Dīvers Džefrijs

Nozagtais amulets

Džefrijs Dīvers

Nozagtais amulets

Autora piezīme

Vispirms daži vārdi lasītājiem, kuriem, iespējams, viena otra grāmatā pieminētā ķīniešu reālija liksies sveša.

Ģeogrāfija: visvairāk ķīniešu izcelsmes imigrantu ASV ierodas no divām Ķīnas dienvidaustrumu piekrastes provincēm: pašiem dienvidiem, Guandunas provinces, kur atrodas Honkonga, kā ari no tās ziemeļu kaimiņiem, Fudzjaņas provinces ar lielo Fudžou pilsētu, nozīmīgu ostu un droši vien nelegālo imigrantu iecienītu starta vietu ceļā uz citām zemēm.

Valoda: ķiniešu valodas rakstība visā valstī vienota, taču izrunas ziņā reģionos vērojamas lielas atšķirības; dienvidos runā Kantonas izloksnē, Fudzjaņas un Taivanas iedzīvotāji izmanto miņnaņhua dialektu, bet Pekinā un valsts ziemeļos skan mandarīnu jeb putunhua dialekts. Grāmatā izmantotie nedaudzie vārdi ir putunhua oficiālajā valsts valodā.

Vārdi: ķīniešu valodā personu vārdus tradicionāli raksta pretēji ASV un Eiropā pieņemtajai kārtībai. Tā, piemēram, Li Kanmejs. Li ir uzvārds un Kanmejs vārds. Taču Ķīnas urbanizētajos apvidos vai ari tur, kur ir ciešākas saites ar Savienoto Valstu vai citu rietumvalstu kultūru, cilvēki nereti pārņem un lieto rietumnieciskus vārdus kopā ar ķiniešu vārdiem vai pat tos aizvieto. Šādos gadījumos anglicisms nostājas pirms uzvārda, piemēram, Džerijs Tans.

Dž. D.

I. ČŪSKGALVIS

OTRDIEN, NO TĪĢERA STUNDAS, 4.30 NO RĪTA, LĪDZ PŪĶA STUNDAI, 8.00 NO RĪTA.

Vārds vei-či sastāv no diviem ķīniešu vārdiem vei, kas nozīmē "aplenkt", un či, kas nozīmē "figūra". Tā kā spēle atdarina cīņu par izdzīvošanu, to varētu dēvēt par "karaspēli".

Daniēla Pečorīni un Tuns Šu, vei-či spēle

1. nodaļa

Viņi bija pazudušie, tie, kuriem nebija veicies.

Cilvēku kontrabandistiem, čūskgalvjiem, kuri viņus vadāja pa pasauli kā brāķētu preču maisus, viņi bija dzjui-dzja, sivēni.

Amerikas Savienoto Valstu Imigrācijas un naturalizācijas dienesta aģentiem, kuri pārtvēra ar viņiem pielādētos kuģus, lai viņus aizturētu un deportētu, viņi bija nelegālisti.

Viņi bija cerību pilnie, tie, kuri atteicās no dzimtajām mājām, tuviniekiem, tūkstošiem gadu vecām saknēm, dodamies turp, kur gaidīja nedrošas, sūru sviedru slacītas dzīves gadi.

Tie bija viņi, kurus gaidīja pavisam niecīgas izredzes iesakņoties vietā, kur viņu ģimenes varētu sasniegt labklājību, kur brīvība, nauda un apmierinātība ar dzīvi, pēc nostāstiem, bija tikpat ierasta kā saule un lietus.

Tāda nu bija viņa vārīgā krava.

Pametis piecus metrus augsto trakojošo viļņu mētātā kuģa komandtiltiņu, kapteinis Seņs Dzji-dzjuņs devās divus klājus lejup uz tilpni ar drūmo ziņu, ka grūtajā kuģojumā pārciestais, iespējams, bijis veltīgs.

Ausa augusta otrdienas rīts. Druknais kapteinis ar skūto galvu un rūpīgi koptajām kuplajām ūsām droši aizsoļoja gar septiņdesmit divus metrus garā "Pūķa" klājam piestiprinātajiem tukšajiem konteineriem tie kalpoja maskēšanās nolūkam un, pacēlis smago tilpnes lūkas dzelzs vāku, paraudzījās lejup uz drūmajā, tumšajā telpā iespiestajiem pārdesmit cilvēkiem. Peļķēs zem kojām mētājās papīra salvetes un plastmasas rotaļu klucīši.

Kaut arī kuģis vētrā zvalstījās, Seņs jūras vilks ar trīsdesmit gadu pieredzi nokāpa tilpnē pa stāvajiem dzelzs kāpieniem, margām pat nepieskaroties, un aizbrida līdz telpas vidum. Pārbaudījis ogļskābās gāzes mērītāja rādījumus, viņš pārliecinājās, ka tie ir pieņemami, lai gan tilpnē valdīja dīzeļdegvielas un saspiestībā ilgi mitušu cilvēku izgarojumu smaka.

Atšķirībā no daudziem kapteiņiem un jūrniekiem, kas strādāja uz kuģiem, ar kuriem pārvadāja nelegālos imigrantus, un labākajā gadījumā ignorēja pasažierus, bet nereti iekaustīja vai pat izvaroja tos, Seņs viņiem nedarīja pāri. Viņš patiešām bija pārliecināts, ka dara labu šīm ģimenēm ar grūtību pilnajiem likteņiem, nogādādams tās ja ne uz pārticīgu, tad vismaz cerīgu dzīvi tālajā Brīnišķīgajā Zemē, Amerikā, un, saprotams, pie viena pieklājīgi nopelnīdams.

Tomēr šā ceļojuma laikā imigrantu lielākā daļa viņam neuzticējās. Tas arī nebija nekāds pārsteigums. Droši vien viņi bija pārliecināti, ka Seņs sameties uz vienu roku ar čūskgalvi, kas bija nofraktējis "Pūķi", ar Kvaņu Anu, kurš tika dēvēts par Spoku. Čūskgalvja ļaunās slavas dēļ visi Seņa pūliņi iesaistīt pasažierus sarunā atdūrās kā pret sienu, un tikai viens no viņiem bija izturējies draudzīgi. Čans Dzjiņgedzi kurš gan labprātāk stādījās priekšā ar rietumniecisko Sema Čana vārdu bija četrdesmit piecus gadus vecs bijušais augstskolas profesors no Ķīnas dienvidaustrumu lielās ostas pilsētas Fudžou. Viņš devās uz Ameriku ar visu ģimeni sievu, diviem bērniem un savu tēvu atraitni.

Kuģošanas laikā ne vienu reizi vien Čans un Seņs bija sēdējuši kravas telpā, nesteidzīgi iemalkodami stipro mao-tai, kuras krājumi kuģa kapteinim nekad neizsīka, un apspriezdami dzīvi Ķīnā un to, kas gaidīja Čana ģimeni Savienotajās Valstīs.

Tagad rāmais lielā auguma vīrietis sarauca pieri, ieraudzījis kapteiņa sejas izteiksmi. Atdevis pusauga dēlam grāmatu, kuru bija lasījis ģimenei priekšā, Čans piecēlās kājās, lai sasveicinātos.

Visi apkārtējie pieklusa.

"Mūsu radars nupat uztvēris kādu ātrgaitas kuģi, kas grasās aizšķērsot mums ceļu."

Vilšanās ievilka vēl dziļākas rievas nogurušajās sejās.

"Amerikāņi?" Čans jautāja. "Viņu Krasta apsardze?"

"Domāju, ka tā gan," kapteinis atbildēja. "Esam Savienoto Valstu teritoriālajos ūdeņos."

Seņs raudzījās izbiedētajās imigrantu sejās. Skatiens atdūrās pret sievieti, kura turēja klēpī pusotra gada vecu meitenīti; viņas vārds Pou-je nozīmēja "lolotais bērns". Izceļotāji bija pieķērušies viņai kā bīstamā ceļojuma labajam gariņam. Viņas māte ar rētām izkropļotu seju pāraudzināšanas nometnē gūto savainojumu zīmogu nodūra galvu un ieraudājās.

"Ko lai dara?" Čans jautāja kapteinim. Jauno ziņu imigrants uztvēra, kā vīram klājas. Seņs zināja, ka Čans Ķīnā bijis pazīstams disidents un tāpēc viņam steigšus jāatstāj valsts. Deportēšanas gadījumā Čanu gaidīja kāds no bēdīgi slavenajiem politieslodzīto cietumiem Ķīnas rietumu daļā.

"Neesam vairs tālu no vietas, kur bija paredzēts jūs izsēdināt. Ejam ar pilnu tvaiku, un jācer, ka pagūsim pietuvoties krastam, lai jūs tur varētu nokļūt ar plostiem."

"Nē, nē!" Čans pretojās. "Tādos viļņos? Mēs visi būsim pagalam."

"Mēs tuvojamies dabiskai ostai. Tur jūra daudz rāmāka, un jūs varēsiet droši kāpt uz plostiem. Krastā gaidīs mašīnas, lai aizvestu jūs uz Ņujorku."

"Un jūs?" Čans jautāja.

"Stūrēšu atpakaļ uz starptautiskajiem ūdeņiem. Par tukšu konteineru pārvadāšanu neviens mani nearestēs tas nav nekāds noziegums. Kamēr viņi nokļūs uz mūsu borta, jūs jau trauksieties pa zeltā bruģētiem lielceļiem uz dimantiem rotāto pilsētu… Bet nu sakiet pārējiem, lai savāc mantiņas. Un tikai pašu svarīgāko. Naudu, fotogrāfijas. Viss pārējais jāatstāj. Krastā jātiek, cik vien ātri var. Palieciet pagaidām tepat, kamēr Spoks vai es pasauksim."

Kapteinis Seņs aizsteidzās augšup uz komandtiltiņu. Pa stāvo trapu kāpjot, viņš noskaitīja īsu lūgsnu Tiaņai Hou, jūrnieku aizbildnei, tad pasitās sānis, izvairīdamies no pelēkas ūdens sienas, kas bija pārvēlusies pāri kuģa bortam.

Seņs ieraudzīja Spoku kā piekaltu stāvam pie radara pelēkā ekrāna. Viņš stāvēja pilnīgi nekustīgi, lai arī kuģis pamatīgi zvalstījās.

Daži čūskgalvji ģērbšanās ziņā atdarināja Džona Vū filmu varoņus, bagātos Kantonas gangsterus, bet Spoks vienmēr izskatījās tāpat kā vairākums ķīniešu vienkāršās platās biksēs un kreklā ar īsām piedurknēm. Spoks bija muskuļots, lai gan augumā neliels; ar tīri skūtu seju, nedaudz garākiem matiem, kā darījumu cilvēkiem pieņemts, taču nekad neieveidoja tos ar krēmu vai matu laku.

"Viņi būs klāt pēc minūtēm piecpadsmit," čūskgalvis teica. Pat apzinoties pārtveršanas un aresta iespējamību, viņš izskatījās tikpat apātisks kā mazpilsētas autoostas kasieris.

"Piecpadsmit?" kapteinis pārjautāja. "Nevar būt! Cik tad mezglu viņi var izspiest?"

Seņs iegāja karšu mājā, kur atradās ASV Aizsardzības ministrijas Kartogrāfijas aģentūras izdota piekrastes karte. Abu kuģu atrašanās vietas bija jānosaka pēc kartes un radara rādījumiem, jo "Pūķa" avārijas un drošības sistēmas bija atvienotas, lai apgrūtinātu viņu atklāšanu.

"Manuprāt, vēl vismaz četrdesmit minūtes," Seņs sacīja.

"Nē, es uzņēmu laiku, kādā viņi šo attālumu nogājuši."

Seņs paraudzījās uz stūresvīru, kas vaiga sviedros vadīja "Pūķi", pūlēdamies noturēt stūresrata ragam turbāna formā uzsieto mezglu taisni, lai stūre atrastos vienā plaknē ar kuģa korpusu. Kuģis gāja pilnā gaitā uz priekšu. Ja Spoka aprēķini bija pareizi un kuteris patiešām varēja pārtvert viņus pēc piecpadsmit minūtēm, laikus nogādāt imigrantus no vētras aizsargātajā dabiskajā ostā nebija iespējams. Labākajā gadījumā viņi paspētu aizkļūt vietā, kur līdz klinšainajam krastam paliktu nepilns kilometrs, diezgan tuvu, lai nolaistu plostus, taču bīstami tik vētrainā laikā.

"Kāds viņiem bruņojums?" Spoks jautāja.

"Vai tad jūs nezināt?"

"Es nekad neesmu aizturēts," Spoks atbildēja. "Pasakiet jūs!"

Seņa vadītos kuģus Krasta apsardze bija aizturējusi divas reizes laimīgā kārtā ar likumīgu kravu, ne jau čūskgalvju uzdevumā imigrantus pārvadājot. Taču atkal kaut ko tamlīdzīgu piedzīvot negribējās. Uz klāja vienā mirklī saskrēja vesels ducis bruņotu Krasta apsardzes jūrnieku, kamēr kutera ložmetējnieks notēmēja divstobru ložmetēju uz viņu un viņa komandu. Uz kulini bija .111 mazs lielgabals.

' «'it. pastāstīja Spokam, kas viņus gaidītu, ja tiktu notverti.

Spoks pamāja.

"Mums jāizdomā, ko iesākt."

"Kas tur ko domāt?" Tagad bija Seņa kārta uzdot jautājumus. "Jūs taču nedomājat viņiem pretoties? Tas neies cauri. Es to nepieļaušu."

Taču čūskgalvis neatbildēja. Viņš stāvēja kā piekalts pie radara ekrāna.

Spoks izskatījās mierīgs, taču varēja jaust, ka viņu pārņēmis niknums. Neviens no čūskgalvjiem, ar kuriem Seņs bija saistījies iepriekš, ne tuvu tik ļoti nenopūlējās, lai neiekristu, kā to darīja Spoks, gatavojoties šim ceļojumam. Divi duči imigrantu bija satikušies pamestā noliktavā Fudžou nomalē un Spoka pārinieka "mazā čūskgalvja" uzraudzībā nogaidījuši tur divas dienas. Tad viņi bija iesēdināti līgumreisa lidmašīnā "TU-154", ar kuru aizlidojuši uz Krieviju un nosēdušies bijušajā kara aviācijas lidlaukā Sanktpēterburgas pievārtē. Tur ar kravas pārvadāšanas konteineru aizvesti uz simt divdesmit kilometrus attālo Viborgu un nogādāti uz "Pūķa" borta. Seņs bija iegājis Viborgas ostā tikai dienu iepriekš. Viņš pats rūpīgi aizpildīja muitas dokumentus un kravas deklarāciju, lai neradītu nekādas aizdomas. Spoks viņiem pievienojās pēdējā brīdī, un kuģis izgāja jūrā, kā paredzēts. Viņu ceļš veda pa Baltijas jūru, tad Ziemeļjūru, pēc tam Lamanša jūras šaurumu; tad "Pūķis" šķērsoja slaveno punktu Ķeltu jūrā, kur aizsākās visi kuģojumi pāri Atlantijas okeānam 53°N 7°W -, un devās uz dienvidaustrumiem, uz Longailendu.

Ceļojumā nebija atgadījies it nekas, kas varētu izraisīt ASV varas iestāžu aizdomas.

"Nesaprotu, kā tā varēja gadīties?" kapteinis pukojās.

"Kas?" Spoks izklaidīgi novilka.

"Ka mūs atrada. Neviens neko nevarēja zināt. Kaut kas neiedomājams!"

Spoks novērsās no radara, iztaisnojās un, iziedams aurojošā vējā, uzsauca:

"Kas to lai zina? Varbūt burvestība?"

2. NODAĻA

"Esam uzsēdusies šiem uz astes, Linkoln. Kuģītis iet krasta virzienā, bet vai paspēs? Nu nē, nekā nebūs, kad es jums saku. Pag, laikam jau šo jāsauc par "kuģi", ko? Pamatīgi liels, tā varētu teikt."

"Es gan nezinu," Linkolns Raims izklaidīgi atbildēja Fredam Delrijam. "Taisnību sakot, no jūrniecības necik daudz nejēdzu."

Garais un tievais Delrijs bija FIB aģents, kuru federālās iestādes bija norīkojušas Spoka arestēšanai. Ne Delrija koši dzeltenais krekls, ne uzvalks, kas bija tikpat melns kā viņa spīdīgā āda, sen nebija redzējuši gludekli, taču neviens cits no klātesošajiem arī nebija īpaši saposies. Seši Raima kabinetā sapulcētie cilvēki iepriekšējo diennakti bija pavadījuši turpat neiedomājamā kara apspriežu telpā, Centrālā parka rietumu pusē uzceltās Raima privātmājas viesistabā, kas nemaz nelīdzinājās agrākajai Viktorijas laika stilā iekārtotajai viesistabai, bet atgādināja tiesu eksperta laboratoriju; telpa bija pārblīvēta ar galdiem, datoriem, mēraparātiem, ķimikālijām, kabeļiem un simtiem tiesu ekspertīzes rokasgrāmatu un žurnālu.

Komandā bija gan federālie, gan pavalsts likumsargi. Pavalsti pārstāvēja leitnants Lons Silleto, Ņujorkas Policijas departamenta sevišķi smago noziegumu izmeklētājs, kas izskatījās vēl vairāk saņurcīts nekā Delrijs arī druknāks (Lons ar savu meiteni, kura, kā viņš ar skumju lepnumu paziņoja, prata cept un vārīt kā neviena, bija tikko pārcēlies uz Bruklinu). Bija arī jauniņais Edijs Dens, ķīniešu izcelsmes amerikānis, Ņujorkas Policijas departamenta Piektā iecirkņa izmeklētājs. Piektajā iecirknī ietilpa Čainatauna. Akurātais, atlētiskais Dens "Armani" brillēs, ar ezīša sasuku izskatījās stilīgs. Viņš pagaidām bija norīkots lācīgajam Silleto palīgā, jo viņa pārinieks, Rolands Bells, bija pirms nedēļas devies paviesoties pie saviem diviem dēliem Ziemeļkarolīnā un, kā vēlāk noskaidrojās, iepazinies ar vietējo policisti Lūsiju Keru. Viņš bija lūdzis piešķirt vēl dažas brīvas dienas.

No federālo iestāžu puses komandu balstīja vairāk nekā piecdesmit gadus vecais Harolds Pībodijs, izmanīgs vidējā līmeņa priekšnieks ar bumbierveidīgu seju, Imigrācijas un naturalizācijas dienesta Manhetenas biroja vadītājs. Kā jau visi pirmspensijas vecuma ierēdņi, Pībodijs par sevi daudz nestāstīja, taču viņa plašās zināšanas imigrācijas jautājumos liecināja par ilgstošu un veiksmīgu darbošanos šajā dienestā. Izmeklēšanas gaitā viņš ne reizi vien bija saskrējies ar Delriju. Pēc atgadījuma ar "Zelta risku" kad desmit nelegālie imigranti noslīka, kuģim uzskrienot uz klintīm Bruklinas tuvumā, Savienoto Valstu prezidents bija uzdevis FIB sadarbībā ar Centrālo izlūkošanas pārvaldi cilvēku kontrabandas jautājumu pārraudzību, un tas nozīmēja Imigrācijas un naturalizācijas dienesta darbības uzraudzību. Tam savukārt bija daudz lielāka pieredze cīņā ar čūskgalvjiem un nelegālās imigrācijas biznesu, un dienesta darbinieki nebija sajūsmināti par pakļautību citām iestādēm, it īpaši rīkojumu cieši sadarboties ar Ņujorkas policiju un, taisnību sakot, visādiem alternatīvajiem konsultantiem, tādiem kā Linkolns Raims.

Pībodija palīgs bija jaunāks, gadus trīsdesmit vecs Imigrācijas un naturalizācijas dienesta aģents ar īsi apgrieztiem rudiem matiem, vārdā Alans Kou. Rosīgais, taču saskābušais un drūmais Kou arī turēja mēli aiz zobiem, ne reizi nepieminot savu personisko dzīvi un gandrīz neko nestāstot par darbu, vienīgi par Spoku. Raims ievēroja, ka Kou valkāja uzvalkus, kādus tirgoja piepilsētas tirdzniecības centros uzkrītošus, bet ne visai rūpīgi šūtus, un viņa noputējušajām melnajām kurpēm bija biezas gumijas zoles kā veikalu apsargiem: labākie apavi, lai noskrietu veikala zaglēnus. Vienīgā reize, kad Kou vēra muti vaļā, bija tad, kad viņš nolasīja varen garu un nogurdinošu lekciju par nelegālās imigrācijas kaitīgumu. Taču Kou pūlējās, cik vien spēja, nepagurdams darīja visu, lai saņemtu Spoku ciet.

Daži sīkāki gariņi, gan federālie, gan no pavalsts iestādēm, bija nākuši un gājuši visas iepriekšējās nedēļas laikā, pildot ar izmeklēšanu saistītus uzdevumus.

Nu gluži kā Centrālajā stacijā, Linkolns Raims bija ne reizi vien nodomājis un ari pateicis pēdējo pāris dienu laikā.

Šīs vētrainās dienas rītā viņš aizmanevrēja ar savu krietno "Vētrasbultu" pie tāfeles, uz kuras parasti uzkrājās izmeklēšanas operatīvā informācija. Pie tās ar līmlenti bija piestiprināta viena no nedaudzajām sameklētajām Spoka fotogrāfijām, ļoti neskaidrs videonovērošanas kameras uzņēmums, kā arī Seņa Dzji-dzjuņa, "Pūķa" kapteiņa, fotogrāfija un Longailendas austrumdaļas piekrastes karte. Atšķirībā no slimības gultā pavadītajām dienām pēc nozieguma vietas apskates laikā gūtiem ievainojumiem, kuru rezultātā Raimam bija paralizētas abas rokas un kājas (viņš pats bija izteicis vēlēšanos aiziet pensijā), tagad viņš pusi dienas pavadīja savā ķiršsarkanajā ratiņkrēslā "Vētrasbulta". Viņa palīgs Toms medicīnas iekārtu firmā "lnvacare" bija Raimam sagādājis jaunu vadības pulti. Ierīce, uz kuras atradās viņa pirksts, kurš vienīgais darbojās, deva daudz lielāku kustības brīvību nekā vecā, ar ieelpu un izelpu vadāmā.

"Cik līdz krastam?" viņš iesaucās, kartē lūkodamies.

Lons Silleto, tālruni pie auss piespiedis, atbildēja:

"Man tūdaļ pateiks."

Raimam bieži gadījās sniegt konsultācijas Ņujorkas Policijas departamentam, taču parasti bija nepieciešama viņa klasiskā tiesu eksperta prasme, kā likumsargu aprindās mēdza teikt, kriminālistikas zināšanas, bet šis uzdevums bija neparasts.

Pirms dažām dienām Silleto, Delrijs, Pībodijs un saīgušais jaunulis Alans Kou ieradās pie viņa mājās. Raims nebija īpaši iepriecināts viņam nedeva mieru gaidāmā operācija -, taču Delrijs uzreiz lika ieklausīties uzmanīgāk, teikdams:

"Tu esi mūsu pēdējā cerība, Linkij. Mums gadījusies pamatīga problēma, nevienam nav ne jausmas, kam vēl lūgt padomu."

"Klāj vaļā!"

Interpols starptautiskā kriminālizlūkošanas ziņu aģentūra bija izdevusi vienu no saviem bēdīgi slavenajiem sarkanajiem brīdinājumiem attiecībā uz Kvaņu Anu. Saskaņā ar ziņotāju sniegto informāciju Spoks bija uzradies Fudžou, Ķīnā, no turienes aizlidojis uz Francijas dienvidiem, pēc tam devies uz kādu Krievijas ostu, lai savāktu nelegālo ķīniešu imigrantu grupu, starp kuriem

bija Spoka banšou jeb palīgs, spiegs, kas uzdevās par vienkāršu pasažieri. Viņu ceļamērķis, visticamāk, bija Ņujorka. Bet tad viņš bija pazudis. Ne Taivanas, ne Krievijas milicija, ne Francijas policija, ne FIB, ne Imigrācijas un naturalizācijas dienests nespēja sadzīt viņam pēdas.

Delrijs bija atnesis vienīgos lietiskos pierādījumus, kurus bija izdevies sadabūt koferi ar dažām Spoka Francijas konspiratīvajā dzīvoklī atrastajām personiskajām mantām -, cerēdams, ka pēc tām Raims varētu atklāt Spoka gaitas.

"Kādā sakarā vispārējā trauksme?" Raims noprasīja, redzot triju nozīmīgāko tiesībsargātāju organizāciju pārstāvju grupu.

'Tas ir neiedomājams nelietis," sacīja Kou.

Pībodijs, kas bija prātīgāks, paskaidroja:

"Spoks, varētu teikt, ir pats bīstamākais cilvēku kontrabandists pasaulē. Viņa meklēšana izsludināta par astoņpadsmit slepkavībām viņš nogalinājis ne tikai imigrantus, bet arī policistus un aģentus. Bez tam divpadsmit apsūdzības ir par imigrantu sieviešu izvarošanu. Mēs uzskatām, ka viņš nogalinājis vairāk nekā astoņpadsmit. Nelegālistus dēvē par pazudušajiem ja viņi mēģina apvest čūskgalvi ap stūri, viņus nogalina. Ja viņi sāk sūdzēties, viņus nogalina. Viņi itin vienkārši pazūd, un cauri. Radinieki no viņiem vairs nesaņem nekādas ziņas. Mūsuprāt, vismaz piecdesmit vai sešdesmit no Spoka rokās nonākušajiem imigrantiem dažu iepriekšējo gadu laikā gluži vienkārši pazuduši."

"Manuprāt," ierunājās Delrijs, "tāda līmeņa čūskgalvji paši vis nebrauc līdzi. Vienīgais izskaidrojums ir tas, ka viņš nolēmis te uzņemt apgriezienus. Un to nu nevar pieļaut."

"Ja viņam izdosies izkāpt krastā," Kou turpināja, "ies bojā cilvēki. Daudzi ies bojā."

"Bet ko es tur varu darīt? Par cilvēku kontrabandu nezinu ne tik, cik melns aiz naga."

"Mēs jau visādi izmēģinājāmies," FIB aģents atbildēja. "Bet iznāca čiks. Par viņu pašu mums nav itin nekādas informācijas, ne labas fotogrāfijas, ne pirkstu nospiedumu. Nul-le. Vienīgi tas tur." Viņš pamāja uz koferi.

Raims uzmeta tam skeptisku skatienu.

"Ko lai es jums, kungi, saku." Viņš paskaidroja, ka nevarot neko teikt par tiesu ekspertīzes līmeni ne Francijā, ne Krievijā, bet nebūt neesot pārliecināts, ka franču eksperti lietpratīgi veikuši nozieguma vietas apskati, vācot lietiskos pierādījumus. Kā vispār varēja apgalvot, ka mantas piederējušas Spokam?

Pībodijs nopūtās.

"Mister Raim, cilvēku kontrabanda vairs nav tā, kas agrāk. Vēl pirms pāris gadiem veda vīriešus vien. Tagad brauc veselām ģimenēm, pat sievietes ar bērniem. Un, ja Spokam radīsies kaut mazākās aizdomas, ka viņu kāds no tiem apdraud vai vienkārši traucē -, viņš to novāks. Un cauri būs… Mums patiešām ļoti nepieciešama jūsu palīdzība."

"Saproties, ceram, ka pateiksi kaut vai to, kur meklēt," Delrijs paskaidroja.

"Darīšu, ko varēšu. Tikai uz brīnumiem gan neceriet."

Pēc divām dienām Raims ataicināja visus pie sevis. Toms atdeva koferi aģentam Kou.

"Vai derēja kaut kas?" jaunais aģents apvaicājās.

"Itin nekas. Acīmredzot franči ir galīgi nejēgas lietisko pierādījumu vākšanas jomā. Vismaz konkrētie žandarmi, vai kā īsti viņus tur dēvē."

"Ellē ratā!" Delrijs nopukojās. "Galīgi neveicas."

Linkolnam Raimam tāds ievads bija tieši laikā. Atbalstījis galvu pret grezno spilvenu, kura Toms bija piestiprinājis ratiņkrēsla atzveltnei, viņš aši nobēra:

"Spoks ar aptuveni divdesmit līdz trīsdesmit imigrantiem ir uz kuģa "Pūķis", kas pierakstīts Fudžou ostā, Fudzjaņas provincē, Ķīnā. Tas ir septiņdesmit divus metrus garš sauskravas kuģis ar diviem dīzeļdzinējiem, pielāgots gan konteinerpārvadājumiem, gan beramo kravu transportēšanai. Kapteinis ir piecdesmit sešus gadus vecais Seņs Dzji-dzjuņs, starp citu, Seņs ir uzvārds. Komandā vēl septiņi jūrnieki. No Krievijas ostas Viborgas tas izgājis tieši pirms divām nedēļām, astoņos četrdesmit piecās no rīta, un pašlaik atrodas tas gan ir vienīgi mans minējums nepilnus piecsimt kilometrus no Ņujorkas. Dodas uz piestātni Bruklinā.

"Kā jūs to dabūjāt gatavu?" Kou nespēja novaldīt izbrīnu. Pat ar Raima dedukcijas spējām apradušais Silleto nervozi iesmējās.

"Elementāri. Pieņēmu, ka viņi izvēlēsies ceļu no austrumiem uz rietumiem pretējā gadījumā būtu devušies prom taisnā ceļā no Ķīnas. Man Maskavā strādā draugs tiesu eksperts, esam vairāku zinātnisko rakstu līdzau tori. Palūdzu viņu piezvanīt visiem Krievijas rietumdaļas ostu pārvaldniekiem. To jau nemaz nav tik daudz, kā varētu iedomāties. No viņa sadabūju visas Ķīnā un Taivanā reģistrēto kuģu pēdējo triju nedēļu laikā šajās ostās sagatavotās kravas deklarācijas. Mēs tās pētījām vairākas stundas. Starp citu, nebrīnieties, kad saņemsiet pamatīgu rēķinu par tālsarunām. Ak jā, es viņam vēl teicu, lai izraksta rēķinu ari par tulkošanas pakalpojumiem. Es nu noteikti tā būtu rīkojies."

Kriminālistikas pazinējs turpināja:

"Konstatējām, ka tikai viens kuģis uzņēmis degvielu trīspadsmit tūkstošiem kilometru, lai gan pavaddokumentos uzrādīti tikai septiņi tūkstoši. Tie trīspadsmit tūkstoši nozīmē, ka viņiem paredzēts aizkuģot no Viborgas līdz Ņujorkai un atpakaļ uz Sauthemptonu, Anglijā, kur uzņemt degvielu. Viņi pat nedomāja piestāt Bruklinā. Bija ieplānots izmest Spoku ar visiem imigrantiem un tad viena vīle līdz Eiropas ostai."

"Varbūt Ņujorkā degviela pārāk dārga," Delrijs minēja.

Raims paraustīja plecus tas bija viens no nedaudzajiem atlikušajiem žestiem, ar kuriem viņš spēja paust šaubas un neziņu.

"Ņujorkā tiešām viss dārgāks. Taču jāņem vērā vēl kaut kas: "Pūķa" kravas deklarācijā ierakstīti darbgaldi, eksports no Krievijas uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Bet jārēķina ari kuģa iegrime tā, starp citu, rāda, cik dziļi kuģis atrodas, lai seklākā ostā neuzskrietu sēklī. "Pūķim" uzrādītā iegrime ir tikai tris metri. Bet tik lielam kuģim ar kravu uz borta iegrimei vajadzētu būt vismaz septiņiem ar pusi metru. Tātad kuģis bijis tukšs. Ja nerēķina Spoku un imigrantus. Un vēl kas minēju divdesmit vai trīsdesmit imigrantus, jo ostā "Pūķim" iekrāva tādu dzeramā ūdens un pārtikas daudzumu, kam jāpietiek aptuveni šādam cilvēku skaitam, lai gan, kā jau zināt, komandā ir septiņi jūrnieki."

Tās pašas dienas vakarā spiegošanas pavadonis atklāja "Pūķi" okeānā aptuveni četri simti piecdesmit kilometrus no Ņujorkas, tieši Raima paredzētajā rajonā. Tropiskā vētra, kas plosījās pie Savienoto Valstu Rietumu piekrastes, bija nedaudz aizkavējusi kuģa gaitu; tas, iespējams, varēja sasniegt cietzemi LongaOendā otrdien, īsi pirms saullēkta. Taču Krasta apsardzes tiesības pārtvert apturēt un pārmeklēt kuģus starptautiskajos ūdeņos ir visai ierobežotas. Tā var apturēt Savienotajās Valstīs reģistrētu kuģi, kā arī aizturēt "bezpavalstniecības" kuģi, tādu, kas acīm redzami nav reģistrēts vai kam ir viltota reģistrācija. Tomēr tiesības pārbaudīt likumīgi reģistrētu kuģi, ja tas nav ASV teritoriālajos ūdeņos, ir visai apstrīdamas, bet "Pūķis" bija oficiāli reģistrēts Ķīnas Tautas Republikas sauskravas kuģis. Savienoto Valstu Tieslietu ministrijā uzskatīja, ka neviena tiesa neatzīs Spoka aresta likumību, ja viņu notvertu starptautiskajos ūdeņos. Tāpēc ari tika pieņemts lēmums sagaidīt "Pūķa" ienākšanu Savienoto Valstu teritoriālajos ūdeņos.

Krasta apsardzes kuteris "Laupītājs Evans" ar divdesmit pieciem kuģa pārbaudei norīkotiem jūras desantniekiem, diviem divstobra ložmetējiem un astoņdesmit milimetru lielgabalu atbalstam bija pilnā kaujas gatavībā, taču turējās pa gabalu, ārpus "Pūķa" radara sasniedzamības zonas.

Taču tagad kuģis atradās ASV teritoriālajos ūdeņos, un "Laupītājs Evans" uzsāka vajāšanu. Bija paredzēts pārtvert "Pūķi", arestēt Spoku, viņa palīgu un kuģa komandu. Tad Krasta apsardzei kuģis bija jānogādā Portdžefersonas ostā Longailendā, no kurienes imigrantus pārvestu uz federālo nometni nelegālajiem imigrantiem līdz lēmumam par viņu deportāciju vai tiesas spriedumam par patvēruma tiesību piešķiršanu.

No dispečera tika saņemts Krasta apsardzes kutera raidītāja paziņojums; viņi jau tuvojās "Pūķim".

"Aģent Delrij? Runā Rensoms, "Laupītāja Evana" kapteinis."

"Klausos, kapteini."

"Manuprāt, viņi mūs pamanījuši radars viņiem ir labāks, nekā domājām. Kuģis dodas krasta virzienā. Mums nepieciešama palīdzība kuģa ieņemšanai. Pastāv iespēja, ka aizturēšanas brīdī var izraisīties apšaude. Jūs taču zināt, kas tas par tipu. Gribam izvairīties no asinsizliešanas. Beidzu."

"Kāda asinsizliešana?" Kou jautāja. "Starp nelegālistiem?" Nicinājums viņa balsī, imigrantus pieminot, bija nenoliedzams.

"Tieši tā. Manuprāt, labāk būtu Jaut kuģim pienākt krastā un tad piespiest Spoku padoties."

Pacēlis roku, Delrijs paņurcīja pirkstos cigareti, kuru turēja aiz auss; pieradums, kas bija saglabājies no kaislīga smēķētāja laikiem.

"Tas neder. Rīkojieties kā parasti! Apturiet kuģi, pārmeklējiet to un arestējiet Spoku! Atļauts lietot šaujamieročus. Vai sapratāt?"

"Viss skaidrs, ser."

Pēc mirkļa atskanēja Raima mājas tālruņa zvans. Toms pacēla klausuli. Brīdi klausījies, viņš palūkojās uz Raimu.

"Linkoln, zvana doktore Vīvere. Par operāciju." Viņš pameta skatienu uz saspringušajiem likumsargiem. "Pateikšu, ka piezvanīsiet vēlāk."

"Nē," Raims apņēmīgi teica. "Es runāšu."

3. NODAĻA

Vējš kļuva arvien stiprāks, viļņi vienā laidā vēlās pāri bezbailīgā "Pūķa" bortam.

Kvaņs Ans, Spoks, jūras ceļojumus necieta. Viņš bija pieradis pie luksusa klases viesnīcām, pie tā, ka viņa mazāko vēlēšanos nolasīja no acīm. Jūrasbraucienā viņu nomāca netīrība, viss bija glums, eļļains, bīstams. Cilvēks nebija pakļāvis okeānu, viņš sprieda, un nekad to nespēs savaldīt. Tas bija ledains nāves klaids.

Palūkojies uz kuģa pūpes pusi, viņš tur vairs nemanīja savu bartšou. Pagriezies pret kuģa priekšgalu, acis piemiedzis, viņš raudzījās pret vēju, taču sauszemi nevarēja saskatīt; priekšā rēgojās vienīgi nerimtīgie tumšie ūdens vāli.

Spoks uzkāpa uz komandtiltiņa un piedauzīja pie durvju stikla. Kapteinis Seņs pagriezās pret viņu, un Spoks pamāja, aicinādams iznākt laukā.

Seņs paklausīgi izgāja lietū.

"Krasta apsardze drīz būs klāt!" Spoks pārkliedza vēja aukas.

"Nē," Seņs atbildēja. "Es paspēšu pieiet krastam tik tuvu, lai varētu viņus ar plostiem palaist krastā, pirms mūs pārtver. Tas ir droši."

Taču Spoks, cieši kapteinim acīs raugoties, sacīja:

"Darīsim tā lai tie, kas uz tiltiņa, turpat ari paliek, bet jūs visi kāpiet lejā, tilpnē, pie sivēniem. Paslēpieties, pieraugiet, lai neviens te, augšā, nerādītos."

"Bet-kāpēc?"

"Tāpēc," Spoks paskaidroja, "ka esat labs cilvēks. Pārāk labs, lai melotu. Es uzdošos par kapteini. Es varu melot, acīs raudzīdamies. Jūs to neprotat."

Spoks norāva kapteinim Senam vilnas mici no galvas. Kapteinis neviļus gribēja to atņemt, taču nolaida roku lejā. Spoks uzmauca Seņa cepuri sev galvā.

"Nu, redz viņš teica, bet balsi nebija ne miņas no jautrības, "vai tad es neizskatos pēc kapteiņa? Manuprāt, no manis iznāktu labs kapteinis."

"Tas ir mans kuģis."

"Nē!" Spoks atcirta. "Reisa laikā "Pūķis" ir mans kuģis. Es maksāju zaļajos." Tas nozīmēja: ASV dolāros, kas bija daudz vēlamāki nekā Ķīnas juaņas, nauda, ar kuru norēķinājās daudzi zemākā ranga čūskgalvji.

"Nedomājat taču viņiem pretoties? Krasta apsardzei?"

Spoks neiecietīgi pavīpsnāja.

"Kā lai te pretojas? Viņu tur ir dučiem, vai ne?" Pamājis komandtiltiņa virzienā, viņš norādīja uz tur palikušajiem jūrniekiem. "Pasakiet, ka komandēšu es." Redzot Seņa vilcināšanos, Spoks paliecās uz priekšu ar rāmu, bet tik draudīgu skatienu, kas iedvesa šausmas visos, kuri uzdrošinājās ielūkoties viņam acis. "Vai bija kaut kas sakāms?"

Seņs novērsās un tad devās uz tiltiņu, lai nodotu rīkojumu komandas locekļiem.

Spoks pagriezās pret kuģa pakaļgalu, bet savu palīgu tā arī neieraudzīja. Tad, ciešāk uzstīvējis galvā kapteiņa cepuri, viņš gāja uz komandtiltiņu pārņemt viļņu mētātā "Pūķa" vadību.

Desmit elles soģi…

Vīrietis aizrāpās pa klāju uz kuģa pūpi, izslēja kaklu "Pūķa" bortam pāri un atkal sāka vemt.

Visu nakti viņš bija nogulējis blakus glābšanas plostam, kur pārvietojās, tiklīdz viņi nokļuva vētrā, bēgdams no smirdošās tilpnes, lai atbrīvotu savu ķermeni no disharmonijas, kurā to bija novedusi kuģa nepārtrauktā mētāšanās viļņos.

Desmit elles soģi, viņš nopukojās vēlreiz. Iekšās mežonīgas sāpes, kuņģis tukšs, bet pats tik nelaimīgs un pārsalis kā vēl nekad mūžā.

Viņu sauca Sonijs Li, lai gan viņa īstais vārds, kuru bija izvēlējies nepielūdzamais tēvs, bija Kanmejs, tas nozīmēja "Pret

Ameriku". Mao valdīšanas laikā bērniem bieži deva tādus politiski pareizus un tikpat mulsinošus vārdus. Taču Li, tāpat kā daudzi citi Ķīnas piekrastes provinču Fudzjaņas un Guandunas jaunieši, pieņēma arī rietumniecisku vārdu. Viņam vārdu izvēlējās viņa bara biedri: Sonijs, kā bīstamajam, ātrsirdīgajam Dona Korleones dēlam filmā "Krusttēvs".

Savu vārdu attaisnodams, Sonijs Li savā mūžā bija pieredzējis un citiem sagādājis daudz nepatikšanu, taču ne reizi nebija nolikts uz ceļiem kā tagad, jūras slimības ķerts.

Elles soģi…

Viņš jau bija ar mieru, lai tie viņu savāktu. Gatavs atzīties visos savos grēka darbos, visās pastrādātajās muļķībās un pāridarījumos. Lai jau Taišaņs ierāda vietu ellē. Kaut tikai tā nolāpītā vemšana beigtos! Pēc gandrīz divas nedēļas ilgās pusbada dzīves, reiboņa mākts, viņš pat iztēlojās, ka dzelmes ūdeņus uzvandījis satrakojies pūķis. Pat gribēja izraut smago pistoli no kabatas un triekt lodi pēc lodes nezvēra krūtīs.

Li atskatījās uz kuģa komandtiltiņu; likās, ka tur pavīdēja Spoka seja, taču viņam tūdaļ pat nācās pagriezt galvu, pārliecoties bortam pāri. Tajā pašā brīdī Sonijs Li aizmirsa čūskgalvi, aizmirsa savu grūto dzīvi Fudzjaņas provincē aizmirsa pilnīgi visu, palika tikai desmit elles soģi, kas priecīgi kūdīja ļaunos garus vēl niknāk bakstīt viņa pusdzīvo vēderu ar dakšām.

Viņš atkal sāka nožēlojami raustīties.

Slaido sievieti, kura stāvēja, atspiedusies pret mašīnu, nevarēja nepamanīt: rudie mati plīvoja vējā virs vecā dzeltenā "Camaro", uz gurniem noslīdējušai melnai neilona jostai bija piesprādzēta melna pistole.

Džinsos un vējjakā ar uzrakstu "Ņujorkas policijas nozieguma vietas eksperts" ģērbusies, Amēlija Sakša raudzījās sakultajā piekrastes ostas ūdenī netālu no Portdžefersonas, Longailendas ziemeļu krastā, un uzmanīgi novērtēja apkārtni, kurā bija gaidāmi visai neparasti notikumi. Imigrācijas un naturalizācijas dienesta vīri, FIB, Safolkas apgabala policija un viņas kolēģi no Ņujorkas Policijas departamenta bija norobežojuši stāvlaukumu, kas augusta dienā varētu būt pavisam pārblīvēts ar saulesmīļiem atpūtniekiem šo vietu bija iecienījuši gan tie, kam patika atpūsties ar visu ģimeni, gan pusaudži. Taču tropiskās vētras dēļ sauļošanās cienītāji nerādījās ne tuvumā.

Turpat netālu gaidīja divi Imigrācijas un naturalizācijas dienesta pieprasītie autobusi aizturēto pārvadāšanai, sešas neatliekamās palīdzības automašīnas, četri mikroautobusi ar dažādu tiesībsargātāju institūciju darbiniekiem. Teorētiski, "Pūķim" krastā pienākot, tā vadībai-vajadzēja būt Krasta apsardzes ziņā, bet Spokam un viņa palīgam saslēgtiem rokudzelžos. Taču bija jārēķinās ar to, ka no brīža, kad Spoks pamanīja kuteri, līdz Krasta apsardzes jūrnieku uzkāpšanai uz kuģa pagāja zināms laiks, iespējams, savas četrdesmit minūtes. Laika pietika, lai Spoks un viņa palīgs paspētu pārtapt par imigrantiem un noslēpt ieročus, tādu paņēmienu čūskgalvji nereti lietoja, briesmām tuvojoties. Nevarēja būt pilnīgi drošs, ka Krasta apsardze paspējusi pārmeklēt imigrantus un kuģi pirms piestāšanas krastā; gadījās, ka čūskgalvji mēģināja izlauzties brīvībā ar brīnumainā kārtā paslēptu šaujamieroču palīdzību.

Saksas uzdevums bija īpaši bīstams. Viņai bija jāpārmeklē kuģis, lai atklātu iespējamos pierādījumus Spoka un viņa palīga vainas apstiprināšanai, kā arī pavedienus līdzdalībnieku noskaidrošanai. Ja nozieguma vietu, kur, teiksim, atrasts līķis vai notikusi aplaupīšana, eksperts pārmeklē krietni vēlāk, kad vainīgais sen prom, nekādas īpašas briesmas tam nedraud. Taču, strādājot tieši aizturēšanas vietā un laikā vairāku iespējamo likumpārkāpēju tuvumā, ja nav īstas skaidrības par viņu izskatu, risks pieaug, īpaši ja ir darīšana ar cilvēku kontrabandistiem, kuri nevarēja sūdzēties par jaunāko ieroču trūkumu.

Iezvanījās Amēlijas Saksas mobilais tālrunis, un viņa iesēdās automašīnas šaurajā sēdeklī, lai vēja auri netraucētu sarunu.

Zvanīja Raims.

"Visi savās vietās," viņa paziņoja.

"Zini, Sakša,, viņi mūs atklājuši," Raims sacīja. ""Pūķis" pagriezās un dodas uz krastu. Kuteris gan būs tur, pirms viņi paspēs nokāpt, bet mums te rodas iespaids, ka Spoks nedomā padoties tāpat vien."

Sakša iedomājās par nelaimīgajiem pasažieriem.

Kad Raims bija kādu brīdi klusējis, viņa jautāja:

"Vai viņa zvanīja?"

Raims mazliet vilcinājās, tad atbildēja:

"Jā. Pirms minūtēm desmit. Nākamajā nedēļā Manhetenas slimnīcā atbrīvosies vieta. Zvanīšot vēlāk, lai visu norunātu."

"Ak tā…" Sakša nopūtās.

Raims runāja par doktori Šerilu Vīveri, pazīstamu neiroķirurgi, kura bija ieradusies Ņujorkā, lai nolasītu lekciju kursu Manhetenas slimnīcā. Bet, pieminot "vietu", viņš runāja par piedāvāto eksperimentālo operāciju, kas, iespējams, uzlabotu viņa veselības stāvokli.

Sakša nebūt nebija pārliecināta par operācijas nepieciešamību.

"Es būtu izsaucis vēl kādus ātros," Raims teica. Viņš runāja strupi viņam nepatika, ja darba jautājumiem pa vidu sāka apspriest personiskās darīšanas.

"Tā arī darīsim."

"Es tev vēlāk piezvanīšu."

Tālrunis apklusa.

Lietusgāzei nerimstoties, Sakša aizskrēja pie Safolkas apgabala policijas mašīnas un palūdza izsaukt mediķus. Tad atgriezās pie "Camaro", apsēdās priekšējā sēdeklī pasažiera pusē un klausījās, kā spēcīgais lietus rībina pa aizsargstiklu un brezenta jumtu. Lielā gaisa mitruma dēļ salonā valdīja plastmasas, motoreļļas un veca tapsējuma smakas.

Domājot par Raimu, prātā ienāca nesena saruna ar kādu citu ārstu; tai gan nebija nekāda sakara ar muguras smadzeņu operāciju. Tikšanos viņai nemaz negribējās atcerēties, taču domas neatturami aizklīda atpakaļ.

Pirms divām nedēļām Sakša bija apstājusies pie slimnīcas uzgaidāmajā telpā novietotā kafijas aparāta, gaidot, kamēr ārstu komisija pabeigs Linkolna Raima pārbaudi. Atmiņā bija iespiedusies nežēlīgā jūlija saules svelme un grīdas zaļās flīzes. Vīrietis baltā uzsvārcī bija pienācis un uzrunājis viņu stindzinoši svinīgā tonī.

"Ak te jūs esat, mis Sakša!"

"Sveicināts, doktor!"

"Es nupat runāju ar Linkolna Raima ārstu."

"Klausos?"

"Man jums kaut kas jāpasaka."

Sirdij vai pa muti kāpjot, Sakša bija atbildējusi:

"Šķiet, ka jums nekas labs nav sakams, doktor."

"Varbūt iesim apsēdīsimies tur, maliņā," viņš piedāvāja tonī, kas vairāk piestāvētu apbedīšanas biroja darbiniekam, nevis ārstam.

"Var arī tepat," viņa atteica nu jau drošāk. "Es klausos. Runājiet bez aplinkiem!"

Mašīnu sašūpoja varens vēja brāziens, viņa vēlreiz palūkojās uz ostas pusi, uz piestātni, kur gaidīja pienākam "Pūķi".

Nekas labs…

Es klausos. Runājiet bez aplinkiem!

Sakša pārslēdza savu "Motorola" uz Krasta apsardzes frekvenci ne jau tādēļ vien, lai zinātu, kas norisinās uz "Pūķa", bet galvenokārt, lai nebūtu jādomā par to, ko uzzināja tur, žilbinošas gaismas pielietajā uzgaidāmajā telpā.

"Cik vēl līdz krastam?" Spoks jautāja vienam no uz komandtiltiņa palikušajiem jūrniekiem.

"Kilometrs, pusotra." Tievais stūresvīrs uzmeta Spokam ašu skatienu. "Pagriezīsimies sānis tieši pirms sēkļa un iesim uz ostu!"

Spoks raudzījās uz priekšu. Kuģim paceļoties, tālumā varēja nojaust gaišpelēku zemes strēli.

"Stūrējiet taisni!" viņš teica. "Tūlīt atgriezīšos."

Saņēmis dūšu, viņš izgāja uz klāja. Vēja plucināts un lietus pātagots, nokāpa uz konteineru klāja, tad vēl zemāk un piegāja pie dzelzs lūkas, pa kuru varēja iekļūt tilpnē. Atvēris to, viņš pakāpās pa trapu zemāk un paraudzījās uz sivēniem; viņam pievērstajās sejās bija bailes un izmisums. Nožēlojami vīrieši, nevīžīgas sievietes, nosmulējušies bērneļi pat daži pagalam nepievilcīgi skuķi. Kāda jēga tādus staipīt līdzi?

Kapteinis pārtrauca sarunu ar vīrieti, uzvārdā Čans.

"Vai kaut kas noticis?" kapteinis Seņs jautāja. "Kuteris parādījies?"

Spoks neatbildēja. Viņš meklēja savu banšou starp sivēniem. Palīgs nekur nebija saskatāms. Spoks spēji novērsās.

"Pagaidiet!" kapteinis uzsauca.

Taču Spoks uzkāpa augšā un aizvēra lūkas vāku.

Banšou! viņš uzsauca.

Neviens neatbildēja. Otrreiz Spoks negrasījās saukt. Viņš noslēdza vāku un aizskrūvēja aizbīdņus, lai to nevarētu atvērt no iekšpuses. Tad steigšus devās uz savu kajīti augšējā klājā. Pa trapu rāpjoties, viņš izvilka no kabatas apbružātu melnas plastmasas kārbiņu, līdzīgu tai, ar kuru vēra savas garāžas vārtus lepnajā Sjameņas savrupmājā.

Atvēris kārbiņu, viņš nospieda vienu pogu, pēc tam otru. Radiosignāls aizšāvās divus klājus zemāk uz mugursomu, kuru Spoks bija noslēpis tilpnē kuģa pakaļgalā zem ūdenslīnijas. Signāls noslēdza ķēdi, un elektrības lādiņš no baterijas ar deviņu voltu spriegumu sasniedza divos sprāgstvielu maisījumā C4 kilogramos ievietoto detonatoru.

Sprādziens bija varens, tik spēcīgu viņš nebija gaidījis, augstu gaisā, lielākajiem viļņiem pāri, uzšāvās ūdensstabs.

Trieciens nogāza Spoku no trapa uz klāja. Kādu brīdi viņš palika apdullis guļam.

Par stipru, viņš nodomāja. Pārāk liels lādiņš. Kuģis jau sāka svērties uz sāniem, ūdenim ieplūstot tilpnē. Viņš bija plānojis, ka "Pūķis" nogrims aptuveni pusstundas laikā. Izskatījās, ka līdz nogrimšanai atlikušas dažas minūtes. Viņš paraudzījās uz komandtiltiņa klāju, kur mazajā kajītē glabājās viņa nauda un ieroči, tad vēlreiz pameta skatienu apkārt, banšou meklējot.

No tā nebija ne vēsts. Un laika meklēt vairs nebija. Spoks piecēlās, aizklumburoja pār slīpo klāju pie tuvākā glābšanas plosta un sāka raisīt to vaļā.

"Pūķis" noraustījās vēlreiz, vēl vairāk sasveroties uz sāniem.

4. NODAĻA

Troksnis bija apdullinošs. Kā desmit kalējiem uzsitot ar veseriem pa dzelzs plāksni.

Gandrīz visi imigranti nogāzās uz aukstās, slapjās grīdas. Sems Čans uzslējās un piecēla savu jaunāko, astoņgadīgo dēlu Ronaldu, kas bija nokritis eļļainā ūdens pančkā. Tad palīdzēja tikt augšā gadu nastas saliektajam tēvam un sievai, Mei-Mejai.

