīcu ar nazi krūtīs, bet, tikko briesmas bija garām, runāja vienīgi par to, ka šī lieta jātur slepenībā, lai nepatīkamais skandāls netiktu saistīts ar Kortniju vārdu.

-   Man tiešām žēl, Mērija noteica. Viņa saprata, ka tas skan muļķīgi, tomēr neko citu neattapa pateikt. Viņai patiešām bija žēl šīs jaunās, skaistās, naida apsēstās sievietes.

Sesila iesmējās un pēkšņi kļuva par gluži citu cilvēku. Viņas niknumā savilktās dūres lēni atlaidās, atklājot skatienam slaidus pirkstus un maigas delnu locītavas; pleci, kuri tikko bija saspringuši, veidojot mugurā neglītu kupri, iztaisnojās gleznā līnijā, kas saplūda ar smalki veidoto zodu, izceļot mazās, skaistās krūtis. Sesila pielieca galvu un palūkojās Marijā no pievērto, biezo skropstu ieskauto plakstiņu apakšas. Lūpās rotājās maigs, juteklisks smaids.

-   Nevajag žēlot šo brivo sievieti ar tumsnējo ādas krāsu, viņa teica samtainā balsi. Es savu dzīvi veidošu daudz prasmīgāk, nekā to darīja mana māte. Es pat zinu, kā. Daudziem baltajiem vīriem nāksies maksāt par Karlosa Kortnija grēkiem. Varbūt arī pats misē Karloss būs starp viņiem.

Pēkšņi uzvirmojušais pirmatnējo dziņu un instinktu vilnis bija tik spēcīgs, ka Mērija sarāvās, nespēdama to izprast.

-   Ja vien es nedaudz vairāk līdzinātos jums, viņa nomurmināja. Sesila pacēla uzacis un ironiski pasmīnēja. Mērija turināja stostīties. Ar to es nedomāju jūsu izskatu. Es nezinātu, ko iesākt ar tādu skaistumu. Es gribēju teikt, ka būtu laimīga, ja tikpat skaidri kā jūs apzinātos savu mērķi un spētu saredzēt īsto ceļu, pa kuru tas sasniedzams.

Viņu pārtrauca klauvējiens pie durvīm. Sesila aizslīdēja pāri telpai tajā pašā gaitā, kuru Mērija atcerējās no viņu pirmās tikšanās reizes un kas drīzāk būtu piemērota ēteriskai būtnei nevis cilvēkam.

-   Marsel, Sesila teica, tu kavējies. Vai tu to dabūji? Dod šurp.

Viņa pagriezās pret Mēriju.

-   Man laiks ģērbties… kāds bija tavs vārds?

-   Mērija Makalistere.

-   Man jāpošas uz balli, Makalisteres jaunkundz. Marsels ir mūsu kučieris. Viņš tevi aizvedīs mājās. Kur tu mitinies?

-  Edelstritā.

-   Dieviņ, tētiņ! Tas taču ir Iru Kanālā! Un Marsels ir melns kā velns. Viņš aizvedīs tevi tik tālu, lai pats nenokļūtu briesmās. Paldies, ka atgādāji man tērpu. Vai otrs būs gatavs laikā? Man līdz nāvei apnikusi vecā Alfande un viņas niķis visu novilkt līdz pēdējam brīdim.

Sesila jau bija gatava izsvītrot no savas dzīves šo kūtro, dzīves salauzto būtni. "Nabaga amerikāniete," viņa nosprieda, "kas nav spējīga izjust pat aizvainojumu. Dzimis upuris, kurš ir pelnījis viemēr pakalpot tiem, kas labāki par viņu."

Sesila jutās pārsteigta, kad viešņa pēkšņi straujā solī pienāca viņai klāt.

-   Pagaidiet mirklīti, Mērija iesaucās. Es gribētu vēl ko pajautāt. Meitenes saspringtā seja vairs neizskatījās pelēka un noguruma mākta. Vaigos bija atgriezies sārtums, bet acīs dega mazas liesmiņas. Iedomājieties, ka ir vēl kāda vieta, kur jūs varētu pasūtīt tādas pašas kvalitātes apģērbu kā pie Alfandes kundzes. Varbūt pat labāku. Bez tam jums būtu garantija, ka tie ir gatavi tieši apsolītajā laikā. Vai jūs gribētu iegādāties savus tērpus šajā veikalā, kaut arī tas bulu jauns un ne pārāk lepns?

-  Tu joko, vai? Protams, ka gribētu. Visi to gribētu. Tikai Ņūorleānā nekā līdzīga Alfandes uzņēmumam nav.

Mērija sasita plaukstas.

-   Es jūs drīz atkal patraucēšu, jaunkundz, ja neiebilstat. Man ir kāda ideja. Šķiet, tā jūs varētu interesēt. Padies par viesmīlību. Uz redzēšanos. Mērija atvēra durvis.

-   Bet kariete… Sesila sauca.

-  Paldies, man to nevajag!

Sesila paraustīja plecus.

-  Kāda dīvaina būtne, viņa nomurmināja. Interesanti", ko tik īpašu viņa varētu man pateikt.

33. nodaļa

Pulkstenis rādīja pāri deviņiem, kad Mērija atgriezās atraitnes O'Nīlas pansijā. Padijs Devlins jau krietnu laiku bija skraidelējis iekšā ārā. Ieraugot Mēriju, viņš metās meitenei pretī, saukdams:

-  Kur jūs tik ilgi bijāt, mis Mērij? Es gandrīz sajuku prātā no uztraukuma.

-  Es kārtoju savas personīgās darīšanas, mister Devlin. Mēriju bija ielīksmojusi un satraukusi pašas pārdrošība.

Padijs nostājās priekšā durvīm, neļaudams viņai ieiet.

-  Jums nav tiesību likt man tā uztraukties. Tik vēlu klaiņot pa ielām ir bīstami. Man bija jābūt līdzās, lai varētu jūs aizstāvēt, viņš gandrīz vai kliedza.

Mērijai nepatika, ka puisis jaucas viņas darīšanās, tomēr viņa saprata, ka Padijam ir taisnība. Viņa nebija gājusi pa to Edelstrītas pusi, kur atradās bārs "Ocean Home", un tomēr jutusies visai neomulīgi. No puspavērtajām durvīm bija skanējusi dzērāju dziedāšana, strīdnieku klaigas un plīstoša stikla šķindoņa. Viņa vēl nekad nebija tik vēlā vakara stundā staigājusi pa Iru Kanālu.

Mērija uzlika plaukstu uz Padija rokas.

-   Tā nu sagadījās, ka es nemaz nemanīju, kā paskrien laiks, viņa paskaidroja. Runāju ar kādu jauku sievieti par to, ka varētu strādāt viņas veikalā. Man ļoti nepatīk darbs pie Alfandes kundzes. Tagad es jūtos nogurusi. Paejiet malā, mister Devlin, un ļaujiet man ieiet.

Padijs atvēra durvis. Mērija redzēja, ka puisis ir sarūgtināts, taču viņai bija vienalga. Nekas nespēja mazināt meitenes sajūsmu.

Viņa bija skrējusi gandrīz visu ceļu no Rampartstrītas līdz Pontalbas ēkai, kurā atradās nervozās, jaunās sievietes veikaliņš.

-   Es sagādāšu jūsu veikalam pircējus, Mērija bija solījusi, bet jūs dalīsieties ar mani peļņā.

Hanna Rinka bija uzveduši Mēriju augšstāvā, kur dzīvoja.

-  Jums būs jārunā arī ar manu vīru. Mēs lēmumus pieņemam kopīgi.

Albertu Rinku aizrāva Mērijas entuziasms un pārliecība. Viņi kopā paēda vakariņas un, atkorķējuši vīna pudeli, iedzēra par gaišo nākotni. Lielāko daļu vīna izdzēra Alberts, jo viņam šī diena esot bijusi dubultpriecīga. Tikai pirms pāris stundām jaunais mākslinieks bija saņēmis pasūtījumu uzgleznot portretu un avansu par to.

-   Vai tu spēj iedomāties, Mišel, Valmonts nespēja nomierināties, tas puisis vēlas mani gleznot pilnā augumā un dabiskā lielumā.

-    Tavs pienākums nav būt apmierinātam ar šo darbu, mans dārgais, teica baronese, tavs pienākums ir teikt, ka esi apmierināts.

Mērijas prieks, nākamajā dienā ierodoties darbā, bija tik acīmredzams, ka tas nepaslīdēja garām Anetes jaunkundzes skatienam. Modrā uzraudze neatkāpās no meitenes ne soli, nepārtraukti kritizēdama, izsmiedama un uzdodama visgarlaicīgākos pienākumus. Bet Mērija par to nelikās ne zinis un paklausīgi strādāja, galvu nodūrusi, lai neviens nepamanītu smaidu, kas laiku pa laikam iezagās viņas lūpās. Nākamā bija sestdiena, un tā ne ar ko neatšķīrās no iepriekšējās. Bet galu galā arī tā beidzās. Saņemot algas aploksni, Mērija bez iebildumiem noklausījās pārmetumus par savām kļūdām un pazemīgi apsolījās nākotnē strādāt labāk.

-   Daudz labāk, tu, vecā varde, viņa atkārtoja, izgājusi no darbistabas, bet ne tavā labā. Es strādāšu pati savā labā.

Kāda garāmejoša sieviete pārsteigta palūkojās Mērijā, taču meitene to nepamanīja. Viņas prāts bija nodarbināts ar citām lietām.

"Rīt ir pirmais decembris," viņa sprieda, "un tas nozīmē, ka līdz sezonas beigām atlikuši trīs mēneši, varbūt nedaudz vairāk. Man jānoskaidro, kurā datumā sākas lielais gavēnis un kad iekrīt Lieldienas."

Pēkšņi viņa apstājās, kā zibens ķerta, un palika nekustīgi stāvam rosīgās Kanālstrītas ietves vidū. "Es visu laiku domāju par darbu," Mērija atskārta. "Arī Lieldienas esmu sākusi uztvert kā periodu, kas dos ienākumus. Es vairs par to nedomāju kā par vissvētāko laiku gadā. Es gaidīju rītdienu, domājot par darbiem, kas jāpadara, pavisam aizmirsusi, ka rīt ir svētdiena. Diena, kas jāvelta Dievam. Tā taču ir zaimošana."

Meitene atsāka iet tikpat pēkšņi, kā bija apstājusies, un viņas soļi ar katru brīdi kļuva arvien steidzīgāki. Viņai bija jātiek līdz Svētā Patrika katedrālei un jāizsūdz grēki. Viņai jāatzīstas, ka pakļāvusies pasaulīgajiem kārdinājumiem, un jālūdz palīdzība pretoties materiālo labumu vilinājumam.

Priesteris, uzklausījis Mēriju, svētīja meiteni un, atlaidis grēkus, lika trīs reizes noskaitīt "Mūsu Tēvs". Tas meiteni samulsināja^

-  Skolā biju radusi, ka man prasa atskaitīt desmit baušļus, tāpat kā gatavojoties saņemt sakramentu svētās mises laikā, Mērija, pārnākusi mājās, teica Luīzai. Es to nesaprotu.

-  Tu vairs neesi klosterī, Luīza nepacietīgi attrauca. Šajā zemē, kur dzeršana, slepkavības un zaimošana kļūst par ierastu ikdienas parādību, nevienam nav laika veltīt tik daudz uzmanības taviem sīkajiem grēciņiem. Ar mani priesterim būtu daudz kas vairāk runājams, ja es kādu dienu saņemtos piecelties tik agri, lai aizietu uz grēksūdzi. Arī es plānoju mainīt darbu, bet ne tā kā tu. Esmu nodomājusi atmest ar roku klavierspēlei Beisingtona kunga skolā un sākt dzīvot grēkā ar viņu.

-  Luīza, tu nedrīksti to darīt!

-  Tas nenotiks uzreiz. Jānogaida, lai mans brālis iegriežas šeit sava kārtējā reisa laikā un tad atkal aizbrauc. Uzzinājis kaut ko tādu, viņš noteikti mēģinās izsist no manis šo domu kā putekļus no paklāja, bet Beisingtona kungu viņš vienkārši nogalinās. Pēc Ziemassvētkiem brālis dosies uz Kaliforniju rakt zeltu. Tad mani neviens vairs nevarēs aizkavēt.

Mērija bija pārliecināta, ka līdz Ziemassvētkiem Luīza nāks pie prāta. Viņa pat mēģināja sev iestāstīt, ka draudzene tā runā tikai tāpēc, ka ir sestdienas vakars un viņai nesanāk naudas, lai aizietu uz operu. Mērija labprāt būtu aizdevusi naudu no savas algas aploksnes, taču iecerētā plāna realizēšanai viņai bija nepieciešams katrs penijs.

Tikpat nepieciešama viņai bija katra liekā minūte. Padijs Devlins bija izskatījies pagalam saīdzis, kad Mērija paziņoja, ka pēc svētdienas mises visu dienu būšot ļoti aizņemta. Puisis bija cerējis, ka pēcpusdienu viņi varētu pavadīt kopā.

-   Mēs ar tramvaju aizbrauktu līdz Karltonai, viņš mēģināja meiteni iekārdināt. Esmu dzirdējis, ka tur ir jauks parks. Tas ir tikai stundas brauciena attālumā.

-  Pat ja tas būtu tikai desmit minūšu attālumā, es to nevarētu atļauties. Es nebūšu mājās arī uz vakariņām. Neesiet nu tik drūms, mister Devlin. Laiks taču vēl ir pārāk auksts pastaigām parkā. Es labprāt piekritīšu jūsu uzaicinājumam, kad pienāks pavasaris. Šķiet, ka tad man svētdienās nebūs tik daudz darāmā.

Domās viņa piebilda "diemžēl", prātodama par to, ka pavasarī beigsies izklaides sezona.

Svētdiena pārsteidza ar tik koši zilām debesīm un tik siltu laiku, ka Mērija iedomājās, vai tikai nav kļūdījusies, uzvilkdama vilnas kleitu. Viņa cerēja, ka Padijs Devlins nepievērsis uzmanību tam, ka diena ir kā radīta braucienam uz attālo parku.

Viņš to nedarīja. Viņš vispār ar Mēriju nerunāja. Puisis gan pavadīja savu sirdsdāmu līdz baznīcai, bet, kad mise beidzās, paklanījās un pateica uz redzēšanos.

-  Bozies vien, ja tev no tā kļūst labāk, Mērija nomurmināja, kad abi bija šķīrušies, un tajā pašā brīdī izmeta Padiju no galvas. Gadiem ilgi ļāvusies nejaušības kaprīzēm un citu untumiem, viņa beidzot jutās kā savas dzīves noteicēja. Tā bija lieliska sajāta.

Piecas minūtes pēc Mērijas ierašanās Rampartstrītas namā, vadības grožus no viņas jau bija pārņēmusi Sesila Dulā.

-    Tu domā, ka būsi spējīga sešas dienas nedēļā strādāt Alfandes darbnīcā un pēc tam pa naktīm savā labā? Tas taču nav iespējams.

Mērija aizstāvēja savu plānu kaislīgā niknumā. Tas neesot neiespējami. Viņa esot jauna un stipra un spējot to izturēt. Hannai Rinkai nebija naudas, ko ieguldīt, taču ar Mērijas ietaupījumiem un iknedēļas pārpalikumu no algas viņām pietikšot, lai nopirktu visu nepieciešamo pirmajam tērpam, ko Sesila pasūtīšot. Peļņa, ko viņas no tā gūšot, tikšot ieguldīta nākamā tērpa materiālos, un tā tas aiziešot. Pēc mēneša vai, sliktākajā gadījumā, sešām nedēļām viņa jau varēšot pamest Alfandes darbnīcu, lai uzsāktu patstāvīgu darbu kopā ar Hannu Rinku.

-   Pēc mēneša vai sešām nedēļām, teica Sesila, tu būsi pagalam vai arī tādā stāvoklī, ka tavam darbam vairs nebūs kvalitātes. Es pateikšu, kā tev jārīkojas.

Pēc divām stundām Mērija kā apreibusi soļoja uz Pontalbu ēkām. Viņa gribēja ātrāk aizgādāt Hannai Rinkai ar zelta monētām pilnu ādas maisiņu un ziņu, ka viņām tagad ir slepena partnere Sesila Dulā. Tas nozīmēja, ka Mērijai vairs nebūs jāatgriežas Alfandes kundzes darbistabā.

-  Kas viņa ir? gribēja zināt Alberts Rinks. Kādai jābūt sievietei, kura var atļauties tik vienkārši atdot veselu maisu ar naudu? Zelta monētas gulēja uz galda viņu priekšā kā plats, mirdzošs ceļš uz pašu bagātību. Alberts un Hanna Riņķi skatījās uz tām, nespēdami novērst acis.

Galds vienīgā īstā mēbele viņu lielajā, elegantajā istabā bija pārklāts ar zaļa samta audumu, lai noslēptu skrāpējumus tā virsmā. Lai padarītu telpu skaistāku, Hanna bija galda vidū novietojusi lielu, baltu bļodu ar zaļiem augiem. Alberts bija apgleznojis mucas un sarindojis tās visapkārt galdam krēslu vietā. Pāra drosmīgie mēģinājumi padarīja vēl uzkrītošāku mājā valdošo nabadzību. Zelts šeit neiederējās.

-   Kas viņa ir, Alberts vaicāja vēlreiz.

Mērija apdomāja, kā to visvienkāršāk paskaidrot.

-   Sesila Dulā, viņa sāka stāstīt, ir kvarterone [25] . Lai gan ne gluži, jo viņā ir vairāk nekā trīs ceturtdaļas balto asiņu, bet Ņūorleānā jau tā dēvē jebkuru sievieti ar nedaudz tumsnēju ādas krāsu. Mēs šūsim viņai tērpus kvarteroņu ballēm.

Un Mērija atkārtoja, ko viņai bija stāstījusi Sesjla. Sezonas laikā zālē, kas atrodas līdzās Orleānas operteātrim, gandrīz katru vakaru tiekot rīkotas balles. Tur ieejas maksa esot divi dolāri un ielaisti tiekot tikai baltie vīrieši. Jaunās kvarterones pavadot viņu mātes vai aizbildņi, kuri raugās, lai tiktu ievēroti pasākuma nerakstītie likumi. Vīrietim esot jālūdz atļauja iepazīsties ar meiteni, un viņš nedrīkstot apvainoties, ja atļauju nesaņem. Atšķirībā no pasākumiem, ko apmeklē baltās sievietes un ieejas maksa ir viens dolārs vai tādas vispār nav, tur valdot visai strikti noteikumi.

Kvarteroņu balles vairāk līdzinoties kreolu aristokrātijas neoficiālajiem sarīkojumiem, kuros ierodas tikai lūgtie viesi, un daudzi no vīriešiem, kas tās apmeklējot, esot redzami arī kreolu svētkos.

Patiesībā šīs balles tiekot rīkotas tādēļ, lai to laikā vīrieši varētu vienoties ar jaunajām, skaistajām kvarteronēm par attiecību uzsākšanu. Mātes apspriežot noteikumus un slēdzot līgumus, kas padara viņu meitas par šo vīru mīļākajām. Tas esot īsts tirgus laukums.

Hannu Rinku Mērijas stāstījums bija satriecis.

-   Mūžā neesmu dzirdējusi kaut ko tik amorālu, viņa sašutusi teica.

Mērija pamāja.

-  Arī es par to esmu domājusi, Hanna, tomēr patiesībā jau tas daudz neatšķiras no laulību līgumiem, ko aristokrāti slēdz, izdodot pie vīra savas meitas, vienīgi kvarteronēm netiek garantēta tāda drošība un aizstāvība, kādu precības dod baltajām meitenēm. Turklāt tā šeit ir pieņemts, tā šeit dara no paaudzes uz paaudzi. Nav mūsu spēkos to mainīt. Māsu mērķis ir šūt tērpus. Un tagad tu pati saproti, kāpēc katra māte vēlas, lai viņas meita izskatītos vislabāk.

Alberts sāka likt monētas atpakaļ maisiņā.

-  Tu, Mērij, prasi, lai mana sieva apkalpo prostitūtas. Es nevaru tam piekrist.

-  Nekā tamlīdzīga, Albert, Mērija gandrīz kliedza. Tās nav prostitūtas. Tās ir labi audzinātas, klosterskolas izglītību ieguvušas meitenes, kuras tiek atdotas vīriešiem, kas sola par viņām rūpēties. Tieši tāpat, kā tas notiek ar baltajām meitenēm no vissmalkākajām ģimenēm. Viņas ir uzticīgas saviem aprūpētājiem, tāpat kā sievas ir uzticīgas saviem vīriem. Viņas ir tikumīgas meitenes.

Hanna izņēma maku no vīra rokām.

-   Albert, viņa maigi teica, neesi muļķis. Ir taču gluži vienalga, par ko šo naudu saņēmis tās iepriekšējais īpašnieks, ja vien mēs to nopelnām ar godīgu darbu. Tev taču jāpērk krāsas un jāmaksā par īri.

Viņa pagriezās pret Mēriju un aizbāza naudas maisiņu aiz ņiebura.

-  Cik balles tērpus Sesila gatavojas no mums pirkt?

-   Nevienu. Viņa jau par tiem ir samaksājusi, iedodot šo naudu. Mums tā jāizlieto piegrieztnēm, audumam un šūšanas piederumiem. Pirmo tērpu mēs darināsim Sesilai. Vislabākā reklāma mūsu darbam būs bridis, kad viņa to uzvilks. Tad mēs sāksim saņemt pārējo kvarteroņu pasūtījumus. Visas vēlēsies līdzināties Sesilai, jo viņa ir visskaistākā un iekārotākā no tām.

-  Kā tu to zini?

-   Viņa man pati teica, un es ticu. Nav iespējams, ka pasaulē būtu kāda vēl skaistāka sieviete par viņu. Pagājušajā ceturtdienā viņa apmeklēja savu pirmo balli, un viņas pavadonis jau ir atraidījis četrus piedāvājumus.

-  Varbūt es varētu viņu uzgleznot, Alberts ieminējās.

Mērija un Hanna sasmaidījās. Tas nozīmēja, ka viņš vairs

neiebilst.

"Pagaidām ar to pietiks," Mērija nodomāja. "Pārējais, ko Sesila man uzticēja, var pagaidīt."

Patiesībā Mērija pati vēl īsti nezināja, ko domāt par jauno partneri. Skaidrs bija tikai tas, ka viņai radusies iespēja pelnīt naudu, iespējams, pat ļoti lielu naudu. Pirmā pieredze neatkarības iegūšanā meitenei bija mācījusi, ka naudai ir vislielākā nozīme dzīvē.

34. nodaļa

Baronese de Pontalba visai maz interesējās par sievietēm. Viņa uzskatīja, ka vīrieši ir daudz interesantāki un izglītotāki, daudz oriģinālāki un drosmīgāki. Viņa tiecās pēc vīriešu draudzības, jo saprata tos. Vismaz viņai tā šķita.

Tomēr, kad mazajā veikaliņā, kas atradās vienā no viņas ēkām, sākās būtiskas un pamanāmas pārmaiņas, baronese pievērsa uzmanību kādai sievietei Hannai Rinkai. Iztēlē Mišela bija redzējusi katrā Ieroču laukuma pusē stiepjamies garu rindu izmeklētu veikalu, un tagad viens tāds kā uz burvju mājiena bija parādījies, lai gan sākumā likās, ka šis necilais saloniņš lemts bankrotam. Tagad tā izskats jau spētu piesaistīt citus uzņēmīgus ļaudis, un varētu piepildīties baroneses iecere, tādēļ viņa nolēma pati kļūt par mazā veikaliņa klienti un ļauties atturīgi draudzīgām attiecībām ar tā īpašnieci. Viņa ielūdza Rinkus uz pieņemšanu, kura tika rīkota decembra trešajā svētdienā.

-  Tev jāierodas viskrāšņākajā tērpā, Hanna, Mērija uzstāja. Sī^šķiet, būs pati smalkākā pieņemšana Ņūorleānā, un tevi redzēs pilsētas visietekmīgākie ļaudis. Tas varētu pie mums atvilināt dučiem pasūtītāju.

-   Mērij, mēs neesam spējīgas apkalpot dučiem pasūtītāju. Mēs neesam spējīgas apkalpot tos. kas mums jau ir. Tu taču nevari strādāt septiņas dienas un septiņas naktis nedēļā, un es neesmu nekāds palīgs.

-  Tā nav taisnība. Tu strādā tikpat smagi kā es.

Bet tā tomēr bija taisnība, un Mērija to apzinājās tikpat labi kā Hanna. Tieši uz Mērijas pleciem gūlās viss darba smagums. Sākumā viņa pat nespēja noticēt, ka Hanna nerunā franciski. Veikals atradās pašā Vjckarē sirdi, kur lielākā daļa cilvēku nesaprata angļu valodu. Mērija bija sākusi palīdzēt pieņemt apmeklētājus, kas, nejaušas ziņkāres vadīti, iemaldījās veikalā. Hanna lai vismaz izskatītos nodarbināta apkalpoja to saujiņu pārējo, kuri tomēr runāja angliski.

Viņa mēģināja arī šūt, taču darīja to tik neprasmīgi, ka Mērijai nācās visu izārdīt un pāršūt no jauna.

Tad Hanna ņēmās iekārtot skatlogu, izlikdama tajā pa vienam priekšmetam no dažādām preču grupām, bet Alberts viņas darbu nokritizēja, sakot, ka tas izskatās bezgaumīgi. Tā kā Mērija tam piekrita, vīrs ieteica Hannai arī šo darbu uzticēt draudzenei un pats ierādīja viņai dažus kompozīcijas pamatprincipus.

Hannai atlika vien uzkopt telpas un iznēsāt pasūtījumus. To daudzums aizvien palielinājās pēc tam, kad Sesila bija parādījusies ballē persiku krāsas tērpā. Viņa mazliet sameloja, teikdama, ka tas darināts Rinku veikalā, un jau nākamajā dienā trīs mātes aizveda savas meitas uz turieni, lai izdarītu pasūtījumus. Mērija Hannai atzinās, ka dzirdēt atzinīgus vārdus par Alfandes kundzes drūmajā darba istabā darināto kleitu bijis tikpat patīkami, kā atņemt bijušajai saimniecei klientus.

Atriebība ir salda, meitene čivināja. Pat Anetes jaunkundze nenojauš, ka vaininiece esmu es.

Nākamos trīs balles tērpus Mērija pabeidza divās nedēļās, strādādama pie tiem dienu un nakti. Gala rezultātā meistare pati jutās lepna un pārsteigta par to, ko viņai bija izdevies paveikt.

Patiesībā tērpi bija daudz labāki nekā pie Alfandes kundzes darinātie, jo to modeļus kopā ar Mēriju izstrādāja Alberts. Viņš piedāvāja neparastas krāsu kombinācijas un agrāk neredzētus mežģīņu, volānu un ziedu rotājumus. Viņš izdomāja oriģinālus izšuvumu un aplikāciju zīmējumus, kas kļuva par Rinku veikala pazīšanās zīmi. Viņu darinātos tērpus sāka izvēlēties to savdabīguma dēļ.

-  Valdzinājuma būtība slēpjas krāsās un līnijās, Alberts teica, un tie ir mani ieroči. Ar veikliem otas vēzieniem viņš skicēja paraugus uz nelieliem audekla gabaliem, kurus atdeva Mērijai, lai viņa tos varētu rādīt klientiem. Tad Sesilas galvā radās ideja, kas padarīja veikalu slavenu burtiski vienas nakts laikā: tērpa cenā slepus jāiekļauj samaksa par valkātājas portretu.

-   Kad tērps ir gatavs, mesjē Rinkam pie tā skices jāuzzīmē arī pasūtītājas seja. Portrets būs mūsu lagniappe. Zīmējumi nekad neatkārtosies, un arī tas palielinās mūsu izstrādājumu vērtību.

Pēc pirmajiem trim portrctiņicm viņu klientu skaits ātri izauga līdz ducim. Visas kvarteroņu skaistules vēlējās tikt iemūžinātas eļļā un ietērptas zīdā un samtā. Mērija un Hanna ievietoja laikrakstā "The Bee" sludinājumus gan angļu, gan franču valodā un pieņēma darbā divas šuvējas vienkāršākiem darbiem. Visu sarežģītāko joprojām šuva Mērija. Viņa turpināja strādāt septiņas dienas un septiņas naktis nedēļā, bet Hanna turpināja par viņu raizēties.

Tomēr viņa piekrita, ka Alberts izveido dizainu greznam tērpam, ko vilkt, ejot pie baroneses, un ļāva Mērijai to pašūt. Tikai divdesmit gadus vecajai Hannai vēl nekad nebija piederējis īsts vakartērps, un viņa vēl ne reizi mūžā nebija uzaicināta apmeklēt viesības.

Hanna ceturtais no savu vecāku deviņiem bērniem bija dzimusi un uzaugusi kādā mazā Ohaio pilsētiņā, kur viņas tēvam piederēja galantērijas veikals un stallis iznomājamiem zirgiem. Albertu Rinku meitene satika, kad jaunais mākslinieks zīmējis tēva veikalam izkārtni, un aizbēga kopā ar viņu, kad tas, darbu pabeidzis, devās uz nākamo pilsētu. Jaunieši paguva apprecēties, pirms tēvs nāca abiem uz pēdām, un kopš tā laika dzīvoja nabadzībā, mīlestībā un klejojumos. Ja viņi kaut kur apmetās, Hanna vienmēr iekārtoja nelielu veikaliņu, no kura gūtie ienākumi palīdzēja izdzīvot, kamēr

Alberts mēģināja nostiprināt portretista reputāciju, lai beidzot varētu pielikt punktu izkārtņu zīmēšanai. Pirms pāris nonāca Ņūorleānā, šis darbu sadalījums bija licies visai veiksmīgs, taču tad viss sāka iet uz leju.

Tagad likās, ka pie horizonta uzaususi labklājības un stabilitātes saule. Viss bija risinājies tik strauji, ka Hanna nespēja izprast cēloņsakarības. Patiesībā viņa pat necentās to darīt. Viņa apmierināti ļāva Albertam un Mērijai uzņemties darba smagumu, bet pali izbaudīja necerēti labvēlīgo likteni.

To visu jaunā sieviete pieņemšanas laikā pastāstīja arī Mišelai de Pontalbai. Baronesei šis sarunas temats likās ārkārtīgi neinteresants. "Vajadzētu kādreiz uzaicināt pie sevis šo Mēriju," uzplaiksnīja Mišelas galvā, pirms viņa pievērsās citam viesim un tajā pašā brīdī aizmirsa, ka vispār dzirdējusi Mērijas Makalisteres vārdu.

Pēc nepilnas nedēļas baronese Pontalba šo vārdu dzirdēja vēlreiz un šoreiz ieklausījās uzmanīgāk. To izrunāja Valmonts Sanbrēvins. Cukura gatavošanai beidzoties, viņš bija ieradies pilsētā, lai izbaudītu atlikušos sezonas priekus.

Tev jāzina, dārgo barones, ka, tikko ieradies pilsētā, es devos pie tava mākslinieka, lai pozētu tam nolādētajam portretam. Un kā tu domā, ko es tur ieraugu? Protams, veiklo Makalisteres jaunkundzi. Vai tu maz zini, kādu viltīgu lapsēnu esi izmitinājusi zem sava jumta? Viņai izdodas kā kaķim vienmēr nokrist uz kājām, turklāt pietiek izmanības ik reizi parāpties uz augšu. Vispirms es viņu pamanu starp visdārgākā bordeļa meičām, pēc neilga laika jau Berta Kortnija to pieņēmusi gandrīz vai par savu krustmeitu, bet tagad viņa pamanījusies kļūt par pilsētas viselegantākā modes salona īpašnieci. Es esmu pārsteigts.

Arī Mišela jutās pārsteigta. Tagad viņa pavisam noteikti vēlējās satikt šo Mēriju. Avantūristes nekad nav garlaicīgas.

Mērija tostarp rosījās ēkas pirmajā stāvā, cenzdamās iekārtot skatlogu. Ideja bija ārkārtīgi vienkārša, gandrīz primitīva garš sārts atlasa cimds uz manekena rokas, kuras pirksti apvijuši melna, vizuļojoša mežģīņu vēdekļa kātu. Patiesībā tur jau vairs nebija ko iekārtot. Gluži otrādi kaut ko pievienojot, eleganto vienkāršību varēja tikai sabojāt.

Tomēr, uzkavējoties loga tuvumā vēl kādu brītiņu, viņa redzētu Valmontu aizejam. Kaut īsu mirkli. Vairāk viņa necerēja.

Meitenes vienmēr tik jutīgie pirksti šoreiz pieskārās trauslajām atlasa un mežģīnes krokām gaužām neizveicīgi, jo darbu traucēja dusmas. Dusmas pašai uz sevi.

"Kāpēc tu sevi atkal nostādīji muļķīgā situācijā, Mērija Makalistere? Kāpēc tu vienkārši negāji projām, kad ieraudzīji viņu Alberta studijā? Kāpēc nedevies prom pēc īsas apsveicināšanās, kā to dara civilizēti ļaudis? Ko tu tur vāvuļoji kā nenormāla un ākstījies viņa priekšā kā klauns, cenzdamās atstāt iespaidu, runādama visas tās blēņas par jaunām skicēm un pasūtījumiem, kuri jāizpilda? Par ko tu centies iztēloties? Par baronesi? Par Alfandes kundzi?

Vai varbūt tu vienkārši meklēji iemeslu tur uzkavēties mazliet ilgāk, lai paskatītos uz viņa biezajiem, tumšajiem matiem, viņa acīm, kas slēpās uzacu ēnā, uz viņa garajām, vingrajām kājām un lūpām, kuru kaktiņi, tevi ieraugot, noslīdēja uz leju un tad savilkās smaidā, skatoties, kā tu viņa priekšā ķēmojies, cerot, ka šī mute uzsmaidīs tev.

Vai tu vienreiz nevari beigt? Tu gribi padarīt visu vēl ļaunāku, padarīt sevi vēl smieklīgāku? Vai tu nevari vienreiz likt mieru šim skatlogam un iet nodarboties ar tām simts lietām, kas gaida, lai tiktu padarītas?"

Mērija apgāza uzstādījumu un bezcerīgi tajā nolūkojās.

"Nē, es nevaru," viņa sev atbildēja. "Es nevaru. Tas nav godīgi. Es tiku pārsteigta nesagatavota. Ja es būtu zinājusi, ka viņš ir tur, ja būtu tam sagatavojusies, tad mana sirds nelēkātu kā traka, mana muļķa be/.cerībā alkstošā sirds nebūtu apmetuši kūleni, viņu atkal ieraugot. Es jau biju tikusi tam pāri, kā no smagas slimības atlabusi.

Bet tagad ir vēl ļaunāk nekā pirms tam. Es nevaru piespiest sevi pavirzīties pat trīs mazītiņus solīšus prom no šī skatloga. Es nespēju."

Viņa pacēla roku ar cimdu un vēdekli un mēģināja to novietot atpakaļ.

"Es nemūžam nenolikšu to visu tā, kā bija."

Ārpusē pie skatloga apstājās divas pusmūža sievietes un sāka vērot Mērijas pūliņus. Pārmijušas savā starpā dažus vārdus, viņas ienāca veikalā.

-  Cik maksā tas vēdeklis, jaunkundz? jautāja viena no ienācējām. Vai jums tādi ir arī citās krāsās?

-  Šī taču ir tā vieta, kur tērpus šuj mākslinieka sieva, vai ne? otrā gribēja pārliecināties. Vai varat parādīt mums kādus paraugus?

Mērija pateicīgi pasmaidīja. Apmeklētājas glāba viņu no muļķīgās apmātības. Meitenes sirds sāka pukstēt ritmiskāk un prāts atbrīvojās no neauglīgajiem pašpārmetumiem. Tagad viņa atkal valdīja pār sevi. Gandrīz. Vēl pēdējo reizi viņa palūkojās ārā pa logu un tad pagrieza tam muguru. Hannas tērps savu reklāmas uzdevumu bija veicis godam. Abas atnācējas bija ļoti cienījamas kreolu dāmas. Rinku veikalam piepulcējās jauni klienti.

Iznācis no Mišelas de Pontalbas dzīvokļa, Vals caur skatlogu ielūkojās veikalā. Mēriju viņš nepamanīja, un arī meitene Vaļu neieraudzīja. Viņa bija notupusies aiz letes, meklējot kastē vēl kādu vēdekli, ko parādīt jaunajām pircējām. Uz letes, izpletušies visā savā krāšņumā, jau gulēja astoņpadsmit vēdekļi. Katrs no tiem bija izpētīts, apspriests un noraidīts.

Vals pagriezās un vieglā solī steidzās projām. Bija tik labi atkal atrasties pilsētā. Viņa cukura mucas jau atradās uz dambja un gaidīja iekraušanu. Tagad pienācis laiks izpriecām. Dienas beigās jāizšķiro ielūgumi, kuri gaida viesnīcas numurā, un jāizvēlas uz kuru balli, vakariņām vai pieņemšanu doties vakarā. Varbūt viņš aizies gan uz kādu balli, gan vakariņām, gan arī pieņemšanu. Līdz tam vēl jāpagūst apmeklēt vai vesels ducis vecīgu krustmāšu, tēvoču, māsīcu un brālēnu. Sākumā pienākums, pēc tam izklaide. Vaļa soļi uz bruģētās ietves klaudzēja kā ātrā dejas ritmā. "Jā," viņš nosprieda, "uz balli es noteikti iešu." Viņš alka mūzikas, deju un šampanieša. Viņam jāiekļaujas Vjekarē ritmā.

Kopš atgriešanās no Parīzes Vals jau trešo reizi sezonas laikā atradās Ņūorleānā, taču joprojām viņu pārsteidza apdullinoši negausīgā izpriecu baudīšana, kas pārņēma veco pilsētu. Sezona tika atklāta novembra sākumā ar formālu parādīšanos operā, bet pamazām svinības ar mūziku, ēdieniem, dzērieniem, dejām un cita veida izpriecām pārauga tādā kā neapturamā sniega lavīnā, kas, veļoties no kalna, aizvien palielina tempu. Uz brīdi viss pierima, godinot Kristus piedzimšanu. Šajā laikā cilvēki it kā uzkrāja enerģiju, lai tūlīt pat ar vēl lielāku sparu turpinātu līksmoties, kļūdami aizvien drudžaināki, baudkārāki un atbrīvotāki, līdz beigu beigās visa pilsēta uzmutuļoja neprātīgajā Murdi gras[26] parādē.

-   Daži ļaudis mēdz būt tik pārņemti ar sevi, ka nevienu citu pasaulē neievēro. Līdz Valam atlidoja pārmetoša sievietes balss. Viņš zibenīgi atskatījās. Pa ielas otru pusi viņam garām bija pagājusi Marija Levo. Vals pagriezās un draudzeni panāca.

-  Piedod, Marij. Es biju aizdomājies.

-   Man nav laika pļāpāt, Marija atteica. Ej vien, kur tev jāiet. Atnāc vakarā uz kvarteroņu balli. Es tur būšu.

Nezinu gan… Vals vēl mēģināja izdomāt attaisnojumu, bet Marija jau bija paspējusi nozust tuvākās mājas vārtos.

Vals stāvēja uz ietves un cieši nolūkojās tukšajos vārtos. Viņš bija apjucis. Parasti Marija viņu sabiedrībā neuzrunāja. Abi uzskatīja, ka draudzība starp balto vīrieti un vudu karalieni tiktu uztverta ar aizdomām gan Vaļa, gan Marijas aprindās. Kas bija viņu pamudinājis izrīkot Vaļu, it kā viņš būtu viens no tās pastāvīgajiem pavadoņiem? Un kāpēc tieši uz kvarteroņu balli? Reiz, tikko ieradies no Parīzes, viņš jau bija tādu apmeklējis. Pasākums viņam bija licies pretīgs, un Marija to lieliski zināja. Viņš pats bija Marijai to pateicis.

Vals, saraucis uzacis, turpināja ceļu pie savas krustmātes, bet nu jaunā vīrieša solis vairs nešķita tik atsperīgs. Marijas neparastā rīcība bija viņu satraukusi. Nākamajā tikšanās reizē būs jānoskaidro tās iemesls. Varbūt līdz nedēļas beigām varētu mēģināt atlicināt laiku, lai paciemotos Sentenstrītas mājā, taču uz kvarteroņu balli viņš neies nevar taču pakļauties sievietes pavēlēm, vienalga, ir viņa karaliene vai nav.

35. nodaļa

Mērija uzkavējās veikalā ilgāk nekā parasti. Šodien vajadzēja būt gatavai Sesilas Dulā kleitai, bet Mēriju bija aizkavējušas kreolu dāmas, kuras, gandrīz trīs stundas grozījušās veikalā, galu galā aizgāja, tā arī neko nenopirkušas.

Astoņos vakarā viņa piešuva pēdējo zīda puķes ziedlapiņu un, salocījusi tērpu, iesaiņoja to kastē. Tad viņa, apmetuši ap pleciem lakatu un uzlikusi cepurīti, devās ceļā, nolēmusi pa ceļam uz mājām ienest tērpu Rampartstritas namā. Cerams, ka Sesila viņu uzcienās ar vakariņām. Pēcpusdienā Mērija tikai uz mirkli bija izskrējusi uz ielas stūra nopirkt čalas un kafiju, tāpēc tagad juta izsalkumu. Arī nogurumu. Meitene saberzēja rokas, lai izlocītu savilktos pirkstus.

Šķērsodama Rojalstrītas un Tulūzstrītas krustojumu, viņa dzirdēja mūziku, kas plūda no viesnīcas "Saint Louis". Tur orķestranti uzskaņoja instrumentus, gatavodamies ballei, kurai teju, teju vajadzēja sākties.

"Es nekgd neesmu bijusi ballē," Mērija nodomāja un jutās kā Pelnrušķīte, kura vēl nav satikusi labo feju. Visu to garo stundu laikā, ko viņa pavadīja, šujot balles tērpus un pārdodot visizsmalcinātākos aksesuārus, ko nēsāt pie vakartērpiem, Mērija ne mirkli nebija izjutusi žēlumu pret sevi. Nu tas lieliem viļņiem gāzās viņai pāri. Ak, kā Mērija gribētu turēt rokās lielu kasti, kurā guļ viņas pašas balles tērps; arī viņa vēlētos doties uz pili, kur deg spožas gaismas, skan mūzika un smiekli; arī viņa gribētu iekāpt siltā karietē ar polsterētiem sēdekļiem, kas cauri dubļainajām ielām aizvestu uz deju zāli.

Viņa būtu nomazgājusies, iesmaržojusies, safrizēta, apģērbta un skaista. Un cauru nakti dejotu, Valmonta Sanbrēvina roku apskauta.

Kasti no Mērijas saņēma Sesilas kalpone un paskaidroja, ka jaunkundze vannojoties. Viņa nebija saņēmusi rīkojumu pasniegt viešņai atspirdzinājumus.

Mērija pa Rampartstritu aizkluburoja līdz Kanālstrītai, šķērsoja to un devās uz zirgu tramvaja pieturu Baronstrītā. Tā bija tukša. Mērija negaidīja, bet, iegrimusi sevis žēlošanā, kājām nogāja vēl trīs kvartālus, līdz nonāca pie viesnīcas "Saint Charles". Ari šeit skanēja mūzika. Viņa apstājās un vēroja, kā piebrauc karietes, kā no tām izkāpj svētku drānās saposušies vīrieši un sievietes un ieiet viesnīcā. Viņu balsīs trīsuļoja gaidāmās līksmības nojausmas.

Ei, tu! Ko tu te slaisties? Policists satvēra Mērijas roku un aizvilka meiteni projām no viesnīcas ieejas. Taisies, ka tiec, vai arī tev būs jāstājas tiesas priekšā.

Meitene jutās pārāk vārga, lai protestētu. Viņas soļi bija kļuvuši lēni un smagi.

Parasti braukšana ar tramvaju bija mazs, patīkams piedzīvojums. No Kanālstrītas līdz tramvaju parkam, kas atradās trīsarpus kvartālus tālāk, Mērija brauca vagoniņā, kuru vilka zirgs. Tur viņa pārsēdās tramvajā ar tvaika lokomotīvi, kas, skaļa un dzirksteļojoša, līkločiem virzījās pa Baronstrītu un Hovardstrītu līdz Tivoli lokam un Najādas piepilsētai gar pilsētas centra robežu līdz Džeksona avēnijai. Tur viņa atkal pārsēdās zirga vilktā vagoniņā, lai vienpadsmit kvartālu garo ceļu beigtu pie aizsargdambja, no kurienes atlikušos divus kvartālus līdz Edelstrītai mēroja kājām.

Kad šajā nelaimīgajā naktī tramvajs tuvojās Džeksona avēnijai, Mērija gandrīz vai palika sēžam. Tramvajā bez viņas bija vēl tikai divi pasažieri un vadītājs. "Būtu tik labi palikt šeit gluži vienai," meitene nodomāja. "Braukt līdz Karltonai, tad atpakaļ, tad atkal līdz Karltonai un atkal atpakaļ, garām visām šīm ēkām un ļaudīm, it kā es pati būtu neredzamais cilvēks vai spoks, nevis dzīva sieviete, kuru nākotnē gaida vienīgi pārāk garas darba un pārāk īsas atpūtas stundas."

Saņēmusies viņa tomēr piecēlās un pavilka zvana auklu, ziņodama vadītājam, ka pie Džcksona avēnijas jāapstājas, un izkāpa, lai gaidītu ierodamies zirgu tramvaju.

"Es jūtos tik nomākta tikai tādēļ, ka esmu izsalkusi," Mērija mēģināja sev iestāstīt. "Iegriezīšos pārtikas veikaliņā blakus O'Nīlas kundzes mājai, nopirkšu kaut ko ēdamu un tūlīt jutīšos labāk." Viņas mute savilkās skumji ironiskā smaidā. "Es nemaz nevarētu iet uz kādu no tām ballēm, pat ja būtu ielūgta, man taču nav ko vilkt mugurā."

Kortniju ģimenes Esplanādes avēnijas namā vēl joprojām skanēja vaimanas. Džīnija trakoja dusmu lēkmē. Izrāvusi Mirandai no rokām savu balles kleitu, viņa nosvieda to uz grīdas un sāka mīdīt kājām.

-   Es jau divas reizes esmu to vilkusi, skaistule kliedza, pinoties krāšņā tērpa kuplajos volānos.

Miranda steidzās uzmeklēt Bertu Kortniju. "Lai kāds cits tiek galā ar Džīniju," viņa nodomāja, "es vairs nezinu, ko ar viņu iesākt. Kopš uzzināja, ka būs jāprecas ar amerikāni, kļuvusi par īstu sātana iemiesojumu."

Berta, rokas lauzīdama un žēlabaini vaimanādama, steidzās uz Džīnijas istabu. Viņa rājās un lūdzās, pierunāja un solīja, mēģinādama apklusināt vētru un piedabūt meitu saposties ballei.

Pēc tam māte traucās uz savu istabu, lai arī pati paspētu apģērbties, pirms Karloss paziņos, ka laiks doties ceļā. Klementīne, ienākusi saimnieces istabā, atrada to mirkstam asarās.

-   Man riebj šie skandāli, Berta šņukstēja. Kāpēc neko

nevar nokārtot jauki un mierīgi, tā lai visi ir apmierināti?

•»•

Mērija iedrāzās Luīzas istabā un, aizcirtusi durvis, sāka raudādama.

-   Kāpēc cilvēkiem jāizturas tik nežēlīgi? meitene vaimanāja.

Luīza paskatījās uz draudzeni.

-   Nabaga mazulīt, viņa pēc brīža teica. Man nebija ne jausmas, ka tevī ir tik daudz emociju. Pēdējā laikā tu vairāk atgādināji uzvelkamu lelli, nevis dzīvu cilvēku, Mērij. Kas noticis? Vai visas adatiņas kļuvušas neasas?

-   Tu nemaz neesi labāka par tiem pārējiem, Mērija šņukstēja. Es nesaprotu, kāpēc visi man uzbrūk. O'Nīlas kundze metās man virsū, jo nebiju pateikusi, ka neieradīšos uz vakariņām, bet Padijs Devlins mani pārbiedēja līdz nāvei, mezdamies ārā no vannas istabas, kad gāju garām. Luīza, viņš, visiem dzirdot, bļāva, cik noraizējies par mani esot. Tomēr šīs raizes viņu nebija atturējušas no piedzeršanās, kā es paguvu pamanīt.

-   Tieši šīs raizes jau arī droši vien bija piedzeršanās iemesls. Tu, Mērij, ar savu uzvedību viņu apkauno.

-   Es? Kā tad es viņu apkaunoju? Es strādāju līdz nemaņai. Kāds man sakars ar Padiju Devlinu? Viņš izturas tā, it kā es būtu viņa privātīpašums. Tas taču nav normāli.

-   Viņš grib tevi precēt, Mērij.

-   Ko? Mērija spalgi iekliedzās. Tās ir pašas lielākās muļķības, kādas man nācies dzirdēt. Ko viņš iedomājas? Viņš pat neprot lasīt. Kā viņš var cerēt, ka es ar viņu precēšos?

-   Nekliedz tik skaļi. Visa māja būs kājās. Dažreiz tu uzvedies patiešām muļķīgi. Vai tad tu neesi pamanījusi, ka mēs ar tevi šajās mājās esam vienīgās, kas prot lasīt? Un, ja jau reiz esam sākušas par to runāt, nošu rakstu es pazīstu labāk nekā burtus.

Mērija apstulbusi apklusa.

Luīza iekāpa gultā un pārvilka sev pāri segu.

-   Ir vēls, viņa teica. Ej un izgulics. Es jau sen gulētu kā nosista, ja nebūtu apņēmusies sagaidīt tevi pārnākam. Man tev jānodod ielūgums. Pilsētā iebraucis mans brālis. Viņš mani rītvakar vedīs uz Haibērnas deju zāli. Ja tevī vēl ir kaut kripatiņa veselā saprāta, tad arī tu rītdienu paņemsi brīvu un nāksi mums līdzi. Padijs būs ar mieru tevi pavadīt. Tev vajag mazliet izklaidēties, Mērij. Citādi tu kļūsti pavisam dīvaina.

-   Bet man nav ko vilkt mugurā! Mērija sāka smieties. Pagāja ilgs laiks, kamēr viņai izdevās nomierināties.

-   Dažreiz, sākusi smieties, es nekādi nevaru rimties, teica kāda pārlieku apaļīga meiča sārtā tērpā. Jās nu gan esat asprātīgs, mesjē Sanbrēvin.

Valmonls slepus pārlaida skatienu zālei, meklējot kādu ieganstu, ar ko varētu aizbildināties, lai atstātu šo jaunkundzi, kuras sabiedrībā bija uzkavējies kā viņam pašam likās vai veselu mūžību. "Nevar būt, ka šai būtnei nav ne brāļa, ne tēva, ne brālēna, kas varētu mani atbrīvot." Viens no nerakstītajiem likumiem noteica, ka radiniekam jāizklaidē meitene, kura tajā brīdī nedejo.

Viņš pamanīja, ka cauri pūlim šurpu laužas kāds jauneklis ar mocekļa sejas izteiksmi.

-   Jūs man glaimojat, jaunkundz, Vals smaidot atbildēja. Tikai jūsu atsaucība liek uzdzirkstīt manai pieticīgajai sarunu prasmei.

Meiča sājajā tērpā ieķiķinājās.

Valmonts ar plašu žestu palocījās un atbrīvoja vietu meitenes brālim.

Viņš bija ievērojis, ka vēlme kaut ko darīt aiz līdzjūtības bieži noved pie neparedzētām grūtībām. Viņš tomēr šeit bija ieradies dejot, nevis kādu mierināt, tāpēc, cenzdamies nolūkot prasmīgāku partneri, devās deju grīdas virzienā.

Valmonta uzmanību piesaistīja kņada pie ieejas durvīm. Bija ieradusies Džīnija Kortnija sava tēva pavadībā, ap meiteni drūzmējās pielūdzēji, kuri vēlējās tikt ieraksīti viņas deju kartē.

Valmonts mazliet atkāpās, jo atmiņā pēkšņi uzplaiksnīja nepatīkamais piedzīvojums. Iekšēji viņš pasmīnēja par kņadu, kas valdīja Džīnijas tuvumā. "Kā naktstauriņi uz gaismu," viņš domās salīdzināja. "Bet tas ir saprotami. Šī meitene izstaro seksuālu solījumu." Kāds viņa Parīzes laiku draugs, runādams par Džīnijai līdzīgu meiču, bija teicis: "Mans draugs, atbrīvot nelaimīgu jaunu sievieti no jaunavības, kuru viņa pati neieredz, ir vīrieša svēts pienākums."

"Nē," Vals prātoja, "es laikam neesmu viņu pareizi novērtējis. Viņa ir drīzāk piemīlīga nekā tāda. Ļoti jauka. Gandrīz nevainojama. Nē, viņa ir pavisam nevainojama."

Sajutis sava ķermeņa pēkšņo atsaucību, Valmonts steidzīgi novērsās. Neko tādu viņš nedrīkstēja atļauties. Viņš nebija gatavs laulībām, bet nekas cits šajā gadījumā nebija pat iedomājams. Neprāts būtu ielaisties pat nelielā flirtā…

Viņš atkal pagriezās un sastapās ar Džīnijas acīm, kas aicināja nākt tuvāk. Un Vals paklausīja.

Kāds iegrūda viņam sānos elkoni.

-   Lūdzu, piedodiet, mesjē, teica elkoņa īpašnieks un pēc mirkļa turpināja. Es no sirds lūdzu mani atvainot, Vai. Dieva dēļ, neizaicini mani. Man tas ir apnicis līdz nāvei.

Runātājs bija viņa draugs no Parīzes Alberts de Pontalba, baroneses vecākais dēls. Valmonts viņu apskāva.

-   Mēs neesam tikušies vairākus mēnešus, tu, nelieti. Kā klājas?

-    Cik nu labi tas ir iespējams šajā koloniāli respektablajā gaisotnē. Es jau gribēju iet pamēģināt laimi pie tās skaistules, kas tikko ieradās, taču tad attapu, ka esmu viesojies viņas brāļa plantācijā. Lāga zēns. Vai pazīsti viņu? Filips Kortnijs. Mēs ar viņu lieliski izklaidējāmies, šaujot krokodilus Bejūtešā. Francijā es neko tādu nebiju piedzīvojis.

-  Es pazīstu Filipu. Vai viņš ir šeit?

-  Ir gan, blakus Valam atskanēja Filipa balss. Priecājos tevi satikt, Vai, lai gan, kā dzirdēju, tu šogad pārspēji mūs cukura ražošanā par vairākām mārciņām no akra. Mans tēvocis dusmās griež to, kas palicis pāri no viņa zobiem.

Valmonts apstādināja garāmejošo viesmīli, un viņi paņēma pa glāzei šampanieša.

-  Par cukura ražu! uzsauca Vals.

-   Lai iet par cukuru, piekrita Filips. Viņi iztukšoja glāzes un apmainīja tās pret pilnām.

-   Es ceru, ka ar to arī lauksaimnieciskā atskaite būs beigusies, Alfrēds ieminējās. Vai dzersim vēl par kaut ko vai vienkārši dzersim?

-   Iedzersim par brīvību, plati smaidot, ierosināja Filips. Tēvs palaida mani brīvsolī, jo ir pārliecināts, ka manai māsiņai nenāksies stutēt sienas un man nevajadzēs piestrādāt par laika kavētāju.

Visi trīs vīrieši paskatījās uz Džīnijas pielūdzēju bariņu.

-  Jā, tev tas tiks aiztaupīts, piekrita Valmonts. Tātad turēsimies kopā. Ko darīsim? Man šķiet, ka gaiļu cīņas Čārtrstrītas arēnā jau sākušās. Vai arī iesim uz "Curtius" uzspēlēt pokeru.

Filips palūkojās uz Albertu.

-  Nu, vai atbrīvosim Sanbrēvina kungu no cukura peļņas? Viņš laikam ir nožēlojami bagāts.

-  Tā būtu īstu draugu cienīga rīcība. Tomēr spēlēt jau var visur. Tu man reiz solīji parādīt ko īpašu Ņūorleānas demimonde[27].

-  Tā bija gan. Nāc, Vai. Mēs iesim uz kvarteroņu balli.

Valmonts papurināja galvu, taču ātri mainīja domas. Viņam

tomēr gribējās noskaidrot, kas Marijai Levo bija aiz ādas.

Līdz balles zālei "Orleāna" bija jānoiet tikai pāris kvartāli, bet ar to pilnīgi pietika, lai Vals sāktu nožēlot savu pēkšņo vēlēšanos doties šurp. Kad viņi jau bija iegādājušies ieejas kartes, Vals mēģināja pārliecināt Alfrēdu un Filipu doties uz spēļu istabām pirmajā stāvā un saspēlēt kārtis. Draugiem likās, ka viņš dzen jokus. Atstājuši garderobē cepures un apmetņus, viņi metās augšā pa kāpnēm uz balles zāli pretī aicinošajām orķestra un smieklu skaņām.

-  Mo/j dicu[28], iesaucās Alfrēds. Šī ir īsta paraugballe!

Augstu pie griestiem karājās milzīgas lustras, to kristāla

piekariņi sašķēla sveču gaismu daudzkrāsainās lauskās un meta tās uz vīriešu baltajiem krekliem un dāmu košajiem tērpiem deju zālē. Pāri dejoja, satiekoties un atkal šķiroties, maršējot un virpuļojot tā, lai visām kvarteronēm būtu iespēja demonstrēt sevi arī malā stāvētājiem. Viņas patiešām bija tik skaistas, kā par to mēdza runāt. Meitenīgās sejas, kas mirdzēja visos toņos no pienbalta līdz zeltaini brūnam, bija eksotiski daiļas, tērpi laistījās košās tropu ziedu krāsās. Nevainīgie smaidi neļāva saskatīt saprātu, kas dzirkstīja garu skropstu apēnotajās acīs šīs meitenes bija labi apmācītas, kā patikt vīrietim.

Tomēr bija viens izņēmums, viena sieviete, kura atšķīrās no pārējām, kura izaicināja, nevis solīja, viņas kustības bija kā jauna koka līgošanās dienvidvējā, viņas skaistums lika atdzīvoties stāstam par Trojas Helēnu.

Vals juta, kā saspringst blakustāvošais Filips, un zināja, ka ar viņu pašu notiek kas līdzīgs, dzirdēja Alfrēdu spēji ieraujam elpu un saprata, ka arī pārējie draugi ir skaistuli pamanījuši. Šī sieviete bija izkristalizēta, attīrīta, uzlabota Filipa māsa Džīnija.

-   Mans draugs, Filips teica Valam. Es nevaru šeit palikt. Tomēr es biju devis vārdu Alfrēdam. Ja tu esi mans draugs un tu apgalvo, ka esi, tev jāpaliek ar viņu. Bet es došos projām.

-  Es palikšu, nomurmināja Vals.

Pasaulē nebija tādu spēku, kas varētu viņu aizvilkt no šīs vietas.

36. nodaļa

-

-    Es atdotu pusi savas bagātības, lai iegūtu šo sievieti, teica Alfrēds.

Vals mēģināja savaldīties, tomēr viņa vārdi skanēja skarbi:

-   Šis nav vergu tirgus. Viņas ir brīvas sievietes, lai gan dažām ir tumšāka ādas krāsa.

Alfrēds sarauca uzacis.

-   Atceries, Valmont, ka esmu tikai viesis šajā pilsētā, viņš izlīdzinoši bilda. Kā svešinieks var tikt stādīts priekšā meitenei?

Vals uzsita draugam pa plecu, atvainodamies par savu pārsteidzību.

-   Mums nāksies stāties tribunāla priekšā. Tas pulcējas zāles galā uz podesta. Tie ir pasākuma organizētāji un uzraugi. Diezin vai Versaļā Burbonu valdīšanas laikā bija stingrāka kārtība. Nāc, iesim. Man ir liela pārliecība, ka vienu no šeit valdošajām dievībām es pazīstu. Vaļa sākotnējais uztraukums bija pierimis, un viņš atkal varēja spriest saprātīgi. Jaunajam vīrietim likās, ka tagad viņš zina, kāpēc Marija bija pieprasījusi viņa ierašanos.

Kā jau viņš bija gaidījis, vudu karaliene atradās balles rīkotāju grupiņas centrā.

Valmonts paklanījās tāpat, kā būtu darījis jebkurā citā galmā.

-   Es lūdzu atļauju iepazīstināt jūs ar savu draugu Alfrēdu dc Pontalbu, viņš lietišķi teica.

Marija izturējās majestātiski laipni. Viņa pastiepa bagātīgi gredzenoto roku Alfrēda skūpstam.

Kad deja biedzās, viņa, sekojot viesa lūgumam, aicinoši pamāja ar galvu.

-   Šī ir mana protežē Sesila Dulā, dāma iepazīstināja, kad meitene, paklausot aicinājumam, bija ieradusies.

-  Sesila, mesjē Alfrēds dc Pontalba, mesjē Valmonts Sanbrēvins… Mesjē Pontalba lūdza jūsu piekrišanu uz nākamo deju.

Sesila pietupās reveransā, lokani ienirdama ziloņkaula krāsas atlasa svārku jūrā. Tad meitene iztaisnojās un viegli uzlika cimdā tērpto roku uz Alfrēda elkoņa.

-  Jūtos pagodināta, mesjē, viņa teica un uzsmaidīja.

Vals pamanīja, ka jaunās dāmas roku viegli sašūpo trīsas,

kas plūda caur Alfrēda ķermeni, vedot skaistuli uz deju grīdu.

-   Mans dārgais draugs, vai tev nešķiet, ka esmu atradusi pareizo risinājumu tavai problēmai? Marijas balss skanēja silti, ieinteresēti, maigi.

-  Pastāsti man par viņu, Vals uzstāja.

-   Kā tu jau droši vien pamanīji, tā ir Karlosa Kortnija meita. Viņa ir atteikusies no tēva dotā vārda, tāpat kā Kortnijs atteicās no viņas mātes. Tāpēc Sesila izvēlējusies mātes vārdu Dulā, kuru nabadzīte lietoja, pirms kļuva par Kortnija "slepeno sievu". Amarinta nelaimīgā, ne pārāk gudrā, maigā radība vēl nav atlabusi pēc pārciestā, tāpēc es pildu viņas lomu, rūpējoties par Sesilas… nosauksim to par debiju.

-  Un tu ceri, ka es uzņemšos viņas aizgādņa lomu?

-  Es ne uz ko neceru. Viņa ir stūrgalvīga. Saņēmusi vairākus patiešām lieliskus piedāvājumus un visus noraidījusi. Arī tu. Vai, esi dīvains cilvēks. Es nesaprotu, ko tu gribi.

-  Šovakar es gribu deju partneri un neko vairāk.

-  Tas ir vairāk, nekā es cerēju. Atzīšos, ka esmu bez atļaujas izmantojusi tavu vārdu. Ir notikušas jau vairākas divkaujas. Viena beidzās ar nāvi. Es cerēju, ka tava popularitāte neļaus atkārtoties šādiem incidentiem, ja pārējie noticēs, ka tu izrādi interesi par Sesilu. Viņa ir viegli ievainojama. Viņu apskauž. Viņai ir draudēts, uz viņas mājas sliekšņa ir atstāts gris-gris. Pārējās kvarterones domā, ka viņa tām atņem visu vīriešu uzmanību.

Vals iesmējās.

-  Tu šauj pār strīpu, Marij. Kurš gan uzdrošinātos uzlikt lāstu tavai aizbilstamajai?

Marija paraustīja plecus.

-   Pasaulē muļķu netrūkst.

Mūzika apklusa. Alfrēds nodeva Sesilu atpakaļ Marijas gādībā, bet bija acīm redzams, ka viņš to dara visai negribīgi.

-   Mesjē Pontalba, Marija ierunājās, vai drīkstu ieteikt jums citu partneri? Mesjē Sanbrēvins ir lūdzis atļauju aicināt Dulā jaunkundzi uz nākamo deju. Un viņa, ar galvas mājienu norādījusi uz satriecoši skaistu meiteni sarkanā samta tērpā, deva zīmi orķestrim.

Vals piedāvāja Sesilai elkoni. Atskanēja mūzika. Tā bija pati reibinošākā un intīmākā deja valsis.

Vals, ar vienu roku aptvēris meitenes slaido vidukli, otrā saņēma viņas plaukstu. Viņu cimdotie pirksti savijās ciešā tvērienā, lai, slīdot un griežoties dejas virpuļos, abi kustētos kā viens vesels.

Pirms tika uzcelta viesnīca "Saini Louis", visas smalkās kreolu balles notika deju zālē "Orleāna". Lai gan bija pagājuši jau divpadsmit gadi, lietpratēji vēl joprojām apraudāja bijušos laikus, jo zāles "Orleāna" grīda bija nepārspējama. Tā bija darināta no visizturīgākā purva auga cipreses un klāta ar spoži lakotu ozolkoku, kas mirdzēja kā biskvītkūkas glazūra. Pat visneprasmīgākajam dejotājam likās, ka viņa kājām kustēties palīdz kāds neredzams spēks, un dejas soļi padevās paši no sevis ar tādu pat vieglumu un grāciju kā pieredzējušam dejotājam, bet lietpratēji, savukārt, teju vai lidoja, it kā tiem būtu pieauguši spārni.

Valmontam Sanbrēvinam bija tāda sajūta, it kā viņš turētu rokās piencņpūku. Sesila tik viegli pieskaņojās Vaļa soļiem un ķermeņa kustībām, it kā spētu nolasīt partnera vēlmes, pirms viņš pats tās apzinās. Saskaņotā, līganā kustēšanās sagādāja viņam neaprakstāmu prieku. Viņi nesarunājās. Sesilas skaistā sejiņa mirdzēja aizrautībā un baudā. Vals zināja, ka jūtas tāpat. Viņš vēlējās, kaut mūzika skanētu mūžīgi.

Tomēr tā beidzās.

-   Ļoti pateicos, jaunkundz, viņš teica.

-   Pateicos jums, Sesila atbildēja. Vai pavadīsiet mani līdz kafijas galdam? Viņa devās projām, būdama pilnīgi pārliecināta, ka Valmonts sekos.

Kāpnes no balles zāles veda lejā uz pagalmu, kas bija izlikts ar akmens plāksnēm. Tur, starp apelsīnu kokiem un saldi smaržojošiem košumkrūmiem, bija klāti mazi galdiņi, uz kuriem dega sveces. Vēl varēja sajust saules siltumu, kuru dienas laikā bija uzkrājušas akmens plāksnes un ķieģeļu sienas, bet zvaigznes melnajās ziemas debesīs mirdzēja spožā saltumā.

Viesmīļi klusi slīdēja no galda pie galda, piegādādami šampanieti, anīsa liķieri, brendiju, kafiju, iecukurotus augļus un cigārus. No zāles plūstošā mūzika pieklusa, atduroties pret zaļajām lapām, un sajaucās ar balsu murdoņu pie attālajiem galdiņiem. Tur, nostāk no pārējiem, pārīši sarunājās, jokoja un, atskanot kādam intīmam tostam, saskandināja glāzes.

-  Vai dzersiet šampanieti, jaunkundz?

-  Nē, paldies. Melnu, stipru kafiju.

Vals klusēja. Pretī sēdošā sieviete ar ziloņkaula krāsas ādu, ziloņkaula krāsas tērpā un ogļu melniem matiem likās kā dieviete. Arī viņa neuzsāka sarunu un ne mazākajā mērā nejutās neērti klusuma dēļ.

Vals ļāva siltumam, smaržām un klusumam nomierināt satraukto prātu. Šo mirkli nedrīkstēja bojāt ar vārdiem. Sesila malkoja kafiju.

Atsitoties pret apakštasīti, viegli iešķindējās krūzīte.

-  Tur nāk cilvēks, kam esmu apsolījusi nākamo deju, viņa teica.

Vals paskatījās augšup uz tuvojošos stāvu. Viņš pazina nācējā kokvilnas tirgotāju, kurš bija kļuvis slavens niknā rakstura dēļ.

-  Viņš centīsies mani nogalināt, klusi teica Vals.

Sesila neatbildēja.

-  Vai jūs būtu bēdīga, ja viņš to izdarītu?

-  Nē… nedz arī tad, ja jūs nogalinātu viņu. Divkaujas liecina tikai par vīriešu muļķību.

Vals iesmējās.

-  Tādā gadījumā nav jēgas mirt. Jūs mani satriecat, jaunkundz. Sakiet, vai aiz šīs burvīgās korsetes pukst arī sirds?

Sesila smaidīja un izskatījās tik skaista, ka Valam aizrāvās elpa.

-   Man ir teikuši, ka tās tur vispār nav, viņa atbildēja.

Valam blakus nostājās kokvilnas tirgotājs.

-   Mesjē, viņš teica, jūs esat mani ārkārtīgi aizvainojis. Skaļā balss sagrāva klusuma valdzinājumu, kas pirms brīža klājās pār pagalmu un tajā sēdošajiem pārīšiem.

Vals piecēlās.

-   Un jūs, ser, aizvainojat visus, kas, šeit sēdēdami, vēl pirms mirkļa baudīja lielisku atmosfēru. Es ar prieku sniegšu jums gandarījumu gan savā, gan visu klātesošo vārdā.

-  Es to no jums pieprasu nekavējoties.

-  Lieliski. Mans sekundants ir augšā, zālē.

Mazais dārzs aiz katedrāles bija visiecienītākā divkauju vieta. Saullēkts bija visiecienītākais laiks. Cīnīšanās lāpu gaismā Valam bija kas jauns. Viņš iemēģināja rapieri, ko Alfrēds atnesa no pāris kvartālu attālumā esošās Pontalbu mājas. Šis augstākās kvalitātes ierocis bija darināts paukošanās meistaram, kurš bija apmācījis gan Vaļu un Albertu, gan ari daudzus citus Parīzes augstākās sabiedrības džentlmeņus.

Tas bija pārāk labs, lai ļautu īpašniekam krist no tik rupjas rokas, kāda bija ar brutāla skandālista slavu apvītajam pretiniekam. Vals domās salīdzināja viņa roku pieskārienus Sesilas Dulā samtainajai ādai ar tarantula pieskārieniem skaistas puķes ziedlapai un sajuta mutē sāju garšu.

Viss bija sagatavots divkaujai. Sekundanti atgāja sāņus un nostājās blakus ārstam, kurš bija piecelts no gultas un atvests šurp. Rapieriem nozibot trīsuļojošajā gaismā, pretinieki sveicināja viens otru. Vals pacēla ieroci sveicienā arī pret lāpu nesējiem un balles zāles balkoniem, uz kuriem varēja saskatīt ēnainus siluetus. Tur stāvēja ziņkārīgie, kas vēlējās noskatīties divkaujā.

Tirgonis metās uz priekšu, pirms Vals paspēja novērst skatienu no balkoniem. Sanbrēvina kaitinošā nevērība bija pielējusi eļļu viņa dusmu ugunij, kas uzliesmoja vēl spējāk, kad Vals uzbrukumu atvairīja ar nevērīgu vieglumu. Viņš atkal devās uzbrukumā, kura mežonīgums un prasmīgums Vaļu pārsteidza.

Beidzot bija atradies vīrs, kuru varēja uzskatīt par cienīgu pretinieku.

Vals pievērsās cīņai kā aizraujošai spēlei un priecājās par papildu izaicinājumu, ko radīja tramīgās ēnas un nelīdzenais, zāļu kumšķiem apaugušais un grūti saskatāmais pamats zem kājām. Viņu tīkami uzbudināja doma, ka no balkona cīņā vienaldzīgi noraugās Sesila, tāpēc virtuozais cīkstonis savā priekšnesumā ielika nevajadzīgi daudz enerģijas, pats pie sevis pasmejoties par bērnišķīgo izrādīšanos. Dīvainu jautrību viņā izraisīja arī pretinieka agresīvie mēģinājumi ātrāk pabeigt cīņu. Izaicinādams nāvi, rotaļājoties ar tirgotāju kā matadors ar sakaitinātu vērsi, juzdams, kā pretinieka rapieris taustās, meklēdams viņa sirdi, Vals beidzot apzinājās, cik patiesi dzīvs viņš ir un to, ka šajā cīņā viņus iesaistījusi kāda cietsirdīga sieviete, kura tagad smejas par vīriešiem, kas cīnās par privilēģiju dejot ar viņu nākamo deju.

Tirgotāju sāka nogurdināt paša emocijas. Vals sajuta, kā mainās cīņas ritms, asmeņiem saduroties. "Varbūt man viņu piebeigt?" Vals nodomāja un pārsteigts palūkojās uz sevi it kā no malas. Bija pagājuši jau vairāki gadi, kopš viņš divkaujā bija nogalinājis pretinieku, toreiz būdams jauns karstgalvis, kam nepieciešams sev un citiem pierādīt, ka ir īsts vīrietis. Tas, ka doma par nogalināšanu ielauzusies viņa smadzenēs tagad, likās neticami.

Vals atvairīja šo domu. To realizēt, protams, nebūtu grūti. Tomēr tā vietā Vals izpildīja zibenīgu uzbrukumu sēriju, kuras rezultātā pretinieka rapieris atbrīvojās no sava īpašnieka tvēriena un aizlidoja augstu naksnīgajās debesīs. Uzvarētājs pielika sava zobena asmeni tur, kur zem drēbēm vajadzēja pukstēt pretinieka sirdij.

-   Vai padodaties? Vals juta kā, tverot gaisu, augšup lejup cilājas tirgoņa krūtis un elpas ritmā dreb rapiera asmens.

Gulošais vīrietis klusi ieelsojās.

-   Dieva dēļ, ievainojiet mani, lai parādās asinis, viņš čukstus lūdzās. Jūs esat mani sakāvis. Paglābiet no kauna.

Valmonta lūpas savilkās izsmieklā. Izrādās, viņa pretinieks bija zaķpastala. Ja tirgonis būtu lūdzis nāvi, kā tas pienākas godavīram, Vals izjustu cieņu pret viņu. Taču ubagot sīku ievainojumu, lai saglabātu labo slavu, varēja vienīgi gļēvulis. Gļēvulis, kurš pats būtu nogalinājis bez mazākās šaubīšanās.

Vaļa plauksta nedaudz sakustējās, rapieris pavirzījās uz augšu un vieglītēm ieskrāpēja ādu pie tirgoņa auss. Tad viņš pagrieza gulošajam muguru un devās projām.

Alfrēds pasniedza draugam apmetni un izņēma no viņa rokām rapieri.

-   Tas bija pietiekami izklaidējoši, viņš noteica, un eleganti. Kalpotāji vēl joprojām nevar atrast tā mērgļa zobenu. Ko tālāk? Vai iesim sameklēt šampanieti un iedzersim uz tavu veiksmi?

-   Vēl ne, Vals iesmejās. Šķiet, ka strīdus ābols bija deja ar Dulā jaunkundzi. Esmu taču to vinnējis.

-  Vai tu gribēji, lai to kokvilnas pārdevēju nogalina? Marija Levo jautāja Sesilai.

Meitene paraustīja plecus.

-   Es tikai negribēju ar viņu dejot. Tagad man tas nav jādara. Es priecājos par to.

-   Nejoko ar mani, Sesila. Paturi prātā, kas es esmu. Šīs tevis izprovocētās divkaujas var radīt sarežģījumus. Tu uzvedies kā pārāk kaprīzs bērns, kas tīšām lauž rotaļlietas.

-   Un kas gan es visiem šiem vīriešiem esmu, kundze, ja ne dārga rotaļlieta? Es neieredzu viņus visus.

-  Ieskaitot Sanbrēvinu?

-  Viņš taču arī ir vīrietis.

-  Tu mani pārsteidz. Es domāju, ka esi gudrāka.

Sesila ierāva elpu, it kā Marija būtu viņu iepļaukājusi.

-  Es lūdzu piedošanu, viņa teica pēc ilga klusuma brīža. Esmu jums pateicību parādā par visu to, ko esat darījusi manā un manas mātes labā. Es negribu, lai jūs njanī viltos… Kas attiecas uz šo Sanbrēvinu, vai esat pārliecināta, ka Kortniju meita ir viņā iemīlējusies?

-  Viņa to iekāro vairāk par visu pasaulē.

-  Es cerēju, ka tas varētu būt Kortnija dēls.

-  Nemūžam, es jau tev teicu. Viņš pats ir dzimis ārlaulībā un pat paskatīties nespēj uz vēl vienu sava tēva ārlaulības bērnu, pat ja tas ir tik skaists kā tu. Turklāt tas būtu asinsgrēks.

-  Tādā gadījumā, Marijas kundze, es izvēlos mesjē Sanbrēvinu. Lūdzu, vienojieties ar viņu.

-  Iespējams, ka viņš nepiekritīs.

Sesila iesmējās. Tie bija neviltoti, jaunavīgi un jautri smiekli. Viņa noskūpstīja Mariju uz abiem vaigiem.

-  Otrreiz es jums nelikšu vilties.

Meitene pameta balkonu un, šķērsojusi zāli, tuvojās Valam, kas tieši tobrīd ienāca pa durvīm.

-  Jūs, mesjē, paukojaties tikpat lieliski, cik dejojat, viņa ierunājās. Apsveicu.

Valmonts palocījās.

-Jūs man pārlieku glaimojat.

-  Nedomāju vis.

Vals meitenei uzsmaidīja.

-   Vai drīkstu cerēt uz vēl vienu deju ar jums?

Sesila ielika roku vīrieša elkonī.

Marija stāvēja balkona ēnā un nolūkojās abos. Viņas acīs iemirdzējās asaras un krūtīs iesmeldzās vēlēšanās pamest savu veidolu un pārvērsties jaunā, skaistā meitenē, kurai nav citu spēku, kā vien tas, kas spēj sagūstīt un paturēt Valmonta Sanbrēvina sirdi. Un ticība, ka mīlestības dēļ ir vērts ziedot visu pasauli.

Tas ilga tikai mirkli, un tad Marija dobji iesmējās par savu sentimentalitāti un sajuta, kāds spēks plūst viņas dzīslās. Viņa ļoti sen bija izvēlējusies pasauli, kurā dzīvot. Pazaudēt to? Neparko! Viņa bija karaliene.

37. nodaļa

"Ir vienkārši smieklīgi iedomāties," domāja Mērija, "ka viena balle var mainīt visu manu dzīvi." Bet, kopš tā brīža, kad Luīza ierunājās par tērpiem un dejām, viņas nomāktība bija pazudusi kā aizslaucīta. Mērija lieliski izgulējās viņa pat redzēja sapņus, kurus gan neatcerējās, vienīgi zināja, ka tie ir laimīgi, un no rīta pamodās ar smaidu sejā.

Diena izvērtās tikpat drudžaina kā allaž, taču Mēriju nesatrauca ne klienti, kas neko nepirka un tikai aplūkoja preci, bet tik un tā pieprasīja viņas uzmanību, ne šuvējas, kas ieradās darbā ar nokavēšanos, ne Hanna, kura izlēja kafiju uz labākā krinolīna auduma baķa. Viss, kas vēl vakar būtu licis viņai jukt prātā, tagad šķita vien nenozīmīgi sīkumi. Mērija vēlreiz aplūkoja garo sudraboto mežģīni, ar kuru bija nolēmusi izgreznot zilo vakartērpu, kas viņai bija mugprā, ejot uz operu. Mežģīne šo bērnišķīgi koķeto tērpu padarīs sievišķīgi elegantu. Viņa gribēja nopirkt arī sudraba kurpītes, kuras bija redzējusi Čārtrstrītas veikaliņā… Pagaidām Mērija vēl nebija iztērējusi ne centu no ienākumiem, ko nesa viņas daļa veikalā, jo tam vienkārši neatlika laika. Vēl jāpaņem no veikala sudrabotā lente, lai varētu izveidot interesantāku frizūru par vienkāršo gredzenu, kuru viņa nēsāja ikdienā. Varbūt vajadzētu atlicināt laiku friziera apmeklējumam? Hanna to mazo brītiņu varētu iztikt arī viena pati. Ja vien Mērija prastu matus sakārtot tikpat labi, kā tas izdevās sievietei, kura nāca uz Kortniju mājām… tik glīti kā toreiz viņa nebija izskatījusies nekad.

Veikala durvis atvērās. Mērija iznāca no aizslietņa aizmugures, kur mēdza nodarboties ar izšuvumiem.

-   Mei-ri! Vai tā esi tu?

Džīnija Kortnija metās uz priekšu, ar abām rokām apķērās Mērijai ap kaklu un saspieda no visa spēka. Pār Džīnijas plecu Mērija redzēja Bertu Kortniju, kura izskatījās kā zibens ķerta.

"Berta neko nezina," Mērija nosprieda. "To visu izdarīja Karloss, nevienam nesakot. Viņš droši vien tām abām kaut ko samelojis teicis, ka es esmu aizbēgusi, vai ko tamlīdzīgu." Meitene mēģināja pievērst uzmanību Džīnijas aizrautīgajai tērgāšanai par jaunu tērpu, un ka visi tagad par Rinku veikalu vien runā, un ka bus masku balle, un ko Mērija domājot par pārģērbšanos Džuljetas kostīmā, un vai viņa esot redzējusi pagājušās nedēļas operas izrādi, un cik dievišķīga esot bijusi Bellini mūzika, un vai nebūtu lieliski pasūtīt mazu cepurīti, kas izšūta ar pērlītēm, un atstāt matus izlaistus, jo tie taču viņai esot neaprakstāmi krāšņi, bet nevienam vēl neesot bijusi iespēja par šo dabas rotu sajūsmināties, un…

Bertas lūpas sakniebās arvien ciešāk, līdz beidzot viņa sagrāba meitu aiz rokas.

-  Nāc, Džīnij, mēs iesim pie Alfandes kundzes. Šī nav īstā vieta, kur iepirkties jaunai meitenei.

Mērija saprata, ka Karloss Kortnijs nav rīkojies vienatnē, un krūtīs iesmeldzās sen pārdzīvotā sarūgtinājuma sāpes. Kādēļ viņi rīkojās, ko viņa tādu bija izdarījusi, kāpēc viņa tika padzīta kā spitālīgā, pat nepaskaidrojot, kāpēc, kāpēc, kāpēc pret viņu tik nežēlīgi izturas? Neizteiktie jautājumi žņaudza meitenes kaklu. Mērija mēģināja aizkavēt Bertu, pateikt kaut ko, bet viņa jau gāja ārā, vilkdama meitu sev līdzi.

-   Maman, Džīnija protestēja, es gribu aprunāties ar Mei-ri.

Mērija dzirdēja, kā Džīnijas balss izgaist, mātei viņu steidzīgi velkot projām.

-   Kas tie bija, Mērij? No veikala palīgtelpām iznāca Hanna, kura bija izsaiņojusi tikko saņemto cimdu sūtījumu.

-   Ļaudis, kas agrāk skaitījās mani draugi, Mērija atbildēja. Nekas svarīgs. Bija grūti izrunāt šos vārdus, jo asaras aizžņaudza kaklu. Viņai bija izdevies noglabāt pāridarījumu atmiņu attālākajā stūrītī, ieslēgt to lādītē kopā ar citiem pārdzīvojumiem, par kuriem vairs negribējās domāt. Tagad tas bija izbēdzis, lai sagādātu meitenei jaunas ciešanas, un šoreiz tās uzbruka vēl niknāk nekā tajā rītā, kad Karloss izdzina viņu no savām mājām, kas, pēc Mērijas domām, bija kļuvušas arī par viņējām. Toreiz šoks bija padarījis viņu nejūtīgu. Tagad katra ķermeņa šķiedriņa reaģēja uz saņemto apvainojumu, un meitene jutās tik biedējoši ievainojama un bezspēcīga, it kā viņas dzīvība karātos mata galā. Viņa bija viena un atkailināta neiejūtīgās pasaules triecienu priekšā.