"Kas noticis?" viņš uzsauca kapteinim Seņam, kurš lauzās caur panikas pārņemto drūzmu pie trapa, kas veda uz lūku. "Vai uzskrējām klintij?"

"Nē, klintij ne," kapteinis atsaucās. "Te ir vismaz trīsdesmit metrus dziļš. Vai nu Spoks mūs uzspridzinājis, vai Krasta apsardze šauj. Es nezinu."

"Kas tagad būs?" jautāja pārbijies vīrietis, kas bija sēdējis netālu no Čana. Tas bija Čaniem blakus apmetušās ģimenes galva. Viņu sauca Vu Cjuičens, un viņš jau no ceļojuma sākuma turējās Sema Čana tuvumā. Viņa sieva nekustīgi gulēja uz kojas. Visa ceļojuma laikā viņa bija apātiska uri dega kā drudzī; pat tagad, šķiet, neko neaptvēra, ne sprādzienu, ne paniku, kas iestājās. "Kas tagad būs?" Vu atkārtoja.

"Mēs grimstam!" kapteinis iesaucās. Viņš un vairāki vīri raustīja aizbīdņus, pūloties dabūt vāku vaļā. Taču tas pat nekustējās. "Viņš to nobloķējis!"

Daži imigranti, gan vīrieši, gan sievietes, sāka vaimanāt, šūpojoties šurpu turpu; bērni stāvēja, bailēs pārakmeņojušies, asaras ritēja pa netīrajiem vaigiem. Sems Čans un vēl daži pasažieri pievienojās kapteinim, mēģinādami atraut lūku vaļā. Taču dzelzs nepadevās ne par milimetru.

Čans pamanīja, kā uz grīdas stāvošs čemodāns lēni apgāžas un plunkšķēdams iekrīt ūdenī. Viņš saprata, ka "Pūķis" ir stipri sasvēries. Auksts ūdens spiedās tilpnē pa metāla plākšņu šuvēm. Peļķe, kurā bija iekritis viņa dēls, jau bija pusmetru dziļa. Vairāki cilvēki kārpījās pa ūdeni, nespējot piecelties no slidenās grīdas, un kliedza, ar rokām ūdeni kuldami; apkārt skalojās drazas, bagāža, pārtika, plastmasas trauki, papīri.

Izmisuši vīrieši un sievietes, un bērni, veltīgi triekdami čemodānus un somas pret dzelzs sienām, apskaudami cits citu, šņukstēja, lūdza Dievu, sauca palīgā… Sieviete ar rētu sejā bija piespiedusi mazo meitiņu pie krūtīm, bērns savukārt turēja netīru dzeltenu pokemonu. Abas šņukstēja.

Varens grimstošā kuģa vaids pāršķēla sasmakušo gaisu, un brūnais, draudīgais ūdens kļuva arvien dziļāks.

Vīrieši nespēja atvērt lūku. Čans atmeta matu šķipsnu, kas krita acīs.

'Tā neies," viņš teica kapteinim. "Jāmeklē cita izeja."

"Tur, aizmugurē, ir kontrollūka, pa kuru var nokļūt mašīntelpā," paskaidroja Seņs. "Bet, ja caurums korpusā ir tajā pusē, mēs nekad nenoņemsim paneli. Pārāk liels spiediens."

"Kur?" Čans jautāja.

Kapteinis parādīja nelielu, ar četrām bultskrūvēm piestiprinātu plāksni. Caur tik mazu atveri varētu iziet tikai pa vienam. Viņi abi ar Čanu metās pie tās, cenzdamies noturēties kājās uz slīpās grīdas. Mei-Meja palīdzēja Vu slimajai sievai piecelties kājās; slimniece viscaur trīcēja. Čans noliecās pie savas sievas un stingrā balsī sacīja:

"Klausies! Sasauc visus vienuviet! Turieties man tuvāk, pie tās lūkas."

"Jā, mans vīrs, es sapratu."

Čans pievienojās Seņam, un viņiem ar kapteiņa kabatas naža palīdzību izdevās dabūt vaļā visas četras skrūves. Čans spēcīgi pagrūda panelī, un tas nokrita otrā pusē, jo pretspiediena nebija. Ūdens krājās arī mašīntelpā, taču tur tas nebija tik dziļš kā tilpnē. Čans saskatīja stāvu trapu, kas veda uz galveno klāju.

Imigrantiem izeju ieraugot, sākās spiedzieni un kliegšana. Paniskās bailēs visi grūdās uz priekšu, daži tika saspiesti pret sienu. Čans diviem iegāza ar lielo dūri sejā.

"Nē! Pa vienam, vai ari mēs visi te paliksim!" viņš kliedza.

Trīs vīrieši izmisumā bruka viņam virsū. Bet kapteinis pacēla savu nazi, un viņi atkāpās. Seņs un Čans stāvēja plecu pie pleca pūlim pretī.

"Tikai pa vienam!" kapteinis pavēlēja. "Mašlntelpai cauri un pa trapu augšā! Uz klāja ir glābšanas plosti." Viņš pamāja tuvāk stāvošajiem imigrantiem, un viņi rāpās ārā. Viens no tiem bija Džons Suns, ārsts un disidents, ar kuru Čans bija vairākas reizes aprunājies ceļojuma laikā. Tam sekoja vēl divi, jauns pāris. Džons palika ārpusē un pietupās, lai palīdzētu citiem izkāpt.

Kapteinis paraudzījās uz Čanu un pamāja.

"Uz priekšu!"

Čans norādīja uz Čanu Dzječi, savu tēvu, un vecais vīrs izrāpās ārā. Džons Suns viņu pieturēja pie rokas. Tad aizgāja Čana dēli, Viljams un Ronalds, pēc tam sieva. Čans izspraucās pēdējais un aizsūtīja savējos uz trapu. Tad atgriezās, lai palīdzētu Džonam izdabūt ārā pārējos.

Sekoja Vu ģimene. Viņa slimā sieva, Cjujčens pats, pusaudze meita, mazais dēls.

Čans iebāza galvu lūkā, lai palīdzētu nākamajam, bet klāt piesteidzās divi apkalpes locekļi. Kapteinis viņus apturēja. Viņš rēca:

"Es pagaidām esmu te galvenais! Tas ir mans kuģis! Vispirms pasažieri!"

"Pasažieri? Idiots tāds, tie ir lopi, nevis pasažieri!" viens no viņiem iebļāvās, pagrūzdams sānis Pou-Je māti, sievieti ar rētu sejā, un izrāpās laukā. Otrs sekoja tam pa pēdām, nogāzdams Džonu Sunu uz grīdas. Čans palīdzēja ārstam piecelties.

"Ar mani viss kārtībā!" Suns uzsauca un, satverdams plaukstā uz kakla savu amuletu, steidzīgi skaitīja lūgšanu. Čans saklausīja viņu pieminam ziemeļu debesu dievu, aizstāvi pret noziedzniekiem.

Kad viņi ielūkojās tilpnē, lai palīdzētu pārējiem imigrantiem, kuģis stipri nodrebēja un sāka svērties sānis daudz ātrāk. Ūdenim strauji pieplūstot, pa lūku svilpdams šāvās ārā gaiss. Sirdi plosošos palīgā saucienus nomainīja ris tīšanās.

Mēs grimstam, Čans nodomāja. Labākajā gadījumā pāris minūšu jautājums. Aiz muguras atskanēja šņākšana, kaut kur dzirksteļoja. Atskatījies viņš ieraudzīja, kā pa vienu no ieejām tieši dzinējiem virsū gāžas ūdens. Viens no netīrajiem dīzeļiem apstājās, uzreiz pazuda apgaismojums. Pēc tam apklusa otrs dzinējs.

Džons Suns nenoturējās un aizslīdēja malā, atsizdamies pret sienu.

"Ejiet prom!" Čans viņam uzsauca. "Te vairs neko nevaram darīt." Ārsts aizcīnījās līdz trapam un rāpās ārā. Bet Čans pagriezās pret lūku, cerēdams izglābt vēl kādu. Viņš nodrebēja, jo tas, ko redzēja, bija briesmīgi: no lūkas mašīntelpā šļācās ūdens, četras rokas izmisīgi sniedzās pēc palīdzības. Čans satvēra vienu vīrieša roku un vilka, taču imigrants bija tā iesprūdis starp pārējiem, ka viņu nevarēja izkustināt. Roka noraustījās, tad atslāba. Caur mašīntelpā ieplūstošo mutuļojošo ūdeni Čans ar pūlēm saskatīja Seņa seju. Čans rādīja, lai tas mēģina izrāpties, taču kapteinis nozuda tilpnes tumsā. Pēc mirkļa viņš atgriezās pie lūkas un grūda kaut ko ūdens straumei cauri.

Kas tas bija?

Cieši turoties pie kādas caurules, lai nezaudētu līdzsvaru, Čans sniedzās pretī, lai saņemtu kapteiņa pasniegto dārgumu. Viņa spēcīgā roka satvēra kādu apģērba gabalu un spēcīgi parāva. Piepeši no ūdens, kas guldzēdams gāzās nedzīvajām rokām pāri, iznira mazā meitenīte, Pou-Je. Viņa rīstījās, taču samaņu nebija zaudējusi. Čans cieši piespieda viņu pie krūtīm, tad atlaida cauruli un gar sienu aizpeldēja līdz trapam. Stindzinošo straumi pārvarējis, beidzot viņš izkļuva uz klāja.

Palūkojies apkārt, Čans sastinga kuģa pakaļgals, četrdesmit piecu grādu leņķī sasvēries, tikai nedaudz pacēlās virs ūdens, un lielākajai klāja daļai pāri snaikstījās pelēki, nevaldāmi viļņi. Vu Cjujčens, Čana tēvs un dēli cīnījās, mēģinādami atbrīvot lielu glābšanas plostu kuģa pakaļgalā. Tas jau bija ūdenī, taču draudēja briesmas, ka grimstošais kuģis aizraus to līdzi. Čans pieskrēja klāt, atdeva Pou-Je sievai un ķērās raisīt vaļā tauvu. Taču mezgls pavisam drīz atradās zem ūdens. Čans nonira pie tā, bet velti raustīja piemirkušo tauvu. Tad viņa rokai blakus parādījās otra. Viljams turēja garu asu nazi, kuru droši vien bija atradis uz klāja. Čans paņēma nazi un grieza tauvu, līdz tā bija pušu.

Uzniruši virs ūdens, Čans ar dēlu palīdzēja saviem tuviniekiem, Vu ģimenei, Džonam Sunam un jaunajam vīram un sievai uzkāpt uz plosta, kuru spēcīgie viļņi driz vien aizrāva prom no kuģa.

Viņš pievērsās piekarināmajam motoram un parāva auklu, lai to iedarbinātu, taču tas klusēja. Steigšus vajadzēja kustēties; bez vadības kuru katru mirkli draudēja apgāšanās. Čans rāva auklu vēl un vēl, arvien niknāk, līdz motors beidzot ierūcās.

Atspiedies pret plosta malu, viņš veikli pagrieza to pret vēju. Plostu nežēlīgi mētāja viļņi, tomēr tas neapgāzās. Viņš piedeva gāzi, apmeta līkumu, lietum un dūmakai cauri dodamies pie grimstošā kuģa.

"Uz kurieni?" Vu brīnījās.

"Pēc pārējiem," Čans izelsa, mēģinādams pārvarēt uzmākušās nāves bailes, kas stindzināja locekļus. "Jāsameklē pārējie."

Tieši tobrīd gaisā nosvilpa lode, ietriecoties viļņa mugurā ne vairāk par metru no plosta.

Spoks bija saniknots.

Grimstošā "Pūķa" priekšgalā stāvēdams, viņš turējās pie turpat atrastā glābšanas plosta štropes un pētīja trakojošos viļņus; pirms mirkļa viņš bija pamanījis metrus piecdesmit no kuģa lēkājam plostu ar dažiem izmukušajiem smerdeļi'em.

No jauna pacēlis savu veco pistoli, viņš notēmēja un izšāva otrreiz. Atkal garām. Lielo viļņu dēļ trāpīt no tāda attāluma nebija iespējams. Tad Spoks pamanīja, ka viņiem izdevies iedarbināt piekarināmo motoru un aizmanevrēt uz "Pūķa" otru pusi, kur viņu plosts nebija saredzams. Spoks novērtēja attālumu līdz klājam, vietai, kur kajītē gaidīja ieroči un nauda, vairāk nekā simt tūkstošu zaļajos.

Mirkli viņš apsvēra, vai paspētu nokļūt līdz kajītei.

Kā atbildot uz viņa jautājumu, varena gaisa strūkla izrāvās no "Pūķa" korpusa, un tas sāka grimt arvien straujāk, vēl vairāk nosveroties uz sāniem.

Ko lai dara, zaudējums bija milzīgs, bet ne jau viņa dzīvības vērts. Spoks nokāpa uz plosta un atgrūdās no kuģa. Lietus un dūmaka ļoti apgrūtināja redzamību. Viļņos lēkāja divas galvas, un izmisīgi vēzējās divi roku pāri ar panikā ieplestiem pirkstiem.

"Šurp, šurp!" Spoks sauca. "Jau eju palīgā!" Abi pagriezās pret viņu, visiem spēkiem pūlēdamies augstāk izcelties no ūdens, lai viņus varētu labāk saskatīt. Tie bija apkalpes locekli, tie paši, kuri bija palikuši uz komandtiltiņa. Spoks pacēla savu Ķīnā ražoto automātisko piecdesmit pirmā gada modeļa pistoli. Un nošāva abus, ietriekdams katrā pa lodei.

Tad viņš iedarbināja piekarināmo motoru un, plostam pāri viļņiem lēkājot, sāka meklēt savu banšou. Taču tas nekur nebija pamanāms. Bandu savstarpējās izrēķināšanās reizēs tik bezbailīgais palīgs, nesaudzīgais slepkava, droši vien bija pagalam apstulbis neierastajos apstākļos. Iespējams, ka iekritis ūdenī un noslīcis, tāds jau nu neiedomātos šķirties no savas smagās pistoles un munīcijas. Diemžēl Spokam bija jārisina citi jautājumi. Viņš pagrieza plostu uz to pusi, kur pēdējo reizi bija manījis sivēnus, un piedeva pilnu gāzi.

Glābšanas jostu viņš nebija paspējis paķert. Ne ari riņķi.

Neko nebija paspējis.

Tiklīdz sprādziens bija sadragājis "Pūķa" sarūsējušo korpusu, nogāžot Soniju Li uz mutes, kuģis sāka svērties sānis, ūdens šļācās viņam pāri un neatturami rāva okeānā. Piepeši viņš attapās aiz borta, pavisam viens un niecīgs drausmo ūdens kalnu vidū.

Desmit sasodītie elles soģi, viņš sarūgtināts nodomāja, kā tas būtu angliski?

Ūdens bija auksts, blīvs, neaprakstāmi sāļš. Viļņi pagrūda viņu, tad uzcēla augstu gaisā un iegremdēja sazin kādā dziļumā. Sonijam izdevās uzkārpīties virs ūdens, un viņš paspēja palūkoties apkārt, taču dūmakā un lietū neko nevarēja saskatīt. Pretīgo ūdeni sarijies, Li sāka rīstīties un klepot. Sonijs Li ik dienu izsmēķēja vismaz trīs paciņas cigarešu un izdzēra krietni daudz "Tsingtao" alus un mao-tai; visai drīz viņš aizelsās, netrenētos kāju muskuļus sarāva krampji.

Negribīgi sataustījis bikšu siksnai piesprādzēto automātisko pistoli, viņš to atkabināja, un ierocis uzreiz nogrima. Tad viņš atkārtoja procedūru ar trim munīcijas aptverēm, kuras bija nēsājis bikšu pakaļējā kabatā. Tas nedaudz uzlaboja peldspēju, taču ar to nepietika. Bija vajadzīga glābšanas josta, kaut kas negrimstošs, kas vismaz daļēji mazinātu necilvēcīgo piepūli, lai noturētos virs ūdens.

Šķita, ka netālu atskanēja laivas motora rūkoņa, un viņš, cik vien ātri varēdams, pagriezās. Metrus trīsdesmit no viņa bija oranžs plosts. Viņš pacēla roku, bet ieelpas brīdī sejā iesitās vilnis un plaušās iekļuva stindzinošs ūdens.

Gaisu… viņam vajag gaisu.

Sejā triecās vēl viens vilnis. Viņš pazuda zem tā, pelēkā ūdens varenā tvēriena rauts. Li palūkojās uz savām rokām. Kāpēc tās vairs nekustējās? Kāpēc neairējās virspusē?

Airē, spārdies! Neļauj nogremdēt sevi!

Viņš vēlreiz izrāvās virs ūdens.

Nedrīkst…

Viņš atkal sarijās ūdeni.

Nedrīkst padoties…

Acīm priekšā vilkās melns plīvurs.

Desmit elles soģi…

Tad arī Sonijs Li nosprieda, ka tikšanās ar tiem vairs nav ilgi jāgaida.

5. NODAĻA

Viņi gulēja uz plosta, mirkdami aukstajā zupā, iespīlēti starp ūdens vaļņiem un nežēlīgā lietus šaltīm. Viņu rokas krampjaini turējās pie plosta iekšpusē iestiprinātās tauvas.

Sems Čans, neviļus kļuvis par nedrošā peldlīdzekļa kapteini, aplūkoja savus pasažierus. Viņa un Vu ģimenes bija saspiedušās plosta pakaļgalā viņam apkārt. Priekšgalā gulēja doktors Džons Suns un vēl divi, kuru uzvārdu Čans nezināja. Vīru sauca Čao-hua un sievu Roze.

"Brauciet!" Vu uzsauca. "Brauciet krastā!"

"Mums jāpalīdz pārējiem."

"Viņš taču šauj uz mums!"

Čans palūkojās uz vētras sakulto jūru. Bet Spoku nekur nemanīja.

'Tūlīt brauksim. Bet jāmēģina glābt citus, ja vien varam. Skatieties vērīgāk!"

Padsmitnieks Viljams ar pūlēm nostājās uz ceļiem un, acis piemiedzis, mēģināja kaut ko saskatīt caur lietus šaltīm. Ari MeiMeja piecēlās pussēdus. Vu, viņa meita un Viljams ar saujām smēla ūdeni no plosta. Vu kaut ko kliedza, taču, tā kā viņš bija pagriezies uz otru pusi, Čans neko nesaprata.

Apmetis tauvas cilpu ap roku, Čans ar kāju atspiedās pret dulla balstu, sasprindzinot visus spēkus, lai pagrieztu plostu un apmestu loku ap "Pūķi", turoties no tā pārdesmit metru attālumā. Kuģis ieslīdēja vēl dziļāk viļņos, ik pēc brīža no tā izšāvās kāds putojošs ūdensstabs, gaisam izlaužoties pa plaisu, iluminatoru vai lūku. Kuģis drīz iestenējās kā ievainots dzīvnieks, drīz apklusa.

"Re, tur ir!" Viljams iekliedzās. "Es laikam kaut ko redzu!"

"Nē!" Vu Cjujčens sauca. "Mums jābrauc! Ko jūs vēl gaidāt?"

Viljams izstiepa roku.

"Tēvs, redzi, tur!"

Aptuveni desmit metru no plosta Čans saskatīja kaut ko tumšu, bet tam blakus daudz mazāku baltu plankumu. Izskatījās pēc galvas un rokas.

"Lai paliek!" Vu kliedza. "Spoks mūs ieraudzīs. Atkal šaus!"

Čans neklausīja, bet stūrēja tuvāk, un izrādījās, ka tas tiešām ir cilvēks. Viņš bija bāls, rīstījās, šausmās pārvērstu seju tvarstīja gaisu. Viņu sauca Li Kanmejs, Čans atcerējās, lai gan šis cilvēks gribēja, lai viņu sauktu rietumnieciskajā Sonija vārdā. Viņā bija kaut kas aizdomīgs. Ceļojuma laikā Li turējās savrup, izskatījās sadrūmis, brīžiem ļauni blenza uz bērniem, ja tie rotaļādamies ierunājās vai iesmējās skaļāk. Ja runāja lai gan tas gadījās pavisam reti -, tad uzdeva pārāk daudz jautājumu par to, ko imigranti domā darīt, Ņujorkā nonākuši, bet šos jautājumus neviens prātīgs nelegālais imigrants nevēlējās apspriest.

Tomēr Li bija nelaimē nokļuvis cilvēks, un viņam vajadzēja palīdzēt.

Kārtējais vilnis viņu aprija.

"Lai paliek!" Vu nikni čukstēja. "Viņš jau ir pagalam."

Čans vēroja ūdeni, bet Li nekur neredzēja ūdens virsma bija tikpat necaurredzama kā zilpelēks audekls.

Sieviete plosta priekšgalā iesaucās:

"Lūdzu, brauksim prom!"

Čans pagrieza plosta priekšgalu pret lielu vilni, lai neļautu tam apgāzties. Pēc manevra beigām Čans pamanīja oranžu plankumiņu pazibam metrus piecdesmit tālāk. Tas bija Spoka plosts. Čūskgalvja un Čana skatieni satikās, un plosts sāka virzīties uz viņu pusi. Taču starp viņiem saslējās vēl viens vilnis, un abi uz bridi pazaudēja viens otru.

Piedevis gāzi, Čans pagriezās atpakaļ uz slīkstošā vīrieša pusi.

"Gulstieties uz grīdas! Visi lejā!"

Tiklīdz viņi bija sasnieguši Li, viņš pārslēdza motoru atpakaļgaitā, pārliecās platajam gumijas bortam pāri un, imigrantu aiz pleca sagrābis, ierāva plostā, kur tas nevarīgi sabruka uz grīdas. Atskanēja šāviens. Viņiem blakus gaisā uzšāvās ūdens šalts.

Čans strauji piedeva gāzi, un plosts aiztraucās aiz "Pūķa", vēlreiz paslēpjoties no Spoka.

Uz mirkli čūskgalvja uzmanību bija pievērsuši vēl divi cilvēki ūdenī kuģa apkalpes locekļi oranžās glābšanas jostās viļņi viņus mētāja pārdesmit metrus no slepkavas plosta. Spoks pilnā gaitā devās pie viņiem.

Nešaubīdamies par viņa ļaunajiem nolūkiem, abi izmisīgi vicināja rokas, peldēdami, cik jaudas, prom uz Čana pusi. Novērtējis atstatumu līdz viņiem, Čans domāja, vai paspēs izglābt jūrniekus, pirms čūskgalvis pietuvosies viņiem tiktāl, lai varētu netraucēts izšaut. Migla un lietus, ari lielie viļņi neļāva Spokam trāpīgi šaut. Jā, Čans izlēma, var paspēt. Viņš jau piedeva gāzi.

Pie auss piepeši atskanēja balss.

"Nē! Mums jābrauc prom."

Runātājs bija viņa tēvs, Čans Dzječi; vecais vīrs bija atrāpies pie viņa un pieliecies klāt.

"Nogādā ģimeni drošībā!"

Čans pamāja.

"Jā, Baba." Pagriezis plostu pret krastu, viņš piedeva pilnu gāzi.

Pēc mirkļa nosprakšķēja viens, tad otrs pistoles šāviens; tur čūskgalvis nogalināja abus apkalpes locekļus.

Tam sekoja vēl viens šāviens.

Atskatījies Čans caur miglu saskatīja oranžu plankumu: Spoks dzinās pakaļ. Izmisums pārņēma viņu. Kā jebkuram disidentam Ķīnā, arī Čanam bailes nebija svešas. Taču tās bija citādas bailes, pie tām ar laiku varēja pierast. Te bija kaut kas pavisam cits; neprātīgs slepkava grasījās nogalināt viņa vistuvākos cilvēkus, un tas bija pārlieku baisi.

"Gulstieties! Visi lejā!" Viņš pūlējās kā mācēdams vadīt plostu, lai neļautu tam apgāzties, vienlaikus dodamies uz krastu ar maksimālo ātrumu.

Vēl viens šāviens. Lode ietriecās ūdenī tikai metru no borta. Ja tā trāpītu gumijā, plosts nenoturētos ne pāris minūšu.

Piepeši visu pārmāca šaušalīgs, svešāds vaids. "Pūķis" nosvērās pilnīgi uz sāniem un pazuda zem ūdens. Kuģim grimstot, milzu vilnis aizvēlās uz visām pusēm kā pēc bumbas sprādziena. Imigrantu plosts bija pārāk tālu, lai tam kaut kas notiktu, bet Spoks bija daudz tuvāk. Čūskgalvis atskatījās un ieraudzīja tuvojamies vilni. Viņš pagriezās sānis un pēc mirkļa vairs nebija saskatāms.

Kaut arī Sems Čans bija profesors, mākslinieks, politiskais darbinieks, viņš, tāpat kā daudzi ķīnieši, neredzamajai pasaulei un zīmēm pievērsa lielāku uzmanību nekā intelektuāļi rietumos. Tāpēc viņš uz bridi iedomājās, ka Guaņa Jiņa, žēlsirdības dieviete, iestājusies par viņiem.

Taču jau pēc mirkļa Džons Suns, kurš raudzījās atpakaļ, uzsauca:

"Vēl turas! Dzenas mums pakaļ. Spoks dzenas mums pakaļ!"

Tātad Guaņai Jiņai šodien citas darīšanas, Sems Čans nosprieda. Ja gribam izglābties, par to jāparūpējas pašiem. Viņš pagrieza plostu uz krasta pusi un aiztraucās prom. Aiz muguras palika noslīkušie un nogrimušā kuģa drazas, kas gluži kā peldošas kapuzīmes norādīja ceļu, pa kuru bija aizgājis kapteinis Seņs un viņa apkalpe, kā ari visi tie, ar kuriem Čans bija iedraudzējies divu pagājušo nedēļu laikā.

"Viņš nogremdējis kuģi."

Lons Silleto spēja tikai nočukstēt: "Ak dievs!" Roka ar tālruni noslīga lejā.

"Ko?" Haralds Pībodijs bija satriekts. Tuklā roka cēlās pie neērtajām brillēm un noņēma tās.

Detektīvs pamāja.

"Ak kungs, nē!" Delrijs noteica.

Linkolna Raima galva, viena no nedaudzajām viņa ķermeņa daļām, kas bija saglabājušas spēju kustēties, pagriezās pret drukno policistu. Viņš juta karstuma vilni izskrienam visam augumam cauri protams, tās bija tikai iedomas, ka tas jūtams arī zemāk par kaklu.

Delrijs mitējās staigāt šurpu turpu, Pībodijs un Alans Kou raudzījās viens uz otru. Silleto ieurbās ar skatienu dzeltenajā parketā, vēlreiz pielicis tālruni pie auss; brīdi klausījies, viņš pacēla galvu.

"Ak, Linkij, Spoks to nolaidis dibenā. Ar visiem, kas bijuši uz borta."

"Ak nē…"

"Krasta apsardze īsti nezina, kas noticis, bet viņi uztvēruši zemūdens eksploziju, un pēc desmit minūtēm "Pūķis" pazudis no radara ekrāna."

"Ir upuri?" Delrijs jautāja.

"Nav ne jausmas. Kuterim vēl vairāki kilometri līdz avārijas vietai. Un precīzu punktu viņi vairs nezina neviens uz "Pūķa" neieslēdza avārijas signālu. Tikai pēc tā varētu noteikt precīzās koordinātas."

Raims vēroja Longailendas karti; salas sašķeltais austrumu gals atgādināja zivs asti. Viņš nespēja atraut acis no sarkanas uzlīmes, kas norādīja "Pūķa" aptuveno atrašanās vietu.

"Cik tur līdz krastam?"

"Ap pusotra kilometra."

Raims bija tālredzīgi paredzējis vairākus iespējamos "Pūķa" aizturēšanas scenārijus; daži bija optimistiskāki, citi ne visai, rēķinoties ar zināmiem zaudējumiem un cilvēku bojāeju. Noziedznieku aizturēšanas gaitā vienmēr bija jārēķinās ar zaudējumiem, risku varēja samazināt, bet ne jau izslēgt pavisam. Taču noslīcināt visus? Visus pasažierus ar bērniem? Nē, kaut ko tamlīdzīgu viņš pat iedomāties nespēja.

Jā, Raims rūgti prātoja, viņš bija mierīgi zvilnējis savā greznajā, trīs tūkstošus dolāru vērtajā gultā, klausoties Imigrācijas un naturalizācijas dienesta bēdu stāstā, it kā tas būtu filmas sižets. Un tad bez īpašas piepūles izdarījis secinājumus un visai teatrālā veidā piedāvājis viņiem risinājumu.

Un pēc tam bija metis mieru nemēģinādams paredzēt turpmākos notikumus, pat nepieļaudams varbūtību, ka imigrantiem draudēja tāds liktenis.

Nelegālistus dēvē par pazudušajiem -ja viņi mēģina apvest čūskgalvi ap stūri, viņus nogalina, ja viņi sāk sūdzēties, viņus nogalina. Viņi itin vienkārši pazūd, un cauri. Radinieki no viņiem vairs nesaņem nekādas ziņas.

Linkolns Raims nespēja sev to piedot. Viņš taču zināja, cik Spoks bīstams; varēja paredzēt arī tik necilvēcīgu notikumu pavērsienu. Uz brīdi pievēris acis, Raims noglabāja šo nastu sirds dziļumos. Atsakies no aizgājējiem, viņš bieži atkārtoja sev un ekspertiem, kurus sūtīja uz nozieguma vietu, un tagad viņš klusībā atkārtoja šo pavēli. Taču viņš nespēja no tiem atteikties, ne jau no šiem nabaga cilvēkiem. Ar "Pūķi" bija pavisam citādi. Šos mirušos nevarēja salīdzināt ar nozieguma vietā atrastajiem līķiem, kuru stiklainās acis un atieztos zobus bija jāiemācās neņemt pie sirds, lai varētu paveikt savu darbu. Tagad veselas ģimenes bija gājušas bojā viņa vainas dēļ.

Raims bija domājis, ka pēc kuģa pārtveršanas, Spoka aresta un nozieguma vietas pārmeklēšanas viņa dalība šajā lietā beigsies un viņš varēs atgriezties pie izmeklētāja ierastā darba, kā ari gatavoties operācijai. Taču tagad bija skaidrs, ka viņš nevar atstāt šo gadījumu neizmeklētu. Katrā ziņā vajadzēja dabūt rokā to vīru un nodot tiesai.

Iezvanījās Delrija tālrunis, viņš brīdi runāja, tad ar garo rādītājpirkstu nospieda pogu, izbeigdams sarunu.

"Re, kā tas ir! Krasta apsardze ziņo, ka pāris pūšļu, glābšanas plostu ar uzkarināmo motoru, velkoties uz krastu." Piegājis pie kartes, viņš iebakstīja tajā ar pirkstu. "Kaut kur ap šo vietu. Istona mazītiņa pilsēta uz Orientpointas pusi. Tādā vējā helikopteru tik un tā gaisā nedabūs, bet pāris kuteru aizsūtīšot, ja nu kāds izglābies; mēs savējos no Portdžefersonas pārsviedīsim uz turieni, kurp dodas plosti. Meklēšanas un glābšanas operācija. Protams, tvarstīšana ari, Spoks taču jānoķer. Kā "Bēglī", kur Tomijs Li Džonss un viņa komanda."

Alans Kou pārbrauca ar roku pār rudajiem matiem, kas bija tikai nedaudz tumšāki kā Saksai, un teica Pībodijam:

"Es gribu uz turieni."

Imigrācijas un naturalizācijas dienesta pārstāvis atbildēja:

"Es šeit personāla norīkojuma lēmumus nepieņemu." Tas bija ne pārāk smalks mājiens, ka visu vadīja FIB un Delrijs, un šādas piezīmes tika izteiktas ne reizi vien pēdējo pāris dienu gaitā.

"Ko teiksiet, Fred?" Kou jautāja.

"Neiet cauri," pārlieku aizņemtais aģents atcirta.

"Bet es…"

Delrijs zīmīgi papurināja galvu.

"Šobrīd jums tur nav ko darīt. Ja viņu notvers, varēsiet aizbraukt un nopratināt. Izrunāties no sirds. Bet pašlaik gatavojam aizturēšanas operāciju, un tas nav pa jūsu līniju."

Jaunais aģents bija sniedzis vērtīgu informāciju par Spoku, taču Raims jau zināja, ka sadarboties ar viņu nebija viegli. Viņš vēl joprojām dusmojās, pat bija aizvainots, ka viņam neļāva būt uz kutera "Pūķa" pārtveršanas operācijas laikā. Ari tas bija Delrija lēmums.

"Nu, zināt, tās ir muļķības!" Kou drūmi atkrita uz krēsla.

Delrijs paostīja neaizdedzināto cigareti un aizbāza to atkal aiz auss; viņam zvanīja vēlreiz. Beidzis sarunu, viņš paziņoja:

"Mēs mēģināsim norīkot kontrolposteņus uz mazāk nozīmīgajiem ceļiem divdesmit piektās, četrdesmit astotās un astoņdesmit ceturtās šosejas. Bet pašlaik ir sastrēgumstunda, un nevienam nepietiek dūšas slēgt Longailendas ātrgaitas automaģistrāli vai Sanraizas automaģistrāli."

"Varam paziņot maksas ievācējiem pie tuneļiem un tiltiem, lai nepalaiž viņu garām," Silleto sacīja.

Delrijs paraustīja plecus.

"Doma laba, bet ar to vien nepietiek. Ķīniešu kvartālā Cainataunā Spoks jūtas kā mājās. Ja tiks tur, mums no ādas būs jālien laukā, lai viņu atrastu. Ja vien ir kaut vismazākā iespēja, jāņem pie dziesmas turpat krastā."

"Kad tie plosti varētu būt malā?" Raims jautāja.

"Šie domā, ka pēc minūtēm divdesmit. Bet mūsējie ir astoņdesmit kilometrus no īstonas."

"Vai tiešām nav nekādas iespējas kādam tur nokļūt ātrāk?" Pībodijs jautāja.

Brīdi apspriedies ar pārējiem, Raims bilda savā mikrofonā:

"Komanda tālrunis!"

1969. gada autosacīkstēs "Indianapolisa 500" "General Motors" ražotais "Camaro Super Sport" ar paceļamu jumtu bija tas auto, kas noteica sacīkšu dalībniekiem izmēģinājuma brauciena tempu.

Šim godam GM izvēlējās visjaudīgāko no saviem spēkratiem "Camaro SS" ar "Turbo Jet V8" dzinēju, kura jauda varēja sasniegt trīssimt septiņdesmit piecus zirgspēkus. Un, ja cilvēkam vēl bija patika padarboties ar braucamo noņemt skaņas izolācijas materiālu, tapsējumu un paburties ar blokiem un, teiksim, cilindru galvām -, efektīvos zirgspēkus varētu uzdzīt līdz četri simti piecdesmit.

Tā varēja dabūt gatavu lielisku mašīnu "dragreisam" vai sacīkstēm, kurās mašīnai stumdoties un grūstoties gadījās burtiski izsisties līdz uzvarai.

Tikai ne braukšanai vētras laikā ar ātrumu virs diviem simtiem kilometru stundā.

Artrīta spīdzinātajos pirkstos ar ādu apvilkto stūri satvērusi,

Amēlija Sakša vadīja mašīnu austrumu virzienā pa Longailendas ātrgaitas maģistrāli. Viņa bija novietojusi zilu bākuguni uz paneļa piesūcējierīce pie kabrioleta jumta lāgā neturējās un zibināja kā atspole, drīz iespraukdamās automašīnu rindā, drīz aizjoņodama tai garām.

Saskaņā ar viņas un Raima lēmumu pēc viņa telefona zvana pirms kādām piecām minūtēm, kad viņš bija licis triekties uz īstonu, Sakša bija puse no avangarda komandas, kam, ja veiktos, bija jāierodas piekrastē tieši ap to laiku, kad krastu sasniegtu Spoks un imigranti, ja kādam no viņiem būtu laimējies izdzīvot. Otro pusi pārstāvēja blakus sēdošais jaunais policists no Ņujorkas Policijas departamenta īpašo uzdevumu vienības. īpašo uzdevumu vienība bija Policijas departamenta taktiskā triecienvienība, un Sakša taisnību sakot, Raims nolēma, ka viņai noderētu nopietnāku šaujamieroču atbalsts; tāds aparāts tagad gulēja jaunajam cilvēkam uz ceļiem "Heckler & Koch MP-5" ložmetējs.

Daudzus kilometrus aiz muguras pret neganto vētras stihiju pēc labākās sirdsapziņas cīnoties, viņiem sekoja īpašo uzdevumu vienības autobuss, nozieguma vietas ekspertu furgons, seši Safolkas apgabala policisti, neatliekamās palīdzības mašīnas un dažādi Imigrācijas un naturalizācijas dienesta un FIB braucamrīki.

"Labi, ka tā," teica īpašo uzdevumu vienības kaujinieks. "Nūjā. Izdevās."

Tāda bija viņa reakcija uz īslaicīgu automašīnas hidroplanēšanu.

Sakša mierīgi savaldīja "Camaro". Viņa atcerējās, ka bija noskrūvējusi metāla plāksni aiz pakaļējiem sēdekļiem, nomainījusi smago degvielas bāku pret mazāku, bet rezerves riteni ar riepu remonta komplektu un aizdedzes sveču rezerves komplektu. Tagad "Camaro SS" bija apmēram par simt astoņdesmit kilogramiem vieglāks nekā septiņdesmitajos, kad tēvs to bija iegādājies. Tas balasts tādā reizē varētu noderēt, viņa sprieda, vēlreiz veiksmīgi pārtraucot slīdēšanu.

"Nu jau pietiks, tagad viss kārtībā," teica īpašo uzdevumu vienības policists. Acīmredzot viņš jutās daudz drošāk apšaudes laikā, nekā traucoties pa plato Longailendas ātrgaitas maģistrāli.

Atskanēja Saksas telefona zvans. Viņa sadabūja tālruni un atsaucās:

"Klausos!"

"Klau, mis," jaunais policists aizrādīja, "vai nemēdzat izmantot kādu no tām mantiņām, lai rokas būtu brīvas? Ar tām dažkārt ir ērtāk." Un kaut ko tādu teica bruņojies īpašo uzdevumu vienības policists!

Sakša iesmējās, pieslēdza mikrofonu un apdzina kārtējo automašīnu.

"Kā virzāmies, Sakša?" Raims jautāja.

"Daru, ko varu. Drīz nokļūsim uz parastās šosejas. Un tad, iespējams, būs pie viena otra luksofora jāpiebremzē."

"Ak tā gan," policists nomurmināja.

"Vai kāds izglābies, Raim?"

"Nekādu jaunumu," viņš atteica. "Krasta apsardze varējusi vienīgi noteikt, ka jūrā ir divi plosti. Izskatās, ka lielākā daja palikusi uz borta."

"Es saprotu, ko tu domā, Raim. Bet tā jau nav tava vaina."

"Paldies par izpratni, Sakša! Tam vairs nav nozīmes. Vai tu brauc godīgi?"

"Ak jā," viņa atbildēja, nesatricināmā mierā veikdama manevru, kas auto lika novirzīties par četrdesmit grādiem no ass līnijas, taču viņas pulss nemainījās. "Camaro" traucās tālāk pa maģistrāli, ātrumam pieaugot līdz divi simti divdesmit pieciem kilometriem stundā. īpašo uzdevumu vienības policists pievēra acis.

'Tur var iet karsti, Sakša. Turi šaujamo pa rokai!"

"Man tas vienmēr ir pa rokai." Vēl viena neilga slīdēšana.

"Mums zvana no Krasta apsardzes kutera. Sakša, man jābeidz." Raims bridi klusēja. Tad piebilda: "Centies visu pārmeklēt, bet uzmanies!"

'Tas man patīk. To vajadzētu uzdrukāt uz nozieguma vietas ekspertu T krekliem."

Viņi atvadījās.

Ātrgaitas maģistrāle beidzās, Tin viņa traucās pa šaurāku ceļu. Līdz īstonai, kur glābšanas plostiem vajadzēja nākt krastā, bija četrdesmit kilometru. Viņai īstonā vēl nekad nebija gadījies būt. Pilsētniece Sakša prātoja, kā tur varētu izskatīties. Vai būs smilšaina pludmale? Klintis? Vai būs jārāpjas tajās? Pēdējā laikā viņas artrīts arvien vairāk lika sevi manīt, un lielais gaisa mitrums dubultoja sāpes un stīvumu.

Nevarēja zināt ari to, vai tad, ja Spoks jau izkļuvis krastā, viņam būtu slēpņi, no kuriem atklāt uguni.

Sakša paraudzījās uz spidometru.

Samazināt ātrumu?

Taču riepām bija pareizie protektori, bet vienīgais mitrums uz delnām bija no lietus, kas Saksai bija uzlijis Portdžefersonā. Viņa spieda gāzes pedāli grīdā.

Jo vairāk plosts tuvojās krastam, jo labāk saredzamas kļuva klintis.

Tās izskatījās robotas.

Sems Čans, acis piemiedzis, centās saredzēt krastu caur lietu un viļņu šļakatām. Pavīdēja oļiem un netīri dzeltenām smiltīm klāti nelieli pludmales posmi, taču lielākā krasta līnijas daļa bija stāvas, tumšas klintis. Un, lai nokļūtu liedagā, viņam vajadzēja izvadīt plostu starp klintsradzēm, kas slējās no ūdens visgarām krastam, cik vien varēja saskatīt.

"Viņš vēl ir tepat, aiz mums!" Vu iesaucās.

Čans atskatījās un ieraudzīja mazītiņo oranžo Spoka plostu. Tas sekoja viņiem, taču virzījās uz priekšu nedaudz lēnāk. Spoks vadīja plostu nemākulīgi. Stūrēja taisnā ceļā uz krastu un cīnījās pret viļņiem, bet tie palēnināja plosta gaitu. Turpretī Čans, ievērodams savu taoista pārliecību, kuģoja citādi; lai paātrinātu plosta gaitu, viņš centās uztvert ūdens dabiskās straumes, necīnoties pret tām, bet metot līkumu ap augstākajām bangām un izmantojot viļņus, kas steidzās uz krastu. Atstarpe starp viņiem un čūskgalvi arvien vairāk pieauga.

Čans apsvēra, ka paspēs uzmeklēt automašīnas, kurām bija viņi jānogādā Čainataunā. Šoferi nevarēja zināt par kuģa bojāeju, un Čans bija izlēmis viņiem pateikt par Krasta apsardzes pakaļdzīšanos un nepieciešamību nekavējoties braukt prom. Ja viņi iespītētos un uzstātu, ka jāsagaida Spoks, Čanam un Vu vajadzētu sagrābt vienu vai vairākas automašīnas un pašiem sēsties pie stūres.

Vērodams krastu, viņš redzēja, ka tālāk, aiz liedaga, aug zāle un koki. Vēja triektās lietus lāses neļāva saskatīt skaidrāk, taču varēja nojaust kaut ko ceļam līdzīgu. Ne visai tālu spīdēja kaut kādas uguntiņas. Vesels uguntiņu spiets, tas atgādināja nelielu ciematu.

Izberzējis okeāna ūdens svilinātās acis, Čans paraudzījās uz pieklusušajiem cilvēkiem, kuri vēroja priekšā saredzamo krastu, nevaldāmās ūdens straumes, viļņus, kas šķīda pret asajām kā naža asmens un tumšajām kā sakaltušas asinis klintīm. Pēkšņi tieši viņu ceļā zem ūdens iznira klintsradze. Čans tūdaļ pat ieslēdza atpakaļgaitu un pagrieza plostu sānis, par mata tiesu izvairīdamies no klinšaina sēkļa. Plosts bija sameties sāniski, viļņu mētāts, tas pieplūda ar ūdeni. Viņi gandrīz apgāzās vienu reizi, pēc tam otru reizi. Čans pūlējās pagriezt plostu pret krastu, taču pēkšņi noslāpa motors. Sagrābis motora palaižamo auklu, viņš spēcīgi parāva. Motors iepukšķējās un apklusa. Viņš mēģināja vēl un vēlreiz, vismaz desmit reizes. Taču nekas nelīdzēja. Motors klusēja. Dēls parāpās uz priekšu un pieklauvēja pie benzīna tvertnes.

"Tukša."

Izmisis, vai pagurdams aiz bažām par savu tuvinieku drošību, Čans atskatījās. Migla bija sabiezējusi un slēpa viņus taču tā slēpa ari Spoku. Cik tālu tas varēja būt?

Plosts cēlās gaisā varena viļņa mugurā, tad ar nejauku blīkšķi iegāzās dziļā ieplakā.

"Gulties, visiem gulties!" Čans uzkliedza. "Turieties guļus!" Viņš nokrita uz ceļiem tumšajā ūdenī, kas skalojās plosta dibenā. Tad pagrāba airi un mēģināja ar to stūrēt. Taču viļņi un straume bija pārāk spēcīgi, bet plosts pārāk smags. Ūdens ietriecās viņam sejā un izrāva airi no rokām. Čans nogāzās uz muguras. Pametis skatienu virzienā, uz kurieni viņus nesa viļņi, viņš tieši ceļā, tikai pāris metru attālumā, ieraudzīja klinšu grēdu.

Ūdens satvēra glābšanas plostu kā vējdēli un strauji nesa uz priekšu. Ar negantu spēku plosta priekšgals triecās pret klintīm. Gumijas apvalks ieplīsa, gaisam izplūstot, plosts sāka saplakt. Sonijs Li, Džons Suns un jaunais vīrs un sieva kā lingas mesti aizlidoja pār bortu un nozuda virpuļojošā ūdenī uzreiz aiz klintīm. Straume viņus aizrāva prom.

Abas ģimenes Vu un Čani bija atradušās plosta pakaļgalā, tur gaiss vēl turējās, un viņiem izdevās neizkrist. Tad plostu vēlreiz uzmeta klintīm. Vu sieva spēcīgi atsitās pret klintsradzi, taču neizkrita no plosta; sieviete iegāzās atpakaļ plostā ar asiņojošu roku un apdullusi palika guļam plosta dibenā. Neviens cits sadursmē nebija cietis.

Drfz vien plosts bija aiznests aiz klintīm un tuvojās krastam, strauji saplakdams.

Čans izdzirdēja tālu palīgā saucienu. Tas bija viens no triecienā pret klinti ūdenī izmestajiem, taču noteikt, kur viņš vai viņa atradās, nebija iespējams.

Plosts pārslīdēja pāri vēl vienai klintsradzei, līdz krastam bija atlicis metru piecpadsmit, ne vairāk. Bangas bija saņēmušas viņus savā varā, tās mētāja, raustīja plostu, grūžot to oļainajā krastā. Vājais Vu Cjujčens ar meitas palīdzību pūlējās noturēt pusnemaņā guļošās sievas galvu virs ūdens. Viņas rokas ievainojums stipri asiņoja. Meitenīte Mei-Mejas rokās bija pārstājusi raudāt un nemierīgi grozīja galviņu.

Taču gaiss no plosta bija gandrīz izplūdis, un tā motors aizķērās aiz kādas zemūdens klints, kad līdz krastam bija palikuši tikai astoņi vai deviņi metri. Odens nebija dziļš aptuveni divi metri, taču viļņi joprojām spēcīgi mētāja plostu.

"Uz krastu," Čans izkliedza, aizrīdamies ar ūdeni. "Veikli uz krastu!"

Attālums nebija liels, taču tā pārvarēšana ilga veselu mūžību. Pat Čanam, kas bija spēcīgāks par pārējiem, trūka elpas un kājas bija krampju samocītas, kad tās beidzot uztaustīja dibenu. Beidzot zem kājām bija ciets pamats, kaut arī aļģu un gļotu klāti akmeņi, un viņš klupdams un grīļodamies brida malā. Vienu reizi viņš nokrita, sāpīgi atsitoties pret akmeņiem, taču ātri piecēlās un palīdzēja tēvam izkļūt no ūdens. Čans paraudzījās apkārt. Ne Sunu, ne Li vai jauno pāri viņš neredzēja.

Pilnīgā spēku izsīkumā viņi aizvilkās līdz liedagā ierīkotai nojumei, kam nebija sienu, taču viļņotā skārda jumts solīja patvērumu no nežēlīgā lietus. Abas saimes sabruka tumšajās smiltīs zem nojumes rīstoties, klepojot, raudot un lūdzoties. Sems Čans pēc brīža piespieda sevi piecelties kājās. Viņš pētīja okeānu, taču neredzēja ne Spoka plostu, ne no plosta izmestos ceļabiedrus.

Tad viņš noslīga uz ceļiem un atbalstīja pieri smiltīs. Viņu ceļojuma biedri un draugi bija miruši, paši savainoti, pārsaluši un slepkavas vajāti… Un tomēr, Sems Čans apsvēra, viņi bija uz cietzemes. Mokošais un nebeidzami garais ceļojums pāri pusei pasaules bija galā; viņi bija ieradušies savās jaunajās mājās: Meiguo, Brīnišķīgajā Zemē.

6. NODAĻA

Puskilometru no krasta Spoks pārliecās pāri delnā turētajam mobilajam tālrunim, cenšoties pasargāt to no lietus un viļņiem, kamēr viņa plosts pērās pa tiem sivēniem pakaļ.

Signāls bija vājš tam bija jātiek caur satelītu uz Fudžou un Singapūru, lai nokļūtu Amerikā, tomēr viņam izdevās sazvanīt Džeriju Tanu, cilvēku, kuru viņš dažreiz izmantoja darījumu kārtošanai Čainataunā; tagad tam bija viņš jāsagaida.

Cīņā ar putās sakulto okeānu aizelsies, Spoks tomēr paspēja daudzmaz paskaidrot, kur izkļūs krastā aptuveni trīssimt metrus uz austrumiem no kādas nelielas apdzīvotas vietas; tur, šķita, varēja izšķirt veikalus un dzīvojamās mājas.

"Kādi ieroči tev ir?" Spoks auroja.

"Ko tu teici?" Tans jautāja.

Viņam nācās atkārtot jautājumu vairākas reizes.

Bet Tans bija nodevu ievācējs vairāk darījumu cilvēks nekā izspiedējs -, un izrādījās, ka viņam līdzi bija tikai pistole.

"Gaņl" Spoks nolamājās. Nolāpīts! Viņš bija cerējis sadabūt kaut vai kādu automātu. Vienīgais, ko viņam bija izdevies paturēt, bija vecā piecdesmit pirmā gada modeļa pistole un aptuveni trīsdesmit patronas.

"Krasta apsardze…" Tana teikto gandrīz nevarēja saprast atmosfēras traucējumu un vēja dēļ. "Viņi… šeit… varu… viņu raidītāju. Jālasās prom. Kur…"

"Ja redzēsi kādu no sivēniem, šauj nost!" Spoks kliedza. "Dzirdi mani? Viņiem jābūt kaut kur krastā netālu no tevis. Dabū viņus rokā! Knieb nost!"

"Kniebt nost? Tu gribi…"

Taču pār plosta bortu pāršļācās vilnis un aplēja viņu ar ūdeni no galvas līdz kājām. Tālrunis apklusa, tad Spoks paraudzījās uz ekrānu. Tas bija nodzisis. Dusmās pārvērstu seju viņš trieca tālruni pret plosta dibenu.

Starp viļņiem parādījās klinšu siena, un Spoks pagrieza stūri, virzīdams plostu uz platu liedaga posmu tālu pa kreisi no mazās pilsētiņas. Bija nepieciešams ilgāks laiks, lai nokļūtu turp, kur krastā nonāca sivēni, bet viņam nemaz negribējās savainoties pret asajām klintsradzēm. Tomēr aizklūšana krastā prasīja milzu piepūli. Necilais peldlīdzeklis uzslējās viļņa korē un gandrīz apgāzās, bet Spoks paspēja ieslēgt atpakaļgaitu, un plosts paklausīgi nogūlās uz ūdens. Taču cits vilnis ietriecās viņam mugurā un nogāza plosta dibenā, izmērcējot līdz ādai un sagriežot plostu sānis. Bangu nests, tas izmetās krastā, aizsviežot savu braucēju tālu smiltīs. Dzenskrūve griezās kā negudra, motors kauca. Sabijies, ka mežonīgais troksnis varētu viņu nodot, Spoks izmisīgi pierāpās pie plosta un noslāpēja motoru.

Viņš ieraudzīja Džeriju Tanu sudrabkrāsas pilnpied ziņas apvidus automašīnā uz smiltīm aizputināta asfaltēta ceļa aptuveni divdesmit metrus no krasta. Spoks piecēlās un skriešus devās pie mašīnas. Resnais, neskūtais Tans, viņu ieraudzījis, piebrauca tuvāk, tad atvēra durvis. Spoks pieliecās pie loga, taču iekšā nekāpa.

"Pārējos neredzēji?"

Tans satraucies uzsauca:

"Mums jālasās prom!" Viņš pamāja uz radio, kas bija ieslēgts uz vietējās policijas raidītāja frekvenci. "Krasta apsardzei zināms, ka esam šeit. Viņi norīkojuši policiju mūs meklēt."

"Pārējie?" Spoks nerimās. "Kur sivēni?"

"Neesmu nevienu citu te redzējis. Bet…"

"Mans banšou arī pazudis. Nemaz nezinu, vai viņš tika ārā no kuģa." Spoks vēroja krastu.

"Neesmu te nevienu manījis," Tans runāja spalgā balsī. "Bet šeit palikt mēs nedrīkstam."