-  Es pēc mirkļa atgriezīšos, viņa uzsauca Hannai. Tas nebūs ilgi.

Paķērusi no pakaramā šalli. Mērija izmetās pa durvīm.

Platānu rindas Ieroču laukumā bija nozāģētas, un tas izskatījās kails. Skatam pavērās tikai melna, grumbuļaina zeme ar nenopļautas zāles un nezāļu kumšļiem. Tiem pāri klājās pelēkas debesis un drāzās auksts vējš, pluinīdam^ Mērijas šalles galus un ar ledainiem pirkstiem cenzdamies palīst zem kleitas apkakles. Tas pacēla no izpostītā laukuma sakaltušas dubļu pikas un sāpīgi trieca pret meitenes pieri un vaigiem, cenzdamies iebērt acīs.

Mērija skrēja, svārkiem plīvojot un acīm asarojot, līdz nokļuva katedrāles patvērumā laukuma galā.

Viņa ierasti iemērca pirkstus svētajā ūdenī un pārmeta sargājošo krustu, juzdama nepieciešamību patverties Dieva mājoklī.

Mērija nometās ceļos un, klusi šņukstot, lūdzās: "Svētā Dievmāte, Debesu Tēvs, es jūtos vientuļa un nedroša. Sniedz man mierinājumu. Esi ar mani."

Cietais klons spieda ceļgalus tieši tāpat kā klosterskolas kapelas akmens grīda, baznīcas drēgnums atsauca atmiņā

Pensilvānijas auksto kalnu gaisu. Vīraka un sveču smarža lika justies kā mājās, un Mērijas satrauktā sirds nomierinājās. Sāpes atgriezās tālākajā sirds stūrī un ļāva sevi ieslēgt.

Meitene, spītējot vējam, skriešus atgriezās veikalā pie savas balles kleitas ar sudraboto mežģīni. Viņa jutīsies lieliski kopā ar saviem draugiem. Ar cilvēkiem, kuri nedarīs pāri.

Hanna ar prieku uzņēmās visus pienākumus, kamēr Mērija apmeklēja frizieri.

-  Ja kreolu lēdijas kaut ko vēlēsies, viņas var to parādīt. Man nav nepieciešama franču valoda, lai redzētu, pret ko pavērsts pirksts.

Kad Mērija atgriezās, Hanna skaļi apbrīnoja draudzenes elegantās cirtas un smalko pīnīšu vijumu, ko saturēja sudraba lente. Viņa uzstāja, lai Mērija paņem no veikala noliktavas zīda šalli, ar ko aizsargāt šo mākslas darbu no vēja, un tūlīt pat ar tramvaju dodas mājās, lai varētu mierīgi saposties vakaram.

Arī Luīza bija pārradusies agrāk. Mērija izdzirdēja viņas dziedāšanu, jau ienākot pa ārdurvīm. Šoreiz tā bija ārija, nevis gammas.

-Tev ir tik lieliska balss, Luīza, Mērija atzina.

-   Un tavi mati izskatās vienkārši brīnišķīgi.

Abas mejtenes laimīgi smaidīja gaidāmo svētku nojausmā. Luīza satvēra Mērijas roku un, aizvilkusi draudzeni līdz gultai, apsēdināja uz maliņas.

-   Klausies, Mērij, man tev kaut kas jāpastāsta, kamēr nav atnācis mans brālis. Viņa vārds ir Maikls, bet visi viņu sauc par Maikiju. Maikijs Kellijs. Un viņš mani dēvēs par Ketiju. Tas, patiesībā, ir mans īstais vārds. Ketrina Ķelli ja. Es sev izdomāju citu, kad ierados Ņūorleānā. Vai jebkad ir dzirdēts, ka operdziedātāju sauktu Ketija Kellija? Tāpēc es pieņēmu pseidonīmu Luīza Fērnklifa. Tas skan daudz cēlāk. Maikijs zina, ka visi mani šeit pazīst kā Luīžu, bet viņam pašam vienmēr piemirstas. Pat ja es dziedātu "Lucia di Lummerrnoor", viņam es joprojām būtu tā pati Ketija. Šķiet, nav nekādas vajadzības paskaidrot, ka Maikijam nav ne jausmas par Beisingtona kunga simpātijām pret mani, un to labāk nepieminēsim. Viņš bez ceremonijām drāzīsies iekšā manā istabā, tiklīdz būs ienācis pa O'NIlu mājas parādes durvīm. Atraitne man ļāva uzaicināt viņu uz vakariņām… Vai tev svētku drānas būs mugurā jau pie vakariņu galda, vai arī tu pārģērbsies pēc tam?

Viņas vēl nebija beigušas apspriest šo jautājumu, kad pa durvīm, tieši kā Luīza bija teikusi, iebrāzās Maikijs Kellijs liela auguma vīrietis ar sārtu seju, rūsganām ūsām un kuplu vaigubārdu.

-   Protams, ka es atceros Mērijas jaunkundzi, viņš auroja, kad Luīza nosauca draudzenes vārdu. Vai tad man nebija gods redzēt viņas piemīlīgo sejiņu uz "Kairas Karalienes"? Jūs ļoti apbēdinājāt mūs visus, pārceļoties no vecās karalienes uz to smalko kuģojamo, mis Mērij.

-   Man patiešām žēl, atbildēja Mērija, atcerēdamās, ka šo pārsēšanos bija izkārtojusi Roza. Ātri nopurinājusi spējo nožēlu, viņa pajautāja, kā klājas Džošua.

-    Kā vienmēr, Maikijs smējās. Uzpūtīgs kā viens velns, bet visi jau ir pieraduši. Viņš izkāpa Batonrūžā, lai varētu Ziemassvētkus pavadīt kopā ar ģimeni. Bet es drāzos šurp, pie savas mazās māšeles. Pēc tam došos tālāk uz Kaliforniju meklēt zeltu, vai Ketija jau teica?

-  Teica gan. Izklausās ļoti aizraujoši.

-   Vēl aizraujošāk būs, kad pēc pāris gadiem pārradīšos ar lielu maisu, kas būs pilns ar tik lieliem tīrradņiem kā mana dūre. Starp citu, uz kuģa es satiku vienu vīru, un viņš teica… Līdz pat vakariņām Maikijs izklaidēja abas meitenes ar visneticamākajiem stāstiem par atrastām bagātībām.

Pie galda viņš lielāko daļu stāstu atkārtoja. O'Nīlas kundze un Reiliji aizrautīgi klausījās, bet Padiju Devlinu daudz vairāk par zelta tīrradņiem interesēja Mērijas cirtas. Viņš nc uz mirkli nenovērsa skatienu no meitenes.

-Ja jūs man ļautu ko bilst, es teiktu, ka šovakar jūs izskatāties neticami daiļa, Padijs sacīja Mērijai, kad viņa vēlāk parādījās savā zili sudrabotajā balles tērpā.

-  Kāpēc lai es jums to liegtu, Mērija bezrūpīgi attrauca. Arī viņa pati jutās skaista, smalkajās sudraba kurpītēs dodamās uz savu pirmo balli. Meitene nezināja, kas viņu sagaida, taču bija pārliecināta, ka tas būs kas lielisks.

Balles zāle nebija ne pārāk liela, ne arī grezna. Grīda, kaut arī visu rītu cītīgi spodrināta, bija nelīdzena. Vieglajā caurvējā, kas lauzās iekšā pa logu šķirbām, sprēgāja un dūmoja eļļas lampiņas. Toties sienas klāja koši zaļš tafts, un gar zāles malām rindojās krēsli ar zeltītām kājām. Trīs vijolnieki un akordeonists izvilināja no saviem instrumentiem tik jautras melodijas, ka pat tie, kuri nedejoja, sita plaukstas, kopējās līksmības aizrauti.

Bija sanākuši visdažādākā vecumu ļaudis. Vecāki vīrieši un sievietes sēdēja uz smalkajiem krēsliem, bērni rotaļājās zāles kaktos vai skraidelēja starp dejotājiem, spēlēdami sunīšus un spiegdami no sajūsmas. Valdīja liels troksnis.

-   Es nemāku šādu deju, Mērija teica Padijam, kad viņš aicinoši pamāja uz dejotāju pusi. Zāles centrs bija pilns ar pāriem, kas_griezās aizrautīgā dejā, ik pa brīdim palēkdamies, piecirzdami kājas un slīdēdami dīvainās figūrās, kādas Mērija neatminējās redzējusi.

Padijs nedzirdēja, ko viņa teica. Viņš pieliecās tuvāk, pielika roku pie auss un sarauca uzacis.

Mērija atkārtoja skaļāk.

-  Neesiet nu tik cimperlīga, mis Mērij, klaigāja Maikijs un, ar milzīgajām plaukstām satvēris Mērijas vidukli, pacēla viņu un maršēja uz zāles vidu, skaļi smiedams.

Mērija jutās tik muļķīgi, karājoties gaisā kā lupatu lelle, ka pašai bezspēkā bija jāsmejas līdzi. Maikijs nolika viņu zemē un uzsāka deju. Šos soļus apgūt nebija grūti, un drīz vien Mērija jutās kā zivs ūdenī. Viņa enerģiski piesita kāju, palēcās, pagriezās, paslīdēja sāņus, ne mirkli neraizēdamās par smalkajām kurpītēm. Meitene jutās pārāk laimīga, lai par kaut ko uztrauktos.

Padijs stāvēja malā blakus Luīzai un vēroja abus dejotājus. Mērija viņam šķita kā dieviete mirstīgo vidū. Viņas zili sudrabotais tērps izskatījās tik aristokrātisks un tik neiederīgs starp vecāko kundžu apdomīgi tumšajām zīda kleitām un jauno meiteņu bezgaumīgi košajiem tafta kruzuļiem. Viņas dabīgi sārtie vaigi atšķīrās no pārējo sieviešu nokrāšļotajām sejām, kas tai blakus izskatījās pat muļķīgi. Un viņas mazās kājiņas smalkajās kurpītēs likās lidojam virs grīdas, salīdzinājumā ar citu dejotāju kājām smagajos, praktiskajos apavos.

-  Viņa ir pati skaistākā. Padijs nopūtās.

Luīza līdzjūtīgi uzsita viņam pa plecu.

-  Viņa pieder pie citas kārtas, Padij. Izmet viņu no galvas. Tu gribi uzlekt augstāk par savu dibenu.

Puiša spēcīgie žokļa muskuļi spītīgi saspringa. .

-   Mis Mērija ir mana izredzētā, viņš teica. Tiklīdz es kļūšu par skrūvētāju, mēs apprecēsimies. Es par viņu labi rūpēšos. Viņa varēs pirkt kādas kurpītes vien vēlēsies un aiziet no smagā darba, kas bojā viņas veselību.

-   Bet kā tu nosauksi to, ka sieviete ņemas pa māju cepdama un tīrīdama un katru gadu ir uz grūtām kājām? Luīza bļāva.

Padijs nedzirdēja vai ari nevēlējās dzirdēt, ko viņa tam saka.

Kad deja beidzās, Maikijs atveda Mēriju atpakaļ pie Padij a.

-   Man šausmīgi slāpst, viņš paziņoja. Viņa sasvīdusī seja spīdēja, un pie deguna karājās sviedru pile, kas mirdzēja kā dimants.

Luīza to notrauca.

-   Maikij, dārgais, vēl ir par agru iedzeršanai. Labāk parādi, cik mīļš brāļuks esi. Uzdejo ar savu māsiņu.

Maikijs viņai plati uzsmaidīja.

-  Tu jau runā drīzāk kā mamma, nevis kā māsa, Ketij, bet es tevi klausīšu. Nāc nu, iesim. Viņš aplika roku Luīzai ap vidukli un aizrāva māsu dejā, kura tikko bija sākusies.

Padijs saņēma Merijas plaukstu un vilka meiteni dejotāju pūlī.

-   Šis vakars ir lielisks, Mērija iesaucās, un tad viņu atkal savā varā sagrāba skaļā mūzika, kāju klaudzināšana un roku plaukšķināšana.

Zāles galā stāvēja gari galdi, uz kuriem rindojās bļodas un paplātes ar cienastiem. Gandrīz divas stundas nodejojuši, Mērija un Padijs salika ēdienus uz šķīvjiem un apsēdās iestiprināties. Apēdis tikai dažus kumosus šķiņķa, Padijs pielēca kājās un paziņoja:

-  Es jums atnesīšu glāzi punša. Tas domāts īpaši dāmām.

Mērija pasmaidīja. Viņa jutās izslāpusi, taču nebija vēlējusies lūgt ko dzeramu, jo redzēja uz galda tikai alu, ko reiz bija pagaršojusi pie atraitnes O'Nīlas, un viņai tas nebija paticis.

Meitene nolūkojās, kā Padijs iet uz zāles galu aiz galdiem. Tur vjņš vairākas minūtes gaidīja, līdz varēja piepildīt kausiņu. Stūrī ap mazo galdiņu, uz kura stāvēja punša trauks, drūzmējās vīrieši, jo pagaldē atradās divas viskija muciņas.

Pēc stundas to vietā tika atripinātas divas citas, jo iepriekšējās bija tukšas. Tagad vairs neviens necentās mucas noslēpt, bet nostatīja tās tieši uz galda, uz kura vairs neatradās nekas ēdams.

Vēl pēc stundas viskijs lika sevi manīt. Dejas kļuva mežonīgākas, vīri sāka dziedāt, dažas sievietes raudāja, kāds dūšīgs puisis sapinās pats savās kājās un ar blīkšķi nogāzās zemē, noraudams līdzi partneri.

Pagāja vēl pusstunda, un izcēlās pirmais kautiņš. Vienā mirklī zāli pildīja sitienu būkšķi, plīstoša stikla šķindoņa un triumfa kliedzieni.

Mērija ieķērās Padija elkonī.

-  Es gribu braukt mājās, viņa iesaucās.

-   Nebaidieties, mis Mērij. Es pār jums parūpēšos. Dejas vēl tik drīz nebeigsies.

-  Lūdzu, lūdzu. Es gribu braukt mājās.

Padijs pamāja.

-  Jūsu vēlēšanās man ir likums, mis Mērij. Puisis vadīja Mēriju uz durvju pusi.

Tur jau bija sapulcējies vai pusducis sieviešu, kas posās promiešanai. Viņām pievienojās vēl kāda, vilkdama aiz rokas divus iespītējušos bērneļus. Pieskrēja Luīza.

-   Vai varu iet kopā ar jums? viņa lūdza un ar galvas mājienu norādīja uz Maikiju, kurš, pacēlis augstu gaisā apzeltīta krēsla atlūzu, atgaiņājās no četriem vīriešiem, kas centās tam uzbrukt.

Izgājusi uz ielas. Mērija nodrebinājās. Padijs novilka īrēto fraku un aplika meitenei ap pleciem.

Mērija trīcēja nevis no aukstuma, bet pieredzētās vardarbības dēļ, un visbriesmīgākais viņai šķita tas, ka neviens cits nelikās pārsteigts par notiekošā brutalitāti. Visi šie kaušļi bija smējušies vai vismaz smaidījuši. Arī Maikijs Kellijs. Pat sievietes neizskatījās noraizējušās. Bet mūziķi turpināja spēlēt, it kā asiņojoši deguni un pārsistas galvas ne ar ko neatšķirtos no dejojošām kājām.

Mērija paklupa un uz nelīdzena ietves ķieģeļa savainoja kāju. Viņa sāka raudāt, domājot par sabojāto vakaru, bet ceļabiedriem teica, ka vainīgas sāpes papēdī.

-  Tas taču asiņo, Padijs iesaucās, aplūkojis Mērijas savainojumu. Viņš viegli pacēla meiteni uz rokām un cauri aukstajai naktij nesa uz mājām.

Mērija nespēja valdīt asaras. Viņa vairs neraudāja par ballē piedzīvoto vilšanos, ne arī sāpošā papēža dēļ. Meitene raudāja, jo redzēja, cik bezcerīgi Padijs viņu mīl, un saprata, ka nekad nevarēs viņam atbildēt ar to pašu.

Atgriezusies mājās, Mērija apmazgāja un pārsēja nelielo savainojumu. Kad O'Nīlas kundze pajautāja, kā gājis ballē, viņa gaiši pasmaidīja un parādīja saimniecei savas nodriskātās kurpītes.

-   Balle bija brīnišķīga, meitene teica. Es biju tikai dzirdējusi, ka varot nodejot cauras kurpes. Nu es to izdarīju. Saka, tas esot pierādījums, ka gājis patiešām labi.

Luīzas smaids gan bija mazliet rūgtāks.

-   Mēģini to iestāstīt manam brālim, Mērij. Viņš domā, ka pierādījums tam, ka gājis labi, ir mežonīgas galvassāpes un sašķaidīti pirkstu kauliņi.

Naktī Mērija ilgi nevarēja aimigt. Viņa centās izprast īru Kanālu, tā iemītniekus un dzīves kārtību. Tas lika Mērijai justies sīkai un mazdūšīgai. Šie cilvēki daudz spēcīgāk izjuta gan bēdas, gan prieku. Arī viņu ēšana, dzeršana un pat līksmā cīkstēšanās bija pārpilna tādu emociju, ka Mērija pati sev šķita kā nošņurcis punduris.

"Es šeit neiederos, es nekad te neiedzīvošos."

Mērija īsti nesapīta, ko Luīza bija domājusi, sakot, ka viņa ir no citas kārtas, bet apzinājās, ka nespēs mainīties. Un viņa to arī negribēja. Viņa vēlējās dzīvot tik skaistā un kārtīgā pasaulē, kādu bija ieraudzījusi "Ziedkalnē", viņa gribēja tādas pat puķu smaržām piesātinātas galerijas, tādus pat zaļus mauriņus, galdus, pie kuriem, klusi tērzēdami, sēž smaidoši cilvēki, turot rokās mirdzošas kristāla glāzes, bet virs viņiem pie sienām karājas portreti, kuros attēlotajiem cilvēkiem ir tādi pat vaibsti kā pie galda sēdošajiem.

Jau ilgāku laiku Mērija bija spējusi nedomāt par savu no mātes mantoto kasti. Brīžam meitenei likās, ka tas ir bijis tikai sapnis.

Tomēr ik pa brīdim Mērija šeit, Edelstrītā, pēkšņi jutās kā svešiniece. Šādos brīžos viņa atcerējās savu kasti un jutās kā atnācēja no citas, daudz izsmalcinātākas, mierīgākas un civilizētākas pasaules. "Es sasniegšu visu, pēc kā alkstu," viņa sev apsolīja. "Man jau ir izdevies īstenot sapni par veikalu. Ja turpināšu tikpat smagi strādāt, es dabūšu visu, ko vēlos. Es protu cīnīties."

Kaut arī Mērija kaunējās pati no sevis šo pasaulīgo vēlmju dēļ, vienlaicīgi tās sniedza viņai mierinājumu.

Aizmiegot viņa bija neapzināti sakļāvusi kopā rokas un kā auklējot ar pārējiem pirkstiem apskāvusi garos mazos pirkstiņus, kuriem tik lieliski derēja smalkie cimdi pazaudētajā kastē.

Tikai kādu jūdzi tālāk, vecajā, majestātiskajā Rojalstritas mājā Selesta Sazeraka aizbultēja savas istabas durvis, atslēdza skapi un izņēma kasti, kuras koka sāni, viņas iknakts glāstu nopulēti, bija kļuvuši gluži mirdzoši. Viņa noņēma vāku un sakrāva visus dārgumus blakus sudraba svečturim ar piecām svecēm sev priekšā uz galdiņa, kas bija pārklāts ar samta galdautu. Izslēgusi gāzes radziņu gaismu, Selesta nosēdās pie galda un sāka dungot kādu bezvārdu dziesmu, trinot un pulējot kasti.

Sveču liesmas izgaismoja vecos cimdus viņas rokās.

38. nodaļa

Nākamajā rītā pēc kvarteroņu balles Valmonts Sanbrēvins pameta pilsētu jau līdz ar saullēktu. Viņš jāja nesteidzoties, ļaudams zirgam pašam mīt ierasto ceļu uz plantāciju. Zem pakaviem čirkstēja sarmas kārtiņa, bet Vaļa domās valdīja juceklis.

Sesila jau piederēja viņam, vajadzēja tikai pastiept roku, viņš to zināja, lai ko arī teiktu Marija. Un viņš iekāroja šo skaistuli. Kopš atgriešanās no Parīzes viņš tā nebija iekārojis nevienu sievieti.

Tomēr apstākļi bija pretīgi. Meiteni vajadzēja nopirkt, nevis iekarot.

Viņš, protams, varēja to atļauties. Varēja iegādāties viņai māju Rampartstrītā, kalpotājus, karieti, mēbeles, apģērbu, dārgakmeņus. Viņš varēja padarīt Sesilu par visdāsnāk lutinātāko pincйe šajā pilsētā, un viņa kabata no tā neciestu.

Vais iztēlojās, ar kādu prieku viņš izdabātu meitenes kaprīzēm, iedomājās skaistuli atkailinātiem pleciem, izrotājušos ar neskaitāmiem dārgakmeņiem sēžam sev pretī pie neliela galdiņa ar izmeklētām vakariņām un izsmalcinātu vīnu…

Tas viss būtu nopirkts. Un samaksāts kā par sacīšu zirgu vai laukstrādnieka darbu. Dailes augstākais kalngals un verdzene, lai gan dokumenti apstiprināja, ka viņa ir brīvs cilvēks.

"Bet viņa pati ir izvēlējusies šādu dzīvi," Vais centās sevi pārliecināt. "Tik skaista sieviete kā viņa varētu izvēlēties jebkuru no simts labākajiem preciniekiem. Viņai nebija jāpiedāvājas kļūt par baltā vīrieša mīļāko, viņai nebija ne mazākās vajadzības iet uz "Orleānu"."

Vais apzinājās, ka melo pats sev. Sesila bija placйe meita. Viņa bija ārlaulības bērns. Kaut arī dižciltīga tēva meita, tomēr savu dzimtu pārstāvēt viņa nevarēja. Tāpēc arī neviena tumšādaina augstas kārtas vīrieša laulība ar Sesilu nebija iespējama. Arī krāsaino sabiedrībā pastāvēja stingri likumi.

Valmonts par šo Ņūorleānas iedzīvotāju daļu droši vien zināja vairāk nekā lielākā daļa citu baltās rases pārstāvju. Marija Levo bija viņam daudz ko paskaidrojusi vēstulēs tolaik, kad pieaugot sāka iepazīt vidi, kurā dzīvoja, un pati bija ap jukusi šīs sabiedrības rakstīto un nerakstīto likumu jūklī.

Toreiz viņš nebija spējis atbildēt uz meitenes nevainīgajiem jautājumiem par to, kā dzīvot melnādainajiem balto pasaulē. Pasaulē, kurā tu esi ārpus likuma, pat ja tava ādas krāsa ir vairāk balta nekā melna. Pasaulē, kurā tu esi atkarīgs, pat ja juridiski skaitās, ka esi brīvs. Brīvs krāsainais drīkstēja iegādāties īpašumus, izīrēt tos baltajiem, vadīt uzņēmumus, kuru klienti bija baltie, viņš varēja pat iesūdzēt balto tiesā un uzvarēt prāvā. Bet viņš nedrīkstēja apprecēt vai pieņemt darbā balto. Turklāt sabiedriskās vietās melnādainajām brīvajām sievietēm bija jānēsā galvas apsēji tāpat kā verdzenēm. Un jebkura baltā sieviete, ja tai bija divi liecinieki, varēja likt apcietināt brīvu melnādaino sievieti par "nepaklausību". Sods bija publisks pēriens, ko izpildīja cietuma uzraugs.

Brīvajiem krāsainajiem vīriešiem nebija tiesību aizstāvēt savu godu, cīnoties divkaujās. Viņi nedrīkstēja izaicināt uz divkaujām baltās rases pārstāvi. Tādu tiesību nebija pat Ņūorleānas labākajam paukošanās mākslas meistaram Beizilam Krokjā, kurš apmācīja augstdzimušo kreolu ģimeņu atvases. Jo viņš, kaut arī brīvs cilvēks, bija melnādainais.

Brīvie krāsainie ļaudis dzīvoja Ņūorleānā jau kopš senām dienām. Kad Francijas pārvaldīto Santodomingo salu pāršalca vergu nemieri, tūkstošiem turīgu krāsaino pameta salu, lai glābtos franciski runājošajā Ņūorleānā. Pirms Ņūorleānā ieradās amerikāņi, šie ļaudis veidoja gandrīz pusi brīvās sabiedrības. Viņiem piederēja viena trešdaļa īpašumu, ieskaitot plantācijas ar neskaitāmiem vergiem. Operā tiem bija savas ložas, kas atradās tieši virs kreolu ložām. Viņiem bija pat savas skolas, kuras beigušie puiši varēja turpināt izglītoties Francijā. Tāpat kā jebkurā citā sabiedrībā viņu vidū bija atrodami dzejnieki un nejēgas, ārsti un dzērāji, spēlmaņi un filantropi, bagātie un nabagie, svētie un izvirtuļi, un tāpat kā vairākumā sabiedrību arī šajā valdīja aizspriedumi pret ārlaulībā dzimušiem bērniem.

Sesila Dulā nekad nevarētu apprecēties ar vīrieti, kurš līdzinātos viņai izglītības, audzināšanas un izsmalcinātības ziņā. Viņas liktenis bija izlemts jau piedzimšanas brīdī.

Vais to zināja un jautāja pats sev: "Ja reiz Sesilai tā kā tā jākļūst par baltā vīrieša mīļāko, tad kādēļ gan šis baltais nevarētu būt Valmonts Sanbrēvins?" Viņš par Sesilu labi parūpētos, un pret viņas divdomīgo stāvokli būtu iejūtīgāks nekā jebkurš cits vīrietis. Viņa ar Valu būtu laimīga. Laimīgāka, nekā ar kādu rupju kokvilnas tirgoni.

Un tomēr… tomēr… Vais nekad nebija sevi uzspiedis sievietei, kura pati nevēlējās mesties viņa apskāvienos. Ja viņš gribēja nodarboties ar seksu, tad gāja pie ielasmeitām, bet, ja gribēja mīlēties, izvēlējās sievieti, kura viņu mīlēja. Tai nebija jābūt mīļestībai, kādu to attēlo dzejnieki. Patiesībā Vāls bija pārliecināts, ka šādas jūtas eksistē vienīgi dzejā.

Viņš spētu mīlēt Sesilu atbilstoši savai izpratnei par mīlestību. Viņš rūpētos par jaunās sievietes labklājību un laimi. Viņš gribēja par kādu rūpēties, kādu mīlēt.

Valmonts vēlējās, lai rūpes un mīlestība būtu abpusējas, bet nebija ne mazākā iemesla domāt, ka Sesila jebkad pret viņu kaut ko jutīs.

Viņa noteikti būtu laba placйe, par to Vais nešaubījās. Viņa būtu uzticīga, ievērotu visas viņa vajadzības un vēlmes un prastu vadīt saimniecību mājā, kuru viņš tai iekārtotu. Viņam vienmēr būtu patīkama vieta, kur iegriezties, ēdiens un dzēriens atbilstoši viņa gaumei un skaista, pakalpīga sarunbiedre. Viņa ātri iemācītos sagādāt savam saimniekam baudu gultā. Meitene gan vēl bija nevainīga, bet māte noteikti viņai jau pastāstījusi, kā apmierināt vīrieti.

Neuzņemoties atbildību likuma priekšā, viņš saņemtu visu to pašu, ko spēj dot laulība. Būtu muļķīgi neizteikt piedāvājumu vienai no visskaistākajām, visiekārojamākajām sievietēm, ko viņš jebkad redzējis.

Bet Sesila viņu nemīlēja. Viņa Vaļu pat negribēja. Viņa pakļautos un darītu to tik prasmīgi, it kā patiešām justu gan mīlestību, gan iekāri.

Tomēr Vals to zinātu. Viņš zinātu, ka meitenes sirds un ķermenis netiecas viņam pretī mīlestībā, un sāktu nicināt. Visvairāk pats sevi. Un plagage sistēmu. Un sabiedrību, kurā tiek pirkta un pārdota viltus mīlestība.

Vals neapzināti parāva grožus. Zirgs laidās auļos.

Ceļa malā parādījās pazīstams robežstabs, un Valmonts pasmaidījis palaida grožus vaļīgāk. "Benisona" bija vairs tikai jūdzes attālumā.

Nevari sagaidīt, kad tiksi stallī? viņš uzrunāja zirgu. Dzīvnieka ausis saslējās, un Vals papliķēja tam pa skaustu. Rikšo vien, tu jau ceļu zini. Būs svaiga barība tev un karsts groks man.

"Benisonā" atradās tik daudz darāmā, ka Valam neatlika laika domāt par Sesilu. Bija jau divdesmit pirmais decembris, bet divdesmit septītajā viņam bija jādodas uz Čārlstonu, lai ar Sniega Mākoni un vēl trīs zirgiem piedalītos sacensībās. Čārlstonas zirgu skriešanās sacīkstes bija pašas populārākās Amerikā. Dalībnieki uz tām ieradās ne tikai no visām pavalstīm, bet arī no Francijas, Anglijas, Īrijas. Vals Čārlstonas sacensības bija apmeklējis jau iepriekš, taču ar saviem zirgiem tajās gatavojās piedalīties pirmo reizi.

-   Eiropieši savus zirgus uz turieni ved jau mēnesi iepriekš, lai lopiņi varētu aklimatizēties, taču es negribu Ziemassvētkos būt prom no mājām, Vals visiem skaidroja. Esmu nolēmis ņemt Luiziānu līdzi, lai maniem zirgiem nevajadzētu piemēroties Dienvidkarolīnas klimatam. Viņi jutīsies kā mājās.

Uzzinājuši, ko Vals ar to domā, ļaudis sprieda, ka naudas šim puisim esot vairāk nekā prāta. Pirms četriem mēnešiem viņš bija Īrijas kuģubūvētājiem pasūtījis okeāna tvaikoni pēc paša zīmētām skicēm, un nu tas stāvēja noenkurojies Ņūorleānas ostā. Katram pilsētas vīrietim bija par to sakāms kāds kritisks vārds. Protams, Valam aiz muguras. Kajītes esot nepiedienīgi lielas un nevajadzīgi greznas. Atsevišķi apartamenti esot ierīkoti pašam Valam, kapteinim, žokejam, trenerim un pat zirgu puišiem, un palīgdarbiniekiem. Komanda dzīvojot pa četriem vīriem kajītē. Esot vienkārši smieklīgi polsterēt zirgu steliņģus! Un kur nu vēl lielāka muļķība ierīkot milzīgu noliktavu, kurā glabāt "Benisonā" audzētu barību, pakaišu salmus un ūdens mucas.

-   Kaligula, purpināja kāds pavecs amerikānis, kas savulaik bija studējis Romas vēsturi. Kreoli aizvainojumā grozīja galvas, ka darbā pieņemti nevis vietējie, bet Jaunanglijas jūrnieki. Vietējie nesaprata kapteiņa dotās pavēles.

Tomēr vjsi atzina, ka Sanbrēvinam ir stils. Ņūorleānieši par milzīgām summām slēdza derības uz Vaļa zirgiem. Patiesībā nebija nemaz tik svarīgi, vai tie uzvarēs, vai zaudēs. Galvenais bija likt snobiskajai Čārlstonai atcerēties, ka uz kartes ir arī tāda vieta kā Ņūorleāna.

Tāpat kā Vaļa plantācija arī tvaikonis bija nosaukts par "Benisonu". Tam bija jādodas augšup pa upi uz otru "Benisonu" Ziemassvētku rītā, kad upē būs mazāk citu braucēju, lai varētu izvēlēties dziļajai iegrimei vispiemērotāko kuģu ceļu.

Sestdienu un svētdienu Vals pavadīja, vēl un vēlreiz pārliecinoties, vai ir sagatavots viss nepieciešamais, lai pārvadātu zirgus. Un īpašo kravu. Viņš nemitīgi apspriedās ar saviem darbiniekiem un vairākkārt pārbaudīja, kā tiek izpildīti rīkojumi.

Vais atrada laiku, lai ar virssulaini Nehemiju pārrunātu mājsaimniecības darbus paša prombūtnes laikā, jo bija paredzams, ka tā ilgs vismaz mēnesi. Tad viņš devās pateikties saimniecības vadītājai Agnesei, kura bija izrotājusi māju ar efejām, akvifolijām, āmuļicm, priežu zariem un savvaļas magnoliju un balto un sarkano kamēliju ziediem. Kamēr Vais uzturējās pilsētā, plantācijas dzīvojamā ēka bija pārvērtusies par greznu svinību mājokli. Viņš apstaigāja savu īpašumu kopā ar galveno dārznieku un uzslavēja viņu par padarīto. Neskatoties uz vēso laiku, dārzi slīga ziedos.

Vais izvēlējās ziedus, kurus vest līdzi uz pilsētu, lai dāvinātu daudzajām tantēm un māsīcām, kuras vienmēr apciemoja Ziemassvētku dienā. Katra no šīm pieklājības vizītēm parasti beidzās ar kritiku par viņa dārznieka kļūdām, un pēc obligātajām divdesmit minūtēm viņš ar nākamo puķu pušķi devās pie nākamās radinieces.

Ziemassvētki būs drudžaina saspringuma laiks., No rīta jāizdala dāvanas vergiem, tad jāapmeklē svētā mise plantācijas kapelā, tad brauciens pie radiem uz pilsētu un atgriešanās uz kuģa pietauvošanās laiku.

Kad viss būs padarīts, miegam atliks labi ja pāris stundas. Viņš bija pieņēmis Mišelas de Pontalbas ielūgumu uz Rйveillon[29] vakariņām Ziemassvētku vakarā. Rйveillon ziemeļamarikāņu tradīcija, kas parasti Ņūorleānā netika svinēta, bija īpaši gara maltīte, uz kuru tika aicināti divpadsmit viesi un kurā pasniedza divpadsmit dažādus ēdienu. Divpadsmitos naktī visi pacēla šampanieša glāzes un uzsauca tostu, slavinot Ziemassvētku rītu un Kristus piedzimšanu.

Nekādu cerību atgriezties "Benisonā" pirms pieciem no rīta.

Vais sirsnīgi mīlēja baronesi un viņas dēlus, par kuru ierašanos Ņūorleānā gauži priecājās. Pat ja neatlika laika ar viņiem tikties, radās sajūta, ka Parīze pārcēlusies tuvāk, un Vais mazāk ilgojās pēc Francijas.

Tomēr šoreiz viņš rāja pats sevi, ka nebija spējis atteikt piedalīšanos Rйveillon svinībās, jo pirms došanās uz Čārlstonu vēl bija tik daudz darāmā. Patiesībā aiz Vaļa bezrūpīgās izturēšanās slēpās nepārtrauktas raizes par ceļojumu, par visiem sagatavošanās pasākumiem un neparedzētām likstām.

Turklāt Vais dusmojās pats uz sevi un vēl vairāk uz Mišelu par nepieciešamību pozēt portretam. Viņam nāksies dīkā nosēdēt pie Rinka vienu seansu pirmdien un vēl arī otrdien Ziemassvētku priekšvakarā.

Mērija redzēja Valmontu pirmdienas rītā, kad viņš ieradās uz seansu pie Alberta Rinka. Tā nebija nejaušība, Hanna bija viņai pastāstījusi par Vaļa ierašanos.

-  Alberts izturas tā, it kā gleznotu pašu prezidentu Filmoru.

"Viņš izskatās noguris un īgns," Mērija secināja un atvirzījās no loga, pirms Vais paspēja viņu ieraudzīt. Bija steigšus jāpabeidz kāds balles tērps.

-   Jūs izskatāties noguris, Sanbrēvina kungs, Alberts Rinks ieminējās. Ja vēlaties apsēsties, pasakiet man.

Valu kaitināja Rinka verdziski nervozās manieres. "Labāk būtu darījis savu darbu, lai ātrāk var beigt." Viņš mēģināja mākslinieku paskubināt, taču, šķiet, bija izteicies pārāk asi, jo Rinka roka sāka drebēt, no otas nopilēja krāsa, acis kļuva aizdomīgi spīdīgas. "Svētā debess, vai viņš ir tik jūtelīgs, vai arī tas ir tāds amerikānisks stils? Izskatās, ka tas nožēlojamais nelga tūlīt sabruks un sāks raudāt. Tādā tempā strādājot, glezna nemūžam netiks pabeigta."

Vais ierunājās tādā tonī, kādā bija radis mierināt tramīgu zirgu:

-   Man Parīzē ir pāris draugi, kuri glezno. Nav jau nekādas slavenības, taču mani tik un tā pārņem skaudība, skatoties, kā krāsu laukumi pieņem koku vai kādas sejas apveidus. Tas ir īsts brīnums. Cilvēkus gleznot laikam ir visgrūtāk. Katram ir priekšstats par to, kā viņš izskatās, taču tas reti sakrīt ar citu redzējumu.

"Cerams, ka tas līdzēs. Tagad viņš vismaz zinās, ka es negaidu, lai tas mālējums līdzinātos man. Es būšu apmierināts arī tad, ja viņš uzzīmēs bumbu ar diviem punktiem acu vietā un paziņos, ka tas ir mans portrets."

Tagad Alberta roka kustējās veikli un droši.

Vals smaidīja.

-   Vai vēlaties portretā sevi redzēt smaidošu, Sanbrēvina kungs?

Vals vēlējās teikt Rinkam, lai iet ellē, bet tā vietā atbildēja, ka labāk ne.

Alberts noklepojās.

-   Es piekrītu tam, ko jūs teicāt par portretiem. Tie ir visgrūtākie. Mirkli viņš klusēja, tad sāka aizrautīgi runāt. Arī es neesmu nekāda izcilība, tāpat kā jūsu draugi Pafīzē. Klusās dabas man padodas labāk nekā sejas. Tikai neviens jau negrib maksāt par bildi ar apelsīnu trauku. Vairums cilvēku vēlas portretā izskatīties labāk nekā dzīvē… nedomājiet, es to nesaku pārjums. Es zinu, ka baronese pierunāja jūs pozēt šim portretam. Tā nebija jūsu ideja. Jūtu jums līdzi. Es zinu, kā tas ir. Kādu dienu Filadelfijā mēs ar baronesi vienkārši papļāpājām, un es nepaguvu ne attapties, kad jau atrados Ņūorleānā un biju noslēdzis īres līgumu par visaugstāko summu, kādu spēju atcerēties. Alberts pasmaidīja. Tai kundzei ir ciešs tvēriens! Ja nenomiršu badā, nekad nenožēlošu, ka man bijis tas gods viņu pazīt.

Vals nosprieda, ka Rinks tomēr ir vīrs uz goda. Nav slikti, ka liktenis viņus savedis kopā.

-  Vai jūs pats esat no Filadelfijas?

-    Nē. Esmu dzimis tik mazā apmetnē, ka tai pat nebija nosaukuma. Filadelfijā es skolojos. Kopīgi ar Hannu iekrājām tik daudz, lai sanāktu mācību maksai pāris mēnešiem. Vienmēr esmu gribējis gleznot labāk, nekā man tas ir izdevies. Man šķiet, ka es redzu, kā tam jāizskatās, tomēr vienmēr kaut kā pietrūkst, lai to izdotos uzlikt uz audekla. Varbūt esmu pārāk godkārīgs.

-   Vai arī pārāk pieticīgs.

-  Nē, ar kautrību es nesirgstu. To man daudzi ir teikuši. Alberts iesmējās, uz paletes jaukdams krāsas.

-   Man, starp citu, nekad nav bijis skaidrs, kāpēc kautrība tiek uzskatīta par tikumu, Vals vairs netēloja, saruna patiešām sagādāja viņam prieku.

Albertam patika runāt. It īpaši viņam patika runāt par mākslu un par sevi. Pēc Vaļa iedrošinājuma vārdi no jaunā mākslinieka mutes plūda kā ūdens caur atvērtām slūžām.

Divu stundu garā seansa laikā Valam nācās stāvēt, ar elkoni atbalstoties pret nošķeltu kolonnu ar tukšu vidu, kuru mākslinieks bija izraudzījies, lai kompozīcija izskatītos klasiska. Vals šajā laikā daudz ko uzzināja par Alberta pieredzi, iedvesmas avotiem un iemesliem, kāpēc viņš nekad nekļūs par tik slavenu gleznotāju, kā vēlētos. Ne jau tāpēc, ka nespēja iedomāto uzlikt uz audekla to ar laiku varētu apgūt. Albertam pietrūka īstās izjūtas.

-   Runājot, piemēram, par to meiteni no Hannas veikala, Alberts stāstīja. Man šķiet, es esmu viens no retajiem, kas viņā tā ciešāk ieskatījies. Vairums cilvēku teiktu, ka viņa ir bāla un neizteiksmīga, tomēr es šajā meitenē esmu pamanījis ko vairāk. Šai meitenei, viņu sauc Mērija, acis un mati ir tādā īpatnējā heresa krāsā. Kad tajos atspīd gaisma, tie iemirdzas kā zelts. Es vēlētos viņu gleznot, gleznot tādu, kādu redzu. Viņa sēdētu pie galda, un gaisma kristu no sāniem, likdama atklāties šim savādajam zelta mirdzumam. Priekšā viņai stāvētu kauss ar heresu. Tam būtu tāda pati krāsa, tāds pats spīdums. Viņas skatiens, dziļš un mirdzošs, no gleznas būtu vērsts tieši pret šī darba vērotāju… Bet es zinu. ka man neizdotos tā, kā es to vēlētos. Tur ir pārāk daudz nianšu, kas, šķiet, man nav pa spēkam.

Tā ir brīnišķīga doma, Vals piekrita. "Jūs nevarat iedomāties, cik brīnišķīga šī doma ir," viņš domās piebilda. Šī Mērija ar heresa krāsas acīm, šī Rozas Džeksones meitene bija tieši tas, kas viņu atturēs no lēkšanas atvarā un neļaus padarīt Sesilu Dulā par savu mīļāko. Viņš sev bija solījis, ka nedēļu ļausies izpriecām ar trim jautrām priekameitām. Rozas meiča būs vislabākā. Viņa ir izveicīga. To pierādīja straujais ceļš no bordeļa līdz cienījamam stāvoklim un materiālai neatkarībai. Būs interesanti pavērot, cik ilgi šī būtne spēs saglabāt svētās nevainības oreolu.

Un, kad viņa padosies, Vals izbaudīs visu to, ar ko Rozas meičas izceļas starp pārējām profesionālēm.

39. nodaļa

-

-  Labrīt, Rinkas kundze. Vai Makalisteres jaunkundze ari ir šeit?

Mērija, kuru ienācēja skatienam slēpa aizslietnis, izdzirdējusi Valmonta balsi, sadūra pirkstu.

-  Jā, ir gan, Hanna atbildēja. Tūlīt pasaukšu.

Mērija noslaucīja asinis svārku stūrī un tūlīt pat sāka traipiņu izrīvēt. Adata bija pazudusi. Viņai noreiba galva. Pieceļoties kājās, uz grīdas nokrita apkaklīte, kuru Merija tikko bija izšuvusi.

Nekam vairs nebija nozīmes. Bija atnācis viņš.

-   Labrīt, mesjē, Mērija sveicināja, iznākdama no aizslietņa paslēptuves.

Gaisma apmirdzēja Valmontu no aizmugures, tieši tāpat kā viņu pirmajā tikšanās reizē saulrieta stundā. Viņa seja slēpās ēnā, taču meitenei to nevajadzēja redzēt. Viņa glabāja šos vaibstus savā sirdī.

"Jāatzīst, ka Alberts Rinks ir vērīgs," Vals nodomāja. "Meitenes acīs ir dziļa, zeltaina liesma. Apbrīnojami, ka es pats to nebiju pamanījis. Šķiet, vainīgs pārmērīgais vaigu sārtums. Roza nav viņai iemācījusi, ka kosmētiku nevajadzētu lietot tik lielās devās."

Viņš viegli palocījās un pasmaidīja. Mērijas sirds apmeta kūleni.

-   Es gribu aiziet līdz piestātnei apskatīt kuģi, Vals sacīja, un priecātos par jūsu sabiedrību, ja vien esat brīva, jaunkundz. Pa ceļam mēs varētu iedzert kafiju.

Mērija pat nepainteresējās, vai Hannai nevajag palīdzību.

-  Iešu paņemt cepuri, viņa atteica.

-   Paņem ari šalli, Mērij, Hanna gādīgi ieminējās.

-    Šodien ir pārāk jauks laiks, Mērija atbildēja. Diena patiešām bija silta. Mērija klusītēm pateicās visiem svētajiem. Tieši tādēļ viņa bija izvēlējusies savu vislabāko cepurīti. Ar satraukumā drebošiem pirkstiem viņa sasēja zem zoda svītraino lenti.

-   Esmu gatava, mesjē Sanbrēvin.

Aplūkojis Mēriju saules gaismā, Vals saprata, ka viņas vaigus klāj dabisks sārtums. Tas bija pirmais pārsteigums.

Otrais pārsteigums bija meitenes lieliskā franču valoda, kurā viņa runāja bez mazākā akcenta.

-   Vai dodaties turp, lai aplūkotu "Benisonu", mesjē? Es par to esmu dzirdējusi no vairākām dāmām veikalā un ļoti vēlētos pati apskatīt, ja drīkst.

-   Nevis to, bet viņu, Vals palaboja. Kuģi ir kā sievietes, jaunkundz. Runā, ka vīrieši tieši tādēļ tik ļoti mīl kuģus, ka viņi ir tikpat bīstami kā sievietes.

Vals gaidīja, ka Mērija uztvers ķircinošo toni un pajautās, cik tad īsti bīstamas sievietes viņam patīk. Taču meitenes balsī skanēja vienīgi ziņkārība.

-   Cik savādi, sievietes uz kuģa taču it kā nesot nelaimi. Vai nav taisnība? Šķiet, es par to kaut kur lasīju.

-  Es patiešām nezinu. Valmonts samulsis mēģināja ielūkoties ceļabiedres sejā, lai pārliecinātos, vai viņa neķircinās, bet cepures malas paslēpa to viņa skatienam. Meitene bija daudz mazāka, nekā sākumā bija šķitis.

Valmontu būtu pārsteigusi Mērijas sejas izteiksme, ja vien viņam būtu izdevies to ieraudzīt. Saraukta piere, starp zobiem iekosta apakšlūpa. "Pārtrauc," viņa sevi rāja. "Tūlīt pat pārtrauc pļāpāt! Tu apniksi viņam kā rūgta nāve. Un beidz brīnīties par notiekošo. Tu esi tur, kur esi. Vai nav vienalga, kāpēc? Labāk mēģini paturēt prātā ik sīkumu, lai vēlāk visu varētu atsaukt atmiņā. Katru sekundi."

Mērija pacēla acis uz Vaļu, un viņas tiešajā skatienā mirdzēja zinātkāre.

"Kaut kas neticams. Viņa taču izskatās nevainīga kā piecgadīgs bērns. Nesaprotu, kā Roza izlaidusi no nagiem tādu dārgumu. Šī taču ir vislabākā meiča, kāda viņai jebkad bijusi." Mērijas neviltoto naivitāti Vals uzskatīja par nevainojamu imitāciju. "Gatavais cirks," viņš nodomāja un iesmējās.

Mērija samirkšķināja skropstas un arī iesmējās. Smiekli izlauzās no viņas trauslā auguma dzīlēm tik jautri un nevaldāmi, ka garāmgājēji neviļus atskatījās un viņu sejās atplauka smaids.

Meitene aizrautīgi ļāvās mirkļa burvībai.

-   Vai jūs kafiju vēlēsieties tagad vai vēlāk? vaicāja Vals.

-   Vai nu tagad, vai vēlāk, vai arī tagad un vēlāk, Mērija jautri atbildēja. Kafiju var dzert vienmēr. Kā jums pašam labāk patiktu?

-  "Tagad un vēlāk" izklausās labi. Man nesanāca laika to nobaudīt šorīt brokastīs. Vals satvēra Mēriju aiz elkoņa, jo viņi bija sasnieguši Levīstrītu ar tās juceklīgo gājēju un braucēju straumi. Vai varēsiet paskriet?

Mērijai šķita, ka vīrieša cimdotā plauksta apdedzina viņas ādu cauri kleitas piedurknei. Viņa juta, kā saļogās ceļi, un izbaudīja šo vājuma mirkli.

Varēšu, viņa nosolījās, un abi ienira kariešu, lopu un vīru burzmā.

Vēlāk Vals nekādi nespēja atcerēties, kā bija pagājusi nākamā pusstunda. Detaļas it kā saplūda kopā. Viņš atcerējās vienīgi to, ka Mēriju laikam pazina visi tirgotāji, ka kafija, kuru viņi dzēra, bija vislabākā jebkad pagatavotā kafi ja, ka gumbo, kuru viņi ēda, bija visgaršīgākais, kādu viņš jebkad baudījis, un "Benisons" bija visskaistākais kuģis uz upes.

Pirms šīs tikšanās Vals bija domājis aicināt Mēriju kādu stundiņu pavadīt savā viesnīcas numurā, taču tagad piedāvāja viņai nākamajā dienā pēc pozēšanas seansa aizbraukt uz plantāciju, lai apskatītu Sniega Mākoni. Tā viņi varēs pavadīt kopā vairāk laika, un viņš to no tiesas vēlējās.

Mērija līksmi plaukšķināja. Vals nosprieda, ka viņa ir pārāk aizrāvusies ar ingčnuc[30]. tad viņa vaicāja, vai drīkst ņemt līdzi draudzeni.

Protams, atbildēja Vals, iesaistīdamies šajā rotaļā.

Viņš pavadīja Mēri ju atpakaļ līdz veikalam, it kā tā patiešām būtu jauna augstākās sabiedrības dāma, par kādu izlikās. Steidzoties uz viesnīcu "Saint Louis", Valmonts atcerējās vārdus, kurus par Mēriju Makalisteri bija teicis Filips: "Viņa nav līdzīga citām meitenēm."

"Nabaga Filips," Vals prātoja. "Nav nekāds brīnums, ka viņš ir kā apmāts. Sī ir vislabākā aktrise, ko jebkad esmu redzējis. Ne uz brīdi neizkrīt no lomas. Nav ne īsti koķeta, ne gluži vēsa, ne pārāk pļāpīga, ne pārāk atturīga. Nē, šī Mērija patiesi nav līdzīga citām meitenēm. Viņa izturas drīzāk kā labs biedrs, likdama aizmirst to, kas ir patiesībā. Rozas meitenes vienmēr prot sniegt vīrietim tieši to, ko tas visvairāk vēlas, pat tad, ja viņš pats nemaz nezina, ko vēlas."

"Viņa ir labākā no visām, kuras man nācies sastapt," Vals nosprieda, "rītdiena noteikti būs visai interesanta," un, iegājis viesnīcā, izmeta Mēriju no prāta.

Mērija tostarp, nosēdusies aizslietņa ēnā, šuva un pārcilāja prātā ik mirkli, ko bija pavadījusi kopā ar Vaļu. Viņa nespēja noticēt, ka tā bijusi patiesība, nevis sapnis. Laiku pa laikam meitene noglāstīja apvītušo ziedu, kuru bija atnesusi līdzi uz veikalu. Tas bija īsts. Gumbo pārdevējs bija iedevis ziediņu Valam kā lagniappe, bet Vals uzdāvinājis viņai.

Pārkāpis "Saint Louis" durvju slieksni. Vals nokļuva franču Ņūorleānas visdzīvākajā vietā, ar kuru par šo titulu varēja sacensties vienīgi tirgus. Viesnīca aizņēma pusi kvartāla vai, kā kreoli mēdza teikt, pusi kvadrāta. Tai bija trīs ieejas. Viena no Rojalstritas veda uz divsimt viesiem sagatavotām istabām. Četras no tām bija apvienotas vienā numurā, kuru Vals īrēja visu cauru gadu. Uz Sentluisstrītas bija divas ieejas: viena ar platām kāpnēm, kas veda uz deju zālēm, otra, lielāka un greznāka, kalpoja kā galvenās durvis. Vals iegāja pa pēdējām, jo viņu gaidīja lietišķa tikšanās.

Viņš devās cauri lielai zālei, kura tika dēvēta par Biržu, pamādams pazīstamiem vīriem, bet neapstājās, lai ar tiem aprunātos, vien norādīja uz durvīm telpas pretējā pusē. Birža bija viena no retajām vietām pilsētā, kurā baņķieri, starpnieki, tirgotāji un kuģu kompāniju pārstāvji slēdza darījumus par cukuru, kokvilnu un kravu pārvadāšanu.

Vals steidzās uz Rotondu viesnīcas centrālo vietu, kurā bija daudz lielāks preču piedāvājums un viss tika pārdots izsolēs.

Rotonda bija viena no izcilākajām Ņūorleānas vietām, kura valdzināja kā viesus, tā arī vietējos iedzīvotājus. Tās augsto kupolu greznoja freskas ar alegoriskām ainām; dievi, nimfas un mītiski dzīvnieki draiskojās teiksmainās vietās augstu virs pūļa, kurš mūžīgā aplī virpuļoja pa zāles marmora grīdu. Pa dzelzī kaltām vītņu kāpnēm varēja nokļūt galerijā, kas krāšņu margu ieskauta vijās visapkārt Rotondai, un no turienes pavērot gan murdošo pūli un ūtrupnieku, gan arī tuvāk aplūkot lieliskās pagānu grimases freskās.

Svētdieņās Rotonda tika slēgta. Jebkurā citā laikā tā bija pieejama publiskai apskatei. No pusdienlaika līdz pulksten trijiem pēcpusdienā tur drūzmējās vīrieši un sievietes, kas pirka vai pārdeva, vai vienkārši nolūkojās notiekošajā.

Preču daudzveidība bija gluži vai neticama. Vienubrīd tika izsolīta trīstūkstoš akru liela plantācija, bet tūlīt pēc tam neliels zemesgabals priekšpilsētā. Vīna muca un pāris vīna glāžu. Mēbeles, naglas, gleznas, virtuves katli, siena vai kokvilnas ķīpas, ruma vai sīrupa mucas, dāmu zābaciņi vai vīriešu bikšturi, mežģīnes i n smaržas, un darva, un arkli, un kristāla lustras, un porcq āns. un zīds, un saišķis bambusa nūju… viss un jebkas, ko vien kādam varētu ievajadzēties, tika steidzīgi pārdots pēc franču, angļu un spāņu valodā izkliegtiem piedāvājumiem. Ņūorleāniešus aizrāva sacensības un spēles. Izsoles bija viņu iemīļotākais darījumu kārtošanas veids. Uz tām nāca pat kreolu dāmas, ja no Francijas bija pienācis jauns sūtījums vai tika izpārdotas lietas no kādas smalkas saimniecības, kuras īpašnieks bija atstājis visu naudu pie spēļu galdiem.

Viss risinājās strauji un nevaldāmi. Trīs stundas bija pārāk īss laiks, lai pirms solīšanas ļautu katram apdomāties. Pārdodamo preču skaits bija pārāk liels. īpaši rosīgās dienās izsoles vienlaicīgi notika trīs vai četros plašās zāles stūros.

Vals uzreiz ievēroja, ka šī nav īpaši rosīga diena. Viens no ūtrupniekiem visai kūtri mēģināja ieintriģēt kādus divdesmit vai divdesmit piecus cilvēkus.

-   Vai jūs ļausiet šim karaliskajam spogulim aiziet tikai par četrdesmit trīs dolāriem? Dāmas un kungi, pat Versaļas spoguļi nav tik kvalitatīvi un grezni. Viņam blakus stāvēja divi tulki, kas sacīto atkārtoja franču un spāņu valodā, imitējot runātāja intonāciju.

Vals, pagājis garām nelielajai grupiņai, tuvojās nākamajam paaugstinājumam, kur kāds vīrs tobrīd bīdīja kopā podestus.

-   Sveiks, Zan Pjēr, viņš teica. Saņēmu ziņu, ka tev esot kaut kas priekš manis.

-   Tieši tas, kas jums vajadzīgs, mesjē Sanbrēvin. Nāciet. Ūtrupnieks pamāja saviem tulkiem, un tie stājās viņa vietā, lai pabeigtu iesākto.

Izsoles vadītājs veda Vaļu uz Ro ondas aizmugurējo daļu, kur aiz zema koka nožogojuma ga: dīja pārdodamie vergi. Tos patreiz pētīja trīs vīri, spriezdami par katra plusiem un mīnusiem.

Zans Pjērs bija viens no nedaudzajiem Ņūorleānas ūtrupniekiem, kurš vergus pirms izsoles oaši apģērba. Šodien pārdošanā izliktie četri vīri bija ģērbti zaļās, slikti pieguļošās frakās, sarkanās vestēs un dzeltenbrūnās biksēs, bet sešas sievietes dekoltētās rožainās tafta vakarkleitās. Viena no verdzenēm bija ļoti veca, ar artrīta izkropļotām rokām un šauru, grumbu izvagotu seju. Kāda cita vēl tikai desmit gadus veca meitene. Visām galvu sedza obligātie kokvilnas turbāni melnsarkanā krāsā, kuri nemaz nesaskanēja ar vizuļojošajiem vakartērpiem. Viņi visi smaidīja, lepodamies ar saviem greznajiem tērpiem.

-   Tie nāk no Mardsdena īpašumiem, kas atrodas augšup aiz Načesas, ūtrupnieks paskaidroja. Mardsdenu beigu beigās iedzina kapā paša skopums. Esot žēlojis naudu ārstam. Šos te atveda vienās skrandās, taču viņi ir labā stāvoklī. Par savu īpašumu Mardsdens rūpējās vairāk nekā par sevi.

Viens no aplūkotājiem pēkšņi jautāja tuvākstāvošajam vergam:

-   Kā tevi sauc?

Viņš, protams, runāja franciski. Vergs izbolīja acis un nedroši pasmaidīja.

-   Velns parāvis, izskatās, ka tie visi runā angliski, kreols lādējās. Es netaisos savā plantācijā atvērt skolu. Viņš atgāja sāņus un piepildīja šķīvi ar austerēm, ko uz paplātes pienesa viesmīlis.

-  Šķiet, ķa cīņas nebūs, noteica Vals un pamāja viesmīlim.

-  Atnesiet man pudeli baltvīna, viņš teica, kad bija izvēlējies dažas austeres.

Viesnīcas vadība nodrošināja pastāvīgos izsoles dalībniekus ar bezmaksas pusdienām, lai tie nedod Dievs! nepalaistu garām kādu pirkumu. Viesmīļi tekalēja starp ļaudīm ar karsto un auksto ēdienu un dzērienu paplātēm.

Žans Pjērs pagaidīja, kamēr Vals notiesā duci austeru un izdzer divas glāzes vīna. Kad kungs bija noslaucījis rokas dvielītī, kuru tam pasniedza plati smaidošs sulainis, ūtrupnieks nokremšļojās un paziņoja, ka ir gatavs sākt izsoli.

-   Lai ari pretendentu nav daudz, tomēr tas aizņems zināmu laiku.

Valmonts smaidīja.

-   Ceru, ka ne pārāk daudz. Es paļaujos uz tevi, Žan Pjēr, un zinu, ka pamanīsi manu solījumu, bet būsi akls pret sāncenšiem. Kura ir tā ģimene?

Zans Pjērs nopūtās.

-   Man ar nožēlu jāsaka, ka pie ģimenes pieder arī vecā ragana. Protams, cena nebūs neko augsta, mesjē, un viņa ir virēja, tāpēc pirkums nebūs gluži bezjēdzīgs. Tad vēl tie divi, paši spēcīgākie, tie ir viņas dēli, un sieviete, kura stāv blakus skuķēnam. Tā ir viņas meita. Man teica, ka viņa arī patlaban esot grūta, bet es tam neticu. Viens no vīriešiem ir viņas vīrs.

Vals sarauca uzacis.

-   Man, tavuprāt, būtu jānopērk puse no šiem desmit vergiem. Nebrīnos, ka sūtīji man ziņu.

Zans Pjērs paraustīja plecus.

-   Jūs jau pats allaž vēlaties ģimeni, mesjē. Es neko neuzspiežu. Patiesībā ūtrupnieks domāja, ka mesjē Sanbrēvins ir vienkārši muļķis. Varbūt arī viņam bija taisnība, sakpt, ka pilnas ģimenes iegāde attur vergus no bēgšanas un tādējādi nav jāizdod nauda, lai tos notvertu. Bet tas tomēr izskatījās pēc naudas šķiešanas. Žans Pjērs priecājās, ka Sanbrēvins šķiež naudu Rotondas izsolēs. Tikai pērnajā gadā vien viņa komisijas nauda bija krietni pieaugusi, pateicoties Valmonta izšķērdībai.

Solīšana noritēja tik gausi, ka Žans Pjērs savam lieliskajam klientam sniedza tādu kā Ziemassvētku dāvanu, pārdodams šos piecus vergus par sākotnējo cenu.

Norēķinādamies par pirkumu, Vals pievienoja kopējai sumai simts dolārus.

-  Lūdzu, Žan Pjēr, izdari man pakalpojumu un par pusi no šīs summas nopērc vergiem sakarīgāku apģērbu. Pievērs īpašu uzmanību apaviem, arī tai vecajai sievietei. Mans kurpnieks "Benisonā" patlaban ir pārāk aizņemts ar citiem darbiem. Par otru pusi nopērc savai sievai dāvanu, kas viņai sagādātu prieku. Es domāju, ka tieši viņai varu būt pateicīgs par to, ka ar tevi ir tik patīkami kārtot darījumus. Rīt es kādu atsūtīšu pēc vergiem. Tā taviem ļaudīm būs laika viņus kārtīgi nomazgāt un apģērbt. Es neciešu, ka maniem vergiem ir utis.

Izsole bija ilgusi tikai pusstundu. Apmierināts ar darījumu, Vals lēnā solī devās viesnīcas lielā, trokšņainā bāra virzienā. Viņš jutās izsalcis un zināja, ka tur ir lielāka bezmaksas ēdienu izvēle. Viņš nolēma nogaršot šeit gatavoto gumbo, lai varētu salīdzināt to ar tirgū baudīto.

Pamanījis kādu pazīstamu dāmu, Vals sveicienā pacēla cilindru, taču sieviete bija tik aizņemta, ka viņu nepamanīja.

Kāda sieviete, kuru Vals nepazina, nopētīja viņu ar dāmai gaužām nepiemērotu interesi. Tas neapšaubāmi bija izskatīgākais vīrietis Rotondā, varbūt pat visā viesnīcā, un pašpārliecinātā, bezrūpīgā gaita liecināja, ka viņš to lieliski zina.

Mērija, nespēdama turēties pretī kārdinājumam, uzkāpa pie Alberta Rinka un, iegājusi viņa darbnīcā, lūdza paskaidrot kādu sīkumu zīmējumā, pēc kura šuva tērpu.

Kamēr Alberts runāja, meitene nenovērsdamās raudzījās Vaļa portretā, kaut ari uz audekla pagaidām bija redzams vien brūnās žaketes siluets un pāris collu melnās kaklasaites.

-  Vai tu_saklausīji kaut vārdu no tā, ko es teicu, Mērij?

-  Ak, jā, Albert! Liels paldies. Paķērusi tērpa skici, Mērija, klusi dungodama, jau steidzās lejā. Viņai nebija vajadzīgs šis portrets, pat ja tas būtu pabeigts. Katrs Vaļa sejas vaibsts un ķermeņa izliekums bija uz mūžīgiem laikiem iegūlis viņas atmiņā.

Rīt viņa atkal to redzēs. Hanna bija apsolījusi kopā ar Albertu pavadīt savu daudzeni uz "Benisonu". Nebūs nekādu sarežģījumu. Jau pirms vairākām nedēļām abas īpašnieces bija vienojušās Ziemassvētku priekšvakarā un Ziemassvētkos nestrādāt.

40. nodaļa

Kamēr Alberts Rinks gleznoja un kaut ko stāstīja, Vals, atbalstījis roku uz mākslīgā marmora kolonnas, iegrima domās. Viņa prātu nodarbināja jautājumi par ceļojumu uz Čārlstonu: vai kuģis būs viegli vadāms, vai laiks būs labvēlīgs, jūra mierīga, pārtikas krājumi pietiekami. Alberta stāstījumā viņš ieklausījās tikai pa ausu galam.

Līdz brīdim, kamēr gleznotājs ieminējās, cik ļoti viņus ar sievu iepriecinot iespēja paviesoties Sanbrēvina plantācijā. Vals saausījās. Tātad mazā draiskule Mērija Makalistere patiesi sarunājusi pavadoņus? Pirmajā brīdī tas Vaļu sadusmoja, tad uzjautrināja un beigu beigās iepriecināja. Viņam likās, ka Mērija iecerējusi jautru spēlīti, un spēlēties Valam patika. Nāksies pārspēt viņu viltībā, lai iedabūtu gultā, vajadzēs viņu aplidot tā, it kā tā būtu nevainīga jaunava, par kādu tik veiksmīgi izlikās. Ir nu gan gudriniece! Izaicinājums taču bija tieši tas, kas Vaļu uzbudināja visvairāk.

Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad atkal varēs satikties ar Mēriju Makalisteri.

Diena bija silta, vēl siltāka nekā iepriekšējā, skaidrajās debesīs spoži mirdzēja saule. Mērija un Hanna, lai pasargātu sejas, bija pat atvērušas draiskus, volāniem rotātus rožainus saulessargus, kas jauno sieviešu vaibstiem piešķīra skaistu mirdzumu. Vīrieši, protams, nespēja iedomāties, ka Mērija strādājusi visu nakti, apšūdama krāmu tirgū atrastos lietotos lietussargu rāmjus ar audumu. Ja nebūtu saulessarga, viņai nāktos aizklāt seju ar plīvuru, kā to darīja lielākā daļa sieviešu Ņūorlcānā, taču tas traucētu visu labi saskatu, bet Mērija negribēja palaist garām ne mazāko sīkumu dienā, kuru pavadīs kopā ar Valmontu.

Karietē viņas ar Hannu apsēdās pretī abiem vīriešiem. Jaukā laika dēļ Vals bija noīrējis vaļējus ratus. Divi zirgi vienmērīgā riksī vilka tos pa Riverroudu, kreisajā pusē vijās upe, kurā pret straumi gausi peldēja kuģi. Kučieris, paklausīdams Vaļa rīkojumam, paskubināja zirgus, un vairākas jūdzes viņi traucās pilnos aulos.

Drīz ceļš kļuva grambaināks, un skrējienu vajadzēja pārtraukt. Hanna apvēdināja sakarsušo seju ar izšuvumiem rotātu kabatlakatiņu.

-'Neesmu radusi pie tik asām izjūtām, viņa paskaidroja.

Mērijas vaigos uzplauka košs sārtums, un zeltainās liesmiņas acīs zaigoja daudz pamanāmāk nekā parasti.

Nogriezušies no Riverroudas, viņi vairākas jūdzes brauca pa ceļu, kura abās pusēs klājās purvs. Saulessargi vairs nebija vajadzīgi, jo augstās cipreses, kuru stumbri bija biezi noauguši ar spāņu sūnu, pasargāja braucējus no saules. Tās atspulgu varēja redzēt vienīgi lielāko akaču melnajos ūdeņos. Tie gulēja starp kokiem kā milzu spoguļi, kas gatavi nogremdēt savās aukstajās dzīlēs mirdzošo zelta ripu.

Šaurā, ēnainā ceļa malā gulošs baļķis pēkšņi sakustējās un draudīgā ātrumā triecās pret ūdens spoguli, uzšļākdams gaisā melno purva žulti.

Hanna klusi iekliedzās, Mērija izstiepa kaklu, lai redzētu kā aligators pazūd dziļumā. Vals, viņas vērodams, pasmaidīja.

Pēc īsa brīža ceļotāji izbrauca uz plata ceļa, gar kura malām slējās zaļojoši ozoli. Ducis melnādainu bērneļu kliegdami izskrēja viņus sagaidīt un tad, smiedamies un rokas vicinādami, drāzās pakaļ karietei. Viņi bija sasnieguši "Benisonu".

Plantācija pārspēja visu, ko Mērija bija varējusi iztēloties. Augstas, baltas kolonnas balstīja dakstiņu jumtu virs dzīvojamās ēkas pirmā stāva galerijas, kuras grīda bija klāta ar flīzēm, bet otrā stāva balkons lepojās ar balti nokrāsotām dzelzs margām. Grīdu durvju priekšā sedza marmora plāksnes, uz kurām dižojās silts persiešu paklājs.

Sulainis, paņēmis cepures un saulessargus, vaicāja Vālam, kur pasniegt kafiju.

-   Lapenē, Valmonts atbildēja, un tad, pirms pusdienām, mēs aiziesim līdz staļļiem, ja dāmas piekritīs.

Hanna un Mērija vienā balsī atbildēja: "Jā!" Istabene piedāvāja jaunajām sievietēm atsvaidzināties, un aizveda viņas uz vēsu buduāru, kur varēja atrast visu dāmām nepieciešamo. Hanna, ieraudzījusi smaržīgās ziepītes, krūkas ar auksto un karsto ūdeni, smagos lina dvieļus un smaržūdeņu pudeles, sajūsmā dvesa:

-  Augstā debess, Mērij, te taču viss ir kā pilī.

Mērija pasmaidīja. "Kur gan citur prinči dzīvo," viņa nodomāja un pēkšņi jutās, kā nonākusi sapnī. Ar katru nākamo brīdi šī sajūta kļuva arvien spēcīgāka.

Zem magnoliju koka bija klāts galdiņš ar kafiju, maizītēm un kūciņām. Mērija sēdēja uz dzelzs soliņa tik tuvu blakus Valam, ka viņa roka, paceļot krūzīti, aizskāra meitenes plecu.

Pa tumšsarkanu kamēliju aleju viņi devās uz staļļu pusi. Valmonts pasniedza Mērijai elkoni atbalstam. Viņš atradās tik tuvu, ka Mērijas sirdij sajuka ritms un elpa aizķērās kaklā.

Kad zirgu puisis izveda lielo, balto ērzeli arēnā, Vals piegāja pārbaudīt Sniega Mākoņa kāju locītavas un nagus. Viņa attālināšanās iesvēla Mērijā gan atvieglojuma, gan sāpīga zaudējuma sajūtu. Meitene dziļi ieelpoja un izbaudīja ainu, kurā mīļotā vīrieša tumšie mati izcēlās uz zirga sānu baltā fona.

Hanna ar Albertu sarunājās un, ļoti iespējams, kaut ko teica arī viņai, bet Mērija to nedzirdēja. Viņas ausīs skanēja vien lapu čaboņa vējā un kāda putna balss, kas dziedāja par skaisto dienu, brīnišķīgo dzīvi un mīlestību.

"Kā viņi vispār spēj ēst?" Mērija brīnījās, ar dakšiņu stumdīdama pa šķīvi pēc garšvielām smaržojošo jambalaya[31]. "kost un košļāt, un rit, un runāt, it kā šī būtu vienkārši kārtējā barības uzņemšana kā jebkurā citā vietā?" Viņa atrāva skatienu no Vaļa sejas un sāka aplūkot pie ēdamistabas sienām sakārtos portretus, meklējot kopīgās iezīmes vaibstos un apskaužot šos Sanbrēvinus, jo viņi bija daļa no Vaļa dzīves.

-   Dažas no šīm gleznām ir īsti meistardarbi, Alberts novērtēja. Tas liek man bažīties par to, kā tikšu galā ar jūsu portretu.

Vals iesmējās.

-   Tikai neattēlojiet mani tādu kā tie garlaicīgie īgņas, un es būšu apmierināts, Rinka kungs. Vai neesat ievērojis, ka vistrakulīgākie grēcinieki ir tieši tie, kas portretos izskatās vissvētulīgākie? Sanbrēvini bijuši pazīstami kā blēži un laupītāji jau no Pirmā krusta kara laikiem. Visi kā viens piedzīvojumu meklētāji.

-    Vai arī jūs esat piedzīvojumu meklētājs, Sanbrēvina kungs? Hanna ievaicājās.

Vals savilka seju tēloti nevainīgā grimasē, tad pasmaidīja.

-   Daži tā domā, Rinkas kundze. Tiem žēl manas naudas, ko esmu izdevis Sniega Mākoņa dēļ. Atzīšos, ka ik pa laikam tiešām jūtu nepieciešamību izbaudīt satraukuma trīsas, pat nelielas briesmas. Līdz šim veiksme mani nav pievīlusi.

Alberts joprojām raizējās par Vaļa portretu. Viņš vēlreiz ieminējās par savām bažām, ka nevarēšot sacensties ar mākslas darbiem, kas karājas pie sienas.

Vals vēlreiz mēģināja viņu pārliecināt, bet Alberts nerimās. v

Beigu beigās iejaucās Hanna.

-   Esi taču prātīgs, Albert! Tev nav jāraizējas vairāk, kā savulaik raizējušies visi šie mākslinieki. Un, tici man, viņi jutās tieši tāpat. Te taču nav neviena Geinsboro, vai ne, Sanbrēvina kungs? Alberts saka, ka Geinsboro esot vislabākais.

-   Neviens no šiem darbiem pat tuvu nestāv Geinsboro, Rinka kundze. Vals uzsmaidīja Albertam. Kāpēc esat izvēlējies tieši viņu? Kāpēc ne Romniju?

Alberts jutās neveikli.

-   Es neesmu redzējis nevienu Romnija darbu. Manam skolotājam Filadelfijā bija Geinsboro gleznas "The Blue Boy" kopija. Viņš mums mēdza to stādīt priekšā kā lielās mākslas piemēru.

-   Mācīšanās, aplūkojot meistaru darbus, ir vislabākā metode. Vals steidzās izlīdzināt neveiklo situāciju. Un nav nekā ļauna apstāklī, ka tiek izmantota reprodukcija, ja oriģināls nav pieejams.

-   Ir ļoti laipni, ka jūs tā sakāt, taču… Alberts vairs nebija pārliecināms.

Vals mēģināja vēlreiz.

-     Man pašam ir liela reprodukciju kolekcija, Rinka kungs. Es to izveidoju, lai, aplūkojot kopijas, atsauktu atmiņā mākslas darbus, kurus apbrīnoju Parīzē. Ja vēlaties, varu jums to pēc pusdienām parādīt.

Alberta noskaņojums pēkšņi uzlabojās.

-Tas man sagādātu vislielāko prieku. Paldies jums, ser.

Vals laipni pamāja.

-  Tas sagādās prieku man, viņš teica un deva zīmi, lai pasniedz nākamo ēdienu. Alberts bija tik garlaicīgs. "Jo ātrāk šī ciemošanās beigsies, jo labāk." Viņš paskatījās uz Mēriju. "Es apgriezīšu šai mazulītei kaklu, ja viņa ir iedomājusies par mani pasmieties. Balva nav tā vērta, lai garlaikotos."

Mērija, kura sapņainām, mīlestības pilnām acīm bija vērojusi Valmonta seju, aši novērsās, kad viņš uz to palūkojās.

"Ak Dievs, viņai ir kauns skatīties man acīs," Vals nodomāja. "Laikam saprot, ka aizgājusi par tālu… Pat nosarkusi. Es pazīstu sievietes, kas atdotu sazin ko, lai iemācītos šo sarkšanas mākslu."

Pēc pusdienām Vals aizveda viesus uz bibliotēku. Tā bija iekārtota stūra istabā ar stiklotām divviru durvīm, pa kurām no galerijas ieplūda svaigs gaiss. Vals atvēra lielu ādas mapi un nolika to uz garā galda telpas vidū.

-  Jūs redzēsiet, ka pārsvarā te atrodami Žaķa Luija Dāvidā darbi. Esmu klasicisma piekritējs.

Alberts izstiepa plaukstas pret mapi, it kā sildītu tās pie ugunskura.

Vals pievilka krēslu un piedāvāja Hannai apsēsties.

Tad viņš vērsās pie Mērijas.

-   Es gribētu jums kaut ko parādīt dzīvojamajā istabā. Vai nāksiet?

-   Kālab ne, Mērija piekrita, būdama pārsteigta par to, ka spēj runāt pavisam mierīgi.

Viņa sekoja Valam uz lielu telpu, kas atradās mājas otrā pusē. Aiz mauriņa un aizsargdambja varēja saskatīt upes ūdeņus. Koki un māja meta garas, caurspīdīgas ēnas uz zaļā, samtainā zāliena tieši tāpat ka tajā vasaras dienā, kad meitene pirmo reizi ieraudzīja Vaļu uz dambja šīs mājas priekšā. Tagad viņi te bija kopā.

Vals pamanīja uz Mērijas kakla strauji pulsējam vēnu. Viņš noplūca āmuļa zariņu no zaļumu vītnes, kas rotāja kamīnu.

-   Te jums būs mazs svētku rotājums, viņš sacīja un iesprauda zariņu meitenes matu pīnē virs auss. Un priecīgus Ziemassvētkus! Vals stāvēja tik tuvu, ka Mērija sajuta vīrieša ķermeņa siltumu. Viņas pirkstu gali notirpa alkās pieskarties mīļotajam. Mērija paskatījās viņa sejā. Vaļa acis smējās. Jūs visu dienu likāties ļoti klusa, jaunkundz. Vai garlaikojāties?

Mērija papurināja galvu. Viņa nespēja parunāt. Vīrieša tuvums viņu paralizēja.

Vals aizskāra āmuļa zariņu.

-  Man patīk ievērot tradīcijas, un jums? Viņa pirksts lēni virzījās lejup pāri Mērijas ausij, vaigam, kaklam, apstājās zem zoda, pacēla to augstāk un turēja, kamēr lūpas lēnītēm tuvojās meitenes mutei.

Mērijas nopūta izskanēja kā kluss vaids, viņa pacēlās pirkstgalos, tiecoties atbildēt skūpstam. Meitenes plaukstas slīdēja pa vīrieša rokām, pieskārās pleciem, ierakās cietajos, viļņainajos matos. Kad Vals apskāva meitenes vidukli, viņa izliecās un pavēra lūpas skūpstam.

Vals atslābināja tvērienu, un Mērija jutās viegla kā pieneņu pūka, kas peld sajūsmas jūrā. kļuvusi kurla un akla pret visu, kas nebija viņš.

-   Pie velna, Vals nomurmināja. Rinki mūs meklē.

Viņš steidzīgi noskūpstīja Mēri jas acis, tad degungaliņu

un lūpas.

Es atgriezīšos no Čārlstonas februāra beigās. Mērija Makalistere. Neaizmirstiet mani, kamēr būšu projām. Viņš palaida meiteni vaļā un soļoja uz bibliotēkas pusi.

Mērija vēl labu laiku aizvērtām acīm, piebriedušām un drebošām lupām stāvēja tur, kur viņš to bija atstājis.

Atgriežoties bibliotēkā, viņa ar pārsteigumu atklāja, ka neviens pat nepamana, ka telpā ienākusi cita Mērija, nevis tā, kas te atradās pirms tam. Hanna smaidīja. Uz īsu mirkli arī Vaļa lūpās un acīs pazibēja smaids, tad viņš atkal pievērsa visu uzmanību Albertam.

Alberts satraukumā trīcēja, drudžainām acīm vērodams reprodukciju kolekciju. Viņš nebija pat nojautis, ka pasaulē atrodami šādi brīnumi. Viņam vajadzēja dzirdēt no paša Vala, kā ir tad, kad ierauga oriģinālu. Kā Vals tad bija juties? Kāds bijis apgaismojums? Cik lielas bijušas gleznas? Vai otu švīkas bijušas saskatāmas? Jautājumi lauzās ārā, viens otru apsteigdami.

Beigu beigās Valmonts pacēla rokas, kā padodamies gūstā.

-   Mans dārgais draugs, viņš teica, jās uzdodat profesionālus jautājumus, taču es esmu tikai kaislīgs mākslas mīļotājs. Es tiešām nevaru atbildēt uz visu, ko vēlaties zināt. Bez tam. šķiet, ka saule jau tuvojas rietam. Vai nebūtu labāk, ja jūs vestu dāmas atpakaļ uz pilsētu, kamēr nav vēl pilnīgi satumsis? Riverrouda vakara stundās var izrādīties bīstama.

Alberts centās iebilst, taču Hanna vīru apklusināja.

Vals pavadīja viņus līdz. durvīm, draudzīgā apskāvienā turot roku uz Alberta pleca.

-    Kad atgriezīšos, es ieminēšos savam baņķierim par jums, Vals apsolīja. Runā, ka viņa tēvam esot bijusi izsmalcināta kolekcija, ko tas atvedis no Parīzes pēc Bastīlijas krišanas. Palūgšu, lai ļauj jums to apskatīt. Viņa māte tagad dzīvo pilnīgā noslēgtībā, un mājā neviens netiek pieņemts, tomēr mans paziņa ir vecākais dēls. Ja kāds var jūs tur ievest, tad tas ir viņš.

-   Vai viņiem ir arī Dāvids?

-   Domāju, ka nē, citādi es pats būtu izsitis logu, lai tiktu tur iekšā. Bet esot kāds slavens meistars, Delakruā, man šķiet. Vai arī kāds cits. Kāda starpība? Lai kas tas būtu, es mēģināšu jums šo vizīti izkārtot.

Vals pamāja kalpotājiem. Istabene pasniedza Mērijai un Hannai viņu saulessargus un cepurītes. Sulainis turēja izstieptā rokā Alberta platmali. Rati jau stāvēja pie kāpnēm.

Vals atstāja Albertu un piedāvāja Mērijai roku atbalstam. Viņa uzlika plaukstu uz vīrieša delnas locītavas. Valmonts pavadīja Mēriju līdz karietei, palīdzēja iekāpt, noskūpstīja viņas roku un avadoties noteica:

-  Au 'voir, mademoiselle.

-  Au 'voir, Mērija atbildēja.

Tie paši bērni, kas sveicinot bija skrējuši blakus karietei, viņiem šurpu braucot, tagad izbira uz ceļa, lai pamātu ardievas. Mērija un Hanna vicināja lakatiņus, līdz pavadītāji izzuda skatienam. Alberts sēdēja viņām pretī, vēl joprojām iegrimis gleznu radītajā burvībā.

Hanna nopūtās un iekārtojās ērtāk ar ādu apvilktajos sēdekļos.

-   Interesanti, kāda ir sajūta, kad esi tik bagāts? Kā tu domā, vai tādi cilvēki kā mēs kādreiz varētu pie tā pierast? Es zvēru, ka tad vairs neveltītu ne sekundi darbam. Kā tu domā, cik vergu viņam pieder? Noteikti ir viens cilvēks, kas to vien dara, kā cep smalkmaizītes. Vai tu nogaršoji kādu no tām eklerkūciņām? Žēl, ka man nebija priekšauta, tad es visas atlikušās būtu sabāzusi kabatās.

Mērija ar lielām grūtībām centās izskatīties ieinteresēta, kaut gan patiesībā nedzirdēja neko no Hannas teiktā. Viņa vēl joprojām izbaudīja Vaļa roku apskāvienu un lūpu garšu. Viņas pirksti juta vīrieša vijīgos matus, galvas apvēidu. Līdz februāra beigām. Viņa gaidīs. Viņa varētu gaidīt visu mūžu.

Kad kariete bija aizbraukusi, Vals atgriezās bibliotēkā un palūdza kafiju un brendiju. Viņam šķita, ka diena jau tā vilkusies pārāk ilgi, bet priekšā vēl gaidīja Mišelas Rčveillon.

Vals paņēma mapi un sāka aplūkot gleznu kopijas. Viņš nebija to darījis jau vairākus mēnešus, jo cukura sezonā tādām lietām neatlika laika. Vairākkārt Valam bija ienākusi prātā doma, ka jāpieņem uzraugs, tomēr ikreiz viņš to bi ja atlicis, nespēdams iedomāties nevienu, kam varētu līdz galam uzticēties.