Ar acs kaktiņu Spoks pamanīja kādu kustību netālu no bangotnes: pelēkās drānās ģērbies stāvs vilkās no ūdens pār akmeņaino liedagu kā ievainots dzīvnieks. Spoks pagāja nost no apvidus mašīnas un izvilka aiz siksnas aizbāzto pistoli.

"Gaidi tepat!"

"Ko tu dari?" Tans bija izmisis. "Te vairs nedrīkst palikt! Viņi jau brauc. Kuru katru mirkli būs klāt. Saproti, ko es teicu?"

Taču Spoks neklausījās, ko Tans teica, bet gāja šosejai pāri uz krastu. Sivēns pacēla galvu un ieraudzīja Spoku nākam, taču acīmredzot ceļā uz krastu bija lauzis kāju un nespēja piecelties, kur nu vēl bēgt. Viņš izmisīgi sāka rāpties atpakaļ ūdenī. Spoks pat brīnījās, kāpēc viņš to mēģināja darīt.

Sonijs Li atvēra acis un pateicās desmit elles soģiem ne jau par to, ka bija izglābies no noslīkšanas, bet par to, ka pirmo reizi divu nedēļu laikā nelabuma glumais tvēriens kuņģī bija gandrīz atstājies.

Plostam ietriecoties klintīs, kad viņš, Džons Suns un vēl divi imigranti iegāzās ūdenī, spēcīga straume aizrāva viņu prom. Viņš uzreiz pazaudēja pārējos trīs, turpat kilometru, viļņu nests, kārpījās ūdenī gar krastu, līdz izdevās nokļūt smiltīs. Tad, aizrāpies, cik vien spēdams, tālāk no okeāna, Sonijs Li sabruka.

Tā nu viņš gulēja zem spēcīgā lietus, juzdams, kā pamazām pāriet jūras slimības izraisītais nelabums kuņģī un mazinās pulsējošās galvassāpes. Kad, uzstīvējies kājās, Li sāka lēni virzīties uz šosejas pusi, viņš sajuta nejēdzīgu niezi visās malās gan džinsos, gan kreklā iekļuvušās smiltis un sālsūdens bija iestīvinājuši apģērbu un kairināja ādu. Neko nevarēja saskatīt, taču viņš atcerējās, ka redzējis kāda ciemata ugunis, un tieši uz to pusi arī sāka iet pa smiltīm aizputināto šoseju.

Kur gan palicis Spoks, Li prātoja.

Tad, kā atbildot uz viņa jautājumu, agrā rīta pelēcīgo klusumu pāršķēla strups paukšķis, kurā Li uzreiz pazina pistoles šāvienu.

Kas šāva?

Spoks? Kāds no vietējiem? (Visiem bija zināms, ka Amerikā katram ir kāds ierocis.) Iespējams, tas bija kāds Savienoto Valstu likumsargs.

Drošs paliek drošs. Li dega nepacietībā uzmeklēt Spoku, taču lieliski apzinājās, ka jāievēro piesardzība. Tāpēc nogāja no šosejas un turpināja ceļu krūmu aizsegā tik ātri, cik vien to viņa krampju un pārpūles nomocītās kājas ļāva.

Troksni izdzirdot, Vu un Čana ģimenes sastinga.

'Tas bija…" Vu Cjujčens ierunājās.

"Jā," Sems Čans nomurmināja. "Šāviens."

"Viņš mūs nogalinās. Viņš mūs izseko un šauj nost."

'To es saprotu," Čans atcirta. Sirds sažņaudzās par doktoru Sunu, par Soniju Li, par jauno vīru un sievu par jebkuru no viņiem, kurš bija tikko atvadījies no šīs pasaules. Taču ko viņš tur varēja līdzēt?

Tad Čans paraudzījās uz savu tēvu. Čans Dzječi elpoja smagi, bet, par spīti uz plosta pārciestajiem triecieniem un belzieniem, grūtajai izkļūšanai krastā, vecais vīrs turējās godam. Viņš pamāja dēlam par zīmi, ka gatavs doties tālāk. Cilvēku bariņš atsāka ceļu, lietum un vējam spītējot.

Viņu bažas par to, ka vajadzēs lūgt vai piespiest automašīnu vadītājus vest viņus uz ķīniešu kvartālu, kā izrādījās, bija pamatotas; nekādu automašīnu vispār nebija. Čans nosprieda, ka Spoks, acīmredzot nolēmis nogremdēt kuģi, piezvanīja vadītājiem, aizsūtot tos prom. Viņi abi ar Vu kādu bridi palika krastā, saukdami Sunu, Li un pārējos no plosta izmestos. Taču tad Čans bija pamanījis čūskgalvja oranžo plostu tuvojamies krastam un pasaucis abas saimes prom no ceļa, kur zālē un krūmos viņi nebija saskatāmi, un veda uz tālumā redzamo uguņu pusi, cerēdams tur sameklēt kādu automašīnu.

Viņu vadugunis, kā izrādījās, okeānā raidīja daži restorāni, degvielas uzpildes stacija, suvenīru veikaliņi uz mata tādi paši kā Sjameņas pludmalē un vairākas dzīvojamās mājas, kā ari baznīca.

Bija vēl pavisam agrs ne vairāk par sešiem -, bet pirmās dzīvības pazīmes jau bija manāmas. Pie divu restorānu durvīm stāvēja vairākas automašīnas, vienai darbojās dzinējs, taču vadītāja ne pie stūres, ne tās tuvumā nebija. Tā gan bija neliela vieglā mašīna, bet Čanam vajadzēja braucamo desmit cilvēku pārvadāšanai. Turklāt tādu, lai nozušana paliktu nemanīta vismaz divas vai trīs stundas, kuru laikā, kā viņam bija teikts, varēja aizbraukt līdz Čainataunai.

Pieteicis pārējiem gaidīt aiz biezu krūmu pudura, viņš ar rokas mājienu aicināja Viljamu un Vu sekot. Zemu pieliekušies, viņi aizlavījās otrpus ēkām. Aiz degvielas uzpildes stacijas stāvēja divas slēgtas kravas mašīnas, taču tās abas bija labi pārredzamas no garāžas, kurā strādāja jauns mehāniķis. Caur lietus klātajiem vadītāja kabīnes logiem saskatīt vadītāja seju viņš diez vai varētu, taču nenoliedzami pamanītu kādas automašīnas aizbraukšanu.

Metrus divdesmit tālāk slējās tumšs nams ar kravas pikapu pagalmā. Taču Čans negribēja pakļaut savu tēvu vai bērnus lietus un negantā vēja iespaidam. Bez tam viņus uzreiz ievērotu, ja tādā sagrabējušā, vecā transporta līdzeklī uz Ņujorku vestu "ceļojošo strādnieku" brigādi gadījuma darbu strādniekus, tādus pašus, kādi darba meklējumos Ķīnā klīst no apgabala uz apgabalu.

"Uzmanieties, lai neiekāptu dubļos!" Čans pamācīja. "Jācenšas iet tikai pa zāli, zariem vai akmeņiem. Nedrīkst atstāt pēdas." Valsts drošības struktūras un Tautas atbrīvošanas armijas aģentu novēroti, Ķīnas disidenti visai drīz bija apguvuši neuzkrītošas pārvietošanās māku.

Viņi devās tālāk niknā vēja plosīto krūmu un koku aizsegā, pagāja garām vairākām mājām dažām logi bija tumši, citās cilvēki modās jaunai darbadienai. Redzot šo normālas dzīves liecību, Čanu pārņēma bezcerības sajūta. Taču, kā jau tāds, kas Ķīnā izgājis dzīves skolu un atceras, cik daudz viņam laupījusi tās valdība, viņš atraidīja šīs sentimentālās, vīrietim nepiedienīgās skumjās izjūtas un mudināja Viljamu un Vu kustēties ašāk. Drīz vien viņi sasniedza pēdējo apdzīvotās vietas ēku, mazu baznīciņu; arī tai bija tumši logi.

Aiz laikazoba skartās celtnes viņi atrada vecu furgonu baltā krāsā. Internetā Čans bija nedaudz apguvis angļu valodu, bet uz furgona rakstītos vārdus nesaprata. Taču abi dēli, viņa mudināti, vairākus gadus bija mācījušies angļu valodu un apguvuši Amerikas vēsturi un kultūru. Viljams, furgonam acis uzmetis, paziņoja:

"Tur rakstīts: "īstonas Piecdesmitnieku baptistu baznīca"."

Tālumā atskanēja vēl viens tikko jaušams pistoles šāviens. Čans sastinga, to dzirdot. Spoks bija nogalinājis vēl vienu no

viņiem.

/

"Iesim!" Vu nobažījies steidzināja. "Ātri! Paskaties, vai nav vaļā!"

Taču furgona durvis bija aizslēgtas.

Kamēr Čans lūkojās apkārt, meklējot kaut ko tādu, ar ko varētu izsist kabīnes logu, Viljams uzmanīgi pētīja durvju slēdzeni. Tad uzsauca, skaļo vēju pārkliegdams:

"Vai mans nazis ir pie tevis?"

"Tavs nazis?"

"Tas, ko uz kuģa iedevu lai pārgrieztu stropi, ar kuru bija piesiets plosts."

"Vai tad tas bija tavs?" Kā viņa dēlam varēja būt tāds ierocis? Tas taču bija atspernazis. Viņš bija domājis, ka Viljams atradis to uz kuģa.

"Vai pie tevis?" zēns atkārtoja.

"Nē, pazaudēju, kad kāpām uz plosta."

Zēns savaikstījās, bet Čans izlikās to neredzam tas jau robežojās ar nekaunību un turpināja pārlūkot lietus kapāto pagalmu. Atradis dzelzs caurules galu, viņš spēcīgi trieca to furgoniņa logā. Stikls sašķīda, sadaloties sīku ledus gabaliņu simtos. Iekāpis pasažiera pusē, viņš pārbaudīja cimdu nodalījumu, cerēdams tur atrast aizdedzes atslēgu. Taču tajā nekā nebija. Paraudzījies uz baznīcu, Čans mirkli apsvēra iespēju meklēt tur. Taču kur īsti? Kurā telpā? Iespējams, ka iekšā bija sargs. Ja nu izdzird un brūk virsū? Čans domāja, ka nekad nespētu nodarīt pāri nevainīgam, pat ja…

Viņš izdzirdēja skaļu blīkšķi. Viņa dēls bija sakumpis vadītāja sēdeklī un salauzis ar zābakā autās kājas spērienu aizdedzes slēdzenes plastmasas korpusu. Pārsteigtā un samulsušā tēva acu priekšā zēns izvilka vadiņus un parīvēja tos vienu pret otru. Pēkšņi ieaurojās radio: "Viņš vienmēr mīlēs tevi, tikai atver sirdi viņam…"

Viljams pieskārās kādai paneļa pogai, un skaņa pieklusa. Viņš parīvēja citus vadiņus. Iedarbojās dzinējs.

Čans neticīgi raudzījās dēlam sejā.

"Kur tu to iemācījies?"

Zēns paraustīja plecus.

"Atbildi!"

Vu satvēra Čana elkoni.

"Brauksim! Mums jāpaņem ģimenes un jādodas projām! Spoks mūs meklē."

Tēvs pārsteigumā blenza zēnam acīs. Viņš bija pilnīgi satriekts. Un nikns. Viņš gaidīja, ka zēns kaunīgi nodurs skatienu. Taču Viljams vēsi raudzījās pretī ar tādu sejas izteiksmi, kādu Čans nekad neatļautos atklāt savam tēvam, lai arī cik pieaudzis būtu.

"Lūdzu!" Vu nerimās. "Brauksim, paņemsim pārējos."

"Nē," Čans teica. "Lai nāk šurp! Ved viņus šurp, tāpat kā mēs atnācām. Un lai neatstātu nekādas pēdas!"

Vu aizsteidzās pēc pārējiem.

Viljams atrada Ņujorkas apkārtnes karti un sāka to uzmanīgi pētīt. Ik pēc brīža viņš pamāja ar galvu, kā ceļu iegaumēdams.

"Vai tu zini, kā braukt?"

"Es tikšu galā." Zēns pacēla galvu. "Gribi, lai es brauktu?" Tad skarbi piebilda: 'Tu jau lāgā nemāki."

Tāpat kā pilsētnieku vairākumam, arī Čanam galvenais transporta līdzeklis bija divritenis. Apvaldījis dusmas par šo kārtējo zēna neizprotamās nekaunības izpausmi un vēlēšanos nolasīt dēlam morāli, viņš noteica:

"Jā, brauc tu!"

7. NODAĻA

Divus viņš bija nošāvis vīrieti ar lauzto kāju, pēc tam sievieti.

Taču plostā bija vairāk par desmit cilvēkiem. Kur tad palikuši pārējie?

Atskanēja automašīnas signāls. Spoks pagriezās apkārt. Signalizēja Džerijs Tans un satraukts norādīja uz radio.

"Policija tūlīt būs klāt! Jābrauc prom!"

Spoks novērsās un vēlreiz pārlūkoja liedagu un šoseju. Ciktāl viņi varētu būt aizkļuvuši? Varbūt paspēja…

Riepām iekaucoties, Tana pilnpiedziņas auto pilnīgi jaunais BMWuzbrauca uz šosejas, uzņemdams ātrumu.

"Nē! Stāvi!" Spoks māja Tanam, taču tas negrasījās apstāties.

Dusmās Spoks notēmēja uz auto un izšāva. Viņš redzēja, ka trāpījis durvīs, taču braucējs, ātrumu nesamazinādams, sasniedza krustojumu, tad, auto sasveroties, pagriezās un nozuda.

Spoks palika stāvam kā pārakmeņojies un, roku ar pistoli gar sāniem nolaidis, blenza miglā, kurā bija tikko izplēnējusi glābšanās iespēja. No slēptuves, grezna dzīvokļa Manhetenā, viņu šķīra vairāk nekā simt divdesmit kilometru, palīgs bija pazudis un, iespējams, miris, viņam nebija ne naudas, ne mobilā tālruņa. Kuru katru brīdi bija gaidāma federālu un pavalsts policijas ierašanās. No kuģa izmukušie sivēni arī jau bija prom. Un Tans bija nupat nodevis viņu. Viņš varētu…

Spoks saspringa. No lauka aiz netālās baznīcas uz šosejas izbrauca balts furgons. Spoks pacēla pistoli, bet auto pazuda biezajā miglā. Nolaidis lejā pistoli, Spoks vairākas reizes dziļi ieelpoja. Jau pēc brīža viņš bija nomierinājies. Pašlaik viņu vajāja neveiksmes, tas nebija noliedzams, tomēr bija pieredzēts arī daudz lielāks posts.

Tu esi pagātnes palieka.

Tev jāpārkārtojas.

Tu mirsi, ja neatteiksies no pagātnes maldiem.

Viņš jau ne reizi vien bija pārliecinājies, ka neveiksmes izskaidrojamas vienīgi ar īslaicīgu līdzsvarotības zaudējumu; galu galā veiksme bija sekojusi pat visbriesmīgākajām viņa dzīves likstām. Spoka dzīves filozofija iekļāvās vienā vienīgā vārdā: naisjiņ. Tulkojumā no ķīniešu valodas tas nozīmēja "pacietība", taču Spokam šis vārds apzīmēja ko plašāku. Angļu valodā to varētu tulkot tā "visam savs laiks". Viņš bija izturējis visus šos gadus, jo prata pārciest nepatikšanas, briesmas un skumjas.

Šobrīd sivēniem bija izdevies aizlaisties. Viņu aizraidīšana uz viņsauli jāatliek. Svarīgākais bija pašam nenokļūt Imigrācijas un naturalizācijas dienesta un policijas nagos.

Noslēpis veco pistoli kabatā, lietum un vējam spītēdams, viņš vilkās gar liedagu uz pilsētiņas pusi. Tuvākā ēka bija kāds restorāns, pie kura durvīm stāvēja automašīna, kam darbojās dzinējs.

Redz, atkal veicās!

Bet tad, pametis skatienu uz okeāna pusi, viņš ieraudzīja kaut ko tādu, kas viņu patiešām sasmīdināja. Vēl viena veiksme: netālu no krasta viņš bija saskatījis vēl vienu sivēnu, vīrieti, kurš pūlējās noturēties virs ūdens. Pirms braukšanas uz pilsētu viņš varēja paspēt vēl vienu nomušīt.

Izvilcis pistoli, Spoks pagriezās atpakaļ.

Vējš atņēma pēdējos spēkus.

Tuvodamies mazajai pilsētiņai, Sonijs Li tik tikko kustināja kājas, smiltīs stigdams. Nekāds spēka mitriķis viņš nebija, un sarežģītajā, bīstamajā pasaulē, kurā viņam nācās darboties, viņš vairāk paļāvās uz izveicību, pārsteigumu un prātu (protams, arī uz ieročiem) nekā uz fizisku spēku. Pašā rīta agrumā pārciestais bija pagalam izsmēlis visus spēkus.

Tāds vējš… Divas reizes tas bija notriecis viņu no kājām.

Nē, droši vien vairāk. Kaut arī Li riskēja, ka tiks pamanīts, viņš vairs nespēja brist pa smiltīm; uzklumburojis uz lietus kapātā asfalta, viņš turpināja ceļu pa to, tuvojoties mazā ciematiņa ugunīm. Bija jāsteidzas, lai panāktu čūskgalvi, pirms tas pazudis.

Taču jau pēc mirkļa viņš pārliecinājās, ka tas vēl nekur nebija ticis aiz muguras atskanēja vairāki šāvieni.

Pakāpies uzkalniņā, Li vērīgi lūkojās caur vēja nestā lietus šaltīm, taču itin nekur nevienu neredzēja. Acīmredzot vējš bija atnesis skaņas no liela attāluma.

Viņš nopūtās un turpināja ceļu. Šķita, ka soļojis jau veselu mūžību, lai gan pa šoseju bija gājis tikai desmit minūtes. Ik pēc brīža viņš atmeta galvu, ļaudams lietum veldzēt pārkaltušās lūpas. Li mocīja slāpes pēc sāļā ūdens sarīšanās un pārpūles.

Tad viņš pamanīja labajā pusē krastā pamestu nelielu oranžu plostu. Secinājis, ka tas ir Spoka plosts, Li vēlreiz apstājās un raudzījās uz visām pusēm, mēģinādams atrast čūskgalvi, taču miglas un lietus dēļ neko nemanīja.

Li pagriezās uz plosta pusi, cerēdams atrast čūskgalvja pēdas un izsekot viņa gaitas līdz pilsētai. Taču, tiklīdz viņš bija nogriezies no šosejas, tālumā iezibējās mirgojoša, blāva uguntiņa. Izberzējis acis, Li piemiedza tās un lūkojās tālumā. Gaismiņa bija zilā krāsā un strauji tuvojās.

Imigrācijas un naturalizācijas dienests? Policija?

Li steigšus aizsteidzās šosejai pāri, kur krūmājs bija biezāks. Pie zemes pieplacis, viņš vēroja zilo gaismu pieaugam spožumā, līdz no lietus un miglas iznira automašīna, no kuras gaisma plūda, dzeltens sporta kabriolets. Tas apstājās, riepām švīkstot, smiltīm klātā stāvlaukumā nepilnus desmit metrus no Li.

Amēlija Sakša stāvēja salijušajā liedagā, blenzdama uz groteskā nāves pozā sakņupušo sievietes līķi.

"Viņš galē tos nost, Raim," Sakša izmisumā čukstēja sava "Motorola SP-50" mikrofonā. "Nošāvis divus, vienu vīrieti un vienu sievieti, abiem šauts no aizmugures. Divi līķi."

"Nošāvis?" Kriminālista svešādajā, dobjajā balsī skanēja sāpes par vēl divu cilvēku bojāeju.

Pieskrēja īpašo uzdevumu vienības policists ar ložmetēju rokās.

"Viņa nekur nav!" viņš uzsauca, pārkliegdams vēju. "Cilvēki tajā restorānā teica, ka pirms minūtēm divdesmit kāds nozadzis automašīnu." Viņš aprakstīja "Honda" modeli un krāsu, nosauca reģistrācijas numuru, bet Sakša visu paziņoja Raimam.

"Lons to tūdaļ visiem izziņos," viņš sacīja. "Vai viņš bijis viens?"

"Tā varētu spriest. Lietus noskalojis visas pēdas smiltīs, bet es redzēju pēdas dubļos pašā piekrastē, kur viņš bija piegājis tai sievietei klāt. Tur bija viens."

"Tātad jāpieņem, ka viņa banšou atrašanās vieta joprojām nav zināma. Tas varēja nokļūt krastā ar citu plostu. Vai arī peldēja kopā ar pārējiem."

Roku turpat pie ieroča turēdama, viņa uzmanīgi vēroja apkaimi. Apkārt vīdēja miglā tīti klintsbluķi, kāpas un krūmi. Jebkurā vietā varēja slēpties apbruņots noziedznieks.

Tad viņa paziņoja:

"Vispirms pārbaudīsim, varbūt kāds ir izglābies."

Viņa domāja, ka Raims nepiekritīs, liks viņai vispirms izdarīt nozieguma vietas apskati, kamēr dabas stihija nav iznīcinājusi visus pierādījumus. Taču viņš tikai pateica:

"Labu veiksmi, Sakša! Piezvani, kad sāksi pārmeklēšanu." Tad tālrunis apklusa.

Kopā ar policistu viņa aiztraucās pa liedagu, ne uz mirkli roku no pistoles neatlaizdama. Nepilnus simt metrus tālāk viņi ieraudzīja otru, mazāku plostu. Sakša uzreiz gribēja pārbaudīt, vai neatradīsies kādi pierādījumi, taču iesāktais bija jāpabeidz, un, pārvarēdama artrīta asās sāpes, ar ceļavēju skrēja tālāk, pārbaudot, vai kaut kur nav redzami imigranti vai Spoka slēpnis vai slēptuve, kur tas būtu ieracies.

Viņi neatrada ne imigrantus, ne Spoku.

Tad vējš atnesa tālas sirēnu skaņas, un viņa ieraudzīja pilsētiņā iedrāžamies neatliekamās palīdzības automašīnas. Savs ducis restorānā un degvielas uzpildes stacijā patvērušos vietējo beidzot uzdrošinājās ļauties vētras varai, lai galu galā tiktu skaidrībā par cēloni, kas iztraucējis viņu mazītiņās pilsētas mieru.

Pirmais nozieguma vietas eksperta pienākums ir notikuma vietas uzraudzība, lai maksimāli saglabātu to neskartu un novērstu pēdu un lietisko pierādījumu nejaušu vai tīšu iznīcināšanu, bija gadījumi, kad tie nokļuva suvenīru kārotāju vai pašu noziedznieku rokās, kuri dažreiz tēloja dīkus garāmgājējus. Sakša negribīgi pārtrauca imigrantu meklējumus nu jau bija daudz citu, kuri varēja ar to nodarboties, un aizskrēja pie Ņujorkas Policijas departamenta zilbaltā nozieguma vietas ekspertu autobusa, lai dotu norādījumus.

Kamēr tehniskie darbinieki nožogoja apkaimi ar dzelteno lenti, Sakša virs izmirkušajiem džinsiem un T krekla uzvilka jaunāko Ņujorkas Policijas departamenta nozieguma vietas ekspertu augstās modes kliedzienu kombinezonu, baltu, no īpaša auduma šūtu spectērpu, kas nepieļāva iespēju neuzmanības dēļ nozieguma vietā atstāt mikroskopiskas paša eksperta pēdas, piemēram, matus, ādas daļiņas vai sviedrus, tā piesārņojot notikuma vietu.

Linkolns Raims īpaši uzteica šo tērpu viņš bija mēģinājis ieviest kaut ko tamlīdzīgu, kad vadīja Izmeklēšanas un resursu daļu, kuras pārraudzībā bija nozieguma vietas ekspertīzes jautājumi. Taču Sakša par to nebūt nebija sajūsmināta. Traucēja nevis tas, ka kombinezonā viņa atgādināja citplanētieti no pavājas filmas; visvairāk viņai nepatika tā spilgti baltā krāsa, kura bija tik uzkrītoša, ka jebkuram noziedzniekam, kas visdažādāko nolūku dēļ būtu uzkavējies nozieguma vietā vai atgriezies turp vēlāk, lietisko pierādījumu savākšanas laikā eksperts būtu lielisks mērķis. Tāpēc arī Sakša nodēvēja šo apģērbu par "mērķa manekenu".

Kombinezonu vilkdama, viņa domāja, ka pat tik biezā miglā un lietū baltā krāsa ļauj viņu labāk saskatīt arī no paprāva attāluma.

Aptaujātie restorāna apmeklētāji, degvielas uzpildes stacijas personāls un nedaudzo liedagam tuvāko māju iemītnieki ne visai spēja palīdzēt, vienīgi sniedza precīzākas ziņas par Spoka aizdzīto "Honda" un pastāstīja, ka viņi dzirdējuši kaut ko tādu, kas, prātīgi apsverot, varētu būt pistoles šāvieni, iespējams, pieci vai seši (daži restorāna apmeklētāji, vīrieši, pat izteica pieņēmumus par pistoles kalibru). Neviens cits transporta līdzeklis nebija pazudis, un neviens nebija redzējis kādu izpeldam krastā vai slēpjamies tuvākajā apkārtnē.

Tātad tikai no Amēlijas Saksas un, protams, Linkolna Raima bija atkarīgs, kādu informācijas apjomu par Spoku varēja izdabūt no nozieguma vietas.

Un tā nebija parasta nozieguma vieta; tik lielu platību viņiem nekad nebija nācies pārmeklēt: vairāk nekā pusotra kilometra garš piekrastes posms, šoseja un krūmu biežņa aiz tās. Neaprakstāmi daudz vietu, kur meklēt pēdas un lietiskos pierādījumus. Turklāt bija iespējams, ka tas jādara bruņota noziedznieka acu priekšā.

"Smags gadījums, Raim. Lietus tā kā pierimis, taču tik un tā traucē, bet vējš ir vismaz trīsdesmit kilometru stundā."

"Zinu. Mēs visu rītu klausāmies laika ziņas." Viņa balss bija citāda, mierīgāka. Tas pat nedaudz biedēja. Sakša atcerējās, ar kādu neparastu mieru viņš bija runājis par beigām, par pašnāvību, par to, ka visam kādreiz pienākot gals. "Jo vairāk iemeslu," viņš uzmundrināja, "lai sāktu meklēt, vai ne?"

Viņa pameta skatienu visapkārt uz tuksnesīgo liedagu.

"Es tikai domāju… Te tik liels apjoms. Pārāk liela platība."

"Kā tu to domā, Sakša? Mēs tik un tā katru vietu pārbaudām soli pa solim. Kāda starpība, vai tas ir kvadrātkilometrs vai kvadrātmetrs. Tas tikai prasa vairāk laika. Un atceries, Sakša, mums ļoti patīk plašums. Tik daudz lielisku vietu, kur atrast pavedienus."

Lielisku vietu! Sakša greizi nosmīnēja.

Tad, sākot no lielākā, saplēstā plosta, viņa ķērās pie pārmeklēšanas pēc režģa metodes. Tā apzīmēja nozieguma vietas pārmeklēšanu, kad eksperts meklē pēdas un lietiskos pierādījumus, iedams pa grīdu vai zemi vienā virzienā, pēc tam atpakaļ, kā ar zālespļāvēju, tad pagriežas perpendikulāri un pārstaigā to pašu teritoriju deviņdesmit grādu leņķī. Metodes pamatā ir uzskats, ka to, ko nespēj pamanīt no viena skatpunkta, pamana no cita, pārbaudot to pašu vietu no citas puses. Lai gan nozieguma vietu pārmeklēšanai lietoja vairākas metodes, kuras aizņēma daudz mazāk laika, režģa metode tā nogurdināja visvairāk parasti ļāva iegūt labākos rezultātus. Tieši Raims bija uzstājis, lai Sakša lietotu šo metodi, kuru viņš bija ieteicis visiem Ņujorkas Policijas departamenta ekspertiem. Linkolns Raims bija panācis, ka zināmās aprindās vārds "režģis" tika saistīts ar nozieguma vietas apskati.

Drīz vien viņas skatienam nozuda ēku uguntiņas, un vienīgais apstiprinājums tam, ka viņa nav pavisam viena, bija tālā neatliekamās palīdzības auto bākuguņu mirgošana, kas satraucoši pārdabiski atgādināja zem bālas ādas pulsējošus asinsvadus.

Tad miglā pazuda ari tās. Apkārt bija tikai draudīgs klusums un baisa neaizsargātības izjūta.

Ak kungs, kā man tas viss nepatīk! Migla savilkās ciešāk, bet lietus skaļā grabināšana pa tērpa kapuci, vēja auri un viļņu dunoņa neļautu sadzirdēt uzbrucēja tuvošanos.

Iedrošinot sevi, viņa uzsita pa savu "Glock" sistēmas pistoli un turpināja meklēšanu.

Nesaudzīgajā vējā un lietū pagāja vesela stunda, pārmeklējot pludmali un šoseju, kā arī aiz tās saaugušos brikšņus, viņa metodiski pārbaudīja visu kā bērns, kas meklē gliemežvākus. Pa vīlītei izpētīja nesaplēsto plostu, kurā atrada mobilo tālruni, pēc tam ķērās klāt tam, kas bija avarējis, to divi policisti bija izvilkuši krastā. Beidzot viņa aplūkoja visus iegūtos lietiskos pierādījumus, patrončaulītes, pirkstu nospiedumus un polaroīda fotouzņēmumus.

Tad Sakša apstājās un atkal paraudzījās apkārt.

"Te kaut kas nav tā, Raim."

"Man tas neko neizsaka, Sakša. Kas "nav tā"? Ko tas nozīmē?"

"Redzi, šie imigranti, apmēram desmit cilvēku… galu galā… gluži vienkārši pazuduši. Neko nesaprotu. Viņi aizgājuši no pludmales nojumes, šķērsojuši šoseju un noslēpušies krūmos. Otrpus šosejai dubļos viss labi redzams. Un tad itin vienkārši pazuduši. Uz šosejas nav atgriezušies. Varētu iedomāties, ka aizgāja un noslēpās mežā, taču uz turieni nekādas pēdas neved. Tādus "balsotājus" neviens nebūtu ņēmis, un pilsētiņas tuvumā nekādas svešas automašīnas, ar kurām viņi būtu aizvesti, nav gaidījušas. Lai gan riepu nospiedumus te saskatīt tik un tā nevarētu. Tos lietus aizskalo."

"Labs ir, Sakša, tu esi tikko nostaigājusi pa Spoka pēdām. Esi redzējusi, ko viņš pastrādājis, zini, kas tas par putnu, esi bijusi tur, kur viņš tikko bijis. Ko tu tagad domā?"

"Es…"

"Tagad tu esi Spoks," Raima balss skanēja kā ieaijājot. "Tu esi Kvaņs Ans, ar iesauku Spoks. Tu esi multimiljonārs, cilvēku kontrabandists. Slepkava. Tu esi nupat uzspridzinājis kuģi, noslīcinājis un nošāvis vairāk nekā divpadsmit cilvēku. Par ko tu domā?"

"Kā atrast pārējos." Sakša nekavējās ar atbildi. "Atrast un nogalināt. Man nav ne prātā nozust no šejienes. Vēl ne. īsti nezinu, kāpēc, bet man viņi jāatrod." Uz mirkli viņas iztēlē uzradās kāda aina. Viņa patiesi jutās kā čūskgalvis, kas alkst atrast imigrantus, lai viņus nonāvētu. Izjūta bija drausmīga. "Itin nekas," viņa čukstēja, "mani neatturēs."

"Braši, Sakša!" Raims klusu atbildēja, kā vairīdamies pārraut vāro saikni, kas savienoja viņas dvēseles daļiņu ar Spoka dvēseli. "Un tagad padomā par imigrantiem! Viņus izseko tāds tips. Ko gan viņi mēģinātu darīt?"

Pagāja kāds brīdis, pārtopot no cietsirdīga slepkavas par vienu no nelaimīgajiem kuģa pasažieriem, kas pārsteigta par to, ka cilvēks, kuram viņa atdevusi visus mūža ietaupījumus, nodevis viņu tik zemiskā veidā, nogalinājis cilvēkus, ar kuriem viņa bija saradusi ilgā ceļojuma laikā, iespējams, pat ģimenes locekļus. Un tagad draudēja nogalināt arī viņu pašu.

Tad viņa kaut ko aptvēra.

"Es negrasos slēpties," viņa stingri teica. "Es gribu pazust no šejienes, cik vien ātri iespējams. Jebkurā veidā. Okeānā atgriezties mēs nevaram. Aiziet arī ne. Mums jābrauc."

"Bet tu teici, ka neviena cita automašīna neesot nozagta. Neviens neesot redzējis, ka viņus gaidītu kāds autobuss, un, kā tu pareizi teici, desmit tādus "balsotājus" neviens braucējs nepaņems. Nu, kur tad tu domā dabūt transportu?"

"Nezinu," Sakša atbildēja, izmisusi par to, ka atbilde slēpjas turpat netālu, taču nedodas rokā.

"Vai tuvējos mežos ir kādas mājas?"

"Nē."

"Degvielas uzpildes stacijā kādas mašīnas?"

"Ir, bet policisti jau izjautāja darbiniekus. Neviena nav pazudusi."

"Nu, kas vēl?"

Sakša nopētīja šoseju.

"Nekas."

"Tā nevar būt, ka nekas!" Raims pārmeta. "Šie cilvēki glābjas, ko var. Kaut kā taču viņi aizmukuši. Izskaidrojumam jābūt. Ko tu vēl redzi?"

Nopūtusies viņa sāka uzskaiti.

"Redzu lietotu riepu kaudzi, uz mutes apgāztu burulaivu, tukšu "Sam Ādams" alus kasti. Baznīcas priekšā redzu ķerru…"

"Baznīca?" Raims atdzīvojās. "Pirms tam tu neko par baznīcu neteici."

"Ir otrdienas rīts, Raim. Tā ir slēgta, un īpašo uzdevumu vienības vīri tur visu pārmeklēja."

"Ej uz turieni, Sakša! Tūlīt pat!"

Viņa sāka stīvi soļot baznīcas virzienā, pat nenojauzdama, ko noderīgu tur varētu atrast.

"Vai tad tu, Sakša, nekad nemācījies baznīcas svētdienas skolā?" Raims skaidroja. "Netiki vasaras vakaros pie cepumiem, limonādes un stāstiem par Jēzu? Nebija ne laimes akas, ne jauniešu sapulču?"

"Pāris reižu, teiksim. Parasti svētdienās es ķidāju karburatorus."

"Kā tu domā, kā draudzes savus locekļus nogādāja uz visādiem pasākumiem? Ar autobusiem, Sakša. Ar autobusiem kur vietas pietiktu vismaz desmit cilvēkiem."

"Var jau būt," viņa neticīgi novilka.

"Un var arī nebūt." Raims bija gatavs piekāpties. "Tikai diez vai imigranti savicināja spārnus un aizlaidās pa gaisu, vai ne? Tāpēc pārbaudīsim ticamākas iespējamības."

Kā tas nereti gadījās, arī šajā reizē viņam bija taisnība.

Apgājusi baznīcai apkārt, viņa pārlūkoja dubļaino pagalmu. Tur arī ieraudzīja daudzu kāju pēdu nospiedumus, sīksīkas sadauzīta automašīnas loga drumslas, cauruli, ar kuru logs izsists, kādas lielas automašīnas riepu pēdas.

"Rokā ir, Raim! Svaigas pēdas cik tik uziet! Sasodīts, gudri gan… Viņi nav gājuši pa celiņu, lai nepaliktu pēdas. Kāpuši no akmens uz akmens, gājuši tur, kur aug zāle vai nezāles. Lai neiekāptu dubļos un neatstātu pēdas. Turklāt, kad viņi iekāpa autobusā, manuprāt, tas sākumā braucis laukam pāri, tikai vēlāk uzgriezies uz šosejas."

"Mēģini no garīdznieka kaut ko noskaidrot par to braucamo!" Raims pamācīja.

Sakša palūdza vietējo policistu piezvanīt mācītājam. Pēc īsa brīža ziņas bija saņemtas tas bijis balts "Dodge" ar baznīcas nosaukumu uz sāniem. Pierakstījusi reģistrācijas numuru, viņa paziņoja to Raimam, kurš savukārt apsolīja arī to izsludināt meklēšanā, tāpat kā "Iionda", un lūgt policijas palīdzību to izziņot visiem ceļu maksas iekasētājiem pie tiltiem un tuneļiem, īpaši novērojot automašīnas, kas devās uz Manhetenas Čainataunu.

Viņa rūpīgi nostaigāja "režģi" aiz baznīcas, taču vairs neko neatrada.

"Manuprāt, Raim, man te vairs nav, ko darīt. Iereģistrēšu lietiskos pierādījumus un braukšu mājās." Tad viņa nospieda pogu, beidzot sarunu.

Atgriezusies pie ekspertu autobusa, Sakša novilka kombinezonu, iesaiņoja to un tad iereģistrēja atrastos lietiskos pierādījumus, katram piestiprinot uzskaites kartīti, kuru aizpildīja par katru notikuma vietā atrasto priekšmetu. Tad palūdza nozieguma vietas ekspertīzes laborantus pēc iespējas ātrāk to visu nogādāt Raimam. Viņa bija nolēmusi vēlreiz pārbaudīt, vai nav izglābies vēl kāds. Ceļgali gan dega kā ugunī mocīja no vecātēva iedzimtais hroniskais artrīts. Pēdējā laikā šī kaite pastāvīgi atgādināja sevi, taču tagad, palikusi viena, viņa atļāvās kustēties pavisam lēni; būdama kopā ar kolēģiem, viņa ļoti centās neizrādīt sāpes. Baidījās, ka sāksies baumas un priekšniecība varētu norakstīt viņu kā darbnespējīgu.

Pēc stundas ceturkšņa, nevienu imigrantu nemanījusi, viņa devās pie sava "Camaro", vienīgās šajā liedaga daļā palikušās mašīnas. Migla sāka izklīst. Nepilnu kilometru tālāk, pilsētiņas otrā galā, bija divi Safolkas apgabala glābšanas dienesta auto un "Ford" bez īpašām atšķirības zīmēm, droši vien ar to bija ieradušies Imigrācijas un naturalizācijas dienesta aģenti.

Stīvi atslīgusi uz "Camaro" priekšējā sēdekļa, viņa sameklēja papīra lapiņu un sāka pierakstīt visu nozieguma vietā redzēto, lai varētu to atstāstīt Raimam un viņa mājā sasauktās komandas locekļiem. Vējš triecās pret vieglo automašīnu, lietus nikni kapāja tās tērauda sānus. Sakša pacēla galvu tieši laikā, lai pamanītu gaisā uzšaujamies vairākus metrus augstu ūdensstabu, vilnim uzšļācoties pret klinti patālu no krasta.

Tad viņa vērīgāk ieskatījās klints pakājē. Piemiegusi acis, viņa noslaucīja aizsvīdušo aizsargstiklu.

Kas tas varētu būt? Dzīvnieks? Kaut kādas drazas no "Pūķa"?

Nē, Sakša sarāvās, tur pie klintīm turējās kāds cilvēks.

Sagrābusi savu "Motorola", viņa sastādīja vietējā operatora numuru un paziņoja pa rāciju:

"Runā Ņujorkas Policijas departamenta nozieguma vietas eksperte pieci, astoņi, astoņi, pieci! Savienojiet mani ar Safolkas apgabala glābšanas dienesta grupu, kas atsūtīta uz īstonas piekrasti! Sapratāt?"

"Sapratu, pieci, astoņi, astoņi, pieci. Runājiet!"

"Esmu tepat, pilsētas austrumu pusē. Redzu ūdenī avarējušā kuģa pasažieri. Dzīvs, bet smagi ievainots."

"Skaidrs," skanēja atbilde, "jau braucam! Viss!"

Sakša pagriezās tieši laikā, lai paspētu ieraudzīt, kā vilnis atrauj vīrieti no klints un iegāž ūdenī. Viņš mēģināja peldēt, taču izskatījās, ka kreisā roka ir ievainota, un augstākais, ko viņš spēja panākt, bija noturēt galvu virs ūdens, bet arī tas viņam prasīja lielas pūles. Vienu brīdi galva nozuda, tad viņš atkal izķepurojās virspusē.

"Nu taču!" Sakša nomurmināja, atskatoties uz šoseju. Glābēju autobuss bija tikko sācis kustēties.

No Policijas akadēmijas gadiem viņa atcerējās tur apgūtos slīcēju glābšanas pamatnoteikumus, ka tikai tad, kad izsmeltas visas slīcēja glābšanas iespējas no krasta vai laivas, varēja mēģināt to glābt, pašam laižoties peldus.

Spītējot arvien asākām sāpēm ceļgalos, viņa skrēja uz okeānu, ceļā atkabinot pistoli un munīcijas jostu, pie paša ūdens atsaitēja spectērpam atbilstošos apavus, nometa tos un, skatienu no peldētāja neatraudama, iebrida stindzinoši aukstajā ūdenī.

8. NODAĻA

Izrāpies no krūmiem, Sonijs Li kārtīgi nopētīja rudmataino sievieti, kura, apavus noāvusi, iebrida viļņos, tad laidās peldus, attālinoties no krasta ar nepārprotamu mērķi nokļūt pie kāda vētras mētāta peldētāja.

Li nespēja noteikt, kurš tas ir vai nu Džons Suns, vai ari jaunās sievietes vīrs, kas bija viņam sēdējis blakus plostā, taču, lai būtu kas būdams, visu viņa uzmanību saistīja sieviete, kuru viņš bija novērojis veselu stundu kopš viņas ierašanās liedagā.

Taisnību sakot, viņa nemaz nebija Li gaumē. Rietumnieces viņam negāja pie sirds, vismaz ne jau tās, kuras viņš bija redzējis Fudžou. Tās vai nu turējās pie bagātiem darījuma cilvēkiem (slaidas daiļavas, kas veltīja nicinošus skatienus ķīniešu vīriešiem, ja viņi uzdrošinājās uz tām blenzt), vai bija tūristes ar saviem vīriem un bērniem (resnas, bezgaumīgi ģērbušās sievas, kas veltīja nicīgus skatienus vīriešiem, kuri spļāva uz ietves, un riteņbraucējiem, kuru dēļ tās nespēja šķērsot ielu).

Tomēr šī meiča viņu ieinteresēja. Sākumā viņš nespēja saprast, kas viņai te darāms; viņa ieradās spilgti dzeltenā sacīkšu mašīnai līdzīgā automobilī ar ložmetēju bruņota vīrieša pavadībā. Pēc tam Li ievēroja uz viņas vējjakas muguras uzrakstu: Ņujorkas Policijas departaments. Tātad valsts tiesībsargātājas iestādes darbiniece. Šosejas otrā pusē krūmos paslēpies, Li noraudzījās, kā viņa pārmeklē pludmali, baltā, ķirurga tērpam līdzīgā virsvalkā lietiskos pierādījumus vākdama, ar ļoti lielu pistoli pie sāniem.

Seksīga gan, viņš nodomāja, lai gan neapšaubāmi deva priekšroku neuzkrītošajām, elegantajām ķīniešu sievietēm.

Un kādi mati! Kāda krāsa!

Li pat izgudroja viņai iesauku, nočukstēdams: HunseRudmatīte.

Palūkojies uz šoseju, Li pamanīja strauji tuvojamies glābšanas dienesta auto. Tiklīdz tas iegriezās mazajā stāvvietā un apstājās, viņš pierāpoja pie šosejas malas. Protams, pastāvēja iespēja, ka viņu atklās, taču bija jārīkojas, pirms viņa atgriežas. Pagaidījis, līdz glābēji velta visu uzmanību vienīgi Hunsei, Li, zemu pieliecies, pārskrēja ceļam pāri pie dzeltenās automašīnas. Tas bija vecs auto, tādus rādīja filmās. Viņš nebūt nekāroja to nozagt (likumsargu lielākā daļa bija sen projām, taču tuvumā droši vien to netrūka, un viņu uzreiz pamanītu pie tik spilgti dzeltenas sacīkšu mašīnas stūres). Nē, patlaban viņam vajadzēja vienīgi ieroci un nedaudz naudas.

Atvēris durvis pasažiera pusē, viņš iesēdās mašīnā un uzsāka pārmeklēšanu vispirms cimdu nodalījumā. Neviena šaujamā. Sapīcis Li atcerējās savu Tokareva sistēmas pistoli, kura atdusējās okeāna dibenā. Arī cigarešu nebija. Ak tu nolāpīts… Tad Li pārbaudīja viņas rokassomiņu un atrada tajā aptuveni piecdesmit zaļos. Tie pārcēlās uz Li kabatu, pēc tam viņš pārlūkoja aprakstīto papīra lapu. Viņš labi runāja angliski, apgūdams valodu no amerikāņu filmām un Pekinas radio "Folloiv Me" programmas, taču lasīšana bija pavisam kas cits, un tas šķita ne visai taisnīgi, ievērojot to, ka angļiem bija tikai kādi divdesmit pieci burti, bet ķīniešu valodā četrdesmit tūkstoši. Brīdi burtojis, viņš atrada angliski uzrakstītu Spoka īsto vārdu, Kvaņs Ans, un tam blakus to pašu, tikai citādiem burtiem. Salocījis lapiņas, Li arī tās iebāza kabatā, bet pārējās izmētāja zemē pie vaļējām vadītāja durvīm, lai radītu iespaidu, ka tās aizpūtis vējš.

Tuvojās vēl viena automašīna melns sedans, droši vien varas pārstāvju automašīna. Izkāpis no auto, Li salīcis atgriezās pie šosejas. Krūmos noslēpies, viņš palūkojās uz trakojošiem viļņiem, secinot, ka cīņa ar tiem Hunsei prasīja tādas pašas pūles kā slīcējam. Pat sirds sažņaudzās, ka tik skaista sieviete devusies briesmās. Taču, taisnību sakot, par to viņam nebija galva jālauza; no tā brīža viņa galvenais uzdevums bija atrast Spoku un izdzīvot pašam.

Pārvarējusi sakulto bangotni, lai aizkļūtu pie slīkstošā imigranta, Amēlija Sakša bija zaudējusi gandrīz visus spēkus, un viņai vēl vajadzēja izmisīgi kūlāt kājas, lai abi varētu noturēties virs ūdens. Ceļu un gurnu locītavas sāpēs protestēja. No imigranta nebija gandrīz nekādas jēgas. Vidēju miesas uzbūvi, viņš nebija apveltīts ar tauku slāni, kas uzlabotu peldspēju, un vārgi kustināja kājas, bet kreisā roka daudz nespēja palīdzēt viņš bija ievainots krūtīs vai plecā.

Smagi elpodama, vai pēc katras ieelpas izspļaudama neganto, sāļo ūdeni, kas neizprotamā veidā krājās mutē un degunā, Sakša airējās uz krastu. Ūdens svilināja acis, redze aizmiglojās, taču smilšainajā krastā varēja izšķirt divus mediķus ar nestuvēm un lielu zaļu skābekļa balonu; rokas vicinādami, tie māja viņai.

Labi, labi, es jau cenšos…

Viņa pūlējās, cik spēka, taču zemūdens pretstraume bija pārāk spēcīga. Atskatījusies uz klintsragu, pie kura imigrants bija turējies, viņa aptvēra, ka nopeldēti tikai nieka trīs vai četri metri, lai gan viņa bija tik milzīgi pūlējusies.

Veiklāk kustini kājas! Uz priekšu, draudziņ!

Viņa atkārtoja vienu no pašas sacerētajām mantrām: kamēr kusties, tevi nepanāks…

Vēl pāris metru. Taču galu galā vajadzēja atpūsties, atvilkt elpu, ar vilšanos vērojot, kā pretstraume viņus aizrauj atpakaļ dziļumā.

Turies, jātiek reiz ārā no ūdens…

Pagurušais, samaņu gandrīz zaudējušais imigrants vilka viņu lejā. Sakša kustināja kājas, cik jaudas. Ikros iemetās krampji, viņa pat nespēja novaldīt sāpju kliedzienu. Tumšpelēkais, ar ūdenszālēm un smiltīm sakultais ūdens parāva viņu lejā. Ar vienu roku turēdama imigrantu aiz krekla, ar otru bukņīdama lielu, lai krampji atlaistos, viņa pūlējās pēc iespējas ilgāk aizturēt elpu.

Ak, Linkoln, viņa domāja.

Tad ak jēziņ, kas tad tas tāds?

Barakuda, haizivs, melns zutis… izšāvās no saduļķotā ūdens un sakampa viņu zem padusēm. Viņa tvēra pēc atspernaža, kuru vienmēr nēsāja bikšu aizmugurējā kabatā, taču roka bija piespiesta pie sāniem. Briesmīgā zivs vilka viņu augšup, un jau pēc mirkla viņa bija virspusē, aizgūtnēm raudama vai pušu plīstošajās plaušās jauko gaisu. Tad viņa pameta skatienu lejup. Zivs, kā izrādījās, bija vīrieša roka melnā nirēja tērpā.

Safolkas apgabala glābšanas dienesta nirējs izgrūda iemuti un teica:

"Viss kārtībā, mis, es jūs turu. Viss kārtībā."

Otrs nirējs turēja virs ūdens imigranta nevarīgo galvu.

"Krampji," Sakša izdvesa. "Kāju nevaru pakustināt. Sāp…"

Pasniedzies ar vienu roku zem ūdens, nirējs iztaisnoja kāju, tad spieda kāju pirkstus ķermeņa virzienā, izstiepjot liela muskuli. Pēc brīža sāpes atstājās. Sakša pamāja.

"Nekustiniet kājas, atslābinieties! Es jūs izvilkšu." Viņš sāka vilkt Sakšu, un viņa atgāza galvu atpakaļ, domājot vienīgi par elpošanu. Nirēja spēcīgās kājas ar peldpleznu palīdzību virzīja abus uz krastu. "Jums gan drosmes netrūkst mesties tādā ellē," viņš sacīja. "Cits būtu itin vienkārši noskatījies, kā viņš slīkst."

Šķita, ka veselu mūžību viņi pamazām šķēla vēso, vienaldzīgo ūdeni. Beidzot Sakša sataustīja krastmalas oļus zem kājām. Grīļodamās viņa izgāja krastā un, paņēmusi mediķa pasniegto segu, centās atgūt elpu. Tad viņa piegāja pie imigranta, kurš gulēja uz nestuvēm ar skābekļa masku uz sejas. Viņa acis bija miglainas, bet viņš bija pie samaņas. Mediķis dezinficēja asiņojošo brūci un sāka to apsaitēt.

Sakša smagi apsēdās smiltīs, apāva kurpes un, ne visai veikli piecēlusies, apjoza pistoles jostu.

"Kā izskatās?"

"Brūce nav bīstama. Trāpījis krūtīs, bet sāniski. Nav iekļuvis krūšu dobumā. Vēl vidēja hipotermija un nespēks."

"Vai drīkstu uzdot dažus jautājumus?"

"Pagaidām minimāli," teica tuvākais mediķis. "Viņam vajadzīgs skābeklis un miers."

"Kā jūs uzrunāt?" Sakša jautāja imigrantam.

Viņš noņēma skābekļa masku.

"Par Džonu Sunu."

"Es esmu Amēlija Sakša no Ņujorkas Policijas departamenta." Viņa uzrādīja savu žetonu un apliecību, kā paredzēts noteikumos. Tad pajautāja: "Kas ar jums atgadījās?"

Vīrietis atkal noņēma skābekļa masku.

"Biju ūdeni. Mūsu kuģa čūskgalvis mēs viņu saucām par Spoku mani ieraudzīja un pienāca pie krasta. Viņš izšāva, bet netrāpīja man. Es ieniru, bet vajadzēja iznirt, lai ieelpotu. Viņš gaidīja. Izšāva vēlreiz un trāpīja. Izlikos, ka esmu miris, bet, kad paskatījos vēlreiz, redzēju, kā viņš iekāpa sarkanā mašīnā un aizbrauca. Mēģināju izpeldēt krastā, bet nespēju. Tad turējos pie tās klints un gaidīju."

Sakša nopētīja viņu. Glīts, ar labi trenētu augumu. Nesen noskatījusies televīzijas raidījumu par Ķīnu, viņa zināja, ka atšķirībā no amerikāņiem, kuri nodarbojas ar fiziskiem vingrinājumiem neregulāri parasti aiz bezdarbības -, ķīnieši regulāri vingro visu mūžu. Varēja secināt, ka ari viņš tā darījis.

Vīrietis ierunājās:

"Bet kā…" Viņam uznāca klepus. Lēkme bija smaga. Mediķis, ceļos nometies, atkal uzlika viņam uz sejas skābekļa masku.

"Piedodiet, bet viņam patiešām nepieciešams skābeklis."

Taču Suns, pārtraucis klepot, vēlreiz noņēma masku.

"Bet kā pārējie? Izglābās?"

Policijas departamenta noteikumi neparedzēja informācijas sniegšanu lieciniekiem, taču, redzot, cik ļoti viņš nobažījies, Sakša atbildēja:

"Diemžēl divi miruši."

Aizvēris acis, viņš saņēma labajā rokā ādas siksniņā iekārtu akmens amuletu, kas gulēja uz krūtīm.

"Cik cilvēku bija uz plosta?" viņa jautāja.

Brīdi padomājis, viņš atteica:

"Kopā četrpadsmit." Tad pavaicāja: "Vai viņam izdevās izbēgt? Spokam?"

"Tiek darīts viss iespējamais, lai viņu notvertu."