Mapē glabājās viņa iemīļotāko mākslas darbu kopijas, tās bija samazinātas, tomēr pietiekami kvalitatīvas, lai spētu atsaukt atmiņā oriģinālu radīto iespaidu. Tās lika atcerēties Venēciju, Romu, Florenci, Londonu, Amsterdamu un Parīzi. Protams, arī Parīzi.

Viņš izvilka Davida gleznoto Rekamjē kundzes portretu. Cik izsmalcināta būtne! Bija grūti noticēt, ka viņa ir mirusi, un vēl grūtāk ka tas noticis sirmā vecumā. Šķita, ka viņai mūžam jāpaliek divdesmit divus gadus vecai, kā šajā gleznā.

Vals jau gribēja nolikt portretu vietā, bet tad palūkojās uz to vēlreiz. Sesila Dulā bija tikpat skaista kā Zilī Rekamjē, un tikpat jauna. Nē, viņa bija pat jaunāka, vismaz četrus vai, vēl ticamāk, piecus sešus gadus jaunāka. Viņa būtu daudz skaistāka, ģērbusies kādā no Rekamjē kundzes laika gaisīgajiem tērpiem. Vals iztēlojās daiļo, jauno kvarteroni atlaidušos ampīra stila dīvānā, kura maigi izliektās kontūras atkārto jaunavīgā auguma sievišķīgās līnijas.

Nolādēts! Viņš negribēja domāt par Sesilu Dulā. Šī mazā Makalistere taču bija izvēlēta, lai atbrīvotu viņa prātu no Sesilas… Valam šķita, ka viņa ir tam lieliski piemērota. Meitenes kvēli saldkaislais skūpsts bija iesvēlis visā viņa ķermenī sen nepiedzīvotu iekāres vilni. Atrodoties Valmonta skavās, Mērija bija likusi viņam noticēt, ka skūpsts ir patiesas mīlestības liecinājums, nevis izlikšanās.

-   Ak, Luīza, Mērija čukstēja, es viņu tik ļoti mīlu, ka varētu vai uzsprāgt.

-  Tad labāk dari to ātrāk, un būs miers. Pie laba tas nenovedīs, Mērij! Mīlestība neko nedod. Sievietei nepieciešams kaut kas svarīgāks par mīlestību, ja viņa negrib but veca sieva ar desmit bērniem jau trīsdesmit gadu vecumā. Turies pie sava veikala. Tikai tā tu būsi pati sava likteņa noteicēja. Ko gan tev var dot mīlestība? Vienu noplūktu puķi un kādu vīstošu āmuļa zaru.

-   Un kā ar laimi, Luīza? Pirms tam es pat nenojautu, cik laimīga varu būt.

Zini, Mērij, cs nudien negribētu, lai tu jebkad uzzini, cik ļoti nelaimīga vari būt. Tev ir tieksme pārspīlēt. Sāc taču beidzot domāt ar galvu. Tas vīrieša gabals nevar but tik nevainojams, kā tu iztēlojies. Sāc meklēt viņa trūkumus.

Nakts vidū Mērija pamodās slapja no asarām. Sapnī viņa bija redzējusi melnādainos bērneļus izskrienam uz "Benisonas" ceļa, taču šoreiz tie nesmējās un nemāja sveicienus, bet vaidēja un stiepa pretī smagās dzelzs važās iekaltas rociņas.

Vergi. Protams, Valmonta kalpotāji bija vergi. Viņa bagātību nodrošināja vergu darbs. Dzīvojot pie Kortnijiem, Mērija tā arī nebi ja spējusi samierināties ar domu par verdzību, bet tagad viņai tā likās vēl briesmīgāka.

Vai Valmonts spētu būt ļauns? Viņa nespēja tam noticēt. Tomēr meitene atcerējās arī klostera mātes vēso, skaidro balsi: "Neviens cilvēks nedrīkst kļūt par otra cilvēka īpašnieku. Dievam tas nepatīk."

41. nodaļa

Mišelas Rčveillon bija kā maza Parīzes daļiņa Ņūorleānā. Viņa bija ielūgusi visasprātīgākos kreolu sabiedrības vīrus un sievietes, kuri bieži devās ceļojumos uz Franciju. Ēdieni, dzērieni un sarunas varēja sacensties ar Eiropā baudītajiem. Aiz logiem garām tekošā upe varētu būt Sēna, nevis Misisipi.

Baronese bija sagatavojusi pārsteigumu, ko paziņoja vakariņu beigās. Kad viesi bija iedzēruši par Ziemassvētku dienas iestāšanos, viņa deva pavēli no jauna piepildīt glāzes.

-  Es vēlos uzsaukt gadsimta tostu, Mišela smaidot paziņoja. Dāmas un kungi, esmu nolēmusi jūs iepazīstināt ar Zviedru Lakstīgalu. Februārī viņa ieradīsies Ņūorleānā un uzturēsies Pontalbu ēkā!

-   Mišela! Kā jūs spējāt… kā jūs to izdomājāt… kas jums teica…? viesi sauca cits caur citu.

Baronese, pašapmierināri smīnēdama, lēni malkoja šampanieti, pa «īkai drusciņai pamezdama viesiem kāroto informāciju.

F. T. Barnums atvedis jauno soprānu Dženiju Lindi uz Ameriku pēc tam, kad viņas balss iekarojusi visu Eiropu. Viņa jau esot apžilbinājusi Ņujorku, Bostonu un Filadelfiju. Februārī viņa veselu mēnesi viesošoties opermūziku mīlošajā Ņūorleānā, un tā būšot ilgstošākā uzturēšanās vienā vietā turnejas laikā. Mišela esot uzsākusi saraksti ar Barnumu jau pagājušā gada jūlijā. Viņa esot garantējusi, ka Ņūorleānas opermūzikas mīļotāji piekritīs maksāt jebkuru cenu, lai dzirdētu Dženiju Lindi. Viņa esot izteikusi papildu piedāvājumus, kas Zviedru Lakstīgalu beidzot pārliecinājuši. Dženija Linde augstu vērtējot trīs lietas: mūziku, ēdienu un vientulību.

-   Viņa pati gūs prieku, sniedzot mums muzikālu baudījumu, sacīja Mišela. Bet es esmu nolīgusi Budro, kurš Dženijas Lindes viesošanās laikā slēgs savu restorānu un pats gatavos viņai visas maltītes, un jau sāku apgādāt ar vislabāko, kas Ņūorleānā atrodams, savas ēkas lielākos apartamentus. Tajos māksliniece uzturēsies kā mana viešņa, lai nekādi netiktu traucēta viņas vientulība.

-   Barones, jūs esat nepārspējama savā dāsnumā, cildināja viens no viesiem.

-   Muļķības, chcri. Viņa šiem apartamentiem nodrošinās tādu slavu, kādu tie ir pelnījuši. Un ļaudis pamanīs, cik tie ir vilinoši.

Vals piecēlās un, paņēmis glāzi, ierunājās:

-   Es uzsaucu tostu par Mišelu de Pontalbu par viņas šarmu, attapību un apbrīnojamo liekulības trūkumu.

-   Par Mišelu, visi piebalsoja.

Kad Vals atvadījās, baronese viņu piespieda apsolīt atgriezties, pirms būs beigusies Dženijas Lindes viesošanās. Viņa uzturēšoties Ņūorleānā no septītā februāra līdz desmitajam martam.

-   Es apsolu! Ja vien neatgadīsics kas neparedzēts. Starp citu, vai Zviedru Lakstīgala runā franciski?

-   Kāda tam nozīme, mans mīļais? Es negrasos ar viņu pļāpāt. Man riebjas kaprīzas sievietes.

Valmonts smējās visu atpakaļceļu līdz viesnīcai.

Nonācis savā numurā, viņš ātri uzvilka jātnieka apģērbu un steidzās uz plantāciju. Neskatoties uz nogurumu. Vaļa garastāvoklis bija lielisks. Viņš bija nosaucis par piedzīvojumu meklētājiem savus senčus. Jau rīt viņš metīsies tādā piedzīvojumā, par kādu tie pat sapņot nebūtu uzdrošinājušies. Vals dega nepacietībā.

Ziemassvētku rītā visās Dienvidu plantācijās svētku drānās tērpušies vergi pulcējās kungu mājas priekšā, lai saņemtu dāvanas tabaku, saldumus, apģērbu un dažreiz ari viskiju vai vīnu. "Benisona" nebija izņēmums. Šajos Ziemassvētkos te daudzus vergus gaidīja krietni labāka dāvana brīvība. Kuģis, ar kuru uz Čārlstonu tiks vesti Vaļa zirgi, slepus nogādās viņa plantācijā patvērumu radušos vergus Kanādā, kur atradās Pagrīdes dzelzceļa [32] galapunkts.

Vals bija uzsācis cīņu pret verdzību tūlīt pēc atgriešanās no Francijas, un viņa plantācija kļuva par vienu no Pagrīdes dzelzceļa slepenajām pieturvietām, tiklīdz no "Benisonas" bija aizvākti visi, kas varētu paziņot varas iestādēm.

Bēniņos, staļļos un mansardos tika ierīkotas slēptuves. Bija izstrādāti un izmēģināti signāli, kā paziņot par briesmām. Visi plantācijas pieaugušie iemītnieki kļuva par atbrīvošanas līdzzinātājiem.

Un nevienam vergam netika liegta iespēja doties "ceļojumā pa dzelzceļu".

Vals būtu varējis atbrīvot visus vergus reizē, taču, atstāta bez strādniekiem, plantācija panīktu. Turklāt brīvību ieguvušajiem melnādainajiem nāktos visai grūti atrast vietu, uz kurieni doties. Ņūorleānā visiem nepietiktu darba, bet ārpus Ņūorleānasrviņi pat ar brīvlaišanas apliecībām nebija pasargāti no vergu gūstītājiem, kuri tos varēja notvert un atkal pārdot citās pilsētās.

Taču galvenais bija tas, ka šāda rīcība piesaistītu Vālam apkārtējo uzmanību, viņu sāktu uzskatīt par abolicionistu, nosauktu par sistēmas pretinieku un atkritēju. "Benisona" tiktu uzmanīta un vairs nebūtu drošs patvērums izbēgušajiem vergiem.

Tāpēc Vals palīdzēja atgūt brīvību tiem, kuri bija gatavi doties pagrīdē.

Taču drīz vien viņš piedzīvoja vilšanos. Pagrīdes dzelzceļš izrādījās izmisuma un briesmu apdvests pasākums. Bezbailīgi vīri ieradās Dienvidos, gatavi jebkuros laika apstākļos pārvest divus trīs vergus no viena patvēruma uz otru, droši stājoties pretī ceļojuma grūtībām, slēpjoties no patruļām, ik uz soļa riskējot sastapt vergu ķērāju.

Izglābto skaits bija pārāk niecīgs, bet risks milzīgs, tāpēc Vals sāka plānot kuģa būvniecību. Vienlaicīgi viņš pirka vergus.

Neviens nedrīkstēja pamanīt, ka pēkšņi samazinās melnādaino skaits "Benisonā". Būdām allaž vajadzēja būt pilnām, laukiem apstrādātiem un ražai novāktai. Visam jebkurā diennakts laikā bija jāizskatās kā jebkurā citā plantācijā.

Kuģis uzkavējās Ņūorleānas ūdeņos pietiekami ilgu laiku, lai ikviens, kuram radās kaut mazākā vēlēšanās, varētu uzkāpt uz klāja un visu apskatīt. Vals tēloja muļķi, staigādams pa krogiem un spēļu zālēm un lielīdamies ar saviem plāniem uzvarēt Čārlstonas zirgu sacīkstēs. Un cilvēki sāka ticēt, ka viņš nudien ir muļķis.

Kad viss jau bija sagatavots, Vālam vēl joprojām trūka zirga, kurš varētu uzvarēt sacensībās. Viņam bija nepieciešams zirgs, kurš iegūst uzvaru vai vismaz ir tai pietiekami tuvu. Ļaudis nevarēs saprast, kāda jēga šķiest tik lielu naudu braucienam uz Čārlstonu, ja tepat Ņūorleānā ir trīs hipodromi, kas piedāvā iespēju apmierināt savu cīņas garu. Pirms tiek pacelts enkurs, Valam bija jāiegūts čempions. īstajā laikā parādījās iespēja nopirkt Sniega Mākoni, un viss nostājās savās vietās. Kad "Benisons" Ziemassvētku pēcpusdienā ieradīsies plantācijā, dubultsienas kajītēs tiks atvērtas, atklājot šauras slēptuves četrdesmit sievietēm un bērniem. Tiks paceltas staļļu grīdas, lai atbrīvotu vietu piecdesmit melnādainiem vīriem. Ap saullēktu visi būs ieņēmuši savas vietas slēptuvēs, sienu un grīdu atveres aizvērtas un krava nogādāta tilpnēs. Ar pirmo gaismu kuģis pacels enkuru, zirgu puiši jautri dziedās savās kajītēs, bet Vaia zirgi dīžāsies piesieti staļja steliņģos uz salmiem pārklātajām viltus grīdām.

Kad kuģis cauri upes grīvai iebrauks Meksikas jūras līcī, kontrabandas pasažieri varēs iznākt no slēptuvēm, atlaisties plašajās kravas telpās un ērtajās kajītēs novietotajās papildu kojās un šūpuļtīklos, mieloties ar bagātīgajiem pārtikas krājumiem un izbaudīt brīvības smaržu.

Sietuvēs viņi atgriezīsies pirms iebraukšanas Čārlstonas ostā, kur no klāja nokāps zirgi un to kopēji. Tad kapteinis dos pavēli kuģim iziet jūrā, lai dotos nelielā tūrē gar krastu, bet Vals tikmēr baudīs Čārlstonas svētku sezonas gaisotni.

Liekot lietā gan tvaiku, gan buras, kuģis pagūs tikt līdz Kanādai, izsēdināt vergus un atgriezties pietiekami ātri, lai kādam sāktu likties, ka Valmonts Sanbrēvins aizdomīgi ilgi izmanto čārlstoniešu viesmīlību.

Jācer, ka nekas nenoies greizi, ka brīdī, kad bijušie vergi atstās savas slēptuves kādā no tūkstoš jūdžu garā ceļa apstāšanās vietām, kuģi neielenks un nepārmeklēs aizdomu pilni varas pārstāvji, ka kuģis nenomaldīsies no kursa un to neaizkavēs ziemas vētras, ka tas neuzskries rifiem viltīgajos Floridas ūdeņos, ka uz klāja neizcelsies slimības vai panika.

Ja atklāsies patiesība, sodu saņems visi. Sākot ar naudas sodu vai mantas konfiskācija, beidzot ar cietumu vai, dažās pavalstīs, pat nāvessodu.

Ja pasākums beigsies veiksmīgi, tam sekos aizvien jauni reisi. Ik gadu tādā veidā varētu tikt atbrīvoti vairāki simti melnādaino vergu.

1850. gada Ziemassvētku rītā pulksten piecos Valmonts Sanbrēvins kopā ar savu sulaini un sabiedroto Nehemiju gaidīja uz aizsargdambja. Viņi bija ģērbušies tumšos apmetņos, kas pasargāja vīrus no aukstā lietus un mēness gaismas. Nespodrās laternas viņu rokās raidīja vājus signālus upē. Vīri nesarunājās. Skaņa uz ūdeņiem izplatās ļoti tālu.

Nehcmija pirmais sadzirdēja airu šļakstus un piebikstīja Valam. Viņi iesvieda ūdenī tauvas. Pēc pāris minūtēm no mēness apspīdētajiem miglas vāliem iznira maza glābšanas laiviņa. Tajā sēdošais vīrs saķēra vienas virves galu un apsēja to ap spaili laivas priekšgalā. Viņš kustējās ātri un klusi, pasniegdams vispirms airus, tad mazu, melnu čemodānu krastā gaidošajiem. Otru virvi vīrs piesēja laivas pakaļgala spailei, un tad, pie tās turēdamies, kāpa krastā, kur viņu gaidīja Vals un Nehemija. Atbraucējs sarokojās ar abiem un atkāpās malā, kamēr viņi, pacēluši laternas, aplūkoja laivu, aizsargdambi un upi.

Joprojām klusējot, visi trīs šķērsoja zālienu, iegāja mājā un devās uz bibliotēku. Vāji apgaismotās telpas aizkari bija cieši aizvilkti.

-   Priecīgus Ziemassvētkus, tēvs, Vals ierunājās.

-  Jums tāpat, atņēma tēvs Hilarijs. Priesteris bija dedzīgākais un izveicīgākais šī pasākuma atbalstītājs.

Viņš noņēma apmetni, noskaloja seju un rokas mazgājamajā bļodā, kas stāvēja uz galda, atvēra čemodānu un, izņēmis sava amattērpa apkaklīti, uzlika to. Kad čemodāns atkal bija aizvērts, viņš pamāja, ka ir gatavs.

Vals veda priesteri no vienas izbēgušo vergu slēptuves uz otru. Ik reizi viņš palika ārpusē, uzmanīdams apkārtni, kamēr tēvs Hilarijs uzklausīja grēksūdzes un izdalīja svēto sakramentu tiem vergiem, kuri bija katoļticīgi, un lūdza par tiem, kuri nebija. Viņš svētīja visus un katram iedeva mazu Svētā Kristofera medaljonu. Arī pagānu brīvestības alkas bija svētas.

Jau ausa gaisma, kad tēvs Hilarijs iznāca no beidzamās slēptuves, un tie "Benisonas" vergi, kuri bija izlēmuši doties uz Kanādu, sāka pulcēties pie plantācijas kapelas. Viens pēc otra viņi gāja iekšā, lai izsūdzētu grēkus un saņemtu svētību. Tad palicēji pievienojās aizbraucējiem, un tēvs Hilarijs noturēja īpašu svētku misi, kurā pacilāti runāja par Kristus piedzimšanu un ceļotāju atdzimšanu par brīviem cilvēkiem.

Pēc mises visi dziedādami iznāca kapelas priekšā. Pār viņu vaigiem plūda aizkustinājuma asaras. Vals, atvadījies no saviem vergiem, izsusināja acis un devās uz lielo māju, lai nomazgātos, noskūtos, ieziestu matus ar pomādi, pirms apvilka savu smalkāko, ar mežģīnēm apšūto kreklu un tresēm rotātos svārkus un bikses. Vēl atlika tik daudz laika, lai kopā ar tēvu Hilariju iebaudītu kafiju un eau-de-vi[33], un tad Vals sēdās ar ziediem piekrautajā četrvietīgajā karietē un devās uz pilsētu, lai ierastos Ziemassvētku vizītēs pie radiniekiem un draugiem. Viņš vēlējās, lai eleganto, izšķērdīgo dendiju Valmontu Sanbrēvinu ievērotu uz visām Ņūorleānas galvenajām ielām.

Sesila Dulā, redzot viņa karieti braucam pa Rampartstrītu, pašapzinīgi pasmaidīja. Ļaudis no upes augšteces plantācijām parasti neizvēlējās šo ceļu. Viņa jau to bija paredzējusi. Arī šis vīrietis nespēja ilgi izturēt, viņu neredzējis.

Esplanādes avēnijā pa savas guļamistabas logu laukā palūkojās Džīnija Kortnija un, viņu ieraudzījusi, izplūda asarās. Berta apskāva savu vienīgo bērnu un raudāja līdzi. Šodien pie viņiem uz vakariņām ieradīsies amerikānis Vils Greiems. Karloss bija nolēmis pasludināt saderināšanos un iepazīstināt līgavaini ar līgavas krustmātēm, krusttēviem, brālēniem un māsīcām.

Rojalstritā Vals, sveicinot savu draugu un baņķieri Ziljēnu Sazeraku, pieskārās ar spieķa zelta rokturi augstās bebrādas cepures malai. Ziljcns palocījās un izmocīja smaidu. Viņu biedēja gaidāmās pusdienas pie mātes, kura būs vārga un drūma kā vienmēr. Un kā vienmēr viņa brāļi uzstās, lai Žiljēns kā vecākais kaut ko dara, lai uzlabotu mājas stāvokli, kurš pasliktinājās no gada uz gadu. Vēlāk sieva vaimanās, lai viņš savu bērnu un brāļu, un brāļu sievu un bērnu labā maina šo tradīciju un panāk, ka Ziemassvētku pusdienas turpmāk tiek rīkotas viņu mājās. Iet pie mātes bija tik nomācoši. Un biedējoši. Viņa māsa Selesta ar katru dienu kļuva arvien neprātīgāka.

Vals atstāja ziedu pušķi baronesei de Pontalbai. Tas bija apsiets ar lenti, kuras galus rotāja tāda pati monogramma, kādu varēja redzēt uz viņas balkonu margām. Buķetei, kas tika pakārta uz Marijas Levo dārza vārtiņiem, bija piesprausta vēstulite. Pušķos, ko viņš dāvāja savām tantēm un māsīcām Tulūzstrītā, Burbonstrītā, Orleānstrītā, Kontistritā, Dameinstrītā un Hospitalstrītā, bija paslēptas miniatūras skulptūriņas ar Jēzus bērna figūriņu apzeltītā silītē. Tad viņš lika kučierim braukt pa Kanālstrītu visā tās garumā, apmest loku modernajā amerikāņu sektorā, atgriezties franču daļā un apstāties pie vecas ēkas Čārtrstrītas un Senfilipstritas krustojumā. Tur dzīvoja viņa mātes vecmāmiņa, kas savu dzimtu pārvaldīja, sēdēdama ar brokātu apvilktā, polsterētā ratiņkrēslā. Pats lielākais un skaistākais pušķis tika viņai. Tam bija pievienota liela alvas kārba ar vecmāmuļas iemīļoto šņaucam tabaku.

Pa īru Kanālu nepārtrauktā straumē plūda pajūgi, kuros sēdēja eleganti saposušies kungi, tomēr šai burzmā Mērija Makalistere pamanīja Valmontu un viņa karieti, kas slīga "Benisonas" alejās plūktos kamēliju ziedos. Meitene sēdēja pie O'Nīlas kundzes bagātīgi klātā svētku galda, smaidīja un piekrita pārējiem, ka ceptais fazāns ir pats gardākais svētku ēdiens, ko viņa jebkad baudījusi. Meitene vienu pēc otras pārcilāja prātā dažādas atmiņas. Zem tērpa paslēptā āmuļa zariņa sakaltušās lapas ieskrāpēja maigo ādu virs viņas sirds.

42. nodaļa

Nākamajā rītā Mērija pameta atraitnes O'Nīlas māju jau mazā gaismiņā un cauri Edelstrītas dubļiem un šķēršļiem aizsoļoja krasta virzienā. Vītolu garie, nokarenie zari šūpojās vieglajā dūmakā, kas cēlās no upes. Tur, krastmalā, atspiedusies pret koka stumbru, viņa nolūkojās, kā garām aizpeld Valmonta kuģis. Laiku pa laikam kāds zars ar savām pirmajām, maigajām lapiņām noglāstīja meitenes vaigu. Mērija jutās neizsakāmi laimīga.

Viņa bija atdevusi Valmontam savu sirdi un ticēja, ka pretī saņem to pašu. Mērija neko nezināja par vīriešiem. Vaļa skūpsts viņai nozīmēja vienīgi atzīšanos mīlestībā.

Kad "Benisons" atradās tieši pretī. Mērija, kaut arī necerēja, ka Vals to pamanīs, māja ar kabatslakatiņu. Viņas saspringtais skatiens meklēja mīļoto, bet kuģis peldēja gar Misisipi pretējo krastu un cilvēku figūriņas uz klāja bija pārāk sīkas, lai kādu pazītu. "Tas nekas," viņa nodomāja un devās ceļā uz savu veikalu.

Nākamajās nedēļās neatlika ne brītiņa brīva laika. Epifāniju. Zvaigznes dienu, ņūorleānieši atzīmēja, apdāvinot viens otru. Tūlīt pēc Ziemassvētkiem ļaudis devās sirojumos pa veikaliem, meklēdami dāvanas. Pat Hannas franču valodas nezināšana šoreiz nebija šķērslis. Pircēji izvēlējās vēdekļus, šallītes, cimdus, lentes un traucās ar tiem pie viņas vai Mērijas, otrā rokā uz priekšu izstiepuši jau iepriekš sagatavoto naudu.

Tik daudz dāmu vēlējās pasūtīt balles kleitas, ka lielāko daļu nācās atraidīt, par spīti tam, ka darbā bija pieņemta vēl viena šuvēja. Lai tiktu galā ar visiem pasūtījumiem, Mērija palika nomodā līdz vēlai naktij.

Turklāt pašā darba karstumā Mišelai de Pontalbai pēkšņi radās vēlēšanās iepazīties ar Mēriju. Viņa aicināja meiteni uz tasi kafijas, kad dienas darbi būšot pabeigti. Ielūgums bija izteikts tādā veidā, kas nepieļāva atteikumu.

Kad Pontalbas izsūtāmais atnesa zīmīti. Mērija uzmeta tai paviršu skatienu un nolika malā. Viņa bija pārāk aizņemta, lai par to domātu. Vēlāk, nelielā atelpas brīdī, viņas ar Hannu pārrunāja, kas baronesei varētu būt prātā.

-   Ja viņa gribēs, lai es ātrāk pabeidzu pelisse[34], man būs jāpasaka "nē", Mērija izskatījās apņēmības pilna. Pasūtījums būs gatavs tad. kad es solīju, un viņai nāksies ar to samierināties.

Hanna lūdzās, lai Mērija pārdomā, jo baronese bija viņu namsaimniece un Alberta atbalstītāja. Bez baroneses aizgādnības viņi būtu pazuduši.

-   Dari visu, ko viņa grib, Mērij. Lūdzu.

Vakarā, kad Mērija beidzot zvanīja pie Pontalbas apartamentu durvīm, viņa jutās pārguruši, bet vēl jo vairāk kareivīga. Kopš Mērija bija kļuvusi par veikala īpašnieci, viņu visvairāk kaitināja pašas bezpalīdzība bagāto un vareno priekšā. Vienīgo mierinājumu, sastopoties ar kādu pārāk rupju vai uzstājīgu klientu, meitene rada domās par savu arvien pieaugošo bankas rēķinu.

Mišelas de Pontalbas izturēšanās būtu izsitusi no līdzsvara jebkuru.

-   Ko jūs te stāvat? Nāciet gaismā, lai varu jūs redzēt… baronese valdonīgā tonī pavēlēja, kad Mērija ienāca viesistabā. Nostājieties zem lustras… Labi, tagad sēdieties šeit.

Mērija zaudēja savaldīšanos.

-  Tai zemes nostūri, no kura es nāku, ir pieņemts tiekoties sasveicināties, viņa dzedri teica.

Mišela atmeta galvu un iesmējās.

-  Tas jums izdevās, jaunkundz. Man patīk. Labvakar. Vai nevēlaties apsēsties un uzcienāties ar kafiju? Šķiet, jūs man būsiet pa prātam, un tādu cilvēku nav daudz.

Tik neparastā veidā dzima abu sieviešu draudzība. Kopīga kafijas dzeršana pēc darba kļuva par rituālu.

Baronese apbrīnoja jaunās draudzenes cīņas garu, apņēmību un spēju tik nenogurstoši strādāt, tomēr visvairāk viņai patika tas, ka Mērija nekad nežēlojās un nemeklēja sev attaisnojumu. Šajā ziņā meitene līdzinājās pašai baronesei. Mišela saskatīja Mērijā daudz ko no sevis, un viņai tas patika.

Arī Mērija ievēroja līdzīgās rakstura īpašības, taču Mišelā viņa tās vērtēja augstāk nekā sevī. '"Man nekas cits neatliek kā strādāt," viņa domāja, "jo es esmu nabadzīga, bet baronese ir bagāta un varētu nolīgt darbā kādu citu, nevis pati uzraudzīt visus celtniekus un dārzniekus, kas realizē viņas plānus Ieroču laukumā."

Taču visvairāk Mērija apbrīnoja savas gados vecākās draudzenes plašās zināšanas. Bieži viņa jutās apkaunojoši neizglītota, kad Mišela pieminēja kādu rakstnieku, mākslinieku vai valstsvīru no sava Parīzes draugu loka.

Kad meitene atzinās savā zināšanu trūkumā, baronese neizrādīja ne mazāko līdzjūtību.

-  Protams, ka tu esi neizglītota, bet tu neesi muļķe. Mazizglītotība ir viegli ārstējama, bet muļķība ir uz mūžu. Viņa atdeva Mērijai Parīzes laikrakstus, kad bija tos izlasījusi, un aizlienēja grāmatas.

Mišela nepacietīgi pukojās, ja Mērija tās nebija izlasījusi pietiekmi ātri.

-   Labāk papildini savas zināšanas, nevis bankas kontu. Nolīgsti kādu, kas uzņemtos daļu smalko izšuvumu darbu, kuru patlaban esi monopolizējusi. Cik tev gadu, Mērij? Vēl nav septiņpadsmit? Jauniem cilvēkiem šķiet, ka viņu rīcībā ir mūžība, tomēr tā ir ilūzija. Izmanto savu laiku, lai mācītos un dzīvotu. Ja turpināsi, kā līdz šim, divdesmit piecu gadu vecumā jau būsi garlaicīgs, neizglītots, pusakls un sauss sievišķis, kura redzesloks nesniegsies tālāk par veikala sienām.

Kad Mērija paziņoja, ka pārvilinājusi pie sevis vienu no Alfandes kundzes labākajām izšuvējām, Mišela lika aiznest kafijas paplāti un tās vietā pasniegt šampanieti.

-  Tas nebija grūti, Mērija klāstīja. Man tikai nācās piesolīt lielāku samaksu. Šķiet, ka ar naudu var panākt visu.

-  Nu gan tu runā klajas muļķības, Mišela paziņoja. Pat ar naudu visu nevar panākt, bet gan jau tu pati to atklāsi. Tagad iedzersim par tavu uzvaru un atriebības saldmi. Allandei noteikti sākusies histērijas lēkme.

Mērija izteica cerību, ka tā arī ir, bet šampanieti izdzēra, domādama pavisam par kaut ko citu. Bija ceturtais janvāris pagājis tieši pusgads, kopš viņa ieradās Ņūorleānā. Piedzīvojusi neveiksmes un nodevību, nabadzību un grūtu darbu, viņa bija kļuvusi par plaukstoša uzņēmuma līdzīpašnieci un dzēra smalku vīnu kopā ar īstu baronesi.

Un viņas mīļotais bija pats brīnišķīgākais cilvēķs pasaulē.

Mērija vienojās ar O'Nīlas kundzi, ka viņas vakariņu šķīvis tiks nolikts uz plīts malas, kur tas saglabātu siltumu. Jaunā uzņēmēja nekad nevarēja paredzēt, cikos pārradīsies, jo īpaši pēdējā laikā, kopš mēdza viesoties pie baroneses. Atraitne gan mazliet pagaudās, tomēr piekrita. Arī viņa lepojās ar Mēri jas panākumiem veikalā.

Mērija nestāstīja O'Nīlas kundzei par draudzību ar baronesi. Viņa bija iepazinusi sociālo kārtu atšķirības un sapratusi, ka ļaudis no zemākajām aprindām daudzas lietas mēdz uztvert jūtīgāk. Viņa gribēja atrast vissaudzīgāko veidu, kā pateikt Padijam Devlinam, ka viņa muļķīgā un pārspīlētā aplidošana ir pilnīgi bezcerīga. Puisis joprojām nepārstāja uztraukties par viņas garajām darba stundām un vēlo mājās nākšanu. Viņš pat pieteicās iet meitenei pretī uz veikalu, lai viņai nebūtu tumsā jānāk vienai, taču Mērija par to negribēja ne dzirdēt. Pati neapzinoties, Mērija ļāva Padijam arvien dziļāk slīgt maldīgajā ticībā, ka viņš nav tai vienaldzīgs. Pēdējā laikā, nevēlēdamās ievainot jaunekļa jūtas, viņa bija kļuvusi laipnāka. Kvēli mīlēdama Valmontu, Mērija vairāk mīlēja visu pasauli un vēlējās, lai ikviens justos tikpat laimīgs kā viņa.

Arī nīgrā un čīkstulīgā jaunā sieviete, kas tagad dzīvoja Luīzas istabā, O'Nīlas kundzes radiniece, kura bija ieradusies palīdzēt tantei saimniecībā un sameklēt sev vīru.

Mērijai pietrūka Luīzas, pietrūka pat viņas zobgalību. Draudzene bija pārcēlusies dzīvot uz Karltonu. Viņa bija aizvadījusi Maiku, pamājusi ardievas viņa kuģim, kad tas pacēla enkuru, lai dotos garajā ceļā uz Kaliforniju, tad sapakojusi mantas, uz atvadām noskūpstījusi O'Nīlas kundzi, Mēriju, Padiju un abus Reilijus un aizgājusi, tā arī nepasakot nevienam, uz kurieni. Vienīgi Mērija zināja Luīzas nodomus un bija apsolījusies draudzeni apciemot, tiklīdz atradīsies brīvāks brītiņš.

Tomēr laika allaž pietrūka.

Sestajā janvārī bija Epifānija, dāvanu pasniegšanas diena, un Mērija tika ielūgta pie Hannas un Alberta uz vakariņām. Viņa jautri jesmējās, saņemdama dāvanā smaržas, un iespurdzās, kad Hanna, atvērusi savu dāvanu sainīti, atrada tajā tieši tādu pašu smaržu pudelīti. Smaržas nebija guvušas cerēto atzinību, un viņu veikals nevarēja izpārdot visus iegādātos krājumus.

Tad meitene iegāja pie Mišelas, un košā iesaiņojuma papīrā, protams, bija ietīta smaržu pudelīte. Mišela savukārt uzdāvināja viņai Moljēra lugu krājumu.

Beigās Mērija devās mājās, nesdama līdzi smaržu pudelīti arī O'Nīlas kundzei. Viņa ieradās tieši tajā brīdī, kad par godu Zvaigznes dienas priekšvakaram tika griezta torte.

Uz galda, līdzās viņas šķīvim, stāvēja sainītis. Tā bija dāvana no Padija. Mērija jūsmīgi pateicās. Viņš bija izvēlējies sarkana un zila stikla pudelīti, kurā skalojās neizturami eļļainas smaržas. Naktī Mērija šo šķidrumu pārlēja tukšā piena pudelē, rūpīgi izmazgāja skaisto flakonu un iepildīja tajā savas daudz kvalitatīvākās smaržas. Piena pudeli viņa nākamajā rītā, ejot uz darbu, iemeta upē.

Astoto janvāri svinēja visa pilsēta, pieminot Ņūorleānas kauju, kad ģenerālis Endrjū Džeksons ar savu salašņu baru, kas sastāvēja no baltajiem zemessargiem, brīvajiem ļaudīm ar tumšu ādas krāsu, indiāņiem un Žana Lafita pirātiem bija sakāvis britu armijas lepnumu. Kaujā krita divi tūkstoši uniformās tērptu britu karavīru. Džeksons zaudēja tikai septiņus vīrus, un 1812. gada karš bija beidzies.

Mērija un Hanna, sekojot pilsētas tradīcijai, izkāra pie sava veikala karogus. Baronese bija likusi izrotāt ar sarkanām, baltām un zilām zīda lentēm visus savu namu balkonus Ieroču laukuma abās pusēs. Notika svētku parāde, kas noslēdzās laukumā. Tika teiktas runas. Mišelai runāja pēdējā, kad jau sāka krēslot. Viņa paziņoja, ka dāvina pilsētai dārzus, kuri tur drīz plaukšot, un dzelzs sētu ap tiem.

Un, protams, arī ģenerāļa Džeksona bronzas statuju dārza centrā.

Tad viņa paziņoja, ka Ieroču laukums ar vienprātīgu municipālās padomes atbalstu turpmāk tikšot dēvēts par Džeksona skvēru.

Mišelas teikto vārdu atbalss vēl trīcēja gaisā, kad sākās uguņošana. Svinības ilga līdz vēlai naktij, ielu orķestrim spēlējot un ļaudīm dejojot tikko pārdēvētajā laukumā.

Mērija nodrebēja, vērojot cilvēku sejas, kuras apspīdēja krāsainās raķešu gaismas. Tas atsauca atmiņā baiso nakti, kad viņa pirmo reizi ieradās Ņūorleānā. Tajā pašā brīdī meitene atcerējās arī to, kā Valmonts viņu bija paglābis no briesmām, un, satvērusi aiz rokas Hannu un Albertu, Mērija ierāva viņus dejojošo ļaužu pūli. Viņu pārņēma nevaldāms prieks. Aiz mīlestības pret Vaļu. Aiz mīlestības pret pilsētu. Aiz mīlestības pret dzīvi.

Pēc Epifānijas svētku drudzis pieņēmās spēkā. Lieldienas, tātad arī Lielais gavēnis, šajā gadā iekrita daudz vēlāk nekā parasti. Nekas netraucēja rīkot balles un viesības ik dienu un ik vakaru. Pat svētdienās kreoli savās mājās nekavējās sarīkot nelielus deju vakarus.

Veikalu pārpludināja pasūtījumi. Mērija nobijās, ka tiks sabojāta labā slava, ko viņas bija ieguvušas, smagi strādājot. Šķita, ka nāksies atteikties no lielākās daļas pasūtījumu.

Tad viņa ievēroja, ka arvien vairāk tiek rīkotas masku balles. Dāmas vairs nemeklēja izsmalcinātiem izšuvumiem rotātas vakarkleitas, bet gan interesantus karnevāla tērpus. Smalkas detaļas nebija nepieciešamas, ja vien tērps bija pietiekmi uzkrītošs. Vissvarīgākais bija fantāzija. Mērija ar savu atklājumu diedza augšā pie Alberta, un jau pēc stundas studijas grīda bija nokaisīta ar skicēm.

Pēc nedēļas visas modes dāmas vienā balsī runāja par patīkamo lagniappe, kuru Rinku veikaliņš deva līdzi pirkumam. Skatlogā varēja aplūkot dažnedažādas maskas. Tika piedāvāti gan visvienkāršākie zīda aizsegi acīm, gan visu seju aizklājošas maskas ar zeltītiem rokturiem. Tā bija veikala jaunā tēma, un katram pirkumam tika pievienota maska.

Hanna sajūsmā smaidīja vien, jo beidzot arī viņai bija atradies darbiņš. Viņa ar mākslīgajiem dārgakmeņiem, vizuļiem, mežģīnēm, lenšu pušķiem, spalvām un volāniņiem izgreznoja vienkāršās maskas, ko Mērija bija atradusi kādā vairumtirdzniecības noliktavā. Alberts apgleznoja vai apzeltīja lielās papier-mache[35] maskas. Baronese gan sūdzējās, ka līmes smaka sūcoties viņas apartamentos pat cauri ķieģeļu sienām, tomēr uzslavēja Mēriju par apķērību.

-   Ļaujiet mums izgatavot vienu arī jums, barones. Tas būs kaut kas neparasts, kaut kas pavisam ekstravagants. Mēs pašūsim arī kostīmu. Alberts līdīs vai no ādas ārā, ja zinās, ka tas domāts jums.

-  Paldies, Mērij, tomēr nē. Esmu atteikusies no visiem ielūgumiem uz maskuballēm. Tās mani dara nervozu.

-   Kādēļ tā? Tajās taču ir tik interesanti un jautri.

-   Nē, tās ir biedējošas. Uzliekot maskas, cilvēki mainās. Viņi kļūst pārāk nesavaldīgi, mežonīgi. Spējīgi uz jebko, īpaši jau Ņūorleānā.

Mērija apstulba.

-  Kādēļ tad tieši Ņūorleānā?

Atbildot Mišela runāja lēnāk nekā parasti, balsī nedzirdēja ierasto pārliecību, it kā viņa šaubītos par sacīto.

-   Šī pilsēta, šī vieta, šie ļaudis nav tādi kā citur. Katru dienu viņi dzīvo, kā rotaļādamies ar nāvi, un faktiski ik brīdi patiesi atrodas nāves ēnā. Paskaties apkārt, Mērij. Zemes čupa ir vienīgais, kas savalda pasaules visvarenākās upes ūdeņus. Pilsēta patiesībā ir kā tukša bļoda, kas lūdzas tikt piepildīta. Un upe visu laiku ir tepat blakus. Neatlaidīga un pacietīga, tā sūta slepenus straumju virpuļus, kas pamazām grauž dambja zemūdens nostiprinājumus. Tai talkā nāk vasaras ar savām zibeņu bultām un lietus gāzēm. Dažkārt bez brīdinājuma uzbrūk postoši cikloni, kas paceļ ūdeni no ezera un met to pār mūsu galvām kopā ar kokiem, dzīvniekiem vai mājām. Šeit mūžam plosās drudzis, kaprīza un pēkšņa slimība, no kuras mirst simti un tūkstoši. Drudzis ir lielākā no nelaimēm, taču kā to uztver kreoli? Viņi tikai plēš jokus, sauc šo kaiti par "Dzelteno Džoniju" un izliekas, ka nemana mirušos, ka bēres ir parasta parādība. Viņi pasmejas par nāvi, jo saprot, ka tā mīt tepat blakus un jebkurā brīdī var aizsaukt sev līdzi jebkuru. Tā ir viņiem tikpat tuvu, cik tuvu pilsētai ir purvs tumšs un kluss, un pilns ar indīgām čūskām, kas izliekas par vīnstīgām, un izsalkušiem krokodiliem, kas tēlo vecu koku stumbrus. Ņūorleānieši joko tāpēc, ka citādi tiem šausmās būtu jākliedz. Savu laiku viņi cenšas aizpildīt ar izklaidēm, jo jebkurš mirklis var būt pēdējais. Viņi ir padarījuši nāvi par deju partneri. Masku ballēs allaž atradīsies kāds, kas pārģērbies par nāvi. Asinis stingst manās dzīslās, kad es to redzu, bet jaunas meitenes smiedamās ļaujas viņu skāvieniem. Es pametu Ņūorleānu, kad biju tik veca kā tagad tu, un atcerējos vienīgi līksmību, joie de vivre[36]. bet tagad mans skatiens ir nobriedis, un es visu redzu citādāk. Esmu bijusi tuvu nāvei, tāpēc es zinu, kas notiek. Sajūtot nāves elpu, tevi pārņem izmisīgas dzīves alkas. Tev vairs nerūp tas, par ko raizējies iepriekš. Nekas vairs nav pareizi vai nepareizi, labi vai slikti, ir tikai dzīvība vai nāve. Un tu esi gatavs uz visu, lai izkrāptu vēl vienu stundu, vienu minūti dzīves. Vai tu spēj to saprast, Mērij? Tu esi gatavs uz jebko, lai dzīvotu, lai pierādītu sev, ka esi dzīvs. Tāpēc arī masku balles mani tā biedē. Šajā vidē, kur tiesības dzīvot neuztver kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, valda nesātīgas alkas dzīvot un justies dzīvam. Viņus spēj ierobežot vienīgi sabiedrības un baznīcas radītie tabu. Taču, kad tu esi uzlicis masku, kad tevi vairs nav iespējams pazīt, tevi arī nevar saukt pie atbildības. Tad tabu zaudē varu pār tevi, un tu vari ļauties saviem instinktiem.

Mišela ciešāk ietinās šallē. Viņa drebēja.

Mērija meklēja vārdus, bet neatradusi, ko sacīt, pasniedzās un, ielējusi krūzītē kafiju no sudraba kanniņas, pasniedza to baronesei.

Mišela noskurinājās, it kā vēlēdamās nomest no pleciem kādu smagumu, un paņēma Mērijas sniegto dzērienu.

Garajos ziemas vakaros man šīm pārdomām atliek pārāk daudz laika, viņa teica. Es sarunājos ar mājas gariem. Būs labāk, kad atgriezīšos Parīzē, kur manas domas aizņem literatūra un politika, nevis jautājumi par cilvēci.

'"Dzīvesprieks.

Mērija apjautājās, kā sokas darbi Dženijai Lindci paredzētajos apartamentos. Baronese ar troksni nolika savu tasīti un sāka sūdzēties par tapsētāju nemākulību. Mērija noslēpa neviļus lūpās iezagušos smaidu aiz tasītes malas. Uz Mišelas temperamentu varēja paļauties. Viss drūmums bija kā ar slotu aizslaucīts.

Mājupceļā meitene domāja par baroneses dīvaino monologu, taču izlēma nepiešķirt tam pārāk lielu nozīmi. To droši vien kā jau Mišela pati bija teikusi izraisījušas garās, tumšās naktis un ilgās sarunas ar mājas gariem. Labāk būtu, ja arī viņa ļautos deju jautrībai, kas kliedētu nakšu vientulību. Viena maskuballe būtu tieši laikā.

43. nodaļa

Franču daļā svētdiena bija pati rosīgākā iepirkšanās diena. Amerikāņu protestanti nosodīja šo paradumu. "Tā ir zaimošana," viņi teica, "katoļu izvirtība," tomēr arī paši devās uz pilsētas centru, lai piedalītos notiekošajā.

Mērijas un Hannas veikals atradās svētdienas tirdzniecībai ļoti piemērotā vietā. Ļaudis, nākdami no svētās mises, parasti mēdza nopirkt kāliju pie melnādainā vīra, kurš tirgojās netālu no katedrāles, un pastaigājoties iziet cauri Džeksona skvēram, lai redzētu, kas jauns iestādīts dārzos. Pēc tam noteikti vajadzēja aplūkot skatlogā izliktās maskas, un tad sievietes parasti padevās kārdinājumam ieiet veikalā, lai kaut ko iegādātos, kamēr viņu vīri ārpusē kūpināja cigārus.

Katru svētdienu, kamēr pircēji vēl atradās misē. Mērija mainīja skatloga iekārtojumu. Lai tiktu ar visu galā, viņai nācās doties uz pilsētas centru jau pirms rītausmas. Nomainījusi darbu pi$ Alfandes kundzes pret patstāvīgu karjeru kopā ar Riņķiem, meitene bija atteikusies arī no Svētā Patrika katedrāles apmeklējumiem kopā ar Padiju Devlinu. Reizi pa reizei viņa nopūtās, iedomājoties brīvu svētdienu, bet pārāk neskuma. Viņas ar Hannu bija vienojušās, ka jāņem no sezonas viss, ko var paņemt, tādēļ cītīgi strādāja savā veikalā septiņas dienas nedēļā.

Janvāra vidū Alberts kādā svētdienas rītā aicināja Mēriju atlikt darbus veikalā.

Tu taču zini, cik aizņemtas mēs esam, Albert, Mērija atteica. Turklāt mums jāatgūst tas, ko nesaņēmām vakar, kad visi ai/skrēja skatīties ugunsgrēku un veikalā neieklīda neviena dzīva dvēsele.

Viņa zināja, ka izturas nejauki. Arī Alberts bija traucies ārā no pilsētas centra, lai noraudzītos liesmās, kad bija sācies ugunsgrēks amerikāņu lepnākajā viesnīcā "Saint Charles", kura nodega līdz pašiem pamatiem. Briesmīgais ugunsgrēks izplatoties nopostīja vēl četrus kvartālus. Visi franču daļas balkoni un jumti bija pilni skatītāju, kuri sagaidīja brīdi, kad iebruka milzīgās viesnīcas diženais kupols. Liesmas varēja redzēt no jebkuras pilsētas vietas.

Alberts uz Mērijas sīkumaino piezīmi neatbildēja. Viņš to pat neievēroja.

-   Tomēr tev jānāk kopā ar mani, Mērij. Nespēju aptvert, ka visus šos mēnešus, ko esmu šeit nodzīvojis, pat netiku nojautis, ka svētdienas pēcpusdienās Kongo skvērā notiek vudu dejas. Iedomājies tikai, kādas idejas mēs varētu smelties no vudu tērpu krāsām un piegriezumiem. Man gribētos tos uzskicēt. Esmu pārliecināts, ka gūtu iedvesmu jauniem karnevāla kostīmiem, tāpēc gribu ņemt līdzi arī tevi. Tev mani jākonsultē par izmaiņām, kādas veicamas, lai tērpu^, kuri radušies, iedvesmojoties no vudu, gribētu vilkt mugurā arī baltās sievietes. Tā būs sensācija.

-   Mjāāā… ideja nav slikta… tu, Albert, varētu kaut ko… bet ko ar pircējiem…

Hanna izlēma viņas vietā.

-  Ej vien, Mērij, es palikšu šeit. Man bail no vudu. Ej un pieskati Albertu manā vietā. Es uztraukšos, ja viņš ies viens.

Kongo skvēra īstais nosaukums bija Cirka laukums, taču to lietoja vienīgi pilsētas kartēs. Tas atradās uz Rampartstrītas sešu kvartālu attālumā no veikala starp Senpīterstrītu un Sentenstrītu. Alberts un Mērija šo attālumu veica nepilnās desmit minūtēs.

Bungu rīboņa bija dzirdama jau no divu kvartālu attāluma.

Kad līdz laukumam vairs bija atlicis tikai viens kvartāls, viņi saklausīja plaukšķināšanu, izsaucienus un kori skandētu: "Ba-dūm… ba-dūm…" Mērijai likās, ka viņas sirds sit vienā taktī ar bungām. Šīs skaņas satrauca.

Skvērs bija sadalīts ar mietu žogu, kas ietvēra divas trešdaļas no laukuma. Bija četras ieejas, kuras apsargāja policisti.

-   Kādēļ viņi tur stāv? Mērija vaicāja Albertam. Lai nelaistu ārā dejotājus vai nelaistu iekšā skatītājus?

Vērotāji, lielākā daļa no tiem baltie, bija salipuši ap sētu un vēroja dejošanu. Tajā laukuma daļā, kur sētas nebija, ļaudis pulcējās ap saulessargiem, zem kuriem melnādainie tirgotāji pārdeva pralinē, kafiju, čalas, gumbo un alu.

Blakus Mērijai un Albertam stāvēja kalsns baltais vīrietis ar kazbārdiņu. Viņš nokremšļojās un sveicinot pacēla pelēku platmali.

Atvainojiet, vīrs ierunājās. Nejauši dzirdēju jūsu jautājumu, jaunkundz. Ja atļausiet, es labrāt jums pastāstīšu par šo interesanto izrādi. Esmu studējis viņu tradīcijas un patlaban strādāju pie grāmatas par afrikāņu ceremoniālajām tradīcijām un to saglabāšanos citās valstīs. Es esmu profesors Hezekjans Abernatijs.

Mērija uzsmaidīja profesoram un jau grasījās stādīties priekšā, taču Alberts viņu pārtrauca.

-  Te mums vairs nav ko darīt. Dejotājiem mugurā ir novalkātas balto drēbes. Nāc, iesim projām.

Mērija satvēra viņa roku.

-  Nē, paliksim vēl kādu brītiņu. Es gribu paskatīties. Viņas kāja sita takti bungu ritmā.

Meitenei blakus monotoni skanēja profesora balss:

-   Visi dejotāji un mūziķi ir vergi. Tādēļ arī tiek apsargāti. Ar pilsētas varasvīru atļauju viņi šeit drīkst pulcēties katru svētdienu no trijiem piecpadsmit līdz sešiem vai līdz saulrietam, skatoties, kas iestājas agrāk. To, protams, nosaka gadalaiks. Mūzikas instrumenti ir asprātīgi pārveidoti to reģionu…

Mērija spraucās cauri pūlim uz priekšu.

Skats bija iespaidīgs. Eksotisks. Barbarisks. Redzot, kā vīrieši sit bungas, Mērijas augumu pāršalca drebuļi. Viņi bija tik ļoti koncentrējušies, ka, šķiet, neredzēja neko ap sevi, viņi bija kā transā, izsitot visu laiku vienu un to pašu ritmu uz instrumentiem, kas bija gatavoti no izdobtiem koku stumbriem un pārvilkti ar cieši nostieptu ādu. Par sitamvālītēm tika izmantoti gari, spīdīgi kauli ar noapaļotiem galiem. Šīs bungas bija vienīgais mūzikas instruments. Melodija tika dziedoši izdūkta savādās, zumošās balsīs.

Ari dejotāji dziedāja. Lai gan melodija bija viena un tā pati, šķita, ka katrs dungo kaut ko tikai sev vien zināmu. Viņu balsis zemas un klusas dažbrīd pārtapa tikko dzirdamā sanoņā, no kuras ik pa brīdim izlauzās spalgas, nazālas skaņas. Likās, ka gaiss vibrē.

Arī dejošana šķita katra personīga lieta, it kā ikviens no viņiem dejotu tikai pats sev. Vīrieši, sastājušies mazos aplīšos, lēca gaisā un sparīgi piesita kājas, viņu krāsainie apģērbi plandījās visās laukuma malās. Sievietes tik tikko atrāva pēdas no zemes. Viņas turējās cieši sānu pie sāna un izskatījās tā, it kā būtu ieaugušas cietajā zemē, kamēr lokanie ķermeņi šūpojās un locījās, vijoties un līgojoties no košajiem galvu apsējiem līdz pat potītēm.

Mērija saklausīja atsevišķus dziesmas vārdus. "Dejo, Kalinda. Ba-dūm, ba-dūm," skanēja piedziedājums. Taču pārējais tika dziedāts izloksnē, kas Mērijai bija sveša. Viņa sajuta kārdinājumu pajautāt profesoram, par ko vēsta dziesma, tomēr pārdomāja un izlēma, ka tas nav tik svarīgi. Droši vien viņa tik un tā nesaprastu jēgu, pat ja zinātu tekstu.

Pēkšņi Mēriju sāka mākt tāda kā vainas apziņa par to, ka viņa nolūkojas uz šiem ļaudīm, kuri tik aizrautīgi dzied un dejo sabiedriskā vietā. Aina patiesībā bija neizsakāmi skumja, jo tur pulcējās vergi, kuri bez vārdiem izteica samierināšanos ar to, ka ir kāda īpašums un var tikt atdoti no rokas rokā, bet apkārt stāvēja baltie skatītāji un uzjautrinājās par intimitāti, ko pauda viņu ķermeņi un balsis. Meitene aizgiezās, ar acīm meklēdama Albertu.

Dažus jardus atstatu viņa pamanīja Džīniju Kortniju, kura tur stāvēja kopā ar tēvu un Filipu. Arī Džīnija tieši tobrīd pamanīja Mēriju. Viņa uzsmaidīja un jau spēra soli uz kādreizējās draudzenes pusi, taču tēvs satvēra meitu aiz rokas un parāva atpakaļ. Filips tikko manāmā sveicienā pielika roku pie cepures malas, tad sekoja tēvam.

Mērija juta, ka vaigos iecērtas aizvainojuma sārtums, taču tūlīt pat klusi pasmīnēja par šiem ļaudīm. Karloss Kortnijs vairs nespēja viņu sāpināt. Arī Džīnijas un Filipa draudzība viņai nemaz nebija tik nozīmīga. Mērija jutās pārāk laimīga, lai raizētos par tik mazsvarīgām lietām. Pēc piecām vai sešām nedēļām atgriezīsies Vals.

Ļaužu pūlis pie sētas saviļņojās un pašķīrās. Bungošana un dejas norima. Mērija centās iespiesties atpakaļ vietā, kur bija stāvējusi, ziņkārē alkdama redzēt, kas izraisījis pārmaiņas.

Uz laukuma centru soļoja kāda sieviete. Vergi pašķīrās un noliecās nācējas priekšā, it kā tā būtu karaliene. Sievietes stāja patiesi bija majestātiska. Viņas apģērbs noteikti nebija kāda baltā iepriekš valkāts. Zilo svārku čaukstēšanu varēja dzirdēt visā Kongo skvērā. Kleita piegūla jutekliskajam augumam, it kā smalkākie Parīzes meistari būtu šūdinājuši to tieši viņai. Koptēlu lieliski papildināja karaliskas dimantu un rubīnu rokassprādzes, auskari un gredzeni uz katra pirksta.

-  Tā ir Marija Levo, Vudu karaliene, Mērija dzirdēja un pārlaida roku savai vienkāršajai frizūrai, nespēdama noticēt, ka reiz viņas gaužām parastos brūnos matus mazgājusi un sukājusi šī pasakainā sieviete.

-   Vai tu nāksi vai nē, Mērij? aiz muguras ierunājās Alberts.

-  Es jau eju, viņa novērsās tieši lajā brīdī, kad bungošana un dejošana atsākās ar jaunu sparu.

Nākamajā rītā, tiklīdz Hanna atslēdza veikala durvis, pa tām iedrāzās Džīnija. Mērija tobrīd atbrīvoja vitrīnas no muslīna pārsegiem.

-   Mei-rī, Džīnija sauca, vakar es gribēju ar tevi parunāt, taču papa neļāva. Šodien liku Mirandai mani pavadīt uz šejieni, lai gan patiesībā man šobrīd jāatrodas pie tās šausmīgās Alfandes madāmas un jāpielaiko kāzu tērps. Viņai tagad nāksies pagaidīt. Ak, Mei-rī, tev tas būtu jāapskata. Pasaule vēl nebūs redzējusi tik skaistu līgavu kā mani. Plīvurs, saprotams, ir no mežģīnes, un būs tik garš, ka diezin vai katedrāles ejā pietiks vietas…

"Džīnija nekad nemainīsies," Mērija nodomāja. "Viņa vēl joprojām varētu pretendēt uz galveno balvu pļāpu sacensībās."

Džīnija parādīja Mērijai savu saderināšanās gredzenu ar tik lielu safīru, kas sniedzās līdz pirksta locītavai, bet katrā dārgakmeņa pusē bija dimantu čemuriņš. Viņa jau zināja stāstīt arī par citām dimantu un safīra rotaslietām, kuras kāzu dienā saņemšot dāvanā no Greiema kunga.

Kas par to, ka viņš esot derdzīgi vecs, Džīnija jautri tērgāja, toties darīšot visu, ko viņa sagribēšot, to viņa jau tagad varot garantēt. Viņš esot apsolījis, ka Džīnijai nekad nevajadzēšot spert kāju tālāk par Kanālstrītu, ja vien viņa negribēšot, un jau esot nopircis māju Esplanādes Avēnijā tikai viena kvartāla attālumā no Kortniju nama. Berta nu esot nodarbināta ar mājokļa remontdarbu un iekārtojuma plānošanu un vergu apmācīšanu. Miranda būšot viena no dāvanām, kuras Džīni jai tikšot dotas pūrā, ja viņa pati vēlēšoties ņemt aukli sev līdzi. Tomēr viņa pagaidām vēl izsverot, vai labāk nebūtu mainīt to pret jaunu istabeni, kas viņu meitenes gados nebūtu strostējusi, jo nu viņa būšot precēta sieva, kurai ir pašai sava māja. Dāvanās vēl būšot kariete, kotedža pie ezera un loža operā.

Miranda pieklauvēja pie loga. Džīnija satvēra Mērijas roku un beidzot pateica īsto nāciena iemeslu.

-   Mei-rī, visi runā, ka mākslinieks, kurš mitinās augšstāvā, gleznojot Valmonta portretu. Vai tā ir taisnība? Ai, Meirī, aizved mani to apskatīt, es tevi lūdzu. Es nomiršu, ja nevarēšu viņu vēl kaut vienu reizīti ieraudzīt, pirms izeju pie vīra un zaudēju viņu uz visiem laikiem. Džīnijas skaistajās, asaru pieplūdušajās acīs atspoguļojās izmisums, un Mērija veda viņu augšā uz studiju.

Alberta tur nebija, un Mērija par to tikai priecājās.

-   Tas nemaz neizskatās pēc Valmonta, Džīnija iesaucās, bet es izlikšos, ka tas ir viņš. Man kaut kas no viņa jāpaņem sev līdzi. Un viņa ar pirkstu pārvilka uzgleznotajām lūpām un uzlika plaukstas uz krūtīm tajā vietā, kur varētu būt sirds.

-   Mei-rī, viņa maigi nočukstēja, maman un papa man dāvā arī kāzu gultu. Tā jau ir atsūtīta un novietota augšstāva lielajā viesistabā. Vai tu zini, kādas ir mūsu kāzu paražas, Mei-rī? Pēc kāzām mēs dosimies uz papa māju, kur tiks rīkota brīnišķīgākā kāzu balle un bankets, kur netrūks vissmalkāko delikatešu un tortes, kas būs tik liela, ka sniegsies gandrīz līdz lustrai. Vakarā spēlēs mūziķi no operas, bet man šajās dejās nebūs lemts piedalīties. Maman mani uzvedīs augšstāvā, palīdzēs izģērbties un uzvilkt naktstērpu, kas būs atsūtīts no Parīzes. Viņa palīdzēs man aizkluburot līdz smalkajai gultai un ierāpties tajā. Tad viņa mani tur atstās, gaidot Greiema kungu. Vesela nedēļa, Mei-rī, vesela nedēļa mums būs kopā jāpavada tajā istabā! Kalpotāji atstās ēdiena un dzērienu ratiņus aiz durvīm, un es neredzēšu nevienu citu kā tikai savu vīru. Arī viņš neredzēs nevienu citu kā vien mani. Es nezinu, kā spēšu to izturēt. Savos sapņojumos es mēdzu iztēloties, ka šo nedēļu pavadīšu kopā ar Valmontu. Bi ju iedomājusies, kā viņš mani turēs savās rokās, kā glāstīs, kā mācīs sevi mīlēt. Toreiz es domāju, ka nedēļa ir tik mazs laiks. Tagad man šķiet, ka tā vilksies veselu mūžību.

Džīnija palūkojās Mērijā.

-   Kāpēc viņš mani nemīl? viņa jautāja smalkā apvainota bērna balstiņā.

Mērija, kas bija pārliecināta par Vaimonta jūtām pret sevi, sajuta žēlumu pret Džīniju. Viņa saprata, kādas sirdsāpes tās varētu būt, ja nāktos zaudēt Valmonta mīlestību. Viņa izstiepa rokas, un Džīnija ieslīga viņas apskāvienos. Tad abas meitenes raudāja par Džīnijas bēdām.

Durvīs pēkšņi parādījās Miranda, viņa rupji izrāva Džīniju no Mērijas rokām, noslaucīja savas jaunās kundzes seju un, izstūmusi no studijas, vilka lejā pa kāpnēm.

Mērija ar svārku apakšmalu nosusināja acis, bet viņas elpa vēl raustījās šņukstos. Tad viņa pievērsa skatienu Valmonta portretam un lūkojās tajā līdz bija nomierinājusies. Pirms atgriešanās veikaliņā viņa uzspieda skūpstu saviem pirkstu galiem un pieskārās ar tiem gleznā attēlotā vīrieša lūpām. f

-   Cik es esmu laimīga, viņa tam čukstēja, un cik ļoti es tevi mīlu.

Nākamajā pirmdienā Džīnija tika salaulāta. Mērija pievienojās ļaudīm, kas pulcējās Džeksona skvērā, lai vērotu viesu ierašanos un ceremonijas sākšanos. Džīnija no tiesas bija tik skaista, cik vien skaistu kāds spētu iztēloties līgavu, un, pirms katedrāles durvis aizvērās, Mērija ieraudzīja, ka plīvurs patiesi stiepjas gandrīz visā centrālās ejas garumā.

Meitene bija pārsteigta, pūlī sazīmēdama Sesilas Dulā seju. Viņa bija domājusi, ka kvarterone ir tik ļoti noskaitusies, ka tai vajadzētu griezt līkumu visam, kas saistījās ar Karlosa Kortnija vārdu, vai pat vēl ļaunāk, ka jaunkundze būtu gatava sarīkot scēnu, taču Sesila ģērbusies netīrā, formu zaudējušā uzsvārcī un apsējusi noplukušu galvas apsēju, kas slēpa viņas neparasto skaistumu, izskatījās visai apmierināta.

Savādi! Taču Sesila izturējās dīvaini jau kopš Ziemassvētkiem. Viņa bija ignorējusi Mannas sūtītās atskaites par veikala ienākumiem, nicinoši izteikdamās, ka patlaban tai esot citas, daudz svarīgākas lietas, ar ko nodarboties.

Mērija pasmaidīja un, nodomājusi, ka laikam gan kļūst pārlieku līdzīga francūzietei, atgriezās veikalā. Galvā virpuļoja kāzu ainas, tās bija viņas pašas kāzas. Mēriju ielīksmoja apziņa, ka Vals izvēlējies viņu, kaut gan visapkārt grozījās daudzas citas sievietes skaistākas, asprātīgākas, pavedinošākas, gudrākas un turīgākas par viņu, no labām ģimenēm, ko pazina un cienīja sabiedrībā. Mērija nespēja izskaidrot, kāpēc Vals devis priekšroku viņai, taču šis fakts darīja meiteni laimīgu.

Mērija nolēma izstāstīt Valam par sevi visu, kaut gan baidījās, ka līdz ar to mīļotā acīs izskatīsies gaužām pelēcīga. Viņa pastāstīs arī par mantojumā saņemto, bet pazaudēto kasti. Kopš atraitnes O'Nīlas izsmējīgās reakcijas Mērija nebija par to ieminējusies nevienai dzīvai dvēselei, jo nevēlējās radīt iespaidu, ka uzskata sevi par kaut ko īpašu vai lūdz pažēlot.

Viņai nenācās grūti glabāt noslēpumā savu pagātni. Ļaudis reti kaut ko jautāja, bet ja tas notika, Mērija atbildēja, ka šai pasaulē viņai neviena neesot un savu ceļu viņa laužot pati. Šis paskaidrojums, bet jo īpaši vaids, kādā meitene to mēdza izteikt, apklusināja ziņkārīgos taujātājus.

Valam, protams, bija tiesības zināt visu. Viņa ar lepnumu varēs atklāt, ka ir Ņūorleānas daļa un viena no "šķirstiņu meiteņu" pēcnācējām. Šis stāsts būs Mērijas dāvana mīļotajam.

Turklāt viņa tam varēs pasniegt vēl kaut ko. Gandrīz visu savu peļņu Mērija bija noguldījusi bankā, un, kad sezona beigsies, tur būs vēl krietni vairāk. Viņa varēs atļauties nopirkt kādu īpašu dāvanu, kaut ko tik smalku, kas būtu tikai Valmonta cienīgs. Nē, labāk palūgt Albertu par pavadoni un pasniegt Valam iekrāto summu kā pūra naudu.

Meitene ne mirkli nešaubījās, ka viņi apprecēsies. Vals bija viņu skūpstījis, un Mērija to uzskatīja par svētu solījumu.

Katru vakaru viņa mazā kalendāriņā izsvītroja aizgājušās dienas datumu un skaitīja, cik laika atlicis līdz februāra beigām, kad Vals bija solījis pie viņas atgriezties. Kā retu dārgumu Mērija sargāja no svešām acīm savu laimi.

Kādu vakaru, dzerot kafiju, baronese aizrādīja Mērijai, ka pēdējā laikā viņa kļuvusi ļoti neuzmanīga.

Meitene satrūkās, bet tad piekrītoši pamāja.

-   Atvainojiet, es tikai domāju par pavasari. Šis ir mans pirmais gads Ņūorlcānā, un es nezinu, ko gaidīt. Man vienmēr ir silti. Šeit nav īstas ziemas. Vai tas nozīmē, ka nebūs arī īsta pavasara?

-  Muļķa meitēn! Protams, ka pavasaris būs. Bet kāda tam nozīme? Tas atnāks, kad tam jānāk.

Mērija atzinās, ka ir iemīlējusies, un paskaidroja, ka mīlestība viņai allaž likusies kā pavasaris.

Mišela sāka smieties. To nu Mērija bija gaidījusi vismazāk. Viņa jutās aizvainota, bet baronese nevarēja vien rimties. Beidzot smiekli apklusa.

-   Lūdzu, piedod, baronese teica, biju piemirsusi, cik tu esi jauna. Uzklausi mani, Mērija Makalistere. Tu esi jauna un inteliģenta sieviete. Tev ir ciets raksturs. Tu savā dzīvē vari kaut ko sasniegt. Mīlestība tev tikai aplauzīs spārnus. Tomēr vienu reizi tev tas jāizbauda. Tā būtu kā pretpote. Tomēr mēģini nesastrādāt muļķības. Es pati esmu to piedzīvojusi vairākkārt, un mans secinājums ir tāds, ka ļaudis mēdz pārspīlēt mīlestības nozīmi. Es varu tev pateikt, kas patiesi uzbudina. Tā ir vara. Vara ir visuzbudinošākā lieta pasaulē. Varas izcīnīšana. Pārliecināšanās par savu varu. Apziņa, ka tev tā pieder. Spēja likt citiem rīkoties tā, kā to gribi tu. Ienaidnieku sodīšana. Bauda, redzot bijību citu acīs. Nekas tā nespēj satraukt un nomierināt. Tikai vara.

Mērija vēl nekad nebija dzirdējusi baronesi runājam tik aizrautīgi. Pat būdama aizkustināta, Mišela nekad nezaudēja paškontroli. Pat dusmās viņa saglabāja mieru. Un pēkšņi Iedus bija izkusis. Baroneses acis liesmoja, viņas balss saviļņojumā piesmaka. Tas bija gandrīz biedējoši. Tas bija neaizmirstami un iespaidīgi.

44. nodaļa

Februāris atnesa lietu, bet lietus atnesa pavasari. Vienas nakts laikā gaiss pēkšņi piepildījās ar spēcīgu jasmīnu un apelsīnkoku smar/u, rožu ziedu mākoņi uzmutuļoja pāri mūriem, kas slēpa pagalmus no garāmgājēju skatieniem.

Mērijas pacietība izgaroja līdzīgi īsā pavasara lietus retajām lāsēm. Viņa ilgojās pēc Vaļa, gaidīja savu mīļoto pārrodamies mājās, ienīda viņa zirgus un visus čārlstoniešus, jo Vals bija kopā ar tiem, nevis ar viņu. Vakaros meitene ilgi nespēja aizmigt, naktīs, atrazdamās uz sapņa un nomoda robežas, viņa glāstīja savu ķermeni un juta miklu pulsēšanu starp kājām.

Sezonas svinības nu bija kļuvušas par hroniski ieilgušu izvirtīgas līksmošanās stāvokli. Ejot uz darbu, Mērija bieži sastapa ceļā Francijas vai Romas valdnieku tērpos ģērbtus dzīrotājus, kas rītausmā atgriezās mājās no dejām. Ietinamo papīru gabaliņi peldēja lietusūdeņu pildītajos notekgrāvjos, bet izsvaidītās deju kartes un teātru programmas ar izplūdušas krāsas plankumiem zaigoja peļķēs un krājās kaudzēs uz ielu stūriem. Mitrums darīja smagas kleitu apakšmalas un apavus, izmērcēja no parūku apakšas izslīdējušās cirtas un izšķīdināja maskas, kas tika pa roku galam aizsviestas pēc nakts uzdzīves.

Baronese de Pontalba nelikās ne zinis par lietu, dubļiem, pavasara vilinājumu un sezonas pasākumiem. Viņa vadīja monogrammām rotātās ēkas otrā stāva beigu darbus. Uzraudzīja strādniekus, kuri lika celiņus un iekārtoja puķu dobes Džeksona skvēra dārzos. Izrīkoja vergus, kuru pienākums bija novākt sīkos atkritumus. Džcnijas Lindes atbraukšanas laikā visam bija jāizskatās nevainojami.

Uz afišu stabiem izlīmētie plakāti, kas vēstīja par gaidāmajiem koncertiem, aizēnoja mazāka izmēra paziņojumus par nāves gadījumiem un bērēm. Avīžu reportieri dirnēja uz dambja tirgus tuvumā, lai nepalaistu garām īsto kuģi, ja nu tas gadījumā pienāktu pirms paredzētā laika. Viesnīcas "Saint Louis" numuri pildījās ar mūzikas mīļotājiem, kas bija atbraukuši no vistālākajām Misisipi piekrastes pilsētām, bet biļetes uz pirmajiem koncertiem tika pārdotas Rotondas izsolē, kur to cenas sasniedza pat divsimt četrdesmit dolārus. Bija sagatavoti māksliniecei paredzētie apartamenti, kuros ietilpa četri saloni un desmit guļamistabas, bet pie durvīm tika piestiprināta sudraba plāksnīte ar uzrakstu Mis Dženija Linde.

Piektdien, septītajā februārī, tieši tā kā bija solīts, tvaikonis "Piekūns" pietauvojās iepretim Džeksona skvēram. Tūkstošiem cilvēku, izkliedzot sveicienus un mājot ar karodziņiem. pulcējās uz dambja un piestātnē. No klāja, pacēlusi roku sveicieniem, pūlim atbildēja maza auguma sieviete tumšā kleitā un cepurītē. Kāds dzīvespriecīgs vīrs viņai blakus panākumu priekšnojautā vicināja gaisā abas rokas. Tas bija Fains Teilors Barnums, kurš savos tikko četrdesmit gados jau tika uzskatīts par visprasmīgāko izrāžu organizētāju pasaulē.

Mērija nepievienojās ļaudīm piestātnē, jo bija pārāk daudz darba. Tomēr uz īsu brīdi viņa kopā ar Hannu un Albertu izgāja Džeksona skvērā un aplaudēja kopā ar pūli, kad Dženija baroneses de Pontalbas pavadībā iznāca no saviem apartamentiem uz. balkona un paklanījās. Gaviles nerimās, un Dženija parādījās vēlreiz. Tad vēl un vēl…

Mišela izgāja uz balkona tikai vienu reizi. Viņai šķila, ka ar to pilnīgi pietiek. Baronese savu bija paveikusi. Pirms Zviedru Lakstīgala aizlidos, Ponlalbu ēkas būs ievērojis ikviens vīrietis un ikviena sieviete Ņūorleānā.

Mišela bija sagādājusi Mērijai divas biļetes uz Dženijas Lindes sesto koncertu. Dziedātājas atbraukšanas dienā pēc veikala slēgšanas viņa tās paņēma un, iekāpusi tramvajā, devās uz Karltonu. Viena no biļetēm bija domāta Luīzai Fērnklifai, dzimušai Ketrinai Kcllijai.

Kad piecu jūdžu garais brauciens jau bija pusē, sliedes ievijās starp ganībām un tīrumiem, taču Mērija neko no tā neredzēja, jo ārā bija kļuvis tumšs. Kad pēdējie pilsētas skvēri palika aiz muguras, meitene sajuta izmaiņas. Vējš pūta stiprāk, un ziedu smaržu nomainīja tikko sazēlušas labības maigais aromāts. Mērija sajuta atklāto telpu un pēkšņi atskārta, ka ļaužu un transporta līdzekļu pilnās pilsētas ielas, salīdzinot ar šo plašumu, ir īsts cietums. Jau no Džeksona avēnijas viņa viena pati sēdēja tramvaja augšstāvā un jutās kā valdniece savā tronī. Tumšais tukšums abās pusēs bija viņas neredzamā un noslēpumainā karaļvalsts. Elsojošā, dzirksteles spļaujošā lokomatīve pūķis viņas pajūga priekšā.

Kad tālumā parādījās Karltonas ugunis, meiteni pārņēma tikko jaušamas skumjas.

Luīza priecājās, ieraugot draudzeni, bet vēl jo vairāk saņemot biļeti.

Biju tik nobēdājusies, ka nedabūšu dzirdēt Dženiju Lindi, viņa stāstīja. Tagad, kad man vairs nav darba, nav ari algas, un vecais Beisingtons izrādījās īsts skopulis. Viņš saka, ka izdevumi par māju un manām nodarbībām iedzīšot viņu bankrotā, taču es esmu gatava saderēt uz jebko, ka viņš pats ar savu riebīgo sievu un pretīgajiem bērneļiem gan ies uz vienu no koncertiem. Vienīgi ceru, ka ne uz šo pašu. Negribu, ka viņš rēgojas manā acu priekšā vēl arī tur.

Viņa turpināja žēloties par Beisingtona kungu, arī izrādīdama Mērijai savu māju savādas konstrukcijas ēku ar četrām telpām, kas bija izvietotas garā rindā cita aiz citas. Luīza smējās, stāstīdama Mērijai par to, kā šī ēka dabūjusi savu nosaukumu. Nostādījusi Mēriju uz lieveņa pie atvērtām sētas durvīm, viņa pati, atstājot aiz sevis vaļā visas durvis, devās cauri guļamistabai, klavieru istabai, virtuvei un salonam. Izgājusi uz parādes durvju lieveņa, Luīza pagriezās ar seju pret Mēriju. Tagad draudzenes skatījās viena otrai tieši acīs.

-   Skaties, vai tagad tu saproti, kāpēc šī māja nosaukta par "Šaujamlūku"? Vari izšaut, stāvot pie parādes durvīm, un lodes izskries cauri līdz sētas durvīm, neko neskarot. Vai nav jocīgi?

Negaidot Luīzas seja saviebās. Viņa strauji metās iekšā, aizcirta aiz sevis durvis un, nokritusi sēdus uz grīdas, atspiedās ar muguru pret sienu.

-   Dievs, palīdzi man! viņa iesaucās. Mērij, es gaidu bērnu!

Mērija mierināja Luīžu, kā vien spēja. Maigā balsī čukstot, ka viss nokārtosies, viņa saprata, ka tas vairs nav iespējams. Viņa nevarēja draudzenei palīdzēt. Mērija bija iepazinusi šīs pasaules likumus un zināja, ka Luīza ir izpostījusi savu dzīvi un neviens cienījams cilvēks negribēs riskēt ar savu reputāciju, lai kaut ko darītu viņas labā.

Bet Luīza bija viņas draudzene. Kaut arī viņa bija grēkojusi, pārkāpusi vienu no baušļiem, turklāt ne reizi vien, Mērijai Luīza patika un viņa vēlējās draudzīgās attiecības saglabāt. Dziļi zemapziņā pazibēja jautājums, vai tas ir pareizi, vai viņa pati tādējādi nekļūs tikpat liela grēciniece.

Šīs raizes bija tik acīm redzamas, ka galu galā Luīzai nācās mierināt Mēriju.

-   Paklau, Mērij, labāk dodies mājās. Tev rīt jāstrādā. Es tev no sirds pateicos par biļeti. Būšu pie teātra pirms zvana. Bet ja tu izlemsi nenākt ar mani, es tevi sapratīšu. Tomēr tāpēc vien nav vērts rīkoties muļķīgi. Ja neizmantosi biļeti, tad pārdod to. Tu vari dabūt četrreiz vairāk, nekā izdevi.

Draudzenes pašaizliedzīgā gādība pamudināja Mēriju izlemt.

-  Būšu tur pat tad, ja man nāktos pārpeldēt Misisipi, viņa cieti nosolījās.

Luīza apskāva Mēri ju un pavadīja līdz tramvaja pieturai. Tā atradās pretī viesnīcai "Karltona". Lielo ēku apvija plašas galerijas, no kurām viesi varēja aplūkot krāšņos pavasara ziedos slīgstošos dārzus. Dažos viesnīcas logos dega gaisma; vienā no tiem viņas ieraudzīja melnādainu vīrieti, kurš, piedurknes uzrotījis un līksmi dziedādams, līganām kustībām vaskoja priežkoka grīdas.

Abas jaunās sievietes klausījās, ar rokām aptvērušas viena otras vidukli, un izlikās nemanām siltās, sīkās lietus lāses, kas krita uz viņu galvām un pleciem. Mērija jutās pateicīga šim lietum. Kad lokomotīves starmeši apgaismos abu sejas, Luīza nepamanīs pa viņas vaigiem lāsojošās asaras.

Kad tramvajs apstājās pieturā, Luīza noskūpstīja Mēriju uz vaiga.

-    Tiksimies sešpadsmitajā, viņa noteica un klusi iesmējās. Šķiet, man vajadzēja ieklausīties uzmanīgāk, kad viņš teica, ka izmitināšot mani mājā, kuras nosaukum^ ir "Šaujamlūka". Ari es kā lode izlidoju tai cauri bez mazākās aizķeršanās. Viņam jau ir cita sieviete.

Mēriju satrauca rūgtuma pilnais tonis Luīzas balsī. "Vajadzētu taču būt kādai izejai, veidam, kā es varētu viņai palīdzēt," meitene domāja mājupceļā. "Varbūt parunāt ar priesteri? Kā butu, ja mēs mēģinātu viņai atrast darbiņu veikalā? Viņa ir tik vientuļa."

Un Mērija izlēma pajautāt Hannai.

Taču veikalā bija tāda burzma, ka viņa piemirsa savu nodomu. Kopš šeit mitinājās Dženija Linde, ļaudis Džeksona skvērā uzturējās augu dienu un nakti, cerēdami ieraudzīt slaveno dziedātāju.

Agrāk vai vēlāk ikviena no sievietēm ienāca veikalā, lai apjautātos, vai Mērija un Hanna nezinot, kad Dženija izies vai pārradīsies, vai varbūt vingrinās balsi, stāvot pie kāda no atvērtajiem galerijas logiem.

Kad pienāca laiks veikalu slēgt, abas jaunās sievietes jutās pārgurušas un dusmīgas.

-  Viņas pat negrasījās kaut ko pirkt… viņas aizbaidīja pastāvīgos klientus… viņas tikai sajauca visas lietas vitrīnās… uz šīs šallītes ir netīru pirkstu pēdas… no skatloga ir pazudusi puse masku…

-  Mums kaut kas ir jādara, Mērija teica un kā uzsvērdama vēl piecirta kāju.

-   Kas? Hanna jautāja.

Arī Mērija nezināja padoma.

Viņa uzkāpa pie Mišelas dc Pontalbas, lai pasūdzētos. Baronese viņu jau gaidīja pie uzklāta kafijas galdiņa.

Abas no sirds aprunājās un izsmējās.

Un nākamajā dienā veikalā viss bija mainījies. No skatloga lūkojās Dženijas Lindes portrets, ko Alberts bija uzskicējis vienas nakts laikā. Letes bija piekrautas ar šallēm, cimdiem un lentēm, kuru vidū greznojās kartīte zeltītā rāmī. Uz tās bija rakstīts: "Iesaka Dženija Linde."

-   Viņa neiebilst, Mišela bija teikusi, ar troksni uzsitot gaisā knipi, un griezīgi iesmējusies.

Kad Mērija to pastāstīja grēksūdzē, viņa gandrīz noteikti varētu apgaļvot, ka aiz restotā lodziņa, kurš to norobežoja no priestera, atskanēja līdzīgi smiekli. Viņai netika teikts, lai vairs tā nerīkojas.

Meitene iedomājās, ka Dženijas Lindes cienītāji rada nekārtības arī katedrālē.

Tomēr visas šīs domas likās maznozīmīgas un ātri pagaisa no prāta. Katra aizgājusi diena, kuru viņa izsvītroja savā kalendārā, vēstīja, ka drīz jāpārrodas Valam.

Daudz biežāk, nekā tas bija nepieciešams, viņa devās uz vairumtirdzniecības bāzi, kas atradās ostmalā un piegādāja viņu veikalam šalles un cimdus. Kamēr tika sagatavots pasūtījums, meitene stāvēja durvis, vērodama kuģu apveidus, un lasīja nosaukumus, ar acīm meklējot "Benisonu".

Sešpadsmitajā februārī Mērija pie Sentčārlza teātra satikās ar Luīžu, un abas meitenes devās uz koncertu. Tad arī viņa saprata, kādēļ Dženija Lincle iesaukta par Zviedru Lakstīgalu. Sīkā, smalciņā un ne visai izskatīgā sieviete stāvēja uz milzīgās skatuves, plaukstas cieši piespiedusi viduklim. Kad atskanēja pirmās klavieru skaņas, viņa pacēla zodu. Tad dziedātāja pavēra lūpas, un no tām sāka plūst skanīgu nošu kaskāde, kas piepildīja visus lielās zāles stūrīšus. Klausītāji vienā mirklī apklusa un aizgrābti sastinga.

Kad aizkari aizvērās jau sešpadsmito reizi un, par spīti neatlaidīgajiem aplausiem, vairs neatvērās, Luīza noskūpstīja Mēriju uz vaiga.