Mediķis pasniedza viņai imigranta kabatas portfeli. Viņa atvēra to. Lielākā daļa dokumentu bija izšķīduši sāļajā ūdenī, pie tam visi bija ķīniešu valodā. Taču uz vienas vizītkartes tekstu vēl varēja salasīt. Uz tās stāvēja rakstīts: "Dr. Suns Kajs."

"Kajs? Tā jūs sauc?"

Viņš pamāja.

"Bet parasti stādos priekšā kā Džons."

"Esat doktors?"

"Jā."

"Medicīnas doktors?"

Viņš vēlreiz pamāja.

Sakša aplūkoja divu mazu bērnu, zēna un meitenes, fotogrāfiju. Šausmas pārņēma, iedomājoties, ka ari viņi bijuši uz kuģa.

"Un jūsu…" Viņas balss pieklusa.

Doktors bija sapratis.

"Mani bērni? Viņi palika mājās, Fudzjaņā. Pie maniem vecākiem."

Pacientam blakus stāvošais mediķis nebūt neizskatījās iepriecināts, ka tas vienā laidā ņēma nost skābekļa masku. Taču arī Saksai bija jādara savs darbs.

"Doktor Sun, vai nezināt, uz kurieni varētu doties šis kontrabandists, Spoks? Vai šeit, Amerikā, viņam ir kāda māja vai dzīvoklis? Kāda firma? Vai paziņas?"

"Nezinu. Viņš taču ar mums nerunāja. Nelikās par mums ne zinis. Izturējās kā pret lopiem."

"Bet pārējie imigranti? Varat pateikt, uz kurieni viņi varētu doties?"

Suns noliedzot papurināja galvu.

"Diemžēl nezinu. Mums bija jābrauc uz Ņujorku, bet adresi neviens neteica." Viņa skatiens aizklīda uz okeāna pusi. "Domājām, ka Krasta apsardze kuģi sašāvusi ar lielgabalu. Bet vēlāk sapratām, ka viņš pats kuģi nogremdējis, uzspridzinājis." Viņa balss pauda izbrīnu. "Noslēdza mūsu tilpni un uzspridzināja kuģi. Ar visiem pasažieriem."

Glābšanas dienesta autobusam blakus liedaga smiltīs piebrauca melna automašīna. No tās izkāpa vīrietis, kuru Sakša bija redzējusi tikšanās laikā Portdžefersonā. Uzvilcis virs uzvalka vējjaku, viņš pienāca pa slapjajām smiltīm pie viņiem. Sakša pasniedza viņam Suna kabatas portfeli. To aplūkojis, viņš notupās pie nestuvēm.

"Doktor Sun, es pārstāvu Savienoto Valstu Imigrācijas un naturalizācijas dienestu. Vai varat uzrādīt derīgu pasi un ieceļošanas vīzu ASV?"

Pēc Saksas domām, jautājums skanēja pavisam nejēdzīgi, tas viņu pat kaitināja, taču viņa apzinājās, ka tāda ir viena no obligātajām formalitātēm.

"Nē, ser," doktors atbildēja.

"Tādā gadījumā diemžēl man nāksies jūs aizturēt par nelegālu iekļūšanu Savienoto Valstu teritorijā."

"Es pieprasu politisko patvērumu."

"Tas tā kā būtu skaidrs," aģents gurdi novilka. "Bet mums tik un tā jūs jāaiztur, nosakot drošības naudas summu un lietas izskatīšanas kārtību."

"Skaidrs," doktors atbildēja.

Aģents pagriezās pret mediķi.

"Kā viņam klājas?"

"Būs jau labi. Taču viņš jānogādā traumatoloģijas centrā. Kur izskatīs viņa lietu?"

Sarunā iejaucās Sakša, Imigrācijas un naturalizācijas dienesta aģentam jautādama:

"Vai nevarētu aizvest viņu uz internēto centru Manhetenā? Viņš ir liecinieks šajā lietā, un tur strādā mūsu operatīvā grupa."

Aģents paraustīja plecus.

"Man vienalga. Iešu rakstīt papīrus."

Sāpēm izšaujoties caur ceļgalu un gurna locītavu, Sakša pamīņājās, pārceļot svaru no vienas kājas uz otru. Neizlaižot amuletu no rokas, imigrants uzlūkoja viņu un sacīja:

"Paldies, mis!"

"Par ko?"

"Jūs man izglābāt dzīvību."

Viņa pamāja, uz brīdi ieskatoties doktora Suna acīs, un tad mediķis atkal uzlika viņam skābekļa masku.

Kaut kas balts pazibēja garām, un Amēlija Sakša tikai tad pamanīja, ka atstājusi sava "Camaro" durvis vaļā; vējš dzenāja notikuma vietas apskates protokola uzmetuma lapiņas, aiznesdams tās uz okeānu. Dusmās savilkusi seju, viņa steidzās pie automašīnas.

II. BRĪNIŠĶĪGĀ ZEME

otrdien, no pūķa stundas, 8.00 no rīta, līdz gaiļa stundai, 6.30 vakarā.

Cīņā uzvar tas spēlētājs, kurš spēj redzēt vistālāk uz priekšu, tātad tas, kurš spēj izprast pretinieka gājienus, uzminēt viņa stratēģiju un dot prettriecienu, tas, kurš uzbrūkot spēj paredzēt visus pretinieka aizsardzības pasākumus.

Vei-či spele

9. NODAĻA

Darbs sargbūdā pie barjeras, stāvot nomodā par Ņujorkas vārtu drošību, nav nekāda medusmaize.

Gadās arī nelieli pārsteigumi kā tad, kad bruņots laupītājs bez pūlēm savāca no tādas pašas būdas veselus trīssimt divpadsmit dolārus, lai gan problēma bija tā, ka viņš devās no Longailendas uz Manhetenu pa Traiboro tiltu, kura otrā galā kāds ducis policistu uzjautrinādamies gaidīja viņa ierašanos pa vienīgo iespējamo atkāpšanās ceļu.

Taču Midtaunas tuneļa sargbūdā operators, kurš torīt ap astoņiem dežurēja četrdesmit gadus vecs Ņujorkas ceļu policijas darbinieks, kas no darba brīvajā laikā piestrādāja par ceļu maksas ievācēju, vēl ne reizi nebija iekūlies kādās vērā ņemamās nepatikšanās un pat priecājās, ka beidzot kaut kas varētu ieviest dažādību dzīves vienmuļajā ritējumā. Visi Manhetenas ceļu maksas ievācēji bija saņēmuši trauksmes signālu: kāds nelegālo imigrantu kuģis avarējis netālu no Longailendas, vairāki nelegālie imigranti, ķīnieši, kā arī pats kontrabandists izglābušies un dodoties uz pilsētu. Ziņoja, ka viņi pārvietojoties ar baltu furgonu, uz kura ir baznīcas nosaukums, un sarkanu "Honda". Daži vai, iespējams, visi bruņoti.

No Longailendas pa sauszemes ceļiem pilsētas centrā varēja nokļūt, braucot pār tiltiem vai caur tuneļiem. Daži no tiem bija bezmaksas, piemēram, par Kvīnsboro vai Bruklinas tilta izmantošanu nebija jāmaksā, taču vistaisnākais ceļš no Longailendas veda caur Midtaunas tuneli. Policija un FIB bija saņēmuši atļauju slēgt visas ātrjoslas un biļešu automātus, tā ka pārkāpējiem nebūtu iespējams paskriet ceļu maksas ievācēja sargbūdai garām.

Policists pat iedomāties nespēja, ka tieši viņš varētu pamanīt imigrantus.

Taču izskatījās, ka tā šoreiz viss iegrozījies. Un nu viņš slaucīja nosvīdušās delnas gar biksēm, vērodams savai būdai tuvojamies baltu mikroautobusu ar kaut kādu uzrakstu uz sāniem un ķīnieti pie stūres.

Desmit automašīnas atlikušas, deviņas…

Izvilcis no maksts ieroci, "Smith & Wesson", viņš nolika to aiz kases aparāta, īsti nezinādams, kā rīkoties. Iespējams, vajadzētu uzdot viņiem pāris jautājumu. Ja neprastu atbildēt vai uzvestos izvairīgi, viņš sadabūtu ieroci un liktu izkāpt no mašīnas, pēc tam izsauktu pastiprinājumu.

Bet ja nu kāds no viņiem sniegtos zem paneļa vai starp sēdekļiem?

Sasodīts, te nu viņš tupēja savā caurspīdīgajā stikla būrī viens pats, noraugoties, kā tuvojas ar ķīniešu gangsteriem pilns furgons. Pilnīgi iespējams, ka viņi bruņoti ar Ķīnas augstāko sasniegumu vieglo šaujamieroču jomā ar automātiem AK-47.

Nu, velns lai parauj, būs vien jāšauj.

Neieklausīdamies sašutušas sievietes čīkstēšanā par slēgtajām ātrgaitas joslām, viņš uzmeta acis automašīnu rindai. Furgons bija ceturtais.

Viņš izvilka no jostas somas "Speedloader", metāla apļveida ierīci ar sešām patronām, ar kuru varēja zibenīgi pielādēt savu "Smith", nolika to pistolei blakus un vēlreiz nobrauca labās rokas delnu gar biksēm.

Sākumā Sems Čans nobijās, ka garā automašīnu rinda radusies, policijai nosprostojot ceļu, taču tad ieraudzīja būdas un nolēma, ka tuvojas kaut kas līdzīgs robežpārejas punktam.

Pases, dokumenti, vīzas… Nekā tamlīdzīga viņiem nebija.

Viņš paniski meklēja atkāpšanās ceļu, taču tāda nebija ceļu abās pusēs ieskāva augstas sienas.

Tad Viljams sacīja:

"Šeit jāmaksā."

"Jāmaksā par ko?" Sems Čans jautāja zēnam, viņu ģimenes lielākajam amerikāņu paražu zinātājam.

"Par ceļa izmantošanu tāds nodoklis," viņš paskaidroja kā kaut ko pašsaprotamu. "Man vajag amerikāņu dolārus. Trīs ar pusi."

Viņiem pašiem bija tūkstošiem juaņu kaut ari slapju un okeānā iesālītu -, taču neviens nebija iedrošinājies tos mainīt pret dolāriem Fudžou melnajā tirgū, lai neradītu aizdomas valsts drošības struktūras ziņu pienesējiem, ka viņi gatavojas bēgt. Pārmeklējot furgonu, izdevās atrast dažas naudaszīmes. Vienu piecu, otru desmit dolāru vērtībā, arī monētas, taču tās pat Viljams nemācēja saskaitīt.

Furgons lēnītēm virzījās uz priekšu. Rindā pirms viņiem bija vēl divas mašīnas.

Paskatījies uz vīrieti kases būdā, Čans ievēroja, ka tas bija ļoti satraukts. Izbāzis mēli, aplaizīja mutes kaktiņu un nemierīgi mīņājās.

"Man tas nepatīk," Viljams teica. "Viņam par kaut ko ir aizdomas."

"Tur nekas vairs nav darāms," tēvs atbildēja. "Brauc tik uz priekšu!"

"Es mukšu prom."

"Ne!" Čans nomurmināja. "Viņam var būt pistole. Šaus."

Piebraucis pie būdas, Viljams apturēja mašīnu. Vai tiešām zēns, izmēģinājis nepakļāvības garšu, neievēros Čana pavēli un mēģinās aizlaisties?

Vīrietis būdā norija siekalas un satvēra kaut ko, kas atradās aiz kases aparāta. Vai tā varētu būt trauksmes poga? Čans to nevarēja zināt.

Tad Viljams ātri palūkojās uz plastmasas plauktiņu starp priekšējiem sēdekļiem un paņēma no tā amerikāņu naudu.

Kasieris tā kā sarāvās un pieliecies izstiepa roku furgona virzienā.

Un tad blenza uz to, kas atradās Viljama izstieptajā rokā.

Vai kaut kas nebija pareizi? Vai piedāvātā summa bija pārāk liela? Pārāk maza? Varbūt viņš gaidīja kukuli?

Kasierim notrīsēja plakstiņi. Ar nedrošu roku viņš paņēma naudu, pieliekdamies, lai aizsniegtos. Tad pameta skatienu uz furgona sānu, kur bija uzraksts: majai un darzam.

Skaitīdams sīknaudu, ko izdot, viņš ielūkojās furgonā. Vienīgais, ko varēja saskatīt Čans tā cerēja -, bija ceļā no liedaga kādā parkā Čana, Viljama un Vu izraktu kociņu un krūmu stādu kaudze. Tos viņi bija savākuši, lai izskatītos pēc stādu piegādes kādam veikalam Ņujorkā. Pārējie cilvēki bija paslēpušies uz grīdas zem stādiem.

Kasieris pasniedza sīknaudu.

"Labs veikals. "Mājai un dārzam". Es tur vienmēr iepērkos."

"Paldies!" Viljams atbildēja.

"Laiks gan nav diez cik piemērots stādu piegādei, ko?" kasieris jautāja Čanam, norādot uz vētras plosītajiem mākoņiem.

"Paldies!" Čans sacīja.

Viljams ieslēdza ātrumu. Tad piedeva gāzi, un viņi ienira tunelī.

"Viss kārtībā, esam drošībā, postenim garām," Čans paziņoja, un pārējie pasažieri piecēlās sēdus, nokratīdami no drēbēm koku un krūmu lapas un dubļus.

Jā, viņa plāns bija izdevies.

Braucot pa automaģistrāli no liedaga, Čans saprata, ka vietējā policija rīkosies tieši tāpat kā Ķīnas Tautas Republikas Atbrīvošanas armija un drošības struktūras darbinieki ierīkos posteņus uz ceļiem. Tāpēc viņi apstājās pie liela tirdzniecības centra, kurā bija arī veikals "Mājai un dārzam". Tas bija atvērts, jo darbojās visu diennakti, un tik agrā rīta stundā veikala darbinieku bija pamaz. Tā nu Čans, Vu un Viljams bez grūtībām ielavījās noliktavā pa iekraušanas rampas vārtiem. Nozaguši noliktavā pāris kārbu ar krāsām, otas un darbarīkus, viņi izlavījās ārā. Taču pirms tam Čans pamanījās pieiet pie veikala durvīm un ieskatīties neparasti skaistajā veikalā. Tur bija neskaitāmas dažādu preču stendu rindas. Skats bija aizraujošs Čans nekad nebija vienuviet redzējis tik daudz darbarīku, piederumu un ierīču. Virtuves iekārtas, tūkstošiem gaismas ķermeņu, dārza mēbeles, grili, durvis, logi, paklāji. Vesela rinda ar skrūvēm, uzgriežņiem un naglām vien. Čana pirmā vēlēšanās bija atvest uz turieni Mei-Meju un tēvu, vismaz parādīt viņiem šo bagātību. Tad viņš nosprieda, ka paspēs to vēlāk. Nebija īstā reize.

Viljamam Čans paskaidroja:

"Tagad es paņemu šīs mantas, jo tās mums nepieciešamas izdzīvošanai. Tiklīdz nopelnīšu, es viņiem samaksāšu. Nosūtīšu naudu veikalam."

"Traks tu esi," zēns atbildēja. "Viņiem visa kā diezgan. Viņi rēķinās ar to, ka tiek kāda daļa nozagta. Tas iekļauts cenā."

"Mēs viņiem samaksāsim!" Čans attrauca. Zēns pat nepūlējās atbildēt. Lielā kaudzē uz iekraušanas rampas Čans atrada krāsainu izdevumu. Anglisko tekstu burtodams, viņš saprata, ka tā bija reklāmas lapiņa ar veikala adresi. Tiklīdz pirmā alga būs rokā, viņš tiem samaksās.

Viņi atgriezās pie furgona un turpat stāvlaukumā atrada līdzīgu automašīnu. Viljams samainīja reģistrācijas zīmes, pēc tam viņi brauca Ņujorkas virzienā, līdz ieraudzīja pamestu fabriku. Iebraukuši tās teritorijā, novietoja furgonu zem nojumes, lai lietus nelīst virsū, tad Čans un Vu aizkrāsoja baznīcas nosaukumu. Kad baltā krāsa bija nožuvusi, Čans, kas visu mūžu bija aizrāvies ar kaligrāfiju, prasmīgi uzkrāsoja uzrakstu "mājai un dārzam" uz tā paša sāna tieši tādiem pašiem burtiem kā uz reklāmas lapiņas.

Jā, šī viltība bija izdevusies, un, policijas un barjeras sarga netraucēti, viņi izlidoja no tuneļa Manhetenā. Rindā pirms tuneļa gaidīdams, Viljams bija izpētījis karti un aptuveni zināja, kā nokļūt Čainataunā. Nelielu sajukumu radīja vienvirziena ielas, bet drīz vien viņš noteica atrašanās vietu un vajadzīgo maģistrāli.

Lietus un miglas apgrūtinātajā, blīvajā sastrēgumstundas satiksmē gar upi virzoties, viņi vēroja pelēko ūdeni, atceroties neseno izglābšanos no okeāna.

Pelēka zeme, Čans domāja. Ne zeltā bruģētu lielceļu, ne dimantiem rotātu pilsētu, kā bija solījis nabaga kapteinis Seņs.

Apkārtni vērodams, Čans pūlējās uzminēt, kas viņus gaida. "Pūķim" nogrimstot, ģimenes plāni bija stipri mainījušies.

Teorētiski viņš joprojām bija krietnu naudas summu Spokam parādā. Maksa par cilvēka nelegālu nogādāšanu no Ķīnas uz Savienotajām Valstīm bija aptuveni piecdesmit tūkstoši dolāru. Disidents būdams, Čans negribēja vilcināties un paredzēja, ka Spoka aģents jau Fudžou pieprasīs piemaksu. Taču viņu pārsteidza tas, ka Spoks prasīja tikai astoņdesmit tūkstošus dolāru par visas viņa ģimenes un vecā tēva pārvešanu. Čans savāca visus savus niecīgos iekrājumus un aizņēmās trūkstošo summu no draugiem, lai izdarītu pirmo iemaksu desmit procentu apmērā.

Ar Spoku noslēgtajā Ilgumā bija paredzēts, ka viņam, MeiMejai un Viljamam arī Čana jaunākajam dēlam, kad viņš varētu sākt strādāt, ik mēnesi jānodod nauda Spoka nodokļu ievācējiem, līdz tiek nomaksāta visa summa. Imigrantu lielākā daļa strādāja tieši to pašu čūskgalvju labā, kuri viņus bija atveduši uz Ameriku, vīrieši galvenokārt Čainataunas restorānos, sievietes apģērbu šūšanas uzņēmumos. Viņi dzīvoja slēptuvēs, sava veida konspiratīvajos dzīvokļos, maksājot bargu naudu par īri. Čans neuzticējās čūskgalvjiem, īpaši jau Spokam. Pārāk bieži viņš bija dzirdējis nostāstus par piekautiem, izvarotiem un žurku pilnos dzīvokļos ieslodzītiem imigrantiem. Tāpēc viņš uz savu roku bija sameklējis Ņujorkā darbu gan sev, gan Viljamam ar brāļa drauga palīdzību, tas bija atradis arī dzīvokli netālu no darbavietas.

Sems Čans nemaz nebija domājis atteikties no savām līgumā noteiktajām saistībām. Taču pēc "Pūķa" nogremdēšanas un Spoka mēģinājumiem viņus noslepkavot līgums bija zaudējis spēku un viņi paši atbrīvoti no milzīga parāda sloga ja vien, cerams, dzīvi sagaidītu brīdi, kad Spoku notvertu vai nogalinātu policija, vai arī viņam būtu jābēg atpakaļ uz Ķīnu. Tātad vajadzēja pēc iespējas ātrāk noslēpties.

Viljams veikli līkumoja, apdzīdams citus braucējus. (Kur gan viņš to iemācījies? Ķīnā viņiem nemaz nebija automašīnas.) Sems Čans atskatījās uz līdzbraucējiem. Tie šķita sagumzīti, no visiem nāca jūras smaka. Vu sievai Jun-Pinai klājās pavisam bēdīgi. Acis aizvērusi, viņa visa trīcēja, seja bija vienos sviedros. Plostam triecoties pret klintīm, viņa bija ievainojusi roku, kas vēl aizvien asiņoja caur steigā sarūpēto apsēju. Vu glītā pusauga meita Čiņ-Meja, šķiet, nebija cietusi, taču nepārprotami izskatījās nobiedēta. Viņas brālis Lans bija Čana jaunākā dēla vecumā, astoņgadīgs zēns, un viņi abi sēdēja blakus, raudzīdamies pa logu un sačukstēdamies savā starpā.

Čans Dzječi nekustīgi sēdēja furgonā uz sakrustotām kājām, rokas gar sāniem nolaidis, plānos, baltos matus pieglaudis atpakaļ; neko neteikdams, viņš vēroja visu no puspievērto plakstiņu apakšas. Vecā vīra sejas āda izskatījās dzeltenāka nekā pirms divām nedēļām, kad viņi izbrauca no Fudžou, taču tās varēja būt arī Čana iedomas. Lai nu kā, bet, tiklīdz viņi būs iekārtojušies dzīvoklī, tūlīt jāaizved tēvs pie ārsta.

Pa priekšu braucošās mašīnas vilkās tik lēni, ka vajadzēja apstāties. Viljams nepacietīgi signalizēja.

"Klusu!" Čans viņam aizrādīja. "Nepievērs mums uzmanību!"

Zēns vēlreiz nospieda signālu.

Čans palūkojās uz dēlu. Dusmas bija ņēmušas virsroku. Viņš griezīgi čukstēja:

'Tas furgons… kur tu iemācījies to tādā veidā iedarbināt?"

"Kāda tam nozīme?" zēns jautāja.

"Atbildi!"

"Dzirdēju puikas skolā par to runājam."

"Nē, tu melo. Tu jau biji to darfjis."

"Es ņēmu tikai partijas bosu un valdības ierēdņu mašīnas. Pret to tev taču nekas nebūtu iebilstams, vai ne?"

"Ko tu darīji?"

Taču zēns greizi pasmaidīja, un Čans nosprieda, ka tas bijis neizdevies joks. Tomēr piezīme bija nesaudzīgi trāpīga, tā attiecās uz Čana antikomunistiskajiem politiskajiem darbiem, kuri Ķīnā bija sagādājuši ģimenei tik daudz ciešanu pat piespiežot bēgt uz Ameriku.

"Ar ko tad tu saejies ar zagļiem?"

"Ko tu runā, tēv!" Viljams ar tādu pārākuma smaidu sejā papurināja galvu, ka Čans ar pūlēm savaldījās, lai neiecirstu pļauku.

"Un kādam nolūkam tu nēsāji tādu nazi?" Čans tincināja.

"Daudzi nēsā nažus. Arī vectēvam ir nazis."

"Viņam ir kabatas nazis pīpeskāta tīrīšanai," Čans paskaidroja, "nevis aukstais ierocis." Viņš zaudēja savaldību. "Kā tu vari būt tik bezkaunīgs!"

"Ja man nebūtu bijis nazis," zēns sapīcis atteica, "un ja es nezinātu, kā iedarbināt automašīnu, mēs, iespējams, jau būtu pagalam."

Mašīnu straume sakustējās, un Viljams iegrima drūmā klusēšanā.

Čans novērsās, izjuzdams bezmaz fiziskas sāpes zēna teiktā iespaidā, pārdzīvodams tik negaidīto attieksmes maiņu. Jā, protams, Viljams arī iepriekš bija sagādājis raizes. Pusaudža gados viņš bija atsvešinājies, kļuvis īdzīgs, drūms. Sākās stundu kavējumi. Kad viņš atnesa skolotāja vēstuli, kurā tas pārmeta nesekmību, Čans aizrādīja zēnam, kura gara spējas bija pārbaudītas un atzītas par daudz augstākām nekā vidējas. Viljams bija teicis, ka nejūtoties vainīgs. Skolā viņu vajājot un nevērtējot objektīvi tēva, disidenta, dēļ, kurš nomelnojis noteikumu par viena bērna ģimeni, atzinīgi izteicies par Taivanas neatkarību un pats nopietnākais pārkāpums kritizējis Ķīnas Komunistisko partiju un tās stingros uzskatus brīvības un cilvēktiesību jomā. Gan viņu, gan jaunāko brāli regulāri ķircināja "superpuikas", jaunieši, kurus, vienīgos bērnus labi situētās turīgās un vidusslāņa komunistu ģimenēs, mīļie radiņi bija pagalam izlutinājuši. To mīļākā nodarbošanās bija iebiedēt pārējos skolēnus. Nelīdzēja pat tas, ka Viljama vārds bija izvēlēts par godu vienam no slavenākajiem Amerikas uzņēmējiem, bet Ronalda par godu ASV prezidentam.

Taču ne viņa uzvedība, ne arī tās izskaidrojums Čanam nelikās īpašas ievērības cienīgi, un viņš nebija iedziļinājies dēla noskaņojuma pētīšanā. Bez tam Mei-Mejai bērni jāaudzina, ne jau viņam.

Kāpēc zēns tik savādi izturējās?

Un tad Čans aptvēra, ka, strādādams tipogrāfijā desmit stundas dienā un veltīdams vai visu vakaru savām disidenta gaitām, viņš faktiski nemaz nebija kopā ar dēlu līdz pat ceļojumam no Krievijas uz Meiguo. Iespējams, viņš tāpat uzvedies vienmēr. Šī doma bija nepatīkama.

Dusmas atkal sagrāba Čanu, tomēr viņš piespieda sevi pateikt:

"Tev taisnība. Es pats nebūtu iedarbinājis mašīnu. Paldies!"

Viljams pat neizrādīja, ka būtu dzirdējis tēva teikto; bet stūrēja tik uz priekšu, domās iegrimis.

Pēc pārdesmit minūtēm viņi jau bija Čainataunā, brauca pa platu ielu ar uzrakstiem angļu un ķīniešu valodā, kas vēstīja, ka viņi atrodas Kenelstrītā. Lietus pamazām zaudēja sparu, un ielās bija daudz cilvēku, kuri steidzās gar simtiem pārtikas un suvenīru veikaliņiem, zivju tirgiem, juvelierveikaliem, maiznīcām.

"Uz kurieni jābrauc?" Viljams jautāja.

"Apstājies tur!" Čans parādīja, un Viljams apturēja furgonu pie ietves. Čans un Vu izkāpa. Iegājuši veikalā, viņi iztaujāja pārdevēju par vietējām organizācijām tongiem. Kopienām. Tajās parasti apvienojās cilvēki, kuri Ķīnā bija dzīvojuši vienā rajonā. Čans meklēja Fudzjaņas tongu, jo viņi bija ieradušies no Fudzjaņas provinces. Čans apzinājās, ka viņus neuzņemtu ar prieku tongā, kas sakņojas Kantonā, no kurienes bija ieradies vairākums pirmo imigrantu. Viņš bija patīkami pārsteigts, uzzinājis, ka Manhetenas Čainataunas lielāko daļu apdzīvoja iebraucēji no Fudzjaņas, bet daudzi kantonieši bija aizceļojuši prom. Viens no tongiem atradās tikai pāris kvartālu tālāk.

Atstājuši savus ģimenes locekļus zagtajā furgonā, Čans un Vu gāja pa ļaužu pārpildītajām ielām norādītajā virzienā, līdz atrada meklēto. Šķita, ka nolaista, sarkana trīsstāvu maja ar tradicionālo ķīniešu izliekto jumtu atceļojusi tieši no Fudžou Ziemeļu autoostas noplukušās apkaimes.

Čans un Vu veikli ienāca tonga mītnē, galvas nodūruši, kā baidīdamies, ka foajē sēdošie uzreiz izvilks tālruņus un piezvanīs Imigrācijas un naturalizācijas dienestam vai Spokam un ziņos par viņu ierašanos.

Džimijs Mā, ģērbies pelēkā, cigarešu pelniem nobārstītā uzvalkā, kura šuves jau gatavojās izirt, sagaidīja viņus lejā, sasveicinājās un aicināja uz kabinetu otrajā stāvā.

Būdams Fudzjaņas biedrības prezidents īstbrodvejā, Džimijs bija šīs Čainataunas daļas faktiskais mērs.

Viņa kabinets bija iekārtots lielā, taču vienkārši mēbelētā telpā ar diviem rakstāmgaldiem un pusduci dažādu krēslu, papīra ķīpām, jaunākās paaudzes datoru un televizoru. Sašķiebtajā grāmatskapī rindojās savs simts grāmatu ķīniešu valodā. Pie sienas karājās pabalējušas, mušu aptraipītas Ķīnas ainavas. Čanu gan ar tik necilu iekārtojumu nevarēja piemuļķot; viņaprāt, Džimijs bija multimiljonārs.

"Lūdzu, sēdieties!" Viņš runāja ķīniešu valodā. Plato seju smaidā savilcis, viņš pieglauda melnos, spīdīgos matus un piedāvāja cigaretes. Vu paņēma cigareti. Čans noliedzoši papurināja galvu. Zaudējis pasniedzēja darbu, viņš bija spiests atmest smēķēšanu nācās taupīt.

Džimijs nopētīja viņu novārtītās drēbes un izspūrušos matus.

"Hā, jums abiem droši vien ir kas stāstāms. Vai tas ir interesanti? Aizraujoši? Par ko tas būs? Manuprāt, es ar prieku to noklausīšos."

Čanam patiešām bija, ko stāstīt. Pateikt, ka tas būs interesanti vai aizraujoši, viņš neriskēja, taču skaidrs bija viens tā nebija patiesība. Viņš bija nolēmis nestāstīt nevienam citam par to, ka viņi ieradušies ar "Pūķi" un ka, iespējams, viņus meklē Spoks. Viņš paziņoja:

"Mēs tikko ienācām ostā ar Hondurasas kuģi."

"Kas bija jūsu čūskgalvis?"

"Mēs tā ari neuzzinājām viņa īsto vārdu. Viņš sevi sauca par Meksikāni."

"Meksikānis?" Džimijs papurināja galvu. "Ar meksikāņu čūskgalvjiem es neielaižos." Viņa Fudzjaņas dialekta izrunu kropļoja amerikāņu akcents.

"Viņš saņēma no mums naudu," Čans pasūdzējās, "bet tad izmeta piestātnē. Solīja sagādāt transportu un dokumentus. Bet tad gluži vienkārši nozuda."

Vu ieinteresēts klausījās stāstījumā. Čans bija viņam pieteicis stāvēt klusu, kad viņš runāšot ar Džimiju. Uz "Pūķa" Vu bija pārāk daudz dzēris un bieži kļuva nesavaldīgs.

"Vai tad tā ir pirmā reize?" Džimijs labsirdīgi smaidīja. "Bet kāpēc jāmānās? Vai tad tas nekaitē biznesam? Lai tie meksikāņi iet ratā! No kurienes jūs esat?"

"No Fudžou," Vu ierunājās. Čans sakustējās. Viņš bija plānojis norādīt citu Fudzjaņas provinces pilsētu, lai mazinātu jebkādu saistību starp Spoku un imigrantiem.

Čans turpināja, dusmas pietēlodams.

"Man ir divi bērni un zīdainis. Tēvs arī pavisam vecs. Un šā mana drauga sieva ir saslimusi. Mums vajadzīga palīdzība."

"Ak palīdzība! Jā, tas ir interesants stāsts, vai ne? Tikai kāda palīdzība jums nepieciešama? Dažās lietās es varu palīdzēt. Citās nevaru. Vai tad es būtu viens no Astoņiem Nemirstīgajiem? Nē, skaidrs, ka neesmu. Ko tad jūs gribat?"

"Dokumentus. Personas dokumentus. Man, manai sievai un vecākajam dēlam."

"Jā, jā, šo to varēsim uztaisīt. Vadītāja apliecību, sociālās apdrošināšanas kartes. Ar tām jūs izskatīsieties gluži kā pilsoņi, tikai īstu darbu gan nesameklēsiet. Tagad tie Imigrācijas un naturalizācijas dienesta asinssuņi piespieduši firmām visu pārbaudīt."

"Man darbs jau sarunāts," Čans teica.

"Pases es arī netaisu," Džimijs turpināja. "Pārāk liels risks. Zajās kartes arī ne."

"Kas tās tādas?"

"Uzturēšanās atļaujas. Tās nevaru sadabūt."

"Padzīvosim nelegāli un gaidīsim amnestiju."

"Ak tā? Ilgi būs jāgaida."

Čans paraustīja plecus. Tad sacīja:

"Manam tēvam nepieciešams ārsts." Viņš pamāja Vu virzienā. "Viņa sievai arī. Vai varat mums dabūt veselības kartes?"

"Mums te ir apdrošināšana. Par to jāmaksā. Tādu veselības karšu te nav. Ārstiem ir privātprakse."

1 "Tas ir dārgi?"

"Jā, ļoti dārgi. Bet, ja nav naudas, ejiet uz pilsētas slimnīcu. Tur pieņems."

"Vai tur laba aprūpe?"

"Kā gan es varu pateikt, vai laba? Un sakiet man, lūdzami, kādi jums būtu varianti?"

"Labs ir," Čans teica. "Par pārējiem dokumentiem. Cik?"

'Tūkstotis pieci simti."

"Juaņas?"

"Zaļie!" Džimijs iesmējās.

Čans nekā nereaģēja, taču nodomāja: tūkstotis pieci simti dolāru! Kaut kas traks! Naudas jostā ap vidu viņam bija aptuveni pieci tūkstoši dolāru juaņās. Tā arī bija visa viņa ģimenei palikusī nauda. Viņš papurināja galvu.

"Nē, tas nav iespējams." Pēc dažu minūšu spraigas kaulēšanās viņi vienojās par deviņiem simtiem dolāru. Tie būtu par visiem dokumentiem.

"Jums arī?" Džimijs pievērsās Vu.

Kalsnais vīrietis pamāja, taču piebilda:

"Man vienam pašam. Tad taču būs lētāk, vai ne?"

Džimijs dziļi ievilka dūmu.

"Pieci simti. Zemāk nenolaidīšu."

Arī Vu mēģināja kaulēties, taču Džimijs nepiekāpās. Beidzot Vu nelabprāt piekrita.

"Jums man jāatnes visu fotogrāfijas, lai dabūtu vadītāja apliecību," Džimijs teica. "Aizejiet uz parku! Tur nofotografēsieties."

Čanam sirds iesmeldzās, atceroties kādu vakaru pirms daudziem gadiem, kad viņi ar Mei-Meju sēdēja tādā kabīnītē lielā Sjameņas atpūtas parkā. Viņi bija pavisam nesen iepazinušies. Tās fotogrāfijas tagad dusēja čemodānā nogrimušā "Pūķa" vēderā.

"Mums vajadzēs arī mikroautobusu. Pašlaik nopirkt tādu nevarēšu. Vai jūs man to varat izīrēt?"

Tonga vadonis izsmējīgi atcirta:

"Kā tad, vai tad man kaut kā trūkst? Protams, protams!" Vēl nedaudz patirgojušies, viņi vienojās par īres maksu. Džimijs aprēķināja kopējo summu, tad pēc paša noteikta kursa pārvērta to juaņās. Tad paziņoja pārsteidzoši lielo summu, un viesi negribīgi piekrita. "Sauciet man vārdus un adreses, lai varu sagatavot dokumentus. Viņš pagriezās pret savu datoru un, kamēr Čans diktēja, veikli klabināja taustiņus.

Čans bija daudz strādājis ar savu veco klēpjdatoru, internets bija kļuvis par disidentu galveno sazināšanās līdzekli ar pārējo pasauli, kaut gan tas bija ļoti grūti. Čana modems bija nožēlojami lēns, bet Valsts drošības struktūra un Tautas atbrīvošanas armijas aģenti pastāvīgi meklēja disidentu elektroniskā pasta sūtījumus un paziņojumus. Čana datoram bija ugunssiena, kas bieži vien iepīkstējās, brīdinot, ka sistēmā cenšas ielauzties varas pārstāvji. Tad vajadzēja nekavējoties atslēgties no sistēmas un pieteikt pakalpojumu sniedzējam jaunu konta numuru. Arī klēpjdators diemžēl uz mūžiem bija pierimis "Pūķa" tilpnē.

Kad Čans diktēja savu adresi, tonga vadonis atrāvās no tastatūras.

"Tātad apmetīsieties Kvīnsā?"

"Jā. Mans draugs sarunāja, kur pagaidām dzīvot."

"Vai viņam liels dzīvoklis? Visiem pietiks vietas? Bet varbūt mans mākleris sameklēs ko labāku? Manuprāt, tas ir iespējams. Viņam Kvīnsā ir pazīšanās."

"Tas ir mana labākā drauga brālis. Viņš jau vienojies ar īpašnieku par īres maksu."

"Ak drauga brālis! Tad ir labi. Nu, mums tur ir brālīga asociācija. Flašingas apkaimes iedzīvotāju un tirgotāju asociācija. Ļoti liela. Ietekmīga. Tā ir Ņujorkas jaunā Čainatauna. Flašinga. Ja nu jums neiepatīkas jūsu dzīvoklis. Vai arī bērni nejūtas drošībā. Tā taču var gadīties, vai ne? Tad dodieties uz asociāciju un pasakiet, ka es to ieteicu."

"Es atcerēšos."

Pamājis uz monitoru, Džimijs jautāja Vu:

"Jums abiem viena adrese?"

Čans jau gribēja paskaidrot, ka viena, taču Vu ierunājās pirmais.

"Nē, nē! Es gribu palikt Manhetenā, tepat Čainataunā. Vai jūsu mākleris var man pameklēt kādu māju?"

"Bet…" Čans sarauca pieri.

"Jūs taču nedomājat īrēt māju, vai ne?" Džimijs uzjautrinājās. "Tādu māju te nav." Tad piebilda: "Tādu, kādas jūs varētu atļauties."

"Tad dzīvokli?"

"Jā, viņam atradīsies pagaidu telpas. Šodien varēsiet tur apmesties, kamēr viņš sameklēs jums pastāvīgu mitekli." Kad Džimijs bija iedrukājis vēl dažus teikumus un kabinetā atskanēja modema šņākoņa, Čans pieskārās Vu rokai un nočukstēja: "Nē, Cjujčen, tev jāturas ar mums kopā."

"Mēs paliekam Manhetenā."

Pieliecies tuvāk, lai Džimijs nedzirdētu, Čans čukstēja:

"Nedari muļķības! Spoks jūs atradīs."

Vu iesmējās.

"Par viņu neuztraucies!"

"Neuztraucies? Viņš nupat nogalinājis vairāk nekā desmit mūsējo. Riskēt ar paša dzīvību vien ir pavisam kas cits nekā likt uz spēles ari sievas un bērnu dzīvību tas ir nepieļaujams risks."

Taču Vu bija iespītējies.

"Nē. Mēs paliekam tepat."

Čans apklusa, kad Džimijs atslēdzās no interneta, uzrakstīja zīmīti un pasniedza to Vu.

"Tas ir mākleris. Pāris kvartālu tālāk. Viņam būs jāmaksā par pakalpojumu." Tad viņš piemetināja: "Par to es neko nepieprasīšu. Vai tad es neesmu dāsns? Visi runā, ka Džimijs esot varen dāsns. Tagad sarunāsim mašīnu misteram Čanam." Viņš kādam piezvanīja un, vārdus kā zirņus bērdams, sarunāja, lai pie viņa atsūta mikroautobusu. Nolicis klausuli, viņš pievērsās abiem apmeklētājiem. "Nu lūk! Viss sarunāts. Vai nav patīkami sadarboties ar prātīgiem cilvēkiem?"

Viņi piecēlās vienlaikus kā norunājuši.

"Vai nevēlaties paņemt kādu cigareti?" viņš piedāvāja Vu, un tas paņēma trīs.

Kad imigranti jau bija pie durvīm, Džimijs uzsauca:

"Viens jautājums. Par to meksikāņu čūskgalvi. Viņam taču nav nekāda pamata jūs izsekot, vai ne? Esat ar viņu norēķinājušies?"

"jā, viss kārtībā."

"Tad labi. Vienmēr jāpārbauda, vai gaiss tīrs. Vai tad mums pašiem savu rūpju nepietiek?" viņš draudzīgi apvaicājās. "Vai tad nepietiek ar tiem demoniem, kuri jau tā mūs neliek mierā?"

10. nodaļa

Tālas sirēnu skaņas satricināja rīta mieru.

Tās kļuva aizvien skaļākas, un Linkolns Raims cerēja, ka tās vēsta par Amēlijas Saksas atgriešanos. Liedagā savāktos lietiskos pierādījumus bija atvedis jauns nozieguma vietas ekspertīzes laborants, kurš kautrīgi, ne vārda nebilzdams, bija ienācis leģendārā Linkolna Raima mājoklī un aši novietojis somas un shēmu un fotogrāfiju pakas kriminālistikas slavenības norādītajās vietās.

Taču Sakša pati jau atceļā no liedaga bija spiesta braukt uz citu notikuma vietu, lai veiktu tās apskati. īstonā nozagto baznīcas mikroautobusu atrada Čainataunā tas bija pirms četrdesmit piecām minūtēm pamests kādā mazā ieliņā blakus metrostacijai Čainataunas centrālajā daļā. Tas bija paslīdējis posteņiem garām nemanīts, jo kāds no imigrantiem bija aizkrāsojis baznīcas nosaukumu, tā vietā uzgleznojot izcili precīzu vietējā saimniecības preču lielveikala emblēmas kopiju.

"Veikli gan!" Raims bija nedaudz samulsis; viņš ne visai ieredzēja atjautīgus likumpārkāpējus. Tad viņš piezvanīja Saksai kura traucās uz Ņujorku pa Longailendas ātrgaitas automaģistrāli un lika viņai Čainataunas centrā sagaidīt ekspertīzes furgonu un izdarīt notikuma vietas apskati.

Imigrācijas un naturalizācijas dienesta pārstāvis Harolds Pībodijs bija prom uz preses konferencēm un gatavot ziņojumu Vašingtonai par neizdevušos pārtveršanu -, taču aģents Alans Kou un Freds Delrijs no FIB joprojām bija pie viņa, tāpat kā nevainojami ģērbies detektīvs Edijs Dens ar visu savu ezīti.

Bija ieradies arī papildinājums: slaikais, savaldīgais Mels Kūpers ar paplānajiem matiem. Viņš bija viens no Ņujorkas Policijas departamenta spējīgākajiem ekspertiem, un Raims bieži vien aicināja viņu piedalīties izmeklēšanā. Klusu pārvietodamies kurpēs ar rievotu gumijas zoli viņš tās valkāja gan dienā, jo tās bija ērtas, gan vakarā, jo ar tām varēja droši dejot, kājas neslīdēja uz deju grīdas -, Kūpers novietoja uz galda nepieciešamos priekšmetus, lai izpētītu liedagā savāktos lietiskos pierādījumus.

Pēc Raima norādījuma Toms pie sienas blakus Longailendas kartei, kuru viņi bija izmantojuši, sekojot "Pūķa" manevriem, piestiprināja Ņujorkas pilsētas karti. Paraudzījies uz sarkano apli, ar kuru bija iezīmēta kuģa atdusas vieta, Raims atkal sāka just vainas apziņu par netālredzīgumu, kas bija prasījis tik daudzu imigrantu dzīvības.

Sirēnas gaudoja pavisam skaji, līdz apklusa zem viņa loga, kas bija pavērsts pret Centrālo parku. Pēc brīža atvērās durvis, un istabā, nedaudz pieklibodama, iesteidzās Amēlija Sakša. Savēlušies mati bija ar jūraszālēm izraibināti, slapjie džinsi un darba blūze vienos traipos.

"Bija kāds brīvāks brīdis," viņa teica. "Ņēmu un nopeldējos. Sveiks, Mel!"

"Amēlija!" Kūpers teica, sakārtodams brilles, un acis vien noblisināja, viņas izskata pārsteigts.

Raims ar cerību skatījās uz viņas nesamo: pelēku redeļu kasti ar plastmasas un papīra maisiņiem. Pasniegusi lietiskos pierādījumus Kūperam, Amēlija devās uz kāpnēm, uzsaukusi:

"Būšu pēc piecām minūtēm!"

Pēc brīža Raims izdzirdēja, ka dušā sāk šļākties ūdens, un, kā solījusi, pēc piecām minūtēm viņa bija klāt, pārģērbusies drēbēs, kuras glabājās guļamistabas kumodē: zilos džinsos, melnā T kreklā un sporta kurpēs.

Kūpers izvietoja maisiņus, kārtojot tos pēc notikuma vietas liedags un Čainataunā atstātais autofurgons. Raims vēroja lietiskos pierādījumus, juzdams galvā straujāku pulsu, nesalīdzināmo mednieka aizrautību par gaidāmajām medībām. Būdams vienaldzīgs pret sportu un fizisko kultūru, Raims tomēr varēja iedomāties, ka tikpat asu saviļņojumu juta, piemēram, kalnu slēpotāji trases starta vietā, raugoties lejup. Spēs pieveikt? Vai arī izrādīsies, ka trase ir stiprāka? Vai negadīsies taktisks misēklis, kura dēļ tiks zaudētas sekundes simtdaļas? Vai negadīsies savainojums vai pat nāve?

"Labs ir," viņš sacīja. "Ķersimies pie darba!" Tad viņš pameta skatienu visapkārt. "Tom! Tom! Kur viņš ir? Tikko bija tepat. Tom?"

"Ko, Linkoln?" Durvīs parādījās noskrējies adjutants ar pannu vienā rokā un trauku dvieli otrā.

"Ak, esi mūsu pārrakstītājs… tver mūsu viedos domu graudus!" Raims pamāja uz baltās tāfeles pusi. "Savā gleznajā rokrakstā."

"Dzirdu un paklausu, mans pavēlniek." Toms pagriezās, lai dotos uz virtuvi.

"Nē, nē, met tam mieru!" Raims sapīka. "Raksti!"

Toms nopūtās, nolika pannu un noslaucīja rokas trauku dvielī. Iebāzis purpursarkano kaklasaiti krekla kabatā, lai nenotraipītu to ar flomāsteru, viņš piegāja pie tāfeles. Neoficiāli piedalījies vairāku nozieguma vietas ekspertu komisiju sēdēs, viņš lieliski tika galā ar savu pienākumu. Tāpēc arī pajautāja Delrijam:

"Vai lietai jau ir nosaukums?"

FIB visu svarīgāko izmeklējamo lietu nosaukumos lietoja akronīmiem līdzīgu, katrai atsevišķai lietai raksturīgu atslēgvārdu, savienojumus, piemēram, ABSKAM. Delrijs paņurcīja aiz auss aizbāzto cigareti un teica:

"Nekā. Pagaidām nav. Provēsim paši izdomāt, lai Vašingtonā pamazām pierod. Vai tā slepkavnieka vārds nederēs? spoka medības. Visi piekrīt? Būs gana spocīgi?"

'Tik spocīgi, ka bail," Mels Kūpers piekrita.

Uzrakstījis to tāfeles augšdaļā, Toms pagriezās pret likumsargiem.

"Mums ir divas notikuma vietas: liedags īstonā un autofurgons," teica Raims. "Sāksim ar liedagu!"

Kamēr Toms rakstīja nosaukumu, Delrijam kāds piezvanīja. Pēc neilgas sarunas viņš paziņoja pārējiem:

"Pagaidām neviens cits nav izglābies." Viņš sadrūma. "Un Krasta apsardze tā arī neatrada kuģi. Taču ūdenī uzieti vairāki līķi. Divi nošauti, viens noslīcis. Vienam bija tirdzniecības flotes jūrnieka apliecība. Abiem pārējiem nekādu dokumentu. Mums atsūtīs pirkstu nospiedumus un fotogrāfijas, kopijas sūtīšot uz Ķīnu."

"Pat kuģa apkalpi slaktējis?" Edijs Dens nespēja noticēt.

"Ko tad jūs domājāt sagaidīt?" Kou atbildēja. "Tagad skaidrs, kas tas par putnu. Domājat, ka viņš kaut vienu liecinieku atstās dzīvu?" Viņš drūmi pasmaidīja. "Bez tam, ja jau apkalpe gājusi bojā, viņam nebūs jāmaksā atlikusī dala par kuģa traktēšanu. Bet, Ķīnā atgriezies, viņš droši vien paziņos, ka Krasta apsardze atklājusi uz viņiem uguni un "Pūķi" nogremdējusi."

Taču Raimam nebija laika dusmoties uz Spoku vai bēdāties par cilvēka nežēlīgo dabu.

"Aiziet, Sakša!" viņš strupi noteica. "Liedags. Stāsti, kas tur notika!"

Atspiedusies pret laboratorijas galdu, Amēlija ieskatījās piezīmēs.

"Četrpadsmit cilvēku devās uz krastu ar glābšanas plostu aptuveni vienu kilometru uz austrumiem no mazas pilsētiņas īstonas, tā ir pie Orientpointas šosejas." Piegājusi pie kartes, viņa pieskārās kādam punktam Longailendā. "Netālu no Hortonpointas bākas. Krastam tuvojoties, plosts uzskrējis uz klintīm un sācis izlaist gaisu. Četri imigranti aizskaloti prom no plosta. Pārējie desmit turējušies kopā. Viņi nolaupījuši baznīcas mikroautobusu un aizbēga."

"Kāju pēdu fotogrāfijas?" Raims jautāja.

"Te būs," Sakša teica, pasniegdama Tomam aploksni. Viņš piestiprināja polaroīda uzņēmumus pie tāfeles. "Pēdas atradu zem nojumes, netālu no plosta. Bija pārāk mitras, lai izmantotu elektrostatiku," viņa paskaidroja. "Nekas cits neatlika, tikai fotografēt."

"īsts meistardarbs, tiešām," sacīja Raims, ratiņkrēslā braukādams gar uzņēmumiem.

"Man sanāk deviņi," teica Delrijs. "Kāpēc jums, Amēlij, ir desmit?"

'Tāpēc," Raims atbildēja, "ka ir arī mazs bērns, vai ne?"

"Pareizi!" Sakša pamāja. "Zem nojumes smiltīs ievēroju kādas pēdas, kuras nespēju atšifrēt, izskatījās, it kā kaut kas būtu vilkts, bet priekšā pēdu nebija tikai aizmugurē. Tad nospriedu, ka tur rāpojis bērns."

"Tātad izskatās," Rainis teica, novērtēdams apavu izmērus, "ka mums te ir septiņi pieaugušie un, iespējams, jaunieši, divi bērni un zīdainis. Viens no pieaugušajiem ir vecs cilvēks viņš ir pievilcis kāju. Saku "viņš" apavu lieluma dēļ. Un kāds ir ievainots droši vien sieviete, spriežot pēc viņas kurpju izmēra. Vīrietis blakus viņai palīdzējis."

"Krastā un mikroautobusā bija asins traipi," Sakša papildināja.

"Asins paraugi?" Kūpers jautāja.

"Necik daudz uz plosta vai krastā neatradu lietus lielāko daļu bija aizskalojis. Trīs paraugus paņēmu no smiltīm. Un vairākus paraugus no mikroautobusa, asinis vēl nebija sakaltušas." Viņa vēlreiz parakņājās polietilēna maisiņu kaudzē un, izvilkusi kādu, kurā bija aizvākots stobriņš, pasniedza to Kūperam.

Kūpers sagatavoja paraugus asins grupas noteikšanai un aizpildīja veidlapu. Tad piezvanīja, pieteikdams medicīnas ekspertīzes laboratorijai steidzamu asins grupas noteikšanu un atdeva maisiņu Tomam; tas iznesa to ārā un ielika analizējamiem paraugiem ierīkotā kastītē Raima mājas priekšā.

"Nu un Spoks ar otru plostu izpeldēja krastā aptuveni divsimt metrus uz austrumiem no imigrantiem," Sakša turpināja.

Viņas rokas pirksti ieslīdēja kuplajos rudajos matos un pakasīja galvu. Sakša bieži mēdza sev sagādāt mērenas sāpes ari tādā veidā. Daiļajai bijušajai modelei nereti bija strupi, dažkārt pat asinīm notriepti nagi. Raims vairs nemēģināja izprast šo neizprotamo tieksmi, taču pats, lai cik tas liktos savādi, apskauda viņu. Arī viņu dažkārt plosīja vārdos neizsakāma spriedze, taču nebija Saksas drošības vārsta, tik dīdīgās kustības stresa aizraidīšanai.

Viņš klusībā raidīja lūgumu doktorei Vīverei, savai neiroķirurģei: palīdziet man kaut nedaudz! Kaut nedaudz atbrīvojiet mani no briesmīgā ieslodzījuma. Lūdzu… Un tad vienā rāvienā viņš atvairīja paša personiskās raizes, dusmodamies uz sevi par mirkļa vājumu, un atkal pievērsās Saksai.

"Pēc tam," viņa centās runāt mierīgi, "viņš sāka vajāt imigrantus, lai tos nogalinātu. Atrada divus no tiem, kuri bija izmesti no plosta, un nošāva. Abi nogalināti ar šāvienu mugurā. Vienu viņš ievainojis."

"Kur šis cilvēks ir tagad?" Kou jautāja.

"Man teica, ka viņu vedīšot uz traumpunktu, pēc tam uz internēto nometni Manhetenā. Viņš sacīja, ka nezinot, uz kurieni varētu doties Spoks vai pārējie imigranti." Sakša vēlreiz ielūkojās savos izmirkušajos pierakstos." Uz šosejas pie liedaga bijusi kāda automašīna, taču tā esot aizbraukusi pie tam ļoti ātri, riepām kaucot, pagriezienā pat tikko noturējusies uz ceļa. Spoks esot šāvis uz mašīnu. Tātad iespējams, ka varētu būt liecinieki, ja varam noteikt mašīnas ražotāju un modeli. Izmērīju garenbāzi un…"

"Pag!" Raims viņu pārtrauca. "Vai tā bija tuvu? Tā mašīna?"