-   Nespēju atrast vārdus, lai tev pateiktos, viņa teica trīcošā balsī.

Arī Mērija noskūpstīja draudzeni.

-  Vārdi nav vajadzīgi, viņa teica. Arī es jātos tāpat. Biju jau gandrīz aizmirsusi, ko mūzika spēj darīt ar cilvēku.

Luīzas smaids izskatījās tik skumjš, ka Mērijas sirds līdzjūtībā sarāvās.

-   Nekad nebiju iedomājusies, ka cilvēka balss var radīt tādu iespaidu. Tagad es saprotu, ka man jāpārtrauc savas studijas. Es pati vairs nevēlos dzirdēt tās skaņas, kas nāk no manām lūpām.

Mērija saņēma draudzenes roku.

-   Nerunā muļķības, Luīza! Pasaulē ir tikai viena Dženija Linde. Neviens nevar atkārtot viņu, taču tas nenozīmē, ka tev jāatsakās no operdziedātājas karjeras.

-  Neuztraucies taču! Man neko nevajadzēja teikt. Atvaino.

-  Luīza!

-   Ir jau labi, Mērij. Es uzvedos muļķīgi. Es tā nedomāju.

Tomēr Mērija saprata, ka draudzene runājusi nopietni.

Nākamajā rītā viņa piecēlās pirms rītausmas un brauca uz Karltonu, lai pārliecinātos, vai ar Luīžu nav noticis kas ļauns.

Kad Mērija pieklauvēja pie durvīm, tās atvēra kāds vīrietis.

-   Ko jums vajag? viņš norūca. Vēl taču ir melna nakts.

-   Atvainojiet, laikam būšu sajaukusi mājas, Mērija izstomīja un skriešus metās projām, lai nenokavētu tramvaju.

Mērijas kalendārā izsvītrotie datumi rindojās viens aiz otra kā zaldātiņi, kas dodas uzbrukumā zīmuļa neskartajiem. Kad kalendārs tika ierīkots, neiezīniēto datumu armija šķita neuzveicama. Katru vakaru meitene ar prieku vēroja, kā tā tiek sakauta. Kad atlikuši bija vairs tikai četri cipari, viņu pārņēma uztraukums. Un tad pienāca un pagāja beidzamā diena.

Mērija viena pati sēdēja aizslēgtajā veikalā, un viņas augumu kratīja drebuļi. Bija tik daudz lietu, par ko raizēties vētras un kuģu katastrofas, eksplodējoši tvaika katli un zemūdens rifu slēptie sēkli.

Kas bija atgadījies ar Valmontu un viņa kuģi?

Katedrāļes zvani iezvanīja kārtējo stundu. Parasti viņai patika dzirdēt zvanu dunu, bet tagad metāliskās skaņas saldēja līdz kaulam.

45. nodaļa

Saulstaru apspīdētie pūtēju orķestra misiņa ragi i/skatījās kā izlieti no zelta, un dziesmas "Pasaule apgriezta kājām gaisā" melodija dzīvespriecīgi pieskandēja saldi smaržojošo gaisu. Cita pēc citas brīvprātīgo ugunsdzēsēju brigādes aizmaršēja pa Čārtrstrītu un nogriezās uz Džeksona skvēru. Ugunsdzēšamie aparāti pēc stundām ilgas pulēšanas mirdzēja un laistījās; tos vilka zirgi, kuru spalva bija izsukāta līdz spīdumam, bet bizītēs sapītās astes un krēpes izdaiļotas ar sarkaniem pušķiem.

Katrai brigādei bija savs vimpelis ar zīmotni. Uniformās ģērbti puiši nesa vimpeļus, atbalstījuši to kātus pret spoži baltajām jostām. Maršējot garām Dženijas Lindes balkonam, ikviens nesējs sveicienā pacēla savu vimpeli.

-  Vai nav lielisks skats. Mērij? Hanna Rinka jūsmoja. Mēs nemūžam neredzētu šo gājienu, ja ugunsdzēsēji Dženijas Lindes dēļ nebūtu mainījuši maršrutu.

-   Jā, skaisti gan, Mērija piekrita, visiem spēkiem pūlēdamās neizrādīt neprātīgās bažas par Vaļu. Bija jau ceturtais marts! Meitenes acis bija pievērstas parādei, taču to neredzēja, un pirkstu kauliņi kļuva gluži balti, viņai krampjaini turoties pie metāla margām, kuras ieskāva Rinku dzīvokļa galeriju.

-   Velnišķīgi smalki, ka pilsēta izlēmusi mani sagaidīt šādā veidā.

Mērijai šķita, ka šīs balss skaņas uzbūrusi viņas iztēle. Meitene lēni pagrieza galvu, baidīdamās, ka ieraudzīs vienīgi tukšumu.

Tur, pie Mišelas viesistabas atvērtā loga, stāvēja Vals, viņš mierīgi smēķēja cigāru un jautri sarunājās ar Alfrēdu de Pontalbu.

Mērija aizvēra acis un atbalstīja galvu pret auksto metāla kolonnu.

Sveiks un vesels. Viņš bija neskarts. Un atgriezies mājās.

Mūzikas viļņi ielija viņas ķermenī kā dzirkstošs vīns. Mērija atvēra acis un pēkšņi ieraudzīja burvīgāko ainu. kādu jebkad bija redzējusi.

Pasakaini, viņa nomurmināja. Pasakaini! viņa izsaucās.

Turpmākās dienas patiešām aizritēja kā pasakā. Katru rītu Valmonts nāca pozēt portretam, bet pēc seansa iegriezās veikalā, lai kopā ar Mēriju ietu uz tirgus laukumu dzert kafiju-

Pirmaja dienā viņi pēc kafijas baudīšanas devās pastaigāties. Vals teica, ka pēc ilgās stāvēšanas vienā pozā jūtot nepieciešamību izlocīt kājas, un labu brīdi viņi soļoja, pļāpādami par mākslu, māksliniekiem un portretiem.

Tad Mērija apjautājās par Sniega Mākoni un sacensībām Čārlstonā.

Sniega Mākonis esot finišējis otrais, Vals stāstīja, pavisam nedaudz atpaliekot no uzvarētāja. Tomēr viņš neesot metis plinti krūmos, bet gan nopircis zirgu, kas pārspējot balto ērzeli.

Mērija aizturēja elpu, cerēdama, ka tiks ielūgta uz "Benisonu" to apskatīt, taču Vals mainīja sarunas tēmu. Viņš gribot noklausīties Dženijas Lindes koncertu. Ko Mērija par šo dziedātāju domājot?

Meitene neizplūda slavinājumos, vienīgi pateica, ka Vals būšot pārsteigts, jo gribēja, lai arī mīļotais izjūt tādu pat pacilātību kā viņa, un baidījās to mazināt, jau iepriekš atklājot, kas gaidāms.

Sākumā mākslīgi uzturētā saruna pamazām kļuva daudz brīvāka un atraisītāka. Valam bija īsti pa prātam uz brīdi nomest dendija masku, un viņš juta, ka, būdams kopā ar Mēriju, var to atļauties. "Viņa nekad neiekļūs tādā sabiedrībā, kur gadītos izdevība draudzīgi papļāpāt ar kādu no manām aprindām," viņš domāja. Mērija nebija ieminējusies par savu draudzību ar baronesi.

Mērija izstāstīja Valam par savu un Hannas viltību, lai piedabūtu Dženijas Lindes cienītājus kaut ko nopirkt.

Mēs viņus iesaucām par "putnu vērotājiem", meitene teica.

Un, kad Vals sāka smieties, viņa smējās līdzi, aizmirsusi par iespaidu, kuru centās radīt, jo jutās neizsakāmi laimīga. Un tāpat kā iepriekš Vals juta, ka laimes viļņi, kas plūda no meitenes, pielīp arī viņam. Saule sāka spīdēt it kā spožāk, upe likās platāka, pavasara ziedi smaržoja reibinošāk.

Jau pozēšanas laikā Vals sāka ilgoties pēc kafijas pauzes.

Un kafijas pauzes ar katru dienu kļuva arvien garākas.

Hanna mierināja Mēriju, ka arī viens cilvēks veikalā spēj tikt galā ar tiem putnu vērotājiem, kas sakārotu iegādāties kādu suvenīru, un mudināja draudzeni izbaudīt pastaigas tik ilgi, cik vien viņa vēlas.

Mērija pateicās, pat necenzdamās paskaidrot Hannai, ka viņas dēļ veikals ar visiem putnu vērotājiem un pašu Zviedru Lakstīgalu varētu mierīgi aizlīgot projām pa Misisipi. Viena minūte kopā ar Vaļu meitenei šķita atsveram visu pārējo.

Un tomēr katru vakaru viņa lidz vēlai naktij strādāja pie pasūtījumiem, kurus izpildīt bija apsolījusi klientēm. Atbildības sajūta meitenē atgriezās, tiklīdz Vals bija projām. Viņa atteicās no kafijas pēcpusdienām kopā ar Mišelu, attaisnodamās ar pārāk steidzamajiem pasūtījumiem. Melots bija tikai pa daļai. Sezona tuvojās izskaņai. Taču īstais iemesls bija tas, ka meitene negribēja, lai baroneses ciniskais skatiens atkal pamana mīlestības mirdzumu viņas acīs.

Varbūt Mērija nevēlējās pieļaut, ka Mišela pajautā kaut ko tādu, uz ko viņa vēl nav saņēmusies atbildēt pati sev. Kāpēc Vals līdz šim nebija pateicis, ka mīl viņu? Kāpēc viņš to nenoskūpsta vēlreiz? Kāpēc tik brīvi un jautri stāsta par viesībām un ballēm, kuras apmeklē ik vakaru, taču vēl nekad nav aicinājis viņu sev līdzi?

Mērija nenojauta, ka tieši nakts uzdzīve liek šim vīrietim izjust pret viņu kaut ko īpašu. Sabiedrisko pasākumu laikā Valmonts tēloja dendiju, kura dzīvē kāda nozīme ir vienīgi dejām, flirtam, iedzeršanai un azartspēlēm.

Ejot uz maskuballēm, viņš vienmēr ģērbās Versaļas galminieka tērpā ar iepūderēto parūku, dekoratīvajām uzšuvēm un dārgakmeņu sprādzēm rotātajām augstpapēžu kurpēm. Viņa ar brokāta diegiem izšūtie zīda svārki un bikses, kuras sniedzās līdz ceļiem, izraisīja skaudību citos kungos un apbrīnu dāmās, jo bija nepārprotami redzams, ka tie darināti Parīzē. Platos krekla mežģīņu volānus varētu izstādīt muzejā, bet lenšu rozetes pie ceļgaliem un apzeltītā ieroča maksts tādam karnevāla tērpam bija atklāta ģeķība.

Viņš jutās kā muļķis.

Un cerēja, ka par tādu viņu arī uzskatīs. Ceļojums uz Čārlstonu bija izdevies. Vergi sasniedza Kanādu bez aizķeršanās, "Benisons" savu uzdevumu bija izpildījis. Vals bija gatavs vēl vienam, daudz pārdrošākam, braucienam. Šoreiz bez zirgiem. Pilnīgi visa telpa zem klājiem tiks atdota vergiem, un vietas tur bija kādiem divsimt cilvēkiem, varbūt pat vairāk.

Šajā ceļojumā viņu mudinot doties kāda mīlas dēka un nepieciešamība pavairot sava naudas maka saturu. Divi iemesli, kurus saprot jebkurš kreols. Cārlstonā viņš esot saticis bagātu līgavu, tā vīra meitu, kura zirgs bija uzvarējis skriešanās sacīkstēs. Skaistule pavadīšot vasaru kopā ar ģimeni mazā ciematiņā, kurā esot tikai dažas mājas, un tās visas piederot dažiem Čārlstonas augstākās sabiedrības ļaudīm. Ciemats atrodoties Ņūportā, Rodailendā.

Stāstā bija tik daudz patiesības, lai tiem, kas sāktu rakties dziļāk, būtu pamats tam noticēt. Viņš patiesi bija izrādījis uzmanību veiksmīgā zirga īpašnieka meitai, un viņa patiesi bija iekārojama līgava. Jaunā sieviete bija ļoti inteliģenta un gudra un izjuta pretīgumu pret jauno dendiju, par kādu Vals izlikās. Viņš varēja droši doties uz Ņūportu, jo tas izskatītos pavisam ticami.

Rodailenda atradās pietiekami tālu, lai neviens pat nepamanītu, ka vispirms "Benisons" iegriezies Kanādā.

Ja vien viss notiks bez aizķeršanās. Ja mājāspalicēji noticēs, ka Valmonts Sanbrēvins ir gatavs doties laimes meklējumos, bezcerīgi medījot kaprīzu Čārlstonas skaistuli. Ja viņš muļķa lomu spēs nospēlēt pietiekami pārliecinoši.

Tieši tāpēc Vals allaž ballējās līdz rītausmai un mudināja savus biedrus palikt pie kāršu galda, kamēr kļuva jau pavisam gaišs. Tad viņš devās atpakaļ uz saviem apartamentiem viesnīcā "Saint Louis" un izgāza dusmas, četrās valodās izlamādams tipu, kurš lūkojās uz viņu no spoguļa.

Pēc tā visa pastaigas ar Mēriju Makalisteri, kuras priekšā nevajadzēja izlikties par idiotu un izšķērdētāju, bija brīnišķīga atslodze. Sarunājoties nebija jādomā par katru izteikto vārdu, viņš varēja brīvi paust sarkasma pilno attieksmi pret šo pasauli, līksmoties par debesīm un upi un dalīties dzīvespriekā.

Mērija tik ļoti atšķīrās no sievietēm, ar kurām Vals ik nakti dejoja un flirtēja, ka atrašanās viņas sabiedrībā šķita kā veldzējošs ūdens malks. Viņas vaigu košais sārtums bija kreolu jaunavu elegantā bāluma absolūtais pretstats. Tāpat arī puiciskais augums un ņiprās kustības. Mērija nekad nekļūs par vienu no šīm gurdeni jutekliskajām salonu daiļavām.

Viņu neviens nekad nesauks par daiļavu. Un tomēr zeltainās liesmiņas, kas ik pa brīdim iemirgojās meitenes acīs, izskatījās vilinošas. Tāpat skatienu piesaistīja matu krāsa, kas, saules staru apspīdēta, izskatījās pavisam citāda nekā ēnā.

Visvairāk Valam patika uzturēties Mērijas sabiedrībā viņas zinātkāres dēj. Šķita, ka meiteni interesē un pārsteidz visikdienišķākās, visnesvarīgākās lietas. Viņa vēlējās uzzināt, kā sauc katru koku un puķi, kāpēc ķījlaivas spēj braukt pa upi uz augšu, bet plakandibenes ne, no kurienes radušās šādas vai tādas tradīcijas, piemēram, lagniappcs došana vai sarkano pupu un rīsu pasniegšana pirmdienās, vai uzkodu tirgošana uz ielu stūriem. Valam patika vērot, kā viņa ēd. Mērija izbaudīja katru kumosu un bija gatava nogaršot visu jauno, ko vien viņš piedāvāja.

Valmonts uzaicināja Mēriju pavizināties ar baržu pa kanālu, kas veda cauri pilsētai un ieplūda ezerā, jo gribēja redzēt viņas pārsteiguma pilnās acis, ieraugot laivas un kuģus ar kravām. Un, patiesi, kad viņi pēc neilgā brauciena sasniedza mērķi. Mērija skatījās uz ezeru tā, it kā savu mūžu ūdeni nebūtu redzējusi. Arī viņam pašam sāka likties, ka tikai tagad ir pamanījis, cik ezers ir milzīgs pretējais krasts atradās tik tālu, ka to nemaz nevarēja saskatīt, un, ja vien viņš skaidri nezinātu, varētu likties, ka barža iepeldējusi okeāna līcī. Nekad agrāk viņš nebija veltījis ezeram ipašu uzmanību.

Tāpat bija arī ar pilsētu. Katru sētu, jumtu, sienu, logu vai skursteni Marija aplūkoja ar tādu ieinteresētību, ka arī Vals pamanīja katrā no tiem ko īpašu.

Mērija bija no visas sirds iemīlējusi Ņūorleānu un Luiziānu, un tas lika Valam kaunēties, ka viņš pats visus šīs zemes labumus uztver kā lietas, kas viņam pienākas kopš dzimšanas.

Piecas dienas Vals un Mērija klaiņoja, ielūkodamies mazās šķērsieliņās un baudīdami pavasarīgās Nūorleānas burvīgās ainavas. Idille Valam beidzās ar spēju satricinājumu.

Viņš rīkojās ļoti ģeķīgi. Un ļoti apzinīgi. Vals uzlūdza uz menuetu meiteni, kurai šosezon nebija kavaliera.

-    Vai pieņemsi ielūgumu uz soirйe dansant[37] pie vila Greiema? jautāja viņa māsīca Judīte un indīgi iesmējās. Neviens no mums neies. Nedomāju, ka arī tev tur būtu kas meklējams. Džīnija Kortnija salaulājās ar amerikāni un tagad cenšas tikt atpakaļ kreolu sabiedrībā. Lai viņa meklē draugus starp sev līdzīgiem. Ar amerikāņiem mums nav pa ceļam.

"Tu negribi redzēt Džīniju Kortniju tāpēc," Vais nodomāja, "ka tevi vairs neviens neaicinās dejot, ja tuvumā būs viņa."

Džīnijas pieminēšana atsauca Vaļa atmiņā meitenes debijas vakaru, operas ložu un Mēriju Makalisteri. Toreiz viņš bija brīdinājis Karlosu Kortniju, ka šī sārtvaidze Mērija, kas izskatījās tik nevainīga, ir viena no Rozas Džcksoncs meičām. Tagad, pēc piecām kopā ar viņu pavadītām dienām, Valam pašam tas bija piemirsies. Viņš domās nolamāja sevi par muļķi un Mēriju par to, cik veikli šai meičai bija izdevies viņu par tādu padarīt.

-  Kas tev notika, Valmont? nesaprata Judīte. Tu izskaties nikns kā pūķis.

Vais piespiesti iesmējās.

-  Tu uzkāpi man uz kājas. .

-  Tas nevar būt.

-   Tad jau laikam es pats, viņš atvainojās. Lai kā arī būtu, iešu apskatīt savainojumu.

Taisnā ceļā no "Saint Louis" balles zāles Vais devās uz bāru. Viņa niknumu bija tik acīskritošs, ka neatradās neviens, pat ne visiedzērušākais, kurš riskētu pavilkt uz zoba Vaļa parūku un izkrāšļoto seju.

Bārmenis ielēja glāzi šampanieša, taču Vais to atraidīja.

-   Tafia, viņš asi izmeta.

Bārmenis pārsteigumā mirkšķināja acis. Kāpēc elegantais mesjē Sanbrēvins sagribējis lēto, vietējo rumu? Un kāpēc atnācis to pasūtīt uz viesnīcas "Saint Louis "eleganto bāru? Tafia dzēra lētajos Galatinstrītas krogos, kur pulcējās jūrnieki.

-   "Saini Louis" nepiedāvā tafia, mesjē. Varbūt varu jums ieteikt Barbadosas rumu?

-  Nē. Tad dod konjaku.

Vals vienā malkā izdzēra izsmalcināto konjaku. Viņš nevēlējās baudīt, vien sajust dedzinošu liesmu ietriecamies rīklē un vēderā. Dusmās nobālusī seja šķita kā sastingusi.

Vals bija pilnīgi pārliecināts, ka Mērija Makalistere rotaļājas ar viņu, padarot par pēdējo muļķi. Turklāt viņai tas sasodīti labi izdevās. Ir viena lieta spēlēt muļķa lomu sabiedrībā, un jau tas viņam bija neizturami pretīgi. Pavisam kas cits ir pieļaut, ka tevi izmuļķo izveicīga un viltīga palaistuve.

Un viņš bija tai noticējis. Kāds kauns! Nepiedodams apvainojums! Viņa tik profesionāli tēloja svēto nevainību, ka Vaļa dendija spēlēšana tai līdzās izskatījās kā amatiera ākstīšanās.

Viņš nekādi nevarēja atcerēties, kā viņa to panākusi. Sākumā Alberts Rinks bija ieminējies par savādo meiteni veikalā, un Vals uzaicināja viņu uz kafiju. Toreiz viņš labi zināja, kas tā tāda ir. Viņš bija par to pārliecināts. Tad nāca diena, kad viņa, piekrītot braukt uz plantācijām, izspēlēja triku ar pavadoņiem. Viņš nebija to aizmirsis.

Kaut kur, kaut kad Vals bija zaudējis modrību. Meiča bija kļuvusi par viņa sarunbiedru, pat draugu. Viņš pat bija aizmirsis, ka viņa jr sieviete, jo ar Mēriju bija tik viegli sarunāties. Viņai nepiemita garlaicīgais paradums koķetēt, kā to darīja pārējās. Bet viņš bija aizmirsis arī to, ka Mērija ir ielasmeita.

"Ak, Kungs! Viņa droši vien ir smējusies, vēderu turēdama."

-   Konjaku, Vals norūca, pastumdams uz priekšu tukšo glāzi.

Iztukšojis arī nākamo konjaka devu, viņš devās atpakaļ uz deju zāli, lai turpinātu spēlēt vieglprātīgā bon vivant* lomu.

Vals cerēja, ka kāds karstgalvis atradīs iemeslu, lai izsauktu viņu uz divkauju. Zobenu šķindoņa būtu īsti piemērota viņa šīs nakts noskaņojumam. Viņš jutās gluži slims no salkanajām runām un muļķīgās smaidīšanas. Valam derdzās paša izvēlētā muļķa loma.

Tomēr pārtraukt izrādi nedrīkstēja. Vals izturēja līdz pieciem rītā, kad beidzot varēja noraut muļķīgo kostīmu un iekrist gultā. Nekad savā dzīvē viņš nebija juties tik iztukšots.

Iztukšotības sajūta neļāva iemigt. Prātā spītīgi griezās un virpuļoja doma par pazemojumu, kuru viņam bija sagādājusi Mērija. Vajadzēja rast veidu, kā atmaksāt.

Kas viņai bija padomā? Šādas būtnes parasti nešķiež laiku vīriešiem, ja viņām par to netiek samaksāts, taču šī vēl neko nebija prasījusi. Tieši pretēji, meiča bija izskatījusies aizkustināta, kad Vals viņai nopirka pralinē vai gumbo bļodiņu. Viņa noteikti iecerējusi kādu nopietnāku spēli, kuru Vals pagaidām nesaprata.

Lai viņa iet ellē! Rīt būs beidzamais seanss pie mākslinieka. Pēc tam viņš vairs netuvosies tam nolādētajam veikalam. Viņš neies arī pie Mišelas de Pontalbas. Un pārtrauks domāt par Mēriju Makalisteri un viņas trikiem.

Tomēr vispirms viņš saņems atmaksu par savu lētticību. Viņš paskatīsies, vai šī Rozas Džeksones meiča arī augšpēdus un izplestām kājām ir tikpat veikla kā ikdienā, staigājot, runājot un smejoties par viņu.

46. nodaļa

Pirmdienas rītā Mērija nevarēja nostāvēt mierā ne mirkli. Šodien noteikti Vals pateiks to, ko viņa visvairāk alka dzirdēt, pateiks, ka mīl Mēriju tikpat kvēli, kā viņa mīl to, un bildinās.

Meitene bija centusies mierināt sevi un attaisnot Vaļu, kad tas viņai neko nepateica jau uzreiz pēc atgriešanās no Čārlstonas. "Mums vienam otrs jāiepazīst no jauna," viņa sprieda. "Viņš ir bijis prom vairāk nekā divus mēnešus."

Tomēr uztraukums nepadevās.

Tas pieauga, kad Vals neaicināja viņu līdzi uz viesībām.

Tas kļuva gandrīz nepanesams, kad Vals ne ar vārdiņu neieminējās, ka vēlētos iepazīstināt Mēriju ar savu ģimeni.

Lai nu kā, raizes meiteni mocīja galvenokārt naktīs. Pienākot jaunai dienai un atkal satiekot Vaļu, Mērija jutās tik laimīga, ka piemirsa visu citu.

Bet tad Alberts paziņoja, ka šajā pirmdienā Vals ieradīsies pozēt pēdējo reizi. Mērijas raizes pārvērtās panikā, jau iedomājoties vien, ka viņi varētu vairs nekad nesatikties.

Patiesībā viņa tam neticēja. Bet ja nu tomēr… "Kad Vals ir kopā ar mani, esmu pārliecināta par viņa jūtām. Tomēr viņš vēl aizvien par tām nerunā. Un viņš nav mani vairs arī skūpstījis. Ja mēs būtu pa īstam saderināti, viņš noteikti mani noskūpstītu vēlreiz. Es to vēlos no visas sirds."

Mērija atcerējās Luīzas pamācošās runas par sociālajām atšķirībām un izlēma, ka ir atradusi atbildi. "Vals taču nezina, ka mēs piederam pie vienām aprindām, ka esmu pa pusei kreoliete. Viņš mani mīl, tomēr raizējas, ka es neiederēšos viņa sabiedrībā. Viņš domā, ka es tajā nejutīšos laimīga."

"Esi godīga pret sevi, Mērij," viņa sevi norāja. "Vais nav nekāds svētais. Viņš uztraucas, ka pats nebūs laimīgs, ja tevis dēļ viņam nāksies justies neveikli. Tu viņa acīs esi sazin no kurienes nākusi amerikāniete, kura strādā veikalā par šuvēju. Tu nevari viņu par to vainot. Tu taču pati arī ne uz mirkli nepieļāvi domu, ka varētu precēties ar Padiju Devlinu."

Un meitene atviegloti nopūtās. Viņai to būtu vajadzējis saprast agrāk. Tad viņa sev būtu aiztaupījusi visas šīs bažas. Tagad tikai jāatrod laiks, kad pastāstīt mīļotajam par mantojumu. Viņa taču bija "šķirstiņa meitenes" pēctece. Vai iespējams būt vēl vairāk kreolietei?

Pirmdien viņa to izdarīs! Mērija vēlējās, kaut šī pirmdiena pienāktu drīzāk.

-   Labrīt, dāmas, Vaļa balsī varēja saklausīt savādu pieskaņu. Tā izklausījās svešāda. Mērija noslēpumaini pasmaidīja. Šķita, ka arī mīļotais ir satraukts un nepacietīgs. Tas ir labi. Kad viņa pastāstīs par savu pūra kasti, Vals nomierināsies.

-  Kas tā par kņadu skvērā? viņš vērsās pie Hannas.

-   Šodien aizbrauc Dženija Linde. Un paldies Dievam, es teikšu. Visi tie ļautiņi šeit, visgarām ceļam uz piestātni, drūzmējas viņas dēļ. Pēc tam viņi izklīdīs pa mājām un, cerams, tik drīz vairs ārā nerādīsies. Man jau līdz nāvei apnicis pārdot aizvien tās pašas vecās šallītes un pirkstaiņus.

Vals pameta acis uz Mēriju.

-   Es ceru, ka jūs nevēlaties noskatīties Dženijas Lindes aizbraukšanā, viņš bilda. Es viesnīcā pasūtīju pārtikas grozu piknikam. Iedomājos, ka varētu jūs uzaicināt vēl vienā braucienā uz ezeru.

-   Ar lielāko prieku, Mērija paķēra cepuri un saulessargu-

-   Brauksim ar vilcienu, Vals teica.

Ari tas Mērijai bija pa prātam. Viņa vēl nekad neesot braukusi vilcienā.

Meitene noklusēja, ka vēl jo vairāk viņai tas patik tādēļ, ka vilciens kustēsies ātrāk. Vala izturēšanās ļāva noprast, ka viņš ir par kaut ko izšķiries, un tas satrauca un kutināja nervus. Viņš noteikti izteiks bildinājumu, meitene par to bija gandrīz droša. Tomēr viņa skatienā nepaudās mīļums. Tas noteikti nervozitātes dēļ. Kāpēc gan ne? Viņa pati taču arī uztraucas.

Pārņemti katrs ar savām domām, Vals un Mērija runāja ļoti maz. Piecu jūdžu garais brauciens gar ceļu, kuru sauca par Elizejas Laukiem, aizņēma divdesmit piecas minūtes. Lokomotīves un dzelzs riteņu radītais troksnis bija tik skaļš, ka viņi pat necentās to pārkliegt.

Nelielais kūrortciematiņš pie ezera, kur beidzās sliežu ceļš, vēl nebija atmodies. Logus sedza slēģi, un pie kotedžām neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Neliela rosība bija manāma vienīgi pie kravas piestātnes. Vals saņēma Mēriju aiz rokas un vilka viņu uz pretējo pusi.

Pēc pāris minūtēm viņš apstājās pie vītolu pudura, nolika zemē pīto ēdienu grozu un, atraisījis rullī satītā paklājiņa saites, sniedza to Mērijai.

-  Izklājiet to. Zeme var izrādīties mitra.

Mērija pameta nervozu skatu uz mākoņiem, kuri drūzmējās virs ūdeņiem pie horizonta. Ja zeme vēl nebija mitra, tad drīz vien būs. Mērija cerēja, ka lietusgāze neizjauks visromantiskāko viņas dzīves mirkli.

-   Vai, man jums kaut kas jāpasaka, meitene ierunājās, rullēdama vaļā paklājiņu. Gribu to pastāstīt, pirms sākam pusdienot.

-   Patiešām? Esmu ieinteresēts, viņš atsaucās. "Beidzot esam pie tā nonākuši," jaunais vīrietis domāja. "Kas gan viņai padomā? Stāstiņš par slimu vecmāmiņu un kaudzi naudas, kas nepieciešama ārstēšanai? Varbūt cerības, ka es viņu iekārtošu mazā omulīgā savrupmājā un atbrīvošu no smagā darba Rinku bodītē, apmaiņā saņemot īpašas izpriecas? Lai kas tas arī būtu, nevaru vien sagaidīt, kad dabūšu to zināt."

Atbalstījies uz elkoņa, Vals atlaidās pusguļus vienā paklāja pusē. Mērija nosēdās viņam pretī. Koki meta ēnu uz meitenes sejas, un no šis zaļās paēnas atskanēja viņas balss.

-   Savā sešpadsmitajā dzimšanas dienā, kad man teju teju bija jābeidz skola, es no savas mātes saņēmu dāvanu. No savas īstās mātes, kura tolaik jau bija mirusi, lai gan es to nezināju, līdz… Ak vai, es laikam runāju pavisam nesaprotami.

-  Nemaz ne. Degu ziņkārē dzirdēt turpinājumu.

Mērija bija pārāk uztraukusies, lai saklausītu sarkastisko toni vīrieša balsī.

-   Visa lietas būtība slēpjas šajā dāvanā, viņa stāstīja tālāk. Tā bija kaste, ļoti veca un nobružāta kaste. Nu jau Mērija bēra vārdus pavisam ātri. lai paspētu visu izstāstīt, pirms sāksies lietus. Vēlāk es uzzināju, kas tā ir par kasti. Tas ir viens no šķirstiņiem, Vai, kas saglabājies no tām dienām, kad Francijas karalis tos piešķīra jaunavām, kas devās uz Ņūorleānu. Mana īstā māte to bija paglabājusļ man. Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē? Ņūorleāna ir manu senču dzimtene. Es esmu puskreoliete. Vai gan jābrīnās, ka man šī vieta kļuvusi tik mīļa?

-  Nepavisam ne. Tas daudz ko izskaidro.

-  Es zināju, ka jūs sapratīsiet.

Vals, pastiepis roku, novilka Mēriju pie sevis un, pirms meitene paspēja iekliegties, uzspieda savas lūpas viņas mutei.

Mērija apvija rokas viņam ap kaklu un atbildēja skūpstam ar visu garo gaidīšanas un ilgošanās mēnešu laikā krāto kaisli. Viņš pacēla galvu, taču meitene to pievilka atpakaļ, auklēja rokās un turēja tā, lai vīrieša lūpas atkal piekļautos viņas mutei. Mērija būtu ar mieru skūpstīt Vaļu visu atlikušo mūžu, paturēt viņu savās skavās uz visiem laikiem.

Viņa dzirdēja, kā lapu vainagu sāk kapāt lietuslāses, taču tam nebija nekādas nozīmes. Meitene skūpstīja katru viņa mutes izliekumu, viņa zodu, viņa degunu.

Augumu pāršalca karsts, kņudinošs vilnis, un Mērija, dīvaino izjūtu pārsteigta, klusi iekliedzās. Viņa juta, kā, pašai negribot, izliecas mugura, tad pēkšņi attapa, ka ķermeņa augšdaļa ir gluži kaila un Vaļa rokas atrodas uz viņas krūtīm, glāstot un viegli saspiežot, un izraisot savādu nespēku un vēlēšanos, lai tās pieskaras visur, lai tās nekad nepārstāj… nepārstāj… Viņai Vals jāaptur. Tas notiek pārāk strauji. Tā nedrīkst darīt, pirms viņi nav precējušies.

Mērija piespieda rokas pie krūtīm un novērsa seju.

-   Nē, Vai, nē. Rimsties. Lūdzu, lūdzu, nevajag. Viņa centās izkļūt no apskāviena, mēģināja savilkt kopā ņiebura malas, saukdama "nē" un "rimsties", un "lūdzu" atkal un atkal.

Vals neapmierināts uzslējās sēdus. Viņa seja izskatījās nikna.

-  Ko tu domā ar šo "rimsties"? Kas tā par ķircināšanos?

Mērija mēģināja piesegt kailumu. Lietus lāses krita viņas

matos, uz pleciem un kakla.

-   Es tevi mīlu, viņa sacīja, tu zini, ka tā ir taisnība. Tomēr, tā nepiedien darīt, pirms mēs neesam precējušies. Arī to tu, Vai, zini.

Viņš atkrita uz papēžiem. Precējušies. Lūk, uz ko viņa cerēja. Lietus kapāja vīrieša plecus un sūcās zem apkakles. Viņam gribējās bezkauņu iepļaukāt. Vai viņa tiešām domā, ka Vals ir tik liels muļķis? Precēties!

"Tu šauj pār strīpu, jaunkundzīt," viņš nodomāja. "Tev izdevās likt man aizmirsties, un tu domā, ka tas ir neatgriezeniski. Tu maldīgi uzskati, ka esi mani pārspējusi. Es būšu tas, kurš smiesies pēdējais."

-   Tev, protams, taisnība, to sakot. Vaļa balss skanēja maigi. Es gandrīz zaudēju galvu, tāpēc ka tik ļoti tevi iekāroju. Es nespēju ilgāk gaidīt, Mērij. Mēs apprecēsimies jau rīt. Murdi gras. Visa pilsēta līksmosies kopā ar mums. Vals viņu apskāva un, piekļāvis cieši pie krūtīm, apsedza ar saviem svārkiem, tāpēc Mērija nevarēja redzēt ļauno, atriebīgo smīnu vīrieša sejā.

Viņi atstāja slapjo paklāju un pārtikas grozu zem vītoliem un skrēja uz vilcienu, taču nepaspēja. Tad Vals uzmeklēja dzelzceļa stacijas uzraugu un samaksāja krietnu naudas žūksni par atļauju izmantot viņa zirgu un ratus. Viņš negribēja gaidīt nākamo vilcienu. Viņam vajadzēja tikt vaļā no Mērijas, pirms būs zaudējis savaldīšanos un piekāvis vai pat nogalinājis šo sievišķi.

Viņa izskatījās pēc samirkušas žurkas, taču jutās kā visskaistākā, visiekārojamākā, visapbrīnojamākā sieviete pasaulē.

-   Tev jāpārģērbjas, Vals teica, kad viņi bija sasnieguši pilsētas robežu. Kur tu dzīvo? Un viņš uzšāva zirgam ar pātagu.

-  Es došos atpakaļ uz veikalu. Man tur ir šādas tādas drēbes. Tā nebija patiesība, bet viņa aizņemsies no Hannas. Un tad nekavējoties ķersies pie sava kāzu tērpa darināšanas. Mardi gras visi cenšas apģērbties īpaši izsmalcināti. Vals tā bija teicis. Viņš bija izstāstījis, kā rīkoties. Sešos viņi satiksies pie viesnīcas "Saint Louis". Līdz tam laikam Vals jau būs visu noorganizējis. Viņiem jāģērbjas karnevāla kostīmos un maskās. Mardi gras balle būs viņu kāzu ceremonija.

47. nodaļa

Grēku nožēlas otrdiena bija beidzamā diena, kurā pieļaujamas pasaulīgas izpriecas, pirms sākas četrdesmit dienu ilgais gavēnis.

Kreoli to sauca par Dāsno otrdienu.

Mardi gras karnevāla pēdējā diena.

Visa pilsēta bija kājās. Citkārt darbīgajā Ņūorleānā dienā, kad notika Mardi gras svinības, neviens nestrādāja. Bija aizliegta nopietnība, skumt nebija atļauts. Pat debesīm tika pavēlēts nebozties; visu laiku lielākais brīnums bija tāds, ka pilsētas vēsture nepazina lietainas Mardi gras dienas.

Mērija Makalistere pamodās ar smaidu sejā. Jau tādā agrumā, kad tikko ausa saule, uz ielas varēja saklausīt pirmssvētku rosību. Tur tika gatavoti uguņošanas brīnumi, svilpa un klaigāja puišeļi. Šī kņada saskanēja ar Mērijas noskaņojumu. Šodien visiem jālīksmojas līdz ar viņu. Šodien ir viņas kāzu diena.

MērijasJcāzu tērps karājās pie durvīm. "Tev jābūt tērptai karnevāla kostīmā," Vals bija teicis. "Kostīms" tā viņa bija tērpu pieteikusi, demonstrējot to O'Nīlas kundzei. Par kāzām viņa pārējiem mājas iemītniekiem izstāstīs rīt, kad ceremonija būs beigusies un viņa nāks pakaļ savām mantām. Viņa negribēja sabojāt Mardi gras svētkus Padijam Devlinam un vēl mazāk vēlējās, lai puiša bēdīgā vai dusmu pilnā sejas izteiksme sabojā viņas pašas prieku.

Hanna un Alberts zināja. Kad Vals iepriekšējās dienas vakarā pavadīja Mēriju līdz ārdurvīm, viņa iedrāzās veikalā gluži apstulbusi no laimes. Hanna palīdzēja tikt galā ar "kostīmu". Alberts apsolīja izpildīt "līgavas tēva" pienākumus. Šovakar viņi gaidīs Mēriju un Vaļu pie savas mājas.

-   Mēs, protams, laulāsimies katedrālē, Mērija draugiem bija klāstījusi, un pa ceļam ienāksim pēc jums.

Laimes pārņemta viņa izkāpa no gultas un noņēma savas kāzu drānas no pakaramajiem. Tās tiešām izskatījās lieliski. Mērija izklāja visu uz gultas pārsega. Tur bija baltas zīda zeķes, zilas, kruzuļotas zeķu gumijas, zili apakšsvārki ar volāniem, kuru malas rotāja mežģīnes. Viņas bija izraudzījušās pašas smalkākās lietas, ko varēja atrast veikalā. Kleitu Mērija bija darinājusi, Hannas labākajai blūzītei ar garām piedurknēm un augstu apkakli piešujot kuplus jo kuplus balta zīda svārkus. Hanna draudzenei aizdeva arī smalku zelta piespraudi ar kameju.

-    Kaut kas vecs, skaitīja Mērija, kārtojot kleitas piedurknes, un kaut kas jauns, viņa turpināja, ar roku nogludinot svārku spīdīgo audumu. Kaut kas palienēts. Kameja jau bija piesprausta pie apkakles. Un kaut kas zilā krāsā, viņa iesmējās, pastaipot zeķu gumijas.

Meitene atlocīja sainīti, kurš stāvēja uz mazgājamā galda, un glāstošiem pirkstiem pieskārās tā saturam. Tur, ietīta smalkā zīdpapīrā, gulēja balta un gaisīga mežģīņu mantiļa viņas plīvuram un no stingras baltas mežģīnes darināts vēdeklis ziloņkaula tureklī. Šis vēdeklis aizvietoja kādu citu, kas būtu kalpojis kā "kaut kas sens", to, kuru meitene patiesībā būtu vēlējusies turēt rokā šajā reizē. Ja nebūtu nozagta viņas kaste, kāzu tērpu papildinātu mežģīņu vēdeklis, kurš kādreiz bija piederējis viņas vecmāmiņai vai varbūt pat vecvecmāmiņai.

Zem vēdekļa gulēja karnevāla maska. Arī tā bija izgatavota no mežģīnes. Hanna ar smagajām šķērēm bija no smalkas mežģīņu šalles izgriezusi detaļas, kuras pēc tam uzlīmēja uz atlasa maskas.

Mērija tēlos spānieti. Viņa būs ģērbusies kā spāņu līgava. Meitene jau tagad gribēja uzvilkt tērpu. Viņa būtu gatava laulāties kaut tūlīt. Līdz sešiem jāgaida vēl tik ilgi! Taču Vals sacīja sešos, un Mērija bija apņēmusies kļūt ne tikai par ļoti mīlošu, bet arī ļoti paklausīgu sievu. Viņa pagaidīs.

Uzvilkusi brūno ikdienas kleitu, Mērija devās uz ēdamistabu paēst brokastis.

Viņai ienākot pa durvīm, jaunākais no Reilijiem meta meitenes virzienā sauju miltu. Mērija spiedza, ar rokām gaiņādamās baltajā putekļu mākonī.

-   Vai es tev neteicu, lai tu to nedari mājās? O'Nīlas kundze smiedamās rājās. Arī viņas matos bija milti; tie bija uz grīdas, uz Padija Devlina sejas un vecākā Rcilija ausīs un uzacīs.

Atraitne palīdzēja Mērijai notīrīt miltu pēdas no svārkiem.

-  Ja man būtu kaut desmitā daļa to miltu, ko izšķiež Murdi gras karnevālā, pietiktu veselam gadam, viņa žēlojās. Šī ir viena briesmīga tradīcija un nemaz ne jautra, pēc manas saprašanas.

Mērija saimniecei piekrita, taču pēc brokastīm, kopā ar Padiju Devlinu un Reilijiem izgājusi pastaigāties, meitene mainīja savas domas. Visa pilsēta, sākot no vissīkākās šķērsielas līdz pašai galvenajai ielai, bija pilna ļaužu. Uz ielām varēja satikt gan pašus nabadzīgākos, gan visbagātākos pilsētas iedzīvotājus. Sievietes, vīriešus un bērnus, baltos un krāsainos. Daži jau bija tērpušies maskās, bet karnevāla noskaņojumu varēja manīt it visās sejās, un visi kaut mazliet bija notraipījušies ar miltiem. Lielākā daļa svinētāju nesa līdzi miltu maisiņus, no kuriem pagrāba un svieda citiem. Viņi skraidīja, smējās, spiedza, kliedza un izskatījās tik dzīvespriecīgi, enerģijas pārpilni un atraisīti kā bērni rotaļu laukumā.

Drīz arī Mērija vairs nespēja palikt malā un sāka apbērt ar miltiem dzīvnieku, nelabo, eņģeļu, raganu, indiāņu, mednieku, klaunu, karaļu, ģenerāļu, varoņu, briesmoņu un pirātu kostīmos tērptās figūras. Viņas pašas brūnā kleita jau izskatījās gandrīz balta, un baltos putekļus viņa varēja saskatīt pat uz saviem skropstu galiem. Ceļabiedri bija pazuduši kaut kur pūlī, taču Mērija par to neuztraucās. Murdi gras laikā Nūorleānā ikviens bija ikvienam draugs. Kāds sieviešu drānās tērpies vīrs pirka čalas no ielu tirgoņa un dāvāja to katram garāmgājējam. Kāda sieviete korsetē un zeķēs skūpstīja ikvienu, ko sastapa. Vēl cits vīrs, uzrāpies koka ķekatās, no augšas kaisīja miltus, un visas kāršu rozes gar mūra sienām nosarmoja. No atvērtām durvīm un logiem plūda mūzikas skaņas, uz viena ielas stūra kāds karnevāla kostīmā ģērbies vīrs čīgāja vijoli, uz otra kāds pirāts ar auskaru ausī pūta ragu. Valdīja vispārēja jautrība.

Līksmotāji dziedādami organizēja improvizētas parādes, maršēdami kopā vairākus kvartālus, tad izklīda. Daži pūta taures, citi šķindināja zvanus, svilpa ūdenssvilpītes, rībināja bungas, spēlēja uz ķemmītēm, kas bija ietītas pergamentā.

Troksnis un krāsainība, prieks un vieglprātība tādi ir Mardi gras svētki.

Mēri ja, izspūrusi un jautra, atgriezās O'Nīlas kundzes namā pēc diviem. Sastaptie cilvēki bija teikuši, ka vēlāk notiks īsta parāde. Būšot arī platformas uz riteņiem. Kādā no iepriekšējiem gadiem viena no tām esot izskatījusies kā milzīgs gailis ar seksti. Soļotāji parasti metot saldumus skatītāju pūlī. Esot ļoti jautri.

Tomēr Mērija neskuma, ka to neredzēs. Viņai tagad jānomazgājas, jāsakārto mati un jāpošas kāzām.

Mērija ietinās gultas pārsegā, lai pasargātu matus, plecus un tērpu no miltu putekļiem. Viņa gribēja nostāties Vaļa priekšā svaiga, tīra un neaptraipīta. Sudraba kurpītes, kurām bi ja uzliktas jaunas zoles, kļuva baltas no iešanas cauri miltu klājumam uz ielām, taču tas izskatu nebojāja.

Iegājusi viesnīcā, viņa noņēma pārsegu un sniedza to "Saint Louis" formā tērptam vīrietim, kurš izbrīnā iepleta acis. Tas bija karnevāla kostīmā ģērbies viesis.

-   Mani gaida mesjē Sanbrēvins, meitene paziņoja kalpotājam, kas stāvēja aiz augstas sarkankoka letes. Aizsūtiet viņam ziņu, ka esmu ieradusies.

Valmonts, kā jau lika solījis, bija sagatavojies Mērijas uzņemšanai. Kalpotājs pamāja heroldam.

-   Šis cilvēks jūs aizvedīs pie mesjē Sanbrēvina, jaunkundz.

Mērija bez mazākajām ierunām sekoja grezni tērptajam vīram.

-  Tas nu gan ir tips, viens no kalpotājiem teica otram. Liek ielasmeitai saģērbties baltā kā svētajai nevainībai. Pie tam vēl izvēlas meiču bez krūtīm. Es nu gan par tādu nemaksātu ne centa.

-  Šis Sanbrēvins vispār nav īsti normāls, uzrunātais piekrita, pats arī ģērbjas un uzvedas kā āksts. Ja es nebūtu redzējis, kā viņš cīnās, es sāktu prātot, vai viņš vispār ir vīrietis.

Heroldam pieklauvējot, Vals steidzīgi atvēra durvis. Viņš uzsmaidīja baltajā kleitā un plīvurā tērptajai Mērijai.

-   Nāc iekšā, mīļumiņ, un iepazīsties ar maniem draugiem. Zemu paklanījies, viņš saņēma Mērijas roku un ieveda meiteni viesistabā.

Tur sēdēja trīs karnevāla kostīmos ģērbušies vīri: Pjero, Napoleons Bonaparts un priesteris. Istabas stūrī bija uzstādīts altāris, tam līdzās atradās ar mežģīņu sedziņu pārklāts galdiņš, uz kura stāvēja divi sudraba svečturi. Uz grīdas pie altāra gulēja divi spilventiņi.

-  Vai, Mērija ierunājās, es tevi nesaprotu.

-    Kuš, dūjiņ, neesmu tevi iepazīstinājis ar ceremonijas dalībniekiem. Džentlmeņi, šī ir mana līgava, Makalisteres jaunkundze.

Vīrieši palocījās. Mērija pasmaidīja un pietupās reveransā.

-   Vai, viņa nerimās, pavilkdama to aiz piedurknes, es biju iedomājusies… bet katedrāle… Hanna un Alberts gaidīs…

Vals uzlika pirkstu viņas lūpām.

-  Tev, manu līgaviņ, kaut kas būs sajucis. Tu laikam nezini, kā mēs, kreoli, kārtojam šīs lietas. Murdi gras viss notiek daudz brīvākā gaisotnē. Drīz sāksies gavēnis, un tad kāzas nerīko, tāpēc Mardi gras laikā mācītāji ir daudz aizņemtāki… Vai es runāju taisnību, Tēvs?

Priesteris pamāja un kaut ko nesaprotamu nomurmināja.

Mērija nespēja aptvert notiekošo. Vals izskatījās tik svešāds, ģērbies atlasa svārkos un narcišu dzeltenās pusbiksēs ar ziliem atlokiem, kurus rotāja zelta izšuvumi un pērlītes. Arī žesti un balss likās savādi, tikpat pārspīlēti kā apģērbs. Un pret Mēriju Vals izturējās tā, it kā viņi tēlotu lomas uz skatuves, nevis būtu divi iemīlējušies cilvēki, kas pēc brīža kļūs par vīru un sievu.

"Tas noteikti abu draugu dēļ," Mērija nosprieda, "gan jau viņš man vēlāk paskaidros, kas par lietu. Tas ir mans Vals, un es viņu mīlu, tāpēc man viņam jāuzticas."

Meitene ļāva mīļotajam noņemt sev masku un aizvest līdz stūrim. Pēc Vaļa komandas Mērija nometās ceļos un atkārtoja priestera diktētos vārdus. Tad, izstiepusi roku, meitene ļāva, lai viņas pirkstā uzvelk platu zelta stīpu.

Nu viņi bija salaulājušies. Tā viņš teica. Tas esot noticis atbilstoši ņūorleāniešu Mardi gras tradīcijām.

Mērija mēģināja norīt kaklā sakāpušo kamolu. Nebija ne dievkalpojuma, ne svētā vakarēdiena, ne līgavas māsu, ne vīraka, ne sprediķa, ne svētīšanas. Ne jau šādas viņa bija iztēlojusies savas kāzas.

Vals saņēma meitenes seju rokās un noskūpstīja, un šajā brīdī sasteigtā ceremonija Mērijas acīs pārtapa vissvētākajā solījumā. Viņa bija kļuvusi par sievu vīrietim, kuru mīlēja.

Turēdami viens otra roku, jaunlaulātie piecēlās. Mērija smaidīja un jau grasījās uzrunāt priesteri.

Tomēr pirms domas bija paspējuši iemiesoties skaņās, Vals atlaida viņas plaukstu un pacēla meiteni uz rokām.

-   Mēs jūs tagad atstāsim, mani draugi, viņš paziņoja un iznesa Mēriju pa durvīm, kas atradās blakus altārim, aizsperot tās aiz sevis ar kāju.

Mērija ieraudzīja, ka viņi atrodas milzīgā guļamistabā. Abi lielie logi bija atvērti. Pa tiem varēja redzēt sārtas debesis un violetus mākoņus, kuri lēni peldēja nevienādos blāķos. Saulrieta slīpie stari iekrāsoja istabu tumši rožainā krāsā un padarīja milzīgās gultas zilos aizkarus purpursarkanus.

Vals nolaida Mēriju zemē, noņēma no meitenes galvas plīvuru un. nometis to uz grīdas, steidzīgi pogāja vaļā ņieburu, lai ātrāk varētu piekļūt viņas krūtīm.

Mērija gribēja lūgt mīļoto nesteigties, ļaut viņai aprast ar šo istabu, ar visu, kas tikko bija noticis, ar Vaļu pašu.

Tomēr viņas mēle bija kā sapīta. Mīļotā vīrieša pieskārieni lika meitenes sirdij neprātīgi dauzīties un ceļiem ļodzīties. Mērija spēja vienīgi izdvest viņa vārdu.

-   Vai tad nenotiek tas, ko tu pati vēlējies, manu līgaviņ? Vai tad tu neteici, ka mums nevajag mīlēties, pirms neesam salaulājušies? Vai tad tu pati negribēji tieši to? Viņa mute pieplaka meitenes kaklam, slīdēja pa to augšup, līdz sasniedza sārto auss ļ ipiņu, bet rokas slidināja tērpu nost no Mērijas auguma.

-   Pie velna, kāpēc tev ir tik šauras piedurknes? Izģērbies pati, Mērij, un izlaid matus. Vaļa rokas atlaida meiteni, un Mērijai kļuva auksti. Mehāniskām kustībām izpildot pavēli, viņa lūkojās Vaļa sejā, meklējot mīļotā cilvēka acīs un lūpās maigumu.

Viņa nesastapa Vaļa skatienu. Lēni atbrīvodamās no sarežģītā apģērba, Mērija vēroja, cik veiklām un izlēmīgām kustībām izģērbjas Vals. Pār meitenes augumu, apjaušot viņa vīrišķo spēku, pārskrēja nervozas satraukuma trīsas. Kad viņš norāva kreklu, meitenes skatam pavērās stingrs vēders, plato plecu muskuļi un melnu, sprogainu matiņu klātas krūtis. Viņai spēji sagribējās sajust tos starp pirkstiem, pie vaiga, glāstīt gludo vēdera ādu. Garajiem matiem plīvojot, meitene metās pie mīļotā, nejuzdama kaunu, pat ne samulsumu. Viņu vadīja vienīgi neizsakāmas alkas izjust Vaļa glāstu siltumu, aizdegties no viņa pieskārieniem.

Vals iesmējās par viņas dedzību, un šajos smieklos varēja saklausīt nepacietīgu uzbudinājumu.

-   Pacieties, es jau nāku, viņš teica, noguldīdams meiteni vēsajos palagos, un tad viņa mēle jau skāra Mērijas lūpas, kamēr rokas vēl raisīja vaļā pusbikses.

Vīrieša smagums gūlās pār viņu, spiezdams meitenes augumu dziļāk gultā, kur sasila gan Mērijas ķermenis, gan sirds, un viņa aizvēra acis, apvija rokas ap Vaļa kaklu un, tā turoties, jutās drošībā un ļāvās maiguma viļņiem, kas piepildīja sirdi.

Viņa juta Vaļa rokas uz sava ķermeņa, un katrs pieskāriens raidīja siltas tirpas pa visu miesu. Viņa iegremdēja plaukstas Vaļa matos, glāstīja viņa plecus, muguras izliekumu un saspringtos muskuļus. Viņa sajuta mīļotā vīrišķīgo spēku un dievināja to tikai tāpēc, ka tas bija viņš. Mērijas spēcīgais, jaunavīgais ķermenis instinktīvi tiecās piekļauties arvien ciešāk mīļotajam. Mērija būtu gribējusi iespiesties šī vīrieša ķermenī, palīst zem viņa ādas, kļūt par daļu no viņa, lai abu sirdis saaugtu kopā, lai viņiem būtu viena asinsrite, viena elpa, viņa vēlējās dalīties ar Vaļu savā dzīvē un sakust mīlestībā.

-  Jc suis la tienne[38], viņa iekliedzās.

Viņa kliedza atkal un atkal, jo sāpes plēsa meiteni uz pusēm kā agonijā.

Līdz viņa apjauta, ka nu Vals tiešām ir daļa no viņas, ka sāpju piepildījums ir Vals, ka viņas iepriekšējā iztukšotības sajūta un visas nelaimes, kuras to jebkad piemeklējušas, tagad vairs nenozīmē neko, ka viņa un Vals ir viens vesels.

Meitene izdzirdēja elsas un saprata, ka raud. Viņa raudāja no sāpēm, no laimes, no beidzot rastās iespējas atdot visu mīlestību, kura gadiem krājusies sirdī bija taupīta kādam, kurš būs tās vērts.

Vals piecēlās uz ceļiem, uzrāva Mēriju pie sevis un atkal cieši spieda pie krūtīm.

Turies pie manis, viņš sacīja, un Mērija paklausīja. Vaļa rokas slīdēja lejup pa viņas muguru, pirksti satvēra dibena apaļumus, raujot meiteni sev aizvien tuvāk un triecoties maigajā miesā arvien dziļāk, vēl dziļāk, līdz viņa atkal kliedza sāpēs, biedējošā ekstāzē un nojautā, ka beidzot Vals, baudā iestenējies, atdodas viņai tāpat kā Merija bija atdevusies viņam.

Viņa turēja Vaļu cieši apskautu, līdz viņš atbrīvojās no meitenes rokām un pastūma tās sāņus. Ļāvis Mērijas galvai un pleciem atslīgt uz spilvena, viņš izkāpa no gultas. Mērija gulēja gluži ļengana, bezspēcīga un apdullusi no mīlestības, kas bija ieplūdusi viņas sirdī un izplūdusi no tās. Viņa gribēja runāt, izstāstīt Valam visu, ko juta, tomēr neatrada vārdus, kuros šīs sajūtas izteikt. Tā vietā viņa ļāva runāt savam skatienam.

Vals pagriezās un izslīdēja no viņas redzesloka. Mērija dzirdēja, kā sāk šļakstēt ūdens, un iztēlojās viņu mazgājamies. Viņai sagribējās doties uz turieni, paņemt sūkli un nomazgāt mīļotā skaisto, stipro, dievināto augumu, bet sāpes, kas caurstrāvoja pašas ķermeni, liedza pakustēties. "Vēlāk," meitene sev apsolīja. "Mums priekšā visa dzīve." Viņa noteikti iemācīsies vīru noskūt un katru rītu varēs noliekties pār Vaļa brīnišķīgo seju, lai uzklātu uz tās baltu putu bārdu, kuru pēc tam notīrīs ar glāstiem un skūpstiem, kas sekos katram žiletes pieskārienam. Mērija aplaizīja lūpas, iztēlojoties ziepju garšu.

Pēkšņi Vals atkal stāvēja pie gultas. Mērija pastiepa augšup rokas, bet viņš atkāpās.

Meitene ieraudzīja, ka Valmonts ir pilnībā apģērbies. Košo galminieka tērpu viņš bija nomainījis pret domino kostīmu. Kapuce un maska slēpa lielāko daļu sejas. Zem melnā apmetņa vīdēja koši balts krekls un melnas, pieguļošas bikses. Jau gandrīz satumsušajā istabā viņa tēls izskatījās noslēpumains un gandrīz biedējošs. Mērija pasmaidīja.

-Tu izskaties bīstams, Vai. Kā lielceļu laupītājs vai pirāts. Kā pirāts, kurš var atļauties labu drēbnieku, protams.

Viņš nesmējās par nelielo joku, bet mierīgi sprādzēja pie jostas vienkāršu, draudīga izskata zobenu.

Tad lēni pienāca tuvāk gultai un iesmējās.

-   Lieliski nostrādāts, jaunkundz. Jūs esat pat vēl daudz profesionālāka, nekā es spēju iedomāties. Biju nolēmis jums maksāt divus dolārus parasto cenu labai, tīrīgai padauzai -, tomēr tagad došu vairāk. Un mirdzošs zelta naudas gabals uzkrita uz Mērijas kailajām krūtīm. Metāls bija auksts.

Viņa to notrauca un piecēlās sēdus.

-   Man tas nešķiet smieklīgi, Vai. Tas bija nejauks joks.

Viņš iesmējās atkal.

-    Vai tāpēc, ka šoreiz pasmējās pār jums, nevis par mani, jaunkundz? Mēs tikai apmainījāmies lomām. Kā jums tagad patīk maskarādes, jaunkundzīt? Priesteris savu lomu notēloja tīri labi, vai ne?

Mērija, atsacīdamās ticēt, papurināja galvu. Tas nevar būt! Viņš nespētu tā rīkoties! Meitene centās ielūkoties Vaļa sejā, lai rastu apstiprinājumu, taču to aizsedza maska, ļaudama saskatīt tikai muti un zodu. Šī ļaunā mute ar sakniebtajām lūpām izskatījās sveša.

Lūpas iepletās smīnā, pavērās smieklos. Un viņš aizgāja. Mērija saklausīja viesistabā balsi.

-  Ceru, ka neliku jums gaidīt pārāk ilgi. Pateicos par līdzdalību šai nelielajā, uzjautrinošajā šarādē. Pieņemu, ka ļausiet man jums izmaksāt vakariņas, pirms sākas balle.

-  Vakariņas un dzeramo visu nakti, Vai. Jūs teicāt, ka aizkavēsiet mās tikai uz piecām minūtēm, bet pagāja gandrīz piecpadsmit.

Vaļa smiekli skanēja bezrūpīgi kā bērnam.

-   Izklaide izrādījās daudz aizraujošāka, nekā es biju iztēlojies. Iesaku viņu ari jums, tomēr tagad es vairs negribu gaidīt. Esmu izbadējies kā vilks.

Mērija aizklāja ausis ar plaukstām, tomēr tas nepalīdzēja.

48. nodaļa

Ielās bija saradies vēl vairāk dzīrotāju. Viņu maskotās sejas klāja biezas ēnas. Bija iestājusies nakts. Cita no citas krietni patālu stāvošās laternas ik pa brīdim izrāva no tumsas garāmejošo stāvus. Kafejnīcu atvērtās durvis izlēja pār tuvāk pienākušiem līksmotājiem sārtu blāzmu. Varēja sajust, kā tumsā, kas gulēja starp šīm gaismas saliņām, veļas apmāta ļaužu masa.

Mērija streipuļoja pa Rojalstrītu, ierauta kustīgajā straumē, aptvērusi ar rokām sāpošo ķermeni, it kā mēģinot pasargāt to no turpmākiem pāridarījumiem. Uz katra soļa viņa sadūrās ar kādu svinētāju, saviebās, saņemot sāpīgas dunkas, un piespieda sevi iet tālāk. Piesegusi matus un seju ar balto plīvuru, viņa vairījās nokļūt gaismas laukumos. Meitene centās slēpt savu kaunu. •

Pūlī bija daudz gājēju melnos apmetņos. Ieraudzījusi kādu no tiem. Mērija ikreiz, novērsās, un viņas vārgie šņuksti noslāpa pūļa radītajā dunā. Meitenei tieši ausīs dūca taures un spiedza svilpes, kāds jokdaris šķindināja acu priekšā zvaniņus, pirāti un transvestīti ķērās viņai ap kaklu un skūpstīja cauri plīvuram. Mērija neko nejuta.

Nonākusi dārzā aiz katedrāles, viņa atbalstījās pret dzelzs sētu un turējās pie tās redelēm, lai netiktu aizrauta līdzi dzīrotāju straumei.

Garām aizslīdēja trīs renesanses laikmeta tēli ar lāpām. To trīsuļojošās liesmas uz mirkli izrāva no tumsas Mērijas sakumpušo stāvu un pārvilka apkārtnei nespodru, raustīgu gaismas strēli. Mērija novērsās. Sētas otrā pusē divi maskojušies cilvēki kopojās savu izmētāto zīda apģērba gabalu vidū.

Aizmirsusi sāpes un neievērodama šķēršļus ceļā. Mērija metās skriet, līdz attapās pie katedrāles durvīm.

Iekšā viss bija kluss. Mežonīgās uzdzīves trokšņi šeit izklausījās tikai kā klusa ņurdoņa.

Šeit bija gaišs. Sveces dega apskaidroti un mierīgi.

Šeit bija plašums. Mērija varēja izbaudīt vienatni.

Viņa nometās ceļos altāra priekšā. Tad. pilna izciestā pazemojuma, nokrita uz priekšu izplestām rokām. Meitenes lupas slīdēja pa marmora grīdu, čukstēdamas aprautas lūgsnas, lai saņemtu piedošanu un gūtu mierinājumu.

Pēc trīs stundu ilgas lūgšanās viņa nevaldāmi drebēja. Aukstums šķita iespiedies ķermenī līdz pat kaulu smadzenēm. Dvēselē gulēja smags izmisuma slogs, bet mierinājumu viņa tā arī nebija guvusi.

Altāra sveces pilēdamas dzisa.

Mērija grīļodamās pieslējās kājās.

-   Viena, viņa šņukstēja, balsij izgaistot plašajās, tumšajās katedrāles velvēs.

Tad Mērijas sirdī kaut kas sakustējās, un ķermenī ielija neapjausta kvēle. Naids un niknums izdzēsa viņas jaunību un nevainīgo ticību vīriešu un Dieva pasaulei.

Mērijas mugura un pleci iztaisnojās. Viņa augstu pacēla zodu, izaicinot likteni, netaisnību un izmisumu.

-  Lai tā Iļūtu! viņa kliedza.

Šoreiz vārdi atgriezās no velvēm, sviezdami viņai sejā atbalsis no visiem stūriem.

49. nodaļa

Hanna Rinka nošķindināja karoti pret apakštasīti, lai pievērstu vīra uzmanību. Alberts pacēla skatienu no grāmatas.

-  Vai tu ko teici, Hanna?

-   Es teicu, ka raizējos par Mēriju. Šodien viņa izskatās pavisam nelāgi. Tik klusa. Arī uz baznīcu negāja. Pelnu trešdienā! Visi, kas ienāca veikalā, uz Mēriju vien skatījās, jo viņai uz pieres nebija kvēpu.

-   Dieva dēļ, ko tad tu gaidīji, Hanna? Viņa bija cerējusi, ka apprecēsies, taču viss pajuka. Viņa nemaz nevar citādi izskatīties. Arī es jūtos nelāgi, ja tas kaut ko maina. Mēs palaidām garām visu Mardi gras, sēdēdami šeit un gaidīdami viņu. Pa to laiku es paspēju uzmest vairākas skices. «

-  Es domāju, ka Valmonts Sanbrēvins ir nelietis.

-  Tā nav. Mērija pati viņu pārprata, tā viņa teica. Sanbrēvins ir mūsu labākais draugs. Vai tad tas nav viņa nopelns, ka vēl divi kungi pasūtījuši man savus portretus? Vai tad tas nebija viņš, kurš apsolīja izkārtot, lai es varētu apskatīt Sazeraku gleznas?

-  Viņš gan vēl neko nav darījis, kā man šķiet.

-  Viņš izdarīs. Gluži vienkārši karnevāls nebija tam vispiemērotākais laiks. Visi bija tik aizņemti.

-  Neizskatās gan, ka tagad kāds būtu ļoti aizņemts. Pilsēta ir kā izmirusi. Šodien pie mums iegriezās labi ja pāris pircēji.

-  Nav jau brīnums, ka tu esi tik sadrūmusi.

-  Es neesmu sadrūmusi. Es raizējos par Mēriju.

-   Dieva dēļ, nevajag. Alberts demonstratīvi pievērsās lasīšanai. Hanna uzstājīgi skatījās viņā.

Pēc minūtes Alberts vēlreiz pacēla acis.

-   Lai paliek, Hanna, viņš lūdzās. Ar Mēriju viss būs kārtībā. Vai tad viņa tagad sēž kaktiņā un slapina kabatlakatus? Nē, viņai ir citas darīšanas. Patlaban viņa, piemēram, tērzē ar baronesi.

-   Jā. Strādā viņa kā zirgs. Taču Mērijai nav vajadzīgs darbs, bet atpūta, Albert.

-   Varbūt, bet ko es šai sakarā varu darīt? Es palīdzētu, ja vien zinātu, kā.

-  Es arī.

Hanna Rinka kļūdījās. Tieši darbs Mērijai bija vajadzīgs. Tikai, pievērsusi visu uzmanību tam, viņa spēja kaut uz mirkli atbrīvoties no dusmām, vainas apziņas un sevi šaustīšanas, kas nomāca un aptumšoja apziņu.

-   Četri pāri slīpēta kristāla lustru. Tā ir? gribēja zināt Mišela.

-Jā, ir. Un vēl četri pāri salonā. Vai jūs tās pārdosiet visas kopā?

-  Gluži otrādi. Pārdosim atsevišķus pārus. Tādā veidā var vairāk dabūt… Tālāk. Viena eļļas glezna ar Luiziānas ainavu dekoratīvā zelta rāmī… Viens liels spogulis, arī apzeltītā rāmī ar emaljas ielaidumiem… Divas pītas zvana auklas ar pušķiem, viena zila ar zelta pušķi, otra…

Mišela diktēja, un Mērija pierakstīja. Viņas nodarbojās ar inventarizāciju apartamentos, kuros bija mitinājusies Dženija Linde. Tūlīt pēc Zviedru Lakstīgalas aizbraukšanas baronese bija nolēmusi to visu pārdot izsolē.

Viņa cerēja ietirgot trīsreiz vairāk naudas, nekā bija izdevusi, lietas iegādājoties. Viss bija nopirkts ar atlaidēm, jo "tas taču domāts Dženijai Lindei".

Ari baronese tāpat kā Hanna pamanīja Mērijas nomāktību, taču nesāka raizēties. Nepļāpājot darbs ritēs raitāk.

Ap deviņiem vakarā viņas bija tikušas ar visu galā.

-   Iesim pie manis pavakariņot, Mišela uzaicināja, bet, pirms dodamies projām, es gribu, lai tu kaut ko izvēlies arī sev. Tu man ļoti palīdzēji.

Mērija jau grasījās iebilst, ka neko tik īpašu gan neesot paveikusi, ka nekāda atlīdzība viņai nav nepieciešama, taču aprāvās pusteikumā.

-  Es ņemšu zaļo kušetīti, kas atrodas ģērbtuvē, viņa izlēma.

-  Tev ir laba gaume. Tas ir jauks, mazs nieciņš.

-    Tur Dženija Linde mēdza atlaisties pirms koncertiem. Tas maksā daudz vairāk, nekā jebkura no viņas gultām.

Mišela smaidīja.

-Gudra meitene. Arī man riebjas sentimentalitāte.

Mērija lēni gāja no tramvaja pieturas Edelstritas virzienā. Meitene netiecās atgriezties mājās, baidīdamās, ka atkārtosies sapņi, kuri bija viņu mocījuši pagājušajā naktī.

Ieraugot uz ielas stūra stāvam Padiju Devlinu, meitenes solis kļuva vēl gausāks. Patlaban viņa nudien nebija tādā omā, lai ar kādu pļāpātu.

Taču arī Padijs viņu bija pamanījis un metās pretī.

-   Jums droši vien negribas tagad atgriezties mājās, mis Mērij. Tur jūs jau gaida divi policisti. Jums nav jāstāsta, ko esat izdarījusi. Es jūs varētu aizvest uz kādu citu pansiju vai viesnīcu. Man ir nedaudz naudas.

-    Nekļūstiet smieklīgs. Es neesmu pārkāpusi likumu. Man nav par ko uztraukties. Iešu aprunāties ar tiem policistiem. Mērijas balss skanēja mierīgi un pārliecināti, taču sirds strauji dauzījās. Vai Valmonts bija viņu apsūdzējis? Par ko? Viņš varētu pateikt vai izdarīt jebko, un Mērijas spēkos nebūtu to apturēt.

• • •

-  Vai jūs sauc Mērija Makalistere?

-  Jā, virsnieka kungs. Ko jūs no manis gribat?

-  Vai jūs pazīstat sievieti vārdā Ketrina Kellija?

Mērija gandrīz paģība no atvieglojuma.

-  Jā, pazīstu, viņa atzina.

-  Tad sekojiet mums, lūdzu, jaunkundz, lai identificētu līķi. Viņa ir izdarījusi pašnāvību.

Mērija zaudēja samaņu.

Luīza Fērnklifa bija atstājusi Mērijai zīmīti. Tā bija parakstīta ar jaunās sievietes īsto vārdu un rūpīgi nolikta uz spilvena. Murdi gras vakarā viņa bija atgūlusies uz tīri izmazgātiem palagiem un pārgriezusi vēnas.

Luīza bija centusies neradīt pārāk lielu netīrību. Palikusi zem kreisās rokas bļodu, viņa ar tikko uzasinātu nazi bija pāršķēlusi to no elkoņa līdz pat delnai.

Taču pārgrieztā artērija bija izšļākusi pārāk daudz asiņu, un bļodā tās visas nesatilpa. Kad Mērija iegāja istabā, dvaka, kas cēlās no asinīm piemirkušā matrača, uzdzina meitenei nelabumu.

-  Vai jums atkal kļuva slikti, Mērijas jaunkundz?

Mērija norija siekalas.

-  Ar mani viss ir kārtībā, viņa sameloja.

Policists pacēla lākturīti. "Asinis izskatās melnas, nevis sarkanas," Mērija nodomāja. "Vienmēr biju domājusi, ka asinīm jāizskatās sarkanām." Viņa nespēja palūkoties uz Luīžu.

-  Vai šī ir Ketrina Kellija? policists uzstāja.

Mērija piespieda sevi paskatīties.

Viņai gribējās kliegt: "Nē, tā nav mana draudzene. Mana draudzene bija dzīvesprieka pilna. Tā ir tikai kopija, tā ir vaska figūra, kāds ir pajokojis." Mirušajā ķermenī nebija nekā no Luīzas, likās, ka tam nav nekādas saistības ar Luīžu. Tomēr, ak vai, Mērija viņu pazina.

-   Vai šī ir Ketrina Kellija?

Mērija atbīdīja no miklās pieres nepaklausīgu matu sprogu-

-   Viņa mani lūdza sevi dēvēt par Luīžu, viņa atbildēja. Viņas vārds bija Luīza Fērnklifa, un viņa mēdza vingrināties dziedāšanā divas stundas dienā.

-  Ar to jūs gribat teikt, ka šī nav Ketrina Kellija?

-   Nē, virsnieka kungs. Tā es to nedomāju. Jā, es viņu identificēju kā Ketrīnu Kelliju.

Policists aizveda Mēriju uz viesistabu.

-   Jums šeit jāparakstās, viņš teica, un tad es atdošu vēstuli, kuru nelaiķe jums atstājusi. No tās mēs arī uzzinājām jūsu vārdu.

Mērija steidzīgi uzšņāpa parakstu.

Kādu mirkli viņa turēja Luīzas vēstuli rokā, baidīdamās to atvērt. Ja nu tajā pie visa tiek vainota viņa? Varbūt pašnāvība nebūtu notikusi, ja viņai būtu atlicis laika draudzenei palīdzēt?

"Ir tikai tā, kā ir," Mērija nosprieda. "Neko vairs nevar mainīt. Es nejūtu neko, izņemot dusmas. Pat ne žēlumu pret Luīžu. Man nav jāmokās vainas apziņā." Viņa strauji atrāva aploksni.

"Dārgo Mērij,

Kad es Beisingtona kungam pastāstīju par gaidāmo bērniņu, viņš, gribēdams tikt no manis vaļā, iedeva man īpašumtiesības apliecinošu aktu uz šo māju un simts dolārus.

Lūdzu izlieto naudu, lai nosūtītu mani uz mājām. O'Nīlas kundzei ir mana adrese. Māju es atdodu Tev. Tu biji mana labākā draudzene, citas man nav bijis. Es centos Tev te visu atstāt kārtībā. Atvaino, ka sagādāju lādas rūpes. Tomēr es neatvainojos par to, ka izvēlos būt mirusi.

Ar mīlestību

Tava draudzene

Ketija Kellija.

P. S. Nauda atrodas žurku indes kastē. Nevienam neienāks prātā tur meklēt. Tā ir zelta monēta. Nevajag ar zobiem pārbaudīt tās īstumu. Ha. Ha. Arī īpašumtiesību akts atrodas turpat."

Mērija salocīja vēstuli.

-  Es gribētu uzzināt, kā nosūtīt uz mājām viņas ķermeni. Vai jūs man to nepaskaidrotu?

-  Varu jums iedot apbedīšanas biroja adresi. Viņi nodarbojas ar šādiem jautājumiem.

-  Paldies. Es gribētu doties pie viņiem tūlīt, ja vien nav pārāk vēls.

Mērija apklāja Luīzas seju ar kabatlakatiņu un kopā ar policistiem atstāja māju. Kastīti ar žurku indi viņa paņēma līdzi.

Nākamajā rītā viņa paziņoja izsoles vadītājam, ka Dženijas Lindes zaļā kušete netiks pārdota.

Piekdienas rītā Mērija, nogaidījusi kamēr Padijs un Reiliji aiziet uz darbu, pateica O'Nīlas kundzei, ka pamet viņas māju. Meitene negribēja piedzīvot nekādas asarainas atvadīšanās.

-  Uz kurieni tu iesi, Mērij? atraitne gribēja zināt. Šeit būs kāds, kas vēlēsies to zināt.

-  Pasakiet Devlina kungam, lai mani nemeklē. Sakiet, lai nenāk uz manu veikalu un neuzrunā mani uz ielas, ja mums iznāks sastapties. Pasakiet viņam… pasakiet viņam, ka es izeju pie vīra.

Atraitne, ievērojusi Mērijas nelokāmo skatienu, vairāk jautājumu neuzdeva.

Mērijai bija vienalga, ko domā O'Nīlas kundze. Un viņai nerūpēja, kā visu uzņems Padijs Devlins. Lai viņam sāp! Viņš bija vīrietis. Lai maksā par to, ko Valmonts Sanbrēvins nodarīja viņai, ko misters Beisingtons nodarīja Luīzai.

Ak, kaut viņai būtu tāda vara, kas liktu visai pasaulei par to samaksāt.

Ceturtā daļa

..

50. nodaļa

Baronese jutās apmierināta ar Dženijas Lindes interjera priekšmetu izpārdošanas rezultātiem. Kā jau viņa bija paredzējusi, ienākumi vairākkārtīgi pārsniedza šo lietu sākotnējo cenu.

Mērija priecājās, ka ieguvusi savā īpašumā kušetīti. Piektdien viņa bija to divričos nogādājusi uz Karltonu un novietojusi "Saujamlūkas" viesistabā, piešķirot nelielajai telpai izsmalcinātas elegances noskaņu. Mērijas iztēle sāka piepildīt šo māju ar citām mēbelēm, paklājiem, aizkariem. Jaunā aizraušanās meiteni uzmundrināja un ļāva nedaudz atbrīvoties no mēmā truluma, kas bija viņu pārņēmis un padarījis gluži nejūtīgu.

Arī lielākā daļa izsoles apmeklētāju jutās apmierināti. Pat tad, ja nācās maksāt ļoti lielu naudu, daudzi devās projām, līdzi nesot mantu, kuru bija iekārojuši vai nu tādēļ, ka tā vienmēr atgādinās par Zviedru Lakstīgalu, vai arī tādēļ, ka lieta bija kvalitatīva un skaista. Baronese savai slavenajai viešņai bija pirkusi pašu labāko.

Marija Levo jutās apmierināta, nopirkusi žuburainu svečturi vienīgo lietu, kas viņai vēl bija trūkusi, lai varētu izpildīt Valmonta lūgumu. Viņa nosūtīja tam uz viesnīcu zīmīti: "Pie manis. Četros. Marija."

• • •

-  Tu slikti uzvedies. Vai, Marija teica sveiciena vietā.

-   Ko tu ar to gribi teikt? viņš ātri atjautāja.

Kaut ari Marijai bija lielisks ziņotāju tīkls, likās gaužām neticami, ka viņa jau būtu uzzinājusi par joku, kuru tas izstrādāja ar Mēriju Makalisteri un kura dēj tagad pats juta sirdsapziņas pārmetumus. Meiča katrā ziņā bija pelnījusi mācību par savu mēģinājumu apvest viņu ap stūri, bet īsti labi tas viss tomēr neizskatījās. Viltus priesteris un neīsts altāris bija Dieva zaimošana.

-  Tu esi ļaunprātīgi izmantojis, Marija turpināja, mani un mūsu draudzību. Tu man atstāji zīmīti ar norādījumiem, kā rīkoties, it kā es būtu tava kalpone. Pēc vairākiem mēnešiem tu atgriezies, un tev pat neienāk prātā mani apciemot. Man nācās sūtīt tev ziņu.

Vals zemu noliecās, atspiedās ar rokām pret ceļiem un liekulīgā padevībā pagrieza Marijai muguru.

-   Noper mani, viņš iesmējies piedāvāja. Noplēs man ādu ar saviem kaķa nadziņiem. Tev ir taisnība, un es atvainojos.

Marija uzlika kāju uz viņa pēcpuses un spēcīgi pagrūda. Vals, aiztenterējis pāri telpai, ar galvu ietriecās kamīna metāla režģī. Viņa svārku stūris noplīvoja pār degošajārp pagalēm un uzliesmoja. Marija mierīgi noskatījās, kā viņš cenšas nodzēst uguni.

Nožēlas pilnu smaidu sejā Vals paskatījās uz viņu.

-  Šķiet, ka nu tu varētu būt apmierināta.

Arī Marijas sejā atgriezās smaids.

-   Tagad mēs padzersim kafiju, un es tev pastāstīšu, ko man izdevies tavā labā paveikt.

Kad kafija bija ielieta, viņa atvēra mazu skārda kastīti, kas stāvēja turpat uz galda.

-  Šeit ir tavs līgums par Sesilas Dulā izmitināšanu, viņa teica un atritināja dokumenta rulli. Tas ir dāsnāks nekā lielākā daļa šādu dokumentu, taču ne tik ekstravagants, kā tu piedāvāji. Tev tas jāparaksta un notariāli jāapstiprina; es devu Sesilai vārdu, ka tu to izdarīsi, un viņai ar to pietika.

Citu pēc cita Marija nolika Vaļa priekšā dažādus dokumentus.

-   Šis ir īpašumtiesību akts uz māju, kura atrodas uz Senpīterstrītas netālu no Rampartstrītas. Tā jau ir pārrakstīta uz viņas vārda, kā lu vēlējies… Šī ir kvīts par vergu iepirkšanu… par karieti…par zirgiem… par zirgu turēšanu staļļos un apkopšanu uz vienu gadu… Šis ir rēķins par mēbelēm un greznumpriekšmetiem. Šeit ir vēstules no tirgotāja Parīzē un manu viņam adresēto vēstuļu kopijas… šis ir jau apmaksāts rēķins par iekraušanas, izkraušanas un transporta pakalpojumiem… Šeit ir bankas izraksts par naudas summām, kas noņemtas no tava konta… Un šeit ir pilnvara, kas man deva tiesības izņemt naudu no taviem kontiem. Saņem. Es esmu nogurusi no šiem darījumiem. Kastīte lai paliek tev kā dāvana no manis. Marija savāca dokumentus vienā žūksnī un iestūma kastē.

Vals satvēra viņas roku un noskūpstīja.

-  Tūkstoškārt pateicos, mana karaliene. Tu esi piemirsusi tikai vienu lietu. Es tevi lūdzu izvēlēties kādu nieciņu arī pašai sev. Viņa acīs lēkāja smieklu velniņi. Vai tad man nebūs lemts novērtēt tavu gaumi?

Marija pavilka sāņus sarkanās katūna kleitas apkakli, un skatienam atklājās skaista dimantu un smaragdu kaklarota.

-    Parīzes tirgotājs izrādījās ļoti pretimnākošs, viņa skaidroja. Tev jābūt uzmanīgam, piešķirot tik plašas pilnvaras, Vai, pat tādam senam draugam, kāda esmu es. Čeku es, protams, paturēju, jo kā gan citādi varēšu pierādīt, ka šī rota pieder man? Marija noskūpstīja Vaļu uz vaiga. Tev pienākas miljons šādu skūpstu, viņa teica. Apmēram tik daudz tā maksāja frankos.

Vals nokremšļojās.

-  Ņemot vērā šos apstākļus, es ceru, ka būs pieļaujami, ja lūgšu vēl vienu tasi kafijas.

Ielējusi Valam kafiju, Marija izgāja no virtuves un pēc brīža atgriezās ar lielu papīrā ietītu saini.

-   Puisis no tavas plantācijas atnesa šo te īsi pirms tavas ierašanās. Teica, ka tu esi sūtījis tam pakaļ.

-   Lieliski. Vals iztukšoja krūzīti un, pagrūdis to malā, sāka attīt saini. Šeit ir glezniņas, kuras es atvedu no Parīzes, viņš teica. Engrs. Prūdons, Dāvids. Mans mīļotais Dāvids. Vals nolika Davida gleznas "Madame Recamier" reprodukciju virs pārējām. Es gribu, lai Sesila izskatās šādi, viņš turpināja. Viņai nāksies pameklēt labu šuvēju-

Marija strauji pielēca kājās. Pierē viņai bija iegūlusi rūpju rieva, mutes kaktiņi noslīga.

-  Tu šauj pār strīpu, un man tas nemaz nepatīk. Ko nozīmē visas šīs pārģērbšanās, Vai?

-   To nemaz nav tik grūti izskaidrot, Marij. Man riebjas korsetes un apakšsvārki. Sievietes tajos izskatās nedabīgi. Palūkojies uz šīm gleznām. Tikai pirms piecdesmit gadiem, pat vēl pirms trīsdesmit, sievietes izskatījās tik jauki, tik nesamāksloti. Paskaties, cik vienkāršs un graciozs if šis stils. To sauc par ampīru jeb direktoriju. Arī mēbeles, kuras tu pēc mana lūguma pasūtīji, ir veidotas šajā stilā, un tāpēc arī Sesilai, mitinoties šajās telpās, būs attiecīgi jāģērbjas.

Marija pamāja, tomēr rūpju rieva viņas pierē neizzuda.

-   Labi, Vai. Katrai placec jāspēlē kāda loma, lai izpatiktu savam pavēlniekam. Sesila notēlos Zozefini savam Napoleonam, ja tu patiešām to vēlies. Tomēr es neesmu saņēmusi atbildi uz savu jautājumu. Kas ar tevi notiek? Man nākas noklausīties dažnedažādas runas. Kādu spēli tu esi uzsācis? Arvien vairāk mežģīņu pie aprocēm, arvien vairāk muļķīgu likmju bezjēdzīgās derībās, arvien vairāk dzeršanas, pārģērbšanās un izšķērdēšanas. Tas nemaz neizskatās pēc tevis. Es tevi pazīstu. Kāpēc tu tīšuprāt pataisi sevi par muļķi? Kas tev patiesībā ir aiz ādas?

Vals nobālēja. Pēkšņi starp viņa uzacīm un lejup no nāsīm uz mutes kaktiņiem bija iegriezušās dziļas rievas.

-   Vai tu par to esi runājusi vēl ar kādu, Marij?

-  Vai tad es neesmu tavs draugs? Es nevienam neko neesmu teikusi.

Vals saņēma draudzenes plecus un dziļi ieskatījās viņas acīs.

-   Es tev zvēru, ka labprāt visu paskaidrotu, ja vien varētu, viņš sacīja. Tomēr es nedrīkstu. Manā dzīves grāmatā ir kāda lappuse, kuru es nedrīkstu atšķirt pat tev. Varu vienīgi lūgt man uzticēties un glabāt manu noslēpumu. Vajag, lai mani uzskata par vislielāko muļķi un aunapieri visā Luiziānā. Tomēr es tev nedrīkstu teikt, kāpēc. Varu vienīgi lūgt necensties aizsargāt manu reputāciju un piedot man, ka to grauju.

Marija uzmanīgi ielūkojās drauga sejā un acīs un ieraudzīja vīrieti, kurš sevi nekad nebija nevienam atklājis. Vaļa skatienā viņa izlasīja apņēmību sasniegt mērķi, kuram viņš nelokāmi ticēja. "Tas tik ir vīrietis," Marija nodomāja, izjuzdama spēju nožēlu, ka viņi nekad nekļūs mīļākie. Viņa ar saviem stingrajiem pirkstiem izgludināja rievu Vaļa pierē.

-   Mēs varam viens otram uzticēties, Marija teica. Tas skanēja kā zvērests.

-   Mei-rī, man ar tevi jārunā, un tūlīt pat, Džīnija Kortnija, tagad jau Džīnija Greiema, bija pirmā apmeklētāja sestdienas rītā. Mērija veikalā atradās viena.

"Ja viņa bildīs kaut vienu vārdu par Valmontu vai viņa portretu, es nespēšu savaldīties," Mērija nodomāja. "Es nespēšu neiekliegties. Es kliegšu bez apstājas." Kopš Mērijas pazemojošajām viltus kāzām bija pagājušas tikai trīs dienas.

-  Labrīt, Džīnij. Tu izskaties burvīgi, Mērija sveicināja.

-    Jā, jā, es zinu. Mei-ri, tev man kaut kas jāizstāsta. Vai tā ir taisnība, vai nav? Tu Karltonā esot nopirkusi māju.

Mērija sarāvās. Māja, kaut arī lajā bija pavadīta tikai viena nakts, bija kļuvusi par viņas patvērumu, un jaunā sieviete negribēja ar kādu tajā dalīties, negribēja, lai kāds uzzina par tās eksistenci. Vienīgi Hanna.

-   Kur tu esi saklausījusies tādas blēņas? Kurš tev kaut ko tādu sastāstījis?

-   Neviens man neko nav sastāstījis. Es pati protu rīkoties kā detektīvs. Man sakārojās dabūt to mazo Dženijas Lindes kušetīti, taču izsoles vadītājs teica, ka to nepārdodot. Tad es ieraudzīju, ka tā ir iekrauta ratos, kuri gatavojas aizbraukšanai, tāpēc es liku savam kalpotājam sekot. Biju apņēmusies to atpirkt no jebkura, lai kam tā piederēja, lai kur tā atrastos. Iedomājies manu pārsteigumu, Mei-rī, kad tā izrādījies tu. Un Karltonā. Pastāsti man par savu māju. Cik liela tā ir? Cik ilgi tev tā pieder? Kas tur dzīvo kopā ar tevi?

Mērija centās novirzīt Džīniju no temata.

-   Tā ir ļoti maza un pavisam vienkārša, un es tur esmu pavadījusi tikai vienu dienu, viņa ātri nobēra. Vai esi dzirdējusi par Parīzes pēdējo modes kliedzienu, Džīnij? Zili cimdi, brīnišķīga gaišzila krāsa. Nāc, es tev parādīšu jaunā toņa paraugu.

Tomēr Džīnija nelikās mierā.

-  Es gribu apskatīt tavu māju, Mei-rī. Vai tu man to liegsi?

-   Protams, nē. Kad tā būs pabeigta, es ar prieku tev visu izrādīšu… ak, te jau nāk Hanna. Vai esat tikušās ar Rinka kundzi, Džīnij? Mērija daudznozīmīgi paskatījās uz Hannu. Vai tu no manis ko vēlējies? viņa vaicāja angliski, uzsverot katru vārdu, lai Džīnija varētu saprast.

Hanna neuztvēra bezvārdu ziņojumu.

-  Nē, nē, viņa jautri attrauca.

-  Lieliski, Džlnija pārtvēra, jo es tiešām gribu parunāties ar Mei-ri, misis Rinka. Jums taču nekas nebūs pretī, ja mēs uz brīdi iziesim? Viņa piebikstīja Mērijai. Palūk, cik raita kļuvusi mana angļu valoda, kopš es varu trenēties, sarunājoties ar Greiema kungu, Mci-rī.

-  Lai notiek, Mērija padevās.

-  Tad jau mēs varam iet. Mana kariete ir tepat ārpusē.

Mērijai nebija izvēles. Viņa labi zināja, cik neatlaidīga

spēj būt Džīnija. Labāk ātrāk sākt, lai ātrāk tiktu galā.

-   Pēc stundas būšu atpakaļ, Hanna.

Pie veikala stāvēja tumši zaļa kariete ar zelta rotājumiem. Zaļi zeltītā livrejā tērpies kučieris sēdēja uz bukas un ar pātagu gaiņāja mušas no divu saskanīgi pelēku zirgu mugurām. Līdzko Džīnija ar Mēriju iznāca no veikala un nostājās uz ietves, no kāpšļa nolēca gaiši brūns sulainis arī viņš bija ģērbies zaļā livrejā ar zelta uzšuvēm un atvēra dāmām karietes durvis.

Džīnija iebāza galvu karietē.

-  Tu, Millij, vari pazust, kamēr es tevi likšu atkal uzmeklēt, viņa norīkoja. Jauna istabene izmetās no karietes un ašiem soļiem devās tirgus virzienā.

Džīnija uzsmaidīja Mērijai.

-  Es atdevu Mirandu atpakaļ maman. Arī šai vārds ir Miranda, bet es atteicos viņu tā saukt. Šī te man der daudz labāk. Viņa no manis paniski baidās. Apmierināti ieķiķinādamās, Džīnija iekūņojās karietē. Mērija viņai sekoja.

-   Uz Karltonu, Džīnija nokomandēja. Vai nav smalka, Mei-rī, šī mana ekipāža? Pašlaik esmu iemīlējusies zaļajā. Tu jau droši vien ievēroji, ka ari manas kleitas apdare ir zaļā krāsā, un arī zābaciņi. Žēl tikai, ka nav daudz iemeslu izmantot karieti. Visi šeit staigā tikai kājām.

Mērija atlaidās sēdeklī, sagatavojusies labi pazīstamajiem Džīnijas runu plūdiem par modi un citiem niekiem, bet bijusī draudzene pēkšņi satvēra viņas roku.

-   Mei-ri, es jūtos tik nožēlojami. Tev man jāpalīdz.

Viņas laulība esot gatavā katastrofa, Džīnija stāstīja. Vils

Greiems viņu nemīlot.

-   Es zināju, ka viņu nekad neiemīlēšu, bet nebiju sev uzdevusi jautājumu, vai viņš mīl mani. Man bija tik daudz pielūdzēju, kuri mani dievināja. Es domāju, ka viņš ir viens no tiem. Tomēr viņš pret mani neko nejūt, un tur nekas nav maināms, Mei-ri.

Mērija mēģināja Džīniju pārtraukt, taču bez panākumiem. Džīnija uzstāja, lai Mērija noklausās viņu laulības dzīves visintīmākās detaļas. Medusmēneša nedēļa esot izrādījusies ļoti aizraujoša. Jaunlaulātie esot turēti ieslēgti un nodarbojušies tikai ar mīlēšanos. Greiems esot jauno sievu iepriecinājis, glāstot viņas ādu. spēlējoties ar viņas krūtīm, ķemmējot viņas matus. Tomēr viņš neesot bijis ar mieru bužināt tos matiņus… nu, tos, kas citiem nav redzami, pat tad ne, kad Džīnija viņam to lūgusi. Viņš nedarot neko no tā, ko Džīnija prasot, bet tikai to, ko pats gribot. No sākuma jau viņai pret to nekas neesot bijis iebilstams, jo viņš viegli uzbudinoties un esot enerģijas pārpilns. Sešas vai ppt vairāk reižu dienā. Tā tas turpinājies tik ilgi, kamēr pāris bijis ieslēgts.

Bet pēc nedēļas viss esot pilnīgi mainījies. Viņu daudz vairāk interesējot darbs nekā sieva. Viņam nepatīkot, ka Džīnija iesēžas klēpī, atraisa viņa apģērbu vai pieglaužas, aicinādama uz tuvību. Vīrs ierodoties viņas guļamistabā trīs reizes nedēļā vienmēr vienās un tajās pašās dienās: otrdien, ceturtdien un sestdien. Un viņš nekad nenovelkot savu naktskreklu.

-   Viņš pilda pienākumu, nevis mīlējās, Mei-rī! Viņš vēlas, lai es tam dāvāju dēlu, nevis sevi pašu. Sveika, Džīnij, divdesmit reižu pam, pam, pani, un viss ir galā. Bez skūpstiem, mīlināšanās, rotaļīguma. Viņš nemaz nedomā par mani. Es to nespēju izturēt. Un nekādu dēlu viņš no manis nedabūs. Manus matus vēl joprojām kopj Marija Levo. Viņa man pārdod pulvcrišus, kas aizsargā pret grūtniecību. Tomēr viņas gris-gris nespēj mainīt manu vīru. Mei-rī, tu zini, ka es esmu tā pati Džīnija, kas agrāk. Es tik ļoti gaidīju to dienu, kad uzzināšu visu par sieviešu un vīriešu attiecībām, kad mani glāstīs vīrietis, nevis es pati, kad es iemācīšos mīlēt un varēšu to darīt, cik bieži vien gribēšu. Tagad es šo to zinu. Zinu, ka man bija taisnība, ka man mīlestība ir vajadzīga, ka man nepieciešams sajust vīrieti sev blakus un sevī iekšā. Tomēr tagad, kad es to apzinos, ir vēl ļaunāk, jo man tā pietrūkst. Man tas ir nepieciešams, Mei-rī. Es nespēju dzīvot bez apziņas, ka mani mīl.

Mērija turēja Džīnijas roku savējā. Tas bija vienīgais, ko viņa varēja iesākt. Džīnijas noslēpumi viņu mulsināja un lika justies neomulīgi. Mērijai nācās sakopot visu gribasspēku, lai atgaiņātos no uzmācīgajām atmiņām, kuras viņu galēja nost.

Viņa paskatījās ārā pa logu un ieraudzīja priekšā pavīdam Karltonas viesnīcu. Paldies Dievam!

-   Džīnij, tev tagad jānomierinās. Mēs jau esam gandrīz galā. Vajadzētu attaisīt logu. lai varu kučierim pateikt, kur jānogriežas. Tu taču nevēlies, lai viņš dzird, ko tu man stāsti. Mērija atvēra logu, pirms Džīnija paspēja ko iebilst.

-   Kučier! Kučier, pagrieziet pa labi šeit, pirms viesnīcas. Tad brauciet vienu kvartālu uz priekšu, un es jums pateikšu, kur jāapstājas.

Viņa saspieda Džīnijas roku.

-   Tu redzēsi, cik tuvu viesnīcai atrodas māja, Mērija teica. Viņas balss skanēja dzidri; tādā balsī sievietes runā ar zīdaini.

-   Bet, Mei-rī, tā taču ir lieliska, Džīnija iespiedzās, steigdamās no istabas uz istabu un aplūkodama mājas interjeru.

Mērija, pašai to negribot, jutās gandarīta.

-  Tāda tā būs. Es tiešām tā ceru. Man vēl jāiegādājas jaunas mēbeles, jānomaina daudzas lietas. Pirmkārt, aizkari. Es gribu kaut ko spilgtāku. Es domāju, varbūt…

Džīnija viņu pārtrauca.

-  Tam taču nav nozīmes. Tev ir Dženijas Lindes burvīgā kušetīte un liela, glīta gulta. Šķiet, ka tai ir pilnīgi jauns matracis, vai ne? Viņa atsēdās uz gultas un sāka šūpoties.

Mērija novērsās. Acu priekšā uzpeldē ja vecais matracis ar briesmīgajiem tumšajiem traipiem.

Džīnija pienāca viņai klāt, aplika roku ap vidukli un vairākas reizes noskūpstīja uz vaiga.

-   Mei-rī, tu esi mana draudzene, mana labā, mana vislabākā draudzene. Vai tad tā nav? Tas nekas, ka tu no mums aizgāji, es tevi joprojām milu. Un tu mīli mani, vai ne, Meirī? Tu taču negribi, lai es būtu nelaimīga. Saki, ka tu to negribi. Viņas balss skanēja bērnišķīgi lūdzoši.

-   Protams, es to negribu, Džīnij. Man no sirds žēl, ka tu nejūties laimīga.

Sekoja vēl ducis skūpstu.

-   Es zināju, ka tu man palīdzēsi, Džīnija iesaucās, un tā vairs nebija bērna balss. Mēs tevi nemaz netraucēsim, jo tu jau tik un tā visu dienu esi prom. Ir kāds vīrietis, Meirī, tik izskatīgs, tik spēcīgs, un dejojot viņš čukst man ausī tik brīnišķīgas lietiņas. Es viņam apsolīju, ka atradīšu vietu, kur mēs varētu tikties, tādu vietu, kur mūs neviens nepazīst.

-   Nē! Mērija atgrūda Džīniju. Nē, manā mājā tas nenotiks!

-   Bet, Mei-rī, kur citur lai es eju? Es nedrīkstu pazust uz pārāk ilgu laiku. Kalpotāji var izstāstīt Greiema kungam. Un pie viņa glabājas visa mana nauda. Es nevaru nopirkt tādu mazu mājiņu tik vienkārši, kā tu to izdarīji. Tev man jāpalīdz, tev tas ir jādara! Mei-rī, es sajukšu prātā, ja nedabūšu vīrieti, kurš mani mīl. Man vajadzīgs kāds, kurš ir stalts un stiprs, un skaists, kuru gribētos glāstīt, skūpstīt, sajust ar visu ķermeni, kāds, kurš glāstītu mani, turētu mani savās rokās un…

-  Pietiek, Džīnij, apklusti. Es teicu "nē", un es no tā neatkāpšos.

-   Bet tu taču esi mana draudzene. Tu taču mīlot mani.

-  Ne tādā mērā. Es neļaušu, lai tiktu pieķēzīta mana māja, lai manā gultā iesūktos vīrieša smaka.

Džīnija iešņācās.

-   Es saprotu, viņa sacīja. Tev vajag, lai visi būtu tikpat auksti kā tu. Nav jau nekāds brīnums, ka tava gulta nepazīst vīrieša smaržu. Neviens vīrietis tevi negrib. Tu esi sausa un cieta kā slotaskāts. Tev nav pat sievišķīgu formu. Kurš gan gribētu tevi turēt savās rokās?

"Valmonts Sanbrēvins," Mērijai gribējās kliegt. "Vīrietis, kuru tu iekāroji vairāk kā jebkuru citu, bet nespēji dabūt." Tomēr vārdi palika neizteikti. Džīnijai bija taisnība. Viņš negribēja paturēt Mēriju savās rokās. Viņš gribēja to tikai sāpināt.

-  Tagad labāk ej. Džīnij. Es braukšu atpakaļ ar tramvaju. Mums abām vairs nav par ko runāt.

-  Tu tomēr varētu pārdomāt.

-   Nemūžam. Es zvēru. Ej! Es netaisos tev ļaut izmantot manu māju.

-  Tu esi cietsirdīga un auksta, Mei-rī. Nezinu, kā es tevi varēju uzskatīt par savu draudzeni… Cietsirdīga un auksta. Džīnija aizcirta durvis un pazuda.

Mērija ierāpās gultā un ar sakrustotām rokām aptvēra galvu. Viņai negribējās domāt.

Tomēr domas uzmācās ar rūgtu patiesību.

Kā viņa varēja nosodīt Džīniju? Viņa bija izjutusi tādas pašas alkas pēc mīlestības, tādu pat iekāri. Viņa bija gribējusi piederēt Valam.

Viņa bija to saukusi par mīlestību un centusies sev iestāstīt, ka mīl šo vīrieti. Viņa bija iemīlējusies plecīgajā siluetā, kuru ieraudzīja romantiskajā ainavā uz kolonnām rotātās mājas fona. Kas gan tās bija par jūtām? Mīlestība tā nebija.

Un vēlāk, kad viņi bija kopā, vai viņa, apreibusi no prieka un mīlas, nebija iztēlojusies šī vīrieša lūpu garšu, vērodama, kā tās paveras runājot? Vai viņa pati nebija alkusi izjust tieši tādu mīlestību, par kādu runāja Džīnija? Tādu, kur kaila āda piekļaujas kailai ādai un ilgojas glāstu? Kaisle. Iekāre. Dzīvnieciskas dziņas.

Bet ne mīlestība.

"Viņš noteikti pamanīja dēmonu, kuru es biju ietērpusi mīlestības maskā," Mērija nodomāja. "Viņš man sniedza to, ko es prasīju, īsu un neprātīgu kopošanos, iekarsušas mātītes un tēviņa fiziskās tuvības aktu. Tā kopojas kazas īru Kanālā. Es vienmēr izlikos, ka to neredzu. Šie skati aizskāra manas jūtas. Cik šķīsti! Kā īsta dāma! Bet savā būtībā es biju tāds pats dzīvnieks."

Mērija šaustīja sevi, un viņas dvēsele locījās sāpēs.

Tomēr tad viņa iekliedzās: Nē! un pielēca sē^us.

Tā nebija tikai viņas vaina vien. Viņa nebūtu padevusies savas miesas iegribām. Viņa to gribēja, jā. Pie ezera, lietū, viņa to vēlējās. Tomēr spēja pateikt nē. Viņš to bija piekrāpis, viņš bija melojis, sarīkojis viltus precības.

Viņa bija kļūdījusies, iestāstīdama sev, ka mīl šo vīrieti. Viņa bija melojusi pati sev, taču tas notika neapzināti.

Tas bi ja Vals, kurš zemiski izrīkojās ar Mērijas jūtām, un šai rīcībai nebija attaisnojuma, pat ja viņas jūtas nebija mīlestība. Viņš bija Mēriju tīši maldinājis un izmantojis viņas apjukumu. Un beigās viņš bija par to pasmējies. Cik necienīgi!

Viņa varētu kauneties par to, ko bija jutusi, bet viņai nebija jākaunas par savu rīcību. Tas bija viņš, kuram vajadzēja kaunēties. Viņš bija tas. kurš rīkojās necienīgi.

Mērija atkrita uz muguras gultā. Viņas galva atdusējās Luizas spilvenā kā šūpulī.

-  Un ja nu man tagad būs bērniņš? viņa skaļi jautāja, izteikdama savas vislielākās bailes. Ko man, Luīza, tad darīt? Vai novēlēt tavu māju Džīnijai?

Mērija paslēpa galvu spilvenā.

-   Ak, Luīza, man bail, ka es nespēšu būt tik drosmīga kā tu. Man tik ļoti gribas dzīvot.

Hanna Rinka bi ja tik satraukta kā nekad.

-   Priecājos, ka esi atgriezusies. Es tevi meklēju. Tu nemūžam neiedomāsies, kas bija atnācis, Mērij, nemūžam! Sesila Dulā. Viņa iegriezās kādas desmit minūtes pēc tavas aizbraukšanas. Klau', Mērij! Vai tu esi ievērojusi, cik viņa līdzīga tavai draudzenei Džīni jai Kortnijai? Vai tas tev nešķiet aizdomīgi?

-  Es zinu šīs ģimenes noslēpumu. Mērija pamāja. Sesilas māte bija Karlosa Kortnija mīļākā.

-   Ak tā? Jā, Albertam to labāk neteikt. Tu jau zini, kāds viņš ir. Tomēr tas man liek justies mazliet nelāgi.

-   Vai Sesila vēlējās saņemt savu peļņas daļu?

-   Nē. Gluži otrādi. Viņa pasūtīja divdesmit tērpus. Ne tikai pašus apģērbus, bet arī dažādus apmetņus, jaciņas, šallītes un visu pārējo pie katra no tiem. Viņai nerūp, cik tas maksās. Naudu tērpiem dod kāds vīrietis, kurš Sesilai nopircis arī māju. Viņa ir piekritusi kļūt par tā mīļāko. Tāpat kā viņas māte, droši vien. Vai tu saproti, ko tas nozīmē, Mērij? Mēs varēsim turpināt strādāt arī tad, kad sezona būs beigusies. Mums nebūs jāaizslēdz darbnīca un jāatlaiž šuvējas. Divdesmit apģērbu komplekti! Mēs varēsim peldēties naudā.

-  Lieliski. Man jānopērk dažas mēbeles.

-   Ir vēl kas: tērpi būs mazliet neparasti. Mums nav tādu piegrieztņu. Ir tikai šie attēli.

Mērija uzreiz pazina Valmonta gleznu mapi. Viņa pielika roku pie kakla, lai nomierinātos.

Galu galā, kāda viņai daļa. Sesila zina, ko dara. Sesila jau nu noteikti nebi ja tā, kura sevi maldinās ar domu, ka ir iemīlējusies.

51. nodaļa

-  Bonsoir, misē, Sesila sveicināja.

Vals stāvēja durvis kā sastindzis.

Sesila bija iekārtojusies uz direktorijas stila kušetes. Viņas kreisās rokas elkonis balstījās uz diviem apaļiem samta spilventiņiem. Labā roka maigi piekļāvās graciozi izliektajam ķermenim, plauksta rāmi atdusējās uz nedaudz paceltās kājas. Pēdas bija kailas.

Sesila bija ģērbusies caurspīdīgā zīda kleitā ar dziļu četrstūrveida izgriezumu, īsām, kuplām piedurknēm un paaugstinātu jostasvietu. Tērpa audums un piegriezums vairāk atklāja, nekā slēpa; cauri plānajam zīdam vīdēja tumši sārtie krūšu galiņi. Aizmugurē pie jostas bija piestiprināta velce, kura pār viņas gurnu un ceļgalu noslīga uz grīdas elegantās krokās.

Līdzās dīvāniņam uz bronzas trijkāja dega Aladina lampa, kurā kūpēja smaržeļļas.

Valmontam šķita, ka viņš lūkojas uz Davida gleznoto Rekamjē kundzes portretu.

Tikai Sesila izskatījās daudz skaistāka, un viņas mati smagos, melnos, mirdzošos viļņos krita pār pleciem un muguru uz samta dīvāna atzveltnes.

-   Bonsoir, Sesil, Vals atņēma. Tagad tu vari atslābināties. Cik ilgi tu jau guli šādā pozā?

Sesila, tīksmē nopūzdamās, lēni izstaipīja rokas un kājas. Viņa izskatījās kā kaķene.

-  Pārāk ilgi, viņa atbildēja. Priecājos, ka beidzot esi šeit.

-   Es arī priecājos. Pārlaidis acis mazās istabas zelta, baltajām un sarkanajām drapērijām, viņš atzina, ka Marija

Levo visu iekārtojusi rūpīgi un ar gaumi. Šādi būtu varējusi izskatīties viena no imperatores Zozefīnes istabām Malmezonā. Pat rozes lielajās vāzēs izskatījās kā plūktas turienes dārzos.

Novilcis svārkus un nometis tos uz sola, Vals ienira krēslā starp daudzajiem spilveniem.

-    Es gribu absintu ar ūdeni, viņš pasūtīja.

Sesila piecēlās un, pārmetuši garo velci pār roku, devās uz durvīm, kuras atradās istabas tālākajā galā.

-   Kur tu iesi? Pasauc taču kalpotāju. Nevar būt, ka Marija aizmirsusi sagādāt kalpus.

-  Es viņiem liku mūs atstāt vienatnē šai pirmajā vakarā. Labāk es pati tev sniegšu visu, ko tu vēlēsies.

Vals smaidīja.

-   Kā gribi. Tad atnes pudeli un ūdens krūku. Es droši vien * izdzeršu daudz.

Sesila devās izpildīt viņa lūgumu. Viņa slīdēja pāri telpai kā pasaku feja.

Pēc mirkļa viņa atgriezās ar paplāti, uz kuras atradās slaida karafe ar zaļu šķidrumu un sudraba krūka ar ūdeni. Tur bija arī kristālā biķeris un liela bļoda ar sarkanajām pupam un rīsiem, no kuriem cēlās garaiņi.

-   Ir pirmdiena, Sesila paskaidroja. Viņa smaidīja, nolika paplāti uz zema galdiņa, kurš atradās blakus Valam, un graciozi noslīga uz ceļiem. Ātrām, līganām kustībām viņa pagatavoja dzērienu un, satvērusi kausu abās plaukstās, sniedza to augšup, Valam. Šī kustība pacēla uz augšu un vēl vairāk atkailināja viņas pilnīgās krūtis.

-  Cik jauki, teica Vals un paņēma sniegto dzērienu. Tagad es, Sesil, pastāstīšu, ko no tevis sagaidu. Iekārtojies ērtāk un klausies. Iespējams, ka dzirdētais tevi pārsteigs.

-  Diezin vai, misē. Es šo to zinu par vīriešiem. Runājot Sesila lūkojās viņam tieši acīs. Šajā skatienā nebija ne vēsts no koķetēri jas.

Vais saviebās.

-  Toties es neko daudz nezinu par placage. Un ari negribu uzzināt. Man, Sesil, ir vajadzīga ala, kur patverties, vieta, kur nebūtu jādomā, jāplāno vai jāuztur sarunas. Manā dzīvē pietrūkst kārtības, skaistuma un miera. Kopā ar šo māju esmu mēģinājis to nopirkt.

-   Es saprotu, misē.

-   Dieva dēļ, pārtrauc mani tā saukt. Mans vārds ir Valmonts. Vai Vais, ja tev tā labāk tīk.

Sesila izskatījās pārsteigta.

Vēl vairāk viņa brīnījās, kad, paņēmis dakšiņu, Vāls vaicāja, kur esot viņas vakariņas.

-  Es jau paēdu, Sesila atbildēja.

-  Vai tev patīk paēst? Vais vēlējās zināt.

-  Ne īpaši. Viņa nesaprata Vaļa jautājumu.

-  Žēl gan. Ēdiena baudīšana var sagādāt lielu prieku. Viņam tas noteikti sagādāja prieku, jo pupas ar rīsiem pazuda vienā mirklī.

-  Vai tu vēlētos vēl, mi… Valmont?

-   Varbūt vēlāk, ne tagad. Ēdiens bija lielisks. Vai to gatavoja Marija?

-  Jā, es neprotu gatavot.

Vais plati smaidīja.

-   Man jau ļā šķita. Ko tu proti, Sesil? Kas tevi interesē?

-   Kāpēc tu to gribi zināt?

-   Mēs kopā pavadīsim zināmu daļu laika, tāpēc mani interesē, kāda tu esi.

-   Es esmu placйe, mesjē. Es esmu skaists rotājums tavā direktorijas miera ostā. Es nodarbojos ar to, kas tev sagādā prieku. Es aizdedzu tavus cigārus, pasniedzu tev dzērienus, sēžu uz tava dīvāna, piekopju tādus seksa veidus, kādi patīk tev. Es negrasos tevi izklaidēt ar savu domu vai jūtu izrādīšanu. Tas, kāda es esmu, attiecas uz tevi tiktāl, ciktāl tu interesējies par dārgo un izsmalcināto rotaļlietu, kuru esi iegādājies.

Vaļu apstulbināja Sesilas miers un aizvainoja nepārprotamais noraidījums apmierināt viņa interesi. Sākumā tieši šīs sievietes augstprātība bija Vaļu ieintriģējusi un iekārdinājusi, taču viņš nebija paredzējis, ka šāda attieksme saglabāsies pēc līguma noslēgšanas.

Vals, berzēdams zodu, pārdomāja. Ko tad viņš īsti bija gaidījis? Oāzi? Mākslīgi radītas mājas bez laulības uzliktiem pienākumiem? Satraucoši skaistu sievieti, kura dievina viņu, negaidot pretmīlestību? Viņš saprata, ka to nezina. Viņš nebija aizdomājies tālāk par Sesilas novietošanu savām estētiskajām nosliecēm atbilstošā interjerā. Šim "mīlas sakaram" patiesībā vajadzēja nostiprināt bon vivant lomu, kuru viņš spēlēja sabiedrībā, bet mājai Senpīterstrītā ļaut no tās atpūsties.

Viņš paskatījās uz mīļāko, kuru bija sev nopircis.

-  Vai tu runā angliski, Sesil?

-  Pieteikami labi.

-   Tad es pateikšu angliski. Izskatās, ka esam iebraukuši purvā.

"Purvs" nepavisam nebija īstais apzīmējums dzīvei, kura noritēja mazajā, krāšņajā Senpīterstrītas mājiņā. Lielākoties tā bija Sesilas dzīve. Vals tur ieradās tikai paretam. Kopš bija beigusies sezona, viņš ne visai bieži uzturējās pilsētā. Vaļa klātbūtne bija nepieciešama plantācijā. Bija jāuzrauga, kā nogatavojas cukurniedru raža, un jāgatavojas nākamajam Pagrīdes Dzelzceļa braucienam. Ik pēc septiņām vai desmit dienām viņš pirka vergus un sūtīja uz "Benisonu".

Pēc izsoles viņš parasti pāris stundas pavadīja paukošanas meistara Pepes Lullas treniņu zālē, kura atradās Biržas alejā. Paukošana bija modē, un aizraušanās ar zobena cilāšanu lieliski saderēja ar viņa pašizvēlēto švauksta lomu. Turklāt tas ļāva uzturēt sevi formā viņam nebija ne mazākās vēlēšanās tikt ievainotam īstā divkaujā tikai prakses trūkuma dēļ.

Pēc tam Vals, dižodamies pēc jaunākās Parīzes modes šūtos tērpos, parādījās gaiļu cīņu arēnā vai spēļu zālē, teātrī vai biržā.

Ap pusnakti viņš, juzdamies kā izspiests citrons, varēja doties pie Sesilas. Vals pat nedomāja slēpt sava gājiena galamērķi un izlikās iepriecināts par citu vīriešu skaudību.

Pie Sesilas viņu jau gaidīja silts brendijs. Pirmo glāzīti Vals izdzēra gluži kā zāļu devu, lai aizskalotu pretīgo garšu, kas pa dienu bija sakrājusies mutē.

Tad viņš lēni malkoja kafiju un sīkiem malciņiem izbaudīja otru brendija glāzi, ļaudams telpas mierpilnajam skaistumam atslābināt saspringtos nervus. Dažreiz viņš runāja, bet biežāk vairākas stundas sēdēja klusēdams un tikai tad pasveicināja Sesilu un apvaicājās, kā tai klājas.

Kad Vals klusēja, Sesila sēdēja nekustēdamās. Vienmēr nevainojami sakopta, skaisti apģērbusies un uzbudinoši smaržojoša, viņa iekārtojās blakus daudzžuburu sudraba svečturim tā, lai priecētu Vaļa skatienu.

Viņa neiebilda pret Vaļa klusēšanu vai daudzajām dienām un naktīm, kuras nācās pavadīt vienatnē. Viņai bija pašai savas domas un nodarbošanās, kas ļāva gūt apmierinājumu. Viņa spīdzināja Kortnijus, it īpaši Džīniju Kortniju Greiemu. Džīnija uzzināja par Sesilas un Vaļa kopdzīvi, pirms Vals otro reizi apmeklēja viņas pusmāsas namiņu. To viņai pastāstīja Marija Levo. Ikreiz, kad viņa ieradās kārtot Džīnijas matus, jaunā sieviete uzmācās ar jautājumiem; Marija "negribīgi" stāstīja, cik maigi Vals aprūpē Sesilu, un atkārtoja tenkas, pārsvarā gan pašas izdomātas, par šī pāra kaislīgo seksuālo dzīvi.

Pēc tam viņa pabaroja atriebes tīģerieni Sesilā, atstāstot par niknuma izvirdumiem, kas plūda no Džīnijas salauztās sirds. Sesilas dvēselei tas bija kā svētku mielasts.

Reizi pa reizei viņa domāja arī par Valmontu. Šis vīrietis izraisīja Sesilā interesi, jo bija tikpat ļoti noslēdzies sevī kā viņa pati, Vals bija tāds pats noslēpumu kambaris viņai kā Sesila viņam.

Sesilu pārsteidza viņa nemainīgi taktiskā izturēšanās. Viņa ikreiz saņēma ziņu par gaidāmo apciemojumu vismaz divpadsmit stundas iepriekš. Viņai nevajadzēja vienmēr būt gatavai un pieejamai kā pārējām placecs.

Viņš sūtīja dāvanas vai ziedus, vai saldumus arī Sesilas mātei. Tādu smalkjūtību Sesila nebija pieredzējusi un nespēja šādu rīcību izprast. Viņa zināja tikai to, ka pēc Vaļa uzmanības pierādījumu saņemšanas mātes depresija pagaisa uz vienu, divām vai trim dienām. Sesilai tā bija vislabākā dāvana. Māti viņa mīlēja vairāk par visu pasaulē.

Vals vienmēr lūdza piekrišanu pirms uzsāka mīlēšanos, lai gan viņi abi zināja, ka atteikties no tās Sesilai ir tiesības tikai mēnešreižu laikā. Sesilai mīlēšanās bija veids, ar kura palīdzību izteikt pateicību par Vaļa dāsnumu. Pret viņu un īpaši pret viņas māti. Jau no bērnības viņai bija mācīts, kā seksuāli iepriecināt vīrieti. Viņas augums bija lokans un stiprs kā baletdejotājai. Viņas pirksti pārzināja visjutīgākās vietiņas vīrieša ķermenī un ātri atklāja, kuras no tām ir īpaši svarīgas Valam. Viņa zināja, kā palīdzēt vīrietim atslābināties un kā viņu uzbudināt, kā paildzināt viņa baudu un kā atbrīvot no saspringuma. Viņa mācēja ķircināt un apmierināt. Viņa lika Valam sasniegt tādas baudas virsotnes, kādas tas vēl nekad nebija pieredzējis. Kad viņš darīja Sesilai zināmas savas vēlmes, viņa tās izpildīja. Ja viņam kāda no kustībām vai jutekliskuma izpausmēm nelikās patīkama, Sesila to tūlīt pārtrauca un nekad vairs neatkārtoja. Viņa ieeļoja vai iesmaržināja, vai arī izrotāja savu ķermeni un izrādīja to Valam, zinādama, ka viņas skaistums spēj pacilāt vīrieša dvēseli un sagādāt baudu miesai. Te viņa maigi čukstēja, te skaļi kliedza, lietodama dažkārt maigus, citkārt vulgārus vārdus vai arī gan vienus, gan arī otrus katru reizi citādās variācijās. Viņas izturēšanās bija neparedzama. Katru reizi šī sieviete likās arvien satraucošāka par iepriekšējo.

Viņa bija juteklības iemiesojums, materializējusies ikviena vīrieša vismežonīgākā seksuālā fantāzija.

Un tomēr…

Kad Sesila ar skūpstiem, glāstiem, lūpām, mēli, rokām, zobiem, nagiem, krūšu galiņiem iededza viņā kaisli, Vals zināja, ka liesmo tikai viens no abiem. Sesila bija un palika brīnišķīgs viltojums. Ikreiz, uzlidojis apdullinošas baudas virsotnē, viņš sajuta sirdī iedzeļam aukstu vientulības dūrienu.

Vals atgādināja sev, ka viņam nav tiesību prasīt no Sesilas neko vairāk. Viņam tika dots tikai tas, ko pats bija prasījis patvērums un lieliska seksa partnere. Viņš nebija gribējis mīlestību. Balto un krāsaino mīlestība Amerikā vienmēr izvērtās traģēdijā.

Vairākas nedēļas pavadījis, neizskaidrojamas vilšanās sajūtas nomākts, Vals beidzot saprata, ka viņam trūkst mājīguma. Nevainojami iekārtotās telpas šķita nedzīvas kā muzejs. Šeit nebija mājīguma, cilvēciska siltuma. Viņš to neatrada pat Sesilas gultā.

Vals gribēja baudīt mieru divatā, taču šajā mājā katrs dzīvoja, ieslēdzies sevī. Vals ilgojās pēc smiekliem, strīdiem, sarunām, atklājumiem, pārpratumiem, izlīgumiem. Pēc cilvēcīgām attiecībām. Šeit viss bija nevainojams, auksts un drūms.

Kādu vakaru, kad Sesila pasniedza gumbo, Vaļa atmiņā atausa kāds cits gumbo. Tas, kurš garšoja labāk par jebkuru citu, ko iespējams nopirkt Ņūorleānā. Vals pēkšņi aptvēra, cik ļoti viņam pietrūkst kopā ar Mēriju Makalisteri iepazītās nekārtīgās, neorganizētās un neplānotās dzīves.

Vaļu pārņēma klusi, nevaldāmi smiekli. Pēc visiem smalki izplānotajiem atriebības pasākumiem šī sieviete tomēr bija uzvarējusi. Viņš atdotu jebko, lai varētu apmainīt izsmalcināto Sesilu, kas valdzinoši izliekusies gulēja uz elegantā direktorijas stila dīvāna, pret neizteiksmīgo, zinātkāro Mēriju, kura iekāpj dubļu peļķē tikai tāpēc, ka, apbrīnodama debess krāsas, nevīžo paskatīties zem kājām.

Liktenis bija izspēlējis ar daudz ceļojušo, labi izglītoto, visai izvēlīgo Valmontu Sanbrēvinu lielisku joku.

Sarkastiskā attieksme pret dzīves norisēm pārāk ilgi bija gulējusi Vaļa apziņas dziļumos. Tagad viņš smējās par sevi, un šie smiekli viņu izārstēja. Vals redzēja, ka viņa spēlētā muļķa loma ir komiska, nevis pretīga. Pakaļdzīšanās Čārlstonas līgavai bija aizraujošs farss, nevis bezgaumīga laimes meklēšana. Savu lomu viņš var tēlot arī ar prieku, ne mazākajā mērā nekaitējot galvenajiem mērķiem. Pagrīdes dzelzceļa darbs ir nopietns, tomēr tā dēļ nevajag no dzīves aizmēzt jebkuras humora dzirkstis.

Vals smējās un smējās par sevi. Un viņa garastāvoklis uzlabojās.

52. nodaļa

Kamēr Vals pamazām atklāja, cik garlaicīga ir dzīve Senpīterstrītas direktorijas stilā iekārtotajā namiņā, Mērijas māja Karltonā kļuva viņai par drošu patvērumu.

Meitenei nekad nebija piederējusi pašai sava māja, pat ne istaba, kuru varētu iekārtot pēc sava prāta. Māja, kas viņas īpašumā bija nonākusi sāpju brīdī, tagad kļuva par prieka avotu. Uzlabošanas darbi tika uzsākti ar to pašu brīdi, kad istabā ienesa Dženijas Lindes kušetīti. Tā nesaderējās ar pārējām mēbelēm, kas tagad izskatījās smagnējas un noplukušas, un tāpēc Mērija sāka domāt par izmaiņām.

Ieceres drīz kļuva par apņemšanos, bet vēlāk par kaislīgu darbošanos. Tas paplašināja Mērijas dzīves līdzšinējās robežas. Viņa nemitīgi apspriedās ar mēbeļu izgatavotājiem un antikvāro lietu tirgotājiem, polstērētājiem un apzeltītājiem, piegādātājiem un izsoļu rīkotājiem, vienmēr uzdodot jautājumus, vienmēr mācoties kaut ko jaunu un dažkārt iegūstot jaunus draugus.

Reizēm Mērija saskrējās ari ar vecajiem draugiem. Katru dienu viņa pārmeklēja dažnedažādu salauztu, atkritumos izmestu un zagtu lietu kalnus pussagruvušās noliktavās. Reiz, kaulēdamās par gandrīz nelietotu misiņa lampu, viņa izdzirdēja aiz muguras draudzīgu iekrekšķēšanos, un pazīstama balss teica:

Sakiet, ka metīsiet ar to lampu, ja viņš nenolaidīs cenu.

Tas bija Džošua, melnādainais kuģotājs, kurš ieteica meitenei atraitnes O'Nīlas pansiju, kad viņai nebija kur iet.

Mērija gandrīz nožņaudza viņu apskāvienos.

-   Džošua, es tik ļoti priecājos tevi redzēt! Kā tev visu šo laiku ir gājis? Iesim iedzersim kafiju.

-   Paklau, misī, jūs tak ļot' lab' zina, ka jūs un es nevar sēdēt pie viena galda. Jūs ies līdz dambim, un es nopirks kafiju un izliksies, ka jūs gaida.

-  Nopērc vienu tasīti arī sev.

-  Jumsim nav jāuztraucās. Džošū zina labāk's liet's par kafiju.

Viņi tērzēja gandrīz stundu. Lielākā runātāja gan bija Mērija. Meitenes dzīvē pārāk daudz kas bija noticis kopš tā brīža, kad Džošua viņu uzticēja policistam Kanālstrītā. Viņa stāstīja par īru Kanālu, par Alfandes kundzi, par savu veikalu, Hannu, Albertu un baronesi. Valmontu Mērija nepieminēja.

Beigās viņa izstāstīja arī par savu māju. Un par Luīžu.

Asaras aizžņaudza meitenei kaklu, neļaudamas parunāt, taču Mērija arī necentās tās aizturēt.

-   Misī… Džošua izskatījās izbijies.

-   Nē, Mērija šņukstēja, nē, tev nav jāuztraucas. Ir labi. Es tik ilgi neesmu varējusi izraudāties. Es gribēju, bet nespēju.

Pamazām vien "Saujamlūka" kļuva arvien košāka un pievilcīgāka. Mērija tērēja iekrāto naudu mēbelēm, paklājiem, aizkaru audumiem. Arvien retāk viņa atcerējās tos laikus, kad bija atlikusi naudu pūram un domājusi, kā nodos to Vaļa pārziņā. Svelošais naids, kuru viņa bija jutusi pret Vaļu un citiem pāridarītājiem, pārtapa enerģijā, kura tika likta lietā, iekārtojot mājokli. Tā atkal bija vecā Mērija priekpilna un aizrautīga. Ārēji.

Iekšēji viņa bija kļuvusi uzmanīga un piesardzīga. Meitene nevienu nepielaida sev tik tuvu. lai tas varētu sagādāt ciešanas. Viņa to nepieļaus vairs nekad, nekad. To Mērija bija sev apsolījusi. Viņa dzīvoja viena tāpēc, ka tāda bija pašas izvēle. Viņai bija vajadzīga tikai sava māja un darbs.

Aprīli, kad bija pabeigta Džeksona skvēra iekārtošana, baronese atgriezās Francijā, pirms tam atdevusi Mērijai četrdesmit grāmatas, kuras līdz tam glabājās viņas Ņūorleānas apartamentos. Savu rožkoka grāmatu skapi viņa meitenei pārdeva, un tagad Mērija tajā glabāja šīs grāmatas.

Mērija neskuma par baroneses aizbraukšanu. Brīvās vakara stundas, kuras iepriekš tika pavadītas pie kafijas tases, tagad varēja ziedot mājai.

Un mazajam dārziņam mājas iekšpagalmā. Dienas kļuva garākas un, atgriežoties no veikala, bija vēl pietiekami gaišs, lai varētu tajā pastrādāt. Viņa uzmanīgi nogrieza vīnogulāju stīgas un koku zarus, kas kārās pāri dārza žogam no kaimiņu pagalma, un ļāva, lai tie izdzen saknes viņas zemē.

Tomēr dienas bija pārāk īsas, lai paspētu izdarīt visu, ko viņa vēlējās. Lai gan sezona bija beigusies, veikalā joprojām atradās tik daudz darāmā, ka tas prasīja lielāko daļu laika. Mērija jutās mazliet vainīga, tomēr dienas vidū parasti nozaga veikalam stundu, kuru pavadīja, meklēdama kādu savai mājai vajadzīgu priekšmetu. Trešdienu pēcpusdienas viņai bija brīvas; un arī šajās dienās vienmēr bija tik daudz, ko darīt, tik daudz, kur iet, tik daudz cilvēku, kurus vajadzēja satikt. Trešdiena bija Mērijas mīļākā nedēļas diena. Viņai patika ik mirkli būt ar kaut ko nodarbinātai, jo tad vakarā varēja nogurusi iekrist gultā un aizmigt vienā sekundē.

Lieldienas iekrita divdesmitajā aprīlī. No rīta Mērija strādāja dārzā, bet pēcpusdienā veikalā. Baznīcas zvanu skaņas uzjundīja senās atmiņas par klosterskolu, bet viņa tās aizgainīja. Viņas dzīvē vairs nebija vietas reliģiskiem rituāliem. Kad Mērija visvairāk bija izjutusi nepieciešamību pēc Dieva, viņš nebija atrodams. Tagad Dievs viņai vairs nebūs vajadzīgs.

Viņai vispār neviens nebūs vajadzīgs.

Valmonts bija saņēmis no Alberta jau sešas zīmītes ar aicinājumu ierasties pēc sava pabeigtā portreta. Beidzot ieradies, viņš apvaicājās par Mēriju.

Mērijas pašreiz neesot veikalā, Alberts atbildēja. Trešdienu pēcpusdienas viņai esot brīvas. Vals jutās gan vīlies, gan arī atvieglots. Viņš pat nezināja, ko būtu meitenei teicis. Tomēr viņš vēlējās Mēriju redzēt.

Alberts iznāca paraudzīties, kā portrets tiek iekrauts karietē, kas to nogādās "Benisonā". Kamēr viņi plecu pie pleca stāvēja līdzās karietei, Alberts iejautājās, vai Vals esot runājis ar savu baņķieri par iespēju ļaut viņam apskatīt Sazeraku gleznu kolekciju.

-    Mīļais Dievs, man tas bija izskrējis no prāta, Rinka kungs. Es to nokārtošu tūlīt uz karstām pēdām, citādi atkal piemirsīšu. Mani vīri zina, kur glezna jānogādā. Un viņš ašiem soļiem devās projām. Ar Riņķiem saistījās pārāk daudz atmiņu. Vals bija laimīgs, ka tiek projām.

Žiljēns Sazeraks priecājās, ieraudzījis Vaļu, jo gribēja tam pārdot vēl vienu zirgu.

-   Tā ir ķēvīte, Valmont, ar čempionu asinīm. Neļauj savam Sniega Mākonis nonīkt vientulībā. Labāk, lai tas rada jaunus uzvarētājus, nebūs jāpērk arvien jauni zirgi.

Vals kopā ar Ziljēnu izpētīja ķēves ciltsrakstus, slinki pakaulējās un beigu beigās nopirka to par neiedomājami augstu cenu. Valam Žiljēns nepatika, taču viņš tam uzticējās. Viņš atkal bija aizmirsis Albertu Rinku un atcerējās tikai tad, kad Žiljēns, noslēdzot darījumu, uzsauca tostu:

-  Par "Benisonas" krāsām.

Tas Valam kaut ko atgādināja, un viņš pastāstīja Žiljēnam par Albertu.

Viņam esot paveicies, Žiljēns atbildēja. Šis esot pats labākais brīdis doties uz Sazeraku māju. Māte ar māsu esot aizbraukušas pie Žiljēna brāļa uz plantāciju. Un viņš uzskribelēja zīmīti, kuru nodot sulainim pie durvīm.

-   Iedod šo savam māksliniekam, Vai. Ar to pietiks, lai viņu ielaistu.

-   Esi draugs un nosūti to viņam ar vienu no saviem ziņnešiem. Es esmu apsolījies pasniegt pazemības stundu Pepes Lullas labākajam skolniekam.

Žiljēns, nodevis zīmīti savam sekretāram un paskaidrojis, kas ar to darāms, devās Valam līdzi uz Biržas aleju, lai pavērotu paukošanas sacensības. Žiljēns uzskatīja Vaļu par apnicīgu un samākslotu muļķi. Tomēr šis vīrs prata dievišķīgi paukoties.

Žiljēns bija kļūdījies. Selesta Sazeraka tiešām viesojās pie brāļa, bet Anna Marija Sazeraka pēdējā minūtē bija izlēmusi palikt mājās. Pat iespēja satikt dēlu nebija pietiekami spēcīgs stimuls, lai pārvarētu sevi un izrautos no ierastajām vientulības skumjām. Turklāt viņu gaidīja mierinošā un ar katru dienu arvien pieaugošā opija tinktūras deva.

Anna Marija nesaprata, kas Albertam Rinkam meklējams viņas mājā. Kad jaunais vīrietis paskaidroja, ka ir nācis apskatīt kundzes vīra gleznu kolekciju, viņa atbildēja, ka vīrs esot miris, pavisam miris jau daudzus gadus.

Alberts izturējās pacietīgi, lai gan dega nepacietībā ieraudzīt, ko slēpj ēnā grimstošie kvadrāti pie sienām. Viņa' pirksti niezēja atraut aizkarus un ielaist istabās nedaudz gaismas.

Alberts vēlreiz paskaidroja, kas viņš ir, kāpēc kundzes dēls uzrakstījis šo zīmīti un ko viņš vēlas.

Anna Marija Sazeraka izmisīgi koncentrējās, līdz beidzot saprata.

-  Ak tā, viņa novilka. Jūs vēlaties redzēt Fragonāru.

Alberta sajūsma plūda pāri malām. Viņš nebija cerējis ieraudzīt tik diža meistara darbus. Uztraukumā jaunais mākslinieks aizmirsa to franču valodas mazumiņu, kas bija viņa rīcībā, tāpēc spēja vien aizrautīgi māt ar galvu.

-  Tur ir viens. Sazerakas kundze pamāja uz nišu blakus kamīnam.

Alberts pasniedzās pēc aizkaru aukliņas.

-   Nē! izsaucās Anna Marija. Saules gaisma kož man acīs.

Alberts sakopoja visus pacietības krājumus un ņēmās pārliecināt kundzi. Viņš nokrita ceļos un lūgšus lūdzās, līdz panāca savu.

Bija vēla pēcpusdiena, un sāka krēslot. Sazerakas kundze gan mirkšķināja acis un viebās, taču spēja noturēt vaļā plakstus.

Alberts dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. Tad viņš novērsās no loga un pārlaida meklējošu skatienu istabai.

Visas mēbeles bija vecas. Gadi bija padarījuši blāvu zeltījumu un gleznojumus uz to koka sāniem. Arī krēslu un dīvānu samta un brokāta pārvalki bija izbalojuši. Tas padarīja lietas daudz skaistākas; šķita, ka visas krāsas paslēptas to iekšpusē zem rēnās virskārtas. Griestu lampas kristāla piekariņi mirdzēja, it kā priecātos par gaismu, kas atdeva tiem dzīvību, un puķes uz Obusonas paklāja uzziedēja. Alberts no visa tā neredzēja neko. Gluži kā pārakmeņojies viņš skatījās uz visizcilāko mākslas darbu, kādu jebkad bija redzējis, un saprata, ka diezin vai vēl kādreiz redzēs.

-  Es domāju, ka jūs gribat redzēt Fragonāru, mesjē. Tas ir Goija, uz ko jūs skatāties. Un tas nemaz nepiederēja manam vīram.

-   Lūdzu, kundze, es jūs lūdzu, ļaujiet man vēl papriecēt acis. Alberta rīkli aizžņaudza sajūsmas asaras.

-   Jūs gribējāt redzēt Fragonāru. Jūs uz to vēl neesat pat paskatījies. Viņa parāva Alberta piedurkni. Tas ir tur. Nāciet, skatieties un tad ejiet, un atstājiet mani vienu.

Alberts negribēja pieļaut, ka viņu aizvelk projām. Viņš vēlējās gremdēt savu skatienu šajā meistardarbā, izpētīt to sprīdi pa sprīdim, iepazīt katru detaļu, katru otas vilcienu.

Viņš izmisīgi meklēja, kam pieķerties, ko tādu pateikt, lai novērstu Sazerakas kundzes uzmanību no Fragonāra.

-   Paskatieties, kundze, uz šīm rokām. Uz pirkstiem. Mākslinieks, šķiet, vēlējies tiem pievērst ikviena skatītāja uzmanību. Tās ir neparastas rokas, šķiet, tādas nevar būt nevienam cilvēkam. Tomēr es zinu, ka tādas rokas patiešām ir sastopamas dabā. Meitenei manas sievas veikalā, viņas biznesa partnerei, patiesību sakot, ir tikpat garš mazais pirkstiņš.

Neviens vairs neraustīja viņa piedurkni. Alberts nopriecājās par savas runas panākumiem, kad pēkšņi sajuta, ka Sazerakas kundze ar visu svaru sagumst uz viņa rokas un tad lēnām noslīd uz grīdas. Vai vecā sieviete bija paģībusi vai mirusi?

-    Briesmonis! Ko jūs nodarījāt kundzei! No savas vietas durvju ailē kliegdams izskrēja sulainis. Mišel! viņš sauca. Renē! Valentīn! Ātri šurp!

Alberts metās bēgt.

Mērija spodrināja sudraba bļodu, kuru dienā bija nopirkusi, kad pie durvīm kāds pieklauvēja. Viņa gaidīja mēbeļu piegādātāju, kuram bija jāatved vēl viens šodienas pirkums drēbju skapis guļamistabai tāpēc atvēra durvis, nepajautājusi, kas klauvē.

Uz lieveņa stāvēja eleganti ģērbies kungs. Mērija šo vīrieti nepazina. Viņa mēģināja aizcirst durvis, bet svešinieks izrādījās veiklāks un stiprāks. Viņš cieši satvēra durvju rokturi.

-   Nebaidieties, jaunkundz, man nav ļaunu nolūku. Gribu ar jums tikai nedaudz parunāt. Varam to darīt arī tepat.

Pulkstenis bija pāri astoņiem, un ārā jau valdīja tumsa. Tas nebija laiks, kad jaunai, vientuļai sievietei vajadzētu aicināt savā mājā svešu vīrieti, lai ari cik pieklājīgi tas izskatītos. Mērija vēl stingrāk uzgūlās durvīm.

-  Jaunkundz, es jūs ļoti lūdzu. Es saprotu, ka tā nav pieņemts, taču es varu paskaidrot…

Tomēr viņam netika dota iespēja. Tumsā aiz vīrieša pleca parādījās sīka sieviete melnā tērpā.

-  Laid, lai es redzu, viņa kliedza un, panirusi zem vīrieša izstieptās rokas, metās pie Mērijas, ieķērās viņas piedurknē, sažņaudza delnas locītavas, mēģinot noturēt roku, ar kuru meitene balstījās pret durvīm. Sievietes pirksti skrāpējās kā kukaiņa taustekļi, meklējot Mērijas pirkstus.

-   Taisnība, viņa kliedza. Es to zināju! Mana mazā, mīļā Marija. Viņa mēģināja apskaut Mēriju, glāstīja meitenes rokas, plecus, kaklu.

Viņa izskatījās biedējoša, kā kaulains rēgs melnā apģērbā ar melnām, izvalbītām acīm krīta baltajā sejā.

Mērijai izbīlī kāpjoties atpakaļ, durvis atsprāga vaļā pavisam.

-   Maman, maman, nevajag, mamanl Vīrietis satvēra sievieti ap vidukli. Ātri, jaunkundz. Es jūs lūdzu. Pasakiet manai mātei, ka viņa kļūdās.

-   Jūs kļūdāties, kundze, Mērija nedomājot teica. Lūdzu, ticiet man. Jūs esat sajaukusi namus. Es nepazīstu ne jūs, ne jūsu dēlu.

-   Bet vārds, sieviete iespiedzās. Bet vārds taču arī sakrīt. »*

-   Tas ir ļoti izplatīts vārds, muman. Paklausies. Vai tu vari paklausīties? Mēģini koncentrēties, maman, lūdzu. Es izjautāšu meiteni, bet tu klausies, ko viņa saka.

Mērija pamanīja asaras vīrieša acīs.

-  Kāds ir jūsu uzvārds, jaunkundz? Vai tas nav Makalistere?

-  Jā, ir gan. Kāpēc jūs tā jautājat?

-   Lūdzu, piedodiet. Tas ir mātes dēļ. Viņa jūs notur par kādu citu. Vai jūs viņai, lūdzu, nepateiktu, ka jūsu māte vēl joprojām ir dzīva?

Mērija sajuta aukstas skudriņas tekalējam pa skaustu.

-   Mana māte ir mirusi, mesjē. Es viņu pat neatceros. Viņa nomira drīz pēc manas piedzimšanas.

-   Marij, vaidēja sieviete, pastiepusi rokas pret Mēriju.

Vīrietis satvēra viņu ciešāk.

-  Jaunkundz, atļaujiet man jums uzdot vēl vienu jautājumu. Kāds ir jūsu mātes meitas uzvārds?

-  Es to nezinu. Tas ir šausmīgi, mesjē. Mērijai uzmācās spējš vājums. Viņa sāka ātri bērt vārdus. Varbūt es jums varētu palīdzēt. Jūs vēlaties uzzināt, kas es esmu. Es arī to vēlos. Māte atstāja man mantojumā koka kasti. Tās iekšpusē bija uzrakstīts "Marija Daklosa" un adrese "Ursuliešu klosteris, Ņūorleāna".

-  Augstais Dievs, kungs izdvesa. Tā ir taisnība. Pavēris muti, viņš lūkojās Mērijā.

Māte vairs nepretojās viņa skāvienam.

-  Es jau tev teicu, Žiljēn, es teicu. Un tagad paskaties, ko tu ar savu ietiepību esi panācis. Tu Mariju nobiedēji.

Sieviete uzsmaidīja meitenei, un viņas izmocītā, saviebtā seja pēkšņi kļuva pievilcīga.

-   Mans mīļais bērns, viņa maigi ierunājās. Es esmu tava vecmāmiņa. Es tevi meklēju jau daudzus gadus.

-   Vai jūs nevēlētos ienākt? Mērija aicināja. Viņa nezināja, ko vēl šajā brīdī varētu teikt.

53. nodaļa

-

-   Es jums varētu piedāvāt kafiju, Mēri ja ieminējās, kad vecmāmiņa bija nosēdināta uz Dženijas Lindes kušetītes blakus Ziljēnam.

-   Nē, paldies, mīļā. Vai redzi, cik brīnišķīgas manieres ir mūsu Marijai, Žiljēn? Un cik nevainojami viņa runā franču valodā? Marij, tev ir lieliskas manieres. Es labprāt iedzertu glāzi ūdens.

Mērija pavērsās pret Ziljēnu.

-   Mesjē?

-  Ko? Ak… jā, paldies, paldies, man arī glāzi ūdens.

Mērija devās uz mazo virtuvīti, nomazgāja sudraba spodrināmā pulvera pēdas no rokām un tad ielēja ūdeni saviem viesiem. Pirmajiem viesiem viņas mājā.

Atgriezusies istabā, viņa nolika glāzi ar ūdeni uz galda priekšā vecmāmiņai.

Krūzīti viņa novietoja tuvāk Ziljēnam.

-   Man ir tikai viena glāze, meitene paskaidroja. Es dzīvoju viena.

-  Tikai viena glāze, Mērijas vecmāmiņa noelsās. Mans nabaga jēriņš.

Mērijas mugura iztaisnojās. Viņai nav jāatvainojas par savu trūcīgo iedzīvi. Viņa šos cilvēkus šurp nebija aicinājusi. Viņa pret tiem neko nejuta. Viņi bija ieradušies par vēlu.

-   Man šķiet, ka būtu jāsāk no paša sākuma, Ziljēns ierosināja. Es pat neesmu stādījies priekšā. Mans vārds ir Žiljēns Sazeraks, Marij. Esmu jūsu tēvocis Ziljēns.

Sazeraks. Mērija jau grasījās ko teikt, bet iekoda mēlē un izvēlējās citus vārdus.

-  Mans vārds ir Mērija, mesjē, nevis Marija.

-   Ai, nē, iesaucās Anna Marija Sazeraka. Marija. Pirmo meitu ģimenē vienmēr sauca par Mariju. Tava māte bija Marija Kristīne. Tu varēsi dzīvot viņas istabā. Marijas istabā. Mājā atkal ienāks prieks, kā tas bija agrāk. Nāc, Marij, brauksim mājās. Viņa izstiepa rokas pret Mēriju.

Mērija stāvēja nekustēdamās, neaizsniedzama.

-  Vai es drīkstu uzdot jums jautājumu, kundze?

-   Protams, Marij.

-   Vai jums ir kāds sakars ar pusmūža sievieti, kuru sauc Selesta Sazeraka, kundze?

-  Jā, protams. Viņa ir tava krustmāte, manu meitiņ. Kā tu par viņu zini?

Jau tajā brīdī, kad Žiljēns Sazeraks nosauca savu vārdu, Mērijai radās aizdomās pret Selestu. Un tomēr viņa jutās satriekta, saņēmusi šo aizdomu apstiprinājumu. Viņa nespēja noticēt, ka pašas mātes māsa ir viņu nodevusi. Selestas neģēlīgā rīcība sāpēja vairāk par visiem citiem pāridarījumiem.

Mērijas rokas savilkās dūrītēs. Niknums padarīja viņas balsi spalgu.

-Jā, ļaujiet man pastāstīt, kā es pazīstu jūsu meitu, kundze. Tas ir garš un pretīgs stāsts. Kad es būšu beigusi, jūs sapratīsiet, kāpēc es nekad nevarēšu dzīvot ar jums zem viena jumta.

Viņa sāka no paša sakuma, ar to brīdi, kad mantojuma kaste tika aizgādāta uz klosterskolu. Bez jebkādām emocijām Mērija pastāstīja par sava tēva nāvi, par atklājumu, ka viņas māte patiesībā izrādījusies tikai pamāte, par ticību, ka šķirstiņš norādīs ceļu pie ģimenes Ņūorleānā.

Viņa atzinās, ka bijusi naiva un uzticējusies Rozai Džeksonei, par ko vēlāk nācies dārgi samaksāt.

-   Es jums nestāstīšu, cik nobijusies biju un cik šausmīgi jutos. Pietiks, ja pateikšu, ka man izdevās aizbēgt no tās briesmīgās vietas.

Mērija aprakstīja klostera māsu laipnību un kādas kundzes šķietamo laipnību.

-    Viņa piedāvājās palīdzēt atgūt manu mantojumu un naudu. Es jutos ļoti pateicīga. Pat tad, kad laipnā svešiniece paskaidroja, ka neesot izdevies atgūt manas mantas, es tik un tā jutos pateicīga, jo viņa apsolījās uzzināt, kur ir mana ģimene, un palīdzēt atkal kļūt par tās daļu. Šīs sievietes vārds ir Selesta Sazeraka.

Žiljēns pielēca kājās. Krūzīte nokrita uz grīdas un saplīsa.

Anna Marija Sazeraka šūpoja galvu.

-   Es nekā nesaprotu, viņa novilka. Nevar būt, ka šī sieviete un Selesta ir viena un tā pati persona. Selesta uzreiz būtu sapratusi, kas tu esi, Marij. Viņai vienmēr patika skatīties, kā es atveru kasti, un klausīties manos stāstos par Marijām, kurām tā piederējusi.

Žiljēns pavērās Mērijā, ar skatienu lūgdams, lai meitene ir iecietīga pret viņa māti, savu vecmāmiņu.

-   Šaubu nav. maman, viņš lēni sacīja. Selesta tiešām to saprata. Tev jāsaņemas un jāmēģina samierināties ar šo domu. Selesta to zināja. Viņa apzināti centās attālināt Mariju no mums.

Viņš vēlreiz paskatījās uz Mēriju.

-   Pāridarījums ir pārāk smags, lai to tik viegli piedotu, jaunkundz. Vai jūs dosiet man iespēju stāvokli kaut kā uzlabot? Es darīšu visu, ko vien cilvēks var darīt, visu, ko jūs gribēsiet. Žiljēns tik pazemīgi lūdza, un, skaidri redzot, ka viņš nav radis to darīt. Mērija izjuta prieku. Lai viņš izjūt, kā ir būt pazemotam. Selestas brālis bija pelnījis sodu, tikai tāpēc, ka viņš bija Selests brālis. Es esmu jūsu pusē, Makalisteres jaunkundz. Jūs redzat, kāda ir mana māte. Ticiet man, reiz viņa bija dzīvesprieka pilna, darbīga, mīloša sieviete. Brīnišķīga māte. Pēdējie desmit gadi, kopš tēvs aizgāja viņsaulē, mums ir pagājuši kā murgs. Bija neizturami vērot viņu pārvēršamies tādā cilvēkā, kādu jūs tagad redzat. Desmit gadu garumā viņa arvien dziļāk grima tumsībā, un neviens ārsts nav spējis neko līdzēt. Vienīgais, par ko viņa interesējās, bija iespēja atrast jūs. Viņa gadiem nebija pierunājama atstāt māju. Līdz šodienai. Viņa izgāja no mājas viena, lai uzmeklētu mani, jo es biju pavediens, kas to atvestu pie jums. Vienīgi es zināju, kur atrast mākslinieku. Jūs varētu palīdzēt atkal ienest gaismu viņas dzīvē, jaunkundz. Jūs viņai varētu dot jaunu dzīvi. Es jūs lūdzu nākt kopā ar mums, dzīvot mājās, kuras pieder arī jums, būt daļai no mūsu ģimenes. Ja jūs nespēsiet iemīlēt savu vecmāmiņu, varbūt jūs vismaz varētu izjust žēlsirdību pret viņu?

Anna Marija joprojām šūpoja galvu.

-  Es neko nesaprotu, viņa atkārtoja atkal un atkal.

Mērija skatījās uz sievieti, kura bija viņas vecmāmiņa.

Mīlestību viņa nesajuta. Nejuta arī žēlumu. "Par vēlu," viņas prāts teica. "Es būtu varējusi viņu žēlot, pat mīlēt, bet tikai pašā sākumā. Ja Selesta toreiz mani būtu pie viņas aizvedusi. Pārāk daudz kas ir noticis. Tagad es esmu cits cilvēks. Es negribu atteikties no tā, ko esmu sasniegusi. No savas mājas, no veikala, no savas vienatnes. Nav manā varā padarīt Sazerakas kundzi laimīgu. Man jādomā pašai par savu laimi."

-   Es jums dodu goda vārdu, Ziljēns turpināja, Selesta samaksās par to, ko ir pastrādājusi.

Mērijas_augumu atkal pāršalca savādās prieka trīsas.

-  Es iešu jums līdzi, mesjē. Bet neapsolu, ka palikšu.

-   Paldies jums, jaunkundz… maman, maman, vai esi gatava braukt mājās? Marija brauks ar mums.

Sazerakas kundze smaidīja. Viņa atkal sniedzās pretī Mērijai, un šoreiz Mērija saņēma viņas roku.

Karietē Anna Marija Sazeraka aizmiga, satvērusi Mēri jas plaukstu un atbalstījusi galvu uz viņas pleca. Vecā kundze miegā smaidīja un brīžiem paklusām iekrācās.

Žiljēns ienesa māti mājās.

-  Žak, viņš norīkoja sulaini, pasaki istabenēm, lai sagatavo Marijas istabu. Viņa ir pārnākusi mājās. Un iededz visas sveces. Tagad šeit atkal valdīs gaisma.

Viņš svinīgi paskatījās uz Mēriju.

-  Paldies jums, viņš pateicās. Es aizvedīšu maman uz viņas istabu. Ja jums nebūtu pretenziju, mēs varētu kopīgi nolikt viņu gulēt un pēc tam uzmeklēt jūsu mantojumu.

Selestas istabas durvis bija aizslēgtas. Ziljēns nomurmināja klusu lāstu, tad atkāpās un ar vienu spērienu atsita durvis vaļā. Mērija apmierināta dziļi ievilka elpu. Šāds graujošs kareivīgums atbilda viņas pašreizējam noskaņojumam.

Istaba bija Selestas slimīgā prāta atspulgs. Visas lādes, skapji un bufetes izrādījās aizslēgtas. Ziljēns paņēma krāsns kruķi, kas bija pakārts pie kamīna, un iebāza tā galu naktsskapīša durvju spraugā. Koks krakšķēdams padevās.

-   Pārmeklējiet to, kamēr es tieku galā ar nākamo, Ziljēns aicināja. Viņa elpa bija smaga un seja sasarkusi.

-   Dodiet to man, Mērija pavēlēja. Nākamo atvēršu es. Es gribu to izdarīt. Viņa devās uzbrukumā, rožkokā grebtam drēbju skapim. Meitenes rokas drebēja. Skapis bija izturīgs, bet Mērijas vēlēšanās satriekt Selestu pīšļos to pārspēja. Smagās durvis atvērās, un viņa iesmējās.

Ziljēns pacēla lampu virs viņas pleca. Kaste bija tur. Mērija jutās pacilāta, tomēr nedaudz nožēloja, ka zudis iemesls salauzt vēl kaut ko. Viņa atkal turēja kasti savās rokās un atcerējās sajūtas, kas bija viņu pārņēmušas, to pirmo reizi atverot.

Uz īsu mirkli meitenē atdzīvojās agrākā Mērija ar tās alkām pēc savas mājas un ģimenes, un mīlestības.

Bet brīnums pagaisa. Viņa bija vientuļa, nocietinājusies un apmierināta ar to. Tādu viņu neviens nespēs sāpināt.

-  Vai jūs vēlaties to atvērt? Ziljēns jautāja. Es aizgriezīšos.

-   Tas nav nepieciešams, mesjē. Tur nav nekā tāda, ko jūs nedrīkstētu redzēt. Mērija nolika kasti uz rakstāmgalda un nocēla vāku. Viss ir savās vietās, viņa noteica un ievēroja, ka Ziljēns tomēr pagriezis muguru.

Pēc brīža viņš iejautājās, vai Mērija neiebilstot pret nelielu sarunu. Viņa neiebilda. Bija tik daudz kas jāapspriež.

Kad bija pagājušas četras stundas un izdzertas trīs kannas kafijas, viņi novēlēja viens otram labu nakti. Mērijai nu bija viņas tuvāko radinieku saraksts: tēvoči, tantes un pirmās pakāpes brālēni un māsīcas. Un kalpotāju saraksts: sulainis, virēja, dārznieks, kučieris, izsūtāmais, istabenes.

Viņi vienojās, ka Mērija savus tēvočus un tantes uzrunās vārdos un sevi atļaus saukt par Mariju.

Žiljēns pastāstīja, ka viņa māte esot kļuvusi atkarīga no opija tinktūras, un Mērija apsolīja darīt visu, kas būs viņas spēkos, lai palīdzētu vecmāmiņai no tās atradināties. Viņa piekrita saukt veco kundzi par memeri, jo tā kreoli mēdzot uzrunāt savas vecmāmiņas.

Meitene tomēr neapsolīja apmesties Sazeraku mājā uz pastāvīgu dzīvi, viņa gribēja nedaudz nogaidīt.

Ziljēns pavadīja Mēriju līdz viņas istabai.

-   Aizbultē durvis, viņš pieteica. Selestai vajadzētu pārrasties tjkai rīt, bet no viņas vienmēr var sagaidīt kādu pārsteigumu. Es palikšu šeit, līdz māsa būs atgriezusies, un tad mums ar viņu būs nopietna saruna. Tev nevajadzēs tajā piedalīties.

Bet viņa gribēšot būt klāt, Mērija teica. Tad viņa aizvēra un aizbultēja durvis.

Vairāki duči sveču padarīja telpu gaišu kā dienā. Tā bija istaba ar ziediem, lentēm un rišām jaunas meitenes istaba.

"Manas mātes istaba," Mērija nodomāja un tikai tagad aptvēra, kas ir noticis. Viņa bi ja atradusi ģimeni, savu ģimeni. Mērija nolika kasti uz krēsla un atvēra to. Citu pēc citas meitene izvilka piemiņlietiņas. Vēdekli, medaljonu, bultas uzgali, kurš glabājās ādas maisiņā, mežģīnē ietīto spāņu sūnu un cimdus.

Viņa atkal paņēma cimdus un uzvilka rokās. Viņas ģimene.

Kurus no šiem priekšmetiem kastē ielikusi viņas māte, meitene minēja. Kāda viņa ir bijusi?

Memerī viņai to varētu pastāstīt.

Pēkšņi Mērija vairs nespēja sagaidīt rītu.

54. nodaļa

-

-   Bonjour, memcrī, es tev atnesu kafiju. Mērija uzmanīgi ienesa paplāti. Logus sedza biezi aizkari, un viņa spēja saskatīt vien izplūdušus siluetus. Mērija prātoja, vai virēja patiešām dzirdējusi skanam zvanu vecmāmiņas istabā.

Balss, kas atskanēja no tumsas, kliedēja viņas šaubas.

-   Marij? Marij, vai tā tiešām esi tu? Es jau baidījos, vai nebūšu to visu nosapņojusi. Anna Marija Sazeraka runāja daudz skaidrāk nekā iepriekšējā vakarā. Nāc pie savas memcrī, manu saulīt. Ļauj, es tevi noskūpstīšu.

-   Es jau nāku, tikai nevaru saskatīt, kur tu esi. Mērijas ceļgals atsitās pret galda kāju. — Es atvilkšu aizkarus, mcmerī. Tad ātrāk tikšu pie tevis.

-   Nē! Es nevaru paciest gaismu… Nu, labi, atver mazu spraudziņu. Es gribu tevi redzēt.

Mērija aiztaustījās līdz logam. Resnā aukla, pārāk reti lietota, negribēja padoties. Viņa parāva stiprāk, un aizkari atvērās visā loga platumā. Auklas gals palika meitenes rokā.

-   Es atvainojos… Mērija iesāka, bet vecmāmiņa viņu pārtrauca.

-   Tas nekas. Tas nekas, manu bērniņ. Nāc šurp. Vecā kundze, tik sīka un ievainojama savā mežģīņu kruzuļiem rotātajā aubītē, sēdēja, atspiedusies pret lielu spilvenu kaudzi. Viņa pastiepa uz priekšu rokas. Naktskrekla kuplās piedurknes izpletās kā spārni.

Mērija piesteidzās viņai klāt un noliecās, ļaujot sevi apskaut. Viņa ievēroja, ka šorīt vecmāmiņas skatiens ir dzidrs un koncentrēts. Varbūt šis bi ja īstais brīdis viņu izjautāt.

-   Mīļo Marij, lu esi tik vājina. Vai tu pietiekami daudz ēd? Tava māte vienmēr ēda tik maz, lai kā es viņu par to rāju. Kur ir paplāte? Vai tur ir maize un sviests? Es gribu, lai tu to noēd lidz pēdējai kripatiņai. Un ievārījumu arī. Un pieliec kafijai labi daudz cukura.

-   Bet šo paplāti taču es nesu tev, memerī. Es jau pabrokastoju.

-  Tas nekas. Tev jāēd vēl. Es piezvanīšu, lai atnes otru paplāti. Ēd, manu jēriņ. Tas mani darīs laimīgu.

Mērija nepretojās. Viņa bija nomodā jau vairākas stundas. Un mīkstā maizīte garšoja lieliski.

Mērija gribēja uzzināt visu par savu māti. Meitene bija rūpīgi izpētījusi guļamistabu, bet tur no viņas nebija nekādu pēdu, nevienas personiskas lietiņas, pat ne grāmatu.

-   Vai mana māmiņa bija tāda pati kā es? Vai tu man par viņu pastāstīsi, memerī?

Vecmāmiņas acis pieplūda asarām.

-   Man viņas tik ļoti ir trūcis, viņa čukstēja. Es viņu mīlēju vairāk par visiem saviem bērniem. Marija Kristīne, viņa pievērsa acis baldahīnam virs galvas, bija visskaistākais bērns pasaulē. Ak, cik es biju laimīga, kad man piedzima meitenīte. Es neuztrauktos arī tad, ja viņa būtu neglīta. Līdz tam man jau bija dzimuši pieci bērni un visi puikas. Mans vīrs ar to lepojās. "Dēli ir vīru spēks," viņš mēdza teikt. Bet es lūdzu Dievu, lai tas man dāvā meitiņu. Pat pēc tam, kad divi no zēniem nomira, es lūdzos, lai viņu vietā man piedzimst meitene. Un beidzot manas lūgšanas tika piepildītas. Pasaulē nāca mana skaistā Marija Kristīne. Viņa nebija sarkana, plikpauraina un krunkaina, kā citi jaundzimušie. Viņas āda bija balta kā putukrējums, un galvu klāja biezi mati. Tie bija melni kā nakts un sprodziņās krita uz mazās, jaukās pierītes. Viņas actiņas, kā visiem mazuļiem, sākumā bija zilas. Tās bija zilas kā atraitnīšu ziedlapiņas un tikai daudz vēlāk kļuva brūnas. Es jau sāku domāt, ka acis uz visiem laikiem saglabās atraitnīšu krāsu. Bet tad pāris dienās tās mainīja krāsu. Arī tās bija skaistas, viņas brūnās acis. Platas un spožas, un draiskulību pilnas. Viņa bija mazs velnēns, dievišķīgs velnēns. Sazerakas kundzes balss kļuva klusāka. Viņa bija ļoti nerātna. Ietiepīga. Ne no kā nebaidījās. Viņa visur sekoja brāļu pēdās. Puikas jau mēdz būt nejauki. Tomēr neviens nekad neizturējās nejauki pret Mariju Kristīni. Viņa vienmēr smējās, vienmēr bija prieka pilna un mīlīga. Viņai tikai vajadzēja palūgt piedošanu, un pat viscietākā sirds atkusa. Līdz… līdz… Pa memerī vaigiem sāka ripot asaru lāses. Tās izskatījās kā dzidras pērles. Viņas roka neveikli grābstījās pa galdu, kaut ko meklēdama. Man laiks iedzert zāles. Pašķindini zvaniņu, lai atnāk Valentīna, Marij. Viņa vienmēr man sagatavo zālītes.

Mērija satvēra vecmāmiņas roku.

-   Valentīna jau tūlīt, tūlīt nāks, memerī. Pa to laiku pastāsti vēl par manu māmiņu. Vai arī pieaugot viņa bija tikpat skaista? Kā viņa satikās ar manu tēvu? Vai viņi viens otru ļoti mīlēja?

Anna Marija Sazeraka novērsās. Viņas pleci trīcēja.

-   Es nespēju, es vairs nespēju parunāt. Gaisma ir tik spoža. Man sāp acis. Valentīna! Aizver aizkarus. Man sāp galva, Valentīn. Es gribu iedzert zāles.

Mērija nolaida vecmāmiņas roku blakus viņas trauslajam ķermenim. Tad viņa asi parāva zvana auklu un atstāja istabu.

Ziljēnu Merija atrada bibliotēkā, kur viņi iepriekšējā vakarā bija sarunājušies.

-   Es te vairs nevaru palikt, viņa paziņoja. Tur nekas neiznāks. Es mēģināju darīt, kā jūs lūdzāt, mesjē. Es viņai aiznesu paplāti, saucu viņu par memerī, es pat ļāvu viņai sevi noskūpstīt. Tagad viņa tur augšā kliedz, lai tai atnes opija tinktūru. Es netaisos kļūt par apteksni narkomānei. Es gribu strādāt un pēc darba doties uz mājām. Uz savām mājām.

Žiljēns lūgšus lūdzās, lai Mērija apsēžas, lai apdomājas, lai nomierinās.

-    Viņu nevar izārstēt vienā dienā, Marij. Pasaki man, vai viņa tevi pazina?

-   Jā, un man šķiet, viņa priecājās, mani ieraugot. Viņa man lika ēst brokastis, jo es esot pārāk tieva. Viņa teica, ka mana māte nekad neesot pietiekami daudz ēdusi. Tad es viņai lūdzu, lai pastāsta par manu māti. Kādu mirkli runājusi, viņa pēkšņi sāka grābstīties pēc zālēm un kliedza, lai taisot ciet aizkarus, jo viņai sāpot acis, un noturēja mani par savu istabeni.

Žiljēns pieskārās Mēri jas rokai.

-  Vai tu gribi teikt, ka aizkari līdz tam stāvēja atvērti?

-  Jā, es tos atvēru.

-   Un viņa tev to atļāva?

-   Protams, istabā taču bi ja tumšs kā pekles dibenā.

Žiljēns Sazeraks saņēma kopā rokas un piespieda tās krūtīm.

-   Manu mīļo meitēn, tas taču ir brīnums. Tie aizkari stāvēja aizvērti sešus gadus. Tu to nesaproti. Tu nevarj iedomāties, ko tas nozīmē.

Mērija nopūtās.

-   Jūs mēģināt ievilināt mani slazdā, lūk, ko tas nozīmē. Paklausieties, mesjē, es neesmu bez sirds, es priecājos, ka viņa ļāva man atvērt tos nožēlojamos aizkarus, bet man vispirms jādomā par sevi. Es būšu laimīgāka savā ierastajā vidē.

-   Lūdzu paklausies, Marij… Mērij. Es ar tevi nestrīdēšos. Tikai ļauj man pastāstīt par tavu māti. Tu taču gribi uzzināt par viņu, vai ne?

-  Protams, es to gribu.