"Tuvu?" Sakša jautāja. "Jā. Stāvēja šosejas malā."

Kriminālists sarauca pieri.

"Kāpēc gan kādam vajadzētu tur apstāties vētrainā rītā pirms saules lēkta?"

"Tāpat vien, varbūt braucis garām un ieraudzījis plostus?" Delrijs minēja.

"Nē," Raims teica. "Tad jau būtu gājis palīgā vai zvanījis glābējiem. Bet tiem par plostiem nemaz nav ziņots. Nē, manuprāt, tur kāds bija atbraucis, lai aizvestu Spoku, bet, kad noskaidrojās, ka čūskgalvis nemaz nedomā uzreiz braukt prom, aizmuka."

"Tātad Spoks pamests," Dens secināja.

Sakša pasniedza papīra lapiņu Melam Kūperam.

"Te ir garenbāzes izmēri. Un tās riepu nospiedumu fotogrāfijas."

Fotogrāfijas noskenējis, Mels nosūtīja tās kopā ar izmēriem uz Ņujorkas Policijas departamenta autotransporta līdzekļu identifikācijas datu bāzi.

"Tas ies ātri," Kūpers pārliecināts sacīja.

Jaunais detektīvs Edijs Dens pajautāja:

"Bet kur tad pārējās mašīnas?"

"Kādas pārējās mašīnas?" Sakša nesaprata.

"Cilvēku kontrabandas līgumos parasti iekļauts arī sauszemes transports. Jābūt mašīnām, ar kurām imigrantus aizvest uz pilsētu," paskaidroja Kou.

Sakša papurināja galvu.

"Tur nu gan nekā tamlīdzīga nebija. Bet, kad Spoks uzspridzināja kuģi, viņš droši vien piezvanīja šoferiem un aizsūtīja viņus atpakaļ." Viņa paraudzījās uz maisiņiem ar lietiskajiem pierādījumiem. "Paskaties, ko es atradu…" Viņa pacēla maisiņu ar mobilo tālruni.

"Lieliski!" Raims teica. Tādus atradumus kā šis viņš bija iesaucis par "NASDAQ pierādījumiem" augsto tehnoloģiju pārsātinātā akciju tirgus garā. Datori, mobilie tālruņi, elektroniskās piezīmju grāmatiņas. Šī pavisam jaunā lietisko pierādījumu kategorija, pļāpīgās ierīces, spēja sniegt milzīgu informācijas apjomu par likumpārkāpējiem un cilvēkiem, ar kuriem tie kontaktējušies. "Fred, lai jūsu ļaudis to pārbauda!"

"Lai notiek!"

FIB Ņujorkas mītne pavisam nesen bija saņēmusi papildinājumu, datoru un elektronikas speciālistu grupu. Delrijs piezvanīja un lūdza atsūtīt kurjeru pēc mobilā tālruņa, lai to nogādātu uz federālo tiesu ekspertīzes laboratoriju.

"Nu, skaidrs, viņš tos vajā," Raims domīgi prātoja, "šauj imigrantus nost, šauj arī uz šoferi, kas viņu pametis. Un darbojas viens, vai ne, Sakša? Ne miņas no noslēpumainā palīga?"

Viņa pamāja uz pēdu nospiedumu uzņēmumiem.

"Esmu pārliecināta, ka otrā plostā Spoks bija viens pats, šāvis arī tikai viņš."

Raims sarauca pieri.

"Tas nu gan nekur neder, ka nezināms likumpārkāpējs klejo apkārt, kamēr mēs veicam notikuma vietas apskati. Vai tiešām itin nekas par to banšou mums nav zināms?"

"Galīgi nekas. Ne kripatiņas. Spokam tādu ir dučiem visās pasaules malās."

"Un ne vēsts no ceturtā imigranta? Kurš ari izkrita no plosta!"

"Nē."

"Un kā ar ballistiku?"

Sakša pienesa viņam klāt plastmasas maisiņu ar patronu čaulītēm.

"Septiņi, komats, sešdesmit divi milimetri," viņš sacīja, "bet čaulītes nav standartizmēra. Un nav vienādas. Lētais izpildījums." Lai ari ķermenis neklausīja, redze Raimam bija tikpat asa kā medību piekūniem, kas bija iemitinājušies aiz viņa guļamistabas loga. "Pārbaudiet čaulītes tiešsaistes datu bāzē, Mel!"

Vadīdams Ņujorkas Policijas departamenta Tiesu ekspertīzes daļu, Raims bija veltījis simtiem stundu lietisko pierādījumu standartu datu bāzes sastādīšanai, kārtodams vielu un materiālu paraugus motoreļļu, audumus, šķiedras, dubļus un visu ko citu ar norādi par to izcelsmi, lai atvieglotu notikuma vietā iegūto lietisko pierādījumu noteikšanu. Viena no lielākajām un biežāk izmantojamām bija patronu čaulīšu un ložu informācijas datu bāze. Apvienojot FIB un Ņujorkas Policijas departamenta kolekcijas, varēja iepazīties gandrīz ar visu pēdējo simt gadu laikā izšauto ložu paraugiem un digitalizētiem attēliem.

Kūpers atvēra maisiņu un mēģināja ar irbuļiem izvilkt tā saturu. Tāda piesardzība bija vajadzīga, ievērojot to, cik nopietnu lietu viņi izmeklēja. Tieši tādus rīkus Raims uzskatīja par ļoti piemērotiem darbā ar lietiskajiem pierādījumiem un lika visiem saviem darbiniekiem iemācīties tos izmantot, jo ar ķirurģiskajām knaiblēm vai pinceti vārīgos paraugus varēja nemanot saspiest.

"Nu, tātad par liedagu, Sakša!"

Viņa atsāka stāstījumu.

"Gaisotne jau bija sakarsēta. Spoks bija uzturējies krastā vairāk nekā pusstundu. Viņš zināja, ka Krasta apsardzei viņu atrašanās vieta bija aptuveni zināma. Atradis ūdenī trešo imigrantu, doktoru Sunu, viņš sašāva arī to, tad pievāca hondu un aizlaidās." Viņa palūkojās uz Raimu. "Vai par to nekas nav dzirdēts?"

Paziņojums par meklēšanā izsludinātu transporta līdzekli bija izsūtīts gandrīz visām tuvākajām likumsargu iestādēm. Tiklīdz nozagto sarkano "Honda" manītu Ņujorkas apkaimē vai pašā pilsētā, par to tūdaļ zvanītu Silleto vai Delrijam. Taču neviens neesot zvanījis, Raims teica. Tad piebilda:

"Jāņem vērā tas, ka Spoks Ņujorkā bijis daudzreiz. Viņš labi pārzina ceļu sistēmu. Manuprāt, viņš aizbraucis pa nomaļākiem ceļiem rietumu virzienā līdz piepilsētai, tad pametis mašīnu un iekāpis metro. Nu jau vajadzētu būt pilsētā." Raims pamanīja FIB aģentu bažīgi saraucam pieri. "Kas ir, Fred?"

"Labāk jau būtu saņēmuši to mūdzi ciet, kamēr vēl nebija ticis līdz pilsētai."

"Kāpēc?"

"Man nepārtraukti ienāk ziņas, ka viņam te ir vai vesela organizācija. Tongi un ielu bandīti Čainataunā, tas pats par sevi saprotams. Bet viņš tēmē vēl augstāk pat valdībā viņam esot pakalpiņi."

"Valdībā?" Silleto bija neizpratnē.

"Tā man stāsta," Delrijs atbildēja.

"Es par to nebrīnos." Dens saviebās. "Ja jau viņš var nopirkt valsts darboņus Ķīnā, kāpēc gan tas lai neietu cauri šeit?"

Raims iegrima pārdomās. Tātad jārēķinās ar nezināmu, iespējams, apbruņotu, sabiedrībai bīstamu čūskgalvi slepkavu un vēl ar spiegiem pašu nometnē. Pavisam viegli jau nebija nekad, taču… Viņš palūkojās uz Sakšu, lai turpina.

"Pēdas?" viņš jautāja. Tātad pirkstu, delnu un pēdu nospiedumi.

"Liedagā viss bija sajaukts ar kājām gaisā vējš un lietus," viņa paskaidroja. "Kaut ko man izdevās paņemt no motora un plosta gumijas iekšmalas, ari no mobilā tālruņa." Viņa sameklēja iegūto pirkstu nospiedumu attēlus. "Kvalitāte gan nekam neder."

"Ieskenē tos un nosūti uz APNIS!" Raims uzsauca.

Automātiskā pirkstu nospiedumu identifikācijas sistēma bija milzīga federālo un pavalsts pirkstu nospiedumu kartotēkas datu bāze.

"Atradu arī šo." Sakša pacēla maisiņā ievietotu metāla cauruli. "Kāds no viņiem ar to izsitis mikroautobusa logu. Uz tā nekas nebija samanāms, tāpēc izlēmu, ka jāmēģina noteikt pirkstu nospiedumus te."

"Ķeries klāt, Mel!"

Tievais vīrietis uzvilka kokvilnas cimdus un izņēma no maisiņa cauruli, saudzīgi turēdams to aiz galiem, lai nenorīvētu iespējamos pirkstu nospiedumus.

"Es paņemšu ar MNV."

Metāla nogulsnēšana ar vakuuma metodi pirkstu nospiedumu iegūšanas sistēmu vidū ir tas pats, kas "Rolts-Roi/ce" pārējo spēkratu saimē. Tās pamatā ir mikroskopiskas metāla kārtiņas nogulsnēšana uz priekšmeta, no kura jāiegūst pirkstu nospiedumi, un tā virsmas apstarošana. Pēc dažām minūtēm Kūpers bija ieguvis ārkārtīgi kvalitatīvu vairāku pirms tam nemanāmu pirkstu nospiedumu attēlu. Viņš tos nofotografēja, tad izlaida attēlus caur skeneri un aizsūtīja uz APNIS.

"Nu, tātad ar liedagu viss, vai ne, Raim?" Sakša teica.

Kriminālistikas spīdeklis paraudzījās uz sarakstu. Pagaidām lietiskie pierādījumi vēl nejāva secināt ko noteiktu. Taču viņu tas neapbēdināja; tāda bija kriminālistikas ikdiena. Kā tad, ja uz galda izbērtu tūkstoti mozaīkas gabaliņu sākumā neko nevar izšķirt; tikai vēlāk, pēc atlases metodes un lielas prātošanas, sāk veidoties raksts. "Tagad mikroautobuss!" Raims uzsauca.

Sakša piestiprināja mikroautobusa attēlus pie baltās tāfeles.

Pazinis polaroīda attēlos Čainataunu, Kou teica:

"Pie tās metrostacijas cilvēku vienmēr, ka biezs. Jābūt kādam, kas viņus redzējis."

"Neviens neko nav redzējis," Sakša izsmējīgi novilka.

"Kur gan es to būtu dzirdējis," Silleto atsaucās. Arī Raims zināja, cik momentāni vidusmēra cilvēkam iestājas atmiņas zudums, zeltīto policijas nozīmi ieraugot vien.

"Ko tad atradi mašīnā?" viņš jautāja Saksai.

"Viņi bija izrakuši stādus un piekrāvuši visu busiņu."

"Stādus?"

"Droši vien lai noslēptu pārējos un lai izskatītos, ka ved kravu no veikala "Mājai un dārzam". Bet neko īpašu es tur neatradu. Tikai pirkstu nospiedumus, dažas lupatas un asinis traipi bija uz loga un durvīm, tātad, manuprāt, ievainojums virs jostasvietas. Roka vai plauksta, teiksim."

"Krāsu bundžas?" Raims jautāja. "Otas? Ar ko viņi uzkrāsoja uz sāniem uzrakstu?"

"Nekā, viss izmests." Viņa paraustīja plecus. "Tikai pēdas palikušas." Viņa pasniedza Kūperam kartītes ar pirkstu nospiedumiem un to polaroīduzņēmumus, bet viņš tos skenēja un aizsūtīja uz APNIS.

Raims kā noburts raudzījās uz tāfeli. Viņa acīs bija tāda pati izteiksme kā skulptoram, kas aplūko neskartu klintsbluķi, pirms ķeras tam klāt ar kaltu. Tad viņš jautāja Delrijam un Silleto:

"Kā jūs domājat rīkoties?"

Silleto pamāja Delrijam, un tas atbildēja:

"Mums jāsadalās. Cita ceļa, manuprāt, nav. Pirmkārt, jādabū ciet tas Spoks. Otrkārt, jāsameklē imigranti, pirms viņš tos piežmiedzis." Viņš paskatījās uz Raimu. "Komandpunktu iekārtosim pie tevis, vai piekriti?"

Raims pamāja. Viņu vairs netraucēja ne svešu cilvēku klātbūtne, ne arī tas, ka viņa mājoklis sāka atgādināt Centrālo staciju miniatūrā. Kriminālistikas meistaram bija jāatrod nelietis, kurš tik nežēlīgi bija laupījis daudzu cilvēku dzīvības, lai arī ko nelietis prasītu.

"Klau, man ienāca prātā kāda doma," Delrijs teica, garajām kājām mērodams istabu. "Ar šo zelli nevar ākstīties. Pielikšu pie darba vēl desmit aģentus Dienvidņujorkā un Austrumņujorkā un no Kvantiko izsaukšu SPEC-TAK brigādi."

SPEC-TAK bija saīsinājums no "speciālā taktiskā vienība". Šī ne īpaši reklamētā FIB vienība bija vislabākā ātrās reaģēšanas grupa Savienotajās Valstīs. Viņi regulāri piedalījās kopējās mācībās ar vienību "Delta" un jūras desantnieku speciālo uzdevumu vienību, tā dēvētajiem roņiem, un parasti uzvarēja. Raims nopriecājās, dzirdot, ka Delrijs nolēmis izsaukt papildspēkus. Pēc iegūtajām ziņām spriežot, resursi, kas bija viņu rīcībā, nebūt nebija pietiekami. Delrijs, piemēram, vispār bija vienīgais lietas izmeklēšanai norīkotais FIB aģents.

"Būs jāpacīnās ar priekšniecību, lai dabūtu visus uz strīpas," aģents noteica, "bet es savu panākšu."

Iezvanījās Kou mobilais tālrunis. Labu brīdi viņš tikai klausījās, mādams ar galvu. Sarunu beidzis, viņš paskaidroja:

"Zvanīja no Imigrācijas un naturalizācijas dienesta Midtaunas centra par to imigrantu no Ķīnas, Džonu Sunu. Viens no mūsu darbiniekiem pēc nopratināšanas esot atlaidis viņu pret drošības naudu." Kou sejas izteiksme liecināja par izbrīnu. "Visi, kas nokļūst krastā, pieprasa politisko patvērumu tas nav nekas neparasts. Bet izskatās, ka Sunam to noteikti piešķirs. Ķīnā viņš bijis plaši pazīstams disidents."

"Kur viņš esot tagad?" Sakša jautāja.

"Pie advokāta, to nokārtoja Cilvēktiesību aizsardzības centra darbinieki. Viņš iekārtošot Sunu kādā Kenelstrītas dzīvoklī. Adresi man iedeva. Pēc pusstundas viņš būšot tur. Braukšu aprunāties."

"Labāk es," Sakša uzreiz ieteicās.

"Jūs?" Kou jautāja. "Jūs taču esat nozieguma vietas eksperte."

"Viņš man uzticas."

"Uzticas? Kāpēc?"

"Es izglābu viņam dzīvību. Kaut kas uz to pusi."

"Pēc piederības tā tik un tā ir Imigrācijas un naturalizācijas lieta," jaunais aģents nepiekāpās.

"Tieši tāpēc!" Sakša pamāja ar galvu. "Cik atklāts, jūsuprāt, viņš būs ar federālo aģentu?"

Delrijs pārtrauca diskusiju.

"Lai Amēlija aizbrauc!"

Kou negribīgi pasniedza viņai lapiņu ar adresi. Viņa parādīja to Silleto.

"Tur vajadzētu norīkot patruļmašīnu. Ja Spoks uzzinās, ka Sunam izdevies izglābties, sāks ari viņu medīt."

Detektīvs pierakstīja adresi.

"Protams. Piezvanīšu tūlīt pat."

"Labs ir, tagad padomāsim kāds bija mūsu izmeklēšanas sauklis?" Raims pavaicāja.

"Visu izošņāt, bet neaizmirst drošību," Sakša atbildēja.

"Paturēsim to prātā. Mēs nezinām, kur ir Spoks, nezinām ari, kur viņa banšou, un pat to ne, kā viņš izskatās."

Tad viņš it kā novērsās no sanākušajiem un turpmāko vēroja kā caur miglu Sakšu paķeram rokassomiņu un ejam uz durvīm, Kou īgņošanos par viņa kompetences ierobežojumu, Delriju jau kuro reizi mērojam kabinetu, stilīgajam Edijam Denam uzjautrinoties par neparasto izmeklēšanas komandpunktu. Taču Sakša un visi pārējie drīz vien aizslīdēja prom, bet prāts apkopoja tikai vērīgo acu uztverto notikuma vietās ievākto lietisko pierādījumu un faktu uzskaitījumu. Viņš uzmanīgi pētīja sarakstu, kā lūgdams savā priekšā sastājušos mēmo liecinieku palīdzību, lai tie atklātu vienīgi tiem zināmos noslēpumus, norādot ceļu pie slepkavas un viņa vajātajiem upuriem.

SPOKA MEDĪBAS

Nozieguma vieta: Īstona, Longajlendā

•  Pludmalē ar šāvienu mugurā nogalināti divi imigranti.

•  Viens imigrants doktors Džons Suns ievainots.

Līdzi bijis banšou (palīgs); personas identitāte nav noskaidrota.

Desmit imigranti izglābušies: septiņi pieaugušie (viens vecāks vīrietis, viena ievainota sieviete), divi bērni, viens zīdainis. Nozagts baznīcas mikroautobuss. Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju. Automašīna, kas gaidījusi Spoku krastmalā, aizbraukusi bez viņa. Šķiet, ka Spoks vienu reizi izšāvis mašīnas virzienā. Izmantojot riepu protektoru nospiedumus un garenbāzes izmērus, nosūtīts ražotāja un modeļa pieprasījums.

Nav konstatēta imigrantu transportēšanai paredzētu transporta līdzekļu klātbūtne.

Mobilais tālrunis, kas, iespējams, pieder Spokam, nosūtīts pārbaudei uz FIB.

Spoka ieroča kalibrs 7,62 mm. Neparasta patronas čaulīte.

Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi.

Spoks aizbēdzis ar zagtu sarkanas krāsas "Honda".

Izsludināta automašīnas meklēšana.

Jūrā atrasti divi līķi (nāves cēlonis šauta brūce) un

viens noslīkušais. Fotogrāfijas un pirkstu nospiedumi

Raimam un Ķīnas milicijai.

Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS.

Nozagtais mikroautobuss, Čadsiatauna

Imigranti to maskējuši ar "Mājai un dārzam" emblēmu. Asins traipu forma liecina, ka ievainotajai sievietei cietusi roka vai plecs.

Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju asins grupas noteikšanai.

Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS.

11. NODAĻA

Spoks gaidīja "turkus" savā izsmalcinātajā vidē.

Nodušojies, pārģērbies tīrās, neuzkrītošās drēbēs, viņš sēdēja, ērti uz ādas dīvāna iekārtojies, un raudzījās uz Ņujorkas ostu no astoņpadsmitā stāva dzīvokļa augstumiem. Tā bija viena no viņa slēptuvēm, dzīvoklis modernā augstceltnē netālu no Beteripārksitijas, pašā Manhetenas dienvidrietumu stūrī; netālu no Čainataunas, tomēr pietiekami tālu no tās ļaužu pilnajām ielām, zivju ēdienu un tūristu restorānu sasmakušās eļļas smakām. Viņš atcerējās, cik daudzus gadus komunistiskā partija bija veltījusi cīņai pret eleganci un komfortu, kā arī to, cik grūti viņam nācās tos sasniegt.

Kāpēc tu neatkāpies no vecajiem ieradumiem?

Tu esi pagātnes palieka! Vai tu atzīsti savas kļūdas?

Tev jāatmet vecā kultūra, vecās paražas, vecās idejas! Tev jāatsakās no savu laiku nodzīvojušām vērtībām.

Tevi vada nepareizās domas un nepareizās vēlmes!

Nepareizās vēlmes? Viņš ciniski pasmīnēja. Vēlmes? Viņš sajuta cirkšņos ierasto kņudoņu. Sevi atgādināja tik labi pazīstamais dzinulis, kuram nereti nācās iztapt.

Tagad, kad viņš bija izglābies pēc kuģa nogremdēšanas un izvairījies no notveršanas liedagā, domas atgriezās pie normālai dzīvei piederīgām prioritātēm: viņš neganti alka pēc sievietes.

Gandrīz divas nedēļas viņš nebija nevienu dabūjis. Pēdējā bija krievu prostitūta Sanktpēterburgā ar lielu muti un tik noļukušām krūtīm, ka tās, viņai uz muguras guļot, kūļājās vai padusēs. Apmierinājums bija gūts, bet tas arī viss.

Un uz "Pūķa"? Nevienu. Parasti čūskgalvis mēdza ataicināt uz savu atsevišķo kajīti kādu glītu sivēnu sievieti, solot samazināt maksu par pārvadāšanu, ja kopā pavadīs nakti. Tādu izdevību viņš nepalaida garām. Vai arī, ja sieviete bija viena vai ar kādu vārguli, viņš mēdza to gluži vienkārši ievilkt pie sevis un paņemt ar varu. Ko tad viņa varēja padarīt? Pēc ierašanās Brīnišķīgajā Zemē izsaukt policiju?

Taču viņa banšou, kas tilpnē ceļoja spiega lomā, bija teicis, ka imigrantu sievietes bijušas vai nu ne visai pievilcīgas, vai pārāk jaunas, bet vīrieši nekaunīgi un pārlieku skoloti, no tādiem tikai nepatikšanas varēja sagaidīt. Tā nu viss garais ceļojums bija viena vienīga atturēšanās.

Viņš atkal tīksmīgi kavējās sapņos par sievieti, kuru jau bija nodēvējis par Jiņdao, tāpat kā sieviešu dzimumorgānus. Protams, tāds mīļvārdiņš neliecināja par cieņu, bet attiecībā uz šo sievieti tam nebija nicinošas nokrāsas. Visas sievietes Spoks vērtēja vienīgi pēc ārienes, tikai tās nedaudzās ne, ar kurām viņam bija darījuma attiecības, un viņa cieņu iemantojušās čūskgalves. Prātā pavīdēja iedomātā sakara ainas ar Jiņdao; kā, uzgūlies virsū, sagrābj viņu aiz garajiem matiem… brīnišķīgajiem zīdainajiem matiem… Tas viņu iekvēlināja tik nevaldāmi, ka uz brīdi pat gribējās aizmirst Čanus un Vu. Viņš sastapsies ar Jiņdao un īstenos visas fantāzijas. Taču tas nebija viņa dabā. Vispirms sivēniem jāmirst. Tad varēs ar viņu izpriecāties atliku likām.

Naisjiņ.

Visam savs laiks.

Viņš paraudzījās rokaspulkstenī. Bija gandrīz vienpadsmit. Kur tad "turki" kavējas?

Ieradies savā slēptuvē, viņš bija paņēmis vienu no tur glabātajiem zagtajiem mobilajiem tālruņiem un piezvanījis uz kādu Kvīnsas kopienas centru tongu eifēmisks nosaukums ar kuru jau iepriekš bija kārtojis lietas. Nolīga trīs palīgus, lai atrastu un nogalinātu sivēnus. Paranojāli tiecoties pēc iespējas slēpt sakarus starp sevi un saviem noziegumiem, Spoks nebija uzticējies nevienam no tradicionālajiem Čainataunas tongiem; viņš sarunāja uigurus.

Kontinentālās Ķīnas iedzīvotāju nomācošais vairākums pieder haņu tautībai, kuras saknes aizsniedzas līdz dinastijai ar šādu vārdu un kura valdījusi apmēram no 200. gada pirms Kristus.

Pārējos apmēram astoņus procentus iedzīvotāju veido minoritāšu tibetiešu, mongoļu un mandžūru pārstāvji. Uiguri pārstāvēja vienu no Ķīnas rietumos dzīvojošām minoritātēm. Viņu apdzīvotajā apgabalā valdošā reliģija bija islāms, un, pirms Ķīna to anektēja, to sauca par Austrumturkestānu, tāpēc arī Spoks viņus dēvēja par "turkiem".

Tāpat kā pārējās Ķīnā dzīvojošās minoritātes, arī uiguri bija daudz cietuši no oficiālās Pekinas spiediena asimilēties Ķīnas kultūrā. Ar separātistiem apgājās nesaudzīgi, viņus pat nogalināja, bet uiguri ārkārtīgi uzstājās par neatkarību; liela daļa nedaudzo terorisma aktu Ķīnā bija saistīta ar uiguru neatkarības centieniem.

Uiguru kopiena Ņujorkā bija neuzkrītoša, slēgta, tikumīga un miermīlīga. Taču tieši tie Turkestānas kopienas un Kvīnsas Islama centra cilvēki, ar kuriem Spoks sadarbojās, bija tikpat nežēlīgi kā jebkura no viņam pazīstamajām triādēm. Tā kā pasūtījums attiecās uz haņu tautības ķīniešiem, izpildītāju izvēle bija ideāla; viņus virzītu gan daudzie apspiestības gadi, gan Spoka piedāvātā dāsnā maksa, kuras prāva daļa galu galā nonāktu Rietumķīnas Siņdzjanas provincē panīkušās uiguru neatkarības kustības atbalstam.

Viņi ieradās pēc desmit minūtēm. Apmainoties ar rokasspiedieniem, stādījās priekšā: Hādžips, Jūsufs, Kašgari. Tumšu ādu, klusi, kalsni augumā mazāki par Spoku, kurš pats nebija īpaši liela auguma. Ģērbušies melnos uzvalkos, ar zelta rokassprādzēm vai kakla ķēdēm un dārgiem mobilajiem tālruņiem, kurus nēsāja pie jostas kā piederības zīmes.

Uiguri runāja tjurku valodā, kuru Spoks neprata, bet nevienu no ķīniešu dialektiem viņi īsti nemācēja, tāpēc visi vienojās, ka saruna notiks angļu valodā. Spoks izklāstīja savu vajadzību un jautāja, vai viņiem nesagādāšot problēmu neapbruņotu cilvēku, arī sieviešu un bērnu, nogalināšana.

Viņu runasvīrs, Jūsufs, kura uzacis virs deguna bija saaugušas kopā, izskatījās jaunāks par trīsdesmit gadiem un angliski runāja labāk par pārējiem. Ar tiem nemaz neapspriezdamies, viņš paziņoja:

"Nekādu problēmu. Mēs to izdarīsim. Izdarīsim, ko vajag." It kā vai ik nedēļu būtu slepkavojis nevainīgus cilvēkus.

Spoks nodomāja, ka tas tā droši vien arī bija.

Iedevis katram pa desmit tūkstošiem dolāru no seifa, kas atradās turpat dzīvoklī, viņš piezvanīja uz Turkestānas kopienas centru un pasniedza tālruni Jūsufam; tas izstāstīja angliski savam bosam, cik naudas Spoks iedevis, lai vēlāk nebūtu pārpratumu par to, ka par maz samaksāts vai nauda kaut kur pazudusi. Ar to saruna bija galā.

Tad Spoks sacīja:

"Man uz brīdi jāiziet. Šis tas jānoskaidro."

"Mēs pagaidīsim. Vai varētu iedzert kafiju?"

Spoks pamāja, norādīdams uz virtuvi. Viņš piegāja pie nelielas svētnīcas. Aizdedzinājis vīraka stienīti, nomurmināja lūgšanu Ji, ķīniešu mitoloģijā loka šāvēju dievībai, kuru bija izvēlējies par savu personisko aizbildni. Tad aizsprādzēja ap potīti siksnu ar pistoles maksti, pārbaudīja pistoli un izgāja no sava izsmalcinātā dzīvokļa.

Sonijs Li sēdēja Longailendas satiksmes autobusā, kas lēnām virzījās blīvajā, lietus rasinātajā automašīnu straumē uz Manhetenu. Lai ari Li bija cinisks un bargs pēc dabas, redzētais viņu ļoti pārsteidza. Tas gan nebija iespaidīgais pilsētas siluets pie debesīm Li nāca no Ķīnas dienvidaustrumu piekrastes, iespējams, pasaulē visblīvāk apdzīvotās vietas. Šanhaja bija divas reizes lielāka par Ņujorku, un deltā starp Honkongu un Guaņdžou dzīvoja piecdesmit miljoni cilvēku.

Nē, tas, kas bija saistījis viņa uzmanību, bija autobuss, kurā viņš brauca.

Ķīnā galvenais pārvietošanās veids bija autobusu satiksme. Tie pastāvīgi bija pārpildīti, netīri, nereti salūza; vasarā tajos bija smacīgi, rudenī un ziemā jāsalst nost, logi nespodri, aizkvēpuši, matu eļļas notaukoti. Arī autoostas bija nolaistas, vecas ēkas. Li bija nošāvis kādu aiz Fudžou bēdīgi slavenās Ziemeļu autoostas, viņu pašu sadūra ar dunci netālu no tās pašas vietas.

Nē, Li nekad nebija redzējis ko tādu, kas līdzinātos šim milzenim tas bija iespaidīgs, grezni ierīkots, ar bieziem, polsterētiem sēdekļiem, spodru grīdu un nevainojami tīriem logiem. Pat tajā drēgnajā, nomācošajā augusta dienā gaisa kondicionēšanas sistēma darbojās nevainojami. Veselas divas nedēļas viņu bija mocījusi negantā jūras slimība, viņam gandrīz nebija ne naudas, ne jausmas, kur meklēt Spoku. Nebija ne pistoles, ne arī kaut vienas vienīgas paciņas cigarešu. Taču vismaz autobuss bija īsta debesu dāvana.

Aizbēdzis no liedaga, kurā bija nokļuvuši dzīvie "Pūķa" pasažieri, Li bija palūdzis vairākus kilometrus tālāk atpūtas zonā apstājušās kravas automašīnas šoferi aizvest viņu uz pilsētu. Aplūkojis viņa piemirkušās, saņurcītās drēbes, šoferis ļāva viņam iekāpt kravas kastē. Aptuveni pēc pusstundas brauciena šoferis izsēdināja Li pie elegantas autobusu pieturas milzīgas autostāvvietas tuvumā un paskaidroja, ka no turienes varot ar satiksmes autobusu aizbraukt turp, kur Sonijs Li gribēja nokļūt, uz Manhetenu.

Li nezināja, kas nepieciešams, lai iegādātos braukšanas biļeti, taču cerēja, ka ne pasi, ne kādus citus dokumentus neviens nepieprasīs. Pasniegdams kasierim vienu no Hunses automašīnā atrastajām divdesmit dolāru naudaszīmēm, viņš sacīja: "Man, lūdzu, Ņujorku!" Viņš centās runāt pēc iespējas skaidri, atdarinot Nikolasu Keidžu. Un droši vien pat pārcentās, jo kasieris, kas bija pārsteigts, ka izdzirdējis nevis lauzītu angļu valodu, bet tik rūpīgi izrunātu pieprasījumu, acis vien noblisināja un pasniedza viņam datora izdrukātu biļeti un trīs dolārus. Pārskaitījis atlikumu divas reizes, Li nodomāja, ka vai nu kasieris viņu apzadzis, vai arī, kā viņš klusībā nolamājās, viņš iekūlies "nešķīsti dārgā valstī".

Piegājis pie avīžu kioska turpat pie autoostas, Li nopirka skuvekli un ķemmi. Tad devās uz vīriešu tualeti, kur noskuvās un izmazgāja matus, izsusinādams tos ar papīra salvetēm. Tad viņš saķemmēja paplānās matu šķipsnas atpakaļ un, cik spēja, nopurināja no drēbēm smiltis. Pēc tam pievienojās autobusu pieturā braukt gribētājiem labos apģērbos.

Tuvojoties pilsētai, autobuss apstājās pie būdiņas, kurā tika ievākta nauda par maksas ceļa lietošanu, tad ienira garā tunelī. Beidzot izkļuva uz kādas ielas. Pēc minūtēm desmit autobuss apstājās ļaužu pilnā ielā, kur abās pusēs bija veikali vien.

Li izkāpa, tāpat kā pārējie pasažieri, un nostājās uz ietves.

Vispirms viņš nodomāja: kur tad visi velosipēdi un motocikli? Ķīnā tas bija galvenais personiskā transporta veids, un Li nespēja iedomāties, kā tik lielā pilsētā varētu iztikt bez ielās kursējošu velosipēdu miljoniem.

Otrā doma bija kur lai nopērk kaut kādas cigaretes?

Sameklējis avīžu kiosku, viņš nopirka vienu paciņu.

Pārbaudījis atlikumu, Li pagalam satraucās: desmit elles soģu! Gandrīz trīs dolāri par vienu vienīgu paciņu! Viņš smēķēja vismaz divas paciņas dienā, trīs, ja darbs bija īpaši bīstams un vajadzēja nomierināt nervus. Jādomā, ka pēc mēneša viņš jau izputētu, Li nosprieda. Uzsmēķējis viņš dziļi ievilka dūmus, iedams cauri drūzmai. Pajautājis kādam, kā nokļūt Čainataunā, viņš devās uz metro.

Izspraucies starp pasažieriem, viņš kasē nopirka biļeti. Arī metro bija dārgs, taču viņš vairs nemēģināja salīdzināt cenas, bet, ievietojis biļeti, izgāja caur turniketu, lai gaidītu uz perona vilcienu. Atgadījās kaut kas nepatīkams kāds vīrietis viņam uzbļāva. Sākumā Li radās iespaids, ka trača cēlājs ir psihopāts, kaut arī labi ģērbies. Taču pēc brīža viņš saprata, par ko runa. Acīmredzot metro nedrīkstēja smēķēt.

Tas nu gan bija par traku. Kaut ko tādu nevarēja pat iedomāties. Tomēr tračus rīkot negribējās; nodzēsis cigareti, viņš ielika to kabatā, klusībā papildinādams iepriekš izteikto vērtējumu "traka valsts, ko neteiksi".

Pēc dažām minūtēm stacijā ietraucās vilciens, un Sonijs Li iekāpa tajā tik mierīgi, it kā visu mūžu to vien būtu darījis, un uzmanīgi vēroja apkārtējos taču ne jau tādēļ, lai pārliecinātos, vai tuvumā nav policijas. Vienkārši gribēja zināt, vai kāds nesmēķē, tad arī pats uzpīpētu. Taču, viņam par lielu sarūgtinājumu, neviena pīpmaņa nebija.

Kenelstrītas pieturā Li izkāpa un pa kāpnēm devās augšup, nokļūstot uz rīta rosīguma pārņemtās lielpilsētas ielas. Lietus bija pārstājis līt, viņš aizsmēķēja nodzēsto cigareti un iejuka pūlī. Daudzi apkārtējie runāja Kantonas dienvidu dialektā, bet, ja to neievēroja, varētu justies tieši tāpat kā savā dzimtajā pilsētā, Liu Guojuaņā, vai jebkurā citā nelielā Ķīnas pilsētiņā: kinoteātros izrādīja ķīniešu piedzīvojumu vai romantiskās filmas, jauniešiem bija gari, atpakaļ gludi pieglausti mati vai pompadūras veida sasukas un ņirdzīgs smīns sejā, meitenes staigāja, apķērušas ap vidu savas mātes vai vecāsmātes, garām aizsteidzās darījumu cilvēki cieši sapogātos uzvalkos, no ledus pilnām kastēm ielu tirgotāji pārdeva svaigas zivis, maiznīcās tirgoja tējas maizītes un rīsu plācenīšus, restorānu nokvēpušajos skatlogos karājās kūpinātas pīles, turpat blakus bija homeopātiskās aptiekas un akupunktūra, ķīniešu medicīna, skatlogos rēgojās žeņšeņa sakņu kaudzes kā izkropļoti cilvēku ķermeņi.

Tad jau kaut kur tuvumā, cerams, bija arī tas, ko viņš ļoti labi pazina.

Li vajadzēja tikai desmit minūtes, lai atrastu meklējamo. Viņš pamanīja nepārprotamo pazīmi apsargu, jaunu vīrieti ar mobilo tālruni. Tas stāvēja, pētīdams garāmgājējus, atbalstījies pret kādas mājas sienu; pirmā stāva logi bija nokrāsoti melnā krāsā. Tā bija spēļu zāle, kas darbojās cauru diennakti.

Piegājis klāt, viņš angliski jautāja:

"Ko te spēlē? Faņ tai? Pokeru? Varbūt trīspadsmit punktus?"

Palūkojies uz Li apģērbu, jaunais vīrietis izlikās nedzirdam.

"Gribu uzspēlēt," Li piebilda.

"Lasies prom!" puisis atmeta.

"Man ir nauda," Li dusmīgi paziņoja. "Ielaid iekšā!"

"Ak tu sūda fudzjānieti! Domā, nedzirdu, kā tu runā? Te tu labāk nerādies! Lasies prom, vai arī es tev sadošu."

Li saniknojās.

"Mani dolāri nav sliktāki par kantoniešu dolāriem! Domā, tavs boss priecāsies, ka tu triec prom apmeklētājus?"

"Vācies, smerdeli! Man jau sāk apnikt."

Un viņš parāva vaļā savu skaisto melno žaketi, demonstrējot automātiskās pistoles spalu.

Lieliski! Tieši to ari Li vajadzēja.

Izlikdamies pārbijies, viņš pagriezās nost, taču tad zibenīgi metās atpakaļ, roku izstiepis. Dūre trāpīja apsargam krūtīs, un tas uz mirkli zaudēja elpu. Viņš sagrīļojās, un Li pagrūda viņu, ar delnu ietriekdams pa degunu. Puisis smagi nogāzās uz ietves. Drudžaini mēģinādams atgūt elpu, viņš gulēja ar asiņojošu degunu, bet Li vēl iespēra viņam pa sāniem.

Paņēmis apsarga pistoli, rezerves aptveri un cigaretes, Li palūkojās uz abām pusēm. Divas jaunas sievietes, rokās saķērušās, izlikās neko nemanām. Vairāk neviena gājēja nebija. Tad viņš atkal ķērās nabaga puisim klāt un atņēma tam rokaspulksteni un aptuveni trfssimt dolāru skaidrā naudā.

"Ja tu kādam izstāstīsi par mani," Li teica apsargam putunhua dialektā, "es tevi atradīšu un nožmiegšu."

Jaunais vīrietis pamāja, noslaucīdams asinis piedurknē.

Li jau gāja prom, tad atskatījās un atgriezās. Vīrietis sarāvās.

"Velc kurpes nost!" Li uzsauca.

"Es…"

"Kurpes! Auj nost!"

Atsaitējis melnās "Kenneth Coles" kurpes, apsargs pastūma tās uz Li pusi.

"Zeķes arī!"

Kurpēm pievienojās arī dārgas melna zīda zeķes.

Noāvis savus apavus un norāvis slapjās, ar smiltīm pilnās zeķes, Li aizsvieda tās prom. Tad uzvilka apsarga zeķes un kurpes.

Debešķīgi, viņš svētlaimē nopūtās.

Li aizbāza pistoli un munīciju aiz krekla un aizsteidzās uz vienu no ļaužu pilnajām tirdzniecības ielām. Uzmeklējis lētāku apģērbu veikalu, nopirka džinsus, T kreklu un plānu vējjaku ar uzrakstu "Nike". Turpat veikala pagalmā pārģērbās un iemeta vecās drēbes atkritumu kastē. Tad iegāja ķīniešu maiznīcā un pasūtīja tēju un nūdeļu zupu. Apsēdies pie galda, Li izvilka no kabatas portfeļa salocītu papīra lapu, kuru liedagā bija nozadzis no Hunses mašīnas.

8. augustā

No: Harolda S. Pībodija, ASV Imigrācijas un naturalizācijas dienests.

Kam: Detektīvam Linkolnam Raimam, pensionētajam kapteinim

Par: Imigrācijas un naturalizācijas dienesta/FIB/Ņujorkas Policijas departamenta norīkoto operatīvo grupu Kvaņa Ana jeb Spoka krimināllietas izmeklēšanai.

Ar šo apliecinu savu gatavību tikties rīt, desmitos no rīta, lai apspriestu minētā aizdomās turamā aizturēšanas pasākumus. Lūdzu iepazīties ar pievienotajiem informatīvajiem materiāliem.

Zīmītei bija piesprausta vizītkarte, uz kuras bija rakstīts:

Linkolns Raims 345 Centrālpārkvesta Ņujorka, NY 10022

Pamājis viesmīlei, viņš uzdeva tai vairākus jautājumus. Viņa juta Li kaut ko draudīgu, šķita, ka šim cilvēkam nevajadzētu palīdzēt. Taču, ieskatoties viņa sejā, droši vien saprata, ka atteikums tādam neko labu nesolīja. Tāpēc pamāja un, acis nodūrusi, pastāstīja, viņaprāt, pilnīgi skaidri, kā atrast vizītkartē minēto adresi.

12. NODAĻA

"Jus izskataties labak/' Amēlija Sakša teica Džonam Sunam. "Kā jūtaties?"

Viņš pamāja, aicinādams Sakšu iekšā.

"Visai bēdīgi/' Suns teica un, aizvēris durvis, ieveda viņu dzīvojamā istabā. Varēja manīt, ka viņš pieklibo un ik brīdi saviebjas kā sāpēs. Ievainojuma sekas, Sakša nodomāja.

Dzīvoklis, kuru viņam bija sagādājis Imigrācijas un naturalizācijas dienesta piešķirtais advokāts, bija nemīlīgs miteklītis Boverijā, divas patumšas istabiņas ar nolietotām, galīgi nesaderīgām mēbelēm. Tieši zem tā, pirmajā stāvā, atradās ķīniešu restorāns. Visu pārmāca rūgtens eļļas un ķiploku smārds.

Būdams neliela auguma, ar dažiem sirmiem pavedieniem melnajos matos, Džons Suns kustējās lēnām, brūces dēļ sakumpis. Vērojot viņa pieklibošanu, Saksai viņa sametās žēl. Ķīnā dzīvodams, viņš, jādomā, bija iemantojis pacientu cieņu un pat ievērojot to, ka bijis disidents, iespējams, zināmu slavu. Taču te Sunam nebija nekā. Kā viņš domājis nopelnīt sev iztiku strādāt par taksometra šoferi vai restorānā?

"Pacienāšu jūs ar tēju," viņš teica.

"Nē, paldies!" Sakša pasmaidīja. "Man maz laika."

"Es tik un tā gribēju sev uzvārīt." Atsevišķas virtuves nebija, bet vienā dzīvojamās istabas malā stāvēja gāzes plīts, maziņš ledusskapis un aprūsējusi izlietne. Aizdedzinājis gāzi, Suns uzlika lētu tējkannu uz nevienmērīgi degošās, sprēgājošās liesmas un izņēma "Lipton" tējas paciņu no skapīša virs izlietnes. Paostījis paciņu, viņš savādi pasmaidīja.

"Nav tāda, pie kādas esat pieradis?" viņa pajautāja.

"Vēlāk aiziešu iepirkties," viņš skumji atbildēja.

"Vai Imigrācijas un naturalizācijas dienests jūs izlaidapret drošības naudu?" Sakša vaicāja.

"Es oficiāli pieprasīju patvērumu. Advokāts teica, ka to gandrīz visi pieprasa, bet nesaņem. Taču es divus gadus pavadīju pāraudzināšanas nometnē. Viņš atrada dažus manus rakstus, kuros Pekina kritizēta par cilvēktiesību pārkāpumiem. Darbinieks, kurš ar mani runāja, teica, ka nevarot neko apsolīt, tomēr esot labas izredzes iegūt politisko patvērumu."

"Kad paredzēta izskatīšana?"

"Pēc mēneša."

Sakša vēroja viņu paņemam divas tasītes no trauku skapīša. Rūpīgi nomazgājis, viņš tās noslaucīja dvielī un uzlika uz paplātes. Rokas kustējās lēni, pat ar zināmu svinīgumu. Atplēsis vaļā tējas maisiņus, viņš iebēra to saturu keramikas tējkannā un uzlēja virsū verdošu ūdeni, tad pamaisīja brūvējumu ar karotīti.

Tā noņemties ar plaša patēriņa "Lipton" tēju…

Pienesis klāt tējas paplāti, viņš stīvi apsēdās. Tad ielēja tēju tasītēs. Sakša piecēlās, lai palīdzētu, un saņēma no viņa rokām tasīti. Rokas bija maigas, bet ļoti spēcīgas.

"Vai par pārējiem nekas nav zināms?" viņš jautāja.

"Mūsuprāt, viņi ir kaut kur Manhetenā. Atradām viņu paņemto mikroautobusu pavisam netālu no šejienes. Es gribēju uzdot jums dažus jautājumus."

"Protams! Ko lai jums izstāstu?"

"Visu, kas jums zināms. Kā sauc, āriene… viss var noderēt."

Pacēlis tasīti pie lūpām, Suns iedzēra pavisam mazu malciņu.

"Bija divas ģimenes Čani un Vu un vēl daži, kas izglābās. Viņu vārdus es neatceros. No kuģa izglābās arī daži apkalpes locekļi. Čans mēģināja viņus glābt viņš stūrēja mūsu plostu -, bet Spoks viņus nošāva."

Sakša pagaršoja tēju. Tā nemaz neatgādināja ierasto, pārtikas veikalā pirkto tēju. Iedomu vara, viņa klusībā pasmaidīja.

"Apkalpe pret mums izturējās labi," Džons Suns turpināja. "Pirms izgājām jūrā, biju dzirdējis visādas nevalodas par kontrabandistu kuģu apkalpēm. Bet uz "Pūķa" pret mums izturējās labi, deva svaigu ūdeni, pārtiku."

"Vai jums neizdevās atcerēties, kurp bija nodomājuši doties Čani un Vu?"

"Neko vairāk par to, ko jums jau pateicu krastā. Mums vienīgi bija zināms tas, ka mūs no kuģa nogādāšot krastā Longailendā. Un pēc tam bija solīts, ka ar automašīnām vedīšot uz kādu vietu Ņujorkā."

"Bet Spoks? Vai nevarat pateikt vismaz kaut ko tādu, kas palīdzētu mums viņu atrast?"

Džons papurināja galvu.

"Mazie čūskgalvji Ķīnā tie bija Spoka palīgi teica, ka pēc nonākšanas krastā mēs viņu vairs neredzēšot. Un brīdināja, lai pat nemēģinot viņu meklēt."

"Mēs domājam, ka uz kuģa viņam bijis palīgs, kas izlikās par imigrantu," Sakša paziņoja. "Tā Spoks parasti rīkojas. Vai nevarat iedomāties, kurš tas varēja būt?"

"Nē," Suns atbildēja. "Bija vairāki vīrieši, kuri turējās savrup. Necik daudz ar pārējiem nerunāja. Tas varēja būt kāds no viņiem. Bet es viņiem neveltīju ne mazāko vērību. Nezinu pat, kā viņus sauca."

"Bet vai apkalpe ne reizi neteica, ko Spoks nodomājis darīt, kad nokļūs Savienotajās Valstīs?"

Suna sejas izteiksme kļuva nopietna, šķita, viņš kaut ko pārdomā. Tad viņš atbildēja:

"Neko noteiktu. Manuprāt, arī viņi no Spoka baidījās. Taču vienreiz… nezinu, vai tas jums palīdzēs, bet to esmu dzirdējis. Kuģa kapteinis, par Spoku runādams, lietoja izteicienu: "Pofu čeņ džu." Burtiskā tulkojumā tas nozīmē: "Saplēst katlus un nogremdēt kuģus." Droši vien tas jāsaprot tā, ka atpakaļceļa nav. Tas attiecas uz Cjuņu valdīšanas laika karavadoni. Kad viņa karaspēks bija šķērsojis upi, lai sāktu uzbrukumu ienaidniekam, tieši to viņš licis saviem karotājiem izdarīt saplēst katlus un nogremdēt kuģus. Lai nebūtu vilinājuma ierīkot nometni vai atkāpties. Ja gribēja izdzīvot, vajadzēja mesties uzbrukumā un uzvarēt. Spoks ir tieši tāds pretinieks."

Tātad viņš nerimsies, kamēr neatradīs un nenogalinās imigrantu ģimenes, Sakša nodomāja.

Iestājās klusums, kurā brīžiem ielauzās vienīgi Kenelstrītas satiksmes trokšņi. Sakša pēkšņi pajautāja:

"Vai jūsu sieva palika Ķīnā?"

Suns ieskatījās viņai acīs un mierīgi atbildēja:

"Viņa nomira pagājušajā gadā."

"Jūtu līdzi."

"Pāraudzināšanas nometnē. Priekšniecība teica, ka esot saslimusi un nomirusi. Tikai tā arī nepateica, no kā. Man gan gribētos cerēt, ka viņa patiešām bija saslimusi. Tā ir vieglāk nekā apzināties, ka viņa spīdzināta līdz nāvei."

To dzirdot, Sakšu pārņēma stindzinošas bailes.

"Viņa arī bija disidente?"

Viņš pamāja.

"Tā jau mēs iepazināmies. Pirms desmit gadiem Pekinā, protesta mītiņa laikā. Tjanaņmeņas laukuma notikumu gadadienā. Ar laiku viņa daudz atklātāk ar mani runāja par visām nejēdzībām. Pirms viņu arestēja, bijām norunājuši, ka pārcelsimies uz šejieni kopā ar bērniem…" Džons brīdi klusēja, kā apcerēdams dziļo sāpi. Tad ierunājās atkal: "Galu galā sapratu, ka vairs nevaru tur palikt. Protams, biju politiski neuzticams. Taču pats grūtākais bija tas, ka tur man viss atgādināja sievu. Nolēmu doties šurp, pieprasīt patvērumu un tad atvest bērnus." Uz viņa lūpām atplauka smaids. "Kad sēru laiks beigsies, atradīšu šeit sievieti, kura kļūs par viņu māti." Viņš paraustīja plecus. "Bet līdz tam vēl tālu."

Viņš saņēma pirkstos kaklā pakārto amuletu. Sakša paraudzījās uz to, un viņš, to pamanījis, noņēma siksniņu un pasniedza amuletu.

"Tas man veiksmei. Droši vien darbojas!" Viņš iesmējās. "Atveda taču jūs, kad slīku."

"Kas tas ir?" viņa jautāja, aplūkodama figūriņu.

"Tā nākusi no Cjuintiaņas, ir tāda vieta uz dienvidiem no Fudžou. Slavena ar savu ziepjakmeni. To man sieva uzdāvināja."

"Te ir ieplaisājis," viņa teica, pakasījusi robiņu ar naga galu. Mīkstais akmens tajā vietā bija atslāņojies.

"Atsitās pret klinti, pie kuras biju turējies, pirms jūs mani izglābāt."

Figūriņā bija attēlots tupošs pērtiķis. Dzīvnieciņa sejā bija kaut kas cilvēcisks. Viņš izskatījās viltīgs un vērīgs. Džons paskaidroja:

'Tas ir ievērojams ķīniešu mitoloģijas tēls. Pērtiķu valdnieks."

Viņa atdeva amuletu Sunam, kas to uzkarināja kaklā. Amulets noslīdēja lejup pa muskuļotajām, gludajām krūtīm. Spoka šautās brūces pārsējs bija tikko manāms zem zilā virskrekla. Piepeši Sakša skaudri izjuta Suna tuvumu, viņus šķīra nieka sprīdis. Viņa saoda dezinficējošo ziepju un mazgāšanas līdzekļa aromātu no viņa drēbēm. No viņa pilnīgi sveša cilvēka plūda neizskaidrojams miers.

"Mēs pie jūsu dzīvokļa novietosim policijas patruļmašīnu," Sakša paziņoja.

"Tādēļ vien, lai aizsargātu mani?"

"Jā." '

"Ķīnā drošības strukturu darbinieki tā gan nedarītu viņi dežurētu pie durvīm tikai tad, ja gribētu izspiegot vai iebiedēt," Suna balss pauda uzjautrinājumu.

"Bet jūs vairs neesat Kanzasā, Džon."

"Kanzasā?"

"Tas tikai tāds izteiciens. Taču nu man jābrauc pie Linkolna."

"Pie…"

"Pie tā, pie kura es strādāju. Linkolns Raims."

Viņa piecēlās, juzdama asu dūrienu celī.

"Pagaidiet!" Suns sacīja un saņēma viņas roku savā. Sakša juta mierīgu spēku plūstam savā delnā. Viņš teica: "Atveriet muti!"

"Kāpēc?"

"Esmu ārsts. Gribu redzēt, kā izskatās jūsu mēle."

Nedaudz vīpsnādama, viņa paklausīja, un Suns ātri aplūkoja viņas mēli.

"Jums ir artrīts," viņš sacīja, apsēzdamies uz krēsla.

"Hronisks," viņa apstiprināja. "Kā jūs to konstatējāt?"

"Es taču jums teicu, ka esmu ārsts. Atbrauciet pie manis, es zinu, kā to ārstēt."

"Esmu bijusi pie desmitiem ārstu!" Sakša iesmējusies atteica.

"Rietumu medicīna, rietumu ārsti strādā ar savām metodēm. Ķīnas medicīnas stiprā puse ir prasme novērst nezināmas izcelsmes hronisko sāpju un diskomforta radītās neērtības. Taču iemesls ir vienmēr. Es spēju jums palīdzēt. Ļaujiet jums palīdzēt! Esmu jūsu parādnieks. Jūs izglābāt man dzīvību. Nekad sev nepiedošu, ja neatlīdzināšu jums par to."