-   Labi, tad es sākšu stāstīt. Marija Kristīne bija visapburošākā un visneciešamākā būtne uz zemes. Viņa nebija nekāda skaistule, lai gan visiem likās, ka ir. Viņa izskatījās kā visparastākā kreolu meitene ar gaišu ādas krāsu un tumšiem matiem un acīm. Marija Kristīne no citiem bērniem atšķīrās tikai ar savu neiedomājamo enerģiju. Viņa bija ziņkārīga kā kaķēns, viss viņu interesēja. Visu viņa gribēja zināt, visu pamēģināt, visu paveikt. Un darboties viņai patika. Viņa vienmēr izskatījās apmierināta. Viņa varēja uzkāpt kokā, nokrist no tā un tad pasmieties par mūsu pārbiedētajām sejām. Viņa nekad nesamierinājās, ja kāds teica "nē". Viņu nebaidīja nekāds sods, piemēram, par mājas darbu nepildīšanu. Ja viņa mācību laikā vēlējās spēlēties ar lellēm, viņa to darīja. Tad meiteni par nepaklausību vajadzēja sodīt, taču viņa paskaidroja, ka tas viņai tā gadījies, apķērās ap kaklu sodītājam, noskūpstīja to, un sods tika atlaists. Viņa bija nelabojama un neatvairāma. Maman viņu neciešami izlutināja. Ja Marijai Kristīnei kaut ko ievajadzējās, maman uzstāja, ka viņai tas jāsaņem. Pat pupa padevās, kad viņa no tā neatstājās, lai gan pret mums, pārējiem, viņš bija stingrs un nepiekāpīgs. Nāc man līdzi, Mērij, es tev parādīšu, kāds cilvēks bija mans tēvs. Lūdzu! Tas aizņems tikai minūti.

Ziljēns veda Mēriju uz viesistabu. Viņš atvēra aizkarus, un gaisma pārlija zeltam, kristālam un brokātam. Meitene noelsās.

Šī bija mana tēva pasaule: pirmsrevolūcijas Francija. Viņam izdevās to visu paglābt no zagļu bandām un paņemt sev līdzi. Viņš bija vienīgais no ģimenes, kuram izdevās palikt dzīvam, pārējos aizsūtīja uz giljotīnu. Viņš pārcēlās uz Ņūorleānu, jo tā bija franču pilsēta. Šī istaba bija viņa Versaļa, šeit viņš valdīja gandrīz kā Luijs XIV, Saules karalis. Viņa vārds bija likums un spriedumi nepārsūdzami. Vienmēr… ja vien likumpārkāpēja nebija Marija Kristīne. Es vēl tagad viņu redzu. Viņa šeit ietipināja pa tām durvīm. Ziljēns norādīja ar roku. Papa vienmēr sēdēja šajā lielajā krēslā, un viņa pienāca tam klāt no aizmugures. Tad viņa ar rokām aizklāja tēva acis un lika uzminēt, par ko tajā brīdī pārtapusi viņa meitiņa. Papa bija ārkārtīgi cienīgs vecs vīrs. Vienmēr ģērbies pusbiksēs un garos svārkos, bet viņa mati bija tik balli kā iepūderēti. Viņam bija jau pāri sešdesmit, kad piedzima Marija Kristīne. Tomēr tie abi bija lieliski rotaļbiedri. "Es esmu madame de Pompadour", viņa ķiķināja, "un tu mani mīli vairāk nekā jebkuru citu Francijā." Viņš to tiešām droši vien mīlēja vairāk par visu pasaulē. Es domāju, ka tieši tāpēc papa kļuva tik ļauns pēc tam, kad Marija Kristīne salauza viņa sirdi. Viņš atrada meitai lielisku partiju, francūzi, līdzīgu sev, tikai jaunu un izskatīgu. Viņa vārds bija Žils d'Olivjē. Francijā viņš būtu vikonts d'Olivjē. Arī viņa vecāki bija bēguši no revolūcijas, tomēr ne tik veiksmīgi kā papa. D'Olivjē vecākiem nebija ne graša kabatā. Bet Žils kļuva bagāts. Divdesmit gadu vecumā puisim piederēja tūkstoš akru liela plantācija. Līdz trīsdesmil gadu vecumam viņš to bija palielinājis līdz desmit tūkstošiem. Tad papa apsolīja viņam Mariju Kristīni un sarūpēja meitai karalisku pūru. Savas kāzu dienas vakarā Marija, tava māte, aizbēga ar vīrieti, ar kuru bija iepazinusies no rīta. Tas bija tavs tēvs. Papa kļuva vai traks no dusmām. Viņš izgrieza savas nepaklausīgās meitas vārdu no gobelēna, uz kura bija izausts dzimtas koks, kura saknes sniedzas desmitajā gadsimtā, viņš sadedzināja visas viņas kleitas, grāmatas un citus priekšmetus, kas atradās Marijas istabā. Mēs vairs nedrīkstējām izrunāt viņas vārdu. Viņa rakstīja vēstules. Viņš sūtīja tās atpakaļ. Viņš nebija pierunājams Marijai atbildēt un neļāva to darīt arī citiem. Kad pienāca vēstule no tava tēva, arī to viņš aizsūtīja atpakaļ. To dienu es atceros ar šausmām. Marija Kristīne bija mirusi, un mēs nedrīkstējām viņu apraudāt. Maman skūpstīja viņa kurpes, lūgdamās, lai ļauj Mariju Kristīni pārvest mājās, lai viņu bērns var atdusēties ģimenes kapenēs, bet papa tam nepiekrita. Vai tagad tu saproti, Mērij, kāpēc memeri sarunas par tavu māti sagādā tādas ciešanas, ka viņai jādzer opija tinktūra?

Mērija bija klausījusies ieplestām acīm.

-   Cik šausmīgs dzīvesstāsts, viņa teica. Jūsu nabaga māte. Tomēr viņa vismaz nebija ļauna kā jūsu tēvs.

Žiljēna pleci saguma.

-   Maman palīdzēja Marijai Kristīnei aizbēgt. Viņa savai meitiņai vienmēr deva to, ko tā vēlējās.

Viņš izslējās un nokremšļojās.

-   Parunāsim par priecīgākām lietām. Šajā istabā ir viena lieta, kas te neieradās kopā ar tēvu no Francijas. Paskaties pa kreisi, blakus logam. Tas ir tavas vecmāmiņas vecmāmiņas Marijas Helēnas Vejerano portrets. Viņa mums palīdzēja tevi atrast. Paskaties uz viņas rokām.

Mērija palūkojās uz portretu, un viņai aizrāvās elpa. Tur bija uzgleznotas viņas rokas. Tās turēja vēdekli, kas atradās mantotajā kastē.

-   Vai tu paliksi šeit, Marij?

-Jā.

Mērija devās uz veikalu izrunāties ar Hannu un Albertu. Draugi dalījās ar viņu priekā.

-   īsti nezinu, vai tas ir labi vai slikti, Mērija sacīja, bet es apsolījos tur palikt vismaz gadu. Tomēr es teicu savam tēvocim… cik savādi tas skan… es viņam teicu, ka turpināšu strādāt, kamēr nebūšu sameklējusi kādu, kuru varu atstāt savā vietā. Es esmu pārliecināta, ka mēs atradīsim labu pārdevēju, kuru pārvilināt no cita veikala, un viņas alga būs daudz mazāka nekā mana peļņas daļa. Lai gan man patiesībā nauda nemaz nav vajadzīga, jo Žiljēns uz mana vārda pārrakstīs kaut kādas akcijas, un man būs vairāk naudas, nekā es jebkad spēšu iztērēt.

Hanna un Alberts vainīgi saskatījās.

-  Mums tev kaut kas jāsaka, Mērij, Hanna iesāka. Mēs esam nolēmuši pārcelties uz ārzemēm. Ieraudzījis tavas vecmāmiņas mājā Goijas gleznu, Alberts saprata, ka viņam jāturpina mācības Eiropā.

-  Tā ir tehnikas vaina, Alberts skaidroja, vaina ir tikai tehnikā, es par to esmu pārliecināts. Viss, kas man ir vajadzīgs, ir labs skolotājs, kurš pārzina vecmeistarus. Es sapratīšu, kā viņi to panāk, kad varēšu skatīt gleznas pats savām acīm. Tad man tikai atliks iemācīties tehniku, kādu lietoja viņi. Vaina ir tur, ka manam skolotājam Filadelfijā bija tikai viena gleznas reprodukcija, no kuras mācīties.

-   Mēs esam ietaupījuši vismaz tik daudz, ka varēsim Spānijā iztikt apmēram gadu, Hanna stāstīja. Vai arī Londonā, viņa turpināja jau čukstus. Diezin vai kāds no mums jebkad spēs iemācīties spāņu valodu.

-   Kad jūs domājas doties prom? Mērija gribēja zināt.

-    Cik drīz vien iespējams, Hanna atbildēja. īre par veikalu un dzīvokli esot samaksāta līdz maijam. Tātad palikušas trīs nedēļas. Pietiekami daudz laika, lai sakravātos. Vēl jāpārdod veikala inventārs kādam ieinteresātam tērpu meistaram un jānokārto rēķini ar Sesilu. Hanna to visu izdarīšot pati. Mērijai nebūšot jāiet pie viņu partneres uz tās jauno dzīvesvietu Senpīterstrītā.

Mērija par to bija ļoti pateicīga.

Atgriezusies Rojalstrītas namā, Mērija sastapa Ziljēnu Sazeraku soļojam šurpu turpu pa garo gaiteni.

-  Vai viss nokārtojās? viņš vaicāja. Tu drīz varēsi pārtraukt darbu veikalā?

-   Drīzāk nekā spēju iedomāties, Mērija atbildēja. Esmu to jau beigusi. Viss ir cauri. Viņa jutās nomākta. Veikals viņai bija nozīmējis ļoti daudz.

-  Tās ir ārkārtīgi lieliskas ziņas! Ziljēns teju vai sasita plaukstas. Arī man ir labi jaunumi. Kamēr tevis nebija, pārradās Selesta. Laimīgā kārtā maman bija iesnaudusies un nedzirdēja nepatīkamo scēnu. Selesta šeit vairs neatgriezīsies, Marij. Es viņu aizvedu projām. Netālu no Načesas ir kāda iestāde tādiem slimniekiem kā viņa.

Mērija centās nedomāt par to, kāda varētu būt bijusi Žiljēna pieminētā scēna. Uz grīdas vizuļoja spoguļa lauskas, bet uz sienas vietā, kur tas bija karājies, vīdēja neizbalojušu tapešu laukums. Bija aizvāktas visas mēbeles un paklājs. Ziljēns bija pārģērbies, un viena viņa roka izskatījās aizdomīgi resna, it kā zem piedurknes slēptos biezs marles apsējs.

Rinki brauc projām, Selesta jau ir prom. Cik gludi gan pēkšņi viss nokārtojas manā dzīvē, Mērija noteica. Paldies, Žiljēn. Viņa pat nepūlējās noslēpt sarkasmu, izrunājot vārdu "gludi".

55. nodaļa

Pirms aiziešanas Žiljēns atgādināja Mērijai, ka šodien vakariņās ieradīsies visa ģimene. Kalpotāji ar visu tikšot galā, tēvocis viņu mierināja. Mērijai ne par ko neesot jāraizējas.

Māja kļuva ļoti klusa.

"Nav nekā, par ko raizēties." Mērijas domās atbalsojās Ziljēna vārdi. Pareizāk būtu teikt, ka nav nekā, ko darīt. Viņa nespēja atcerēties, vai kādreiz ir bijis tā, ka viņai nav, ko darīt. Mērija devās augšā pa kāpnēm uz savu istabu, lai izvēlētos kleitu. Vajadzēs to izgludināt, jo lietas bija kravātas steigā-

Taču visas viņas kleitas jau bija iztīrītas un izgludinātas. Milzīgajā skapī tās izskatījās tik mazas.

Mērija nolēma izmazgāt matus. Ja viņa tos skalotu divos vai trīs ūdeņos, tad paietu vēl vismaz desmit minūtes.

Meitene devās meklēt virtuvi, lai uzsildītu ūdeni. Paspērusi trīs soļus, viņa apstājās. Te taču nebija īru Kanāls vai Karltona.

Mērija pašķindināja zvaniņu.

Es nekad pie tā nepierādīšu, viņa skaļi žēlojās un vēlējās, kaut šobrīd atrastos Karltonā. Tur droši vien puķu dobes jau bija nezālēm aizaugušas.

Ziljēna sieva pastāstīja draugiem, viņa brāļi pastāstīja draugiem, draugi pastāstīja citiem draugiem. Kamēr Mērija Makalistere mazgāja matus, visa kreolu sabiedrība jau runāja par dramatisko Sazeraku mazmeitas atrašanu Karltonā.

-   Iedomājieties, viņa vadījusi veikalu! Es viņu ļoti labi atceros. Toreiz vēl nodomāju, ka viņa izskatās pārāk aristokrātiska, lai strādātu veikalā.

-   Marijas Kristīnes meita! Vai jūs varat iedomāties? Vai viņa varētu būt tikpat skaista kā māte? Un tikpat mežonīga?

-   Runā, ka Selesta Sazeraka esot aizsūtīta uz klosteri.

-   Runā arī, ka Annas Marijas Sazerakas aizkari tagad stāvot atvērti.

-   Runā, ka Žiljēns Sazeraks uz viņas vārda pārrakstījis miljonu dolāru.

-  Runā, ka viņa būšot Annas Marijas mantiniece.

• • •

Karloss Kortnijs lika Filipam tūlīt pat ierasties pilsētā. Plantators bija pārliecināts, ka viņa pieņemtajam dēlam tiks dota priekšroka citu aplidotāju vidū. Galu galā Filips pret meiteni izturējās tik laipni, kad viņa vēl nebija nekas.

Džīnijai Kortnijai Greiemai iemetās krampji plaukstas locītavā no ielūgumu rakstīšanas, kas aicināja uz soiree dansante nākamajā svētdienā. Mei-rī bija viņas draudzene. Visi pārplīsīs aiz skaudības, jo Džīnija būs pirmā, kas viņai par godu sarīkos svinības.

Valmonta Sanbrēvina viltus priesteris nopirka biļeti uz pirmo kuģi, kurš devās uz Eiropu.

Valmonts aizbultēja savas istabas durvis "Saint Louis" un, iegāzies krēslā, blenza sienā un nolādēja sevi. Viņš bija noticējis pats saviem apmelojumiem. Šo apmelojumu dēļ viņš bija meiteni izvarojis. Nu viņš nekādi vairs nevarēja izpirkt Mērijai nodarīto pārestību, noziegumu, kuru bija pastrādājis. Viņa nekad tam vairs neticēs, pat ja viņš censtos visu izskaidrot. Kāpēc gan viņai būtu jātic? Viņš pats taču nebi ja meitenei ticējis.

Atraitne O'Nīla Mēriju nepieminēja. Arī Padijs Devlins un Reiliji par viņu nerunāja. Kreolu sabiedrības tenkas nenonāca līdz Iru Kanālam, un viņiem nebija iemesla par Mēriju runāt. Viņas agrākajā istabā tagad dzīvoja atraitnes otra māsīca labsirdīga, ražena auguma meitene ar ugunīgi sarkaniem matiem un zaļām acīm, kurās ielūkojies, Padijs nodomāja, ka šīs acis ir skaistākas par Īrijas zaļajiem pakalniem.

Mērija stāvēja pagalma vidū un žāvēja matus saules staros. Pēc pusstundas vecmāmiņa viņu aicināja iekšā. Sazerakas kundze kā allaž bija tērpusies melnā, taču šoreiz pār pleciem un krūtīm klājās liela, balta mežģīņu apkakle. Viņa izskatījās ņipra un dzīvespriecīga.

-   Mīļo Marij, saule sabojās tavu ādu. Nāc apsēdies pie manām kājām, un es sukāšu tavus matus, līdz tie būs sausi. Kamēr es ķemmēšu, mēs varēsim papļāpāt, iepazīt viena otru un padomāt par nākotni.

Mērijas mati vēl nebija paguvuši izžūt, kad viņa jau saprata, ka dīkā sēdēt tomēr šeit nenāksies. Likās, ka darīšanu būs bez sava gala. Anna Marija runāja par operu, teātri, viesībām, kuras jāapmeklē, viesiem, kuri jāuzņem, jaunu garderobi viņām abām, iepirkšanos, uzlaikošanu, frizieri, kurpnieku, māsīcām un brālēniem, otrās un trešās pakāpes radiniekiem, ar kuriem Mērijai vajadzētu tikties gan pilsētā, gan viņu plantācijās. Un tas viss jāpaspēj tajā īsajā laika sprīdī, kamēr nav pienākusi vasara un ļaudis nesāk pamest pilsētu.

-    Memcrī ir tik laimīga un lepna ar savu dārgo Mariju, ka vēlas viņu ar visiem iepazīstināt. vecmāmiņa dūdoja. Sukādama Mērijas matus viņa laiku pa laikam noskūpstīja mazmeitas galvvidu.

Ziljēns ieradās uz vakariņām agrāk nekā pārējie.

-  Kā maman šodien jūtas? viņš Mērijai vaicāja.

-   Domāju, ka jūs būsiet pārsteigts. Viņa atstāstīja pēcpusdienas notikumus. Pēc matu ķemmēšanas viņa teica, ka nu gan roka sāpot, tāpēc iedzēra nelielu devu opija tinktūras, bet gulēt neaizgāja. Lai gan deva viņu manāmi apdullināja, tomēr memeri turējās braši. Kad es nācu lejā pa kāpnēm, viņa rāja Valentīnu, jo tā nevarēja atrast auskarus, kurus večiņa bija nolēmusi likt ausīs, dodoties uz vakariņām.

Žiljēns piespieda rokas pie krūtīm, tādā veidā izteikdams visu savu aizkustinājumu.

-  Es nekad nevarēšu tev par visu atlīdzināt, Marij.

Mērija uzmeta viņam bezkaislīgu skatienu.

-   Nekļūstiet sentimentāls, Žiljēn. Memeri šīs pēcpusdienas noskaņojums varbūt bija tikai laimīga sagadīšanās. Ja tomēr tas izrādīsies mans nopelns, es vēlētos darīt jums zināmus savus noteikumus, no kuriem neatkāpšos.

-  Saki visu, ko vēlies, Marij.

Mērijai iekņudējās pakausis, un viņa to paberzēja.

-  Neredzu nekādas jēgas tēlot nevainīgas kreolu jaunavas lomu, Žiljēn. Esmu kūlusies pa dzīvi viena jau pietiekami ilgu laiku, tāpēc jebkādi ierobežojumi mani padarītu niknu. Es iešu viena, kur un kad gribēšu, un sarunāšos, ar ko gribēšu. Man ir daudz interesantu paziņu pilsētas tirgotāju un amatnieku vidū. Bez tam es esmu nolēmusi paturēt māju Karltonā, bet apņemos pielikt zināmas pūles, lai ari šīs mājas spētu saukt par savējām. Tomēr var gadīties, ka laiku pa laikam es gribēšu aizbēgt no visa un patverties savās mājās.

Žiljēns gan neizskatījās visai iepriecināts, tomēr piekrita Mērijas noteikumiem bez kādām iebildēm.

Mazliet vēlāk, kad ieradās pārējie ģimenes locekļi, Mērija saprata, cik grūti tas viņam bija nācies. Ikviens, izņemot memeri, izturējās pret Žiljēnu vīrieti un šīs ģimenes galvu ar lielu godbijību. Viņa vārds pārējiem bija likums.

"Tikai ne man," Mērija nodomāja. "Mans vārds ir likums viņam." Viņas skausts atkal iekņudēja, un pēkšņi Mērija saprata, kādēļ. "Šīs trīsas ceļas no varas apziņas. Baronesei bija taisnība," Mērija pie sevis atzina. "Šī sajūta ir satraucošāka par mīlestību. Mīlestība man nav nesusi neko citu, kā vien sāpes un bezpalīdzības sajūtu. Tagad es esmu noteicēja pār visu. Tas neapšaubāmi ir labāk."

Pret saviem jauniegūtajiem radiem Mērija izturējās laipni un pieklājīgi, tomēr necenzdamās tiem iepatikties. Viņa ātri iegaumēja visu vārdus; viņai pat izdevās nesajaukt bērnus, lai gan to bija tik daudz. Sazeraki bija tipiska kreolu ģimene.

Ziljēna sieva bija pievilcīga, apmēram trīsdesmit gadus veca sieviete. Viņa vairs nevarēja noslēpt grūtniecību un ar lielu lepnumu stādīja priekšā "māsīcai Marijai" savus piecus mazos puišeļus un divas sīciņas meitenītes.

Rolandam, Ziljēna jaunākajam brālim, bija četri bērni un divi audžubērni. Viņa sieva Diāna esot bijusi atraitne, kad Rolands to pirms četriem gadiem apprecējis.

Bērtrands, visjaunākais brālis, savos trīsdesmit sešos gados vēl nebija paguvis apprecēties. Ar viņu bija visvienkāršāk saprasties. Kad Ziljēns brāli stādīja priekšā Mērijai, Bērtrands noskūpstīja viņas roku un uzlika to uz sava elkoņa.

-  Neglūni tik drūmi, brāl, es aizvedīšu savu māsasmeitu apgaitā pa māju, viņš smējās un piemiedza Mērijai ar aci. Viskija karafe ir uz letes ēdamistabā.

-  Žēl, ka mēs esam tik tuvi radi, Bērtrands bilda. Klīst runas, ka tu esot gadsimta bagātākā mantiniece. Es pieliptu tev kā dadzis. Žiljēns būs ļoti nepielaidīgs. Ak vai! Tagad visi Ņūorleānas neprecētie vīrieši staigās tev pakaļ kā piesieti. Izņemot mani. Ko gan es iesākšu bez savu draugu sabiedrības? Patiesībā es nemaz neesmu tāds gaisagrābslis, Marij, kā tu varbūt esi dzirdējusi. Man vienkārši patīk izklaides un nepatīk bērni. Šo īpašību dēļ arī esmu kļuvis par ģimenes balto zvirbuli. Ārpus ģimenes mani uzskata par sabiedrības dvēseli. Es ceru, ka tu tam piekritisi.

Mērija pārliecināja viņu, ka tā noteikti būs.

Patiesībā viņa par Bērtrandu nemaz nedomāja. Viņas prātu nodarbināja daudz kas cits.

Dienām un nedēļām ritot, Mērija arvien vairāk un vairāk iepazina baudu, kādu spēj dot vara. Viņa aizveda memeii uz Alfandes kundzes veikalu, sēdēja īpašo klientu pieņemamajā istabā un malkoja kafiju, kamēr kundze cildināja savu tērpu vienreizīgumu. Mērija klusēja. Anna Marija Sazeraka nekā nezināja par savas mazmeitas smagajiem pārbaudījumiem Alfandes darbistabā.

-   Kāpēc, saki viens cilvēk, tā Alfandes madāma tik ļoti nervozēja, Marij? viņa vaicāja, kad abas devās projām.

-   Es nezinu, memerī, Mērija meloja. Viņai nebija grūti iedomāties, cik izmisusi jutās Alfandes kundze, kad tik daudzi tūkstoši viegli iegūstamu dolāru iesoļoja viņas pieņemamajā istabā un pēc tam atkal aizgāja.

"Pagaidi tikai," Mērija domās apsolīja bijušajai darba devējai. "Tu vēl dabūsi palocīties, pirms es pārtraukšu ar tevi visas attiecības."

Dažas dienas vēlāk viņa no pretējās ielas puses vēroja, kā policija arestē Rozu Džeksoni un pienaglo plāksnīti pie viņas smalkās villas bijušā bordeļa durvīm. "SLĒGTS," vēstīja uzraksts. "Šis īpašumu ir konfiscēts, par tā iegādi varat interesēties pilsētas municipalitātē."

Ziljēns bija uzklausījis Mērijas lūgumu un devis norādījumus dažiem cilvēkiem. Ziljēns pēc viņas lūguma būtu gatavs paveikt jebko. Mēriju jau gandrīz sāka aizkustināt tēvoča lielais prieks par katru nieku, kas liecināja, ka viņa māte kļūst veselāka.

Katru dienu memerī arvien vairāk laika pavadīja kopā ar Mēriju un mazāk aizrāvās ar opija tinktūras radīto ilūziju pasauli. Viņa stingri pieturējās pie tradīcijām.

-  Tu vēl neesi ievesta sabiedrībā, Marij, tāpēc mums jānoraida visi ielūgumi, kas nāk no svešiniekiem. Līdz nākamajam rudenim, kad tu debitēsi, mēs drīkstam doties tikai uz tiem pasākumiem, kurus rīko radinieki. Bet radinieku lokā ietilpa simtiem dažādu paaudžu māsīcu, brālēnu, tanšu un onkuļu. Patiesībā kreolu sabiedrībā ikviens varēja atrast tuvāku vai tālāku radniecību ar jebkuru citu. Memeri pati bija augusi deviņu bērnu ģimenē, visiem viņas brāļiem un māsām bija bērni no četriem līdz pat divpadsmit; memeri bija vairāk nekā piecdesmit brāļu un māsu bērnu. Lielākajai daļai no viņiem arī bija lielas ģimenes. Mērija nemaz necentās iegaumēt, kā katru no tiem sauc. Pietika, ja viņus uzrunāja par brālēniem vai māsīcām.

"Tu pati gribēji ģimeni," viņa sev atgādināja. "Tagad nežēlojies, ja tā izrādījusies lielāka, nekā tu spēji iedomāties." Ikdienas pienākums kopā ar memeri doties viesos pie Šī brālēna vai Tās māsīcas neliktos tik nogurdinošs, ja vien tajā pašā dienā, tikai nedaudz vēlāk kāds cits brālēns vai māsīca neierastos apciemot viņas.

Mērija priecājās, ka jūnijs vairs nav tālu. Lielākā daļa radinieku vasaru pavadīs ārpus pilsētas.

Meiteni iepriecināja arī tas, ka Bērtranda neprecētie draugi nedrīkstēja izrādīt uzmanību, pirms viņa nebija ievesta sabiedrībā. Viņa tam nebija gatava un nezināja, vai jelkad būs.

Pienāca trīs vēstules no Valmonta. Mērija tās nosūtīja atpakaļ neatplēstas. Un mēģināja nedomāt par to, kas tajās bija rakstīts.

Viņa vēl nezināja, kā atriebsies Valam. Bija viegli vainot Rozu Džeksoni un Alfandes kundzi, un tikpat viegli bija viņas sodīt. Bet naids un niknums, kuru Mērija izjuta pret Valmontu Sanbrēvinu, prasīja sagatavoties nopietnākai atmaksai. Tai bija jābūt sirdī izlolotai un pašas rokām izpildītai. Viss jāizdara saviem spēkiem.

Pirmajās nedēļās, iejuzdamās Sazeraku mantinieces lomā. Mērija bieži domāja par Mišelu Pontalbu. Meitene juta pārsteigtus skatienus ieduramies mugurā, kad parādījās uz ielas bez pavadoņa, kad smējās un sarunājās ar pārdevējiem vai bezpajumtniekiem pie tirgus. Arī baronese reiz bija šokējusi

Ņūorleānu un pati par to uzjautrinājusies. Tagad par to uzjautrinājās Mērija.

Jūnijā Vjekarē gluži vai izmira. Zālē uz sudraba paplātes slējās milzīgs kalns ar vizītkartēm, kuras tur bija atstājuši Mērijas radinieki. Uz stūrīšiem sīkiem burtiem bija uzrakstīts "PPC". "Pour prendre conge[39]"formāls "Uz redzēšanos" līdz rudenim, kad jaunas kartītes uz paplātes paziņos par to īpašnieku atgriešanos pilsētā.

-   Kāpēc gan jums ar maman neaizbraukt uz mūsu viesnīcu pie ezera, Marij, Ziljēns ierosināja. Jums ierādītu visjaukākās istabas, un pārējie viesi parasti ir mūsu paziņas.

Mērija apspieda drebuļus. Vēl kāda māsīca vai brālēns, un viņa neizturēs.

-   Varbūt vēlāk, Žiljēn. Memcri vēlas izremontēt māju, pirms iestājas rudens. Sezonas laikā viņa plāno rīkot vairākas pieņemšanas. Man šķiet, mums abām lielāku prieku sagādās aizkaru un krāsu izvēle, nekā dīka sēdēšana pie ezera.

Ziljēns bija aizkustināts līdz asarām.

-   Protams, ja vien maman tas sagādā prieku… bet, ari pret tevi man ir pienākums, Marij. Vasarā ir liels risks saslimt ar drudzi.

-   Neuztraucieties, Žiljēn, es jau esmu izslimojusi dzelteno drudzi. Lielas ciešanas tas man nesagādāja. "Ziljēns ir tikpat neaptēsts kā Berta Kortnija," Merija nodomāja. "Nesaprotu, kādēļ šie ļautiņi saceļ tādu brēku ap tik nenozīmīgu saslimšanu. No masaliņām viņi droši vien kristu ģībonī."

Viņa prātoja, kā gan Berta uzņēma skandālu, kurā bija iesaistīta Džīnija. Par to, dzerdamas kafiju, sašutumā sarauktām uzacīm, aiz vēdekļiem noslēpušās, sačukstējās visas Mērijas māsīcas. Džīnijas vārds tika saistīts ar kādu bēdīgi slavenu izvirtuli. Visi runāja par to, ka Džīnijas uzvedība kādā viņas pašas rīkotā pieņemšanā esot bijusi ārkārtīgi nepiedienīga. Mērija tur nebija piedalījusies, tāpēc nevarēja spriest.

Džīnijas ielūgums tika atraidīts. Tajā vakarā Mērija viesojās pie vienas no savām radiniecēm.

Mērija juta līdzi Bertai. Džīnija bija visa šīs sievietes dzīves jēga. Viņa juta līdzi arī Džīnijai, kuras dzīves jēga bija sabiedrība. Bet sabiedrība nedomājot izstums jauno sievieti no sava vidus, ja tā nemainīsies. Neskatoties uz nepatīkamo strīdu par Karltonas mājas izmantošanu. Mērija bija Džīnijas pusē. Kaut arī vienmēr domājusi tikai par savu labumu, Džīnija tomēr bija viņas draudzene.

Mērijā nebija ne piliena līdzjūtības pret Karlosu. Tas bija ienaidnieks. Viņa ar to bija sastapusies viesībās un, lai gan nelabprāt, tomēr uzskatījusi par pienākumu atbildēt uz sveicienu. Karlosa kaunpilnais samulsums lika kņudēt viņas pakausim. Mērijai šī sajūta bija iepatikusies.

Piektais jūnijs bija Mērijas septiņpadsmitā dzimšanas diena. Viņa izteica vecmāmiņai savu savādo dzimšanas dienas lūgumu. Nekādu svinību, nekādas ģimenes. Tikai viņas abas. Memeri raudāja gan no prieka, gan bēdām.

-  Tu esi tik mīļa, ka gribi būt kopā ar mani, Marij. Un pie tam savā septiņpadsmitajā dzimšanas dienā. Tava māte mani pameta, pirms viņai bija apritējuši septiņpadsmit.

Mērija viņu noskūpstīja.

-  Es esmu pie tevis, memeri. Sopēcpusdien tu varēsi mierīgi atpūsties. Vakarā mēs uzvilksim savus jaunos, modernos vakartērpus un iedzersim šampanieti.

Pēcpusdienā Mērija devās garā pastaigā. Viņa vēlējās pabūt viena. Bija grūti noticēt, ka tikai pirms gada viņa atradās klosterskolā augstu Pensilvānijas kalnos. Šī gada laikā tik daudz kas bi ja noticis. Viņai vajadzēja atskatīties uz skolas laiku Mēriju, saprast, par ko tā ir kļuvusi un kas to gaida nākotnē.

Izgājusi no mājas, meitene pa Rojalstrītu devās uz Pontalbas namiem. Viņu veikalā tagad saimniekoja cepurniece.

Tur, kur iepriekš bija mitinājušies Rinki, tagad uz ēnainās, ar dzelzs vijumiem norobežotās galerijas pusdienoja jaunie īrnieki. Mērija saklausīja klusu balsu murdoņu. Ēku rindas pirmajā stāvā bija ierīkoti pieci jauni veikali. Džeksona skvēra pretējā pusē, Mišelas otras ēkas galerijā viņa pamanīja vēl trīs uzklātus pusdienu galdus. Dzīvokļi un veikali pamazām kļuva apdzīvoti. Lai slava baronesei!

Visas skvēra puķu dobes mirdzēja košos ziedos. Vienā no dārza stūru ēnainajām lapotnēm atpūtās bariņš cilvēku. Mērija atcerējās, kāda dubļu un netīrumu jūra senāk pletās Ieroču laukumā. Lai vēlreiz slava baronesei!

Viņa aizgāja līdz dambim un kādu brīdi vēroja kravas un pasažieru nerimtīgo plūsmu. Tad Mērija devās uz Kanālstrītas dokiem, kur jautri rosījās Misisipi airu laivu vadītāji savās ar zeltu izšūtajās uniformās. Šeit viņa kopā ar Rozu Džeksoni bija iebraukusi Ņūorleānā, šeit viņu, nelaimīgu un nobijušos, bija atradis Džošua.

Mērija gāja cauri Kanālstrītas neitrālās zonas ēnainajam lapotņu tunelim. Šī vieta bija tāda pati kā viņa pa pusei amerikāniete, pa pusei kreoliete. Dažreiz Mērija ilgojās dzirdēt angļu valodu, viņai pietrūka ainavas, kur horizontu aizsedz kalnu aprises, un no aukstuma sprakšķoša ziemas gaisa. Ņūorleānā jau atkal bija karsts pat avēnijas koku paēnā. Maijā temperatūra sasniedza astoņdesmit piecus grādus pēc Fārenheita. Šodien droši vien bija vēl karstāks.

Viņa šķērsoja ielu un devās uz veikalu ar lielo uzrakstu "D. H. HOUMSS", kur reiz bija iegādājusies mazo, eleganto cepurīti un brūno kleitas audumu. Meitene aplūkoja saulessargus, izvēlējās zilo un iedeva pārdevējai vienu no zelta monētām, kas mētājās viņas rokassomiņā. Viens saulessargs maksāja vairāk nekā viss viņas pirkums tajā, pirmajā, reizē. "Skat, kāda izaugsme," Mērija nodomāja un iesmējās. Tad viņa atvēra jauno, skaisto saulessargu un, paslēpusies tā ēnā, gāja tālāk.

Kanālstrītā allaž valdīja kņada, neskatoties uz karstumu, vasaru vai dabas katastrofām. Mērijai bija uzmanīgi jāskatās, kur likt kāju. Uz kāda ielas stūra viņai tāpat kā citiem gājējiem nācās apiet bariņu vīru, kuru āda bija vēja appūsta un saules apdedzināta. Tie vicināja gaisā savus ādas makus un izskatījās par kaut ko pagalam satraukti.

Izskatās, ka tikko atgriezušies no Kalifornijas, viņa dzirdēja kādu vīrieti sakām savam sarunbiedram. Šeit nosaka dārgmetāla raudzi un uzpērk zeltu. Šovakar bāri būs pārpildīti. Arī spēļu zāles un prieka mājas. Ņūorleāna spēj dot visu, ko vien cilvēks var vēlēties.

"Tiesa gan," Mērija domās piekrita un nākamajā krustojumā nogriezās pa labi. Nebija jēgas atkal braukt uz Karltonu vai atgriezties Iru Kanālā, kā viņa bija plānojusi. Daži dzirdētie vārdi bija izteikuši visu. Ņūorleāna bija devusi Mērijai to, ko viņa no tās gaidīja. Tieši no skolas sola meitene bija ieradusies šeit cerībā atrast ģimeni, kas viņu pieņemtu un mīlētu. Viņa bija to ieguvusi, un ne tikai to. Mērija bija pieaugusi. Un pārliecināta par sevi. Viņa bija iemācījusies par sevi rūpēties, veiksmīgi vadījusi uzņēmumu, pārdzīvojusi nevainības zaudēšanu, kļuvusi neatkarīga. Viņa bija apguvusi franču valodu, turklāt tik labi, ka to varētu apskaust jebkurš ārpus Parīzes dzīvojošais. Mērija Makalistere, kurai šodien, 1851. gada 5. jūnijā, palika septiņpadsmit, bija ļoti laimīga jauna sieviete.

Jābeidz lolot sirdi pagātnes sāpes. Viņa nākusi garu ceļu, un nu tas ir galā. Viss labais un viss sliktais. Pagājis un aizmirsts. Pienācis laiks skatīties nākotnē.

Viņa atkal gāja pa Rojalstrītu, viņa gāja mājās.

Tagad viss izskatījās citādi. Viss bija citāds. Banka, kurai viņa patlaban gāja garām, nebija tikai iespaidīga celtne ar resnām kolonnām. Tā bija viņas tēvoča Žiljēna banka. Tur tas sveču veikals nebija vienkārši veikals. Virs tā atradās senlaicīgi iekārtotas, mājīgas istabas, kur mitinājās viņas brālēns Narciss, memcrī vecākās, jau sen mirušās māsas dēls. Visu Dvēseļu dienā viņa uz memerī māsas kapenēm noliks kuplu krizantēmu pušķi blakus Narcisa ziediem. Blakus savu pārējo brālēnu, māsīcu, viņu bērnu, brāļu un māsu nestajiem ziediem. Visas ielas, visas mājas, ikkatrs ķieģelis, ēku apmetums, sārtie, dzeltenie un zilie žogi, viļņotie dakstiņu jumti, jocīgie dūmeņu podiņi, dzelzs vārtiņi, galerijas un balkoni, ikviens bruģakmens, dubļi un putekļi, puķes un koki, strūklakas un iekšpagalmos paslēptie dārzi, romantika, noslēpumi un pagātnes rēgi, viss, viss, viss šeit, Ņūorleānā, piederēja viņai, un Ņūorleānai piederēja viņas sirds.

Mērija iederējās šajā vietā. Šī vieta bija viņu pieņēmusi.

Viņa varēja visu savu atlikušo dzīvi pavadīt šajā vietā, daloties tās notikumos, noslēpumos un priekos.

Mērijas soļi kļuva ašāki. Meitene gribēja patiekt memcrī, kāda laime ir būt viņas mazmeitai, cik ļoti viņa to mīl.

Pēkšņi no debesīm sāka gāzties lietus, tik raksturīgais Ņūorleānas vasaras lietus. Mērija paslēpās zem kāda pārkarena balkona.

-  Ņūorleānā spēj dot visu, ko vien cilvēks var vēlēties, viņa atkārtoja tikko dzirdēto kādai melnādainai sievietei, kas ari bija radusi patvērumu zem balkona. Pat katra māja te ir gatava kļūt par lietussargu, lai pasargātu ļaudis no laika kaprīzēm.

Sieviete, brīdi vērojusi lietu, zinošā tonī noteica: Šis tik drīz nebeigsies, un apsēdās uz mājas kāpnītēm nogaidīt.

Mērija apsēdās viņai blakus.

-  Es mīlu šo veco smacīgo pilsētu, viņa teica.

-   Katrs, kam ir sirds krūtīs, mīl Ņūorleānu, pievienojās smaidošā sieviete.

56. nodaļa

-

-   Tev, Marij, vajadzētu zināt, memerī ieminējās, ka svēto dienas mēs svinam daudz krāšņāk nekā dzimšanas dienas. Augustā, Svētās Marijas dienā, būs brīnišķīgs pasākums.

-   Man šķiet, ka visbrīnišķīgākais pasākums ir patlaban. Viņas vakariņoja uz balkona pie galdiņa, kas bija pārklāts ar mežģīņu galdautu un kuru apgaismoja trīsuļojošas sveču liesmas. Mērija kopā ar kalpotājiem to visu bija sakārtojusi, tikko atgriezās no pastaigas. Man ir īpašs iemesls šādām svinībām, memerī. Kad es ierados Ņūorleānā, bija jau tumšs. Braucot pa ielu, es paskatījos augšup un ieraudzīju meiteni, kura varēja būt apmēram manā vecumā. Viņa ieturēja maltīti kopā ar vecākiem. Toreiz es šo meiteni nežēlīgi apskaudu. Tagad es jūtos tā, it kā būtu tā meitene. Tagad ikviens varētu apskaust mani. Man esi tu, memerī. Es tevi ļoti, ļoti mīlu.

-   Manu mīļo bērniņ… memerī raudāja.

Mērija saņēma viņas roku.

-   Manā dzimšanas dienā nedrīkst līt asaras. Drīkst tikai smaidīt.

Anna Marija Sazeraka pievilka Mērijas roku pie sava slapjā vaiga. Viņas smaids izskatījās brīnišķīgāks nekā jebkad iepriekš.

Pēc vakariņām dzīvojamajā istabā tija uzklāts kafijas galds. Blakus kafijas kannai bija novietota kantaina, ar samtu apvilkta kārbiņa.

-  Tā ir dāvana tev, Marij, teica memerī un atvēra to.

Kārbiņā atradās divas platas, ar smaragdiem nobārstītas zelta rokassprādzes.

-  Tās vienmēr valkāja Marija Helēna, stāstīja rnemcri. Viņai patika pievērst uzmanību savām neparastajām rokām.

Mēri ja paskatījās uz savas vecmāmiņas vecmāmiņas portretu. Tajā bija redzamas šīs rokassprādzes. Un vēdeklis no viņas pūra kastes. Mērijai likās, ka portrets tūlīt atdzīvosies.

-  Ko vēl viņa mēdza darīt, memerP. Vai tu viņu labi pazini? Kāda viņa bi ja?

-  Es viņu labi atceros. Es biju divpadsmit gadus veca, kad Marija Helēna nomira. Viņa bija tik neparasta! Ursuliešu skolā visas draudzenes mani apskauda par tik fantastisku vecmāmiņu. Viņa ceļoja visapkārt pasaulei; viņa prata sarunāties tādās valodās, par kurām mēs pat dzirdējuši nebijām. Viņa bija viesojusies Sanktpēterburgā, Sanpaulu, Aleksandrijā, Deli, Konstantinopolē… visur. Viņas medusmēneša ceļojums ilga piecus gadus. Ņūorlcānā viņi ar manu vecotēvu ieradās jau kopā ar trim bērniem. Ari viņš bija neparasts, bet mēs, bērni, viņu reti redzējām. Viņš bija Spānijas karaļa speciālpadomnieks, un bieži mēnešiem ilgi uzturējās dažādās tālās valstīs, pildot diplomātiskās misijas.

-   Kāpēc Spānijas karalim, memerff Kāpēc ne Francijas karalim?

-   Tāpēc, ka viņš bija spānis, Marij. Francijas karalis viņam nebi ja nekas.

-   Tad kāpēc viņš dzīvoja Ņūorleānā? Tas ir savādi, ka Spānijas karalis kādu sūtījis uz šejieni.

-   Marij, vai tad tu nezini, ka spāņi Ņūorleānā ir valdījuši ilgāk par francūžiem?

-   Tam gan ir grūti noticēt. Kāpēc tad šeit nerunā spāņu valodā?

-   Tāpēc, ka nav labākas valodas par franču valodu, pat spāņi to saprot. Vai tu gribi dzirdēt par manu spāņu izcelsmes vectēvu, vai nē?

-  Jā, lūdzu, lūdzu, memcrī.

-   Jauki. Viņu sauca Hosē Luiss. Viņš ieradās Ņūorleānā kopā ar spāņu armiju 1769. gadā. Viņš mēdza stāstīt, ka ieraudzījis Mariju Helēnu tālskati no kuģa klāja, un nosūtījis viņai gaisa skūpstu, pirms paspējis nokāpt krastā. Mums, meitenēm, tas šķita ļoti romantiski. Bet tā, protams, nebija taisnība. Spāņu armija šeit nebija ieradusies sūtīt gaisa skūpstus. Ņūorleānā bija franču pilsēta. Iedzīvotāji ļoti saniknojās, kad uzzināja, ka viņu karalis Luijs atdevis pilsētu savam brālēnam Spānijas karalim Kārlim. Tas notika, pirms Hosē Luiss ieradās šeit. Francūži neatzina no Spānijas atsūtīto gubernatoru un spāņu likumus. Viņiem izdevās gubernatoru padzīt. Karalis Kārlis atsūtīja jaunu gubernatoru. Tas bija īru algotnis Alesandro O'Rcilijs, kurš ieradās šeit ar kuģu armādu un diviem tūkstošiem karavīru. Dumpinieki tika sodīti ar nāvi, bet pārējos Ņuorleānas iedzīvotājus piespieda dot uzticības zvērastu Spānijas karalim. Pilsētā bija palikuši tikai apmēram trīs tūkstoši iedzīvotāju, ieskaitot bērnus, un tūkstotis no tiem bija vergi. Toreiz Marijas Helēnas vecāki izlēma, ka viņu meitai būtu labāk apprecēties ar spāni.

Mērija pašūpoja galvu.

-  Man gan labāk patīk stāsts par gaisa skūpstiem no kuģa.

Vecmāmiņa smaidīja.

-   Tas ir skaists, es piekrītu. Un Hosē Luiss no tiesas tā mēdza stāstīt. Esmu to dzirdējusi savām ausīm. Tev jāatceras abi. Skaistais stāsts un patiesais stāsts. Arī tev kādu dienu būs bērni; stāstu par sievieti, kurai piederēja šķirstiņš, mantos viņi visi, bet tikai vecākajai meitai pienākas dārgumi.

Mērija atkal pievērsa skatienu portretam.

-   Bet kā tad Hosē Luiss viņā iemīlējās, ja neieraudzīja tālskatī?

Mcmerī smējās.

-   Tas ir noslēpums. Marija Helēna mums stāstīja, ka reiz tēvs aizsūtījis viņu uz cabildo[40] notariāli apstiprināt kādus dokumentus, un tad Hosē Luiss lūdzis atļauju meiteni pavadīt līdz mājām. Pirms tie abi sasnieguši mājas, viņš jau esot paguvis Mariju Helēnu bildināt.

-  Tu netici, ka tā varētu būt taisnība?

-   Ticēju, kad viņa man to stāstīja, bet tad es vēl biju ļoti jauna. Kļuvusi vecāka, es prātoju, kā gan kādam varēja ienākt prātā sūtīt jaunu meiteni uz iestādi, kura pilna ar svešiem vīriešiem. Un kāpēc gan ievērojams varas pārstāvis lai precētu četrpadsmitgadīgu meiteni, kurai ir nabadzīgi vecāki, kas nespēj sagādāt pūru. Un kamēr es prātoju, Marija Helēna jau bija mirusi. Es viņai nepaguvu pajautāt.

-  Tu varēji pavaicāt savai mātei.

-   Nemūžam, Marij. Mana māte bija pirmais šajā laulībā dzimušais bērns. Viņa atteicās ticēt, ka varētu būt patiesais šīs laulības iemesliem. Tas bija tik ērti, ka viņa piedzima savu vecāku ceļojuma laikā.

-   Tu nu gan esi nejauka, memerī. Vai tu gribi, lai es to stāstu saviem bērniem?

-   Nē, kamēr viņi nav pietiekami pieauguši, manu mīlulīt. Bet pēc tam viņiem ir tiesības pašiem izdarīt secinājumus. Tā nebūs nekāda labdarība, ja tu bērniem stāstīsi tikai romantiskas lietas, Marij. Viņi var apjukt, saskaroties ar reālo pasauli. Pēkšņi Anna Marija izskatījās pavisam veca.

-  Pastāsti man vēl kādu stāstu, memerī. Marijas Helēnas ieguldījums bija vēdeklis. Kam piederēja cimdi un medaljons?

-   Šim vakaram pietiks, mana dārgā. Man jau galva dūc. Paaicini Valentīnu. Es labāk likšos gultā.

Mērija palika dzīvojamajā istabā kopā ar Marijas Helēnas portretu. Viņa aplika rokassprādzes un lēni tuvināja savas rokas tām otrām, uzgleznotajām. Tās bi ja gandrīz vienādas.

-   Paldies par aprocēm, viņa pateicās savai vecvecvecmāmiņai.

Mērija ilgi sēdēja krēslā iepretī portretam. Brīžam viņa palūkojās lejup uz platajām rokassprādzēm un savām rokām. Vairs nekad mūžā viņa nekaunēsies par saviem zirnekļa kājām līdzīgajiem pirkstiem.

Ar katru jūnija dienu tveice spīdzināja pilsētu arvien mežonīgāk. Smagie mākoņi pieplacināja spiedīgo karstumu pie zemes un atteicās dāvāt kaut lāsi veldzējoša lietus.

Mērija bija aizmirsusi, kādu aizkaitinājumu un neērtības spēj radīt karstais, mitrais laiks. Tagad viņa sāka nožēlot, ka abas ar vecmāmiņu ieplānojušas tik pamatīgu mājas remontu tieši vasaras mēnešos. Turklāt viņa raizējās par memeri, kura arvien vairāk un vairāk laika pavadīja tumšajā istabā ar mitru lupatiņu uz pieres un pa tvērienam novietotu zāļu pudelīti.

Valentīna pastāstīja Mērijai, ka vasarās vecā kundze allaž kļūstot vārgāka. Viņai esot nepieciešama opija tinktūra, lai nejustu elpošanas grūtības, ko radīja biezais, atkrituma smārda un puķu smaržu sajaukuma piesātinātais gaiss.

To uzzinājusi, Mērija tūlit steidzās pie Žiljēna.

-   Jums jāved memeri uz laukiem, kamēr viņa nav pārāk dziļi iegrimusi ilūziju pasaulē un vēl mūs sadzird, meitene teica savam mātesbrālim. Tas jādara tagad, kamēr es viņu vēl varu pierunāt, jo, man šķiet, jau pēc nedēļas es diezin vai to vairs spēšu izdarīt.

-  Galfā ir Eleonora ar bērniem. Mēs matnan varam uz turieni aizvest jau rīt.

-   To varat izdarīt jūs ar Valentīnu, Žiljēn. Man jāpaliek pilsētā. Mēs esam izdarījuši pārāk daudz pasūtījumu remontam. Kādam šis process jāuzrauga. Žiljēns mēģināja iebilst, bet Mērija palika nelokāma. Ja reiz viņa esot ko iesākusi, viņai tas jānoved līdz galam. Viņa neņēma vērā tēvoča iebildumus, ka jauna sieviete nevar palikt mājā viena. Žiljēna jaunākais brālis Bērtrands varot ievākties sava vecajā istaba un viņu uzraudzīt, vienlaikus ari pakavējot laiku.

Mērija bija gandrīz pārliecināta, ka Bērtrands mājās neuzturēsies tik ilgstoši, lai traucētu remontdarbus.

Nākamajā rītā meitene atvadoties noskūpstīja zāļu reibonī patvērušos vecmāmiņu un apsolīja pievienoties viņai, tiklīdz remonts būs pabeigts.

Tad viņa atgriezās mājā un ķērās pie remontdarbu plāna pārskatīšanas. Tagad viss noritēs daudz ātrāk, jo līdz šim vajadzēja ievērot klusumu pusdienlaikā, kad memerī devās atpūsties. Mērijai patika strādāt, darbs viņu aizrāva. Karstums gandrīz piemirsās. Bija tik aizraujoši izskatīt piedāvājumus, no paraugiem izvēlēties īstos materiālus. Viņa atguva to, ko bija zaudējusi, atteikdamās no savas mājas Karltonā. To gribot negribot nācās izīrēt, jo Mērija bija sapratusi, ka neatliks laika par māju rūpēties, un tomēr viņai tās pietrūka.

Bērtrands Sazetaks uzturējās mājās biežāk, nekā Mērija bija paredzējusi. Viņu nesatrauca tas, ka nemitīgi tika pārbīdītas mēbeles, ka vienu dienu logiem priekšā bija aizkari, otru vairs nē, ka tapešu līmētāji un krāsotāji uz trepēm un sastatnēm aizšķērsoja ceļu. Mērija atvainojās par neērtībām, bet Bērtrands tikai smējās.

Katramjau nepieciešama kāda izklaide, mana mīļā. Ja jau jums, dāmām, tik ļoti patīk tērpi, tad jums droši vien patīk pārģērbt arī mājas.

Viņš pats savukārt esot pavisam parasts kreolu džentlmenis, stāstīja Bērtrands. Viņš mēdzot iegriezties kafejnīcās, lai iedzertu mazu tasīti melnas kafijas un papļāpātu ar jebkuru, kurš tur būtu satiekams; šad tad ielūkojoties biržā, lai redzētu, kas notiek ar viņa akcijām; paskatoties, kas tiek piedāvāts Rotondā, un pārmijot kādu vārdu ar tur satiktajiem paziņām, pasēžot bārā un iemetot pa mēriņam vai diviem, turpat paēdot pusdienas, tad dodoties pie bārddziņa, lai noskūtos un pasēdētu zem karsta dvieļa, kamēr viņam taisa manikīru, pa reizei aizstaigājot pie sava drēbnieka, kreklu šuvēja, kurpnieka, cepurnieka, uz veikalu, kur piedāvā jaunāko modeļu spieķus un zobenus, apmeklējot paukošanās nodarbības, noskatoties labākās sacensības, ejot uz teātri, operu, gaiļu un suņu cīņām, pavasarī arī uz zirgu sacīkstēm, sezonas laikā uz pusdienām, pieņemšanām, deju vakariem un ballēm, neatsakoties ari no iegriešanās prieka mājā, uzspēlējot pa kādai azartspēlei. To gan tikai privātajos džentlmeņu klubos, tikai vislabākajās spēļu zālēs vai keno salonos, kurus var atrast visos pilsētas rajonos. Viņš centās pārliecināt Mēriju, ka azartspēles ir visu Ņūorleānas vīriešu galvenā nodarbošanās.

-  Patiesībā, viņš teica, es visu diennakti esmu darbīgs kā bite. Neraugoties uz to, mani uzskata par fninčanl, par slaistu. Un tikai tāpēc, ka es neeju spēlēties vienā un tai pašā vietā, kā, piemēram, Ziljēns savā bankā vai Rolands savā kokvilnas tirgotavā. Tas ir paradokss, ko es nespēju saprast.

Parasti Bērtrands vakariņoja kopā ar Mēriju. Gandrīz vienmēr viņi iekārtojās pagalmā, atstājuši vaļā vārtus cerībā sagaidīt kādu nomaldījušos vēja pūsmu.

Kādu vakaru pa tiem ienāca Filips Kortnijs.

-   Man likās, ka mēs norunājām satikties "Hjūletā" un izspēlēt kādu kāršu partiju, teica Bērtrands. Piesēdi un uzcienājies ar kafiju.

Filips palocījās pret Mēriju.

-  Bonsoir, Makalisteres jaunkundz.

Mērija izstiepa roku.

-   Priecājos tevi atkal redzēt, Filip. Dieva dēļ, neesi tik oficiāls. Apsēdies. Un sauc mani par Mēriju, kā agrāk.

-  Es nezināju, ka esat draugi, ieinteresējās Bērtrands. Vai tik es neesmu lieks jūsu sabiedrībā?

-  Nekādā ziņā ne, Mērija atbildēja.

Filips pētīja savu zābaku purngalus.

Bērtrands nokrekšķējās.

-  Es tikai uziešu augšā un paņemšu savu cigāru etviju, un viņš tos pameta, pirms Mērija paspēja iebilst.

-   Piedod, Filip, viņa teica. Bērtrandam patīk ķircināties. Es ceru, ka viņš tevi nesamulsināja. Tici man, es ne mirkli neiedomājos, ka tu ienāci, lai satiktu mani.

-  Tad tu kļūdies, Filips izstomīja. Viņš dziļi ievilka elpu, un tagad balss skanēja jau drošāk. Redzi, Mērij, man tas jāpasaka ātri, citādi es to nepateikšu nekad. Tāpēc nepārtrauc mani, pirms neesmu beidzis. Pagājušajā vasarā mums izveidojās lieliskas attiecības. Es iedomājos, ka mēs tās varētu turpināt. Tagad, kad tu esi viena no Sazerakiem, tātad cienījama, es varētu tevi precēt. Ko tu par to teiksi?

Skatoties Filipa picsārtušajā, piepūlē savilktajā sejā, Mērijai uzmācās kārdinājums puisi paķircināt, tomēr viņa no tā atturējās.

-  Nē, Filip, viņa atbildēja.

-   Ko es pateicu nepareizi? Tev taču vajadzēja atbildēt, "jā".

-   Pirmkārt, Filip, šādos gadījumos ir pieņemts vispirms bilst kaut ko par mīlestību.

-  Pie velna, Mērij, tu man patīc. Tas ir daudz labāk, un es atvainojos par lādēšanos.

-  Tas ir labi, jo arī tu man patīc. Tomēr es nevēlos precēties ar tevi. Tā nu tas ir. Tagad pastāsti, kā tev pa šo laiku ir gājis. Vai tu vēl joprojām saimnieko tēvoča plantācijā?

-   Pagaidi, Mērij. Tas nav tā, kā tu domā. Ļauj man paskaidrot. Kad visi uzzināja, ka tu esi Sazeraku mantiniece, tēvs mani skubināja, lai es steidzoties pie tevis un bildinot, pirms to paspējis kāds cits, jo tu būšot ļoti bagāta. Toreiz es viņam atcirtu, lai iet ellē. Tomēr šī doma iesēdās man galvā, un es no tās nespēju tikt vaļā. No domas par apprecēšanos ar tevi, es gribēju teikt. Tu zini, kāds es esmu, Mērij. Sievietes ar savu muļķīgo smaidīšanu un čivināšanu padara mani nervozu. Tu nekad tā neesi izturējusies. Es nekad nebiju domājis par precēšanos ar tevi, jo tas šķita neiespējami. Es neesmu pietiekami bagāts, lai ņemtu sievu bez pūra. Turklāt visi zina, ka es esmu ārlaulības bērns, tāpēc nevaru atļauties ņemt sievu bez ģimenes saknēm. Tagad tev ir saknes, tu esi bagāta. Es gribu, lai tu precies ar mani. Es gribu tevi precēt tāpēc, ka tu man patīc. Ne tāpēc, ka tev ir saknes un ka tu esi bagāta. Es tevi bildinu tāpēc, ka tu esi tu. Pārējiem vīriešiem, kas tevi uzrunās, būs vienalga, kāda tu esi. Viņi to darīs, jo tu esi Sazeraku mantiniece. Tāpēc tev būtu labāk precēties ar mani. Padomā par to. Viņš atzvēlās krēslā, sakrustoja rokas uz krūtīm un gaidīja.

Mērija, brīdi domājusi, atbildēja:

-  Nē. Lai gan es ticu tam, ko tu saki, tomēr, paldies, nē.

-  Tu izturies muļķīgi, Mērij. Kas ir ar tevi? Vai tu esi nolūkojusi kādu citu?

-  Nē, Mērija ātri attrauca. Es tikai vēl neesmu gatava laulībām. Varbūt es nekad tām nebūšu gatava.

-  Vai tu precēsi mani, kad būsi gatava?

-   Es nezinu, bet, lūdzu, necenties izspiest no manis kādu solījumu, Filip.

-   Es tevi bildināšu vēlreiz, vēlāk.

-  Pagaidi līdz sezonai. Memerī ir ļoti konservatīva.

-   Labi. Tiksimies operā. Kur ir vecais zēns Bērtrands? Mās šovakar gaida spēļu galds. Un Filips ūjinādams iegāja mājā.

Mērija, klusi smiedamās, apsēdās pie galda. No dārza atvējoja apelsīnziedu smarža. Ūdens ap strūklaku atspoguļoja sudrabainās mēness sejas fragmentus. Tālumā kāds spēlēja ģitāru un dziedāja balādi.

"Cik romantiski," Mērija nodomāja.

Bet tad viņa atcerējās Filipa teikto.

Pāris dienu vēlāk, izvēloties bārkstis ēdamistabas logu aizkariem, viņa izdzirdēja pazīstamu balsi.

-   Mci-ri!

Mērija pagriezās un iekļuva tieši Džīnijas apskāvienā un skūpstu lavīnā.

-   Ai, Mei-ri, vai tā ir taisnība, ka tu precēsies ar Filipu? Es esmu tik laimīga. Mēs būsim gandrīz kā īstas māsas, vai ne?

-  Nē, Džīnij. Tā nav taisnība.

Džīnija uzmeta lūpu.

-   Jūs tikai negribat nevienam stāstīt, Mei-rī, bet es visu zinu. Maman teica, ka viņš esot tevi bildinājis. Tu noteikti devi piekrišanu. Viņš ir tik glits, un tu ar viņu tā flirtēji toreiz "Ziedkalnē". Es zinu, tu viņu mīli.

-   Džīnij, es neprecēšos ar Filipu. Es nemaz vēl neskaitos ievesta sabiedrībā. Es vēl nevienu nevaru precēt. Mērija runāja stingri un izvēlējās tik vienkāršus vārdus, kādi bija nepieciešami, sarunājoties ar Džīniju, lai viņa saprastu un apklustu.

-  Bet, protams! Tev vispirms būs pielūdzēju bari. Es būšu laba, Mei-rī. Klusa kā pelīte.

Teiktais bija iedarbojies. Mērija smaidīja.

-   Kā tev pašai iet, Džīnij?

-   Brīnišķīgi! Es patlaban pārkārtoju savu buduāru. Visas tās mežģīnes, es vienkārši nespēju izvēlēties. Viņa satvēra Mērijas roku. Atnāc pie manis, Mei-ri. Tu man pateiksi, ko darīt. Tu esi tik gudra. Mēs iedzersim kafiju, papļāpāsim, kā agrāk mēdzām darīt.

Džīnijas tvērienā un acu skatienā jautās savāds drudžainums, tāpēc Mērija nepretojās.

57. nodaļa

Mērija jau bija aizmirsusi, ka Džīnija spēj tērgāt bez apstājas, šķietami pat neievelkot elpu. Visu laiku, kamēr viņas gāja uz lielo māju Esplanādes avēnijā, Džīnija stāstīja par deju vakaru, kuru rīkojusi par godu Mērijai. Par to, cik sāpināta viņa jutusies, kad Mēri ja nebija ieradusies, cik žēl, ka Mērija to palaidusi garām, jo tās nudien bijušas lieliskas svinības. Viņa tērgāja par cilvēkiem, kuri bija ieradušies, kas kuram bijis mugurā un kurš ar kuru dejojis.

Džīnija nemitējās, līdz abas bija iegājušas viņas guļamistabā. Tad viņa aizvēra un aizbultēja durvis.

Mei-rī, viņa nopūtās, man tev tik daudz kas jāpastāsta.

Mērija noņēma cepurīti, novilka cimdus un apsēdās.

Džīnijai no tiesas bija daudz stāstāmā. Klausoties Mērijai asinis stinga dzīslās.

Džīnija bija kā apmāta ar Mariju Levo. Lai būtu iemesls tikties un apspriesties ar vudu karalieni, viņa katru dienu aicinot to kārtot savus matus. Džīnija esot paziņojusi, ka viņai krīt uz nerviem istabu iekārtojums, un tad izteikusi vēlmi pati vadīt pārkārtošanas darbus, lai varētu palikt pilsētā visu vasaru, kad pārējie izbrauca uz laukiem. Viņa nevarot pat iedomāties savu dzīvi bez Mari jas.

Mari ja dāsni apgādājot viņu ar dažādiem burvju līdzekļiem, un Džīnija bez tiem vienkārši nespējot iztikt. Viņai esot pilnīgi nepieciešamas eļļas un ziedes, kas palīdz saglabāt skaistumu. Pulverīši, ko iebērt vīnā, lai varētu aizmigt. Gris-gris, kas pasargā no bēdām, slimībām, ienaidniekiem, novecošanas…

Lai samaksātu par to visu, viņa vienu pēc otras atdodot Marijai savas dārglietas.

Mērija mēģināja Džīniju pārtraukt, vest viņu pie prāta. Džīnijai no tā visa nekā nevajagot. Viņa tāpat esot jauna un skaista, viņai neesot ienaidnieku un nekāda iemesla bēdām vai be/miegam.

Džīnija neklausījās. Viņa turpināja stāstu, ar katru brīdi arvien vairāk iekarsdama. Marija Levo esot viņai piešķīrusi īpašas privilēģijas, Džīnija teica. Viņai esot ļauts apmeklēt vudu ceremonijas Marijas mājā. Viņa esot ievesta burvju sabiedrībā. Tas esot vissatraucošākais, ko viņa jelkad piedzīvojusi.

-  Tev ari jāatnāk, Mei-rī, nākamajā reizē. Tagad tu esi bagāta. Tu to vari atļauties. Tur pulcējas daudz balto sieviešu, tev nav jābaidās. Es pajautāšu Marijai, vai tu drīksti nākt. Mei-rī, tu redzēsi, ka nekas nevar būt saistošāks.

Mērija piecēlās.

-   Nekad neesmu dzirdējusi kaut ko tik šausmīgu. Džīnij, tev tas jāpārtrauc. Tu sevi iznīcini. Tu uzvedies kā jukusi. Marija Levo ir tikai friziere. Viņa nav burve. Visas runas par vudu ir blēņas. Tev vajadzētu pietikt prātam, lai to saprastu. Tu taču neesi muļķa verdzene, kura dejo Kongo skvērā.

Džīnijas acis samiedzās.

-  Tu pati esi dumja amerikāniete. Tu nekā nezini. Marija gan visu zina. Viņa prot lasīt manu nākotni. Viņa mani brīdina par nelaimēm. Ir kāda sieviete, ragana, kura pārvēršas par to, kas nav. Tagad viņa staigā manā izskatā. Es esmu viņu redzējusi. Marija man pastāstīja, kur viņu atrast. Man rokā bija pašai savs gris-gris, kad klauvēju pie viņas durvīm. Viņa atvēra durvis, un es skatījos sejā tieši pati sev.

"Ak, mans Dievs," Mērija nodomāja. "Sesila Dulā. Džīnijai nav jāzina, ka tā ir viņas māsa." Viņa saņēma spēkus, lai mierīgi klausītos tālāk.

-  Tā burve izvēlējās manu izskatu, lai atņemtu man Valmontu Sanbrēvinu. Viņa ir Valmonta mīļākā.

Šis vārds ķēra Mēriju kā negaidīts sitiens. Tas nebija nekāds jaunums, viņa jau ilgāku laiku zināja, ka Sesila ir Valmonta placce, bet bija iemācījusies par to nedomāt.

"Man gar to nav nekādas daļas," Mērija sev teica, gluži tāpat kā toreiz, kad dzirdēja par to pirmo reizi. Viņa iegrima dziļāk krēslā un ienīda sevi un savas kājas, kas pēkšņi bija kļuvušas slābas un bezspēcīgas. Mērija nebija sagatavojusies tam, ka Džīnija izrunās viņa vārdu.

-   Vai redzi? Džīnija triumfēja. Man bija taisnība, ka klausīju Mariju. Viņa zina visu.

-  Džinij, tu nedrīksti. Tas ir bīstami.

-   Man nav bail. Man ir gris-gris. Es varu nopirkt vēl. Ar mani nekas nevar notikt.

Mērijai kļuva slikti.

-   Marija ir daudz varenāka par to raganu. Viņa man pret to raganu iedeva burvju līdzekli, Mei-rī. Un tas darbojas. Viņa pamazām zaudē Valmontu. Viņš gatavojas precēt bagātu sievieti no Čārlstonas. Filips man par to jau stāstīja. Jūlijā viņš ar savu lielo kuģi brauks uz turieni, lai salaulātos.

f

-  Nākošmenes es braukšu projām, Sesil, Vals sēdēja, izstiepis tālu uz priekšu savas garās kājas, un malkoja brendiju.

-  Jā, es zinu. Sesila iedzēra sīku malciņu kafijas. Bori voyage[41].

Vals centās savaldīties. Ar katru tikšanās reizi Sesilas vēsais atturīgums viņu tracināja arvien vairāk. Viņa nekad nerunāja pati, bet tikai atbildēja uz Vaļa sacīto. Par to, kas risinās Sesilas prātā un sirdī, viņš nezināja vairāk kā par to, kāpēc pūš vējš. Tomēr viņš bija apņēmies par Sesilu rūpēties.

-   Kāpēc tu negribi, lai es aizsūtu tevi uz Franciju, Sesil? Man tur ir draugi, kuri varētu tevi uzmanīt. Tur ir tavs brālis. Tev tur būtu laba dzīve, tu varētu apprecēties, tev būtu sava māja un ģimene.

-    Mēs par to jau esam runājuši, Valmont. Es negribu braukt uz Franciju.

Vals vilcinājās. Viņš varētu Sesilu aizvest ari uz Kanādu. Viņa kuģis stāvēja noenkurots attekā netālu no plantācijas. Viss bija sagatavots ceļam. Bēgšanai gatavie vergi gaidīja, droši paslēpti "Benisonā". Viņi bija ieradušies gan no upes augšteces, gan lejteces, no austrumiem un rietumiem, turklāt daudz lielākā skaitā, nekā tika paredzēts. Ziņas par pinno sekmīgo ceļojumu bija ātri izplatījušās pa visu Pagrīdes dzelzceļa tīklu.

Varbūt brīvība un melnādaino kolonija Kanādā spētu atdot Sesilai sirdsmieru. Tomēr viņš par to nebija pārliecināts. Viņš neko par šo sievieti nezināja. Un, neko nezinot, viņš tai nevarēja uzticēties. Viņa rokās atradās pārāk daudzas dzīvības. Ar tām nedrīkstēja riskēt.

Vals klusējot turpināja dzert brendiju.

Klusuma šajās mājās netrūka.

Iztukšojis glāzi, Vals piecēlās un, ne vārda neteicis, devās projām.

Sesila izstaipījās kā kaķis un pasmaidīja. Diena, kuru viņa tik ļoti gaidīja, nebija tālu.

Vals trieca zirgu aulekšos. Kad viņi sasniedza plantāciju, zirgs bija vienās putās un arī no viņa paša sviedri lija aumaļām.

-   Ļauj viņam atdzist! Vals pasvieda staļļa puisim pavadu un paplikēja zirgam pa sānu. Piedod, veco zēn. Man bija jātiek prom no pilsētas smirdoņas, cik ātri vien spēju.

Viņš iemērca galvu ūdens mucā, kas stāvēju netālu no staļļiem, un pēc tam noskurinājās gluži kā dzīvnieks. Pašsajūta uzlabojās. Soļodams uz mājas pusi, Vals jau svilpoja.

Viņam preti lejup pa trepēm steidzās sulainis Nehemija. Vecā vīra sejas izteiksme lika Valam aprauties.

-  Nepatikšanas? viņš vaicāja. Kas noticis?

-   Vēl divi bēgļi, maitre [42] . Vīrietis un zēns. Ieradās naktī pirms divām dienām. Ar kanoe.

Vals uzsita Nehemijam pa plecu.

-   Tu mani pamatīgi nobiedēji. Tu izskatījies tā, it kā mums būtu uzkūlusies patruļa. Vēl diviem vietas atradīsies.

-Zēns šodien saslima. Es viņu ievietoju slimnīcā.

-  Nopietni?

-  Izskatās pēc drudža.

Vals uzreiz mainīja virzienu, nogriezdamies uz vergu būdām un nelielu ēku blakus kapelai, ko šeit dēvēja par slimnīcu. Ja zēnam tiešām būs dzeltenais drudzis, kuģis ceļā doties nevarēs. Nebija iespējams paredzēt, kā drudzis izplatīsies. Un tas, ka drudzis izplatīsies, bija gandrīz droši. Uz kuģa nevarēja nodrošināt saslimušo izolāciju, un jebkurš, kas bija nonācis saskarē ar puisēnu, jau tagad, iespējams, bija slimības nēsātājs.

Vals vēl nebija sasniedzis ēku, kad jau izdzirdēja vaidus un izbiedētas balsis. Ārpusē pulcējās vīrieši un sievietes. Viņi skandēja svētās dziesmas, vaimanāja, lūdza Dievu. Viņi gaidīja ierodamies saimnieku.

Kāda sieviete izsteidzās uz priekšu.

-   Viņš ir pagalam, niaitrc. Pirms pāris minūtēm. Viņš atvēma žulti un izlaida garu.

Ja kāds vēma žulti kopā ar asinīm, bija skaidrs, ka viņam ir dzeltenā drudža pēdējā stadija.

Vals uzlēca uz plata koka celma.

-   Atnesiet sārma šķīdumu, viņš norīkoja, un izberziet savas būdas. Mēs neļausim "Dzeltenajam Džonijam" ienākt "Benisonā". Kuģis brauks. Vēlāk, nekā bija paredzēts, tomēr brauks. Es jums apsolu.

58. nodaļa

Mērija un Bērtrands pagalmā pusdienoja, kad pa vārtiem bez uzaicinājuma ienāca Filips Kortnijs. Kopš viņa pimā apmekējuma bija pagājusi nedēļa. Mērijas sveicienu nepavisam nevarēja nosaukt par laipnu, bet Filips nepievērsa tam uzmanību.

-   Mērij, vai tu neesi redzējusi Džīniju? viņš satraukti jautāja. Istabene nezina, kur viņa palikusi. Neviens nezina. Millija atskrēja pie papa viņu meklēt.

-   Nomierinies, Filip. Džīnija ir pieaugusi sieviete, viņa vairs nav bērns. Viņa droši vien ciemojas pie kādas draudzenes. Mērija centās izklausīties pārliecinoša. Viņa nespēja aizmirst baumas par Džīniju un neglīto scēnu Karltonā. Iespējams, ka viņa kaut kur paslepus tiekas ar mīļāko.

Filips apsēdās Bērtranda pastumtajā krēslā un pateikdamies pamāja ar galvu, bet tad atkal pievērsās Mērijai. Šķita, ka Filips prot lasīt viņas domas.

-   Es purināju Milliju tikmēr, kamēr viņai gandrīz acis izsprāga no pļeres. Esmu pārliecināts, ka viņa nemelo. Džīnija nav aizgājusi, lai tiktos ar vīrieti. Visas labākās kleitas stāv skapī, un arī frizieri viņa šodien pie sevis nav aicinājusi. Millija atzinās, ka pirms slepenajām tikšanās reizēm viņa to vienmēr dara. Paldies Dievam, ka Bertas nav pilsētā. Pietiek ar to, ka papa visu tā pārdzīvo. Ja es viņu nebūtu atturējis, viņš, iespējams, būtu Milliju nogalinājis.

Bērtrands pasniedza Filipam glāzi ar ūdeni.

-   Izdzer šo. Gan tava māsa atradīsies. Mērijai ir taisnība. Viņa droši vien krata savu mazo sirsniņu kādai no draudzenēm. Sieviešu pļāpas par viņu sliktajiem lauleņiem un tādā garā. Ņem paraugu no manis, Filip, un neprecies, lai cik kārdinoši tas arī liktos. Un Bertrands pacēla glāzi, uzsaukdams bezvārdu tostu Mērijai.

Filips novaidējās.

-   Tas, kurš tiešām varētu sūdzēties par savu laulāto, drīzāk gan ir Džīnijas vīrs. Grciems bija devies uz Batonrūžu biznesa darīšanās. Cik man zināms, patlaban viņš ir ceļā uz mājām. Ko viņš teiks, ja pārradies neatradīs sievu mājās? Viņš taču nav akls. Viņš jau papa licis nojaust, ka apsver domu vest Džīniju ar visu pūru atpakaļ pie vecākiem un pieprasīt šķiršanos.

Bērtrandam skandāli patika.

-  Ko Karloss atbildēja?

-   Viņš draudēja nopērt Greiemu ar zirgu pletni. Viņš netic nevienam vārdam, ko ļaudis runā. Viņa galvā tas neiekļaujas. Papa sajuktu prātā, ja atklātu, ka viņa mazā mīlulīte nemaz nav tik nevainīga.

Mērija prātoja, vai neatklāt abiem savas aizdomas. Viņa izlēma, ka labāk būs, ja visu izstāstīs.

-   Džīnija varētu būt savas frizieres mājā, Filipf Es zinu, ka viņa tur ir gājusi arī iepriekš. Sieviete vārdā Marija Levo tur uzved kaut kādas vudu izrādes.

-   Marija Levo! abi vīrieši vienlaicīgi iesaucās. Bērtrands trīsreiz pārmeta krustu.

-  Jās par viņu esat dzirdējuši? Mēri ja brīnījās.

-   Bērtrand, Filips kliedza, vai tu saproti, kas šodien par dienu ? Šodien ir divdesmit trešais.

-  Svētā Džona priekšvakars, noelsās Bērtrands un pielēca kājās tik steidzīgi, ka viņa krēsls ar lielu blīkšķi apkrita otrādi. Es tūlīt būšu kārtībā.

-   Par ko jūs runājat? Mērija nesaprata. Uz kurieni jūs taisāties iet? Kas tas par Svētā Džona priekšvakaru?

Svētā Džona priekšvakars, Filips viņai paskaidroja, esot vissvarīgākais notikums vudu kulta pielūdzēju kalendārā.

Katru gadu viņi šajā dienā pulcējoties Pontčartrēna ezera krastā. Katru gadu viņi izraugoties citu vietu. Vienmēr viss esot saplānots. Vienmēr esot atradušies ziņkārīgie, kuri mēģinājuši to uziet. Gandrīz nevienam tas nav izdevies. Un ceremonijas esot tik šausmīgas, ka tic, kas tās vērojuši, nekad par tām nerunājot.

-   Mums jādodas meklēt Džīnija, kaut arī nav gandrīz nekādu cerību viņu atrast, Filips teica.

-  Es iešu jums līdzi, Mērija nolēma.

-  Par to nevar būt ne runas, Bērtrands jau bija atgriezies.

Viņi vēl kavējās, mēģinot atrunāt Mēriju, kura centās

abus pārliecināt, ka vienīgi viņa spētu pierunāt Džīniju atgriezties. Kamēr viņi strīdējās, pa vārtiem ienāca Karloss Kortnijs. Viņš meklēja Filipu. Kad Karloss saprata, par ko ir runa, viņš pārtrauca strīdu.

-   Kāda nozīme tam, kuram ir lielāka ietekme, ja galvenais ir viņu vispār atrast, satrauktais tēvs kliedza. Filip, skrien pie sulaiņiem un liec, lai viņi apseglo zirgus. Mēs tev sekosim.

Mērija bija aizmirsusi, cik ļoti viņai nepatīk jāt un cik slikti viņai tas padodas. Meitenei nācās sakopot visus spēkus, lai tiktu līdzi pārējiem, toties neatlika laika baidīties no spokainajām ēnām, kuras lēkāja pa Selroudu Karlosa Kortnija lāpas gaismā. Mērija pat aizmirsa veco naidu pret Karlosu, jo tagad ienīda viņu par ātro jāšanu.

Sasnieguši ezeru, kur ceļš iegriezās purvā, viņi palēnināja gaitu. Tagad varēja sākt baidīties. Lāpa pamodināja un izbiedēja putnus un neredzamus dzīvniekus, kuri, saceļot pēkšņus un asus trokšņus, metās patverties tumsā. Vīnstīgas un spāņu sūna kā taustekļi ķerstījās gar Mērijas seju, un meitenei gribējās kliegt. Apkārtne likās sveša un draudīga.

Viņi nerunāja, bet saspringti centās uztvert kādas skaņas, kas varētu aizvest līdz mērķim. Mērija jutās kā bērnībā lasltas pasakas varone, kura apmaldījusies tumsā. Viņa mēģināja sev atgādināt, ka vairs nav bērns, bet jauns izbaiļu vilnis pāršalca augumu pēc katra sīkākā troksnīša, pēc katras reizes, kad sejai pieskārās kāds zars.

Mērijai likās, ka viņi jau veselu mūžību maldās cauri kokiem un purviem kā visļaunākajos murgos. Beidzot trijotne iznāca klajumā. Ieraudzījusi virs galvas zvaigznes un sajutusi visapkārt plašumu, meitene iekoda lūpā, lai atvieglojumā nesāktu šņukstēt.

-  Tas ir veltīgi, noteica Bērtrands. Mēs varam maldīties stundām un nekā neatrast. Ezers ir divdesmit sešas jūdzes plats, un kurš gan var pateikt, cik jūdzēs mērāma krasta līnija ar visiem līčiem un līcīšiem. Mums nepieciešama laiva. Ceremonijā noteikti tiek izmantota gaisma, un to mēs varētu redzēt no ūdens. Ejam! Viņš pagriezās un no jauna nozuda mežā.

-  Te ir pēdas, viņš pēc minūtes sauca.

Pēdas aizveda meklētājus līdz piestātnei. Un līdz laivai.

Kamēr Filips piesēja zirgus pie kokiem, Karloss pacēla lāpu, lai pārējie redzētu ceļu miglā, kas cēlās no ūdeņiem.

-   Paldies Dievam, teica Bērtrands. Es atradu ari airus. >•

Viņi iepeldēja siltajā, plašajā ūdens laukā. Bērtrands airēja.

Kad viņš nogura, irkļus satvēra Karloss.

Tad Filips.

Tad atkal Bērtrands.

Viņi ātri un bez skaņas virzījās gar tumšo krastu. Tikai airi klusi šļakstēja, paceļoties no ūdens un atkal iegrimstot tajā.

Līdz kaut kur tālumā vairāk gan sajūtama, nekā sadzirdama atskanēja bungu rīboņa.

Dobjā dunoņa sabalsojās ar braucēju sirdspukstiem, tuvojoties pakļāva sev airu ritmu, noteica katru ieelpu un izelpu.

Krasta līnija ieliecās un viņi apbrauca zemesragu. Priekšā locījās lēkājošas liesmu mēles. Tās atspoguļojās ūdenī un padarīja apkārt ložņājošās ēnas vēl tumšākas nekā nakts tumsa, pret kuru ugunskuri bija uzsākuši ciņu. Tagad bungu rīboņu varēja dzirdēt pavisam skaidri: badum, badum. badum, badum. Nepārtraukti. Vilinoši. Hipnotizējoši.

Bērtrands dziļi iegremdēja vienu airi ezera ūdeni.

Labāk brauksim krastā un tuvosimies viņiem pa mežu.

Viņa balss bija mierīga un ikdienišķa. Bet vārdi izskanēja bungu ritmā.

Visos četros plašā klajuma stūros liesmoja ugunskuri. Centrā dega vēl viens mazāks -, virs kura karājās milzīgs, melns, dzelzs katls. Starp krastmalu un ugunskuru bija uzcelts paaugstinājums. Tā vidū atradās galds ar koka kasti.

Bungu radītā vibrācija tricināja gaisu. Badum, badum, badum, badum, badum.

Klajums bija tukšs. Likās, ka tas kaut ko gaida. Krēslā starp ugunskuriem čabinājās bezformīgas ēnas, izdvešot apspiesta uzbudinājuma pilnus elpas vilcienus. Badum, teica gaiss, badum, badum.

Mērija iekrampējās Filipa rokā. Viņai bija vajadzīgs kaut kas taustāms, pazīstams un cilvēcisks, kam pieķerties. Saņēmusies meitene paspēra dažus soļus pretī biedējošajam, uguns apspīdētajam tukšumam.

Bērtrands pagriezās un izstiepa rokas, likdams pārējiem apstāties.

Mums jānogaida, līdz varēsim saskatīt cilvēkus, viņš teica. Varbūt Džīnijas tur nemaz nav. Drebošā balss bija kļuvusi augsta un spalga. Bērtrands māja, lai viņi izklīst un noslēpjas aiz kokiem klajuma malā.

Mērija ar rokām apņēma tievu koka stumbru un pieglauda vaigu grubuļainajai mizai. Viņa nepavisam nevēlējās stāvēt šeit viena. Viņa juta bungu dunoņu iespiežamies ķermenī caur kāju pēdām, pa koka stumbru, kopā ar gaisu, kuru ieelpoja. Badum, badum, badum… dum… dum… dum…

Ritms kļuva straujāks, spēcīgāks, skaļāks, nepiekāpīgāks. Mēri ja atņēma rokas no koka un ar plaukstām aizspieda ausis, taču tas nelīdzēja. Vibrācijas viņā iekļuva caur ādu, pulsēja sirdī, krūtīs, vēderā. Viņai likās, ka pat zeme zem kājām sākusi līgoties. Meitene atkal neapzināti pieķērās kokam.

Dunoņai pievienojās vēl kāda skaņa klusāka, bet griezīga, augsta un pārdabiska.

Tad ēnas uzsprāga. No visām pusēm klajumā izlēca vīrieši. Viņu melnie, spīdīgie ķermeņi bija gandrīz kaili. Ap gurniem plandījās bārkstaini apsēji un ugunskuru gaismā zibsnīja pie elkoņiem un ceļgaliem piestiprinātie zvārgulīši. Kustīgās parādības griezās ap sevi, lēkāja un virpuļoja, melnajās sejās spīdēja acu baltumi un atieztie zobi. Desmitiem un simtiem melnas, sarkanas un baltas ādas krāsas cilvēku sajaucās vienā pūlī, virpuļoja, sita pret zemi kājas, dauzīja bungas un šķindināja zvārguļus.

Tad no tumsas izskrēja sievietes kailām rokām, kājām un galvām. Ķermeņi lokani kustējās zem plānajiem kokvilnas tērpiem, kas cieši apkļāva kustīgus, sasvīdušus gurnus un vēderus, pilnīgas krūtis un dibena apaļumus. Viena piesteidzās pie katla, turēdama izstieptā rokā cāli, kurš pretojoties plivināja spārnus. Viņai sekoja vēl viena un vēl, un cālim kallā pievienojās citas dzīvās radības: vardes un gliemeži, un putni, un melns, gaudojošs kaķis. Upurētāja virpuļoja un griezās ikreiz, kad burvju virumam tika pievienota jauna sastāvdaļa.

Merija mēģināja neskatīties, bet nevarēja atraut acis. Viņa tikai aizvien ciešāk pieķērās kokam.

Pēkšņi bungu rīboņa un dejošana aprima. Klusums bija vēl biedējošāks par upurēšanas ainu.

Klajuma pēkšņajā klusumā parādījās sieviete. Zelta aproces, viņai ejot, sitās cita pret citu un klusi džinkstēja, tomēr skaņa ar neticamu spēku piepildīja apkārtni. Nācējas tērps bija darināts no kopā saspraustiem sarkaniem lakatiem, kurus ap vidukli saturēja zila aukla. Viņas melnie mati kā ūdenskritums lija pār pleciem un muguru. Cauri tiem uz katra soļa iezibējās zelta auskari.

Viņa uzkāpa uz paaugstinājuma un pagriezās ar seju pret sastingušajiem dejotājiem. Uguns liesmas meta sievietes sejā zelta ņirbu.

Mērija juta elpu iespiežamies kaklā, tā bija Marija Levo.

Vudu karaliene pacēla rokas. Likās, viņa sarunājas tikai ar sevi un debesīm. Vārdi, izteikti gandrīz čukstus, tomēr nokļuva līdz visattālākajam klajuma stūrim.

-  L'appe vini…

Badum, badum. Atsāka skanēt bungas. Mērija sasprindzināja dzirdi, lai saprastu teikto, taču veltīgi tas bija franču un kādas viņai nezināmas valodas sajaukums.

-  L 'appč vini, le Grand Zombi. Badum, badum, badum, badum, badum, badum.

L'appe' vini, le Grand Zombi, L 'appe vini, pou fe gris-gris!

Vīrieši un sievietes klajumā sāka šūpoties un skandēja rindas līdz ar Mariju.

-   L'appč vini, le Grand Zombi… Badum, badum. L 'appe vini, pou fe gris-gris!

-   Le Grand Zombi, Zombi, Zombi, balsis pieņēmās skaļumā, bungas rībēja arvien satrauktāk.

No ēnas izskrēja vīrietis un nokrita ceļos Marijas priekšā, izstieptajās rokās aiz kājām turot mazu kazlēnu. Kazlēna smalkā blēšana uzkurināja zumošo pūli, un tas saviļņojās ar jaunu sparu. Zombi, Zombi, Zombi. Kliedzienus pārmāca bungu rīboņa.

Marija paņēma no galda nazi, un gaisā noplaiksnīja asmens, kurā atspoguļojās ugunskuru liesmas. Brīdi kā zīdaini pašūpojusi kazlēnu uz saliektas kreisās rokas, viņa ar ātru kustību pāršķēla tam rīkli. Asinis apšļāca karalienes krūtis un plecus. Viņa pacēla upuri virs galvas, un mirstošā kazlēna asinis pulsējot tecēja bļodā, kuru pastiepa blakus paaugstinājumam nostājies vīrietis. Pēdas un ķermeņi kustējās vienā ritmā, acis nenovērsdamās lūkojās karalienē.

Mērija centās saskatīt Džīniju, bet ugunskuru liesmas sapludināja sejas un līganos ķermeņus vienā spilgti ņirbošā masā.

Viņa redzēja, ka vudu karaliene dzer no bļodas.

Tad Marija Levo strau ji sakustējās, nolika bļodu uz galda, atvēra pa rokai nolikto kasti un atbrīvojusi no tās gūsta lielu, resnu, lokanu čūsku, pacēla to gaisā.

-Zombi! Zombi! Zombi! skanēja apdullinoši saucieni.

Marija pavērsa seju uz augšu. Viņas lūpas bija notraipītas ar asinīm, ķermenis locījās, bet pēdas palika kā piekaltas pie zemes. Kustējās sievietes gurni, ceļgali, viduklis un pleci. Augums it kā viļņojās, pieskaņodamies čūskai, kas izvijās no viņas rokām un tinās ap ķermeni, slīdēja pāri kailajiem pleciem un kaklam un piekļāva plato trisstūrveida galvu Marijas sejai. Čūskas mēle šaudījās gar karalienes vaigu, zodu un beidzot atkal un atkal pieskārās lūpām, līdz no tām pazuda pēdējā asins lāse.

-   Ei-jā, ei-jā! Vudu maģijā-ā! Marija spalgā balsī izkliedza. Viņa locījās aizvien mežonīgāk, sekojot bungu ritmam, un mīlinājās ar čūsku, ļaudama tās galvai slīdēt gar savu kaklu un krūtīm, kamēr astes gredzeni vijās ap viņas kājām, dibenu, trīcošo vēderu.

-  Ē-ē! Ē-ē! Bomba he! He! viņa kauca.

Canga bafie te

Danga moune dc te

Canga do ki li!

Canga li! Canga li! Canga li!

Pūlis atkārtoja burves skandētās rindas un dejas mežonīgo ritmu. Ē-ē! Ē-ē! Bomba he! He! Kāju piesitieni, pagriezieni, lēkāšana kļuva trakulīgāka un ātrāka, kliedzieni spalgāki. Asinīm pildītā bļoda ceļoja no rokas rokā. Marija Levo sniedzās pretī rokām, kas bija izstieptas pret viņu. Viss sievietes ķermenis krampjaini raustījās, gorījās un locījās. Bungu sitieni tiecās saplūst vienlaidu dūkoņā.

Marija satvēra kādu roku. Tās īpašnieks palēcās gaisā un iekliedzās tik spalgi, it kā būtu pieskāries kailiem elektrības vadiem. Nākamais kliedziens atskanēja, kad vīrietis ekstāzes strāvu bija nodevis blakus stāvošajai sievietei. Enerģija, kas plūda no čūsku dieva Zombi, caur tā karalieni nokļuva pie viņas pavalstniekiem. Rokas pieskāriens rokai, kliedzieni, lēkāšana, dejošana. Līdz klajums bija pilns ar dervišiem, kas virpuļoja līdz bezsamaņai.

Vīrietis nokrita zemē kā beigts, tad arī sieviete, tad pārējie. Daži vēl turpināja dejot, ar kājām mīdot guļošos ķermeņus.

Mērija noslīga pie koka saknēm, pār viņas muguru skrēja auksti baiļu drebuļi, kaut arī asinis traucās dzīslās vienā ritmā ar bungu dārdiem.

Viņa mēģināja saskatīt Filipu, Bērtrandu, Karlosu, bet tie bija noslēpušies.

Tad viņa ieraudzīja Džīniju.

Draudzenes tērps bija saplēsts un viena krūts atsegta. Pār to plūda asins tērcīte, arī Džīnijas lūpu kaktiņos vīdēja asins piles. Viņa virpuļoja gar kokiem, un Mērija varēja saklausīt smieklus, kas vairāk atgādināja rēcienus, un bija grūti noticēt, ka šī skaņa plūst no cilvēka mutes.

Nobrakšķēja zari, un Karloss Kortnijs nokrita zemē uz vēdera zem sava dēla svara.

-  Nē, papa, Mērija dzirdēja. Viņi tevi saplosīs gabalos.

-   Džīnij, Karloss kliedza, bet viņa saucienu noslāpēja mutei priekšā aizspiestā Filipa roka.

Cauri bungu rīboņai un dejotāju neprātīgajiem kliedzieniem Mērija dzirdēja sev blakus troksni. Bērtrands un Filips centās atvilkt Karlosu tālāk no izgaismotā klajuma malas.

-  Neskaties, viņi to brīdināja.

-   Man jāredz, Karloss vaidēja.

Marija Levo dejoja viena. Čūsku dieve bija ievietota atpakaļ izrotātajā sprostā. Tagad karaliene bija kļuvusi par Zombi un ieguvusi dieves varu un lokanību. Viņas rokas slīdēja pār ķermeni, plēzdamas nost sarkanos lakatus un mezdamas tos liesmās, līdz viņa locījās savu pavalstnieku priekšā gluži kaila, skaista, no sviedriem spīdoša.

-  Canga li! viņa kliedza. Canga li!

-   Canga li! atbalsoja simtiem balsu. Sāka viens, tad pievienojās desmit, tad jau četrdesmit apsēji tika norauti un iemesti ugunskurā. Kaili melni un brūni vīriešu ķermeņi lēkāja, zvaniņus šķindinādami, dižodamies ar savu vīrietību. Viņu rokas tvēra gorīgos sieviešu augumus un nogāza zemē.

-   Canga li! Vienā mirklī dejošana pārtapa baismīgās orģijās. Kaili vīrieši un sievietes rāpoja pa zemi, gaudoja, koda viens otram, plēsa nost drēbes, cīnījās un pārojās, plosot cits cita ķermeni, neievērojot vecumu, dzimumu vai ādas krāsu. Mērija ieraudzīja Alfandes kundzi un Anetes jaunkundzi, un kreoliešu matronu, kura dzīvoja pretī viņas vecmāmiņai.

Kaut kur pavisam tuvu atskanēja Džīnijas smiekli. Tad viņas smalkais, bālais stāvs paskrēja garām, paklupa pret tumšu ķermeņu ņudzekli un tika tajā aprakts, atstājot aiz sevis saucienus: Mani! Mani! Mani!

No meža atskanēja citi smiekli. Garām Mērijas paslēptuvei graciozi pagāja Sesila Dulā.

-   Misē Kārlos, viņa uzrunāja tēvu. Cik jautri, vai ne? Es atvedu arī Greiema kungu, lai jums nebūtu garlaicīgi.

59. nodaļa

Pēc Svētā Džona nakts šausmām Mērija divas dienas neizgāja no savas istabas. Viņa nevienu negribēja redzēt, ne vīrieti, ne sievieti, ne melnu, ne baltu. Atgriezusies drošībā, savās mājās, savā istabā, savā gultā, viņa gribēja aizmirst visu pārdzīvoto.

"Tu nevari tā slēpties mūžīgi," viņa sev beidzot, pēc četrdesmit astoņām stundām, teica. "Tev jāstājas pasaules priekšā."

"Nē, es to nedarīšu," viņa sev atbildēja. "Es varu aizbēgt no visa. Vismaz uz kādu laiku."

Meitene iebāza somiņā pēdējo no vecmāmiņas sūtītajām vēstulītēm un devās pie Ziljēna.

Nākamajā dienā Mērija ar kuģi devās ceļā uz Ziljēna vasarnīcu Galfā.

-   Memeri nepārstāj lūgt, lai es braucu turp, viņa bija teikusi tēvocim. Es varu darbus izkārtot tā, ka man tiek brīva nedēļa.

Žiljēns piekrita. No Bērtranda viņš bija uzzinājis par Svētā Džona nakts notikumiem. Mērijas nogurusi seja liecināja par iespaidu, kadu piedzīvotais bija atstājis uz māsasmeitu.

Mērija nekad nebija redzējusi ūdeni zaigojam tik dzidri zilganzaļos tirkīza toņos kā šeit, Meksikas līcī.

-   Man liekas, es sapņoju, viņa teica vecmāmiņai.

-   Man šķiet, ka sapņoju es, Marij, jo tu esi pie manis. Man tevis tik ļoti trūka.

-   Arī man tevis trūka, memeri. Mērija pārsteigta saprata, ka automātiski izteiktajā atbildē ir liela daļa taisnības. Ja vien Anna Marija Sazeraka neatradās zāļu iespaidā, viņa bija patīkama sarunu biedrene. Mērijai nekad neapnika klausīties viņas atmiņas par mātes bērnības dienu piedzīvojumiem un stāstus par neskaitāmajiem radiniekiem, kuri dzīvo vai kādreiz dzīvojuši Ņūorleānā.

Mērija bija atskārtusi ari to, ka, tikai pateicoties vecmāmiņai, saimniecība Rojalstrītas namā ritēja tik nevainojami; pat tad, kad saimniece atradās opija varā, vergu uzticība un mīlestība pret viņu lika tiem savus darbus padarīt pēc labākās sirdsapziņas un rūpēties, lai kundzei būtu nodrošinātas visas ērtības. Kad memerī aizbrauca, pie Mērijas pēc padoma vai arī lai izdabātu nāca viens kalpotājs pēc otra. Tos dzina vai nu sāncensība, vai nespēja pieņemt lēmumus, vai arī vēlēšanās pārbaudīt jauno meitenei. Viņa nudien vienmēr bija jutusies neērti, runājot ar kalpiem. Meitenei bija grūti apslēpt riebumu pret verdzību, un vergi viņai lika justies vainīgai, pat tikai atrodoties tuvumā.

Cik labi būs, kad karstums mitēsies un vecmāmiņa atgriezīsies pilsētā.

-   Man šķiet, tu būsi apmierināta ar māju, memerī. Remonts ir jau gandrīz pabeigts. Vai gribi, es tev pastāstīšu par meistaru, kuram gribu uzticēt atjaunot zelta lapu ornamentus pie griestiem…

Pēcpusdienās Mērija kopā ar vecmāmiņu laiski šūpojās lielos krēslos uz plašās, jūras vējam atklātās verandas, skatoties ūdenī, dažreiz lasot, dažreiz sarunājoties, dažreiz maldoties katra savos domu ceļos. Memerī bija stingri noteikusi, ka pēcpusdienas pieder viņai, un arī veranda šajā laikā ir tikai viņas rīcībā.

-  Es dievinu savus mazbērnus, viņa mēdza sacīt, taču ne visas dienas garumā.

Mērija ātri saprata, kas lika memerī tā teikt. Tie bija Ziljēna un Eleonoras septiņi bērni, sākot ar četrpadsmitgadīgo Pblu un beidzot ar divus gadus veco Augusti. Lai gan viņa pati bija tikai trīs gadus vecāka par Polu, Mērija jutās veca un iztukšota, ja bija pavadījusi rīta cēlienu kopā ar bērniem. Viņa ar prieku pieņēma vecmāmiņas uzaicinājumu dalīties verandas sniegtajā mierā.

Kādu pēcpusdienu, kad abas atkal tērzēja par šķirstiņu un tās dārgumiem, Mērija pajutāja, vai cimdi piederējuši viņas mātei.

-   Ai, nē, mana mīļā. Tavas mātes pirksti bija tādi paši kā jebkuram parastam cilvēkam. Tieši tāpēc tavas rokas man bija tāds pārsteigums. Es biju pārliecināta, ka ģimenes iedzimtība vairs neatkārtojas, ka mana māte bijusi pēdējā šai virknē. Visām Marijām bija tādi pirksti, visām pirms manis. Laikam jau tieši to dēļ pirmā Marija, par kuru mēs kaut ko zinām, ieradās Ņūorleānā. Domājams, viņa bijusi vienkārša meitene bez pūra, un šī iemesla dēļ nav varējusi apprecēties. Es gribu ticēt stāstam, ko ģimene man nodevusi mantojumā. Tas vēsta, ka viņa bijusi pirmā, kuras mazie pirkstiņi izskatījušies pārāk gari, un tāpēc daudzi to turējuši par raganu. Tajos laikos cilvēki ticēja raganām.

"Daži tām tic vēl joprojām," Mērija nodomāja, atcerēdamās Džīnijas histēriju.

-  Tātad Marija Daklosa meklēja patvērumu Amerikā. Bet kā notikumi risinājās šeit? Viņa mudināja memerī runāt, jo negribēja domāt par Džīniju.

-   Viņa apprecējās ar vienu no karaļa zaldātiem; tāpēc jau šīm meitenēm tika doti šķirstiņi un tādēļ viņas tika šurp sūtītas. Francija arī pirms tam bija sūtījusi uz Ņūorleānu sievietes, taču lielākā daļa no tām neapprecējās, jo neilgojās pēc sievas un mātes grūtās dzīves jaunajā kolonijā. Tā vietā viņas piekopa vissenāko profesiju un beigās nonāca cietumos, kur karaļa ļaudis zināja, ko ar tādām darīt. Viņas bija prostitūtas. Un zagles. Viņas droši vien smējās par "šķīstajām šķirstiņu meitenēm". Dažkārt es prātoju, vai arī kāda no šīm jaunavām pievienojās prostitūtu pulkam. Tradīcija liedz par to runāt. Lai nu kā, Marija Daklosa nebija tāda. Viņa apprecējās ar kājnieku Andrē Vilandrī, un viņiem bija četrpadsmit bērnu, no kuriem tikai pieci sasniedza pilngadību.

Mērija bija šokēta.

-   Pārējie deviņi aizgāja bojā? Kāpēc? Cik šausmīgi.

-   Bērni vienmēr ir miruši, Marij, un tas vienmēr ir šausmīgi. Viņi mirst dzemdībās, no slimībām, negadījumos un nezināmu iemeslu dēļ. Marija, kurai piederēja cimdi, kas atradās kastē, šajā ģimenē bija trešais bērniņš, kuram deva vārdu Marija. Abas iepriekšējās nomira vēl agrā bērnībā. Mūsu Mariju nosauca par Džīniju Mariju. Viņa piedzima 1732. gadā. Ņūorleāna tad bija tik tikko četrpadsmit gadus veca. Pilsētas kvartālus toreiz sauca par salām, jo, kad lija lietus, ielas pildījās ar ūdeni un kvartāli patiešām kļuva par salām. Pāri dziļajiem ūdeņiem tiltu vietā tika likti dēļi, kas savienoja šīs salas. Dēļi bija pirmās ietves. Pilsētā nebija vairāk par piecsimts iedzīvotājiem, ieskaitot bērnus un vergus. Droši vien toreiz ļaudis cits par citu visu zināja pat labāk nekā šodien. Saka, ka toreiz te neesot bijis pat simts māju, un tās pašas drīzāk varēja saukt par būdām. Toties te bija Ieroču laukums. Un baznīca, un klosteris Ursuliešu mūķenēm. Viņas padarīja Ņūorleānu par pilsētu. Viņas strādāja par žēlsirdīgajām māsām un skolotājām un gandrīz visas bija optimistes. Vai vari iedomāties? Dubļos, lietū, plūdu un viesuļvētru plosītā zemē, viņas mēģināja audzēt ārstniecības zālītes. Vēlāk arī zīdtārpiņus. Mūķenes apmācīja arī citas jaunās sievietes, kā iegūt zīdu un noaust audumu kleitām. Es novirzos no temata. Mēs sākām runāt par Džīnijas Marijas cimdiem. Viņai laikam bija gadi desmit, kad no Francijas tika atsūtīts jauns gubernators patiesi satriecošs vīrietis. Tas bija marķīzs de Vodrēls. Viņš ieradās kopā ar sievu. Un, protams, ar svītu. Iebraucēji izturējās tā, it kā no dubļiem un ķieģeļiem uzceltā gubernatora māja būtu pati Versaļa. Viņi sapirka veselas kuģu kravas ar mēbelēm, sudrablietām, spoguļiem, paklājiem, drēbēm, parūkām, kosmētiku un pat slēgtu karieti ar četriem baltiem zirgiem. Ja vien dubļi nav bijuši pārāk dziļi, marķīze kopā ar kādu no sava mazā galma dāmām esot braukusi cauri pilsētai un mājusi ar galvu vienkāršajām sievietēm, kuras mazos piemājas lauciņos aprūpējušas dārzeņus, cāļus, cūkas un bērnus. Dabiski, ka visas jaunās meitenes, ieskaitos Džīniju Mariju, drīzāk vēlējās līdzināties marķīzei, nevis savām mātēm. Viņa nebija priecīga, kad tēvs apsolīja tās roku ādminim, bet Zils Salons skaitījās laba partija. Viņš bija labs sava amata meistars, un pieprasījums pēc ādām liels. Tāda vīra sievai nekad netrūktu ne pārtikas, ne pajumtes. Par nelaimi viņš karā ar indiāņiem bija zaudējis vienu aci, un, kā zināms, nekas nesmird pretīgāk par miecētavu. Tomēr, par spīti tam, Džīnija Marija apprecējās ar Zilu. Viņa šo vīru droši vien padarīja ļoti laimīgu, dāvājot tam piecus dēlus un piecas meitas. Bet Zils, lai izpatiktu sievai, pārcēla miecētavu tālāk no mājas un uzšuva viņai tik smalkus cimdus, ka pat marķīzei nebūtu kauns tādus valkāt.

-  Tas ir burvīgs stāsts, memeri.

-   Katrai sievietei mūsu dzimtā ir piemitusi kāda burvība, Marij. Atceries, Džīnijas Marijas Salonas meita Marija Helēna, kuras portrets karājas mūsu ēdamistabā, bija mana vecmāmiņa. Viņas mātei droši vien bija liels gandarījums, redzot, ka meita kļuvusi par vēl izsmalcinātāku dāmu nekā marķīze de Vodrēla.

Mērija jutās apstulbusi. Viņa nebija apjautuši saistību. Likās neiespējami, ka sieviete gleznā ne vienmēr bijusi smalka dāma.

-   Vai Marija Helēna nekļuva pārāk dižmanīga? Vai viņa nesāka uz saviem vecākiem lūkoties no augšas?

Memeri smējās.

-  Tu vēl joprojām maz ko zini par mūsu senčiem, bērns. Marijas Helēnas tēvas noslēdza līgumu par ādas preču piegādi spāņu armijai Luiziānā un, protams, nopelnīja veselu bagātību, pats lopu ādām vairs pat nepieskaroties. Viņš uzcēla lielu māju, kurā tagad dzīvo tavs brālēns Kristofers. Kristofera tēvs bija mans tēvocis Lorenss, Marijas Helēnas vecākais brālis. Viņš bija valdības ierēdnis. Arī pārējie brāļi un māsas bija labi aprūpēti.

Mērija pastiepa uz augšu rokas.

-   Pietiks, memeri. Es jūtos nožēlojami, kad tu sāc saukt visus manus onkuļus un tantes vārdos.

-  Tu tos iemācīsies, Marij. Tev tikai vajadzīgs laiks.

-   Es nekad nespēšu atcerēties visus šos vārdus, Mērija gaudās. No pilsētas uz ceturtā jūlija svinībām bija atbraucis Žiljēns. Kopā ar viņu ieradās vēl septiņpadsmit radinieki, dažādu pakāpju brālēni un māsīcas. Mērija ar apbrīnu vēroja notiekošo, kamēr Eleonora aukstasinīgi pārraudzīja, kā tiek sagatavots ēdiens un guļasvietas negaidītajiem viesiem. Tika atrastas saliekamās gultas, guļamtīkli, matrači, spilveni, palagi, tad veikli pārkārtoti pašas bērni, un pēkšņi visiem pietika vietas šajā vasarnīcā ar tās sešām guļamistabām.

Žiljēns bija atvedis arī svētku raķetes. Vakarā visi krastmalā mielojās ar arbūzu un vēroja saulrietu, bet pēc tam uzgavilēja tumšajās debesīs uzšautajām raķetēm, no kurām uz visām pusēm šķīda krāsainas zvaigznītes. Tāpat svētkus svinēja arī kaimiņi savās vasarnīcās. Ilgāk nekā stundu visapkārt, kur vien vērās skats, uzliesmoja, nodzisa un atkal iemirdzējās krāšņas ugunis.

Mērija domāja par pagājušā gada ceturto jūliju un uguņošanu. Cik patīkami bija atrasties šeit, starp tuviniekiem, nevis vienai un pārbiedētai klīst pilsētas ielās starp kliedzošiem, trakojošiem svešiniekiem.

Ugunīgi sarkanas raķetes gaisma izrāva no tumsas kāda brālēna cirtainās galvas siluetu, un viņa atcerējās Valmontu Sanbrēvinu, kurš toreiz bija steidzies palīgā. Viņš meitenei bija licies kā seno laiku bruņinieks. Kā gan lai viņa būtu spējusi iedomāties, cik ļauna ir šī vīrieša sirds? Mērija mēģināja pievērst domas skaistajam vakaram, pirms to ir sabojājis pašas dusmu un naida uzliesmojums.

Nākamajā rītā Ziljēns viņu aicināja pastaigāties gar krastu, atstājot pārējos aiz muguras.

-   Es gribēju ar tevi izrunāties, pirms pieņemu lēmumu, Mērij. Nesen saņēmu vēstuli no atpūtas nama, kurā mitinās Selesta. Viņi uzskata, ka manai māsai nāktu par labu kādu laiku pavadīt ģimenes lokā. Eleonora piekrīt, ka viņa brauc šurp. Kopā ar viņu, bez šaubām, ierastos ārstniecības iestādes darbinieks. Tomēr es nedošu piekrišanu viņas uzņemšanai, ja tu iebildīsi. Es apzinos, ka Selestas pāridarījums bijis par smagu, lai to jebkad varētu piedot.

Mērija smaidīja.

-   Neuztraucieties, Žiljēn. Jās varat rīkoties, kā uzskatāt par labāku. Šosvētdien es kopā ar jums atgriezīšos Ņūorleānā. Jau tā esmu šeit pavadījusi dienu ilgāk, nekā biju plānojusi, tagad gribu redzēt, kā izskatās jaunie aizkari pie memerī istabas logiem. Turklāt, šeit nepienāk avīzes, bet es degu nepacietībā uzzināt, kā risinājušies turpmākie notikumi romānā, kuru publicē avīzē "The Bee". Tā galvenais varonis ir kāds ārsts, kurš bija nokļuvis nepatīkamā situācijā, kad es pēdējo reizi par viņu lasīju.

Bērtrands priecājās par Mērijas atgriešanos.

-   Manu mīļo māsas meit, viņš nopietni iesāka, es vismaz desmit reižu esmu gandrīz nodedzinājis māju. Krāsotāji, kurus tu nolīgi, nemitīgi uzglūnēja man pie istabas durvīm. It kā nepietiktu ar to, ka ikreizi, uzslejot trepes, viņi sacēla mežonīgu troksni, vienmēr, kad es atvēru durvis, lai uz tiem sabļautu, kāds mani mēģināja nokrāsot žultaini zaļā krāsā.

-   Es no sirds atvainojos, ka pametu jūs tik grūtā brīdī, Bērtrand. Man vajadzēja tikt pēc iespējas tālāk no Pontčartrēna ezera. Tas bija pārāk drausmīgs vakars.

-    Laikam gan. Tev toreiz nevajadzēja nākt kopā ar mums, Bērtrands piekrita, bet tad viņa acis iemirdzējās priekā par jauniem skandāliem. Kortnijas un Greiema laulība ir anulēta. Kurš gan spēj iedomāties, ko tas maksājis nabaga Karlosam. Viņš vairs nemaz nerādās sabiedrībā. Runā, ka esot pavisam sabrucis. Berta esot aizvedusi Džīniju uz kādu klosteri. Es ceru, viņa trīsreiz pārliecinājās, vai tur ir pietiekami augstas sienas.

Mērijas sejas izteiksme lika mātes brālim apklust.

-  Piedod, mana dārgā. Es aizmirsu, ka viņa bija viena no tavām draudzenēm. Pastāstīšu kaut ko jautrāku. Esmu saglabājis visus "The Bee" numurus. Tu neko nebūsi palaidusi garām.

Romāna varonim joprojām negāja sevišķi spoži. Sešdesmit ceturtajā nodaļā nabaga dakteri piemeklēja vēl vairāk dažādu nepatikšanu, nekā bija nācies pārdzīvot piecdesmit sestajā nodaļā. Mērijai arvien lielāku baudu sagādāja rīta stundas, kad viņa, dzerdama kafiju, laimīgi pārdzīvoja visas ārstu piemeklējušās grūtības, pirms nācās saskarties ar savām, kārtējo reizi mēģinot pārliecināt krāsotājus pielikt vēl nedaudz zilā pigmenta zaļajai krāsai, kas bija paredzēta augšstāva koka detaļām.

Sešpadsmitajā jūlijā ārsta pārdzīvojumi pēkšņi zaudēja nozīmi. "The Bee"pirmajā lapā bija lasāms liels virsraksts: EPIDĒMIJA.

Pagājušajā nedēļā no dzeltenā drudža bija miruši divi simti cilvēku.

60. nodaļa

Divi. Simti. Cilvēki.

Mērija nespēja tam noticēt. Viņa pati bija slimojusi ar šo drudzi. Tas bija nepatīkami, bet ne nāvējoši. Kā gan tik daudzi varēja nomirt?

"Varbūt tie ir zīdainīši vai mazi bērniņi?" Mērija atcerējās, ka arī Džīnijas brāļi un māsas bi ja miruši no drudža. Mazotnē.

Meitene izlasīja avīzi vēlreiz. Šoreiz lēnāk. Tur bija rakstīts "cilvēki", nevis "bērni". Viņa apgrieza avīzi otrādi un izlasīja to pašu angļu valodā. Tur bija rakstīts "cilvēki".

Šajā mirklī viņa izdzirdēja tuvojamies Bērtrandu, kurš sarunājās ar vienu no kalpotājiem. Mērija ielēja kafiju arī viņam. Bērtrands varēs visu izskaidrot.

-   Bonjour, Marija. Vai tā kafija ir domāta man? Laba meitene.

-   Bonjour, Bērtrand. "The Bce" ir publicētas neticamas ziņas. Es gribēju jums par to pavaicāt.

-   Tu domā drudzi? Jā, es zinu. Žaks ienāca un mani pamodināja. Viņš patlaban kravā manas lietas. Cik drīz tu varētu būt gatava aizbraukšanai?

-  Aizbraukt? Es nekur negribu braukt.

-   Nekļūsti smiēklīga, Marij. Protams, mēs brauksim projām. Ja avīzē publicē ziņas par epidēmiju, tas nozīmē, ka tā ir ņēmusi cilvēku dzīvības jau nedēļām. Viņi vienmēr to cenšas noklusēt, cik ilgi vien iespējams. Visi, kas vien var atļauties, mēģinās atstāt pilsētu. Mums jābrauc tagad, kamēr vel var sadabūt kādu, kas mūs aizved.

Mērija ar grūtībām pazina šajā cilvēkā vienmēr jautro un bezrūpīgo Bērtrandu. Viņa roka trīcēja, šķindinot kafijas krūzīti pret apakštasi, viens mutes kaktiņš nervozi raustījās. Bērtrands izskatījās pagalam nobijies.

-   Neskaties uz mani tādām acīm, viņš gandrīz uzkliedza Mērijai. Tu nesaproti, ko tas nozīmē. Epidēmija nav tas pats, kas parastais vasaras drudzis, kas paņem pārsimts imigrantu. Epidēmija nogalina visus. Es atceros pēdējo trīsdesmit otrajā gadā. Es biju astoņpadsmit gadus vecs, jau pieaudzis vīrietis, un man nācās palīdzēt papa. Žiljēnam un Rolandam ari. Mēs gājām pa ielām un vācām pakritušos. Vedām uz slimnīcu vai uz kapsētu. Viņu bija tik daudz. Slimi, pretīgi. Vai stīvi, pārklāti ar pirmsnāves vēmekļiem, viņu melnās mēles karājās ārā no mutēm. Tas turpinājās mēnešiem. Kā ellē. Trūdēšana, smirdoņa, mēsli. Mums jābrauc projām, kamēr tas vēl ir iespējams. Sakravā kaut ko no savām lietām. Vari neņemt līdzi neko, man vienalga. Mums ir jābēg!

-  Uz kurieni, Bērtrand?

-   Uz ezeru. Uz mūsu viesnīcu. Viņiem būs jāatrod mums kāda istaba. Bet jābrauc ir tūlīt! Visi, kas varēs, centīsies aizņemt mūsu istabas. Bērtranda acis šaudījās uz visām pusēm, it kā viņš mēģinātu atrast ceļu ārā no klusā pagalma.

-   Lūk! Vai tu dzirdi? Bērtrands metās pie vārtiem. Es jau to paredzēju, viņš kliedza. Skaties!

Mērija nostājās viņam blakus. Garām aizbrauca kariete.

-   Mums jāpasteidzas. Viņš kratīja Mērijas roku. Kāpēc tu neej kravāties?

Uz ielas atkal valdīja klusums.

-   Es nebraukšu, Bērtrand, Mērija paziņoja. Es jau esmu izslimojusi drudzi. Mani tas nebaida. Un mājās vēl ir tik daudz darāmā.

Piesteidzās Žaks ar diviem saiņiem.

-  Te būs jūsu bagāža, misē Bērtrand.

Bērtrands palūkojās Mērijā, ieraudzīja viņas sejā stingru lēmumu un novērsās.

-  Aiznes tos līdz dzelzceļam, Žak. Pie ezera es varēšu dabūt laivu, kas mani aizvedīs līdz viesnīcai. Ja pasteigšos.

Mērija noskatījās, kā viņas smalkais, elegantais onkulis traucas prom, plecus uzrāvis, it kā vairīdamies no belziena. Viņa izskatā bija kaut kas zaglīgs.

Meitene atgriezās savā vietā un atsāka lasīt romāna turpinājumu. Tomēr, sākot jaunu nodaļu, viņa vairs nespēja atcerēties, kas noticis iepriekšējā. Bērtrands nebija gļēvulis. Briesmīgajā gājienā uz Svētā Džona nakts svinībām viņš bija izturējies nesatricināmi aukstasinīgi. Ja vārds "epidēmija" atstāja uz viņu tādu iespaidu, tad tas noteikti bija kaut kas patiešām briesmīgs. Varbūt viņa kļūdījās. Varbūt tomēr vajadzēja braukt projām no pilsētas?

Tad meitene izdzirdēja, ka ierodas krāsotāji, un izmeta domas par dzelteno drudzi no galvas. Šodien vīriem noteikti izdosies sajaukt īsto krāsas toni, vai arī viņa liks visu krāsot zilu, un beigta balle. Protams, tas nozīmē, ka aizkari neizskatīsies tā, kā vajag. Viņai tos nāksies piekārt citā telpā, varbūt mazajā otrā stāva viesu istabā. Nē, labāk lielākā telpā. Bet tas nozīmē… Viņa salocīja avīzi un devās strādāt.

Pusdienlaikā sāka līt. Mērija atviegloti uzelpoja. Lietus visu nedaudz atvēsinās. Kaut arī logi stāvēja plaši atvērti, māja atgādināja ar krāsu smakām piesūkušos cepeškrāsni.

Pēc stundas no pelēkajām debesīm vēl joprojām gāzās spēcīgas lietus straumes. Mērija atlaida strādniekus mājās. Šādā dienā krāsa nemūžam nenožūtu.

-   Bet rīt jums jānāk agrāk, viņa piekodināja. Tagad, kad esam panākuši vēlamo toni, es gribu, lai beidzot varam pabeigt.

Viņi apsolījās ierasties laikus.

Mērija, paņēmusi kafijas krūzīti, apsēdās pie atvērtā loga. Viņa vēlējās, kaut lietus beigtos. Šī bija Mērijas mīļākā vieta visā mājā. Kad vien atradās brīvs brīdis, viņa mēdza tur apsēsties un pāri balkonam vērot ielu, gluži kā skatuvi no teātra ložas. Ielu tirgotāji bija aktieri, viņu dziesmas operas ārijas. Mērija gan to nevienam nebija teikusi, taču rīti uz Rojalstrītas viņai patika pat vairāk par operu.

Šodien uz ielas neviens nedziedāja. Lietus bija pārāk spēcīgs. Vienīgās skaņas, ko varēja dzirdēt, bija baznīcas zvani un ratu rīboņa uz bruģakmeņiem. Un lietus pakšķēšana.

Mērija domāja par lietu un mitro krāsu vestibilā. Pagāja krietns brīdis, līdz viņa attapa, ka ratu rīboņa un zvanu skandēšana nemitējas. Ne uz brīdi visu šo laiku, kopš viņa sēdēja pie loga. Meitene nolika tukšo krūzīti uz galda un izgāja uz balkona.

Dažu sekunžu laikā viņa bija izmirkuši līdz ādai, bet pati to nejuta. Neticības pilnām acīm Mērija vēroja notiekošo. Iela, cik tālu vien vērās skats, bija pilna ar karietēm, puskarietēm un ratiem. Gausi, bet neatlaidīgi tie cits aiz cita virzījās uz priekšu, krustojumos apstājās, lai pēc brīža atsāktu godbijīgo, vienoto bēgšanu, kuru pavadīja baznīcu sēru zvani.

Tikai tagad Mērija aptvēra, ka Bērtrands zināja, ko dara. Izskatījās, ka visi pārējie rīkojas tāpat.

Viņas sirds pamira. "Man arī vajadzēja braukt. Viņi zina kaut ko tādu, ko es nezinu. Es būšu vienīgais cilvēks, kurš paliks Ņūorleānā." Panikā viņa aizcirta logus un atspiedās pret tiem, it kā mēģinādama aizkavēt briesmu ielaušanos.

"Tu uzvedies kā muļķe, Mērija Makalistere," viņa sevi tūlīt pat norāja, "un tu esi saslapinājusi /петел labāko paklāju. Ko tad tu tādu tur ieraudzīji? Kādus četrdesmit, nu, varbūt piecdesmit ratus. Un simts bēgošus cilvēkus. Nu un tad? Tikai pirms mēneša tu pati lasīji "The Все'' par to, cik liela izaugusi Ņūorleānā. Tur bija rakstīts, ka te dzīvo simt piecdesmit tūkstoši cilvēku. Pat ja atskaita tos piecdesmit tūkstošus, kas vasarā esot izbraukuši no pilsētas, vēl paliek simts tūkstoši. Nav jāņem vērā, ja simts no tiem panikā aizlaižas. Tik lielā pilsētā kā šī to nemaz nevar manīt. Pilnīgi skaidrs, kāpēc viņi visi brauca tieši pa Rojalstrītu. Franču daļā bez tās vēl tikai viena iela ir bruģēta, un pa to daudzo veikalu dēļ vienmēr staigā gājēji."

Mērija aizsteidzās uz savu istabu un uzvilka sausas drēbes, tad paķēra palagu, ar ko nosusināt paklāju. Sakopdama nekārtību, viņa pamazām nomierinājās un beigu beigās pat uzslavēja sevi par skaidro saprātu.

Tajā naktī viņai visu laiku nācās klausīties ratu rīboņā, pat tad, kad viņa jau bija gultā. Meitene nesaprata, kā viņa varēja būt bijusi tāda aunapicre. kas tik mežonīgi izbijusies.

Bet nu vēsā gaisa un rīboņas ieaijāta viņa iegrima dziļā, atspirdzinošā miegā. Bija tik jauki kādreiz pārmaiņas pēc nejusties sakarsušai un lipīgai.

Nākamajā dienā "The Bee" vārdu "epidēmija" nepieminēja.

Bet baznīcu zvani dunēja visu cauru dienu.

Un ari lietus nemitējās.

Mēri ja aizgāja uz virtuvi aprunāties ar kalpotājiem.

-  Jūs jau zināt, ko runā par drudža epidēmi ju. Vai arī jūs bēgtu, ja varētu? Es esmu pārliecināta, ka mesjē Ziljēns to spētu nokārtot.

Viņi visi to noliedza.

-  Melnos tas gandrīz nekad neķer, Marijas jaunkundz, skaidroja Žaks, un mēs esam pilsētas cilvēki.

"Es arī esmu pilsētas cilvēks," nodomāja Mērija. Kalpotāju miers viņu pārliecināja. "Viss būs kārtībā."

Divas dienas vēlāk kalpone Mišela atgriezās no tirgus ar pārtikas produktiem dienas maltītei. Viņa smējās, purinot smagos pilienus no lietussarga, tad pēkšņi kļuva zilgani bāla un nokrita uz grīdas.

Mērija dzirdēja būkšķi un steidzās skatīties, kas noticis. Uz grīdas mētājās groza saturs. Baltās olu čaumalas bija saplīsušas un olu dzeltenums izsmērējies. Zaļumi izpletušies kā vēdeklis. Divas dzīvas vistas ar kopā sasietām kājām vēcināja spārnus.

Granātābols vēl slinki ripoja pa zemi, līdz apstājās pie virējas un dārznieka kājām. Tic abi, saķērušies rokās, bija atkāpušies līdz pat atvērtajai krāsns mutei.

Mērija nometās uz ceļiem, lai palīdzētu Mišelai.

Kalpones pārgriezto acu baltumi bija dzelteni.

No nāsīm un mutes kaktiņiem stīdzēja tievas asins tērcītes. Mišelas mēle bija melna.

-  Palīdziet man viņu aiznest uz gultu, Mērija nokomandēja. Viņai ir drudzis.

Kalpotāji pat nepakustējās.

-  Palīdziet man, es teicu. Mērija palika roku zem Mišelas pleciem un mēģināja viņu piecelt.

-   Es palīdzēšu, jaunkundz. Žaks ienāca zālē, saudzīgi pabīdīja Mēriju malā un pacēla slimo sievieti. Es viņu turu.

-   lešu uzmeklēt ārstu, sacīja Mērija.

Viņa izskrēja ārā, nepaņēmusi ne lietussargu, ne apmetni, ne cepuri.

Rojalstrīta bija gluži tukša. To piepildīja vienīgi lietus un zvanu skaņas.

Meitene atcerējās, ka ārsta māja atrodas nākamajā kvartālā. Uz viņas tērpa šļakstījās dubļi. Mērija klupa pret nelīdzenajiem bruģakmeņiem, tomēr skrēja tik ātri, kā nekad nebija skrējusi.

Ar lielu misiņa klauvēkli, kas atgādināja slaidu delfinu. Mērija pabungoja pa ārsta durvīm, angliski nobēra savu sakāmo kalponei, kura tās atvēra, tad atkārtoja visu lēnā un skaidrā franču valodā.

-   Ārsts tikko aizbrauca, atteica kalpone un norādīja uz karieti, kura nogriezās aiz stūra.

Mērija metās karietei pakaļ. Četrus kvartālus tālāk viņa to panāca un, skrienot blakus, sāka ar dūrēm dauzīt pa durvīm.

Kariete palēnināja gaitu un apstājās.

-  Ko jaunā dāma vēlas?

Mērija bija tik aizelsusies, ka nespēja skaidri parunāt.

Beidzot sapratis, ko viņa grib, ārsts atvēra durvis un palīdzēja meitenei iekāpt.

-  Uz Sazeraku māju, viņš uzsauca kučierim.

Mērija atšļuka stūrī, vēl joprojām nespēdama atelsties.

Dakteris Brisaks, stādījies priekšā, ņēmās rāt Mēriju par

nevērīgo attieksmi pret savu veselību. Tādu izmirkušu, nosalušu, pārgurušu drudzis viņu uzreiz pieveikšot.

Mērija centās ārstu pārliecināt, ka tā nenotiks. Viņa to jau esot izslimojusi. Un viņa jūtoties pavisam labi. Tomēr, to sakot, meitenei klabēja zobi.

-  Jums nevajadzēja palikt pilsētā, ārsts bargi teica.

-  Ai, dakter, es braukšu. Tiklīdz Mišela atlabs, es kopā ar visiem kalpotājiem braukšu projām.

-   Jūs esat nokavējusi, jaunkundz. Katru dienu mums ir simts mirušie. Un būs vēl vairāk. Vairs neviens kuģis nepiestāj Ņūorleānā. Un vienīgie zirgi, kas ir palikuši pilsētā, pieder mums, ārstiem. Vai apbedītājiem. Jūs esat nokavējusi.

Arī pie Mišelas viņi bija nokavējuši. Kad Mērija ar ārstu sasniedza māju, kalpone jau bija mirusi.

Ārsts griezās pie Zaķa.

-   Ej uz Glempiona apbedīšanas biroju. Tur vēl vajadzētu būt kādam zārkam. Bet pasteidzies.

Viņš saņēma Mērijas roku.

-  Jūs darījāt, ko varējāt, jaunkundz. Mieriniet sevi ar domu, ka viņa aizgāja ātri. Daži cieš stundām vai pat dienām. Un mēs, ārsti, viņiem līdzēt varam visai maz. Ja jūsu mājās vēl kāds saslimst, mēģiniet viņu nogādāt Žēlsirdības slimnīcā. Visi ārsti un māsas ir tur. Slimnieku ir pārāk daudz, lai mēs tiktu pie visiem uz mājām. Man tagad jābrauc. Es biju ceļā uz slimnīcu, kad jās mani panācāt.

Mērija centās pateikties, bet ārsts tikai noraidoši pamāja ar roku un aizsteidzās.

Pēcpusdienā meitene, neskatoties uz Žaka iebildumiem, devās izvadīt Mišelu pēdējā gaitā. Cienīgais melnais vīrs soļoja viņai aiz muguras ar acīmredzamā aizvainojumā sastingušu sejā. Viņaprāt, Mērijas uzvedība bija pārāk bravurīga un dāmai nepiedienīga, tas bija kā pliķis sejā visai Sazeraku dzimtai un viņa, Sazeraku sulaiņa, goda aizskaršana.

Mērija nemanīja Žaka aizvainojumu, un, pat ja būtu pamanījusi, neuztrauktos par to. Kādam vajadzēja pienācīgi izvadīt Mišelu, kādam vajadzēja būt kopā ar viņu, pasērot, uzlikt puķes uz kapa. Mērija ciešāk sažņaudza plaukstā rozes, kuras bija saplūkusi dārzā pie mājas. Spēcīgas lietus šaltis kapāja muguru, zem kājām šļakstēja dubļi. Ceļš līdz spāņu Gvadelupas dievmātes baznīcai, kas atradās uz Rampartstrītas, šķita nebeidzami garš. Mērija juta sirdī briestam dusmas pret baznīcas vadību, kas bija to uzcēlusi, lai izskaustu bēru ceremoniju rīkošanu katedrālē. Ja Dievs ir, tad mirušajiem pienākas patvērums un miers visās viņa celtnēs, ieskaitot pašas varenākās.

Puskvartālu pirms Rampartstrītas līķrati, griezīgi iečīkstēdamies, apstājās. Mērija devās uz priekšu, lai norāti), kučieri.

Vārdi sastinga meitenei uz lūpām. Pa ielu virzījās nebeidzama ratu un kariešu straume, kas pavadīja katafalkus ar to briesmīgo nedzīvo kravu. Mikli mirdzēja braucamo ādas, koka un metāla detaļas, zirgi purināja galvas, nokratot slapjumu, kas aizmigloja acis, uz ielas dubļu muklāja klājās sadriskātu puķu ziedlapiņu paklājs.

Mērija pavērsa seju pret zemajām, pelēkajām debesīm un ļāva lietum sajaukties ar asarām, kuras vairs nespēja aizturēt. Viņai gribējās gaudot kā sunim vai vilkam, izkaucot savas dusmas, skumjas un bailes monotonā, dziļā bēru zvanu dunoņā un zinot, ka tas neko nemainīs.

Mišelas bēru ceremonija aprobežojās ar steigā noskaitītu lūgšanu, svētīšanu un pāris svētā ūdens šļakatām uz zārka, kurš pat netika nocelts no līķratiem, jo viss pasākums aizņēma labi ja pāris minūtes. Tad vecs, izmocīts priesteris ar mājienu lika kučierim braukt tālāk, lai atbrīvotu vielu nākamajiem ratiem.

Kapsēta bija tikai vienu kvartālu tālāk. Šo vietu Mērija bija apmeklējusi kopā ar Kortnijiem Visu svēto dienā. Toreiz tā bija svinīgi uzposta vieta ar tīri nobalsinātām kapenēm, kas mirdzēja saulē un smaržoja pēc baltām krizantēmām.

Tagad te bija slapja, netīra un dubļu pilna bēdu ieleja. Kāds baltais vīrietis melnā apmetnī ar kapuci vaicāja, ko viņi ved.

-   Vergus uz to pusi, viņš teica, ar īkšķi norādīdams pār plecu. Tur nevar braukt ar ratiem. Varat par desmit dolāriem nolīgt divus zārka nesējus.

Mērija bija paņēmusi līdzi tikai piecus dolārus svecēm un ziedojumiem.

-  Mēs paši aiznesīsim, viņa teica un ar skatienu apklusināja Žaku, pirms sulainis bija paspējis iebilst.

Viņi grīļojās zem savas neslavas smaguma, grimdami sakultajos dubļos. Abu nesēju apavus un Mērijas tērpa apakšmalu pārklāja melna slapju netīrumu kārta.

Nemitīgā zvanu dimdēšana sāpīgi dūrās ausīs un pakausī. Nonākot tuvāk apbedījumu vietai, nāsis iecirtās trūdošu ķermeņu dvinga, un Mēri ja juta kaklā sakāpjam nelabumu. Pie viņas pienāca sieviete ar etiķa spaini un lupatām rokās. Asais smārds likās attīrošs pretstats nāves izgarojumu smirdoņai.

-   Viena piesūcināta lupata par dolāru, jaunkundz. Tā ir garantēta aizsardzība pret drudzi.

-   Es gribu divas, Mērija teica. Iedodiet vienu manam palīgam. Sieviete iemērca spainī un izgrieza divas lupatas, tad nolika tās uz zārka blakus Mēri jai un Žakam.

-   Es nevaru patlaban iebāzt roku kabatā, sacīja Mērija, lūdzu, izņemiet naudu un atlikumu ielieciet atpakaļ.

Sieviete izvilka zelta monētu, iekodās tajā un pasmaidīja, atklādama nomelnējušus, apdrupušus zobus, tad, sarāvusi uz augšu svārkus, metās prom pa dziļajām dubļu peļķēm.

Tam nebija nozīmes. Etiķa smārds bija tā vērts, lai atdotu visu naudu, kas viņai bija vai vēl tikai būs. Tikko divi kaprači paņēma zārku, Mērija satvēra lupatu un pacēla pie deguna un mutes. Sulainis sekoja viņas piemēram. Vīra melnā āda tagad izskatījās pelēka.

Kaprači uzcēla Mišelas zārku virsū citiem, grīļīgā kaudzē saliktiem zārkiem.

-   Ko jūs darāt? Mērija iekliedzās. Mēs vēlamies viņu apbedīt.

-   Ķersimies pie šīs kaudzes, kad būsim tikuši galā ar iepriekšējo, atbildēja viens no vīriem.

Aptvērusi viņa vārdu jēgu, Mērija piespieda lupatu tuvāk degunam. Piecus jardus tālāk seši vīri krāva seklā, ūdens piepildītā tranšejā zārkus un lielus akmeņus, kas lika tiem nogrimt dibenā. Aiz viņiem citi vīri raka otru tranšeju.

Meitene metās uz priekšu, lai protestētu. Žaks saņēma viņu aiz rokas un parāva atpakaļ.

-   Ļauj man iet, Žak. Tas nav godīgi. Bez kapenes. Bez piemiņas zīmes. Tas ir necilvēcīgi. Tikai tāpēc, ka mirušie ir vergi. Es to tā neatstāšu.

-   Nevajag, Mērijas jaunkundz. Skatieties. Viņš piespieda Mēriju pagriezties. Aiz mietu žoga, kas sadalīja kapsētu, citi vīri atbrīvojās no citas zārku grēdas tikpat barbariskā veidā. Tic ir balto ļaužu nelaiķi, paskaidroja Žaks.

Tikai aizgājusi labu gabalu no kapsētas, Mērija nobēdzināja etiķī samērcēto lupatu apmetņa kabatā un ar baudu ievilka plaušās lietus atsvaidzināto gaisu. Lēni ejot pa Kontistrītas ietvi, viņa sāka justies labāk.

Mērija gāja viena. Žaks, krietnu brīdi pretojies atstāt viņu, jo jaunkundzei taču neklājoties staigāt pa pilsētu bez kalpotāja pavadības, tomēr bija atgriezies mājās. Sulaiņa nemitīgais nosodījums kaitināja Mēriju, taču viņa novērtēja tā uzticību ģimenei. Meitene gāja pie Žiljēna uz banku cerībā, ka tēvocis atradīs veidu, kā dabūt kalpotājus ārā no pilsētas. Piedzīvojuši Mišelas nāvi, viņi bija piekrituši atstāt pilsētu.

Visi, izņemot Žaķu.

Es nevaru atstāt madamc Annas Marijas māju, viņš paskaidroja. Kāds var to izlaupīt.

Kamēr Mērija laipoja pa Dofinstrītas slīkšņu, lietus bija mitējies. Meitene palūkojās augšup un ieraudzīja zilu debess strēmeli; tā kļuva aizvien platāka.

Mērijas garastāvoklis uzlabojās. "Debesis noskaidrosies un viss atkal būs kārtībā," viņa domāja. "Epidēmija noteikti drīz beigsies."

Viņa kļūdījās. Tā bija tikko sākusies.

61. nodaļa

Žiljēns uzreiz piekrita aizvest kalpotājus.

Es jau pats gatavojos doties pie tevis, lai to piedāvātu, viņš teica. Man ir kariete un rati vergiem. Sākumā paņemšu visus savējos. Mums jāturas kopā. Man šeit jāpabeidz daži darbi, un tad varēsim doties ceļā. Es aizbraukšu jums pakaļ, teiksim, septiņos. Paldies Dievam, ka dienas ir tik garas. Līdz tumsai mēs jau būsim uz Riverroudas. Brauksim uz mūsu radinieku plantāciju Sentfrensisvilā. Paņemiet līdzi gultas piederumus un visu pārtiku, kas ir mājās. Katram gadījumam. Nevar zināt, cik bēgļiem viņi jau devuši patvērumu, viss var noderēt.

Mērija pateicās un devās projām. Divi vīrieši sāka aiznaglot bankas logus. Līdz pat ielas stūrim meiteni pavadīja āmuru klaudzieni, kuri pārmāca zvanu skaņas.

Viņa nebija plānojusi aizbraukt kopā ar kalpotājiem, jo izjuta tikpat lielu atbildību kā Žaks. Tomēr Žiljēna lietišķā attieksme lika Mērijai pārdomāt. Ja jau tēvocis slēdza banku un pameta savu māju, tad tam bija nopietns iemesls. Vismaz reizi mūžā viņai laikam gan vajadzētu klausīt vecāku un gudrāku cilvēku. Mērija skaļi nopūtās.

Šī skaņa viņu pašu izbiedēja. Tas bija vienīgais troksnis, neskaitot baznīcas zvanus. Mēri ja apstājās un paskatījās apkārt. Neviena. Ne miņas no dzīvības, pat ne suņa vai kaķa.

Mērija notrīcēja. It kā visi ņūorleānieši būtu aizbēguši. Vai miruši.

Viņa atradās uz Burbonstritas. Abās pusēs slē jās varenas celtnes, starp kurām tagad pletās melnu, spīdīgu dubļu staignājs.

Viena, nesteidzīga, ierastās kņadas un satraukuma netraucēta, Mērija pēkšņi spēja skatīt apkārtējo skaistumu citām acīm. Pat dubļiem piemita kaut kas īpašs. Bīstamās ieplakas un pauguri laistījās viļņu viļņos kā melns atlass, kas bezrūpīgi izklāts zemē.

Blāva saules gaisma izgaismoja māju fasādes pretējā ielas pusē. Java staip vecajiem, sarkanajiem ķieģeļiem uztvēra vājos, slīpos saules starus, kurus ķieģeļi iekrāsoja tikko samanāmā rožainā sārtumā. Citu ēku krāsotais apmetums izskatījās kā pārklāts ar maigi zilu, dzeltenbrūnu un pelēcīgu pūderi. Mērija nekad nebija tik uzmanīgi aplūkojusi šīs celtnes, nekad viņai nebija nācies būt šeit vienai un netraucētai. Viņa pamanīja, ka durvis katrai mājai ir citādas, ka logiem ir dažāds izmērs un izvietojums, atšķirīgi slēģi un kokgrebumi, un katrs no tiem ir neatkārtojami skaists. Visām mājām bija dzelzs balkoni vai galerijas, kas zīmēja uz ietvēm dīvainas ēnas. Vīnstīgu, ziedu, arabesku, vairogu, lapu, režģu ēnas. Katra no tām bija vienreizējs mākslas darbs, brīnišķīgs smalkuma un spēka savienojums, īpaša un neatkārtojama glezna. Neviena māja nelīdzinājās citai. Un tomēr tās veidoja vienotu ansambli, šķietami saplūstot cita ar citu raibā sienā gar ietves malu. Ik pa brīdim to pāršķēla vārti un neierasti klusējošās durvis, pār kurām klājās ēnu plīvurs, kas krita no pārkarenajiem balkoniem.

Redzētais meiteni apbūra. Kā gan viņa iepriekš nebija ieraudzījusi un novērtējusi visu šo skaistumu?

Mājās Mērija atgriezās ļoti lēnā gaitā. Viņā trīsuļoja nepieredzēta^ sajūtas. Katrs kvartāls sniedz kaut ko jaunu. Viņa skatījās. Ievēroja. Iemīlēja. Tāpat kā katra māja bija neatkārtojama, arī katrs nākamais kvartāls atšķīrās no iepriekšējā, tomēr viss bija daļa no veseluma, no Ņūorleānas.

Tukšās ielas vairs nelikās ļaunu vēstošas, tās pārvērtās par dāvanu viņai, dāvanu viņas acīm. Mērija sajūsminājās par neskaitāmajiem atklājumiem, ko lielā pilsēta viņai dāvāja. Viņa varētu vērot un vērot visu savu atlikušo dzīvi un nekad nejustos iztukšojusi šo skaistuma pārpilnības ragu.

Kādu brīdi Mērija nedomāja par to, ka pēc dažām stundām viņa šo pilsētu pametīs.

Uz ieejas durvju pakāpiena stāvēja šķīvis ar ēdienu, tam apkārt bija novietotas sudraba monētas. Kaut ko līdzīgu Mērija bija pamanījusi arī uz citu māju priekšdurvju pakāpieniem. Viņa iedomājās, ka tas ir mazs labdarības pasākums, ka šķīvis domāts nabadzīgiem, izsalkušiem epidēmijas upuriem, un jautāja pati sevi, kurš no kalpotājiem to varētu būt izdarījis. Žaks neriskētu pakļaut saplēšanas briesmām vienu no memeri vissmalkākajiem franču porcelāna šķīvjiem. Viņš neļautu arī kādam citam to darīt. Mērija nevēlējās būt skopa, taču vēl vairāk viņa nevēlējās pieļaut strīdus mājā. Viņi visi jau tā bija pārāk nervozi.

Meitene salasīja monētas, pacēla šķīvi un ienesa pagalmā, kur dārznieks Renē sēja pie mietiņiem lietus laikā līdz zemei noliektās rozes. Ieraugot Mēriju, viņš nokrita uz ceļiem un ar rokām apsedza galvu.

-   Nē, jaunkundz, nē! viņš vaimanāja. Lielas nepatikšanas, ja jūs atņemat Lielajam Zombi ziedojumu. Lieciet to atpakaļ! Lieciet to atpakaļ!

Mērijas dūša sašļuka papēžos. Visas šausminošā^ atmiņas par Svētā Džona nakts notikumiem bija pagaisušas, atpūšoties Galfā. Nu tās atgriezās vēl spēcīgākas, pretīgākas, biedējošākas. Un Renē mēģināja ienest vudu viņu mājā! Mērija izgāza ēdienu uz dārznieka galvas un tam nopakaļ aizmeta ari visas monētas.

Tad, paņēmusi netīro šķīvi, viņa devās uz virtuvi.

-  Nomazgā un noliec vietā, viņa pavēlēja virtuvenei. Pēc tam uzmeklē pārējos kalpotājus un pasaki, lai gatavojas prombraukšanai. Jums jāņem līdzi katram savs matracis un palagi, kā arī viss ēdiens, kas mums ir. Un pasaki Renē, lai izmazgā galvu ar veļas ziepēm. Varbūt arī tās iekšpuse kļūs tīrāka. Jums ir stunda laika, tāpēc sāciet kustēties.

Patiesībā bija tikai dažas minūtes pāri pieciem. Taču Mērija zināja, cik lēnīga var būt virēja.

Viņa nodeva Žiljēna rīkojumus Žakam.

-   Vai esi pārliecināts, ka vēlies palikt, Žak?

-    Pavisam pārliecināts, Marijas jaunkundz… Ja drīkstu jūs traucēt, tur ir kāda sieviete, kura vēlas jūs satikt. Viņa gaida vestibilā.

-  Augstā debess! Tur taču nav pat kur apsēsties. Un, starp citu, man nav laika viesiem. Kas tā tāda ir, Žak?

-   Kāda sieviete, atteica sulainis.

Mērija steidzās uz māju, lai atvainotos, jo tā droši vien bija kāda no radiniecēm. Varbūt kāda, kas vēlas aizceļot Žiljēna karietē.

Viņa nebija sagatavojusies ieraudzīt Sesilu Dulā.

Sesila netērēja laiku pieklājības frāzēm.

-   Tev jānāk man līdzi, Mērij, viņa teica. Tu esi vajadzīga Valmontam.

Mērija cieši satvēra kāpņu margas.

-  Mesjē Sanbrēvinam es palīdzēt nevaru, viņa atteica, un arī negribu.

Sesila nelikās zinis par Mērijas noraidošo toni un asajiem vārdiem.

-   Valmontam ir drudzis, Mērij. Viņš redz murgus un sauc tavu vārdu. Jau stundām ilgi. Tas, protams, nav tavs pienākums, tomēr tava atnākšana padarītu viņa nāvi mazāk mokošu.

-   Nāvi? Viņš mirst?

-  Varbūt viņš jau ir miris. Es tevi gaidīju vismaz trīs stundas.

Mērija pagriezās un skrēja.

-   Žak, viņa kliedza, Žak. Viņš steidzās meitenei pretī no virtuves.

-   Žak, saki mesjē Žiljēnam, ka es nebraukšu. Pieskati, lai kalpotāji būtu gatavi. Man jāiziet. Es nezinu, kad būšu atpakaļ.

Domās viņa bija nogalinājusi Valmontu Sanbrēvinu vismaz simts reižu.

Mērija neizturētu, ja viņš būtu miris.

62. nodaļa

Sesila aizveda Meriju līdz Marijas Levo mājas sagumušajiem dārza vārtiņiem Sentenstrītā. Mērija nezināja, kam pieder šī māja, tomēr saprata, ka tās īpašniece nav izsmalcinātā Sesila.

-  Ko mēs šeit darām? viņa vaicāja.

-   Tur ir Valmonts. Kad slimība nogāza Vaļu no kājām, draugi atveda viņu pie manis. Es norīkoju, lai viņu ved uz šejieni. Manā mājā slimība netiks ielaista.

Mērija uzlūkoja Sesilu kā pretīgu rāpuli, bet skaistule mierīgi turpināja:

-  Ej iekšā. Tevi tur gaida.

-  Tu nenāksi?

-   Nē. Sesila gāja projām, rūpīgi likdama soļus, lai nenotraipītu tērpu ar dubļiem.

Mērija pagrūda vārtiņus un sapinās zaļajās stīgās. Mājas durvis stāvēja pusvirus. Iegājusi viņa apstājās, jo bija grūti kaut ko saskatīt ēnainajā telpā.

Kad Mērijas acis aprada ar puskrēslu, viņa ieraudzīja otrpus telpai durvīs stāvošo sievieti. Mērija sarāvās, pazinusi vudu karalieni.

-   Viņš ir šeit, teica Marija un pagriezās.

Mērija sekoja.

Vals gulēja milzīgā gultā ar grebtiem spirālveida stabiem, kuri bija tik resni kā veca koka stumbri. Gulta atradās nelielās istabas vidū, tai apkārt uz augstiem dzelzs trijkājiem bija novietoti trauciņi ar degošu eļļu. To liesmas apmirdzēja istabu spožāk nekā dienasgaisma.

Vals bija gandrīz kails. Tikai gurnus sedza zils pārklājs, un acīm bija pārklāta balta drāniņa. Viņa ādas dzeltenais tonis spilgti izcēlās uz baltā palaga. Vals nemierīgi mētājās, viņa locekļi raustījās, sasprēgājušās lūpas kustējās, izdvesdamas zemus, sāpīgus vaidus.

"Viņš ir dzīvs." Par tālāko Mērija nedomāja. Viņa nostājās gultas galvgalī starp divām lampiņām. Meitenes rokas trīcēja vēlmē atglaust Vaļa slapjo matu šķipsnu no pieres, samitrināt viņa kalstošās lūpas, palīdzēt atvieglot ciešanas. Palīdzēt pieskaroties. Aizmirsās visas sāpes, ko šis vīrietis bija viņai sagādājis, viss zemiskums un ļaunums. Viņš cieta, un tas salauza viņas sirdi.

-   Es viņu aizvedīšu uz slimnīcu, Mērija sacīja. Manam tēvocim ir kariete. Es aiziešu tai pakaļ.

-   Nē, tu nekur neiesi, Marija atbildēja. Ārsti viņu nogalinās ar caurejas līdzekļiem un asins nolaišanu. Man ir labākas zāles nekā viņiem. Ja vien Vals spēs rast mieru, viņa ķermenis sakopos spēkus un pats tiks galā. Tāpēc es aizsūtīju pakaļ Sesilai, lai viņa atved tevi… Parunā ar viņu. Dari viņam zināmu, ka tu atrodies šeit.

Mērija sažņaudza dūrītes.

-  Viņam vajadzīgs ārsts, nevis tavas čūsku burvības. Laid mani! Es iešu pēc karietes. Viņa metās Marijai virsū.

Marija pasviedās sāņus, un meitene ietriecās sienā. Vudu karalienes stiprie pirksti cieši sažņaudza Mērijas delnu locītavas un piespieda viņas rokas pie sāniem.

-   Klusu, tu, muļķe! Marija iešņāca viņas ausī. Viņš ir satraukts arī bez tavas pļāpāšanas. Klausies, ko es saku! Šis vīrietis ir mans draugs. Es viņu mīlu, un es panākšu, ka viņš atveseļojas. Ja tas vispār ir iespējams, tad es esmu vienīgā, kas zina, kā to var panākt. Tu vari vai nu palīdzēt, vai arī iet projām. Bet tu neatņemsi Valmontam viņa vienīgo iespēju izdzīvot. Es tevi nogalināšu, ja tu to mēģināsi darīt. Tam tu vari ticēt.

Mērija juta Marijas Levo karsto elpu uz vaiga un prātoja, kā atbrīvoties no dzelžainā tvēriena.

Pēkšņi viņa izdzirdēja Vaļa balsi. Vārgu. Žēlabainu.

-   Mērij… Mērij…

Viņa izrāvās no Marijas rokām. Bet varbūt Marija ļāva tam notikt.

-  Vai! Es esmu šeit. Es esmu šeit. Mērija jau atradās viņam līdzās.

-   … Mērij… Vaļa rokas uz krūtīm nodrebēja, sakustējās, bet viņš bija pārāk nespēcīgs, lai tās paceltu. … Mērij…

Merija satvēra Vaļa plaukstas. Viņa pirksti dega kā ugunī.

-   … Mērij… piedod… piedod… man…

-   Es piedodu. Vai, es piedodu. Viņa pacēla vīrieša saspringtos pirkstus pie lūpām un skūpstīja tos vienu pēc otra. No meitenes acīm aumaļām lija asaras, un viņa piekļāva Vaļa plaukstas pie saviem mitrajiem vaigiem, lai remdētu drudža karstumu.

-  Es tev piedodu, viņa čukstēja. Visu. Jebko. Gan būs labi. Tikai nemirsti, mans mīļais. Tikai, lūdzu, dzīvo.

Pār Vaļa lūpām izplūda dziļa atvieglojuma nopūta. Viņa kājas pārstāja raustīties un pirksti atslāba. Rokas, pēkšņi kļuvušas pārāk smagas, izšļuka no Mērijas plaukstām uz norimušā ķermeņa.

-Vai!

Valmonta sejā uz brīdi atplaiksnīja smaids. Tad ari lūpas atslāba. Gaiši sarkana asiņu strūkliņa izplūda no nāsīm, aizvīdamās gar mutes kaktiņiem, pāri zodam un kaklam.

Mērija iekliedzās.

-   Viņš ir miris. Viņa mēģināja apturēt asins straumi ar plaukstām, taču sarkanās tērcītes plūda cauri pirkstu starpām.

Marija Levo atgrūda Mēriju un uzlika spēcīgo roku uz Vaļa kakla.

-  Klusu, muļķe, viņa šņāca. Viņš ir iemidzis. Dziļi iemidzis. Viņa izņēma drāniņu no bļodas, kas stāvēja blakus gultai, izgrieza no tās lieko ūdeni, ar slapjo, vēso drānu nomazgāja asinis no Vaļa sejas un tad turēja to pie nāsīm, līdz asiņu plūsma mitējās.

-  Atpūta ir vienīgais, kas viņam tagad vajadzīgs, Marija teica Mērijai. Labi, ka tu atnāci. Nomazgāsim viņu, lai atvēsinātu ķermeni.

Marija izgrieza vēl vienu lupatu un sāka darboties. Istabā bija kluss, un Mērija dzirdēja, ka ārā atkal sāk līt lietus.

Uzturoties eļļas lampiņu apgaismotajā istabā, kuras logus sedza biezi aizkari, Mērija vairs nesaprata, vai ārā ir rīts vai vakars, un bija pilnīgi zaudējusi laika izjūtu, jo stundas, rūpējoties par slimnieku, aizritēja nemanot. Marija parādīja viņai zemu solu tumšākajā istabas stūrī, kur atpūsties, kamēr Vals gulēja. Brīžiem Mērija, atspiedusi galvu pret sienu, snauda, līdz Vaļa sakustēšanās vai saucieni viņu pamodināja. Reiz viņa uztrūkās un skrēja pie gultas, taču izrādījās, ka slimnieks mierīgi guļ. Mērija saprata, ka viņu uzmodinājis neparastais klusums. Zvanu skaņas bija apklusušas. Viņa atgriezās savā vietā pateicīga par šo mieru.

Marija Levo nāca un gāja klusēdama. Dažreiz viņa apsēdās blakus Mērijai, un viņas pusčukstus pārmija kādu vārdu, bet sarunas "bija saraustītas un pilnas garām pauzēm. Mērija uzzināja, ka Vals ieradies pilsētā, lai sameklētu ārstu saviem plantācijā ar drudzi sirgstošajiem vergiem pēc tam, kad viņa paša ārsts, kurš parasti par tiem rūpējās, bija atteicies otrreiz braukt uz "Benisonu". Slimība viņam bija uzbrukusi viesnīcas biržā.

Dažos vārdos Marija pastāstīja par savu seno draudzību un ilgo sarakstīšanos ar Vaļu. Mērija juta ieduramies sirdī asu greizsirdību, tas viņu pārsteidza un samulsināja. Un lika saprast, ka viņa mīl šo vīrieti. Nebija nozīmes, ko viņš tai nodarījis vai vēl nodarīs, viņa to mīlēja. Tās nebija vienīgi fi/.iskas alkas. Mērija mīlēja viņu ar visu savu būtību: ar sirdi, prātu un dvēseli.

Viņa juta, ka arī Marijas mīlestība pret Vaļu nav mazāka, tomēr citādāka. Vārdos neizsakāma pieķeršanās izauga abu sieviešu starpā, jo viņas sadarbojās, glābjot vīrieti, kuru abas ļoti mīlēja.

Viņas apmazgāja drudža izmocīto ķermeni, notīrīja asinis, kas bija iztecējušas no deguna vai ausīm. Mērija pieturēja Vaļa plecus un galvu, kamēr Marija lēja izkaltušajā mutē kādu viru vai zāles. Sievietes kustējās veikli, vienotā ritmā, saturot viņu, kad slimības nomocītais kuņģis spazmās atgrūda piedāvāto šķidrumu.

Tomēr dažas pilītes viņš paturēja iekšā, Marija teica, tās viņam palīdzēs. Viņa nomazgāja vēmekļus no VaIa ķermeņa, kamēr Mērija ar tamponu iztīrīja slimnieka muti. Kopīgiem spēkiem viņas pārvietoja ķermeni un uzklāja tīru palagu.

Mērija ne reizi nepajautāju, no kā tiek gatavotas zāles, kuras Marija deva Valam. Tās palīdzēja, un ar to pietika. Viņa būtu ar mieru slēgt vienošanos ar pašu nelabo, ja tas spētu glābt mīļotā dzīvību. Meitene dzirdēja, ka otrā mājas pusē nāk un iet cilvēki, skan balsis gan melnādaino dialektā, gan balto manierē, gan franču, gan angļu valodā, lūdzot zāles, gris-gris un burvju līdzekļus pret drudzi.

Viņa izgāja pagalmā, ja vajadzēja nokārtot dabiskās vajadzības vai arī lai ļautu lietum atsvaidzināt piesmakušās drēbes un veldzēt ķermeni. Ejot caur priekšnamu, varēja redzēt istabu, kur stāvēja vudu altāris. Uz tā dega melnas sveces un stāvēja mazas burciņas ar krāsainiem pulverīšiem, kuros bija iespraustas tievas vaska svecītes. Jaunavas Marijas statuete un krucifikss slējās abpus bronzas krātiņam ar caurumotām sienām. Tā iekšpusē mūžīgā kustībā locījās čūska.

Mērija par to neuztraucās. Kad Marijas zālītes un burvju līdzekļi izrādījās bezspēcīgi Vaļa drudžainās mētāšanās priekšā, pietika ar Mērijas balss skaņu vai rokas pieskārienu, lai viņš nomierinātos. Valam bija vajadzīga viņa. Tikai viņa.

Vairākas stundas bet varbūt dienas pēc tam, kad mitējās dunēt baznīcas zvani, Mērija izdzirdēja dobju sprādzienu. Ūdens bļoda, kuru viņa turēja, izšļuka no rokām un sašķīda uz grīdas.

-   Kas tas bija? Mēri ja čukstēja.

-   Lielgabals, Marija atbildēja. Viņi velk lielgabalu pa ielām un šauj uz. mākoņiem. Viņi domā, ka tā izkliedēs drudža saindēto gaisu. Marijas balss skanēja drūmi un izsmējīgi. Drīz viņi sāks dedzināt darvu. Kas to lai zina, kāpēc? Tas vēl nekad nav līdzējis. Viņi melos, tāpat kā vienmēr, stāstot cilvēkiem, ka dūmi aizdzen drudzi. Meļi. Viņi pārtrauca apzvanīt mirušos, it kā visi nezinātu, ka cilvēki mirst vēl joprojām. Tagad jau divi simti katru dienu.

Mērija nespēja aptvert tādu skaitli.

-  Tikai ne Vals, viņa teica.

-   Nē, ne Vals, piekrita Marija.

Kādu dienu Vals atguva samaņu. Marija pielika viņam pie lūpām bļodiņu ar ēdienu, bet Mērija atbalstīja no aizmugures. Vals ieņurdējās, pastiepās pēc trauka un sasvēra to slīpāk.

-   Man gribas ēst, viņš apņēmīgi teica un lieliem malkiem izdzēra virumu.

Tad Vaļu pārņēma spēja vemšanas lēkme, pēc kuras viņš ieslīga atpakaļ nemaņā.

-   Ar viņu viss būs kārtībā, sacīja Marija. Puse no visa palika iekšā. Ēdiens viņam tagad vajadzīgs vairāk par jebkurām zālēm.

Tās pašas dienas vakarā vai varbūt naktī, vai arī nākamajā dienā vai naktī Vals pēkšņi sāka skaļi vaidēt. Abas sievietes izsteidzās no istabas kakta. Slimais vaidēja aizvien skaļāk, nepacietīgāk un sāpīgāk. Marija pataustīja viņa vaigus, uzlika pirkstu uz saspringtās kakla artērijas.

-   Sākusies krīze, Marija teica, viņas balss bailēs bija kļuvusi griezīga.

Vaļa kuņģis saspringa, muskuļi izspiedās kā cieši savilkti mezgli. Mērija saklausīja Mariju čukstus skaitām lūgsnu un domās pievienojās tai. No Vaļa ķermeņa izšļācās biezs, melns šķidrums un izplūda uz baltā palaga starp viņa kājām. Ekskrementi neizturami smirdēja. Mērija rīstīdamās un streipuļodama atkāpās.

-   Viņš dzīvos! Marija priecīgi iekliedzās. Tā vairs nav vemšana! Viņa ķermenis ir uzvarējis. Viņš dzīvos! Viņa paķēra visas slapjās lupatas un sāka neprātīgā steigā mazgāt Vaļa ķermeni. Lupatas dažās sekundēs kļuva netīras. Marija tās nometa uz gultas. Ātri, viņa steidzināja. Virtuvē vajag būt vēl citām. Viņš drīz modīsies. Līdz tam mums viss jāsakopj.

Mērija aizmetās uz virtuvi un sāka izrakņāt skapīšus un atvilktnes, meklējot lupatas. Pēkšņi viņa izdzirdēja Vaļa balsi vārgu, bet skaidru.

-   Kas te, pie velna, tik pretīgi smird?

Marijas balss atbildot skanēja mierīgi un maigi.

-  Tu smirdi, mesjē Sanbrēvin.

-   Kas tur ir? Novāciet man no acīm to lupatu. Marij, vai tā esi tu?

-  Tā esmu es.

-   Vai tās ir tava mājas? Kāpēc es esmu šeit ? Es neko neatceros.

-  Tev bija drudzis. Bet tagad viss ir kārtībā.

-   Palīdzi man piecelties. Man jānomazgājas. Un es jūtos izbadējies.

Mērija izkratīja kādas kastes saturu uz grīdas, izmisīgi meklēdama lupatas. Vals bija atguvis samaņu. Viņa gribēja to redzēt.

Tad meitene izdzirdēja Marijas smieklus.

-   Tu esi kails manā gultā, Valmont; kāpēc tā steigties ar celšanos? Tu atrodies tur, kur jau gadiem esi gribējis būt.

Vaļa guldzošie smiekli stindzināja Mēriju. Tik intīmi, tik mīļi.

-   Tu nesaproti, viņš teica. Man jātiek augšā. Man jātiek vaļā no tās smakas. Un jāaprauga savs kuģis. Viņš vairs nesmējās. Man jāiet, Marij. Man… Viņš vilcinājās. Man jādodas precēties ar savu bagāto Čārlstonas skaistuli.

Mērijas sirds sarāvās. Viņa uz pirkstgaliem izlavījās pa lietus nomazgātajām ārdurvīm.

Pār galvu klājās tumšas un zemas debesis. Viņa nespēja saprast, vai ir diena vai nakts, jo uz stūra dega liela piķa muca, no kuras plūda gaisma, bet biezie dūmi, kas cēlās no liesmām, padarīja apkārtni tumšu un necaurredzamu. Mucas bija noliktas uz katra stūra. Ik pa brīdim nodunēja lielgabala šāviens, un trulais "ump" smagi atbalsojās Mērijas bēdu pilnajā sirdī.

Kā akla viņa meimuroja pa dūmakainajām, tuksnesīgajām ielām, rīstīdamās biezajos dūmos, aizspiedusi ausis, lai pasargātu tās no lielgabalu raidītajiem skaņas triecieniem, līdz paklupa un gandrīz nogāzās garšļaukus. Tālāk Mērija gāja, taustoties gar tumšo māju žogiem, lai nenomaldītos dūmu mutuļos. Meitene raudāja, pati nevarēdama saprasta, vai asaras izraisīja kodīgie dūmi vai sāpes, kas plosījās dvēselē.

Pie nākamā krustojuma Mēriju apstādināja neeļļotu riteņu čīkstoņa. Viņa paberzēja acis ar nosmulētajiem pirkstiem un cauri dūmu lavīnai mēģināja saskatīt braucēju. Atkal sāka līt lietus, padarot apkārtni vēl necaurredzamāku. Mērija pamanīja ratus, kad tie atradās rokas stiepiena attālumā. Patiesībā tā bija veca koka platforma, uz kuras augstā kaudzē grīļojās uzburbuši un pussatrūdējuši ķermeņi. Ļenganās rokas karājās pāri ratu malai kā nāves pulksteņa svārsts.

Mērija nokrita zemē un aizklāja acis. Slapjums sūcās cauri svārkiem. Viņa dzirdēja pati savu šausmu plosīto elpu un zobu klabēšanu. Rati pabrauca garām. Pie nākamā krustojuma kučieris apstājās un iesaucās:

-  Iznesiet savus mirušos.

Tad vēlreiz, tikai klusāk, kad rati bija sasnieguši nākamo krustojumu, un vēlreiz. Tad viņa dzirdēja vairs tikai lielgabalu būkšķus un lietus pakšķus uz ietves klājuma.

Mērija uzrausās kājās un skrēja. Viņa paslīdēja un atkal nokrita dziļajos ielas dubļos, četrrāpus uzrausās uz ietves cietā pamata, kur bija vieglāk piecelties, un skrēja tālāk. Ceļu rādīja degošās piķa mucas, lai gan to dūmi lika justies kā aklam moceklim.

Beizot salimusi pie Sazeraku mājas sliekšņa, Mērija izskatījās pēc melna, izmirkuša un vaimanājoša rēga. Sadzirdējis viņas klauvējienu, Žaks pavēra durvis mazā spraudziņā.

-  Žak, Žak, visaugstākā vārdā, laid mani iekšā. Tā esmu es, Mērija Makalistere.

Sulainis nometās uz ceļiem, vienā rokā turēdams laternu, bet otrā pistoli, un pa durvju šķirbu ielūkojās Mērijas izmisušajās acīs.

-  Mans Dievs, viņš noelsās, es jau nodomāju, ka jūs esat mirusi. Žaks, nolicis laternu un pistoli uz grīdas, plati atvēra durvis. Nāciet iekšā, bērns. Tagad jūs esat mājās.

63. nodaļa

Mērija centās paslēpties no visām šausmām aiz mājas sienām. Viņa pat iedzēra nedaudz vecmāmiņas opija, lai varētu aizbēgt no realitātes un aizmigt. Taču spilgtie, dēmoniskie sapņi bija biedējošāki par īstenību. Un, kad viņa pamodās, atmiņas par Valmontu izrādījās vēl mokošākas nekā nakts murgi.

"Jādarbojas," viņa sev teica, "man ir jādarbojas." Mērija atrada vēstuli, kuru viņai bija iedevis Žaks. To pirms aizbraukšanas bija atstājis dakteris Brisaks.

"Jūsu palīdzība būtu neatsverama, ja vien Jums pietiek drosmes," viņš bija uzrakstījis. "Slimnīcā trūkst gādīgu roku. Palīdziet mums."

Mērija cieši aptina šalli ap galvu un pleciem un izgāja smirdošajā dūmu mākonī, kuru pātagoja uzmācīgs lietus. Žaks viņai aiz muguras pārmeta krustu.

Slimnīcā izskatījās ļaunāk nekā visbriesmīgākajā murgā. Slimie gulēja visās gultās un uz matračiem ejās starp tām, un gaiteņos. Visos kaktos, uz grīdas, pie ieejas durvīm, pat uz kāpnēm bija slimi un mirstoši cilvēki. Smirdēja pēc asinīm, vēmekļiem un nāves.

Mērija, piestiprinājusi zem deguna ar etiķi piesūcinātu sūklīti, izlēja pilnos podus, klāja gultas un nesa netīro veļu uz attālāk ierīkoto mazgātavu. Viņa palīdzēja pārcilāt un nomazgāt slimos, ievīstīt mirušos līķu drānās. Par māsām strādāja Ursuliešu klostera mūķenes, kuru iekritušās acis un sagurušās sejas liecināja, cik pārgurušas viņas bija.