"Tie bija divi braši puiši melnos ūdenslīdēju tērpos."

"Nē, nē, ja nebūtu jūs, es noteikti būtu noslīcis, to gan zinu. Nu, lūdzu, apsoliet, ka atbrauksiet, lai es varētu jums palīdzēt!"

Viņa vilcinājās tikai īsu brīdi.

Un tad, it kā piebikstot, pamudinot, ceļgalam cauri izšāvās vēl asākas sāpes. Tās neizrādīdama, Sakša ar mierīgu sejas izteiksmi izvilka no somiņas pildspalvu un uzrakstīja Sunam savu tālruņa numuru.

Atradis Centrālpārkvestu, Sonijs Li apjuka.

Kā īsti darbojās vietējās drošības iestādes? Hunse bija zibens ātrumā atdrāzusies ar dzelteno mašīnu, kā detektīvfilmas varone, bet, cik varēja spriest, Spoka lietas izmeklēšana tika vadīta no kāda privāta dzīvokļa. Lepns miteklis skaistā pilsētas rajonā. Neviens, pat visvairāk korumpētais Ķīnas drošības struktūras darbinieks, neko tamlīdzīgu nevarētu atļauties, bet korumpētu drošības iestāžu darbinieku Ķīnā netrūka.

Nometis izsmēķi, Li nospļāvās zālienā, tad, galvu nodūris, ātri šķērsoja ielu, nokļūstot alejā, pa kuru varēja ielūkoties ēkas pagalma pusē. Arī tur viss bija nevainojami tīrs! Li dzimtajā Liu Guojuaņā, kura bija bagātāka par daudzām citām Ķīnas pilsētām, šāda ieliņa būtu piegāzta ar atkritumiem un vecām mēbelēm. Viņš apstājās, paraudzījās ap stūri un pamanīja atvērtas sētaspuses durvis. Tajās parādījās jauns vīrietis ar blondiem, meistarīgi apgrieztiem matiem, tumšās, platās biksēs, gaišā kreklā un puķainā kaklasaitē. Viņš stīvējās ar diviem prāviem plastmasas atkritumu maisiem, līdz aizdabūja tos pie zila metāla konteinera un iemeta abus tajā iekšā. Tad paskatījās uz alejas pusi, noliecās, savāca pāris konteineram blakus nokritušu papīriņu un iemeta arī tos. Pēc tam nopurināja rokas, sasitot plaukstu pret plaukstu, un atgriezās mājā, aizvērdams durvis. Taču tās neaizcirtās.

Paldies, ser!

Sonijs Li ieslīdēja pirmajā stāvā, ieelpodams sastāvējušos gaisu ar pelējuma smaku un uzmanīgi ausīdamies. Jaunā vīrieša soļi aizskanēja pa kāpnēm. Noslēpies aiz lielas kartona kastu kaudzes, Li gaidīja viņa atgriešanos, taču viņam acīmredzot bija citi pienākumi. Augšā bija dzirdami soļi, kāds atgrieza ūdens krānu. Li ieskatījās dažās kastēs. Vienā bija drēbes, citās kaut kādi izglītības dokumenti, apbalvojumi, atzinības raksti, diplomi. Ili-noisas uni-ver-sitāte, Li angliski nomurmināja zem deguna. Amerikas Savienoto Valstu Tiesu ekspertīzes institūta Goda raksts, Federālā izmeklēšanas biroja Pateicības raksts ar paša direktora parakstu. Un vēl un vēl pilna kaste.

Visu šo uzslavu un pateicību saņēmējs bija Linkolns Raims.

Varēja secināt, ka blondajam vīrietim nekādi atkritumi vairs nebija nesami lejā, un Li atstāja savu slēptuvi. Viņš uzmanīgi soli pa solim virzījās augšā pa kāpnēm. Tās bija vecas, un viņš baidījās, ka iečīkstēsies kāds pakāpiens. Augšā, pie durvīm, brīdi pastāvēja, tad viegli pagrūda tās vaļā.

Tuvojās skaļi soļi, un izklausījās, ka nāk vairāki cilvēki. Li piespiedās pie sienas, slēpdamies starp kaut kādām sukām un slotām.

Tad atskanēja balsis.

"Mēs, Linkij, atgriezīsimies pēc pāris stundām. Lai tiesu ekspertīzei piezvana…" Pārējo Li nesaprata.

Soļi apstājās, un Li dzirdēja kādu jautājam:

"Klau, Linkoln, varbūt kādam no mums palikt?"

Atbildēja cita aizkaitināta balss:

"Palikt? Kāpēc gan man vajadzētu, lai kāds te paliek? Padzert pieniņu ar cepumiem? Man svarīgi, lai darbs kustas uz priekšu. Un es negribu, lai mani traucē!"

"Es tikai domāju, ka šeit nekaitētu atstāt kādu, kam ir ierocis. Spoks ir kā akā iekritis. Palīgs tāpat. Pats teici, ka jāuzmanās."

"Bet kā gan viņš mani varētu atrast? Kā lai viņš uzzina, kur Dieva zaļajā zemītē meklēt? Man nevienu aukli nevajag. Ātri sadabūjiet man tās ziņas!"

"Labi, labi."

Viņi aizgāja, un parādes durvis aizvērās.

Brīdi paklausījies, Sonijs Li vairs nedzirdēja ne skaņas. Pavēris durvis pavisam vaļā, viņš ielūkojās gaitenī. Tā galā bija redzamas parādes durvis, tās pašas, pa kurām tikko bija izgājuši vairāki vīrieši domājams, citi likumsargi.

Labajā pusē bija durvis uz telpu, kur, domājams, varētu būt viesistaba. Turēdamies pie pašas sienas, lai klusinātu soļus, Li tuvojās ieejai. Pastāvēja blakus, tad ielūkojās iekšā pa vaļējām durvīm. Redzētais viņu pārsteidza: istaba bija pilna ar galdiem, zinātniskiem mērinstrumentiem, datoriem, mēģenēm, kartēm, visādām grāmatām. Tādu skatu tik skaistā, veclaicīgā namā neviens nevarētu iedomāties.

Taču pats neparastākais bija tumšmatains vīrietis, kas sēdēja telpas vidū sarežģītā sarkanā ratiņkrēslā; salīcis uz priekšu, viņš raudzījās datora ekrānā, šķiet, sarunādamies pats ar sevi. Tad Li saprata, ka viņš runā mutei blakus novietotā mikrofonā. Acīmredzot ar mikrofona palīdzību izrīkoja datoru. Monitora ekrānā mainījās attēls, tātad dators izpildīja viņa komandas.

Tātad šis radījums ari bija Linkolns Raims?

Taisnību sakot, jautājuma noskaidrošanai laika vairs nebija, un tam, vai tas patiešām bija viņš, ari nebija īpašas nozīmes. Nevarēja zināt, kad atgriezīsies pārējie.

Pistoli izstieptajā rokā turēdams, Sonijs Li iegāja iekšā.

13. NODAĻA

Viens metrs. Vēl viens. Sonijs Li daudz nesvēra un pārvietojās bez trokšņa.

Viņš zagās tuvāk ratiņkrēslā sēdošajam, pie viena pārlūkodams galdus, meklējot jebkādus pierādījumus vai informāciju par Spoku. Viņš gribēja…

Li tā arī nesaprata, no kurienes tie vīri uzradās.

Viens no viņiem daudz garāks par Li bija piķa melns, ģērbies uzvalkā, zem kura varēja redzēt koši dzeltenu kreklu. Veikli kā rotaļādamies izsitis pistoli no Li rokas, viņš piespieda klāt nelūgtā viesa deniņiem savu ieroci.

Otrs vīrietis, neliela auguma resnītis, nogāza Li uz grīdas, ar ceļiem uzmezdamies tam uz muguras un izsizdams elpu no krūtīm; asas sāpes iedūrās vēderā un sānos. Vienā acumirklī Li bija ieslēgts rokudzelžos.

"Vai angliski saproti?" melnādainais vīrietis jautāja.

Li bija pārāk pārsteigts un bez elpas, lai atbildētu.

"Varu atkārtot jautājumu, ja nepielec. Vai. Saproti. Angliski?"

Uz priekšu panācās ķīnietis, kurš, tāpat kā abi iepriekšējie, bija slēpies istabā. Viņš bija melnā, modernā uzvalkā, ķēdē ap kaklu karājās žetons. Viņš uzdeva to pašu jautājumu ķīniešu valodā. Tas gan bija kantoniešu dialektā, bet Li saprata.

"Jā," Li tik tikko spēja parunāt. "Es runāju angliski."

Vīrietis ratiņkrēslā pagriezās uz viņa pusi.

"Nu, paraudzīsimies, ko tad esam notvēruši."

Melnādainais uzrāva Li kājās, gandrīz atraudams no grīdas, neievērodams Li sāpju vaidus un elsas. Turēdams viņu ar vienu roku, ar otru apčamdīja kabatas.

"Paklau, sīkais, vai tev kabatās nav kādas adatas? Nebūs tā, ka es varētu sadurties?"

"Es…"

"Atbildi uz jautājumiem tūdaļ pat un runā taisnību, jo, ja es sadurstīšos, tev arī klāsies plāni." Sagrābis Li aiz apkakles, viņš iekliedzās: "Adatas?"

"Jūs domājat narkotikas, kaut ko tādu? Nē, nē!"

Vīrietis izvilka no viņa kabatām naudu, viņa cigaretes, liedagā nozagto papīra lapiņu.

"Ahā, izskatās, ka šis te zēns ir pievācis no Amēlijas kaut ko tādu, ko nedrīkstēja. Droši vien tieši tobrīd, kamēr viņa glāba slīcējus. Kāds kauns!"

"Ak tā viņš mūs atradis," Linkolns Raims sacīja, aplūkojis lapiņu ar tai piesprausto vizītkarti, kurā bija viņa vārds un adrese. "Un es patiešām nespēju saprast."

Durvīs parādījās akurātais blondīns.

"Tātad rokā ir," viņš lietišķi noteica. Un tad Li saprata, ka viņš bija pamanījis Li, kad nesa atkritumus, un atstājis ārdurvis vaļā ar gudru ziņu. Lai ievilinātu viņu. Bet pārējie bija sarīkojuši teātri, trokšņodami, it kā aizietu prom, lai viņš nodomātu, ka Linkolns palicis viens.

Tātad rokā ir…

Ratiņkrēslā sēdošais ievēroja Li sarūgtinājumu. Viņš teica:

"Jā, tā arī bija mans acīgais Toms jūs pamanīja, iznesdams atkritumus. Un tad…" Pamājis uz datora monitoru, viņš piebilda: "Komanda apsardze. Sētaspuses durvis."

Monitora ekrānā parādījās ēkas sētaspuses durvju un sānieliņas attēls.

Li uzreiz saprata, kā Krasta apsardze varēja atrast bezgalīgajā okeānā kuģojošo "Pūķi" ar šā cilvēka, Linkolna Raima, palīdzību.

"Elles soģi…" viņš nomurmināja.

Resnais drošībnieks iesmējās.

"Laikam šoreiz nepaveicās, ko?"

Tad melnādainais izvilka Li kabatas portfeli un saspieda mitro ādu.

"Jādomā, ka mūsu mazais likumpārkāpējs izpeldējies ar visām drēbēm," viņš sacīja. Atvēris katabas portfeli vaļā, viņš pasniedza to ķīnietim.

Resnais paņēma rāciju un paziņoja:

" Mel, Alan, nāciet šurp! Saņēmām šo ciet."

Atgriezās divi vīrieši, kurus Li bija dzirdējis aizejam. Plikgalvainais, tievais vīrietis, pat nepalūkojies uz Li, piegāja pie datora un sāka ātri drukāt. Otrs, kurš bija ģērbies uzvalkā, ar spilgti sarkaniem matiem, pārsteigts iepleta acis un iesaucās:

"Pag, tas jau nav Spoks!"

"Nu, tātad viņa pazudušais palīgs," Raims teica. "Viņa banšou."

"Nē," sarkanmatis nepiekrita. "Es viņu pazīstu. Esam tikušies."

Li bija jāatzīst, ka arī viņš bija kaut kur redzējis šo cilvēku.

'Tikušies?" melnādainais virsnieks jautāja.

"Imigrācijas un naturalizācijas dienesta darbinieki bija uzaicināti uz tikšanos Ķīnas drošības iestāžu Fudžou birojā cilvēku kontrabandas sakarā. Viņš tur bija. Viņš ir viens no tiem."

"No kuriem?" resnis norūca.

Virsnieks ķīnietis iesmējās un, izvilcis no Li kabatas portfeļa identifikācijas karti, salīdzināja fotogrāfiju ar Li seju.

"Viens no mums," viņš teica. "Viņš ir policists."

Arī Raims izpētīja identifikācijas karti un vadītāja apliecību, abās bija notvertā cilvēka fotogrāfijas. Dokumentos bija norādīts Li Kanmeja vārds; kartē norādītais amats Valsts drošības struktūras Liu Guojuaņas nodaļas izmeklētājs.

"Pārbaudi, vai kāds no mūsu pārstāvjiem Ķīnā var to apliecināt," Raims teica Delrijam.

Aģenta prāvajā delnā uzradās mazītiņš mobilais tālrunis. Viņš ņēmās spaidīt pogas.

Uzmetis nelielā auguma vīrietim skatienu, Raims jautāja:

"Li ir jūsu vārds vai uzvārds?"

"Uzvārds. Un, tā kā "Kanmejs" man nepatīk," viņš paskaidroja, "saucos par Soniju. Rietumu mode."

"Ko jūs šeit meklējat?" Raims jautāja.

"Redziet, Spoks manā pilsētā pagājušajā gadā nošāva trīs cilvēkus. Gribu pateikt, ka viņam bija norunāta tikšanās. Ar mazu čūskgalvi kādā restorānā. Vai zināt, kas tas mazais čūskgalvis bija?"

Raims pamāja.

"Turpiniet!"

"Mazais čūskgalvis gribēja viņu piemānīt. Liela šaudīšanās. Spoks viņu nošāva, bet arī sievieti ar meitu, kas turpat bija. Un vecu vīru, kas sēdēja uz soliņa pie durvīm. Gadījās ceļā, saprotiet, un Spoks viņu nošāva tāpat vien, prom laizdamies."

"Nejauši cilvēki?"

Li pamāja.

"Gribējām viņu arestēt, bet viņam ļoti stipri…" Viņš pūlējās izvēlēties īsto vārdu. Beidzot pagriezās pret Ediju Denu un teica: "Guaņsji."

"Tas nozīmē sakari," Dens paskaidroja. "Samaksā īstajiem cilvēkiem, un būs labi guaņsji."

Li pamāja.

"Neviens pret viņu neliecināja. Pēc tam lietiskie pierādījumi par šaudīšanos pazuda no galvenās ēkas. Mans boss vairs neinteresējās. Lietu kolektivizēja."

"Kolektivizēja?" Silleto pārjautāja.

Li drūmi pasmīnēja.

"Joks. Kad kaut kas iet grīstē, saka kolektivizē. Vecos laikos, kad bija Mao, kad valdība pārveidoja uzņēmumu vai fermu par komūnu vai kolhozu, tas ātri vien aizgāja dibenā."

"Nu," Raims ierunājās, "bet ne jau jūs to lietu kolektivizējāt."

"Nē," Li atteica, cieši lūkodamies viņam pretī. "Taču viņš nošāva cilvēkus manā pilsētā. Man jādara viss, lai viņu notiesātu."

"Bet kā tad jūs nokļuvāt uz kuģa?" Delrijs pajautāja.

"Man ir daudz ziņotāju. Pagājušajā mēnesī pateica, ka Taivanā Spoks nogalinājis divus lielus vīrus, tāpēc braukšot no Ķīnas prom, kamēr Taivanas drošībnieki pārstās viņu meklēt. Vispirms uz Francijas dienvidiem, pēc tam no Krievijas ostas Viborgas ar " Pūķi" paņemšot imigrantus uz Ņujorku."

Raims iesmējās. Necilais cilvēciņš zināja vairāk nekā FIB un Interpols kopā.

"Tā nu es iefiltrējos," Li turpināja. "Kļuvu par sivēnu imigrantu."

"Vai jums izdevās par Spoku kaut ko noskaidrot? Kur viņš Ņujorkā uzturas? Kas viņam te, Amerikā, ir līdzzinātāji?" Silleto jautāja.

"Nē, uz kuģa ar mani neviens neko nerunāja. Gāju uz klāja, kad apkalpe neredz, jo vēmu gandrīz vienā laidā." Viņš papurināja galvu, acīmredzot atmiņas nebija no patīkamajām. "Bet Spokam klāt tā arī netiku."

"Ko tad jūs domājāt panākt? Mēs tik un tā jums viņu neizdotu," noteica Kou.

Li apmulsa.

"Kāpēc gan viņš jāizdod? Jūs taču neklausāties. Teicu jau guaņsji. Ķīnā viņu atbrīvos. Es gribēju viņu aizturēt, kad izsēstos krastā. Tad aizvest uz jūsu valsts drošības iestādi."

'Tu taču nerunā nopietni!" Kou iesmējās.

"Nopietni. Es būtu tā darījis."

"Viņam uz kuģa bija apkalpe banšou. Te, krastā, sagaidītu mazie čūskgalvji. Nošautu tevi kā nieku."

Tagad iesmējās Li.

"Risks? Jā, pareizi. Bet tāds ir mūsu darbs, vai ne?" Viņš izstiepa roku pēc Debija atņemtajām cigaretēm.

"Šeit smēķēt aizliegts," Toms paziņoja.

"Ko tu teici?"

"Šeit nesmēķē."

"Kāpēc?"

'Tāpēc, ka aizliegts," adjutants bargi atcirta.

"Kaut kas stulbs. Nejoko?"

"Nē."

"Metro jau bija tīrā ākstīšanās. Bet te taču ir nuīja, vai ne?"

"Jā, māja, kurā nesmēķē."

"Pavisam traki!" Li sašuta. Purpinādams viņš nolika cigaretes malā.

Istabas otrā galā kaut kas klusu iepīkstējās. Mels Kūpers atskatījās uz savu datoru. Ielūkojies monitorā, viņš bridi palasīja tajā redzamo ziņu, tad pagrieza tā, lai visi varētu saskatīt. FIB Singapūras birojs bija atsūtījis e-pasta apstiprinājumu, ka Li Kanmejs patiešām esot Ķīnas Tautas Republikas Liu Guojuaņas pilsētas Valsts drošības struktūras darbinieks. Šobrīd viņš pildot slepenu uzdevumu, taču neko vairāk viņa priekšniecība neatklāja. E-pasta vēstulei bija pievienota Li fotogrāfija, tajā viņam mugurā bija tumšzils formastērps. Nebija ne mazāko šaubu, ka tieši tas pats cilvēks atradās viņu sabiedrībā.

Tad Li paskaidroja, kā Spoks bija nogremdējis "Pūķi". Sems Čans un Vu Cjujčens ar savām ģimenēm, doktors Džons Suns, daži citi imigranti un kādas uz kuģa bijušas sievietes meitiņa izglābušies ar glābšanas plostu. Visi pārējie noslīkuši.

"Sems Čans uz plosta viņš bija galvenais. Labs cilvēks, gudrs. Izglāba man dzīvību. Iecēla plostā, kad Spoks šāva cilvēkus nost. Vu bija otrās ģimenes tēvs. Vu arī ir gudrs, tikai nelīdzsvarots. Aknu un liesas disharmonija."

"Ķīnas medicīna. Grūti paskaidrot," piebilda Dens.

"Vu pārāk emociju, saprotiet. Impulsīva rīcība," Li turpināja.

Raima praktiskajam prātam pat visai konspektīvais FIB organizētajos kursos dzirdētais biheiviorisma raksturojums nelikās pieņemams; par liesas disharmoniju viņam nudien nebija laika prātot.

"Balstīsimies uz faktiem," viņš teica.

Tad Li viņiem pastāstīja, kā plosts atsities pret klintīm, kā viņš un vēl vairāki cilvēki iemesti ūdenī. Viļņu nesti, viņi nokļuvuši piekrastē pavisam citā vietā. Kad Li atgriezies tur, kur plosts nokļuvis krastā, Spoks jau bija nošāvis divus imigrantus.

"Steidzos viņu arestēt, bet, kad tur tiku, viņš bija prom. Noslēpos krūmos aiz ceļa. Redzēju, kā sarkanmataina sieviete izglāba vienu vīrieti."

"Džonu Sunu," Raims pateica.

"Doktoru Sunu." Li pamāja. "Uz plosta sēdējām blakus. Vai ar viņu viss kārtībā?"

"Spoks viņu sašāva, bet viss būs labi. Tagad Amēlija tā sieviete, kuru redzējāt, viņu nopratina."

"Es nosaucu viņu par Hunsi. Skaista gan. Seksīga, man jāsaka."

Silleto un Raims smaidot saskatījās. Raims iedomājās, ko Sakša būtu teikusi, to dzirdot.

"Adresi atradu viņas mašīnā un braucu šurp, jo cerēju, ka noskaidrošu kaut ko tādu, kas man palīdzētu atrast Spoku. Tā sakot, informāciju. Lietiskos pierādījumus."

"Nozagāt?" Kou jautāja.

"Nūjā." Viņš nemaz nesamulsa.

"Kāpēc tā vajadzēja, murmuli tāds!" Delrijs draudīgi noprasīja.

"Tāpēc, ka tā vajadzēja. Jūs taču neļautu man iet palīgā, vai ne? Aizsūtītu atpakaļ. Bet man viņš jāsaņem ciet. "Jāsaņem ciet" tā taču saka? Saņemt ciet."

"Nu, redz, tādu palīgu mums nevajag," Kou atbildēja. "Ķīnā, jā, tur tu esi policists. Bet šeit tikai viens no sūdainajiem nelegālistiem. Un tevi aizsūtīs atpakaļ."

Acīm zibsnījot, Sonijs Li piegāja Kou klāt; viņam blakus Li izskatījās pēc pusaudža.

Silleto nopūtās un paraustīja Li aiz krekla.

"Nu, pietiks, nevajag ākstīties!"

Uzjautrinoties par tāda sīkuļa bramanību, Kou pieskārās viņa rokudzelžiem.

"Li, jūs tiekat arestēts par nelegālu Savienoto Valstu…"

Taču Linkolns Raims neļāva viņam pabeigt.

"Nē, lai paliek!"

"Ko?" Pārsteigtais aģents iepleta acis.

"Viņš būs konsultants. Tāpat kā es."

"Tā nevar."

"Ja jau cilvēks ir tik ļoti nopūlējies, lai notvertu likumpārkāpēju, es viņu ņemu savā komandā."

"Ticiet man, es palīdzēšu. Es daudz ko varu palīdzēt, kad es jums saku. Pieņemiet mani! Es daudz varu palīdzēt. Zinu, ko Spoks domā. Abi, es un viņš, esam no vienas puses. Kad biju mazs, tāpat kā viņš, biju pusaudžu bandā. Un ilgu laiku strādāju Fudžou ostā par slepeno aģentu, milicis būdams."

"Tā nevar!" Kou neizturēja. "Saprotiet taču, viņš ir nelegālais imigrants. Tiklīdz neviens viņu nepieskatīs, viņš itin vienkārši aizmuks, piedzersies un ies uz spēļu zāli."

Raims jau sāka apsvērt kunfu mača iespējamību. Tomēr šoreiz Li izlikās nedzirdam Kou teikto un runāja savaldīgi.

"Manā dzimtenē ir četras ļaužu šķiras. Nedala bagātajos un nabagajos kā pie jums. Ķīnā svarīgs ir tas, ko dara, nevis cik nopelna. Un vai zināt, kas ir lielākais gods? Darbs dzimtenes, cilvēku labā. Esmu sasodīti labs kruķis, tā tas ir."

"Te jau visi nopirkti," Kou nomurmināja.

"Bet es taču neesmu nopirkts, ko?" Li pasmīnēja. "Ne jau tik smagā krimināllietā kā šī."

"Bet kā gan mēs varam zināt, vai Spoks viņu nav nopircis?" Kou sacīja.

Li iesmējās.

"Jā, pareizi, un kā var pierādīt, ka tu nestrādā viņa labā?"

'Turi muti!" Kou teica. Viņš ar pūlēm valdīja niknumu.

Jaunā aģenta problēma, Raims prātoja, droši vien bija tiesībsargātāju iestāžu darbiniekam neatbilstoši emocionālais raksturs. Nicinājums, nelegālistus pieminot, viņa balsī bija nepārprotams. Varēja redzēt, ka viņu tracināja šo cilvēku ielavīšanās viņa dzimtenē, tādējādi pārkāpjot valsts likumus; ne vienu reizi vien Kou bija teicis, ka imigranti gāžas uz Savienotajām Valstīm ne jau brīvības vai demokrātijas meklējumos, bet vienīgi mantkārības mudināti.

Nemaz nerunājot par Kou nicinošo attieksmi pret iebraucējiem, viņš bija personiski ieinteresēts Spoka notveršanā. Pirms vairākiem gadiem Kou bija norīkots darbā Taipejā, Taivanas galvaspilsētā, vadīdams slepenos aģentus kontinentālajā Ķīnā, ar uzdevumu atklāt čūskgalvju barvežus. Viena no Spoka meklējumos iesaistītajām ziņotājām, jauna sieviete, pazuda, iespējams, tika nogalināta. Vēlāk noskaidrojās, ka viņai bijuši divi mazi bērni, bet viņa bijusi tik lielā trūkumā, ka piekritusi izspiegot Spoku, Imigrācijas un naturalizācijas dienests nemūžam nebūtu sadarbojies ar viņu, ja zinātu, ka viņai ir bērni. Kou tika sodīts uz pusgadu atstādināts no darba. Spoka notveršana bija kļuvusi par viņa apsēstību.

Taču, lai kļūtu par labu policistu, visas personiskās jūtas jānoslēpj dziļi jo dziļi. Un objektivitāte ir absolūti nepieciešams priekšnoteikums. Tā bija variācija par Raima noteikumu likt mierā aizgājējus.

"Paklau," teica Delrijs, "man prāts nemaz nenesas uz miertiesneša darbiem, tāpēc, lūdzami, mitējieties! Li paliek pie mums, kamēr Linkolnam viņš vajadzīgs. Nestrīdies, Kou! Visi "par"?"

Kou norūca:

"Nē, šoreiz es nebūt neesmu "par". Nu nevar tā, ka vienu no viņiem pēkšņi iekļauj operatīvajā grupā."

"No "viņiem"?" Delrijs jautāja, apmezdamies riņķī. "Kas īsti ir tie "viņi"?"

"Nelegālisti."

Garais aģents noklakšķināja ar mēli.

"Nu, paklau, Kou, tas vārdiņš man kaut kā neiederas. Neskan solīdi. Neskan pieklājīgi. īpaši, kā tu to izrunā."

"Nu, kā jau jūs, biroja ļaudis, visu laiku atkārtojat, šī īstenībā nemaz neesot Imigrācijas un naturalizācijas dienesta lieta. Tā ka ņemiet viņu, ja gribat, līkai es no jebkādas atbildības atsakos."

"Gudri izlemts," Sonijs Li teica Raimam. Piegājis pie galda, Li paņēma no tā savu pistoli.

"Nē, nē, nē!" Delrijs uzsauca. 'Tam gan neķeries klāt!"

"Pag, es taču esmu kraķis. Tāpat kā tu."

"Nē, tu neesi vis tāds pats kruķis kā es vai jebkurš no klātesošajiem. Nekādu šaujamo!"

"Labi, labi. Paturi pagaidām manu pistoli, Heisel"

"Ko tu teici?" Delrijs saausījās. "Heise?"

"Tas nozīmē melns. Ei, ei, nevajag apvainoties! Nekā ļauna, nekā ļauna…"

"Nu, beidz vienreiz!"

"Protams, beidzu. Protams."

"Nu tad sveicam mūsu pulkā, Sonij!" Raims sacīja. Viņš paraudzījās pulkstenī. Tas rādīja divpadsmit. Tieši sešas stundas, kopš Spoks bija uzsācis imigrantu nežēlīgo vajāšanu. Pilnīgi iespējams, ka viņš kuru katra brīdi varēja kādu no tiem uziet. "Labs ir, ķersimies pie pierādījumiem."

"Protams, protams," Li piekrita, pēkšņi par kaut ko noraizējies. "Tikai man vispirms jāuzpīpē. Saproti, priekšniek? Vai drīkst?"

"Drīkst!" Raims atcirta. "Bet ārā. Un, Dieva dēļ, lai kāds aiziet tev līdzi!"

14. NODAĻA

Vu Cjujčens noslaucīja sievas nosvīdušo pieri.

Trīcēdama, karsonī sviedros mirkdama, viņa gulēja uz matrača mazā dzīvoklīša guļamistabā.

Puspagraba telpas atradās nelielā šķērsieliņā netālu no Kenelstrītas. Tās sagādāja mākleris, pie kura Džimijs viņus bija aizsūtījis. īsts laupītājs, Vu piktojās. īres maksa bija neiedomājama, un lišķīgais vīriņš vēl pieprasīja samaksu par pakalpojumiem. Dzīvoklī valdīja šķebinoši salkana smaka, mēbeļu gandrīz nebija, toties tarakāni pārdroši tekalēja apkārt pat tagad, blāvajai pusdienas gaismai ieplūstot pa netīrajiem logiem.

Viņš noraizējies uzlūkoja sievu. Nežēlīgās galvassāpes, kas bija mocījušas Jun-Pinu uz "Pūķa" borta, apātija, drebuļi un svīšana, kas, viņaprāt, bija jūras slimības izpausme, neatstājās arī pēc nonākšanas krastā. Tātad viņai bija kāda cita kaite.

Sieva pavēra drudžaini spīdošās acis.

"ja es nomiršu…" viņa čukstēja.

'Tu nenomirsi," vīrs atbildēja.

Bet Vu ne visai ticēja paša teiktajam. Viņš atcerējās doktoru Džonu Sunu "Pūķa" tilpnē un nožēloja, ka nebija palūdzis viņu pārbaudīt sievas veselību; ārsts bija palīdzējis dažiem sasirgušajiem imigrantiem, taču Vu baidījās, ka par Jun-Pinas apskati būtu dārgi jāmaksā.

"Guli!" Vu stingri teica. "Tev vajadzīgs miers. Viss pāries, tev tikai jāatpūšas. Kāpēc neguli?"

"ja es nomiršu, tev jāatrod cita. Sieviete, kas parūpēsies par bērniem."

"Tu nemirsi."

"Kur mans dēls?" Jun-Pina jautāja.

"Lans un Čiņ-Meja ir dzīvojamā istabā. Viņa brāli pieskata."

Paskatījies pa durvīm, viņš redzēja savu pusauga meitu ČiņMeju izkarinām vēju uz istabai pāri nostieptās auklas. Pēc ierašanās dzīvoklī visi ģimenes locekļi pēc kārtas nomazgājās dušā, tad pārģērbās lēto cenu veikalā nopirktās tīrās drēbēs. Kad bija paēduši Jun-Pina gan ne kumosu nepagaršoja -, Čiņ-Meja aizsūtīja brāli pie televizora un virtuves izlietnē izmazgāja viņu ar sāls garozu pārklājušās drēbes. Tās viņa tagad izžāva.

Vu sieva skatījās apkārt, acis piemiegusi, it kā mēģinādama saprast, kur atrodas. Tad padevās un atlika galvu atpakaļ uz spilvena.

"Kur… kur mēs esam?"

"Čainataunā, Ņujorkas Manhetenā."

"Bet…" Viņa sarauca pieri, it kā dzirdētais karsoņa mocītajā apziņā būtu nonācis ar kavēšanos. "Bet Spoks? Mēs nedrīkstam šeit palikt. Te nav droši. Sems Čans taču teica, ka te nevajagot palikt."

"Ak Spoks…" Vu nevērīgi pamāja ar roku. "Viņš jau būs atceļā uz Ķīnu."

"Nē," Jun-Pina sacīja. "Es tā vis nedomāju. Baiļojos par bērniem. Mums jābrauc prom. Jābrauc, cik vien var tālāk no šejienes."

Vu paskaidroja:

"Neviens čūskgalvis neies riskēt ar savu drošību tikai tādēļ, lai atrastu dažus izglābušos imigrantus. Kā tu vari kaut ko tik muļķīgu izdomāt?"

"Lūdzu! Sems Čans teica…"

"Beidz pieminēt Čanu! Viņš ir gļēvulis." Vu tonis nepieļāva nekādus iebildumus. "Nekur mēs nebrauksim." Dusmas par viņas ietiepību mīkstināja nelaimīgās sievietes izskats un apziņa, ka viņa cieš lielas sāpes. Viņš klusu piebilda: "Es iziešu uz brīdi. Pameklēšu tev zāles."

Viņa neatbildēja. Vu piecēlās un iegāja dzīvojamā istabā.

Abi bērni nemierīgi raudzījās uz guļamistabas pusi, kur bija palikusi māte.

"Vai viņai labāk?" meita jautāja.

"Jā, viņa izveseļosies. Es atgriezīšos pēc pusstundas," viņš apsolīja. "Nopirkšu zāles."

"Pagaidi, tēv!" Čiņ-Meja teica, galvu nodurusi.

"Ko?"

"Vai es varu iet līdzi?"

"Nē, paliec ar māti un brāli tepat!"

"Bet…"

"Ko?"

"Man kaut ko vajag nopirkt."

Modes žurnālu? Vu nicīgi nogrozīja galvu. Smiņķi? Matu laku? Gribētu gan, lai es tērētu pēdējās juaņas ģīmīša krāsošanai.

"Ko?"

"Lūdzu, paņem mani līdzi! Es pati nopirkšu." Viņa bija pavisam piesarkusi.

"Ko tu gribi?"

"Man kaut ko vajag…" meitene čukstēja, galvu nodūrusi.

"Ko vajag?" viņš neiecietīgi taujāja. "Atbildi!"

Viņa nopūtās.

"Man tā reize. Nu, zini. Tādas paketes."

Vu pēkšņi saprata. Novērsās un rādīja uz vannasistabas pusi.

"Pameklē tur kaut ko!"

"Nevaru. Tā neērti."

Vu pārņēma niknums. Par tādām lietām sievai jādomā. Neviens vīrietis taču neies uz veikalu, lai kaut ko tādu pirktu.

"Nu labi!" viņš noskaldīja. "Labi, es nopirkšu, ko tev vajag." Vaicāt, kādas īsti paketes jāpērk, viņš nemaz negrasījās. Pirmajā veikalā paņems to, kas pagadīsies. Gan iztiks. Izgājis ārā, viņš aizslēdza durvis.

Vu Cjujčens soļoja pa trokšņainajām Čainataunas ielām, bet apkārt skanēja neiedomājams valodu mistrojums miņnaņhua, kantoniešu, putunhua, vjetnamiešu un korejiešu valoda. Arī angļu valoda ar tik daudzu izrunas un uzsvara īpatnību piejaukumu, ko viņš pat iedomāties nespēja.

Viņš aplūkoja lielveikalus un veikaliņus, kaudzēm sakrautās preces, milzīgos debesskrāpjus, kas slējās visapkārt. Ņujorka šķita desmit reižu lielāka par Honkongu un simt reižu lielāka par Fudžou.

Baiļojos par bērniem. Mums jābrauc prom. Jābrauc, cik vien var tālāk no šejienes.

Bet Vu Cjujčenam pat prātā neienāktu pamest Manhetenu. Četrdesmit gadus vecais vīrs visu mūžu bija sapņojis tajā nokļūt, un ne sievas slimība, ne kaut kādi neskaidri čūskgalvja draudi nespēja viņu no tā atturēt. Vu Cjujčens bija apņēmies kļūt par turīgu cilvēku, tik bagātu, cik viņa rados vispār nebija redzēti.

Jaunībā viņš bija strādājis par izsūtāmo zēnu, pēc tam par direktora vietnieka padoto viesnīcā "Paradīze", apkalpodams bagātus ķīniešus un eiropiešus. Viesnīca atradās Huņdunas ielā, netālu no Karstavotu parka, pašā Fudžou centrā. Jau tad Vu bija apņēmies dienās kļūt par veiksmīgu darījumu cilvēku. Lai gan algas ceturtā daļa bija jāatdod vecākiem, čakli strādājot viesnīcā, viņam izdevās iekrāt nedaudz naudas, lai kopā ar diviem brāļiem nopirktu sīkpreču un suvenīru veikaliņu Gutiaņas ielā, pie tā paša slavenā Mao pieminekļa. Par nopelnīto naudu viņi iegādājās pārtikas veikalu, pēc tam vēl divus. Brāļi plānoja nodarboties ar tirdzniecību vēl vairākus gadus un iekrāt pēc iespējas vairāk naudas, lai nopirktu kādu ēku un uzsāktu darījumus ar nekustamajiem īpašumiem.

Bet tad Vu kļūdījās.

Ķīnas ekonomikā norisinājās straujas pārmaiņas. Uzplauka ekonomiski brīvās zonas, un pat augstākā ranga politiķi atzinīgi izteicās par privāto uzņēmējdarbību pats Ķīnas līderis Dens Sjao Pins reiz bija teicis: "Būt pārtikušam tas ir lieliski!" Taču Vu Cjujčens aizmirsa pašu galveno likumu Ķīnas apstākļos: visu diriģē ĶKP Ķīnas Komunistiskā partija. Vu atklāti mudināja ciešāk sadarboties ekonomikas jomā ar Taivanu, atteikties no valsts garantētā nodrošinājuma ar darbu pret niecīgu samaksu, rīsu bļodiņu dienā neatkarīgi no padarītā, apkarot kukuļu izspiedējus partijas un valdības amatpersonas -, savest kārtībā patvaļīgo uzņēmējdarbības nodokļu politiku. Pats interesantākais bija tas, ka Vu, taisnību sakot, bija vienalga, pret ko vai par ko uzstāties; galvenais mērķis bija pievērst rietumu Eiropas un Amerikas tirdzniecības partneru uzmanību. Viņš sapņoja, ka investori uzmeklēs viņu jaunās Ķīnas ekonomikas pārstāvi.

Taču rietumi kārno cilvēciņu nesadzirdēja. Viņu sadzirdēja Komunistiskās partijas biedri un vadoņi. Sākās ar to, ka Vu veikalos atkal un atkal parādījās valdības ierēdņi, konstatējot desmitiem veselības un darba aizsardzības noteikumu pārkāpumu dažus no tiem izgudrojot uz vietas. Nespēdami samaksāt nežēlīgos sodus, drīz vien brāļi bankrotēja.

Lai arī cik sāpīgi bija pierast pie cita dzīves līmeņa, Vu neatteicās no sava sapņa kļūt par bagātu vīru. Tā nu viņš, Brīnišķīgās Zemes vilinājumam padevies, savāca savu ģimeni un riskēja, nelikumīgi emigrēdams. Viņš cerēja kļūt par namīpašnieku Čainataunā. Uz darbu tad brauktu ar limuzīnu, bet, kad beidzot viņš droši varētu aizceļot uz Ķīnu, viņš kādu dienu ierastos viesnīcā "Paradīze", lai apmestos vislepnākajā luksusa numurā, uz kuru, jauns būdams, bija simtiem reižu stiepis citu čemodānus.

Nē, viņa sapņu piepildījums jau tā nepiedodami kavējās; neviens Spoks nevarēja aizdzīt viņu no naudas pilnās pilsētas.

Vu ieraudzīja ķīniešu aptieku. Iegājis iekšā, viņš aprakstīja homeopātam savas sievas slimību. Ārsts uzmanīgi noklausījās viņa stāstījumā un noteica diagnozi cji, dzīvības spēka, nepietiekamību un asinsrites traucējumus, paskaidrodams, ka to izraisītājs varētu būt ilgstoša atrašanās aukstumā. Viņš savāca veselu dažādu ārstniecisko zāļu maisiņu, par kuru Vu nācās šķirties no pasakainas summas, astoņpadsmit dolāriem. Par tādu laupīšanu viņam kārtējo reizi apskrējās dūša.

Izgājis no aptiekas, viņš gāja tālāk, uz ķīniešu pārtikas veikalu. Viņš iemetās iekšā un ātri, lai nesāktu svārstīties, pagrāba pirmos produktus, kādi pagadījās pa rokai. Tad pasteidzās garām drogu nodaļai, paķerdams sieviešu higiēnas preci meitai. Ātri piegājis pie kases, pievērsa uzmanību stikla kārbai ar žeņšeņa saknēm un neatrāva no tās skatienu, līdz bija samaksājis par pirkumu. Sirmā kasiere pasniedza čeku, un, lai gan viņa nemaz nepasmaidīja un nevēroja viņa izvēlētās preces, Vu jutās apsmiets. No veikala iziedams, viņš nodūra galvu, seja bija pietvīkusi tikpat sarkana kā Ķīnas karogs.

Vu pagriezās, lai ietu uz dzīvokli, bet, minūtes piecas steigšus nosoļojis, palēnināja gaitu un sāka bezmērķīgi klaiņot pa sānieliņām. Protams, viņš uztraucās par sievu, par to, ka bērni palikuši bez uzraudzības, taču, nolādēts, diena bija patiešām briesmīga. Viņš bija gandrīz gājis bojā kuģa avārijā, zaudējis visu mantību, viņu apkrāpa Džimijs un nekustamo īpašumu mākleris. Un, pats ļaunākais, viņam bija tik nežēlīgi jāpazemojas, lai nopirktu to, kas tagad atradās rokā satvertajā maisiņā. Viņš nolēma, ka glābiņš meklējams kaut kādā izklaidē, citu vīriešu sabiedrībā.

Meklēt nenācās ilgi: drīz vien viņš ieraudzīja fudzjāniešu spēļu zāli. Parādījis naudu pie ieejas stāvošajam apsargam, viņš devās iekšā.

Kādu brīdi viņš sēdēja klusēdams, spēlēja "trīspadsmit punktus", smēķēja, baidzju iemalkodams. Jutās labāk, kad izdevās laimēt nedaudz naudas. Izdzēris vēl vienu, tad otru stiprā, dzidrā alkohola tasīti, viņš beidzot atslābinājās protams, vispirms pārliecinājies, ka pārtikas soma droši noglabāta zem viņa krēsla.

Pamazām viņš uzsāka sarunu ar citiem spēles dalībniekiem un par daļu no laimētajiem trīsdesmit dolāriem viņam tā bija milzu summa izmaksāja tiem pa tasei tā paša dzēriena. Būdams iedzēris un labā noskaņojumā, izstāstīja kādu anekdoti, kas visus sasmīdināja līdz asarām. Sazvērnieciski, kā vīriešu sabiedrībā ierasts, viņi dalījās iespaidos par nepaklausīgām sievām un cieņas trūkumu jaunajā paaudzē, par to, kur dzīvoja un kādu darbu strādāja vai meklēja.

Viņš pacēla savu tasīti.

"Iedzersim par Dzai Čeņu!" Vu mēle jau mežģījās. Tas bija bagātības dievs, viens no visā Ķīnā ļoti cienījamiem dieviem. Vu bija pārliecināts, ka ar šo tautas dievību viņam ir īpašs sakars.

Visi vīri izdzēra tasītes sausas.

"Tu neesi vietējais," teica kāds vecāks vīrs. "Kad tad ieradies?"

Iedzēris, apmierināts ar to, ka visi pievērsuši uzmanību tieši viņam, Vu pusčukstus plātījās:

"Šorīt pat. Ar kuģi, kas nogrima."

"Ar "Pūķi"?" cits vīrietis izbrīnījās. "To ziņās rādīja. Teica, ka bijusi briesmīga vētra."

"Ai," Vu teica, "viļņi bija piecpadsmit metrus augsti! Čūskgalvis gan gribēja mūs visus piebeigt, bet es izglābu no tilpnes divpadsmit cilvēkus. Vēl dabūju nirt zem ūdens, lai pārgrieztu glābšanas plosta tauvu. Daudz netrūka, un noslīktu. Bet galu galā veicās, krastā tikām."

"Un visu tu pats?"

Vu skumji nodūra galvu.

"Visus nevarēju izglābt. Taču centos gan."

"Bet tava ģimene? Vai izglābās?" kāds cits pajautāja.

"Jā/' Vu vervelēja.

"Vai tu dzīvo kaut kur tuvumā?"

"Tepat, pāris kvartālu tālāk."

"Kāds īsti ir tas Spoks?"

"Viņš tikai draud. Un pats ir baigais bailulis. Bez pistoles ne soli. Ja viņam nebūtu pistoles, ja cīnītos kā vīrietis ar nazi -, es būtu viņu pieveicis kā nieku."

Tad Vu apklusa, atmiņā atgriezās Sema Čana teiktais. Droši vien nevajadzēja to visu stāstīt. Viņš mainīja sarunas tematu.

"Vai varat man kaut ko pateikt? Man jāredz viena statuja. Kāds no jums droši vien zina, kur tā ir."

"Statuja?" blakus sēdošais jautāja. "Kāda? Te jau visur statujas."

"Tā esot ļoti slavena. Tāda sieviete, un rokā tur rēķinu grāmatu."

"Rēķinvedību?" jautāja kāds cits.

"Jā," Vu paskaidroja. "Viņu rāda filmās par Brīnišķīgo Zemi. Stāv uz kaut kādas salas, vienā rokā lukturis, otrā rēķinu grāmata. Viņa turot gaismu, lai jebkurā diennakts stundā varētu pārbaudīt, cik naudas vēl atlicis. Vai tas ir tepat, Ņujorkā?"

"Jā, tepat," viens no vīriešiem atbildēja, bet tad vairs nespēja novaldīt smieklus. Sāka smieties arī citi. Katram gadījumam arī Vu smējās, lai gan nekā smieklīga tur nebija.

"Aizej uz tādu vietu, ko sauc par Beteripārku, tur var ar kuģīti aizbraukt ekskursijā pie statujas."

15. NODAĻA

r

Kad Amēlija Sakša atgriezās no liecinieka Čainataunas dzīvokļa, Raims uzjautrinājās, redzot, cik nelaipni viņa uzklausīja Sonija Li paziņojumu, ka viņš esot Ķīnas Tautas Republikas Valsts drošības struktūras pārstāvis, detektīvs.

"Tikai nevajag melot," viņa vēsi sacīja.

Silleto paskaidroja viņai, kā ķīniešu policists ticis pie viņiem.

"Vai jūs viņu pārbaudījāt?" Sakša jautāja, cieši pētīdama divus sprīžus par sevi mazāko policistu.

Li apsteidza Silleto.

"Viņi mani pamatīgi pārbaudīja, Hunse. Esmu tīrs."

"Hunse? Ko tas nozīmē?" Sakša bija sašutusi.

Li aizstāvoties pacēla rokas gaisā.

"Tas nozīmē "sarkans". Tikai to. Neko ļaunu. Jūsu mati, to es gribēju teikt. Redzēju jūs liedagā, redzēju jūsu matus."

Raimam pat šķita, ka šķībzobainajā smaidā bija tikko manāma koķetība.

Edijs Dens piebalsoja, apliecinādams, ka Li izvēlētais vārds nozīmējot vienīgi krāsu; tam neesot nekādas negatīvas nozīmes.

"Mēs viņu pārbaudījām, Amēlij," Delrijs paskaidroja.

"Lai gan viņam vajadzētu būt īslaicīgās aizturēšanas izolatorā," Kou nomurmināja.

Paraustījusi plecus, Sakša pievērsās Ķīnas detektīvam.

"Ko jūs teicāt par liedagu? Izspiegojāt mani?"

"Es neko nesaku. Baidos, ka jūs sūtīsiet mani prom. Bet es gribu noķert Spoku."

Sakša neticīgi nogrozīja galvu.

"Pagaidiet, Hunse, te būs." Viņa izstieptajā rokā bija dažas saņurcītas naudaszīmes.

"Ko tas nozīmē?" Sakša sarauca pieri.

"Liedagā… no jūsu somiņas… to es gribēju teikt. Man vajadzīga nauda. Es to aizņēmos."

Pārbaudījusi savu somiņu, Sakša nikni aizcirta to ciet.

"Ak kungs!" Tad viņa paraudzījās uz Silleto. "Es varu viņu apcietināt?"

"Nē, nē, es atdodu parādu! Es neesmu zaglis. Lūdzu! Pārbaudiet, tur viss ir. Pat desmit dolāri pa virsu."

"Desmit pa virsu?"

"Procenti, tā varētu teikt."

"Kur tad jūs to dabūjāt?" viņa asi jautāja. "Es tikai gribu zināt, kam jūs šo naudu nozagāt?"

"Nē, nē, ar to viss kārtībā."

"Redz, kā mēs protam aizstāvēties. Ar to viss kārtībā." Sakša nopūtās, paņēma naudu, taču šaubīgos desmit dolārus atdeva atpakaļ.

Tad viņa izstāstīja pārējiem liecinieka Džona Suna teikto. Raims jutās nedaudz vairāk pārliecināts par savu lēmumu paturēt Soniju Li, dzirdot, ka doktors apstiprinājis Li stāstīto. Tātad Ķīnas likumsargs nebija melojis. Taču Raims sadrūma, kad Sakša pavēstīja Džona Suna atstāstīto kuģa kapteiņa vērtējumu par Spoku.

"Saplēst katlus un nogremdēt kuģus," viņa teica un paskaidroja izteiciena nozīmi.

"Po fu čeņ džu," Li drūmi teica, "tas ir par Spoku. Nelikties mierā un neatkāpties, līdz panāk savu."

Sakša palīdzēja Melam Kūperam reģistrēt mikroautobusā iegūtos lietiskos pierādījumus, rūpīgi aizpildot uzskaites kartītes, lai tiesā varētu pierādīt, ka lietiskie pierādījumi bijuši uzskaitē un neviens ar tiem nav varējis veikt kaut kādas darbības.

Kad Sakša ielika maisiņā mikroautobusā atrastās asiņainās lupatas strēmeli, Kūpers uzmanīgi paskatījās uz avīzes lapu, kas atradās uz galda tieši zem maisiņa. Tad viņš sarauca pieri. Uzvilcis lateksa cimdus, viņš izņēma lupatu no maisiņa un uzmanīgi aplūkoja caur lupu.

"Zini, Linkoln, te gan kaut kas ir savādi," Kūpers novilka.

"Savādi? Ko nozīmē savādi? Pasaki, ko tu redzi, kādas novirzes, runā konkrēti!"

"Tās daļiņas nebiju pamanījis. Paskaties!" Turēdams lupatu virs papīra lapas, viņš to saudzīgi tīrīja ar suku.

Raims neko nespēja saskatīt.

"Tā ir kaut kāda poraina, cieta viela, akmens drumslas." Kūpers noliecās pār galdu ar palielināmo stiklu. "Kā es to pirmīt neievēroju?" Eksperts šķita pagalam noraizējies.

No kurienes varēja rasties tās daļiņas? Vai bija aizķērušās kādā vīlē vai locījuma vietā? Kas tās varētu būt?

"Tā tik vēl trūka!" Sakša nomurmināja, raudzīdamās uz savām delnām.

"Kas noticis?" Raims jautāja.

"Tas ir no manis. Es pacēlu to bez cimdiem." Sakša piesarkusi rādīja pirkstus.

"Bez cimdiem?" Raima balsī ieskanējās satraukums. Tā jau bija nopietna notikuma apskates laikā pieļauta kļūda. Nemaz jau nerunājot par faktu, ka uz lupatas, iespējams, bija ar HIV vai hepatītu inficētas asinis, Sakša bija sabojājusi lietisko pierādījumu. Ņujorkas Policijas departamenta Tiesu ekspertīzes nodaļas vadītājs būdams, par tādu misēkli Linkolns Raims bija patriecis no darba ne vienu darbinieku vien.

"Atvainojos!" Sakša teica. "Es pateikšu, no kurienes tas. Džons… doktors Suns man rādīja savu talismanu. Tas bija noskrambāts, un es droši vien to pakasīju ar nagu."

"Vai droši zini, ka tas no turienes?" Raims noprasīja.

Li pamāja un sāka skaidrot:

"Es atceros… Suns uz kuģa deva to bērniem spēlēties. Cjuintiaņas ziepjakmens. Diezgan dārgs, ticiet man. Veiksme." Viņš piebilda: "Tas bija no pērtiķa. Ķīnā ļoti ievērojams."

Edijs Dens ari pamāja.

"Skaidrs, Pērtiķu valdnieks… Mitoloģisks tēls. Man par to tēvs lasīja."

Taču Raimam prāts nenesās uz mītiem. Viņa mērķis bija notvert slepkavu un izglābt dažas dzīvības.

Un vēl izprast, kā Amēlija Sakša varēja pieļaut tik rupju kļūdu.

Tādu, kas pat iesācējam reti gadās.

Tādu, kas liecināja par izklaidību. Kas īsti viņai tobrīd bijis prātā, Raims brīnījās.

"Metiet prom…" viņš iesāka.

"Es atvainojos," Amēlija atkārtoja.

"Metiet prom to augšējo avīzes lapu," Raims mierīgi noteica. "Turpināsim!"

Tiklīdz eksperts noplēsa papīra lapu, viņa dators iepīkstējās.

"Pienācis pasts." Viņš palūkojās uz ekrānu. "Nu, redz, esam saņēmuši asins analīzes. Visi paraugi attiecas uz vienu cilvēku, droši vien uz to ievainoto sievieti. Ceturtā asins grupa, rēzus negatīvs."

"Tom, uz priekšu, pie sienas!" Raims izrīkoja. Un adjutants ķērās pie rakstīšanas.

Viņš vēl nebija pabeidzis, kad Mela Kūpera dators bija saņēmis vēl vienu ziņu.

"Tie ir APNIS rezultāti."

Visus apbēdināja tas, ka neviens no Saksas iegūtajiem pirkstu nospiedumiem nebija identificēts. Taču Raims, pētīdams digitalizētos un monitora ekrānā skatāmos pirkstu nospiedumus, pamanīja kaut ko neparastu visskaidrāk saredzamajos, kas bija ņemti no caurules tās pašas, ar kuru bija izsists mikroautobusa logs. Viņi jau zināja, ka tie piederēja Semam Čanam, jo tādi paši bija arī uz plosta motora, un Li ar Sunu bija apliecinājuši, ka plostu vadījis viņš.

"Vai redzat tās līnijas?" viņš jautāja.

"Ko tu tur redzi, Linkoln?" Delrijs nesaprata.

Raims, aģentam neatbildējis, piebrauca ekrānam tuvāk un teica:

"Komanda kursors uz leju… stop! Kursors pa kreisi… stop!" Kursora bultiņa bija apstādināta pie līnijas, gareniskas rievas uz Čana labās rokas rādītājpirksta spilventiņa. Līdzīgas bija arī uz vidējā pirksta un īkšķa it kā Čans būtu cieši satvēris tievu aukliņu.

"Kas tas varētu būt?" Raims brīnījās.

"Tulzna? Vai brūce?" Edijs Dens minēja.

"Neko tādu neesmu redzējis," Mels Kūpers teica.

"Var būt rēta no grieztas brūces vai kaut kādā citā veidā gūts ievainojums."

"Varbūt tauvas apsvilināts?" Sakša iedomājās.

Tas izklausījās ticami, Raims sprieda. Iespējams, Čans apdedzinājis pirkstus, raudams kādu auklu, kad sēja vajā plostu, vai ari vilkdams kādu no ūdens ar glābšanas trosi.

"Vai neievērojāt Čanam uz rokām kādas rētas?" Raims jautāja Li.

"Nē. Neredzēju."

Rievas, tulznas un rētas uz pirkstiem un plaukstām var daudz ko pastāstīt par cilvēkiem, kas atstājuši pirkstu nospiedumus. Aplūkojot aizdomās turamo personu vai cietušo rokas, var noteikt viņu profesiju vai aizraušanos. Mūsdienās gan tam arvien mazāka nozīme, jo tik daudzu profesiju pārstāvju vienīgā fiziskā darbība ir taustiņu klabināšana vai rakstīšana. Taču fiziskā darba strādniekiem un cilvēkiem, kuri nodarbojas ar dažiem sporta veidiem, var noteikt zināmas pārmaiņas.

Raimam nebija ne jausmas, par ko varētu liecināt konkrētās līnijas, taču varēja mēģināt to noskaidrot. Viņš lika Tomam uzrakstīt uz tāfeles arī šo jautājumu. Tad viņam piezvanīja speciālo uzdevumu aģents Tobijs Helers, viens no FIB datortehnikas un elektronikas izcilākajiem lietpratējiem, kas uz laiku bija norīkots palīgā Manhetenas biroja Dienvidu iecirknim. Viņš bija beidzis izpētīt Spoka mobilo tālruni, kas tika atrasts otrā plostā. Kriminālmeklētājs pārslēdza telefonu uz skaļruņa režīmu, un pēc brīža visi dzirdēja satrauktu balsi paziņojam:

"Nu, teikšu jums, ka tik pārlieku interesantu tālruni savu mūžu neesmu redzējis!"

Raims ne visai labi pazina jauno aģentu, taču atmiņā bija palikuši cirtaini mati, nepiespiesta izturēšanās un ārkārtīgi liela interese par visu, kur vien bija kāds mikročips.

"Kā to saprast?" Delrijs jautāja.

"Pats galvenais nelolojiet īpašas cerības! Tālruņa piederība praktiski nav nosakāma. Mēs tos dēvējam par "karstajiem tālruņiem". Atmiņas čips ir atslēgts, tāpēc tālrunis nereģistrē ne pēdējo ievadīto numuru, ne ienākošos zvanus, tātad nav nekādas iespējas noteikt, kas un kam zvanījis. Turklāt tas ir satelītsakaru pieslēgums var zvanīt uz jebkuru pasaules malu, nav vajadzīgi vietējā sakaru nodrošinātāja pakalpojumi. Signālus pārraida Fudžou ierīkota valdības sakaru sistēma. Spoks vai arī kāds, kuru viņš noalgojis, iekļuvis sistēmā un pieslēdzies tai."

Delrijs kļuva pikts.

"Nu tad galu galā piezvaniet kādam uz to nolāpīto Ķīnas Tautas Republiku un pasakiet viņiem, ka nelabie ielīduši viņu valdības sistēmā!"

"Mēs jau zvanījām. Taču Ķīnas nostāja ir nelokāma, neviens nespējot uzlauzt viņu valdības sakaru sistēmu, un mēs esot kaut ko sajaukuši. Paldies par uzmanību!"

"Pat ja tas saistīts ar Spoka notveršanu?"

"Es jau teicu viņiem, ka meklējam Kvaņu Anu. Viņi nemaz neklausījās." Helers nopūtās.

Raims pateicās, un saruna ar aģentu bija galā. Viens nulle Spoka labā, izmeklētājs nikni konstatēja.

Nedaudz labāk veicās ar šaujamieroču datu bāzi. Mels Kūpers bija noteicis, ka patronu čaulītes atbilst vienam no diviem šaujamieročiem, pie tam abu modeļu ražošana bija uzsākta gandrīz pirms piecdesmit gadiem: tā bija Tokareva 7,62 mm automātiskā krievu pistole.

"Es gan varu derēt," Kūpers sacīja, "ka viņš izmantojis piecdesmit pirmā gada modeli, Tokareva ķīniešu variantu. Praktiski tā pati pistole."

"Jā, jā," Sonijs Li piebalsoja. "Jābūt piecdesmit pirmajam, gluži manas domas. Man ari bija Tokareva pistole, bet es to atstāju okeānā. Ķīnā daudziem ir piecdesmit pirmais."

"Kā ar munīciju?" Raims jautāja. "Viņam droši vien tā būs kaut kur jāsadabū." Viņš sprieda, ja Spoka pistoles patronas būtu pārdošanā nedaudzās vietās, tajās varētu norīkot slēpņus, jo iespējams, ka Spoks mēģinās papildināt patronu krājumu.

Taču Kūpers papurināja galvu.

'Tās patronas pārdod ikvienā lielākā ieroču veikalā."

Ieradās kurjers ar sūtījumu. Paņēmis aploksni, Silleto atplēsa to vaļā un izņēma vairākas fotogrāfijas. Tad paraudzījās uz Raimu.

"No ūdens izvilktie līķi. Krasta apsardze tos atradusi aptuveni pusotra kilometru no krasta. Divi nošauti. Viens noslīcis."

Fotogrāfijās bija vīriešu sejas ar puspievērtām acīm, taču apdzisušu skatienu. Vienam bija brūce deniņos. Abiem pārējiem redzamu miesas bojājumu nebija. Bija atsūtītas ari kartītes ar pirkstu nospiedumiem.

"šie divi," Li sacīja, "ir apkalpes locekļi. Tas viens imigrants. Tilpnē bija kopā ar mums. Vārdu nezinu."

"Pielieciet pie tāfeles," Raims norādīja, "un pārbaudiet pēc APNIS pirkstu nospiedumus!"

Silleto piestiprināja attēlus pie tāfeles ar līmlenti tieši zem uzraksta spoka medības, un visi uzreiz apklusa. Operatīvās grupas locekļi raudzījās uz lietisko pierādījumu un faktu drausmo papildinājumu. Raims pieļāva, ka Kou un Denam nav bijis daudz darīšanu ar līķiem. Viena no ekspertu atšķirībām bija arī tā, cik drīz cilvēks ieguva imunitāti, redzot nāvi.

Sonijs Li diezgan ilgi klusēja, tāfelē raudzīdamies. Tad nomurmināja kaut ko ķīniski.

"Kas tas bija?" Raims pavaicāja.

Li atskatījās uz kriminālistikas ekspertu.

"Es teicu elles soģi. Tāds izteiciens. Ķīnā tic, ka desmit soģi ellē nolemj, kur tavs vārds ierakstāms "Dzīvo un mirušo grāmatā". Kad dzimsti un kad mirsti, to pasaka soģi. Katra vārds, visa pasaule ir tajā grāmatā."

Uz mirkli Raimam prātā iešāvās atmiņas par neseno vizīti pie ārstes un ieplānoto operāciju. Viņu jau arī interesēja, kur tieši "Dzīvo un mirušo grāmatā" ierakstīts viņa vārds…

Tad klusumu pārtrauca kārtējais datora pīkstiens. Mels Kūpers uzmeta acis monitoram.

"Ir dati par liedagā bijušo mašīnu. Tas ir BMWX5. Viens no lepnajiem četri reiz četri." Tad viņš piebilda: "Man pašam ir desmitgadīgs dodžs. Bet nobraukums jūdzēs normāls."

"Pievienojiet to pārējiem datiem!"

Kad Toms sāka rakstīt, Li palūkojās uz tāfeli un jautāja:

"Kam tas auto?"

"Mūsuprāt," atbildēja Silleto, "kādam, kas bija atbraucis uz liedagu, lai sagaidītu Spoku. Ar to viņš brauca." Viņš pamāja uz tāfeles pusi.

"Kas ar viņu noticis?"

"Izskatās, ka nav izturējis un ir aizlaidies," Dens paskaidroja. "Spoks šāvis uz viņu, taču viņš aizbraucis."

"Viņš atstājis Spoku?" Li sarauca pieri.

'Tieši tā," Delrijs apstiprināja.

"Pārbaudiet modeli transporta līdzekļu datu bāzē!" Raims norādīja. "Ņujorkā, Džersijā, arī Konektikutā. Ja iespējams, paņemsim, teiksim, divi simti piecdesmit kilometru rādiusā no Manhetenas."

"Klausos!" Kūpers reģistrējās tiešsaistes sistēmā, lai piekļūtu drošajai transporta līdzekļu datu bāzes tīmekļa vietai. "Ja tā padomā, tad vēl pavisam nesen tas gāja nedēļām ilgi!" Viņš pasmaidīja. Klusu dūkdams, Raima riteņkrēsls pieripoja pie galda, uz kura atradās monitors. Pēc brīža viņš ieraudzīja ekrānā parādāmies visu tuvākajā apkārtnē reģistrēto pieteiktā modeļa automašīnu īpašnieku vārdus un adreses.

"Nu ir sūdi," Delrijs norūca, pieiedams klāt. "Cik mums te ir?"

"Iecienītāks modelis, nekā varētu iedomāties," Kūpers teica. "Simtiem."

"Bet uzvārdi?" Silleto jautāja. "Ķīnieši ir?"

Kūpers pārvietoja kursoru pa sarakstu.

"Izskatās, ka divi. Lins un Džao." Viņš paraudzījās uz Ediju Denu, un tas pamāja. "Jā, tie ir ķīnieši."

"Bet neviens no viņiem pat nedzīvo centra tuvumā," Kūpers secināja. "Viens Vaitpleinā, bet otrais Ņūdžersijā, Paramosā."

"Lai Ņujorkas un Džersijas policija viņus pārbauda!" Delrijs teica.

Eksperts turpināja pārbaudīt sarakstu.

"Ir jau vēl viens variants aptuveni četrdesmit X5 reģistrēti uzņēmumiem un vēl kādi trīsdesmit līzinga firmām."

"Vai kādam uzņēmumam nav ķīnisks nosaukums?" Raims jautāja, viņam par visu vairāk gribējās pašam tikt klāt tastatūrai un žigli pārbaudīt visu sarakstu.

"Nekā," Kūpers atteica. "Tie visi tādi starptautiski nosaukumi holdingkompānijas. Ziniet ko, ņemšanās būs pamatīga, bet varētu mēģināt visas pārbaudīt. Līzinga firmas tāpat. Noskaidrot, kas tieši brauc ar tiem autiņiem."

"Pārāk apjomīgs darbs," Raims nepiekrita. "Laika zaudēšana. Paies vairākas dienas. Lai pāris policistu pārbauda tās, kas tuvāk centram, bet…"

"Nē, nē, priekšniek!" Sonijs Li iejaucās sarunā. "Tas auto jāsameklē. Tas ir galvenais, kas jādara. Steigšus!"

Raims, uzacis saraucis, paraudzījās viņā.

"Tas jāmeklē tūlīt," Ķīnas policists turpināja. "Bīmers, vai ne? Jūs tos saucat par bīmeriem. Sūtiet daudz cilvēku! Visus kruķus, cik jums ir, ticiet man! Jo vairāk, jo labāk."

"Tas prasīs pārāk daudz laika," Raims nomurmināja, un varēja manīt, ka tāda jaukšanās pa vidu viņu kaitināja. "Tāda personāla sastāva cilvēkresursu mums nav. Uzņēmumā vispirms jāsameklē cilvēks, kurš atbildīgs par automašīnu iepirkšanu, un, ja tas nodots līzingā, jārunā ar to aģentu, jāpieprasa visi dokumenti, bet puse no firmām tam nepiekritīs bez tiesas lēmuma. Es pirmkārt gribu atrast Čanus un Vu."

"Nē, priekšniek," Li neatlaidās. "Spoks tās mašīnas šoferi nogalinās. Viņš tieši tagad meklē to."

"Nē, manuprāt, tev nav taisnība," Delrijs teica. "Viņam svarīgāk novākt lieciniekus, kas bija uz kuģa."

"Ko nozīmē "novākt"?"

"Nu, teiksim, nošaut," Silleto paskaidroja.

Arī Sakša domāja to pašu.

"Skaidrs, ka tas šoferis viņu trakoti saniknojis, un iespējams, ka vēlāk viņš ķersies tam krāgā, ja būs laiks. Bet ne jau tagad."

"Nē, nē!" Li enerģiski purināja galvu. "Tas ir svarīgi, ticiet man! Atrodiet to, kas aizbrauca ar bīmeru."

"Kāpēc?" Sakša jautāja.

"Tas taču ļoti skaidrs. Katram saprotams. Atrodiet to šoferi! Viņš aizvedīs pie čūskgalvja. Var izmantot viņu par ēsmu, pievilināt Spoku."

"Bet, Sonij," Raims īgni norūca, "kāds pamats tavam secinājumam? Kur ir konkrēti fakti, kas liek tā domāt?"

"Faktu ir daudz, ticiet man!"

"Kādi?"

Mazais vīriņš paraustīja plecus.

"No rīta, kad braucu uz pilsētu ar autobusu, redzēju zīmi."

"Ceļa zīmi?" Raims jautāja. "Par ko ir runa?"

"Nē, nē, kā lai to pasaka? Nezinu…" Viņš pateica dažus vārdus ķīniski Edijam Denam.

"Viņš redzējis ļaunu zīmi," jaunais detektīvs paskaidroja.

"Ļaunu zīmi?" Raims atkārtoja ar tādu sejas izteiksmi, it kā būtu ko nelabu ieēdis.

Li izklaidīgi pasniedzās pēc cigaretēm, tad, pamanījis Toma brīdinošo skatienu, atrāva roku. Viņš turpināja:

"Es braucu uz pilsētu ar autobusu, saprotiet! Redzēju uz ielas vārnu, tā knābāja kaut ko. Cita vārna gribēja to atņemt, tad pirmā vārna ne tikai aizbaidīja to otru, bet dzinās tai pakaļ, lai izknābtu acis. Neļāva zaglei aizbēgt." Li noplātīja rokas. Tas acīmredzot arī bija viss paskaidrojums.

"Nu un?"

"Nevari saprast, priekšniek, ko es stāstīju?"

"Nē, no tevis teiktā ne vella nevar sajēgt."

"Labi, labi. Tagad es atcerējos to vārnu un sāku domāt par Spoku, kas viņš par putnu, tad domāju par šoferi to cilvēku ar dārgo bīmeru -, kas viņš tāds. Redz, Spokam viņš tagad ir ienaidnieks. Kā zagle vārna. Tās ģimenes Vu un Čani personiski viņam neko nav pāri darījušas, ticiet man. Šoferis…" Li sarauca pieri, izskatīdamies pagalam izmisis, tad atkal parunāja ar Denu, kurš palīdzēja, jautādams:

"Nodeva?"

"Jā, nodeva viņu. Viņš tagad ir Spoka ienaidnieks."

Linkolns Raims valdījās, lai nesāktu skaļi smieties.

"Ņemsim to vērā, Sonij." Tad viņš pagriezās pret Delriju un Silleto. "Tātad…"

"Es redzu tavu seju, priekšniek," Li teica. "Es nesaku, ka dievi atnāca un parādīja man zīmi ar tām vārnām. Bet, atceroties vārnas, sāku domāt citādi, paskatījos uz visu no citas puses. Saodu, no kuras puses pūš vējš. Tas derēja, vai nepiekriti?"

"Nē, manuprāt, to sauc par māņticību," Raims atteica. 'Tas ir vu-vu, bet mēs nevaram tērēt laiku tādām… Kas tad tur smieklīgs?"

"Vu-vu. Tu teici vu-vu. Tā ir ķīniešu valoda. "Vu" nozīmē "migla". Ja saka par kaut ko, ka tas ir vu-vu, tātad miglains, neskaidrs."

"Nu, pie mums tas nozīmē nenormālas muļķības."

Pat Raima neslēpto neapmierinātību redzot, Li nepiekāpās.

"Nē, tās nav nekādas muļķības. Atrodiet to šoferi! Tas jādara, priekšniek!"

Sakša vēroja sīko, ietiepīgo vīru.

"Kā lai to ņem, Raim."

"Neparko!"

"Sasodīti laba doma, ticiet man," Li apgalvoja.

Kādu bridi istabā valdīja smags klusums.

Silleto to pārtrauca.

"Bet, ja to uzdotu, piemēram, Bedingam un Solam, un iedotu viņiem kādu pusduci patrulēšanas dienesta puišu, ko, Linkij? Viņi varētu pārbaudīt Manhetenā un Kvīnsā uzņēmumiem un līzinga firmām reģistrētos X5 autiņus, tikai tos vien Čainataunā un Flašingā. Un, ja būs vēl kaut kur jāsarauj, vajadzēs cilvēkus, varēs viņus iesaistīt."

"Labi, labi," Raims dusmīgi norūca. "Tikai nevelciet garumā!"

"Pusducis nozīmē tikai sešus, vai ne?" Li nebija mierā. "Ar sešiem var nepietikt." Bet Raima niknais skatiens viņu atvēsināja. "Labi jau labi, priekšniek."

Ķildīgas vārnas, akmens pērtiķu figūriņas un "Dzīvo un mirušo grāmata"… Raims nopūtās un vēlreiz nopētīja visu operatīvo grupu.

"Nu, ja tas nav par daudz prasīts, varbūt ķersimies pie īsta policijas darba?"

SPOKA MEDĪBAS

Nozieguma vieta: Īstona, Longailenda

•   Pludmalē ar šāvienu mugurā nogalināti divi imigranti.

•   Viens imigrants doktors Džons Suns ievainots.

•  Līdzi bijis banšou (palīgs); personas identitāte nav noskaidrota.

•   Desmit imigranti izglābušies: septiņi pieaugušie (viens vecāks vīrietis, viena ievainota sieviete), divi bērni, viens zīdainis. Nozagts baznīcas mikroautobuss.

•  Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju.

•  Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs.

•   Automašīna, kas gaidījusi Spoku krastmalā, aizbraukusi bez viņa. Šķiet, ka Spoks vienu reizi izšāvis mašīnas virzienā. Izmantojot riepu protektoru nospiedumus un garenbāzes izmērus, nosūtīts ražotāja un modeļa pieprasījums.

•  Transporta līdzeklis bijis BMW X5. Reģistrēto transporta līdzekļu īpašnieku pārbaude.

•  Nav konstatēta imigrantu transportēšanai paredzētu transporta līdzekļu klātbūtne.

•  Mobilais tālrunis, kas, iespējams, pieder Spokam, nosūtīts pārbaudei uz FIB.

•  Neizsekojams drošu satelītsakaru tālrunis. Ķīnas valdības sakaru sistēma uzlauzta, lai to pieslēgtu.

•  Spoka ieroča kalibrs 7,62 mm. Neparasta patronas čaulīte.

•  Piecdesmit pirmā gada modelis, Ķīnā ražota automātiskā pistole.

•  Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi.

•  Spoks aizbēdzis ar zagtu sarkanas krāsas "Honda". Izsludināta automašīnas meklēšana.

•  Jūrā atrasti divi līķi (nāves cēlonis šauta brūce) un viens noslīkušais. Fotogrāfijas un pirkstu nospiedumi Raimam un Ķīnas milicijai.

•  Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS.

•  Neviens no pirkstu nospiedumiem nav identificēts, bet uz pirkstiem un īkšķiem neparastas zīmes (ievainojums vai apdegums auklas berzes rezultātā?).

•  Ziņas par imigrantiem: Sems Čans un Vu Cjujčens un abu ģimenes, Džons Suns, kuģī bojā gājušās sievietes bērns, neidentificēts vīrietis un sieviete (nošauti krastā).

Nozagtais mikroautobuss, kas pamests netālu no Kenelstrītas mctrostacijas

•  Imigranti to maskējuši ar "Mājai un dārzam" emblēmu.

•  Asins traipu forma liecina, ka ievainotajai sievietei cietusi roka vai plecs.

•  Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju asins grupas noteikšanai.

•  Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs.

•  Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS.

•  Pirkstu nospiedumi nav identificēti.

16. nodaĻa

"Čans" ķīniešu valodā nozīmē "loka šāvējs".

Tēvam, sievai un bērniem noraugoties, Sems Čans ar drošu kaligrāfa roku zīmēja sava uzvārda hieroglifus uz nelīdzenas koka plāksnes, kuru bija atradis mājas pagalmā. Ar zīdu polsterētā lādīte, kurā glabājās viņa dārgās vilka, truša un kazas spalvu otiņas, tintnīca un rakstāmais, bija palikuši "Pūķī", un viņš bija spiests izmantot drausmīgu amerikāņu lodīšu pildspalvu.

Taču kaligrāfijas pamatus Čanam tēvs bija ierādījis jau agrā bērnībā, un viņš ar to bija nodarbojies visu savu mūžu, tāpēc, kaut arī līnijas biezums nemainījās, lodītes vilcieni padevās nevainojami tos, viņaprāt, varētu salīdzināt ar Vana Li, sešpadsmitā gadsimta mākslinieka, darbiem tas mēdza vienkārši uzskicēt kādu ainu, lai vēlāk apgleznotu keramiku, pusgatavs uzmetums, taču savā ziņā brīnum skaists mākslas darbs. Čans paņēma koka plāksni ar ģimenes uzvārdu un novietoja to uz pagaidu altāra. Kartona altāris bija novietots uz kamīna dzīvojamā istabā.

Ķīnas teoloģijas sistēma līdzinās dižveikalam, kurā tradicionāli atzītā dievība ir Buda, bet filozofi Konfūcijs un Laodzi iemantojuši pusdievību statusu, kur daudz kristīgās ticības un islāma piekritēju un kur vairākums iedzīvotāju atkarībā no situācijas pielūdz neskaitāmas dažādas dievības, kuru ir tik daudz, ka neviens nespēj precīzi noteikt to skaitu.

Taču dievu panteonā galveno vietu ķīniešiem parasti ieņem viņu pašu senči.

Tā nu ari sarkanā krāsā nokrāsotais altāris bija veltīts Čanu priekštečiem. Un to rotāja vienīgās relikvijas, kuras bija saglabājušās Čana kabatas portfelī pēc kuģa nogrimšanas sāļā jūras ūdens izmērcētās Čana vecāku un vecvecāku fotogrāfijas.

"Nu, tā," viņš sacīja. "Mūsu mājas."

Čans Dzječi paspieda dēla roku un tad pamāja Mei-Mejai, lai viņam ielietu tēju. Saņēmis tasīti abās plaukstās, vecais vīrs pameta skatienu uz patumšo mitekli.

"Labāk nekā vienam otram."

Kaut arī tēvs bija atzinīgi izteicies, Semu Čanu atkal sagrāba nepārvarama kauna sajūta, viņu dedzināja apziņa, ka nespēj nodrošināt savam tēvam neko labāku par tik pieticīgu apmešanās vietu. Konfūcijs mācīja, ka dēla pienākums pret tēvu ir otrajā vietā pēc pavalstnieka pienākumu pret valdnieku. Jau tad, kad Čans tikai sāka domāt par bēgšanu no Ķīnas, viņš pārdzīvoja, kā ceļojumu pārcietīs gados vecais tēvs. Vienmēr klusais, nosvērtais Čans Dzječi bija uzklausījis ziņu par paredzamo aizceļošanu bez iebildumiem, un Čans tā arī netika skaidrībā, vai, pēc tēva domām, viņa lēmums bija pareizs.

Bet tagad, pēc "Pūķa" nogrimšanas, viņu dzīvē pārmaiņas uz labo pusi nebija tik drīz gaidāmas. Dzīvoklim bija lemts kļūt par viņu cietumu līdz Spoka notveršanai vai aizbraukšanai uz Ķīnu, bet līdz tam brīdim varētu paiet mēnešiem ilgs laiks.

Viņš atkal atcerējās to vietu, kur viņi bija apstājušies, lai nozagtu otas un krāsu, veikalu "Mājai un dārzam". Mirdzošu vannu, spoguļu, gaismas ķermeņu un marmora plākšņu valstību. Kā gribētos kopā ar tēvu un ģimeni pārvākties ar visām tām skaistajām lietām aprīkotā mājā. Te visapkārt bija tik netīrs. Te bija…

Kāds droši pieklauvēja pie durvīm.

Uz mirkli visi ģimenes locekļi sastinga. Tad Čans caur aizkariem paraudzījās pa logu un atvieglots nopūtās. Atvēris durvis, viņš smaidīja, aicinādams ienākt iekšā pusmūža vīrieti džinsos un sporta kreklā. Džozefs Taņs ienāca, un abi vīri sarokojās. Čans palūkojās ārā, klusajā ieliņā, kur rindojās tādi paši dzīvojamie nami, kādā bija apmeties pats. Nebija redzams neviens, kas izskatītos pēc čūskgalvja rokaspuiša. Mitrais, smacīgais gaiss nelabi oda; izrādījās, ka dzīvoklis atradās netālu no notekūdeņu attīrīšanas iekārtām. Atgriezies dzīvoklī, viņš aizslēdza durvis.

Taņa brālis Fudzjaņas provincē bija labs Čana draugs. Pats Taņs bija pārcēlies uz Ameriku pirms vairākiem gadiem. Būdams ASV pilsonis, kas, Ķīnā dzīvodams, nebija iesaistījies nekādās disidentu organizācijās, viņš varēja brīvi ceļot no Ņujorkas uz Ķīnu. Pagājušā pavasarī Čans bija pavadījis vairākus vakarus kopā ar viņu un viņa brāli Fudžou un galu galā pārliecinājies, ka Taņam var uzticēties, tāpēc bija atklājis viņam savu nodomu kopā ar ģimeni pārcelties uz Brīnišķīgo Zemi. Taņs piedāvāja palīdzību. Viņš bija sarunājis dzīvokli un solīja iekārtot darbā Čanu un viņa vecāko dēlu savā uzņēmumā nelielā spiestuvē, kas atradās netālu no dzīvokļa.

Viņš draudzīgi sasveicinājās ar Čanu Dzječi un Mei-Meju un apsēdās iedzert tēju. Tad viņš piedāvāja cigaretes. Sems Čans atteicās, bet tēvs paņēma cigareti, un abi uzsmēķēja.

"Ziņās dzirdējām par avāriju," Taņs iesāka. "Es jau pateicos Guaņai Jiņai par jūsu izglābšanos."

"Daudzi noslīka. Tas bija briesmīgi. Varēja ari visi noslīkt."

"Televīzijā stāstīja, ka čūskgalvis bijis Spoks."

Čans apstiprināja Taņa teikto, pastāstīja ari par to, ka tas mēģinājis nogalināt viņus jau pēc nokļūšanas krastā.

"Tad mums ļoti jāuzmanās. Nevienam par jums nestāstīšu. Bet man darbā ziņkārīgu cilvēku netrūkst. Biju plānojis, ka varēsiet strādāt uzreiz, bet, ja jau te iejaukts Spoks… Labāk pagaidīsim. Vai pazīstat amerikāņu iespiedmašīnas?"

Čans papurināja galvu. Ķīnā viņš bija lasījis lekcijas augstskolā par mākslas un kultūras vēsturi, bet par disidentisku darbību atlaists no darba. Tieši tāpat kā izsūtītie un noķengātie mākslinieki, kuri zaudēja darbu kultūras revolūcijas gaitā sešdesmitajos gados, ari Čans bija spiests ķerties pie "pareizu domāšanu veicinošā" fiziskā darba. Un, tieši tāpat kā daudzi tālaika kaligrāfi un mākslinieki, bija iekārtojies darbā spiestuvē.

Viņi aprunājās par dzīvi Ķīnā un Amerikā. Tad Taņs paskaidroja, kur atradās spiestuve, un viņi vienojās par to, cik stundas nedēļā Čans un Viljams strādās. Taņs teica, ka gribot iepazīties ar Viljamu.

Čans pavēra dēla guļamistabas durvis. Pārsteigts, pēc tam satrūcies viņš blenza tukšajā istabā. Viljama nebija. Čans atskatījās uz Mei-Meju.

"Kur Viljams?"

"Bija guļamistabā. Es neredzēju, kad viņš aizgāja."

Piegājis pie setaspuses durvīm, Čans pārliecinājās, ka tās nebija aizslēgtas. Viljams nebija tās aizcirtis, ārā izzagdamies.

Nē!

Pagalmā neviena nebija. Tukša bija arī ieliņa aiz tā. Viņš atgriezās dzīvojamā istabā un jautāja Taņam:

"Uz kurieni te tāds pusauga puika varētu aiziet?"

"Vai viņš angliski runā?"

"Labāk par mums abiem."

"Tur, uz stūra, ir "Starbucks", zināt, kas tas tāds?"

"Jā, kaut kas kafejnīcai līdzīgs."

"Tur daudzi ķīniešu puiši mēdz iet. Viņš taču nevienam nestāstīs par "Pūķi", vai ne?"

Čans papurināja galvu.

"Nē, to gan ne. Zina, ar ko tas draud."

Taņs, kam pašam arī bija bērni, teica:

"Viņš jums sagādās vislielākās problēmas. Skatīsies šito," viņš rādīja uz televizora pusi, "un gribēs visu, ko tur rāda. Videospēles, jaunas automašīnas, dārgas drēbes. Pie tam gribēs to visu tāpat vien saņemt bez darba. Jo televīzijā rāda tikai to, ka cilvēkiem ir mantas, ne jau to, kā nopelnīt tās. Jūs pievārējāt tik tālu ceļu, tikāt okeānam pāri, izglābāties no Spoka. Kaut nu jūs nedeportētu tāpēc vien, ka puisi pieķer kāda veikala apsardze un paziņo Imigrācijas un naturalizācijas dienestam."

Čans pārbijies klausījās pa ausu galam, īsti neuztverdams, ko Taņs runā. Te jau katrā ielā varēja uzglūnēt Spoka banšou. Netrūka tādu, kas par pāris dolāriem paziņotu, kur viņi atrodas.

"Man tūdaļ pat jāiet viņu meklēt."

Čaņs un Taņs izgāja uz ielas, un Taņs parādīja, kur ir kafejnīca.

"Nu gan iešu. Esiet stingrs pret dēlu! Tagad, kad viņš nonācis šeit, tas nebūs viegli. Taču citādi nevar."

Nodūris galvu, Čans gāja garām lētiem daudzdzīvokļu namiem, pašapkalpošanās veļas mazgātavām, kulinārijas veikaliem, restorāniem un sīkpreču tirgotavām. Apkaime nebija tik pārblīvēta kā Manhetenas Čainataunā, ietves bija platākas, ielās mazāk cilvēku. Vairākums iedzīvotāju bija ar aziātisku ārieni, bet dažādas izcelsmes, visvairāk bija ķīniešu, vjetnamiešu un korejiešu. Bija daudz latīņamerikāņu, redzēja arī indiešus un pakistāniešus. Un gandrīz nevienu balto.

Garāmejot viņš ieskatījās ari veikalos, taču dēlu tajos neatrada.

Viņš lūdzās Čeņ-vu, lai zēns būtu vienīgi aizgājis pastaigāties, lai nebūtu saticis kādu, kam izstāstīt, kā viņi šurp ieradušies.

Neliels skvēriņš no dēla ne vēsts.

Restorāns. Atkal nekā.

Kad Čans iegāja "Starbucks" kafejnīcā, satraukumu imigranta sejā uzreiz ievēroja vairāki modri pusaudži un daži omulīgi večuki. Viljama nebija. Čans aši izlavījās ārā.

Tad, nejauši ielūkojies kādā patumšā ieliņā, viņš ieraudzīja dēlu. Viljams sarunājās ar diviem jauniem ķīniešiem melnās ādas jakās. Viņu garie, uzbužinātie mati bija saķemmēti atpakaļ un ieeļļoti vai ieveidoti ar matu laku. Viljams kaut ko sniedza vienam no viņiem. Vīrietis pamāja ar galvu otram un neuzkrītoši iedeva Viljamam nelielu maisiņu. Tad abi pagriezās un ātri aizgāja prom. Viljams ieskatījās maisiņā, kā pārbaudīdams tā saturu, tad iebāza to kabatā. Nē! Čans sarāvās. Ko tas nozīmēja? Narkotikas? Viņa dēls pirka narkotikas?

Nostājies aiz stūra, Čans gaidīja dēlu. Tiklīdz tas nonāca pie stūra, viņš parāva Viljamu aiz rokas un grūda pret sienu.

"Kā tu uzdrīkstējies?" Čans sašutis šņāca.

"Liec mani mierā!"

"Atbildi!"

Viljams palūkojās uz netālo kafejnīcu, pie kuras sēdēja pāris cilvēku, priecājoties par to, ka lietus nostājis. Viņi bija dzirdējuši Čana uzsaucienu un vēroja tēvu un dēlu. To pamanījis, Čans palaida zēna roku vaļā un gāja prom, ar galvu pamādams dēlam, lai tas seko.

"Aizmirsi, ka Spoks mūs meklē? Meklē, lai nogalinātu!"

"Man gribējās iziet laukā. Mēs sēžam kā cietumā. Un abi ar brāli vienā pretīgā istabiņā."

Čans atkal sagrāba dēlu aiz rokas.

"Tu tā ar mani nerunāsi! Tādu nepaklausību es necietīšu!"

"Tas ir smirdīgs, mazs ūķis. Man vajag pašam savu istabu," zēns teica, izraudams roku.

"Vēlāk. Mums visiem kaut kas jāziedo."

"Tu jau to izdomāji atkulties šurp. Tu ari ziedojies!"

"Nerunā ar mani tā!" Čans nespēja valdīties. "Esmu tavs tēvs."

"Man vajag savu istabu."

"Priecājies, ka mums vispār ir, kur palikt. Mums nevienam nav savas istabas. Tavam vectēvam jāguļ vienā istabā ar mani un māti."

Zēns neatbildēja.

Todien Čans bija atklājis daudz jauna par savu dēlu. Gan to, ka viņš kļuvis nekaunīgs, gan to, ka viņš zadzis mašīnas, gan to, ka nesatricināmie pienākuma un goda jūtu principi, saskaņā ar kuriem Čans bija centies dzīvot, Viljamam neko nenozīmēja. Čans nedaudz māņticīgi pārdzīvoja, vai tikai nav kļūdījies, pirms dēla skolas gaitu uzsākšanas izvēloties viņam rietumniecisku vārdu amerikāņu datoru ģēnijam Geitsam par godu. Un ja nu tieši tā vārda dēļ zēns bija nostājies uz pretestības ceļa?

Dzīvoklim tuvojoties, Čans jautāja:

"Kas tie bija?"

"Kas tie?"zēns izvairīgi atjautāja.

"Ar kuriem tu sarunājies."

"Nekas."

"Ko tu no viņiem nopirki? Narkotikas, vai?"

Atbildes nebija, tikai saspringts klusums.

Viņi apstājās pie dzīvokļa durvīm. Viljams gribēja paiet tēvam garām, bet Čans zēnu apturēja un iebāza roku viņa kabatā. Viljama rokas pašāvās augšup kā aizsargājoties, vienubrīd pat izskatījās, ka viņš gribējis pagrūst tēvu nost vai pat iesist tam. Taču pēc nebeidzami gara mirkļa viņš nolaida dūres gar sāniem.

Čans izvilka maisiņu un ielūkojās tajā; mazu sudrabainu pistoli ieraugot, viņš sastinga.

"Ko tu ar to iesāksi?" viņš nikni čukstēja. "Laupīt iesi, vai?"

Zēns neatbildēja.

"Runā!" Čana spēcīgās kaligrāfa rokas cieši saspieda zēna plecu. Čans viņu sapurināja. "Runā!"

"Nopirku, lai varētu mūs aizsargāt," dēls taisnojās.

"Es pats mūs aizsargāšu. Un ne jau tādā veidā."

"Tu?" Viljams pasmīnēja. "Tu tikai gudroji rakstus par Taivanu un demokrātiju un mums visiem sagandēji dzīvi. Tu nolēmi doties uz šejieni, un nu tas sūda čūskgalvis gatavs mūs visus nosist. Tāda tā aizsargāšana?"

"Par ko tu to nopirki?" Čans rādīja maisiņu ar pistoli. "No kurienes tev nauda? Tu nekur nestrādā."

Zēns klusēja.

"Kāpēc tu mani tā apkauno?"

"Par ko lai es tevi cienu?"

"Nu, pietiks!" Čans uzkliedza. Viņš iegrūda zēnu pa durvīm. Ne uz māti, ne uz vectēvu nepaskatījies, Viljams ātri devās uz savu istabu un aizcirta durvis.

Čans paņēma sievas pasniegto tējas tasīti. Tad teica tēvam:

"Es neko nesaprotu. Kāpēc viņš kļuvis tik nekaunīgs?"

"Kur viņš bija?" Čans Dzječi jautāja.

"Tur, uz ielas. Nopircis, lūk, šo." Viņš parādīja pistoli, un vecākais Čans satvēra ieroci ar saviem mezglainajiem pirkstiem.

"Vai pielādēta?" Čans jautāja.

Viņa tēvs bija karojis pret Mao Dzedunu lielā pārgājiena laikā, kad Čanu Kaiši un nacionālistus iedzina jūrā, un pārzināja ieročus. Viņš uzmanīgi aplūkoja pistoli.

"Jā. Apejies ar to uzmanīgi! Drošinātājam jābūt tādā stāvoklī." Pistoli dēlam atdodams, vecais vīrs sāpēs saviebās.

"Sēdi vien, Baba!" Čans teica. Noslēpis pistoli kumodes augšējā atvilktnē, viņš palīdzēja tēvam aiziet līdz izgulētajai kušetei.

Viena no nedaudzajām mantām, kas bija paglābta no grimstošā 'Tūķa", bija gandrīz pilnā Čana Dzječi zāļu pudelīte ar morfiju. Tieši pirms kuģa nogrimšanas Čans bija iedevis tēvam tableti, un pudelīte tā arī bija palikusi kabatā. Tā bija cieši aizvākota, ūdens nebija zālēm piekļuvis.

Viņš iedeva tēvam vēl divas tabletes un apsedza viņu. Tēvs nogūlās uz muguras un aizvēra acis.

Sems Čans smagi atkrita uz appelējušā krēsla.

Visa mantība pazaudēta, tēvam steidzami nepieciešama ārstēšana, nežēlīgs slepkava apdraud viņa ģimeni, paša dēls noziedznieks…

Viss bija ļoti sarežģījies.

Kas pie tā vainojams? Mao, Ķīnas Komunistiskā partija, Tautas atbrīvošanas armijas kareivji…

Tomēr tieši tagadējo grūtību un draudu iemesls bija meklējams tur, kur to saskatīja Viljams, pašā Čana lēmumā.

Bet ar bēdāšanos vien nekas nebija labojams. Tagad varēja vienīgi lūgt, lai nostāsti par dzīvi šajā pasaulē attaisnotos, lai tās nebūtu pasakas vien lai Brīnišķīgā Zeme patiešām būtu tā vieta, kur piepildās sapņi, kur ļaunums tiek atmaskots un šķīstīts, kur var ātri izārstēt visbīstamākās kaites un kur izmocītajām dvēselēm beidzot uzspīd brīvības saule.

17. nodaĻa

Tajā pašā dienā ap pusdiviem Spoks naski steidzās pa Čainataunu, kā vienmēr galvu nodūris, lai neviens viņu nepazītu.

Vairākumam rietumnieku viņš, protams, ne ar ko neatšķīrās no tipiska aziāta. Balto amerikāņu acīs visi ķīnieši, japāņi, vjetnamieši vai korejieši izskatījās sasodīti līdzīgi. Taču vietējie ķīnieši bez pūlēm spētu iegaumēt viņa ārieni. Labāk bija palikt anonīmam. Reiz viņam vajadzēja samaksāt desmit tūkstošus dolāru Honkongas Ceļu policijas pārvaldē, lai izvairītos no aizturēšanas sakarā ar kādu sīku skandālu; tādējādi viņa fotogrāfijas varas iestādēm nebija. Pat Interpola automatizētajā meklēšanas un arhīva nodaļā un Kriminālmeklēšanas analītiskajā daļā nebija nevienas skaidras fotogrāfijas. Par to viņš bija pārliecinājies, samaksājot kādam Fudžou datorurķim, kurš uzlauza Interpola datu bāzi, piekļūstot tai caur it kā drošo X400 e-pasta sistēmu.

Tāpēc viņš gāja ātri, galvu nodūris.

Lielākoties. Bet ne vienmēr.

Viņš skatījās uz sievietēm; bija gan skaistas un jaunas, gan seksīgas, gan graciozas, gan biklas, gan koķetīgas, gan kautras. Ierēdnes, padsmitnieces, darījumu sievietes, tūristes, austrumnieces vai rietumnieces tam nebija nozīmes. Viņš alka pēc ķermeņa, kas elsojot locītos baudā vai sāpēs, tam nebija izšķirošas nozīmes apakšā, kamēr viņš cilātos augšā un lejā, abām rokām tās matos cieši ieķēries.

Pretī nāca sieviete ar gaišbrūniem matiem, rietumniece. Spoks nedaudz palēnināja gaitu, ienirdams viņas smaržu mākonī. Viņu mocīja izsalkums kaut gan, jāatzīst, viņš tiecās ne pēc šīs sievietes, bet pēc savas Jiņdao.

Taču laiks nebija piemērots visādām fantāzijām. Viņš bija ieradies tirgotāju apvienībā, kur viņu jau gaidīja "turki". Nospļāvies tieši uz ietves, viņš atrada sētaspuses durvis, kas bija atstātas vaļā, viņu gaidot, un iegāja iekšā. Tad uzbrauca augšstāvā. Pārrunu priekšmets bija ļoti nopietns.

Lielajā kabinetā viņš ieraudzīja Jūsufu un abus pārējos "turkus". Lai noskaidrotu tā cilvēka uzvārdu, kurš sēdēja pie sava galda trīcēdams, gatavs izplūst asarās, viņiem nebija vajadzējis daudz noņemties pietika ar dažiem tālruņa zvaniem, draudiem un kukuli.

Spokam ienākot, Džimijs Mā novērsa skatienu. Čūskgalvis paņēma krēslu un mierīgi apsēdās viņam blakus. Tad Spoks saņēma Mā roku ķīniešu vīriešiem visai parasts žests. Sajuta viņa muskuļu trīcēšanu un straujos sirdspukstus.

"Es nezināju, ka viņi ieradās ar "Pūķi". Viņi to neteica! Zvēru! Viņi man sameloja. Kad viņi pie manis atnāca, es vēl neko nezināju par to kuģi. Ziņas šorīt neskatījos."

Spoks joprojām turēja Džimija roku savējās, nedaudz saspiezdams to, taču nebilzdams ne vārda.

"Vai jūs mani nogalināsiet?" Džimijs čukstēja tik klusu, ka pats tūdaļ atkārtoja jautājumu, lai gan blakus sēdošais Spoks bija to lieliski dzirdējis.

"Čani un Vu. Kur viņi ir?" Nedaudz stingrāk saspiedis vīrieša roku, Spoks tika atalgots ar mīlīgu ievaidēšanos. "Kur viņi ir?"

Džimija acis pārskrēja trim "turku" sejām. Viņš nespēja iedomāties, kādi šaušalīgi ieroči tiem līdzi dunči, garotes vai pistoles.

Taču galu galā pietika ar vieglu Spoka rokas spiedienu, lai atraisītu nabaga Džimijam mēli.

"Divās dažādās vietās. Vu Cjujčens ir vienā dzīvoklī Čainataunā. To viņam sameklēja mākleris, kuru es viņam ieteicu."

"Adrese?"

"Nezinu, zvēru, ka nezinu! Bet mākleris zina. Viņš pateiks."

"Kur ir tas mākleris?"

Džimijs tūdaļ nosauca vārdu un adresi.

"Bet pārējie?"

"Sems Čans savu ģimeni aizveda uz Kvīnsu."

"KvTnsu?" Spoks pārjautāja. "Adrese?" Sekoja īpaši maigs Džimija rokas satvēriens. Uz mirkli Spoks aizsapņojās, ka glāsta Jiņdao krūti.

Džimijs pamāja, uz galdu norādīdams.

"Tur! Uz tās papīra lapas."

Spoks paņēma lapiņu rokā, uzmeta adresei acis, tad ielika lapiņu kabatā. Palaidis tonga vadītāja roku vaļā, viņš lēni izberzēja ar īkšķi no Džimija plaukstas notecējušos sviedrus.

"Nestāstiet nevienam, ka es to gribēju zināt," Spoks nomurmināja.

"Nē, nē, protams, nestāstīšu."

Spoks pasmaidīja.

"Jūs man izpalīdzējāt, un es jūtos par to pateicīgs. Esmu jūsu parādnieks. Gribu atmaksāt jums ar pakalpojumu."

Džimijs klusēja. Tad piesardzīgi iejautājās:

"Kādu pakalpojumu?"

"Ar ko jūs vēl nodarbojaties, mister? Ir vēl kādi uzņēmumi? Jūs palīdzat gan sivēniem, gan čūskgalvjiem. Bet vai jums pieder masāžas saloni?"

"Ir pāris." Džimijs izskatījās nedaudz nomierinājies. Viņš noslaucīja roku gar biksēm. "Pārsvarā spēļu zāles."

"Ak spēļu zāles, nu protams! Te, Čainataunā, daudzi spēlē. Man pašam patīk risks. Un jums?"

Džimijs norīstījās un noslaucīja seju baltā kabatlakatā.

"Kuram gan nepatīk reizēm riskēt? Jā, protams."

"Nu tad pasakiet: kas jūs traucē spēļu biznesā? Cits tongs? Triāde? Kāda Meiguo banda? Policija? Es varu aprunāties ar cilvēkiem. Man ir sakari ar varasvīriem. Ļoti augstā līmenī. Varam izdarīt tā, ka jūs vairs neviens netraucēs."

"Jā, ser, jā. Kuram tad nav problēmu? Taču te ir runa ne jau par ķīniešiem vai policiju. Par itāliešiem. Kāpēc viņi tā uzēdušies? Nekādi netieku gudrs. Tie puisieši apmētā mūs ar degbumbām, iekausta mūsu klientus, aplaupa spēļu zāles."

"Itālieši," Spoks prātoja. "Kā viņus šeit apsaukā? Ir viens nievājošs vārdiņš… nevaru atcerēties."

"Par vopiem," Džimijs teica angliski.

"Vopi?"

"Tas attiecas uz jūsu darbības lauku." Džimijs pasmaidīja.

"Manu?"

"Imigrāciju. "Vops" nozīmē ivithout passport, bez pases. Vecos laikos, kad itāliešu imigranti sāka braukt šurp bez dokumentiem, viņi tika pie iesaukas vopi. Tā viņiem trakoti nepatīk."

Spoks paraudzījās apkārt un sarauca pieri.

"Vai jūs, ser, kaut ko meklējat?"

"Vai jums ir kārtīgs flomāsters? Vai krāsa?"

"Krāsa?" Džimijs, jau pavisam nomierinājies, arī skatījās apkārt. "Nē. Bet es varu piezvanīt sekretārei uz pirmo stāvu. Viņa sadabūs. Sameklēsim visu, kas vien jums vajadzīgs. Itin visu."

"Pagaidiet!" Spoks teica. "Iztiksim tāpat. Man ir ideja."

Atrāvies no savas "Nokia", Silleto paziņoja Spoka medniekiem:

"Nu, redz, mums Čainataunā ir viens līķis. Zvana Piektā iecirkņa izmeklētājs." Viņš atsāka runāt pa telefonu.

Raims satraukts vēroja viņu. Vai tiešām Spoks bija izsekojis un nogalinājis vēl kādu imigrantu?

Kuru? Raims lauzīja galvu. Čanu? Vu? Bērniņu?

Bet Silleto, sarunu beidzis, paziņoja:

"Šķiet, ka ar Spoku tam nav nekada sakara. Nogalinato sauca Džimijs Mā."

"Dzirdēts," Edijs Dens teica, "tonga vadītājs."

"Man ari gadījies par viņu dzirdēt," piebilda Kou. "Ar cilvēku kontrabandu nenodarbojas, bet nedaudz nodarbojas ar sagaidīšanu."

"Ko tas nozīmē?" Raims nenocietās, Kou paskaidrojumu nesagaidījis.

"Kad nelegālisti nokļūst Čainataunā," aģents teica, "ir kāds, kas viņiem palīdz sagādā pajumti, aizdod nedaudz naudas. To dēvē par nelegālistu sagaidīšanu. Lielākā sagaidītāju daļa sadarbojas ar čūskgalvjiem, bet daži rīkojas uz savu roku, piemēram, Džimijs. Peļņa gan tur nekāda lielā nesanāk. Negodīgi ļautiņi, kas grib saraust kaudzi naudas, tirgo narkotikas, ierīko azartspēļu zāles vai masāžas salonus. Tas ari ir Džimija bizness. Pareizāk sakot, bija."

"Kāpēc tu domā, ka tas nav ar Spoku saistīts?" Raims jautāja.

Silleto paraustīja plecus.

"Uz sienas aiz viņa galda, pie kura atrasts līķis, bijis uzraksts: "Jūs saucat mūs par vopiem, atņemat mums mājas." Starp citu, ar paša Džimija asinīm rakstīts."

"Asa cīņa starp trešo mafijas paaudzi nu, zināt, visādiem Soprano un tongiem. Ķīniešu azartspēļu zāles, masāžas saloni, arī nedaudz, narkotikas pavisam nesen izspieduši itāliešu organizēto noziedzību no Manhetenas," teica Dens.

Raims arī zināja, ka organizētās noziedzības demogrāfija bija tikpat mainīga kā pati pilsēta.

"Tā vai citādi," sacīja Kou, "no "Pūķa" izglābušies cilvēki centīsies noslēpties, cik vien ātri iespējams. No tik pazīstamas figūras kā Džimijs viņi gan turētos pa gabalu."

"Ja vien nebūtu galīgi izmisuši," Sakša sprieda. "Un tieši tādā stāvoklī viņi ir." Viņa palūkojās uz Raimu. "Iespējams, ka Spoks nogalinājis Džimiju un papūlējies, lai tas izskatītos pēc itāliešu izcelsmes organizētās noziedzības rokraksta. Varbūt man aizbraukt un izdarīt notikuma vietas apskati?"

"Nesāksim taču izmeklēt katru slepkavību ķīniešu kvartālā," Raims nepiekrita. "Palūdz, lai tas Piektā iecirkņa eksperts, kurš pārbaudīs nozieguma vietu, atsūtītu mums apskates protokola kopiju."

Edijam Denam Raims lika piezvanīt Delrijam un Pībodijam par slepkavību.

"Klausos," Dens atbildēja.

Delrijs bija aizbraucis uz pilsētas centru sarunāt papildu aģentus no divām federālajām pārvaldēm, Dienvidu un Austrumu, kuru pārziņā bija Manhetena un Longailenda. Viņš arī izdarīja spiedienu, lai viņu rīcībā nodotu SPEC-TAK grupu, kaut arī Vašingtona par to ne dzirdēt negribēja; īpašo vienību parasti turēja gatavībā ķīlnieku atbrīvošanas vai vēstniecību pārņemšanas pasākumiem, ne jau kāda notveršanai. Taču Raims zināja, ka Delrijam atteikt nav viegli, un, ja kāds vispār varēja iesaistīt tik ļoti nepieciešamo taktisko vienību, tad tas bija izstīdzējušais aģents.

Raims vadīja ratiņkrēslu pie lietiskajiem pierādījumiem un baltās tāfeles.

Itin nekā, itin nekā, itin nekā…

Ko vēl varētu darīt, viņš prātoja. Kādas iespējas vēl atlikušas? Viņš uzmanīgi pārlūkoja tāfeli… Beidzot viņš ierunājās:

"Paskatīsimies uz asins paraugiem vēlreiz!" Viņš pētīja Saksas atrastos paraugus, tos, kuri bija no ievainotās imigrantes lauztās vai ievainotās rokas, plaukstas vai pleca.

Asinīm tiesu ekspertīzē, pēc Raima domām, bija ļoti īpaša loma. Tās bija viegli pamanāmas, tās pielipa pie jebkuras virsmas, gadiem ilgi nezaudēja savu nozīmi kā tiesu ekspertīzes informācija.