Šeit bija ieradušās ari citas brīvprātīgās māsas. Mērija pamanīja O'Nīlas kundzi, savu kādreizējo saimnieci, taču kopējām nebija laika pārmīt kādu vārdu citai ar citu. "Atraitne ar savu ritmisko balsi un atmiņām par Īriju slimajiem droši vien šķiet kā no debesīm nolaidies eņģelis," Mērija nodomāja. "Te ir tik daudz īru." Parasti slimība skar nesen iebraukušos, tā viņai bija stāstījusi kāda mūķene.

Dakteris Brisaks, ienācis lielajā palātā kopā ar diviem citiem ārstiem, ieraudzīja Mēriju.

-   Nāciet palīgā, jaunkundz, viņš uzsauca. Man ir nepieciešams kāds, kurš runā franciski, un es negribu atraut māsas no viņu žēlsirdības pienākumiem.

Mērija steidzās pie ārsta. Viņa saprata, ka Marija Levo teikusi taisnība. Slimnīcas ārstēšanas metodes spētu nogalināt pat pašu stiprāko.

-   Pasniedziet man lanceti un trauciņu, viņš teica, es šai sievietei nolaidīšu asinis.

-   Bet, dakter, viņai jau tā tek asinis. Paskatieties uz viņas degunu.

-   Padodiet man lanceti, jaunkundz, un trauciņu. Kad jūs būsiet pārtapusi par vīrieti un izmācījusies par ārstu, varēsiet ar mani pārspriest ārstēšanas metodes.

Mērija izņēma no ārsta čemodāniņa prasītos instrumentus. Uz lancetes bija sakaltušas asinis. Viņa mēģināja tās notīrīt savā priekšautā, jo likās negodīgi lietot tos tādus, tāpat kā būtu nepieņemami piedāvāt ēdienu no netīra šķīvja.

-  Ātrāk taču! Vai neredzat, cik daudzi gaida savu kārtu? Ārsts izrāva instrumentu no Mērijas rokām. Viņš pielika asmeni pie sievietes rokas un ar drošu kustību pārgrieza vēnu. Sieviete, kaut arī atradās dziļā bezsamaņā, sāpēs iekliedzās.

Kad stikla trauciņš bija pilns, ārsts to atdeva Mērijai.

-   Izlejiet un pēc tam pieturiet slimnieci, lai es varu iedot viņai zāles.

Sieviete spārdījās un pretojās, bet Mērija tomēr noturēja viņas plecus mierā, kamēr dakteris Brisaks atlauza slimās žokļus un ielēja mutē biezu, tumšu šķidrumu.

Viņš pievērsās nākamajai slimniecei, kas gulēja uz grīdas.

-   Padodiet man lanceti un trauciņu, jaunkundz, un netūļājieties.

-   Negrieziet mani, dakter, slimā iekliedzās. Žēlīgais Jēzu, uzklausi manas lūgšanas. Neļauj viņam mani graizīt!

-   Nāciet un pieturiet šo pacienti, jaunkundz!

Mērija izpildīja rīkojumu. Viņa mēģināja mierināt pārbiedēto sievieti, bet tās dzeltenie pirksti iekrampējās Mērijas rokās, un asinīm notraipītā mute mežonīgās bailēs šļupstēja:

-   Neļaujiet viņam mani graizīt, jaunkundz, neļaujiet, neļaujiet!

Lancetei pārgriežot vēnu, sieviete spalgi iekliedzās.

Kliedzieni skanēja no visām pusēm, ārstiem steigā ejot no viena slimā pie cita, lai praktizētu vienīgo ārstēšanas līdzekli, kuru tie atzina par labu.

Mērijai tas likās pretīgi. Tāpat arī rupjā apiešanās ar mirušajiem. Līķi gluži kā malka tika sakrauti grēdās palātas galā. Ikvienas palātas galā.

Viena no mūķenēm pamanīja, kā Mērija uz tiem skatās.

-   Tas ir briesmīgi, bet mēs neko citu nevaram darīt, viņa skaidroja. Ik pēc piecām minūtēm kāds mirst. Pirms mirušos aizvedīs, priesteris viņus svētīs un aizlūgs par viņu dvēselēm.

Desmitās stundas beigās Mērija vairs nespēja izturēt.

-    Es aizeju, māsa, viņa paziņoja un, norāvusi notašķīto priekšautu, iemeta to netīro palagu kaudzē.

-   Dievs lai svētī jūs par palīdzību, jaunkundz. Mūķene gāja apkopt un apmazgāt nākamo cietēju, lūgt par to, piedāvāt mierinājumam savu skaidro, nogurušo skatienu un pierasto tumšo tērpu.

Slimnīcā Mērija vairs neatgriezās.

Nākamajā dienā viņa salika grozā ziepes, etiķi un pusduci palagu. Otrs grozs tika piepildīts ar burciņās salietu vistas buljonu, kuru viņa ar Žaka palīdzību bija izvārījusi naktī.

"Man nav Marijas Levo zālīšu, taču viņa teica, ka vissvarīgākais esot ēdiens. Es vismaz varu pamēģināt."

Meitene pa tuksnesīgo aizsargdambi gāja uz Iru Kanālu. Dokos nestāvēja neviens kuģis, nedz arī kāda no rupji tēstajām ķīļlaivām vai plakandibenēm, kuras parasti šeit veidoja koka salu vismaz divu jūdžu garumā. Kāda žurka, Mērijas soļu trokšņa izbiedēta, meklēja patvērumu zem pamesta klavihorda. Asi notrinkšķēja stīgas, un meitene nervozi sarāvās.

Tuvojoties Edelstritai, viņa pamanīja divus kailus bērneļus, kuri rotaļājās notekgrāvja ātrajā straumē. Mērija smaidot tuvojās.

-  Sveiki, viņa teica.

Bērni šļakstīdamies metās Mērijai pretī.

Viņi esot tik izsalkuši, bērni stāstīja, bet mamma neko viņiem negribot dot. Viņa esot tos izdzinusi ārā, jo pati esot slima.

-   Parādiet, kur jūs dzīvojat, Mērija lūdza. Varbūt es varēšu jūsu māmiņai palīdzēt.

Māte, dzeltena un drudzī kaisdama, bez samaņas gulēja pašas asinīm un vēmekļiem notraipītos palagos.

"Neizskatās sliktāk kā Vals," Mērija sev teica un sāka apkopt sievieti un gultu. Tad istabu un māju. Virtuvē viņa atrada beržamās birstes un spaini. Atrada arī dažus kartupeļus un gabalu žāvētas vērša gaļas bērniem. Meitene domās pateicās O'Nīlas kundzei, kura bija viņai iemācījusi šādas tādas saimniecības lietas un to, ka vārītā ūdenī agri vai vēlu viss izvārīsies.

Kad bērni bija apģērbti un pabaroti un viņu māte, cik nu vien labi var, aprūpēta, Mērija gāja uz nākamo māju, tad uz aiznākamo un tālākajām, piedāvādama savus grozus, savu spēku un savas zināšanas par to, kā drudzi ir iespējams izārstēt.

Garā, lietainā diena vēl nebija beigusies, kad Mērija atrada kādu vīrieti un sievieti, kas bija ar mieru viņai palīdzēt. Viņa iemācīja tiem to mazumiņu, ko pati zināja, un atbrīvoja abus no pārliecības, ka drudzis nonāvē visus, kam pieķēries.

Meitene apsolījās arī naktī ik pa brīdim apmeklēt visas mājas, kurās bija slimnieki, lai apkoptu un pabarotu sirgstošos, un nākamajā dienā ierasties ar pilniem groziem. Viņai bija desmit aprūpējamie.

"Tikai desmit," viņa ar rūgtumu nodomāja. "Es spēju palīdzēt tikai desmit cilvēkiem, un palīdzēt es varu pavisam nedaudz."

Tikusi labi tālu no Kanāla, Mērija ļāva vaļu asarām. Tad viņa spītīgi uzrāva plecus un ātri devās cauri lietum un dubļiem meklēt līķratus. Viņa bija atradusi un ietinusi līķautos trīspadsmit mirušos.

Dienu no dienas Mērija staigāja pa ieceļotāju kvartāliem un palīdzēja kā spēdama. Viņu vairs nekas nebiedēja. Šausminošā sērga visu laiku bija acu priekšā. Kādā divistabu mājā viņa atrada divdesmit sešus uzpūtušos ķermeņus. Kādā citā zīdainītis sūkāja savas mirušās mātes auksto krūtsgalu. Vienu pēc otra viņa veda uz tuvējo bāreņu namu atrastos bērnus, bet vēlāk nesa uz turieni lielus pārtikas maisus.

Ikreiz, redzot melnos vēmekļus, meitene krita izmisumā, jo tie vēstīja, ka visas pūles bijušas veltas. Viņa raudāja aiz laimes, kad auksta piere vai zarnu iztīrīšanās vēstīja par atlabšanu.

Mērijas rokas bija kļuvušas asas no kodīgajām ziepēm, ar kurām viņa mazgāja mājiņas, bet acis no to izgarojumiem apsārta un asaroja. Tomēr viņa gāja, stalti izslējusies, tīra, kārtīga un smaidoša, lai cik liels arī būtu nogurums un nespēks. Meitene zināja, ka visvērtīgākais, ko viņa spēj dot slimajiem un izbiedētajiem, ir pārliecība, ka drudzi var uzvarēt.

Kādu pēcpusdienu, kad Mērija apmazgāja vecu vīru, aiz muguras atskanēja troksnis. Viņa paskatījās pār plecu un ieraudzīja O'Nīlas kundzi. Meitenes sejā atplauka neviltots smaids.

Tātad tā esi tu, Mēri ja Makalistere, noteica atraitne. Biju dzirdējusi runas, taču neticēju savām ausīm. Kad būsi beigusi apkopt Maiklu O'Rorki, kuram pēc maniem aprēķiniem vajadzēja nomirt jau pirms kādām desmit dienām, ienāc pie manis. Pacienāšu tevi ar brokastīm un gribēšu dzirdēt atbildes uz kādiem simts jautājumiem.

-   Redz kā! iesaucās O'Nīlas kundze, kad Mērija bija beigusi savu stāstu. Nebiju domājusi, ka jebkad spēšu sadzīvot ar vudu, bet izrādās, ka varu gan. Pati savām acīm redzēju to nabaga radījumu, kurš varbūt nemaz nebija slims, bet ārsti ar saviem nažiem nobendēja viņu, nolaižot visas labās, sarkanās asinis. Tas, ko tu šeit esi paveikusi, nav palicis nepamanīts, Mērij. Es pazīstu savas kaimiņienes, un to ir vairāk, nekā tu vari iedomāties, bet visas sēž saliktām rokām, nevis palīdz slimajiem. Rīt es likšu viņas pie darba. Varbūt kādai kļūs šķērma dūša, mazgājot dzeltenās sejas, bet neviena no tām nav tik smalka, lai nevarētu berzt grīdas. Atnāc rīt, mana mīļā, un es tev parādīšu, kā izplatās tavi labie darbi. Un nav nekādas nepieciešamības apkrauties ar ēdamajiem. Tu vari apgādāt bāreņus, bet viru slimajiem uzvārīšu es.

Pēc divām dienām Mērijai īru Kanālā vairs nebija ko darīt. •

Viņa lēnām gāja mājup, pirmo reizi šo dienu laikā apjauzdama, cik nogurusi ir. Viņai vajadzētu justies apmierinātai, ka atraitne O'Nila visu pārņēmusi savās rokās. Tagad tiek aprūpēts lielāks skaits slimo, un vienotības sajūta silda sirdis gan sirgstošajiem, gan veselajiem.

Meitene bija apmierināta.

Tomēr viņa jutās atraidīta un nevajadzīga. Un vientuļa.

"Tev jāizguļas. Mērija Makalistere," viņa teica pati sev. "Tad tu varbūt pārstāsi gausties."

Gulēt Mērija tomēr aizgāja ļoti vēlu. Tikko viņa nostājās pie lieveņa, durvis atsprāga vaļā un uz sliekšņa, rokas izpletuši, parādījās memerī.

-   Marij, manu dārgumiņ, te nu tu esi. Apskauj savu vecmāmiņu, kura ir tik ļoti pēc tevis noilgojusies.

Mērija ieelpoja vecās kundzes svaigo, saldo lavandas smaržu, sajuta mīksto, krunkaino vaigu pie savējā, un viņas izmisums atkāpās.

-  Tev nevajadzēja atgriezties pilsētā, taču es esmu ārkārtīgi priecīga, tevi redzot.

-   Nerunā nu muļķības. Marij. Man bija jābrauc atpakaļ. Līdz mūsu svētās aizgādnes dienai atlikušas tikai divas dienas, un mums jārīko svinības.

Svinības nāves un izmisuma ielenkumā; memeri lavandas pūderis degošās darvas dūmu smirdoņā, viņas dziedošā balss lielgabalu rīboņas pavadībā.

-  Tu esi īsta kreoliete, mīļā memeri, teica Mēri ja un pirmo reizi, kopš atradās šajā postažā, kas likās ilgstam veselu mūžību, iesmējās.

»• •

Annas Marijas Sazerakas noraidošā izturēšanās pret Ņūorleānas traģēdi ju gluži kā pēc burvju nūjiņas mājiena mainījusi noskaņu visā mājā. Nākamajā rītā Mēriju pamodināja brīnišķīgs kafijas un beignet aromāts. Pie viņas gultas ar paplāti rokās stāvēja memeri istabene Valentīna. Uz paplātes rindojās porcelāna trauki ar smalku ziedu ornamentu, izšūts sārts galdauts un salvetīte, un gracioza sudraba vāzīte ar svaigām rozēm. Mērijai likās, ka nekad mūžā nav redzējusi kaut ko tik skaistu.

Kad viņa pēc brokastīm nokāpa lejasstāvā, no visām istabām pretī vēdīja tikko nospodrinātu mēbeļu pikantā citroneļļas smarža. Memeri sēdēja uz zema soliņa, nolikusi sev priekšā uz grīdas zīmējumus.

-   Bonjour, mana mīļā. Saņēmu brīnišķīgu sūtījumu no Parīzes. Nāc un aplūko šīs skices. Mums jāpadomā par tērpu, ko pasūtīt tavai debijai. Un par daudziem citiem. Tev jābūt vislabāk ģērbtajai šīs sezonas debitantei. Lai ko ari teiktu ļaudis, Ņūorleānā nav tādas šuvējas, kas liktu līdzi Parīzes meistariem. Paskaties, paskaties, Marij, ko tagad piedāvā! Vairs nebūs nekādas vajadzības vilkt neskaitāmus apakšsvārkus, šī konstrukcija padarīs brunčus tik kuplus, kā nekad agrāk. Man arī vajadzēs vienu pasūtīt. Tādu valkāt droši vien ir satraucoši.

Vecmāmiņa bija pamodinājusi Mērijā snaudošo šuvēju. Meitene nometās uz grīdas un sāka pētīt skices.

Vēlāk vecmāmiņa pierunāja viņu doties uz tirgu.

-   Uzliec tumšu plīvuru, chйrie. Tad neviens neredzēs, ja dūmi būs notraipījuši tavu seju.

Mērija centās maigi iebilst:

-  Tur nav neviena, kas mūs varētu redzēt, memcrī.

-   Muļķības. Tirgū vienmēr ir tirgotāji, un patlaban ir zemeņu laiks. Man šodien ļoti kārojas zemenes.

Viņai bija taisnība. Tirgū melnādainas sievietes piedāvāja zemenes skaisti sarindotos grozos. Netrūka arī dārzeņu un puķu, un kauslīgo krabju, un pērļu krāsas austeru. Tirgotāju tomēr bija pavisam maz, un cenas daudzkārt augstākas nekā parasti, bet nopirkt varēja gandrīz visu to pašu, ko vienmēr. Sazerakas kundze rūpīgi izvēlējās preci un daiļrunīgi kaulējās par labākām cenām un kārdinošākiem lagniuppe. Tirgotāji bija sajūsmā un skaļi sacentās, lai iegutu vecās dāmas uzmanību. Kad viņas devās prom, visi apmierināti smaidīja.

Pretī tirgum atradās bārs, kurā parasti pulcējās atbraukušie jūrnieki. Tagad tā atvērtās durvis atklāja skatu uz vairākiem dažādu ādaskrāsu vīriešiem. Viņi dzēra un izkliedza neķītrus piedāvājumus pārmērīgi izkrāsotai sievietei, kura dziedāja un spēlēja bandžo.

-  Cik šausmīgi, noteica Mērija.

Vecmāmiņa paskatījās uz trokšņaino baru.

-   Atceries, Marij, ka visi teātri ir slēgti. Cilvēki grib izklaidēties. Un man nudien tā dziesma patīk. "O, Zuzanna", ja nemaldos. Patiešām lipīga melodija.

-  Es nerunāju par dziedātāju. Es runāju par to tāfeli ārpusē. Viņi slēdz derības par to, cik cilvēku šodien nomirs.

Memerī paraustīja plecus.

-    Vīriešiem vienmēr ir patikušas azartspēles. īpaši jau Ņūorleānas vīriešiem. Un cilvēki mirs arī tad, ja viņi neslēgs šīs derības. Katrs vīrietis piedalās kādā spēlē. Tā viņiem ir vieglāk dzīvot. Kas gan ir Rolanda cenas par kokvilnu, kura vēl nav novākta? Kas ir Žiljēna bankas akcijas? Mans tēvs audzēja cukurniedres. Tā ir vislielākā spēle pasaulē. Uznāk agras salnas, un visa raža vējā vienas stundas laikā.

Mērija sarāvās. Vecmāmiņas vārdi bija atmodinājuši atmiņas par kādu cilvēku, kuru viņai vajadzēja aizmirst. Meitene mēģināja iedziļināties memeripriecīgajā pļāpāšanā.

-  Mums jāatrod virtenes, ar ko izrotāt ēdamistabu mūsu fкte[43] laikā, Marij. Un šķīvis tortei. Tāpēc vien. ka rītdien mēs būsim tikai divas no visām ģimenes Marijām, kas parasti sanāk kopā šajā dienā, nav jāatsakās no tradīcijām.

Lai aizmirstu Valu, Mērija mēģināja pievērst visas domas gaidāmajām svinībām, bet atmiņas neatkāpās. Tāpat arī jautājumi. Ja viņa būtu palikusi Marijas Levo mājā, ja Vais viņu būtu redzējis, vai viņš būtu mainījis savus plānus par Čārlstonas skaistuli? Valmonts sauca viņas vārdu, viņš sauca "Mērij". Vai tikai tāpēc, lai lūgtu piedošanu? Kāpēc Vālam tas bija tik svarīgi, ja jau Mērija viņam neko nenozīmēja?

Pēc vakariņām viņa lūdza vecmāmiņas padomu. Ne jau tieši, minot pati savas problēmas, bet aplinkus.

-   Ko man vajadzētu zināt par mīlestību, memerī? Mērija vaicāja.

Anna Marija Sazeraka vērīgi palūkojās mazmeitā. Viņa uzlika delnu uz Mērijas plaukstas un noglāstīja mazmeitas garos pirkstus.

-  Tu domā mīlestību starp vīrieti un sievieti? Es par to zinu vairāk, nekā tu vari iedomāties, Marij. Es pati gribēju ar tevi par to runāt, kamēr vasara vēl nav beigusies, pirms tavas debijas. Man šķiet, šis ir pats piemērotākais brīdis, kāds mums jebkad būs. Atnes savu šķirstiņu, bērns. Tajā glabājas kaut kas, ko es gribu turēt rokā, kad stāstu par mīlestību.

64. nodaļa

Memerī pārlaida pirkstus kastes nopulētajiem sāniem.

-   Tas notika 1788. gadā tajā gadā, kad es piedzimu. Lielais ugunsgrēks. Toreiz gāja bojā praktiski visa pilsēta, ieskaitot mūsu māju. Manai mātei patika stāstīt šo stāstu. Viņa bija gaidībās, un, kā vairums pirmo bērnu, ari es ar dzimšanu nesteidzos. Māte stāstīja, ka esot skrējusi degošajā mājā pēc šķirstiņa, un satraukums izraisījis dzemdības. Es nācu pasaulē Ursuliešu klosteri. Uguns to nebija skārusi. Maman mēdza mani saukt par Pagalīti. Tas bija mans mīļvārdiņš.

Mērija bija sajūsmināta.

-   Ari es tevi tā saukšu. Cik burvīgi tas skan. Memcri Pagalīte.

Vecmāmiņa iesmējās.

-   Es gribu redzēt Žaķa seju, kad viņš to izdzirdē^. Tu jau zini, ka viņam nepatīk, ja pret kādu no mums neizturas pietiekami cienīgi. Viņa atkal noglāstīja kasti un iesmējās. Tā arī neesmu sapratusi, vai ar maman atmiņu viss ir bijis kārtībā. Viens no maniem jaunākajiem brāļiem Alesandro piedzima sešus gadus pēc manis otra lielā ugunsgrēka laikā. Viņš ir pārliecināts, ka stāsts par ugunsgrēku un skriešanu pēc šķirstiņa saistās ar viņa dzimšanu, nevis manējo.

-   Vai arī tad nodega jūsu māja?

-   Ak, jā. To es atceros. Man tas bija liels piedzīvojums. Mums mēnešiem nācās dzīvot teltī uz aizsargdambja. Turpat mitinājās arī visi mani draugi. Bērniem tāda dzīve šķita kā viens liels izbraukums zaļumos. Mēs nespējām iedomāties, ko pārdzīvo vecāki. Tieši pēc abiem lielajiem ugunsgrēkiem mans tēvs nolēma kļūt par plantatoru. Viņš bija secinājis, ka dzīvot pilsētā ir pārāk riskanti. Tēvs bija pats azartiskākais vīrietis Ņūorleānā.

-  Ar ko viņš nodarbojās, pirms kļuva par plantatoru?

Memeri acis iepletās.

-   Vai nav briesmīgi? Es nudien nezinu. Man šķiet, viņš bija tāds pats fainēant[44] kā Bērtrands. Pupu laikam bija ļoti bagāts un šarmants. Viņam bija jābūt bagātam, citādi mani vecvecāki nemūžam nebūtu devuši viņam atļauju precēt savu meitu. Un es atceros, cik šarmants viņš bija. Es tēvu dievināju. Arī maman viņu dievināja. Mani vecāki bija ļoti saderīgs pāris, viņu starpā valdīja īsti romantiska mīlestība.

Mērija piebīdīja kājsoliņu, uz kura sēdēja, tuvāk vecmāmiņai.

-  Pastāsti man par to, memeri.

Anna Marija Sazeraka noglāstīja Mērijas matus un nopūtās.

-   Šim stāstam būtu jāsākas ar "Reiz dzīvoja…" viņa teica. Mana māte, viņu sauca Izabella Marija, bija skaista kā pasaku princese. Kad Mariju Helēnu stādīja priekšā Spānijas karalim, svinīgajā ceremonijā kopā ar brāļiem un māsām piedalījās arī Izabella Marija. Paskaties uz Marijas Helēnas portretu, Marij. Vai viņa nav apburoša? Bet tagad iedomājies pils troņa zāli, kur visas acis raugās uz vienkāršajā jaunas meitenes kleitiņā ģērbušos Izabellu Mariju, nevis uz viņas skaisto māti tās greznajā galma tērpā. Tik skaista bija šī meitene. Manu vectēvu ielenca spāņu augstmaņi, kuri vēlējās lūgt viņa meitas roku. Bet Izabella Marija nevienu no tiem negribēja, un vecāki necentās viņu pierunāt. Viņi grasījās atgriezties Ņūorleānā un negribēja atstāt savu mīļo meitu tik tālu no mājām. Pēc atgriešanās viņiem par godu pie gubernatora tika rīkota liela pieņemšana. Tur Izabella satika Antuānu Ferānu. Viņi dejoja un skatījās viens otra acīs, bet, kad pieņemšana beidzās, Izabella Marija atzinās tēvam, ka ir atradusi vīrieti, ar kuru gribētu saistīt savu dzīvi.

Mērija nopūtās.

-   Kā pasakā.

Memeri smējās.

-   Tas ir pats sākums. īstā pasaka bija viņu kāzas. Ņāorlcānas iedzīvotāji vēl tagad par tām runā, lai gan neviens no viņiem vēl nebija dzimis, kad tās notika. Mans vectēvs dzīvoja lielā plantācijā ārpus pilsētas, tajā rajonā, kur tagad savas mājas uzcēluši amerikāņi. Toreiz pilsēta bija tikai tagadējais franču rajons. Uz māju veda gara ozolu aleja. Vairākas nedēļas pirms kāzām vectēvs sūtīja visus savus vergus uz dārziem un mežiem lasīt zirnekļus. Tad tie tika palaisti ozolu zaros. Zirnekļi auda tīklus no koka uz koku, un ejā, pa kuru bija jābrauc karietei, izveidojās plānumplāns baldahīns. Kāzu dienas rītā Marija Helēna ar visiem saviem bērniem izgāja ārā un no plaukstām sapūta zirnekļu tīklos zelta putekļus. Tad kalpi izklāja uz ceļa paklājus, kuri bija atvesti no Persijas. Viesi uz Izabellas Marijas kāzām brauca vaļējās karietēs cauri maija saules apspīdētam vissmalkākās zelta mežģīnes baldahīnam pa pērļukrāsas paklājiem. Līgavas tumšie mati zem baltās mežģīnes mirdzēja kā zelts.

-   Burvīgi, Mērija čukstus izdvesa. Un viņi d/yvoja ilgi un laimīgi.

-  Laimīgi? Jā, tādi viņi bija. Uz apkārtējo rēķina. Vai mazais maciņš ar uzgali vēl aizvien ir te?

Mērija atvēra šķirstiņu un, izņēmusi maciņu, ielika to vecmāmiņas plaukstā. Vecās kundzes sejas izteiksme bija skarba. Viņa pameta mazo ādas nieciņu gaisā un atkal to notvēra.

-  Tas necik daudz nesver, Anna Marija noteica, taču ir neizsakāmi vērtīgs. Viņa izkratīja melno bultas uzgali uz galda. Šis bija mana tēva laimes talismans. Tas ir gatavots no magnētiskās dzelzsrūdas, bet maciņš no melna kaķa ādas. Spēcīgs gris-gris. Apmaiņā pret to viņam nācās atdot vudu burvei mātes līgavas plīvuru. Tas notika pēc tam, kad tēvs pusi no savas bagātības bija zaudējis pie azartspēļu galdiem. Viņš ticēja, ka šis te nesīs viņam veiksmi. Viņš bija par to tik pārliecināts, ka spēlēja uz visaugstākajām likmēm un zaudēja atlikušo naudu. Tad tika pārdotas manas mātes dārglietas, pēc tam zeme, ko viņa saņēma mantojumā pēc savu vecāku nāves. Tad tika nospēlēta nauda, kuru mātes brāļi iedeva maniem vecākiem izdzīvošanai. Tad tēvs spēlēja uz gaidāmo cukurniedru ražu un zaudēja; viņš būtu zaudējis arī ieķīlāto plantāciju un savu godu, jo spēles parādi bija milzīgi. Bet manam tēvam bija vēl kaut kas pārdodams. Mans vīrs nokārtoja visas viņa saistības. Tēvs atdeva viņam mani. Man bija sešpadsmit gadi. Šķirstiņš piederēja man. Taču māte lūdza mainīt saturu. Iepriekš viņa bija paglabājusi nedaudz zeltītā zirnekļu tīmekļa. "Šis dzelzsrūdas gabaliņš ir daudz vērtīgāks," viņa sacīja. "Tēvs to atdeva, kad redzēja, cik izmisusi un nelaimīga es esmu. Viņš zvērēja vairs nekad nespēlēt uz naudu." Māte, protams, noticēja. Viņa vienmēr tēvam ticēja. Viņa visā vainoja šo rūdas gabaliņu, nevis savu vīru. Māte viņu mīlēja. Divus mēnešus pēc manām kāzām tēvs zaudēja savu plantāciju. Izgājis no spēļu zāles, viņš iešāva sev lodi galvā. Es to uzzināju tikai daudzus gadus vēlāk. Toreiz tēva draugi savāca naudu, lai atpirktu plantāciju, un izplatīja stāstu, ka tēvs gājis bojā divkaujā ar kādu amerikāni, aizstāvot manas mātes godu, kuru tas nomelnojis. Māte tā arī neuzzināja taisnību. Viņa laimīgi nodzīvoja vēl piecpadsmit gadus, būdama pārliecināta, ka piedzīvojusi vislaimīgāko mīlestību pasaulē. Zirnekļu tīklā bija tik daudz zelta, lai samaksātu par mana tēva bērēm.

Mērija saņēma vecmāmiņas plaukstu savējā.

-  Tas ir traģisks stāsts, memerī. Man ļoti žēl.

Anna Marija Sazeraka saspieda mazmeitas pirkstus.

-   Tomēr romantisks, mana dārgā, tas mums jāatzīst. Un romantika ir kā reibinošs vīns. Maiguma pilnās attiecības, kādas valdīja manu vecāku starpā, ietekmēja arī mani. Es redzēju, cik laimīgi abi jūtas kopā un apskaudu viņus. Es arī gribēju mīlēt un būt mīlēta. Tāpēc es tik ļoti pārdzīvoju to, ka pupu mani izprecināja Zilam Sazerakam. Es biju jauna, bet Zils vecs. Trīsdesmit trīs gadus vecāks par mani. Es biju vieglprātīga, bet Zils vēss un aristokrātisks. Viņš bija aizbēdzis no Franču revolūcijas un atbalstīja monarhijas atjaunošanu. Mani ievilka Ņūorleānas bonapartistu aprindās. Es pat ieķīlāju Marijas Helēnas aproces, lai varētu dot savu ieguldījumu, kad bonapartisti pirka kuģi. Mēs gribējām atbrīvot viņu no Svētās Helēnas salas un nogādāt drošā patvērumā Ņūorleānā. Memeri acis mirdzēja. Man jāatzīst, ka tas bija ļoti aizraujoši. Kad es biju jauna, šeit varēja sastapt slavenus pirātus. Zans Lafits kādā purvā bija nodibinājis īstu pirātu karalisti. Viņa virsleitnantam, kuru sauca Dominiks Jū, vajadzēja kļūt par minētā kuģa kapteini. Kuģis tika ļoti grezni iekārtots, tāpat arī māja uz Čārtrstrltas un Sentluisstrītas stūra, kurā vajadzēja dzīvot Napoleonam.

Memeri ieķiķinājās kā jauna meitene.

-   Es atceros visur mazas bitītes. Visi aizkari un tapetes bija greznoti ar bitītēm. Tās tika gleznotas uz porcelāna, iegravētas sudrabā. Brīnums, kā no sienām nesāka tecēt medus. Mēs nezinājām, ko lai iesāk ar šīm bitēm, kad pirms kuģa izbraukšanas mūs sasniedza ziņa, ka imperators ir miris.un tātad ari mūsu mazajam piedzīvojumam pienācis gals. Medaljonu kastē ieliku es. Tā iekšpusē ir iegravēta bite. Ļoti sīka, jo tas bija noslēpums. Visu šo pasākumu tik pievilcīgu padarīja tieši slepenība un noslēpumainība… Te tas ir, ļauj man uzmest acis. Aizdare ir labi nomaskēta.

Memeri nospieda mazu izcilnīti blakus dārgakmeņiem izrotātajai monogrammai, un medaljons atvērās. No tā kaut kas izkrita tieši viņas klēpī. Anna Marija izbīlī iekliedzās. Viņa uzmanīgi sataustīja sīko nieciņu un pacēla tā, lai ari Mērija redzētu. Tā bija sakaltušam asinīm notraipīta salmu krāsas matu sprodziņa.

-  Es jau tev, Marij, teicu, ka zinu par mīlestību vairāk, nekā tu nojaut. Sī ir piemiņa no manas lielās mīlestības. Viņu sauca Toms. Vecmāmiņas balss skanēja glāstoši. Toms.

Cik svešādi. Amerikāņu vārds. Toms Millers. Viņš bija amerikāņu karavīrs. Parasts kājinieks, bet man viņš likās īpašs. Pirmo reizi es Tomu pamanīju svinībās, ko amerikāņi rīkoja par godu Ņūorlcānas pārņemšanai savās rokās. Tur bija visi, un visi ienīda šos barbarus. Ņūorleāna bija franču pilsēta, tāda vienmēr bijusi, tāda tā vēlējās palikt. Tas nekas, ka lielāko pastāvēšanas laiku pār pilsētu valdījuši spāņi. Spāņi bija kļuvuši par kreoliem, bet tas nozīmēja par frančiem. Kad mēs uzzinājām, ka spāņi atdevuši mūs Francijai, svinības ilga veselu nedēļu. Bet, kamēr mēs dejojām, Napoleons mūs pārdeva Tomasam Džefersonam. Trīskrāsainais Francijas karogs pār Ieroču laukumu plīvoja tikai trīs nedēļas. Tad te iesoļoja amerikāņu armija un uzkāra tā vietā savas strīpas un zvaigznes. Mēs zinājām, ka viņi nāk. Ceremonija bija jau iepriekš sagatavota. Visa Ņūorleāna toreiz sapulcējās Ieroču laukumā. Līdz Ziemassvētkiem bija atlikusi nepilna nedēļa, un, lai gan tas ir pats priecīgākais laiks gadā, mūsos no prieka nebija ne miņas. Man bija piecpadsmit gadi, un es no visas sirds ienīdu amerikāņus. Viņu dēļ draudēja izpalikt līksmība un dejas. Es nikni raucu uzacis un centos izlikties, cik drūma vien spēju. Kāds kareivis paskatījās manī un savieba seju tik bērnišķīgā un muļķīgā grimasē, ka man sanāca smiekli. Arī viņš iesmējās. Un es uz vietas šajā zēnā ienīdējos. Viņa acis bija zilas un mirdzošas kā skaidra debess, bet mati saules krāsā. Savā kreolietes mūžā es nebiju redzējusi neko līdzīgu." Viņš nebija tāds kā vīrieši un zēni no manas pasaules. Es nezinu kā, bet viņš uzzināja, kas es esmu, un nākamajā dienā ieradās mūsu plantācijā tik brašs, it kā tam piederētu visa pasaule. Es dārzā griezu zaļumus, ar kuriem izrotāt māju; mēs taču nevarējām īgņoties mūžīgi. Viņš pāri puķu dobēm lēkšiem, kā jau amerikāņi to mēdz darīt, metās pie manis, pacēla uz rokām kopā ar visiem zaļumiem un noskūpstīja tieši uz lūpām. Pirmo reizi mūžā es jutos tik apstulbusi… un tik satraukta. Papa stāvēja galerijā. Tu nespēj iedomāties, kādā ātrumā viņš drāzās pie mums. Viņš sagrāba manu kareivīti aiz apkakles, mani aiz rokas un, ūūh, es jau lidoju mājas virzienā, bet Toms tika izmests aiz mūsu ipašuma robežām. Tad es ari uzzināju, kā viņu sauc. "Mani sauc Toms Millers," viņš aizejot nokliedza. "Neaizmirsti mani!" Es nekad viņu neaizmiršu. Nākamo reizi es ieraudzīju viņu pēc vienpadsmit gadiem. Atkal tuvojās Ziemassvētki. Es jau desmit gadus biju precējusies, dzemdējusi piecus bērnus un divus no viņiem apglabājusi. Tomēr visus šos gadus es biju mīlējusi tikai Tomu Milleru. Es biju paklausīga savam vīram un pildīju visus sievas pienākumus, bet tas arī viss. Toms atgriezās Ņūorleānā kopā ar ģenerāli Endiju Džeksonu. lai cīnītos pret britiem. Angļi ar amerikāņiem karoja jau divus gadus un beidzot bija nonākuši līdz mums. Britu flote gatavojās sagrābt Ņūorleānu. Mēs bijām pārbijušies līdz nāvei. Mums bija daži stalti un iznesīgi zemessargi. Izskatīgi vīri glītās uniformās, kuri vēl nekad nebija pieredzējuši īstu kauju. Viņi lieliski prata aizpildīt deju kartes. Ģenerāļa Džeksona ierašanās ļaužu noskaņojumu neuzlaboja. Viņam nebija vairāk kā pārsimts vīru. Mani interesēja tikai viens no tiem, un interesēja neizsakāmi. Man zuda jebkura kauna sajūtas. Es uzliku tumšu plīvuru un devos uz kazarmām meklēt Tomu. Atceros, ka ārpusē stāvēja bariņš prostitūtu, kuras skaļās balsīs daudzināja savas prasmes un paziņoja cenu. Es nekad nebiju dzirdējusi pat pusi no tā, ko viņas tiem solīja. Bet nu es pati stāvēju kopā ar viņām kā tāda vazaņķe un sūtīju ziņu Tomam. Kad Toms iznāca, es atbīdīju no acīm plīvuru un noskūpstīju viņu uz lūpām. To redzēja visi, kam nebija slinkums skatīties. Toms izturējās daudz saprātīgāk par mani. Viņš nolaida plīvuru man pār acīm un žigli vadīja mani uz klusāku vietiņu pie aizsargdambja. Tur Toms nolasīja man īstu lekciju par pieklājības normām un atbildības sajūtu, par pienākumiem un laulības saitēm, jo arī viņš bija precējies. Bet rājieniem sekoja skūpsti, un es pilnīgi zaudēju galvu. Mums radās plāns bēgt projām, tiklīdz kauja būs galā. Tu droši vien esi dzirdējusi par Čalmetes kauju, Marij. Katru gadu astotajā janvāri to atzīmē visa pilsēta. Britiem bija piecdesmit karakuģi un desmit tūkstoši labāko karavīru. Džeksonam bija divi mazi šoneri un armija, kas sastāvēja no indiāņiem, zemessargiem, pirātiem, mežstrādniekiem un Ņūorleānas brīvprātīgajiem gan baltajiem, gan krāsainajiem, vergiem un brīvajiem cilvēkiem. Runā, ka viņu neesot bijis vairāk par četriem tūkstošiem. Kauja sākās pirms rītausmas un ilga apmēram divdesmit piecas minūtes. Kad tā beidzās, divi tūkstoši seši simti britu karavīru bija miruši un tūkstotis ievainoti. Amerikāņu pusē bija tikai trīspadsmit ievainotie un astoņi kritušie. Septiņi un Toms Millers. Es zināju, ka viņš ir miris. Pilsētā varēja dzirdēt šāvienus. Kad tie pierima, visi gaidīja pamirušām sirdīm. Tad ieradās jātnieks ar ziņu par uzvaru, un visa pilsēta līksmoja. Visi, izņemot mani. Es paņēmu, patiesībā nozagu, zirgu un jāju uz Čalmeti. Toma līķis jau bija aizvests no kaujas lauka un noguldīts zem zaļojoša ozola. Es paņēmu viņa galvu klēpī un runāju ar viņu, līdz ģenerālis Džeksons mani sūtīja mājās. Viņš sūtīja man līdzi pavadoņus. Viņš bija tas, kurš nogrieza Toma matu cirtu un iedeva to man. Ģenerālis bija iejūtīgs vīrs. Es priecājos, kad viņu ievēlēja par prezidentu.

Memerī balss bija kļuvusi maiga un rāma, bet nu večiņa sāka raudāt. Klusi. Un tomēr viņa vēl spēja parunāt, lai gan vārdi skanēja neskaidri.

Es izpostīju tavas mātes dzīvi Toma Millera un savas muļķa romantiskās sirds dēļ. Kad viņa atzinās, ka ir iemīlējusi amerikāni, kuru redzējusi tikai vienu reizi, un teica, ka vēloties pārraut svētās saderināšanās saites, lai bēgtu kopā ar savu mīļoto, es savu meitiņu iedrošināju. Es viņai palīdzēju, jo gribēju, lai viņa iegūst to, ko man iegūt nebija lemts un pēc kā es tik ļoti ilgojos. Es domāju, ka tavs tēvs būs viņas Toms Millers. Man nevajadzēja to darīt. Mīlestība, romantiska mīlestība, nepadara vīrieša un sievietes kopdzīvi laimīgu. Manas acis bija aizmiglojis pašas tēva un mātes piemērs. Es domāju, ka laulībai jābūt kā garam mīlas romānam, kurā tikai skūpstiem ir kāda nozīme. Kad nomira tava māte, mani pārņēma neizsakāmas skumjas. Vīrs mani aizveda uz Eiropu. Uz kuģa viņš ar mani runāja tā, kā nekad iepriekš mūsu trīsdesmit gadus ilgās laulības laikā nebija runājis. Būdams bargs cilvēks, viņš nekad nebija izturējies bargi pret mani. Pret mani viņš bija iecietīgs. Tāpēc, ka viņš mani mīlēja un es biju daudz jaunāka. Viņš vienmēr izpestīja mani no ķezām, kurās biju iekūlusies. Viņš izpirka Marijas Helēnas rokassprādzes, kuras es tiku ieķīlājusi. Viņš izsauca uz divkauju un nonāvēja vienīgo vīru, kurš uzdrīkstējās pieminēt manu ierašanos Calmetes kaujaslaukā. Viņš samaksāja manus kāršu parādus… jā, man patika spēlēt vistu uz augstām likmēm. Uz kuģa viņš man pateica, ka es esmu iztērējusi visu viņa mīlestību un iecietību, ka es esmu aizgājusi par tālu. Tavas mātes zaudēšanu viņš nespēja pārdzīvot. Manuprāt, viņš tavu māti mīlēja vēl vairāk nekā es, ja vien tas ir iespējams. Viņš nevarēja man piedot, ka palīdzēju mūsu meitai bēgt. "Anna Marija," viņš teica, "man atlikuši vairs tikai daži mūža gadi, un es vēlos, lai tie butu brīvi no ciešanām. Tu mūsu kopdzīves trīsdesmit gados sagādāji man tikai ciešanas, jo nekad nedomāji par mani, tikai par sevi un savām iegribām.Viņš teica, ka vēloties palikt Francijā, lai varētu nomirt savā dzimtajā zemē. Viņš sūtīšot mani atpakaļ uz Ņūorleānu vienu pašu. Viņš likšot saviem baņķieriem parūpēties par mani un bērniem. Bet viņš gribot būt drošs, ka mani nekad vairs nesatikšot. Kuģis ir lieliska vieta, kur sevi iepazīt, Marij. Uz kuģa nekas nenovērš uzmanību no būtiskā, visapkārt ir tikai bezgalīga jūra un debesis. Tikai tur es sapratu, ko esmu nodarījusi šim labsirdīgajam, mīlošajam cilvēkam. Bet devusi es viņam nebiju neko. Ar pretīgumu es biju ieņēmusi viņa bērnus un vēlāk sazvērējusies ar tiem pret viņu. Ne reizes es nebiju iedomājusies, kā jūtas viņš, biju pārāk aizņemta ar saviem pārdzīvojumiem. Es pārdomāju pagājušos gadus, atcerējos, cik uzmanīgs viņš vienmēr bija pret mani savos vārdos un darbos. Es pret viņu nekad. Mani pārņēma kauns. Dziļš un rūgts kauns. Es jutos nožēlojami un pateicu to viņam. Viņa sirds bija tik cēla un dāsna, ka viņš piedeva man šos kaunpilnos trīsdesmit gadus. Zils nodzīvoja vēl tikai sešus gadus. Mums abiem tie bija laimīgi gadi. Laimīgi un skumji, jo trīsdesmit iepriekšējie bija izniekoti. Arī tajos bija laimes iedīgļi, taču es tiem neļāvu uzplaukt. Tagad tu redzi, Marij, ka tava mcmcri ir ilgi domājusi un daudz zina par mīlestību. Lai mīlestība būtu laimīga, ir jāceļ, nevis jāgrauj. Stipru to dara gadu nevis apskāvienu skaits. Tava māte dārgi samaksāja par manām kļūdām. Es ceru, ka tu no mūsu pieredzes gūsi kādu labumu. Iemīlies, ja gribi. Tas ir skaisti. Kāda roka ap tavu vidukli, dejojot valsi, kāds vārds uz ziedu pušķim piespraustas kartītes liks dauzīties tavai sirdij un griezties galvai. Tomēr tad, kad mēs ar taviem tēvočiem izvēlēsimies tev vīru, aizsvied visas šīs kartītes un starp grāmatu lappusēm paglabātos sakaltētos ziedus. Lolo savu vīru un esi pateicīga, ka viņš lolo tevi. Tad jūsu starpā izaugs mīlestība.

Memeri pacēla Mērijas zodu un noskūpstīja mazmeitu uz abiem vaigiem. Meitene, vecmāmiņas stāsta aizkustināta, klusi raudāja.

-   Ir jau vēls, teica memeri, un rit mums jāizskatās svaigām. Rīt ir Marijas diena. Mums jābūt līksmām visu dienu. Es dodos gulēt. Nepaliec augšā pārāk ilgi.

-   Labi, memeri. Mērija notupās un apskāva vecmāmiņu. Paldies tev par šo vakaru.

-  Es tevi mīlu, Marij.

-   Es arī tevi mīlu, memeri.

Par spīti vecmāmiņai dotajam solījumam Mērija tomēr palika nomodā. Viņai tagad bija tik daudz kas, par ko domāt. Meitene izlika šķirstiņa saturu sev priekšā uz paklāja un domāja par sievietēm, kurām šie dārgumi bija piederējuši.

Tagad viņa zināja visus stāstus, kas saistījās ar katru no šīm lietām, izņemot spāņu sūnu un mežģīņu mutautiņu. Tos šķirstiņā droši vien ielikusi viņas māte. "Kā piemiņu no Ņūorleānas," Mērija prātoja. "Tie viņu it kā saistīja ar mājām un ģimeni."

Vai māti māca ilgas pēc mājām? Vai viņa, kad uzkrita pirmais Pensilvānijas sniegs, iedomājās par saules pielieto iekšpagalmu un apelsīnziedu smaržu? Vai viņa nožēloja savu iemīlēšanos un bēgšanu?

Mērija piespieda spuraino spāņu sūnu pie mutes, lai noslāpētu skaļās elsas. "Cik nobijusies viņa droši vien bija, cik vientuļa! Viena, bez savas mīlošās māmiņas un tēva, bez brāļiem un brālēniem. Bez Ņūorleānas… Un, kad sākās dzemdību sāpes, vai māmiņa nojauta, ka viņai jāmirst? Tik tālu no mājām."

Mērija lēni aizgāja līdz mazajam ar mežģīņu sedziņu apklātajam altārim istabas stūrī.

-   Piedod man, viņa šņukstēja, piedod manu lepnumu un ticības trūkumu. Lūdzu, mīļais Dievs, piedod man. Apžēlojies par manu māti un sniedz viņai laimi un mieru Tavā debesu valstībā.

Viņas elpa sakustināja altāra sveces liesmu, ziloņkaula Jaunavas Marijas izstieptās rokas un maigā seja mirdzēja zeltainā gaismā. «

Mērija viņai čukstēja:

-   Lūdzu. Svēto Dievināt, atbrīvo mani ātrāk no domām par Valmontu.

65. nodaļa

Nākamajā rītā memeri nemodās tik ilgi, ka Mērija izbijās.

-  Kundze vakar vakarā iedzēra savas zāles, jaunkundz. Valentīna viņu mierināja. Tas arī viss. Neuztraucieties par viņu. Kopš jūs pārcēlāties uz šejieni, viņa tās lieto arvien retāk un retāk. Vakar vakarā viņa jutās ļoti satraukta un baidījās, ka nespēs aizmigt.

Valentīna aicināja Mēriju palīgā izrotāt māju par godu Marijas dienai. Vecmāmiņai tas būtu jauks pārsteigums.

Platās, zilās zīda lentes bija tikko izgludinātas. Lielāko rozeti Mērija un Valentīna piestiprināja pie ēdamistabas svečtura, bet garos lentes starus izstiepa līdz visiem četriem istabas stūriem. Mazākās rozetes rotāja bufeti, kamīnu un visu spoguļu rāmju augšējo daļu. Katras rozetes vidū Valentīna iesprauda sārtu rožu pumpuru. Rožu pušķus viņas nolika uz kamīna malas un bufetes, bet rožu vainagu ar sudraba krāsā nokrāsotām lapām noguldīja galda centrā.

-   Torte stāvēs vainaga vidū, sacīja Valentīna. Tagad sakārtosim krēslus, un viss būs gatavs. Viņa izgreznoja Mērijas krēsla atzveltni ar skaisti savītu zilu lenti, bet Mērija tādu pašu piestiprināja pie memeri krēsla. Lenšu kastīte vēl bija tikai pusē.

-    Es to nolikšu kaktā, kalpone ieteicās. Nekad nevar zināt, cik cilvēku sadomās ierasties uz pusdienām.

Mērija iebilda, ka drudža dēļ visi ir pametuši pilsētu. Vēl joprojām dārdēja lielgabali, uz stūriem dega darvas mucas, pa dubļainajām ielā čīkstēdami ripoja līķrati. Un vēl joprojām lija lietus.

Valentīna atkārtoja, ka neko jau nevarot zināt.

-  Vai jūs esat sagatavojusi dāvanu savai memeri? Man ir iesaiņojamais papīrs.

Mērijai dāvana bija. Tā gan nebija tik smalka, kā viņa vēlētos, tikai daži ar mežģīnēm greznoti mutautiņi, ko meitene bija nopirkusi jau pirms vairākiem mēnešiem. Tagad visi veikali bija slēgti un aiznagloti. Viņa ietina mutautiņus Valentīnas sagādātajā papīrā un apsēja ar baltu zīda lenti, kuru arī iedeva Valentīna.

Kad dāvana bija iesaiņota un kopā ar mazītiņu rožu zariņu novietota uz galda iepretī memeri krēslam, Valentīna pakāpās atpakaļ un novērtēja padarīto.

-   Labi, viņa atzina. Tieši tā visam ir jāizskatās Marijas dienā.

-  Izskatās brīnum jauki, piekrita memeri, nostājusies uz sliekšņa. Un man tas ir lielisks pārsteigums. Paldies jums.

Viņa noskūpstīja abas. Tad pievērsās Mērijai, Bonne fкte[45]. marija, un dāvāja mazmeitai vēl vienu skūpstu.

Vecā kundze bija ģērbusies ielas kostīmā, uzlikusi cepuri, uzvilkusi rokās cimdus un paņēmusi lietussargu.

-  Tagad pasteidzies! Mēs taču nevēlamies nokavēt misi. Man tik ļoti patīk altāris Marijas dienas ziedu rotā. Pie viņas cepures bija piesprausta tikko griezta roze.

No malas mazais pulciņš droši vien izskatījās visai dīvaini. Žaks izstieptā rokā turēja lielo lietussargu virs memeri un Mērijas galvas, pats iedams abām aiz muguras, kamēr Valentīna ar vienu roku turēja lietussargu virs savas, bet ar otru virs Žaķa galvas.

Pie krustojumiem lietussargi tika doti no vienām rokām otrās, jo Žaks vairākkārt brida turp un atpakaļ pa dubļiem un dziļajām peļķēm, pa kārtai nesdams pāri sievietes. Visu ceļu līdz katedrālei viņi jautri smējās, tomēr juzdamies mazliet muļķīgi.

Katedrālē pulcējās vairāk ļaužu, nekā Mērija bija domājusi. Tā gan nebija ne tuvu pilna, bet pilsēta noteikti bija tukša. Te bija kāds simts vai pat vairāk sieviešu savos visgreznākajos tērpos, kuri gan bija krietni samirkuši.

Marija ir ārkārtīgi populārs vārds, mcmerī čukstēja, pirms bija atvērusi lūgšanu grāmatu.

Arī Mērija atvēra savējo un izjuta atvieglojumu un prieku, atkal sirdī savienojoties ar baznīcu, kurai bija tik liela nozīme viņas dzīvē. īpaši mīļa meitenei bija Marijas pasludināšanas diena, viena no vispriecīgākajām svinamajām dienām baznīcas kalendārā.

Sprediķis dāvāja jaunu iemeslu priekam. Lai gan traģiskā epidēmija vēl nav atkāpusies, tomēr ir iemesls būt pateicīgiem, sacīja priesteris. Drudža upuru skaits samazinoties ar katru dienu; tagad to esot daudz mazāk nekā vēl pavisam nesen, kad mirušo skaits sasniedzis simts cilvēku diennaktī.

Svētīgs bija pat negaidītais un nebeidzamais lietus. Visapkārt plosījās ugunsgrēki, bet starp dzīvajiem vairs nebija pietiekami daudz ugunsdzēsēju, un lietus bija tas, kas neļāva liesmām izplatīties un izpostīt pilsētu.

Un pilsētas municipalitāte bija devusi īpašu atļauju šajā svētku dienā pēc mises katedrāles zvaniem skandēt pateicības dziesmu un slavinājumu.

«• •

Svētku dalībnieki smaidīja, patvērušies zem lietussargiem, pulcēdamies uz platās ietves, kā bija paraduši darīt. Zvani skanēja kā himna cerībām un ierastajam dzīves ritmam. Pat kafijas tirgotāja bija iznākusi uz ielas un uzslējusi virs savas plītiņas un smaržīgās kafijas draiski svītrainu telti.

Memeri šaudījās no vienas draudzenes pie otras, no vienas radinieces, pie nākamās, un Žaks izveicīgi sekoja, turēdams lietussargu virs kundzes galvas. Mērija un Valentīna, abus vērodamas, smējās.

Atgriezusies arī vecmāmiņa smējās kopā ar viņām, lai gan nezināja jautrības iemeslu.

-   Es jau tev teicu, Marij, viņa čaloja, ka mums būs jautra diena. Tagad nāc. Mums jānopērk kūka.

Mērija sadrūma.

-  Visi veikali taču ir ciet. memerī.

-    Muļķības. Vincents neparko nelaidīs garām Marijas dienu, kad var pārdot vairāk eklēru, kā citkārt nedēļas laikā.

Vecmāmiņai bija taisnība. Konditoreja, kura atradās iepretī operai, sagaidīja viņas tīri i/berzta, spoži apgaismota un plaši atvērtām durvīm.

-   Jūsu vislielāko massepain, pasūtīja memerī. Pagaidiet! Es ņemšu divas. Pusdienās pie mums ieradīsies daudz ciemiņu.

-  Nekad nevar zināt, nomurmināja Valentīna, pagriezusies pret Mēriju.

Massepain bija kūka, kuru vienmēr cepa par godu Marijas dienai. Ieraudzījusi to uz sudraba paliktņa galda vidū, Mērija saprata, kāpēc istabas dekorācijām vajadzēja būt tieši tādām. Galda centrā lepni slējās augsta biskvītkūka ar baltu glazūru, kuru rotāja zils uzraksts Bonne Fкte. Kūkas viducī gulēja maza, sārta roze ar sudrabotām lapiņām. «

Kamēr memerī atrada pareizo vietu ar zilu lentu izrotātajai tortes lāpstiņai, Valentīna sēja lentes pie pārējo krēslu atzveltnēm. Mērija vairs nejutās pārsteigta, kad Žaks ienesa vēl divus augstus krēslus. Ģimenē bija dažādu vecumu Marijas.

-  Es taisīšu savu dāvanu vaļā jau tūlīt, memerī sacīja, un es gribu, lai tu atver savējo, Marij. Parasti katrs viesis atnes pa dāvanai, un arī man parasti visiem ir dāvanas, taču šī nav parasta Marijas diena.

Viņa sasita plaukstas, ieraudzīdama mutautiņus, un zvērēja, ka pati gatavojusies sev iegādāties jaunus, jo beidzamais atlikušais jau esot bijis gluži noplucis.

Mērija nespēja atbildēt, jo apbrīnoja gaisīgo naktskreklu un peņuāru, ko memerī bija viņai pasniegusi. Tie bija darināti no balta, zīdmīksta linauduma un izšūti ar baltiem taurenīšiem, kuri sēdēja uz krāšņiem ziediem.

-  Es tos šuvu tavai mātei, teica inemeri, un neļāvu iznīcināt kopā ar pārējām viņas lietām. Vari tos likt pamatā savam pūram.

-  Es nekad mūžā nebiju redzējusi kaut ko tik skaistu, memerī. Es nezinu, kā tev pateikties.

-  Tavs skatiens to paveic tavā vietā, mans bērns. Tu mani dari ļoti laimīgu… Pie durvīm klauvē. Tagad ātri noglabā savu dāvanu, pirms viesi ir ienākuši. Papīru un lenti ari.

Mērija metās augšā pa kāpnēm.

Lejā viņa nāca pa mazajām kāpnēm. No vestibila plūda sieviešu balsu čalas.

-  Viņi ir klāt, Mērija uzsauca, ejot garām virtuvei.

-  Es vēl neesmu kurls, atrūca Žaks.

Svētku pusdienas sagādāja visiem divus pārsteigumus. Pirmkārt, abas Marijas, kuras vēl bija tikai zīdainīši, ne reizi nesaniķojās un neieraudājās. Otrkārt, maltītē tika pasniegtas sarkanās pupas ar rīsiem.

-   Zinu, zinu! Šodien nav pirmdiena, memeri smējās. Mani vēl nav piemeklējusi vecuma plānprātība. Bet manai Marijai ārkārtīgi garšo sarkanās pupas ar rīsiem. Es gribēju, lai viņa mūsu pirmajās kopīgajās Marijas dienas svinībās ēd iemīļoto ēdienu. Pārējie varēs izbaudīt vislieliskāko massepain, kāds bija nopērkams šajā pilsētā.

Mērijas vaigi apjukumā piesārta. Viņa izrādīja pienācīgo cieņu rīsiem un sarkanajām pupām. Un pēc tam arī massepain.

Tāpat rīkojās pārējie.

Varbūt attālā lielgabala dunoņa viesiem atgādināja, ka izrotātā istaba ir kā prieka saliņa murgu, izmisuma un nāves okeānā, par kādu bija pārvērtusies pilsēta; varbūt memeri atgūtais dzīvesprieks sagādāja prieku arī viņas draugiem. Lai kāds arī būtu iemesls, starp visiem, kas bija šeit sapulcējušies, valdīja īpaša tuvība, pat sava veida intimitāte. Sievietes, atmetušas ierasto saviesīgo pļāpāšanu, runāja atklāti un sirsnīgi. Par savām bailēm, cerībām, bēdām un priekiem.

Pēdējā runāja memeri. Sirmā kundze atzinās, cik ļoti viņu aizkustinājusi draugu un radu uzticība un siltās jūtas, kas nav gājušas mazumā to desmit gadu laikā, kamēr viņa ar tiem neesot tikusies. Viņai esot bijis jāsēro par vīru, memeri sacīja, taču ne tik ilgi un ne tā, kā viņa to darījusi, izstumjot no savas pasaules visus pārējos. Līdz ar Mērijas atgūšanu, tikusi atgūta viņas pašas dzīve, un turpmāk viņa no tās vairs nebēgšot. Tas skanēja kā solījums. Nē, drīzāk kā svinīgs zvērests.

-   Es sapratu, ka man šī pasaule patīk. Tuvojas sezona un manas Marijas debija. Es esmu apņēmusies sarīkot tik izmeklētu balli, kas pārspēs visas iepriekš rīkotās. Un, kad Mērija izies pie vīra, viņas kāzu ceremonija liks ļaudīm aizmirst manas mātes zelta zirnekļu tīklus. Pēc tam es došos uz Franciju, lai atpūstos no pārdzīvotās kņadas. Viesošos tur pavisam neilgi, jo savas mājas un draugus mīlu pārāk karsti, lai vēl kādreiz atļautos būt pārāk ilgi šķirta no tiem.

Viesi atvadījās ilgi un sirsnīgi. Mazuļi kliedza, pretojoties skūpstiem, kurus bija spiesti saņemt. Vēl pēdējais skaņu vilnis, un tad visi bija projām.

-  Lielgabali laikam pieklust, vai man tikai tā liekas? memeri smaidīdama ieminējās. Svinības parasti norit daudz mierīgāk, ja starp viesiem ir arī vīrieši. Viņa noskūpstīja Mēriju. Priecīgus svētkus, Marija.

-Tie patiešām bija priecīgi svētki, memeri.

-  Jā gan, bet ari nogurdinoši. Es iešu uz savu istabu, novilkšu korseti un labi atpūtīšos… Neraizējies, bērniņ. Zāles man nebūs nepieciešamas.

-Tiksimies vakariņās. Atpūties labi.

Mērija atgriezās ēdamistabā. Viņa taču varēja sākt novākt greznojumus, kamēr Valentīna palīdz memeri izģērbties. Meitene stāvēja uz bibliotēkas kāpnītēm, kad istabā ienāca Žaks.

-    Pie durvīm gaida kāda persona, kura vēlas jūs satikt, jaunkundz.

-   Labi. Es kāpšu lejā. Kas tas ir?

-  Es viņu nepazīstu, jaunkundz. Kāds melnais. Viņš ir pagalmā.

-  Tādā lietū? Tas ir necilvēcīgi. Mērija nosprieda, ka tas būs viens no krāsotājiem vai tapešu līmētājiem. Varbūt beidzot, kad epidēmija palēnām beidz plosīties, varēs pabeigt remontu.

Viņa bija pārsteigta, ieraugot seno draugu Džošua.

-   Tūlīt pat nāc iekšā, meitene aicināja. Tad iesmējusies atkārtoja to pašu angliski. Piedod, Džošua. Tik ilgi runājot vienīgi franciski, esmu pavisam aizmirsusi, ka var ari citādi.

Džošua stāvēja vestibilā, un no viņa uz grīdas pilēja ūdens. Žaks, saraucis uzacis, grozījās turpat blakus.

-  Vai jūsējs sulain's māk angļu mēli, misi?

-  Iespējams. Viņš daudz ko māk.

-   Tad iznākat ārā, misi, lūdzu. Manam ar jumsīm jārunā. Pirmo reizi viņu pazīšanās laikā Mērija redzēja Džošua seju bez smaida. Meitene paņēma no turētāja divus lietussargus un pasniedza viņam vienu no tiem.

-   Iziešu paelpot svaigu gaisu, Mērija franciski noteica, un nevēlos, lai mani kāds traucētu. Viņa steidzīgi veda savu veco draugu uz pašu tālāko pagalma stūri.

-   Kas noticis, Džošua? Kā es tev varu palīdzēt? Es darīšu visu, kas bus manos spēkos.

-   Izmisums mani atdzina pie jumsīm, mis Mērija. Mans domā, ka var jums uzticēties. Jūs tak mani nepievils.

-   Lai kas arī būtu noticis, Džošua, tu vari man uzticēties. Dodu savu vārdu.

-   Vai esat kādreiz dzirdējuse par Pagrīdes dzelzceļu, misi?

Mērijas sirds salēcās. Viņa bija par to dzirdējusi klosterī,

tas bija bīstams pasākums.

-   Vai tevi vajā patruļa, Džošua? Tev jānoslēpj kāds bēglis? Šajā mājā nevarēs. Ļauj man izdomāt kādu drošu vietu.

-   Nē, man ne, teica Džošua. Viņš pielika muti pavisam tuvu Mērijas ausij. Lietus plīkšķēšanai un lielgabalu dārdiem apslāpējot skaņu, Džošua izstāstīja par Vaļa kuģi. Plantācijas ārsts esot kļuvis aizdomīgs, viņš teica, jo "Benisonas" slimnīcā ievietots tik liels skaits vergu, kā nekad iepriekš. Dakteris par to ziņojis varas iestādēm. Bailes no saslimšanas atturējušas ierēdņus no pārmeklēšanas. Līdz šim. Bet nu pa dzelzceļa slepeno tīklu no mutes mutē padota ziņa, ka patruļa esot ceļā uz "Benisonu". Džošua bija devies Vaļu brīdināt. Bet par vēlu.

-   Vaļa kungs jau bij' pacēlis enkuru, misī. Pirms tie bij' tikuši viņam klāt. Bet tas nav viss. Šie taisās viņu apturēt uz upes, un lielais kuģis tak ir pilns ar melnajiem ļaudīm.

-   Bet kā es varu palīdzēt? Kāpēc tu nāci pie manis, Džošua?

-   Varbūt vēl ir laiks viņu brīdināt, kamēr nav uzskrēj's tieši virsū patruļlaivām. Bēgļi var pārlekt pār bortu un peldēt prom. Citād šie nonāks cietumā, bet kungs lielās nepatikšanās. Nelaime, ka viņš manējo nepazīst. Manējs ir tikai maza skrūvīte lielā dzelzceļā. Kungs nekad ar' neņems mani nopietni. Jūs nāktat man līdz, misi. Vaļa kunga cilvēks,Nehemija, viņš saka. ka tikai jumsīm var uzticēties.

Mērijas smadzenes darbojās ātrāk nekā jebkad visas iepriekšējās dzīves laikā.

-   Man kaut kas jāizdara, viņa sacīja. Tas aizņems piecas minūtes, varbūt pat mazāk.

-Jūs palīdzēsat?

-  Protams.

Skrienot uz māju, Mērija teica pati sev, ka vēl ir laiks pārdomāt. Viņa rīkojas kā muļķe. Jau atkal. Viņa riskē nonākt situācijās, kurām pat vārdu nezina, un arī tādās, kuras varēja nosaukt pavisam droši: pazemojums, atraidīšana, apvainojumi, izsmiekls.

Mērija turpināja skriet. Vālam bija nepieciešama palīdzība.

Nonākusi savā istabā, viņa atri paņēma no skapja dažas nepieciešamās lietas un uzrakstīja zīmīti vecmāmiņai.

"Mīļo memenl

Es droši vien rīkojos ļoti muļķīgi, bet ceru, ka Tu man piedosi. Es ticu visam, ko Tu stāstīji par īsto, pareizo mīlestību. Tomēr es skrienu pakaļ Valmontam Sanbrēvinam, jo mīlu viņu tik stipri, ka nespēju rīkoties gudri un saprātīgi. Ja neko nedzirdi par mani līdz rītdienai, tas nozīmē, ka esmu kopā ar Valmontu uz viņa kuģa atklātā jūrā. Es atgriezīšos, lai gan nezinu kad, bet atgriezīšos, jo mīlu Tevi.

Mērija"

Kamēr žuva tinte, Mērija pārģērbās, tad salocīja zīmīti un, aizskrējusi līdz memeri istabai, paslidināja to zem durvīm. Tad metās lejup pa kāpnēm. Žaks stāvēja pagalmā pie durvīm un niknumā trīcēja.

Es mazliet iziešu, Mērija viņam teica. Atstāju memeri zīmīti. Viņa atvēra lietussargu un izskrēja lietū.

Pie dambja starp piemirkušām kokvilnas ķīpām Džošua bija paslēpis laivu. Viņiem tuvojoties, vīri, kuri bija laivu sargājuši, nozuda pamestas kravas labirintos. Pa glumajiem dubļiem laiva viegli ieslīdēja upē, kuras līmenis pēc ilgajām lietavām bija krietni pacēlies.

Mērija bija uzģērbusi savu veco, brūno darba kleitu un paņēmusi melnu lietussargu. Džošua tumšais krekls un bikses bija pavisam slapji un izskatījās gandrīz tikpat melni kā viņa āda. Neatpeldējusi pat desmit pēdas no krasta, laiva jau kļuva neredzama lietū un darvainajos dūmos, kas gulēja virs ūdenslīmeņa.

Abi braucēji klusēja, un airi bija nosaitēti. Misisipi ātrā straume nesa laivu uz priekšu. Mērija pateicās Dievam, ka drudzis aizkavējis satiksmi uz Ņūorleānu. Lai gan bija tikai dažas minūtes pāri četriem, lietus un dūmi padarīja apkārtni tumšu kā nakti. Ja upē peldētu vēl citas laivas, viņi noteikti uzskrietu kādai virsū.

Attālinoties no pilsētas, sazvērnieki iznira arī no dūmu mākoņa. Džošua grozīja galvu līdz ar katru airu vēzienu, cenzdamies kaut ko saskatīt cauri lietus aizkaram. Bet priekšā redzēja tikai ūdens klajumu. Ūdens bija zem viņiem un viņiem visapkārt.

-  Labāk sākat smelt, viņš klusi sacīja. Mēs kļūst' pārāk smagi.

Mērija atrada lielu, no ķirbja pagatavotu smeļamo kausu, kas bija piesiets pie dulliem. Viņas roka drīz kļuva stīva.

Un joprojām ne miņas no Valmonta kuģa.

"Viņš ir ticis tiem garām. Paldies Dievam!"

Tajā pašā brīdī viņa izdzirdēja Džošua izdvešam smagu nopūtu.

-   Šie ir viņu dabūjuši rokā. Re ku' stāv mums taisni priekšā. Es vedīšu jumsim atpakaļ.

Džošua jau grasījās apgriezt laivu, bet Mērijas steidzīgais čuksts viņu apturēja.

* Cssst, pagaidi, Džošua. Es visu apdomāju. Ir vēj viena iespēja. Kamēr viņi uzmanīgi tuvojās Vaļa "Benisonam", Mērija izstāstīja vecajam draugam savu plānu. Drīz jau varēja saklausīt balsis, bet nevarēja izšķirt vārdus.

Džošua līgani piestājās kuģa pakaļgalā. Mērija pieturēja laivu, kamēr viņš uzkūņojās uz klāja un, nometis virvi, ātri un bez skaņas nolaidās lejā.

-  Vai jūs ir droša? viņš čukstus jautāja.

Mērija pamāja. Viņa aizvēra lietussargu un iemeta to ūdenī, kas bija sakrājies laivas dibenā, tad satvēra virvi un dziļi ievilka elpu.

-  Aiziet, Mērija iesaucās.

Džošua salika rokas, lai viņai būtu kur pakāpties. Mērija uzlika uz tām kāju un satvēra virvi. Kad Džošua pagrūda meiteni uz augšu, viņa atlaida virvi un atkal saķēra to, nonākusi lidojuma augstākajā punktā. Šajā brīdī viņu pārņēma sajūta, ka rokas neizturēs pašas svaru.

"Man nepietiks spēka," viņa domās kliedza.

Tad meitene sadzirdēja ņirdzīgu amerikāņa balsi.

-   Jās gribat, lai mēs noticam, ka nieka mīlas dēkas dēļ esat devies ceļā tik draņķīgā laikā, ka stūrmanim jābrauc gandrīz vai taustoties? Varējāt izgudrot kaut ko ticamāku, Sanbrēvina kungs.

Mērija, ieķērusies virvē, vilkās uz augšu, līdz viņas kājas sataustīja "Benisona" kokgrebumu rotājumus. Viens solis, divi, četri un viņa jau varēja pārmest kāju pāri klāja reliņiem.

-   Esmu augšā, viņa klusi uzsauca. Pazūdi no šejienes.

Kāpjot uz klāja, viņa saklausīja klusinātos airu šļakstus.

Patvērusies zem pārkarenas nojumes, Mērija ašiem pirkstiem pogāja vaļā kleitu. Ātrāk, ātrāk, viņa izvilka rokas no piedurknēm. Vals kaut ko kliedza par apvainojumiem un likuma robežu pārkāpšanu. Viņa noslidināja kleitu pāri pleciem un gurniem, izkāpa no tās, ar kāju aizspēra projām kurpes. Zem kleitas meitene bija uzvilkusi memerī dāvāto naktskreklu un peņuāru.

No savas paslēptuves Mērija varēja redzēt, kas notiek stūrmaņa kabīnē. Viņš, nostājies aiz karšu galda, pielādēja šauteni. Mērija izvilka matadatas, izlaida pirkstus caur matiem un devās uz priekšu.

Nonākusi līdz kabīnes priekšējam stūrim, viņa zibenīgi nogriezās pa kreisi un nostājās durvju ailē. "Tagad, Mērija Makalistere," viņa sev pavēlēja, "neizgāzies!" un paspēra soli uz priekšu.

-   Vai, Mērija iekliedzās, mēģinādama panākt, lai balss skanētu īgni, vai tu visu dienu gatavojies pļāpāt ar saviem draugiem? Mērija runāja angliski.

Valmonta sejā pagriežoties atspoguļojās pārsteigums, kuru zibenīgi nomainīja atskārsme.

-   Mērij, es taču teicu, lai tu paliec kajītē, viņš atbildēja.

-  Tu vismaz varētu paskaidrot, kāpēc mēs esam apstājušies, Mērija turpināja. Es jau nobijos, ka tēvocis Sazeraks mūs noķēris. Kas tie par cilvēkiem? Tā jau vairs nav nekāda slepena bēgšana, ja kuģis ir pilns ar svešiem ļaudīm…

Vaļa apbrīnas pilnais skatiens lika meitenes sirdij priekā dejot. Ieraudzījusi viņa acīs plaiksnījošās jautrības dzirksti, Mērija steigšus novērsās, lai nesāktu skaļi smieties. Vīri, kuru patruļas laiva bija aizšķērsojusi "Benisona" ceļu, izskatījās apjukuši. Un uztraukušies. Ziljēns Sazeraks bija pārāk ietekmīgs cilvēks. Ja baņķieris uzzinātu, ka tie redzējuši viņa māsasmeitu visai trūcīgā naktskreklā, un pat tas lietus dēļ cieši pielipis augumam, tā ka patiesībā viss ir saskatāms…

-  Mēs acīmredzot esam kļūdījušies, Sanbrēvina kungs, sacīja vajātāju kapteinis. Es nevarēju iedomāties… Mēs nekad nebūtu…

-   Kā gan jūs to varējāt zināt? Vals viņu pārtrauca, uzsitot uz pleca. Mēs rīkojāmies ļoti izmanīgi. Es izlikšos, ka nekas nav noticis. No jums es, protams, sagaidu to pašu. Ja kādreiz uzzināšu, ka par manu sievu klīst nevalodas, es izaicināšu jūs uz divkauju.

Mērija iemuka kabīnē.

-   Es būtu pateicīga par jūsu svārkiem, viņa teica pārsteigtajam stūrmanim.

-   Mērij, jūs bijāt lieliska, Vals sauca no klāja.

-  Vai viņi ir projām?

-   Pēdējais tikko nokāpa no klāja. Tagad varam vilkt augšā trepes un doties ceļā.

Mērija ciešāk ietinās stūrmaņa formassvārkos. Viņu bija pārņēmuši nevaldāmi drebuļi.

Kad Vals ienāca kabīnē, meitene sāka nesakarīgi murmināt:

-   Džošua, viņš ir mans draugs, teica, ka Nehemija teicis, ka vajag palīdzēt, un man nebija laika padomāt, un tāpēc es piekritu, un es nezināju, vai tas ko līdzēs, bet man nekas cits neiešāvās prātā un… un… es jūtos tik neveikli, ka varētu nomirt.

-   Mērij, rimstieties! Jūs tikko izglābāt divsimt vīriešus, sievietes un bērnus no verdzības. Jūs izglābāt arī manu dzīvību. Jūs esat neaprakstāmi braša un neticami gudra. Jums vajadzētu būt lepnai, nevis justies neveikli.

-   Pateicos, Valmont. Viņa nezināja, ko sacīt, kā izturēties, un izmisusi skatījās uz savām basajām kājām. Vals paspēra soli uz meitenes pusi un apstājās.

-  Man jums tik daudz kas sakāms, Mērij, Vals ierunājās pēkšņi aizsmakušā balsī, tik daudz kas jāpaskaidro… Pie velna, es esmu bijis tāds muļķis. Es nezinu, kā lai sāku.

Mērija juta, ka tūlīt dzirdēs to, pēc kā bija tik ļoti ilgojusies, un nespēja tam noticēt. Viņa pacēla skatienu. Tā bija patiesība! Vals viņu mīlēja! Sāpes Vaļa sejā atspoguļoja tās sāpes, ko tas bija nodarījis viņai. Ilgas Vaļa acīs bija kā viņas ilgu atspulgs.

-   Vai, viņa ierunājās un pastiepa uz priekšu rokas.

Un tad Mērija jau atradās Valmonta apskāvienos, un drebuļi mitējās kratīt viņas augumu.

66. nodaļa

Vēlāk… kad bija noskaidrota patiesība par "Čārlstonas bagāto mantinieci"… un piedots "Rozas Džeksones meičai" nodarītais… un neklātienē norāta Marija Levo, kura nebija pateikusi Valmontam, ka Mērija ieradusies, kad viņš to saucis… viņi vairs nerunāja, bet tikai skūpstījās. Viņi vairs nespēja ilgāk gaidīt, un vārdos nebija izsakāmas abu jūtas.

Tie bija maigi skūpsti, kaislīgi un ilgi.

Tad Vals saņēma Mērijas seju rokās un skatījās viņā kā neticēdams.

Tu esi pati pilnība. Mana visumīļā Mērija, tu esi tik maigi pikanta, kā mans mīļākais ēdiens sarkanās pupas ar rīsiem.

LAGNIAPPE

Sarkanas pupas ar rīsiem (sešām personām)

1/2 kg kaltētu sarkano kāršu pupu; 2,5 1 auksta ūdens; 1 gaļīgs cūkas kauliņš vai bieza šķēle cūkgaļas, sagriezta kubiciņos; 250 g vārītās desas, sagrieztas biezās šķēlēs; 1 saišķītis šalotes ar lakstiem; 1 zaļais pipars; 2 seleriju kāti; 3 vidēja lieluma sīpoli; liela šķipsna timiāna; 4 lauru lapas; Kajēnas pipari vai tabasko mērce; sāls; pipari; baltie rīsi (ne ātri vārāmie).

1. Noskalojiet sarkanās pupas divos ūdeņos. Ieberiet tās lielā, smagā katlā, kura tilpums ir vismaz 3 litri. (4,5 litri būtu labāk.)

2.  Pievienojiet ūdeni, gaļu un desu. Nenosedzot katlu ar vāku, lieciet to uz vidēji lielas uguns. Kamēr pupas uzbriest un sasilst, sasmalciniet un pievienojiet šalotes, zaļos piparus, selerijas un sīpolus. Tad pielieciet limiānu un lauru lapas.

3. Kad saturs sāk vārīties, samaziniet liesmu un uzlieciet katlam vāku. Vāriet trīs stundas, ik pēc 20-30 minūtēm apmaisot. Tad ar koka karoti saspaidiet vienu ceturtdaļu pupu pret katla malu. Ja pupas ir pārāk cļetas, mēģiniet vēlreiz pēc pusstundas.

4. Četrdesmit minūtes pēc tam, kad pupas samīcītas, nogaršojiet virumu un pievienojiet Kajēnas piparus vai tabasko mērci. (Nepārspīlējiet, jo šim ēdienam ir jābūt ar izteiktu, bet maigu garšu.) Turpiniet vārīt vēl pusstundu, kamēr otrā katlā gatavojas rīsi.

5.  Pārlejiet pupas un mērci rīsiem un pasniedziet gatavo ēdienu.

Tam ir grūti noticēt, bet visi dārzeņi savārās vienā putriņā. Saspaidītās pupas padara mērci biezāku. Ja virumu nakti glabāsiet ledusskapī un nākamajā dienā uzsildīsiet, tas garšos vēl labāk.

Aleksandra Riplija ŅŪORLEĀNAS MANTOJUMS Romāns

Tulkojusi Ilze Bērziņa Redaktore Lienīte Spāre Māksliniece Gunta Ozoliņa Maketētājs Roberts Zieds Korektore Līga Vogina

Apgāds "Artava", LV-1048, Rīgā, Bezdelīgu ielā 12. Tālr. 7222472. Licence Nr. 2-0356.

• • •

Mērija nekad nebija nedz pieredzējusi, nedz iedomājusies, ka ir iespējama šāda dzīve. Laika un telpas izjūta bija zudusi. Visapkārt pletās upe, garāmslīdošajā ainavā likums sekoja līkumam, mainījās krastu kraujums, salas un pilsētas, bet citādi viss bija tāpat kā iepriekš. Viņa apsēdās uz soliņa zem nelielas nojumītes stūrmaņa kabīnes priekšā un vēroja

• • •

-   Esmu ieradies šeit tās jaunās dāmas vārdā, kura kuģī "Memfisas skaistule" ceļoja kopā ar misis Džeksoni, paziņoja misters Karē. Es esmu advokāts. Lūdzu aizvediet mani pie savas kundzes.

• • •

Mērija rūpīgi ievēroja it visus daktera Limoksa norādījumus, izņemot opija tinktūras dzeršanu. Vienu reizi pamēģinājusi, viņa pamodās no zāļu izraisītā miega vēl slimāka ne-

• • •

Karloss Kortnijs lūkojās savas meitas dzīvespriecīgajā, jaunajā sejiņā. Viņa vēl bija tāds bērns, tik nevainīga. Viņš pateicās Dievam par to.

-  īsta baronese? Džīnija iesaucās. Vai tu viņu pazīsti, papa? Vai man būs iespēja ar viņu satikties?

Viņš pasmaidīja un pagrozīja galvu.

-   Es šaubos, mana mīļā.

*Gremo.šanas veicināšanai.

• • •

Uz galda blakus kafijas paplātei Mišela atstāja zīmīti. "Viss būs kārtībā. Vedu Dž. pie viņas vectēva. Man ir padomā paskaidrojums, kas spēs glābt attiecīgās personas reputāciju. Nožēlojami! Un muļķīgi! Jaunā, kaislīga K. bija ieradu-

*Deju vakars.

[1] nēģeru verdzības atcelšanas piekritējs.

[2] pietiek. (Šeit un turpmāk tulk. no franču vai., ja nav norādīts citādi.)

[3] mana nabaga mazulīte.

[4] eļļā vārīts, ar pūdercukuru apkaisīts virtulis.

[5] runāt franciski.

[6] es.

[7] Šo un tad… nē…

[8] lūk.

[9] vadītāja.

[9]Paldies.

[10] bite. (Franču un angļu vai.)

[10]Mīļā.

[10]Labdien, ārsta kungs.

[11] spoks (sevišķi Īrijā), kura gaudas pareģo nāvi.

[11] Iebraucamie vārti.

[12] ogles no parīzes, parīzes, kundze, no parīzes.

[13] amulets (Āfrikā).

[13]Vakara viesības.

[14] savrupmāja.

[15] ass, pašķidrs sautējums, kura pamatā ir taukvielās izkarsēti milti un okra.

[16] luiziānas franču valodā par lagniappe sauc bezmaksas piedevu, ko tirgotājs dāvā uzticamam klientam.

[17] vafeies.

[18] iztīriet dūmvadus.

[19] mīļumiņ.

[20] seit: visi kopā.

[21] angliski Max, saīs. no maximum maksimums.

[22] uz redzēšanos… ar cieņu…

[23] kariete.

[24] Izmitināšana.

[25] mulata un baltā pēctece.

[26] karnevāla pēdējā diena.

[27] pērkamās mīlestības pasaule.

[28] mans dievs!

[29] ziemassvētku nakts maltīte.

[30] naivas meitenes loma teātri.

[31] rīsi ar vistu, desu, šķiņķi un kapātiem dārzeņiem.

[32]the underground ruilroad slepena organizācija, kas nodarbojās ar izbēgušo vergu nogādāšanu Kanādā.

[33] degvīns.

[34] kažoks.

[35] papīra masa.

[36]

♦uzdzīvotājs.

[38] es piederu tev.

[39] lai atvadītos.

[40] municipalitāte. (spāņu vai.)

[41] laimīgu ceļu.

[42] kungs.

[43] svētki.

[44] dīkdienis.

[45] priecīgus svētkus!

Content

Riplija Aleksandra Ņūorleānas mantojums

Pirmā daļa

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

Otra dala

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

Trešā daļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

31. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodaļa

41. nodaļa

42. nodaļa

43. nodaļa

44. nodaļa

45. nodaļa

46. nodaļa

47. nodaļa

48. nodaļa

49. nodaļa

Ceturtā daļa

50. nodaļa

51. nodaļa

52. nodaļa

53. nodaļa

54. nodaļa

55. nodaļa

56. nodaļa

57. nodaļa

58. nodaļa

59. nodaļa

60. nodaļa

61. nodaļa

62. nodaļa

63. nodaļa

64. nodaļa

65. nodaļa

66. nodaļa