Asiņu vēsture kriminālmeklēšanā lielā mērā atspoguļoja arī tiesu ekspertīzes vēsturi.

Pirmie mēģinājumi deviņpadsmitā gadsimta vidū izmantot asinis par lietiskajiem pierādījumiem bija vērsti tikai uz to klasificēšanu, tas ir, lai pārliecinātos, ka konkrētā viela ir asinis, nevis, teiksim, izžuvusi brūna krāsa. Pēc piecdesmit gadiem jau mēģināja identificēt, vai asinis piederējušas cilvēkam vai dzīvniekam. Nepagāja ilgs laiks, līdz izmeklētāji centās rast iespēju diferencēt asinis sadalīt tās noteiktās kategorijās un zinātnieki atsaucās, izstrādājot asins grupu noteikšanas metodi, tā ļaujot precizēt izcelsmes avotu. Divdesmitā gadsimta sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados tiesu ekspertīzes zinātne mēģināja spert soli tālāk, noteikt asiņu individuālo raksturu, tas ir, atrast ko tādu, kas ļautu konstatēt to piederību konkrētam cilvēkam ar tikpat lielu precizitāti kā ar pirkstu nospiedumiem. Pirmie mēģinājumi, izmantojot bioķīmiskās metodes nosakot enzīmus un proteīnus -, ļāva svītrot prāvu alternatīvu avotu daļu, taču ne visus. Asiņu piederību atsevišķam indivīdam ļāva precīzi apstiprināt tikai DNS analīze.

Klasifikācija, identifikācija, diferenciācija, individualizācija… tā varētu dažos vārdos aprakstīt arī pašu tiesu ekspertīzes zinātni.

Taču asinīm bija kaut kas vairāk par vienkāršu saistību ar indivīdu. Lielisku informāciju par nozieguma izdarīšanas veidu varēja iegūt, analizējot asins traipu formu uz virsmām nozieguma vietā. Un Linkolns Raims nereti analizēja asins saturu, lai uzzinātu ko vairāk par cilvēku, kam tās lijušas.

"Paskatīsimies, vai mūsu ievainotā sieviete nav narkomāne vai nelieto kādus īpašus medikamentus. Piezvaniet uz laboratoriju, lai pārbauda pamatīgi! Man jāzina par visu, kas bijis viņas asinsritē."

Kamēr Kūpers sazinājās ar laboratoriju, iezvanījās Silleto tālrunis. Bridi klausījies, viņš saviebās; Raims varēja spriest, ka ziņa nebija no labajām.

"Ak kungs… Nu nē…"

Kriminālists sajuta savādu kņudoņu kaut kur dziļi sevī tur, kur saskaņā ar mediķu spriedumu viņš neko vairs nebija spējīgs sajust. Paralīzes varā nonākuši cilvēki bieži izjūt šķietamas sāpes ķermeņa daļās vai locekļos, no kuriem vairs nespēj saņemt nekādus signālus. Raims bija ne vien pats izbaudījis šo sajūtu, bet arī izjutis šoku un adrenalīna lēcienus, kaut gan viņa loģiskā domāšana apzinājās tādas parādības neiespējamību.

"Kas noticis, Lon?" Sakša jautāja.

"Atkal Piektais iecirknis. Čainatauna!" Silleto nogrozīja galvu. "Vēl viena slepkavība. Un šoreiz tas noteikti bijis Spoka darbs." Uzmetis skatienu Raimam, viņš saknieba lūpas. "Nu jau ir par traku."

"Ko tas nozīmē?"

"Tas nozīmē, ka šie saka esot baigi pretīgi, Linkij."

Tādu vārdu kā pretīgi negadījās bieži dzirdēt no Ņujorkas Policijas departamenta sevišķi svarīgo lietu izmeklētāja, pie tam no Lona Silleto, tik rūdīta policista, kāds reti bija sastopams.

Pierakstījis kaut ko savā piezīmju grāmatiņā, viņš beidza sarunu un palūkojās uz Sakšu.

"Sagatavojieties, nu jums gan jābrauc uz nozieguma vietas apskati."

SPOKA MEDĪBAS

Nozieguma vieta: Īstona, LongaitendA

•   Pludmalē ar šāvienu mugurā nogalināti divi imigranti.

•  Viens imigrants doktors Džons Suns ievainots.

•  Līdzi bijis banšou (palīgs); personas identitāte nav noskaidrota.

Desmit imigranti izglābušies: septiņi pieaugušie (viens vecāks vīrietis, viena ievainota sieviete), divi bērni, viens zīdainis. Nozagts baznīcas mikroautobuss. Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju. Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta papildu informācija.

Automašīna, kas gaidījusi Spoku krastmalā, aizbraukusi bez viņa. Šķiet, ka Spoks vienu reizi izšāvis mašīnas virzienā. Izmantojot riepu protektoru nospiedumus un garenbāzes izmērus, nosūtīts ražotāja un modeļa pieprasījums.

Transporta līdzeklis bijis BMVV X5. Reģistrēto transporta līdzekļu īpašnieku pārbaude.

Nav konstatēta imigrantu transportēšanai paredzētu transporta līdzekļu klātbūtne.

Mobilais tālrunis, kas, iespējams, pieder Spokam, nosūtīts pārbaudei uz FIB.

Neizsekojams drošu satelītsakaru tālrunis. Ķīnas valdības sakaru sistēma uzlauzta, lai to pieslēgtu. Spoka ieroča kalibrs 7,62 mm. Neparasta patronas čaulīte.

Piecdesmit pirmā gada modelis, Ķīnā ražota automātiskā pistole.

Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi. Spoks aizbēdzis ar zagtu sarkanas krāsas "Honda". Izsludināta automašīnas meklēšana. Jūrā atrasti divi līķi (nāves cēlonis šauta brūce) un viens noslīkušais. Fotogrāfijas un pirkstu nospiedumi Raimam un Ķīnas milicijai. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Neviens pirkstu nospiedums nav identificēts, bet uz pirkstiem un īkšķiem neparastas zīmes (ievainojums vai apdegums auklas berzes rezultātā?). Ziņas par imigrantiem: Sems Čans un Vu Cjujčens un abu ģimenes, Džons Suns, kuģī bojā gājušās sievietes bērns, neidentificēts vīrietis un sieviete (nošauti krastā).

Nozagtais mikroautobuss, Čainatauna

Imigranti to maskējuši ar "Mājai un dārzam" emblēmu. Asins traipu forma liecina, ka ievainotajai sievietei cietusi roka vai plecs.

Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju asins grupas noteikšanai.

Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta plašāka analīze. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Pirkstu nospiedumi nav identificēti.

18. NODAĻA

Atstājusi savu "Camaro" netālu no Raima mājas, Amēlija Sakša brauca ar nozieguma vietas ekspertīzes busiņu pa Franklina Delano Rūzvelta ātrgaitas maģistrāli.

Transporta līdzeklis bija municipalitātes īpašums "Ford" furgons, bet viņa to vadīja tā, it kā atkal sēdētu pie sava izaicinoši dzeltenā sporta auto stūres. Bija bez ceturkšņa trīs dienā, sastrēgumstunda tikai tuvojās, taču satiksme bija visai dzīva, un, lai izlavītos citām mašīnām garām, viņai bija jāliek lietā visa pieredzējušas autovadītājas izveicība.

"Ei, Hunse!" Sonijs Li iesaucās, kad viņus sanesa sānis, ar ātrumu pāri simt desmit kilometriem stundā apdzenot taksometru, bet tad viņš apklusa.

Aiz muguras sēdēja Edijs Dens, kuru Amēlijas braukšanas stils nebūt neuztrauca, un aģents Alans Kou, kam, tāpat kā Ķīnas milicim, tas nepārprotami nebija vienaldzīgs. Viņš turējās pie drošības jostas, tāpat kā cits sakampis izpletņa auklu brīvā kritiena posmā.

"Redzējāt?" Sakša mierīgi apvaicājās, kad kāds taksometrs, neievērojot nozieguma vietas ekspertīzes laboratorijas auto sirēnu un bākuguni, šķērsoja viņai ceļu pašā deguna priekšā, aizšaujoties uz Hjūstonstrītas nobrauktuvi. "Vai nav cūka?" viņa piebilda ar labsirdīgu humoru.

"Ātri gan braucam," Li teica, taču tad, šķiet, atkal atcerējās, ka labāk nenovērst viņas uzmanību, un apklusa.

"Kur jābrauc, Edij?" Sakša jautāja.

"Boverijā griez pa kreisi, tad, pēc diviem kvartāliem, pa labi."

Pagriezusies uz Kenelstrītu ar astoņdesmit kilometriem stundā, viņa savaldīja stūri, sānslīdei sākoties, tā ka viņi nesadūrās ar atkritumu savācējfurgonu, bet aizjoņoja tālāk pa Čainataunu; varenā dzinēja triektas, riepas kūpēja vien.

Li kaut ko nomurmināja ķīniski.

"Ko?"

"Desmit elles soģi," viņš pats pārtulkoja teikto.

Sakša atcerējās tie desmit elles soģi noteica, kas rakstāms "Dzīvo un mirušo grāmatā", kurā bija paredzēts liktenis ikvienam visas pasaules iedzīvotājam. Dzīvības un nāves universālais reģistrs.

Viņas tēvs Hermanis, Sakša nodomāja, jau bija ierakstīts mirušo ailē.

Kā lai uzzina, kurā pusē ir viņas pašas vārds?

Un kur ir to cilvēku vārdi, kuri viņai bija kļuvuši tuvi? To, kurus vēl iepazīs?

Runājot par dzīvību un nāvi…

"Ak te jūs esat, mis Sakša!"

"Sveicināts, doktor!"

"Es nupat runāju ar Linkolna Raima ārstu."

"Klausos?"

"Man jums kaut kas jāpasaka."

"Šķiet, ka jums nekas labs mv sakāms, doktor."

"Pag, uzmanīgi!" Dens iespraucās viņas domās. "Šķiet, krustojumā sarkanais."

"Sapratu," viņa atbildēja, palēninot gaitu un šķērsojot krustojumu ar ātrumu piecdesmit kilometri stundā.

"Gaņ!" Li nočukstēja. Un tad pavēstīja tulkojumu, lai gan Sakša pati jau bija iedomājusies, ka tā ir rupja nolamāšanās.

Pēc trim minūtēm ekspertīzes furgons, bremzēm kaucot, apstājās kā zemē iemiets šaurā ieliņā. Tur jau bija sapulcējies neliels dīkdieņu bariņš, kuru ziņkāri apvaldīja dzeltena policijas nožogojuma lente un pusducis formās tērpušos patruļdienesta policistu. Varēja redzēt atvērtas nelielas noliktavas durvis. Sakša izkāpa no mašīnas, Dens sekoja, uzsaukdams: "Sveiks, izmeklētāji" blondam vīrietim uzvalkā. Vīrietis atņēma sveicienu, un Dens stādīja viņu priekšā kā Piektā iecirkņa sevišķi smago noziegumu izmeklētāju.

"Vai jūs viz notikuma vietas apskati?"

Sakša pamāja.

"Kas mums šeit ir?"

"Noliktava. īpašnieks tīrs, tā vismaz šķiet. Sazinājāmies ar viņu, rādās, ka neko nezina, vienīgi to, ka nogalinātais •viņu sauca Džerijs Tans šeit strādājis. Astoņas reizes aizturēts, divas reizes notiesāts. Lielākoties mašīnu zagšana, palīdzējis arī aizbēgt no notikuma vietas. Nodarbojās vairs jau ne ar nodevu ievākšanu."

Viņš pamāja uz ieliņas malā stāvošo sudrabaino BM W. Tas bija X5. Tieši ar šo apvidus auto Tans no rīta bija aizbraucis uz Longailendu sagaidīt Spoku. Durvīs bija caurums tur bija trāpījusi Spoka lode, kad Tans laidās prom, pamezdams viņu likteņa varā.

Patruļmašīnas policists bija saņēmis ziņojumu par kliedzieniem un, tuvodamies noliktavai, ievērojis jaunākā modeļa BMW. Ari cauršautās durvis pamanījis, tāpēc iekšā gājis kopā ar pārinieku.

Viņi atraduši to, kas bija palicis pāri no Džerija Tana. Viņš spīdzināts ar nazi vai žileti. Dzīvam nomaukta āda arī plakstiņi nogriezti.

Amēlija Sakša zināja, ka Raims necieš, ja kāds kolēģis izrādījās kaut vai par vienu punktu viņam priekšā, likuma pārkāpējus pat nepieminot, un, kad atklājās, ka Sonijam Li bijusi taisnība ka Spoks patiešām nogalinājis cilvēku, kurš pametis viņu liedagā, izmeklētāja noskaņojums kritās zem nulles. Protams, Li teiktais: "Nu re, vajadzēja klausīt mani, priekšniek. Vajadzēja klausīt!" neko nelīdzēja.

Piektā iecirkņa detektīvs turpināja:

"Mums te atbraukuši divi aģenti palīgā nopratināt lieciniekus. Ā, jau nāk!"

Sakša pamāja ar galvu abiem detektīviem, ar kuriem viņai jau bija gadījies strādāt kopā. Bedingam un Solam vairs nebija jāmeklē BMWX5 īpašnieki, un viņi bija ķērušies pie ierastā darba: informācijas iegūšanas pēc nozieguma, viņi to dēvēja par "rakšanu". Viņi bija izslavēti ar to, ka līdz pilnībai izkopuši liecinieku iztaujāšanas mākslu divatā. Kaut arī pēc auguma un ārienes pavisam atšķirīgi (viens bija vasarraibumains), pilnīgi vienādās rudās matu krāsas un izturēšanās dēļ viņi bija ieguvuši iesauku "dvīņi". Vēl viņus dēvēja par biezādainajiem.

"Atskrējām šurp divdesmit minūtēs pēc pirmā zvana," paziņoja vai nu Bedings, vai Sols. Garākais.

"Skolniece atgriezusies mājās pēc dramatiskā pulciņa nodarbībām. Dzirdējusi iekšā drausmīgu kliegšanu. Bet nav zvanījusi, līdz tikusi mājās. Bija…"

"Nobijusies, saprotiet. Un nav jau brīnums, ņemot vērā to, kas tur iekšā noticis. Es jau arī būtu satrūcies."

"Nobijies, viņš grib teikt. Asinis visriņķī. Un ķermeņa daļas."

Sakša saviebās, bet ne jau asiņaino skatu iedomādamās; vienkārši bija grūti saliekt kājas ceļos, kāpjot baltajā virstērpā. Artrīta mocītās locītavas protestēja.

"Esam iztaujājuši kādus astoņus tā nama iedzīvotājus…" Bedings vai Sols turpināja.

"Un apkārtnē. Klasisks kurlmēmo sindroma gadījums. Pat vairāk izteikts nekā parasti."

"Jā, un te jau gandrīz visiem logi ar aizkariem."

"Mūsuprāt, viņi padzirdējuši, ka Tanu apstrādājis Spoks, tas arī visus pārbiedējis. Neviens te neies liecināt. Tik vien varējām noskaidrot, ka divi vai…"

"Trīs vai četri…"

"Cilvēki, visticamāk, vīrieši, izsituši tās noliktavas durvis."

"Un tad minūtes desmit dzirdēta neganta kliegšana. Pēc tam divi šāvieni. Un tad klusums."

"Meitenes māte izsaukusi policiju, deviņi, viens, viens."

"Bet, kad patruļmašīna atbraukusi, visi jau bijuši prom."

Sakša aplūkoja piebraucamo ceļu un ielu noliktavas priekšā. Diemžēl, kā jau to varēja sagaidīt, lietus bija iznīcinājis jebkādas cerības atrast riepu pēdas; tātad nevarēja noteikt, ar kādu mašīnu bija atbraucis Spoks un viņa palīgi.

"Kāds bija iegājis iekšā?" viņa jautāja Piektā iecirkņa blondajam detektīvam.

"Tikai viena policiste pārbaudīt, vai cietušais vēl dzīvs. Mūs taču priekšniecība brīdināja par jūsu prasību, lai notikuma vieta būtu pēc iespējas neskarta, tāpēc neielaidām pat medicīnas ekspertīzes dežūrārstu."

"Pareizi," Sakša teica. "Man jārunā ar patruļmašīnas policisti, kura bija iekšā."

"Tūlīt sadzīsim rokā."

Pēc brīža viņš atgriezās ar policisti.

"Es biju pirmā. Vai gribējāt kaut ko noskaidrot?"

"Tikai jūsu apavu izmēru."

"Nu labi." Sieviete novilka vienu kurpi un pasniedza to Saksai. Viņa pierakstīja izmēru un atzīmēja pazoles novalkātības īpatnības, lai varētu atšķirt policistes pēdas no Spoka un viņa palīgu pēdām.

Tad viņa uzvilka savām kurpēm gumijas lences, lai nesajauktu savas pēdas ar pārējām, un, pacēlusi galvu, ieraudzīja Soniju Li stāvam pie noliktavas durvīm.

"Atvainojiet," viņa īgni izmeta, "vai varu palūgt, lai paejat malā?"

"Protams, protams, Hunse! Tā telpa ir liela. Tur ir ko redzēt! Bet jūs taču pazīstat Konfūciju, vai ne?"

"Ne visai," Sakša atbildēja, īsti neaptverdama, kas Li padomā.

"Viņš raksta: "Visgarākais ceļojums sākas ar pirmo soli." Domāju, ka viņš to rakstījis. Varbūt kāds cits. Vairāk lasīju Mikiju Spileinu nekā Konfūciju."

"Vai jūs, Li, nevarētu pagaidīt tepat?"

"Sauciet mani par Soniju, es taču jau teicu." Viņš pakāpās sānis, un Sakša iegāja noliktavā.

Radioaustiņas ieslēdzās, un Sakša paņēma rokā savu "Motorola".

"Nozieguma vietas eksperte pieci, astoņi, astoņi, pieci izsauc centrāli. Vai varat savienot mani ar fiksēto līniju?"

"Sapratu, pieci, astoņi, astoņi, pieci. Dodiet numuru!"

Nosaukusi Linkolna Raima tālruņa numuru, pēc brīža Sakša izdzirdēja viņa balsi.

"Sakša, kur tu esi? Notikuma vietā? Ja ne, kāpēc? To nedrīkst vilkt garumā."

Kā vienmēr pie tam neizprotamā veidā Raima nepacietība viņai iedvesa pašpaļāvību. Viņa aplūkoja slaktiņa vietu.

"Ak kungs, Raim, te nu gan ir haoss!"

"Stāsti, ko redzi," viņš sacīja. "Vispirms telpu iekārtojums."

"Noliktava un kabinets vienā telpā. Aptuveni desmit reiz piecpadsmit metrus liela, kabineta platība trīs reiz seši. Daži galdi un…"

"Daži? Divi vai astoņpadsmit?"

"Atvaino!" viņa teica. "Četri metāla galdi, astoņi krēsli, nē, deviņi, viens apgāzts."

Tas pats, pie kura bija piesiets Tans, kad Spoks viņu spīdzināja un nogalināja.

"Daudz metāla plauktu ar kartona kārbām, kaut kādi pārtikas produkti, konservu bundžas, celofāna iesaiņojumi. Piegādes restorāniem."

"Labs ir, Toms var sākt pierakstīt. Vai tu esi gatavs vai ne, Tom? Un raksti lielākiem burtiem, lai var izlasīt! Tur, pirmajā rindā, burtus gandrīz nevar izšķirt. Būs jāpārraksta. Nu labi, labi, ne jau tagad…" Tad viņš teica: "Nu, sāc apskati, Sakša!"

Viņa sāka virzīties uz priekšu, domās atkārtodama: pirmais solis… visgarākais ceļojums."

Taču divdesmit minūtēs, soli pa solītim pārstaigājot visu telpu krustām šķērsām, būtībā nekas noderīgs netika atrasts. Divas patrončaulītes, tieši tādas kā liedagā atrastās, tātad šauts no Spoka pistoles. Bet itin nekā tāda, kas norādītu, kur meklējama viņa Ņujorkas slēptuve. Ne cigarešu, ne sērkociņu kārbiņu, ne pirkstu nospiedumu visi uzbrucēji bijuši ādas cimdos.

Viņa nopētīja griestus un paostīja gaisu, izpildot divus, pēc Raima domām, būtiskus eksperta uzdevumus nozieguma vietas apskates gaitā, taču arī tas neko nedeva. Raima balsij pēkšņi iedārdoties austiņās, viņa satrūkās.

"Runā taču, Sakša! Man nepatīk, ja tu klusē."

"Baigais haoss," viņa atkārtoja.

"To jau tu teici. Baigais. Haoss. Bet man tas, taisnību sakot, neko neizsaka, saproti? Faktus vajag."

'Te viss ir apgriezts ar kājām gaisā, atvilktnes atrautas vaļā, no sienām noplēsti reklāmas plakāti, viss, kas bijis uz galdiem, nogāzts uz grīdas, statuetes, akvārijs, tasītes un glāzes viss drumslās."

"Bijis kautiņš?"

"Diez vai."'

"Kaut kas varētu būt nozagts?"

"Var jau būt, bet tas viss vairāk atgādina vandalismu."

"Un kādi ir kurpju pēdu nospiedumi?"

"Visiem bez rievām, pilnīgi gludas pazoles."

"Stilīgie pretekļi," Raims nomurmināja.

Protams, viņš bija cerējis, ka izdosies atrast kādus putekļus un līdzīgas sīkas daļas vai šķiedras, kas aizvestu viņus uz Spoka slēptuvi. Taču pretstatā apaviem ar rievoto pazoli, kur tādas pēdas var saglabāties mēnešiem ilgi, no kurpēm ar gludu pazoli pierādījumi pazūd daudz ātrāk.

"Nu labi, Sakša, turpini! Tātad ko mums liecina apavu pēdu nospiedumi?"

"Domāju, ka…"

"Tikai nevajag domāt, Sakša. Ne jau ar domāšanu nozieguma vieta jāizprot. Vajag iejusties."

Viņa valdonīgā, zemā balss vedināja Sakšu atpakaļ, atgriežot viņu nozieguma laikā, it kā viņa pati būtu tajā līdzdarbojusies. Delnas lateksa cimdos sāka svīst.

"Viņš ir šeit. Džerijs Tans sēž pie galda, bet viņi…"

"Mēs," Raims stingri pamācīja.

"Mēs izsitam dūms. Viņš pieceļas un metas pie otrām durvīm, bet mēs viņu notveram un atstiepjam atpakaļ, nogāžam uz krēsla."

"Pag, Sakša, nedaudz precizēsim! Tu esi Spoks. Nodevējs ir rokā. Kas ar viņu jādara?"

"Es viņu nogalināšu par nodevību."

Redzēju uz ielas vārnu, tā knābāja kaut ko. Cita vārna gribēja to atņemt, tad pirmā vārna ne tikai aizbaidīja to otru, bet dzinās tai pakaļ, lai izknābtu acis.

Piepeši viņu sagrāba aklas dusmas. Vai elpa aizrāvās.

"Nē, pagaidi, Raim! Tāpēc jau es gribēju viņu pamocīt jo esmu tā iznests cauri. Nodevējam jāsaņem pelnītais sods."

"Ko tu darīsi? Precīzi."

Viņa vilcinājās, gaisnecaurlaidīgajā virsvalkā nežēlīgi svīzdama. Ieniezējās plecs, tad mugura, vairākās vietās reizē. Sakša ar pūlēm valdījās, gribējās pārplēst audumu, lai pakasītos.

"Es nevaru…"

"Kas ir es, Sakša? Neaizmirsti, tu esi Spoks."

Taču viņa pati sacīja:

"Tik viegli man vis neiet, Raim. Ar Spoku kaut kas ir pavisam greizi. Kā ne no šīs pasaules." Viņa vilcinājās. "Man patiešām ir pavisam nelāga sajūta."

Viņa bija ieskatījusies tur, kur nogalināja veselas ģimenes, kur bērnus ieslodzīja grimstošu kuģu tilpnēs, kur cilvēkam vienalga, vīrietim vai sievietei, šāva mugurā brīdī, kad tas ar pēdējiem spēkiem trausās uz vienīgo glābiņa iespēju auksto, vienaldzīgo okeānu. Šajā vietā cilvēkiem bija jāiet bojā tāpēc vien, ka viņi bija kļuvuši par traucēkli, klupšanas akmeni, kaut vai mazdrusciņ apdraudot Spoka paša drošību.

Sakša nespēja atraut skatienu no Džerija Tana vaļējām acīm.

"Uz priekšu, Sakša!" Raims čukstēja. "Turpini! Gan jau es tevi no turienes izvilkšu. Neuztraucies!"

Bija grūti tam noticēt.

"Ko tu dari? Tu esi Spoks. Ko darīsi?" Raims turpināja.

"Tie trīs, kas man palīgā, piesien Tanu pie krēsla, un mēs ķeramies viņam klāt ar dunčiem un bārdas nazi. Visu darām nesteidzoties. Man visapkārt mētājas gaļas gabaliņi. Redzu nogrieztu auss daļu, ādas lēverus. Nogriežam plakstiņus…" Viņa apklusa. "Bet neredzu ne mazākā pavediena, Raim. Nekā tāda, kas varētu uzvedināt uz pēdām."

"Bet pavedieni tur ir gan. Tu zini, ka ir. Atceries Lokāru!"

Edmons Lokārs bija viens no franču kriminālmeklēšanas pamatlicējiem, kurš uzskatīja, ka jebkurā nozieguma vietā norisinās lietisko pierādījumu apmaiņa starp upuri un likumpārkāpēju vai arī starp nozieguma vietu un likumpārkāpēju. Bieži vien pēc šādas apmaiņas lietiskos pierādījumus grūti identificēt, vēl sarežģītāk noteikt to izcelsmi, bet Raims nenoguris atkārtoja, ka kriminālmeklētājam jāiemācās ignorēt šķietami neiespējamais.

"Turpini aiziet, aiziet uz priekšu! Tu esi Spoks."

Tad pavisam negaidīti viņā iemājojušais niknums izplēnēja, to aizstāja draudīgs, rāms apmierinājums. Satriecoša, taču negaidīti vilinoša sajūta. Kamēr Sakša, smagi elpojot, nosvīdusi slapja, vēroja Džeriju Tanu, netīrais Kvaņa Ana, Spoka, gars iemiesojās viņā pašā. Viņa patiešām izjuta to, ko tas bija izbaudījis pavisam nesen fizisku tīksmināšanos par sava upura mokām un nāvi.

Elsojot viņa attapās, ka sirds dziļumos alkst, lai tas nekad nebeigtos, lai varētu vēl un vēl dzirdēt Tana necilvēcīgo kaukšanu, vērot asinis izplūstam no viņa sakropļotajiem locekļiem…

Tad ari viņa saprata vēl kaut ko.

"Es…"

"Jā, Sakša?"

"Ne jau es spīdzinu Tanu."

"Ne tu?"

"Nē. Tas jādara kādam citam. Man tikai jānoskatās. Tādējādi bauda būs lielāka. Man tas ir kā pornofilma. Neko negribu palaist garām, viss man jādzird. Un vispirms lieku nošņāpt Tanam plakstiņus, lai viņš redz, kā es noskatos." Viņa nočukstēja: "Gribētos, lai tas tik ātri nebeigtos."

"Ā, lieliski, Sakša! Tātad, ja nekļūdos, to visu tu vēro no kādas konkrētas vietas?"

"Jā. Te ir krēsls Tanam pretī, metrus trīs no viņa." Saksas balss bija aizsmakusi, viņai pat nācās nokrekšķināties. "Skatos," viņa čukstēja, "un priecājos." Viņa norija siekalas, sviedru straumītes ritēja vaigiem pāri. "Viņš spiedza minūtes desmit. Visu to laiku sēdēju viņam tieši pretī; ak, kāda bauda!" Viņa elpoja aizgūtnēm.

"Kā jūties, Sakša?"

"Normāli."

Tomēr viņa nebūt nejutās normāli. Viņa bija iekritusi, turklāt tieši tajā vietā, kurā nemaz nebija vēlējusies nokļūt. Vienā rāvienā viss labais viņas dzīvē šķita zaudējam nozīmi, viņa laidās arvien dziļāk Spoka rēgainajā pasaulē.

Šķiet, ka jums nekas labs mv sakāms.

Rokas trīcēja. Viņa bija izmisusi, nebija neviena, ko saukt palīgā.

Šķiet, ka jums nekas labs.

Izbeidz, viņa sev teica.

"Sakša?" Raims ierunājās.

"Viss kārtībā."

Izbeidz, nedomā par to visu par asinīm, par grīstē savērptas miesas pikucīšiem, par asinīm nošķiesto grīdu… Izbeidz domāt par to, cik brīnišķīgi vērot viņa mokas!

Tad viņa atjēdzās, ka Raims pārstājis runāt.

"Raim?"

Klusums.

"Ar tevi viss kārtībā?" viņa jautāja.

"Ne pārāk," Raims pēc brīža atzinās.

"Kas noticis?"

"Nezinu… Ko mums tas dod, ka zinām, kur tieši viņš sēdējis? Savās nolāpītajās kurpēs ar gludu ādas zoli kājās. Vienīgā vieta, kur, kā varam spriest, viņš pavadījis ilgāku laiku, tikai kādi pierādījumi tur var būt?"

Joprojām ar nelabumu un Spoka garu sevī cīnoties, viņa uzmeta krēslam acis. Tad novērsās, nespēdama koncentrēties.

"Vai ir kādas idejas, Sakša? Tev pašai, protams."

"Es…"

"Kaut kam taču tur jābūt," Raims prātoja. Neizklausījās, ka viņš būtu apmierināts; varēja just, cik labprāt viņš gribētu ierasties noliktavā, lai pats staigātu pa "režģi".

"Tiešām nezinu," viņa nedroši atbildēja.

Sakša raudzījās uz krēslu, taču gara acīm vēroja nazi, kas lēnām iegriezās arvien dziļāk Džerija Tana miesā.

"Sasodīts!" Raims sacīja. "Es jau arī nezinu. Vai krēsls stāv?"

"Tas, kurā Spoks sēdēja? Jā."

"Lai gan kāds mums no tā labums?" Raims nopūtās. "Un ko tu teiksi?"

Tas nu gan neizklausījās pēc Linkolna Raima, kuram par visu bija savs viedoklis. Un kāpēc gan viņš sācis runāt tā, it kā viss būtu zaudēts?

Sakša atkal pievērsās krēslam, uz kura pēc sarīkotā grautiņa bija palikusi visāda draza. Viņa rūpīgi aplūkoja to.

"Es kaut ko izdomāju! Pagaidi!" Piegājusi tuvāk, viņa pieliecās un paskatījās zem tā. Satraukumā iedunējās galva. "Te, Raim, ir švīkas. Spoks apsēdies un paliecies uz priekšu lai labāk redzētu. Zem krēsla sakrustojis kājas."

"Un?" Raims jautāja.

"Tātad no šuves vietas starp kurpes virsējo daļu un pazoli varēja nokrist putekļi, augsnes daļiņas. Paņemšu putekļu paraugu. Un ja nu izdodas atrast ko tādu, kas aizvedīs mūs tieši pie viņa parādes durvīm?"

"Lieliski, Sakša!" Raims uzlielīja viņu. "Stiep tik šurp mūsu vareno putekļu rijēju!"

Iedama pēc savas ekspertes somas, kurā bija putekļu sūcējs, Sakša pēkšņi apstājās un klusu iesmējās.

"Tu taču nes mani cauri, Raim."

"Kā nesu cauri?"

"Netēlo naivo!" Viņa saprata, ka, tiklīdz bija izstāstījusi, kā Spoks sēdējis, asinsdarbus vērodams, Raims uzreiz bija iedomājies par pēdām zem krēsla. Juzdams viņas nespēju atbrīvoties no Spoka kroplās pasaules, steidza izraut Sakšu no tās murga, likdams atgriezties labākā vietā pie kopā veicamā darba. Notēloja apjukumu, lai pievērstu uzmanību sev, izvelkot Sakšu no bezdibenigās tumsas. Skaidrs, ka viņš mānījās, taču darīja to mīlestības vārdā. "Paldies, Raim!"

"Es taču teicu, ka izvilkšu. Un nu ķeries putekļiem klāt!"

Sakša savāca putekļus zem krēsla un tā tuvumā, pēc tam izņēma pārnēsājamā putekļu sūcēja filtru un ievietoja lietisko pierādījumu uzglabāšanai paredzētajā maisiņā.

"Un ko tagad?" Raims jautāja.

Sakša rūpīgi nopētīja asinīm nošļakstīto grīdu un galdu. Pēc asins pilienu formas spriežot, secināja:

"Kad Tans neizturamās sāpēs beidzot zaudējis samaņu, Spoks piecēlies un nošāvis viņu. Pēc tam Spoks aiziet, bet palīgi savanda visu kājām gaisā."

"Kāpēc tu domā, ka tieši tādā secībā?"

"Tāpēc, ka viena čaulīte bija zem drazām. Un uz Spoka krēsla bija stikla drumslas un saplēsts plakāts."

"Pareizi."

"Paņemšu kurpju pēdu nospiedumus," Sakša noteica.

"Vari man to nestāstīt, Sakša," Raims nomurmināja savā parastajā tonī. "Dari, kas jādara!"

Aizgājusi uz furgonu, viņa atgriezās ar savu aparatūru. Pēdu nospiedumu iegūšana ar elektrostatisko metodi nebija sarežģīta: kurpes vai kājas pēdas nospiedumam bija jāuzliek plastmasas folija, iedarbojoties uz to ar noteiktu elektrisko lādiņu. Tā tika iegūts attēls, kājas pēdas vai apava pēdas nospieduma kopija.

Tieši tajā brīdī, kad Sakša, krēslainajai noliktavai muguru pagriezusi, notupās uz grīdas, viņa saoda cigarešu dūmus. Ak dievs, viņa nodomāja, droši vien atgriezies kāds no slepkavām! Varbūt tieši notēmējis ieroci uz viņas spilgti balto virs tērpu.

Tas varēja būt arī pats Spoks…

Nē, viņa satrūkās, tam jābūt pazudušajam banšou! Acīmredzot tomēr izglābies no grimstošā "Pūķa" un atgriezies, lai nogalinātu izmeklētājus. Elektrostatiskā iekārta nograbēja vien, atsitoties pret grīdu, kad Sakša pagriezās par simt astoņdesmit grādiem un nometās guļus, vienlaikus paveļoties sāņus ar savu "Glock 40" šaušanas gatavībā. Viņa vēl kustējās, bet jau mērķēja ienācējam tieši krūtīs.

"Ko, ellē ratā, vajag?" viņa uzkliedza; pēc ašā kritiena sāpēja visas maliņas.

Sonijs Li, cigareti zobos, bija mierīgi staigājis pa biroju, kaut ko meklēdams.

"Ko vajag? Es ari esmu izmeklētājs."

"Kas tev tur ir, Sakša?"

"Li te uzkūlies! Un smēķē!"

"Ko? Triec viņu prom!"

"Es jau mēģinu." Ar pūlēm piecēlusies, viņa draudīgi tuvojās Ķīnas detektīvam. "Nedrīkst tā izdomāt un staigāt pa nozieguma vietu, jūs to piesārņojat!"

"Es tikai smēķēju, neko neaiztieku. Jūs, amerikāņi, uztraucaties par katru sīkumu."

"Un pēdas uz kurpēm, drēbēm, kurpju pēdu nospiedumi… Jūs taču te visu piesārņojat!"

"Nē, nē, es izmeklēju."

"Dzen viņu prom, Sakša!" Raims iesaucās.

Paņēmusi Li aiz rokas, Sakša aizvadīja viņu līdz durvīm. Tad pateica Denam un Kou:

"Nelaidiet viņu iekšā!"

"Atvainojiet!" Edijs Dens teica. "Viņš sacīja, ka palīdzēšot jums nozieguma vietas apskatē."

"To jau es darīju," Li apjucis taisnojās. "Ko tad es tādu izdarīju?"

"Lai paliek pie jums. Uzlieciet rokudzelžus, ja citādi nevar."

"Nu, Hunse, jums gan ir raksturs! Vai jums neviens vēl nav to teicis?"

Aizsteigusies atpakaļ uz noliktavu, Sakša pabeidza ņemt kurpju pēdu nospiedumus.

"Vai Edijs Dens ir tur?" jautāja Raims.

"Ārā," Sakša atbildēja.

"Lai pārbauda kantora dokumentus droši vien tie ir ķīniešu valodā. Paskaties, varbūt izdodas atrast kaut ko par Spoku vai cilvēku kontrabandu, citiem čūskgalvjiem. Vienalga, ko, kas tik varētu noderēt."

Sakša piegāja pie durvīm un pamāja Edijam Denam. Noņēmis radioaustiņas, Dens gāja viņai līdzi. Sakša pabeidza lietisko pierādījumu vākšanu, un, kad ieradās fotogrāfs un personu identifikācijas eksperts, Dens pārbaudīja galdus un plauktus ar mapēm. Aptuveni pusstundu čakli izmeklējies, viņš paziņoja:

"Itin nekā tāda, kas varētu noderēt. Viss tikai par piegādēm restorāniem."

Viņi atslēdza rāciju.

Raudzīdamās uz Soniju Li, Sakša lauzīja galvu. Bet kā tad ar banšou? Vai viņš bija pilsētā? Varēja kādu apdraudēt? Izmeklēšanu?

Uzmanieties…

Sakša jau bija pie ārdurvīm, kad atskanēja viņas tālruņa zvans. Atsaukusies viņa bija patīkami pārsteigta, dzirdot Džona Suna balsi.

"Kā jums klājas?" viņa jautāja.

"Labi. Brūce nedaudz niez." Tad viņš turpināja: "Gribēju pateikt, ka esmu sadabūjis jums zāles. Artrītam. Mājā, kur dzīvoju, pirmajā stāvā ir restorāns. Vai mēs tur varam satikties?"

Sakša palūkojās pulkstenī. Kas varētu notikt? Tas neprasītu daudz Ielika. Atdevusi lietiskos pierādījumus Denam un Kou, viņa paskaidroja, ka ceļā viņai vajadzēšot kaut kur ieskriet un ka būšot pie Raima pēc pusstundas. Viņus un Soniju Li pie Raima aizvedīšot cits policists. Turklāt Li šķita pat priecīgs, ka atpakaļ nebija jābrauc ar Sakšu pie stūres.

Sakša novilka virsvalku un ielika nozieguma vietas ekspertīzes furgonā.

Atkritusi vadītāja sēdeklī, viņa pameta skatienu uz noliktavu; acu priekšā skaidri rēgojās Džerijs Tans, kura uz visiem laikiem vaļā palikušās acis blenza griestos.

Vēl viens Spoka roku noslaktēts cilvēks, Sakša nodomāja. Tagad arī Tana vārds pārcelts no vienas ailes otrā "Dzīvo un mirušo grāmatas" bilancē.

Vairāk nevajag, viņa uzrunāja domās desmit elles soģus. Lūdzu, nevajag vairāk!

19. NODAĻA

Amēlija Sakša, izllkumojusi ar ekspertīzes furgonu pa ķīniešu kvartāla šaurajām ieliņām, apstājās pie mājas, kurā dzīvoja Džons Suns.

Izkāpjot no mašīnas, viņa ieraudzīja pirmā stāva ziedu veikala skatlogā, tieši restorāna ieejai blakus, uzrakstu: "Gribi, lai veicas, nopērc veiksmes bambusu!"

Tad viņa pamanīja Sunu sēžam restorānā. Viņš smaidīdams pamāja.

Kad Amēlija iegāja, viņš gribēja celties kājās un sāpēs savieba seju.

"Nē, nē!" viņa sacīja. "Necelieties kājās!"

Viņa apsēdās Sunam pretī plašajā nodalījumā.

"Vai gribēsiet paēst?"

"Nē, nevaru ilgi kavēties."

'Tad tēju." Ielējis tēju, viņš piebīdīja mazo tasīti Saksai tuvāk.

Restorāns bija krēslains, bet tīrs. Pie vairākiem galdiņiem sēdēja vīrieši un sarunājās ķīniešu valodā.

"Vai atradāt viņu? Spoku?"

Negribēdama apspriest izmeklēšanas gaitu, Sakša izvairīgi nomurmināja, ka esot daži pavedieni.

"Kā nomoka šī neziņa!" Suns sacīja. "Tiklīdz kāds iet garām dzīvokļa durvīm, sirds saraujas. Tieši tas pats, kas Fudžou. Ja pie mājas kāds piebremzē, nekad nevar zināt, vai kaimiņi vai no drošības iestādēm, kuriem vietējais partijas sekretārs piezvanījis, lai saņem ciet."

Iedomājoties, kā bija apstrādāts Džerijs Tans, Amēlija Sakša palūkojās pa logu, pārliecinoties, ka policijas patruļmašīna joprojām ir savā vietā un Sunam nekas nedraud.

"Pēc visas tās kņadas presē par "Pūķi"/' viņa teica, "gribētos cerēt, ka viņš aizvāksies uz Ķīnu. Viņam taču jāsaprot, ka tagad visi vmu meklē."

"Saplēst katlus…" Suns atgādināja.

"Un nogremdēt kuģus." Viņa pamāja. "Ne jau viņam vien tāda devīze."

Džons brīdi klusēdams vēroja viņu.

"Jūs esat stipra sieviete. Vai jau sen strādājat drošības struktūrās?"

"Pie mums to sauc par policiju. Drošībniek1 ir privātie."

"Ak tā."

"Nē, es vēlu iestājos akadēmijā." Viņa pastāstīja par darbu Medisonas modeļu aģentūrā.

"Modes demonstrējāt?" Viņa acis smējās.

"Biju jauna, gribējās izmēģināt. Tā jau vairāk bija mammas ideja. Atceros, kā reiz kopā ar tēvu pārbūvējām mašīnu. Viņš arī bija policists, tikai aizrāvās ar mašīnām. Es gulēju zem tās, un viņam izspruka no rokām uzgriežņu atslēga. Uzlabojām dzinēju vienam vecam "Thunderbird". Sacīkšu mašīna. Vai esat redzējis?"

"Nē."

"Nu lūk, bet man bija ap deviņpadsmit, un kāda Ņujorkas modeļu aģentūra jau bija mani nolīgusi par tērpu demonstrētāju. Es mierīgi guļu zem mašīnas, bet viņš nomet uzgriežņu atslēgu. Trāpīja pa vaigu."

"Vai!"

"Bet lielais "vai!" bija tad, kad pārsisto vaigu ieraudzīja māte. Nezinu, uz ko viņa bija vairāk sadusmojusies uz mani, tēvu, vai Forda mašīnbūves firmu."

"Ko tagad dara jūsu māte?" Džons pajautāja. "Pieskata bērnus, kamēr esat darbā?"

Sakša iemalkoja tēju un nemirkšķinot raudzījās viņam pretī.

"Man nav neviena."

Viņš sarauca pieri.

"Jums… Atvainojiet! " Balsī ieskanējās līdzjūtība.

'Tas jau vēl nav pasaules gals."

"Protams! Atvainojiet… Austrumos attieksme pret ģimeni ļoti atšķiras no rietumnieku attieksmes."

Ne jau vienmēr, viņa nodomāja, taču nevēlējās iesaistīties pārrunās.

Toties viņš turpināja:

"Mums, Ķīnā, bērniem veltī ļoti lielu uzmanību. Viena no visvairāk nīstajām centrālās valdības politiskajām nostādnēm ir likums, kas noteic, ka ģimenē drīkst būt tikai viens bērns. Tas attiecas tikai uz haniem, Ķīnas vairākumtautību. Tāpēc bieži vien mazākumtautību apdzīvoto rajonu tuvumā daudzi haņi pat deklarē piederību pie mazākumtautībām, lai varētu atļauties vairāk nekā vienu bērnu. Kādreiz man arī būs vairāk. Atvedīšu savus bērnus šurp, un, ja satikšu te kādu, gribu vēl divus vai trīs bērnus."

Runādams viņš raudzījās tieši Saksai acīs, un viņa nenovērsdamās atkal izjuta Suna acis izstarojam to pašu mieru. Arī smaids bija jauks. Nebija ne jausmas par viņa zināšanām medicīnā, taču ar tādu sejas izteiksmi vien varēja nomierināt pacientu un veicināt atveseļošanos.

"Jūs jau zināt, ka mūsu valodas pamatā ir piktogrammas. Vārdu "mīlestība" atveido ar rakstzīmi, kas stilizēti apzīmē māti ar bērnu rokās."

Sakša nebūt nebija sajūsmināta par sarunas ievirzi. Taču kaut kas mudināja viņu atzīties, izstāstīt Sunam, cik ļoti viņai pašai gribējās bērnus. Tad pēkšņi viņai sametās visa līdz asarām žēl. Ātri apvaldījusi raudas, viņa nodomāja, ka tā tikai trūka. Kā var pinkšķēt ar vienu no Austrijas labākajām pistolēm pie viena sāna, bet ar piparu gāzes baloniņu pie otra. Viņa attapās, ka klusuciezdami jau labu brīdi vēro viens otru. Viņa nolaida skatienu un iemalkoja tēju.

"Vai esat precējusies?" Džons jautāja.

"Nē. Lai gan man ir draugs."

"Tas ir labi," viņš teica, joprojām skatienu nenolaizdams. "Man ir tāda nojauta, ka strādājat kopā. Vai tas varētu būt tas pats cilvēks, par kuru jūs man stāstījāt? Linkolns…"

"Raims." Viņa iesmējās. "Jūs esat visai vērīgs."

"Mums, Ķīnā, ārsti ir dvēseļu izziņas inspektori." Tad Džons paliecās viņai pretī, teikdams: "Dodiet roku!"

"Kāpēc?"

"Dodiet roku! Lūdzu!"

Kad Sakša bija uzlikusi roku uz galda, viņš ar diviem pirkstiem pieskārās pie viņas plaukstas locītavas.

"Kas tas?"

"Mierīgi… Pārbaudīšu pulsu."

Pēc brītiņa viņš atgāzās pret sola atzveltni.

"Mana diagnoze bija pareiza."

"Par artrītu?"

"Artrīts jau ir tikai simptoms. Mēs uzskatām, ka simptomu ārstēšana nav prāta darbs. Gribam atjaunot harmoniju."

"Un kas tad nav harmonisks?"

"Pie mums, Ķīnā, visu mēdz izteikt ar skaitļiem. Piecas svētības, pieci ziedojamie dzīvnieki."

"Desmit elles soģi," viņa turpināja.

"Tieši tā!" Viņš iesmējās. "Nu, bet medicīnā mums ir seši kaitīgie faktori. Mitrums, vējš, uguns, aukstums, sausums un vasaras tveice. Tie ietekmē visus orgānus un cji dzīvības garu, kā arī asinis un cilvēka raksturu. Ja kāds no tiem ir pār mēru vai kāda nepietiek, rodas disharmonija, izraisot problēmas. Pārlieks mitrums jāizžāvē. Pārmērīgs aukstums jānovērš sasildot."

Seši nelabvēlīgie faktori tur bija ko padomāt. Pamēģini kaut ko tādu ierakstīt veselības apdrošināšanas polisē!

"Pēc jūsu mēles un pulsa spriežot, liesa cieš no pārlieka mitruma. Tas, starp citu, arī izraisa artrītu."

"Liesa?"

"Tā jau nav liesa vien rietumu medicīnas izpratnē," viņš teica, manot Saksas neizpratni. "Liesa uztverama kā vesela orgāna sistēma."

"Un kas tad manai liesai vainas?" Sakša jautāja.

"Jāsamazina mitrums," doktors Suns teica. "Sadabūju jums, lūk, to te." Viņš pastūma uz Saksas pusi kādu maisiņu. To atverot, viņa ieraudzīja kaltētus augus un ziedus. "Vāriet tēju un nelielām devām nesteidzoties dzeriet to divas dienas!" Tad viņš pasniedza arī mazu kārbiņu. "Tās ir Cji Je Lien tabletes. Herbālais aspirīns. Pamācība ir angļu valodā uz iesaiņojuma." Arī akupunktūra var palīdzēt. Man gan šeit nav licences, pats nedrīkstu to piedāvāt. Negribu nepatikšanas no imigrācijas ierēdņiem."

"Es arī negribu jums sagādāt problēmas."

"Bet masēt varu. Te to sauc par akupresūru, ja nemaldos. Ļoti iedarbīga. Varu parādīt. Pieliecieties tuvāk! Rokas salieciet klēpī!"

Viņš paliecās uz priekšu, galdam pāri, un amulets, pērtiķis, sašūpojās uz muskuļotajām krūtīm. Zem krekla varēja saskatīt Spoka šautās brūces svaigo pārsēju. Suna pirksti uztaustīja noteiktas vietas viņas plecos un spēcīgi uzspieda uz tām. Tā tas turpinājās sekundes piecas, pēc tam pirksti pārvietojās uz citiem punktiem, un viss atkārtojās. Pēc kāda brīža viņš atsēdās ērtāk savā solā.

"Un tagad paceliet rokas!"

Viņa paklausīja un, lai gan šur tur vēl nedaudz iesāpējās, jutās nenoliedzami daudz labāk nekā pēdējā laikā. Viņa nespēja apvaldīt pārsteigumu.

"Palīdzēja!"

"Tas tikai uz īsu brīdi. Akupunktūrai ir ilgstošs efekts."

"Par to jāpadomā. Paldies!" Viņa ielūkojās pulkstenī. "Nu gan man jāskrien."

"Pagaidiet!" Suns norūpējies sacīja, kā apvainojies par viņas steigu. "Vēl jau neesmu noteicis diagnozi." Saņēmis Saksas roku, viņš nopētīja aplauztos nagus un iekaisušo ādu. Parasti viņa ārkārtīgi kautrējās par savu nelāgo ieradumu. Tomēr šim cilvēkam ļāva sevi apskatīt nepretodamās. "Ķīnas ārsti pacienta kaiti nosaka, viņu aplūkojot, aptaustot, izjautājot. Svarīgi zināt pacienta garastāvokli, vai tas ir priecīgs, skumjš, satraukts, godkārīgs, izmisis." Viņš cieši ielūkojās Saksai acīs. "Disharmoniju izraisa vēl kaut kas. Jums gribas ko tādu, ko nevarat dabūt. Vai domājat, ka nevarat dabūt. Tas ari rada problēmas." Viņš norādīja uz Saksas nagiem.

"Kādas tad harmonijas man pietrūkst?"

"Grūti pateikt. Iespējams, ģimenes. Mīlestības. Noprotu, ka jūsu vecāki miruši."

"Tēvs."

"Un tas bija smags pārdzīvojums."

"Jā."

"Bet mīlestība? Jums neveicās mīlestība?"

"Studiju gados aizbaidīju puišus jo braucu ar mašīnu ātrāk par visiem." Tas bija domāts kā joks, kaut arī atbilda patiesībai. Taču Suns nepasmaidīja.

"Es klausos," viņš mudināja.

"Kad biju modele, labi audzinātie kautrējās uzaicināt mani uz satikšanos."

"Kāpēc gan vīrietim būtu jābaidās no sievietes?" Suna izbrīns bija patiess. "Tas ir tikpat pretdabiski, kā iņ baidīties no jan. Naktij no dienas. Tie nav pretinieki, viņiem lemts papildināt un piepildīt vienam otru."

"Savukārt gandrīz visiem, kas nebaidījās mani uzaicināt, prātā bija tikai viens."

"Ak tā."

"Jā, tā."

"Seksuālajai enerģijai," Suns sacīja, "ir ļoti liela nozīme, tā ir viena no galvenajām cji, dzīvības spēka, sastāvdaļām. Taču par labu veselībai nāk vienīgi tad, ja to iegūst harmoniskās attiecībās."

Tējas malciņu iedzērusi, Sakša turpināja:

"Pēc tam kādu brīdi dzīvoju kopā ar vienu vīrieti. Ari viņš strādāja turpat."

"Kur?"

"Policijā. Labi satikām. Bija interesanti, varētu teikt, ka nekad negarlaikojos. Norunājām, piemēram, satikšanos šautuvē un sacentāmies, kurš vairāk mērķu sašaus. Bet viņu arestēja par kukuļņemšanu. Vai saprotat, par ko ir runa?"

"Visu mūžu esmu nodzīvojis Ķīnā kā lai nezinātu, kas ir kukulis. Bet nu," viņš turpināja, "esat ar to pašu vīrieti, ar kuru tagad kopā strādājat."

"Jā."

"Iespejams, tur ari ir tā problēma," Suns klusu noteica, vērodams Sakšu.

"Kāpēc jūs tā domājat?" Viņa saspringa.

"Es teiktu, ka jūs esat jan šis vārds apzīmē saules apspīdētu kalna nogāzi. Jan ir gaisma, kustība, izaugsme, atmošanās, sākums, maigums, pavasaris un vasara, piedzimšana. Tāda gluži noteikti esat jūs. Bet viss liecina, ka jums jādzīvo iņ pasaulē. Tas nozīmē kalna ēnas pusē. Tā ir noslēgšanās sevī, tumsa, pašanalīze, nocietināšanās un iznīcība. Visu lietu beigas, rudens un ziema." Viņš apklusa. "Manuprāt, disharmoniju izraisa tas, ka nedzīvojat sakaņā ar savu jan dabu. Pārāk dziļi savā dzīvē esat ielaidusi iņ. Varbūt tur ir tā problēma?"

"Es nupat runāju ar Linkolna Raima ārstu."

"Klausos?"

"Man jums kaut kas jāpasaka."

Nedaudz vilcinādamās, viņa atzinās:

"Iespējams, ka tas ir darba dēļ augu dienu starp vīriešiem."

"Var jau būt." Džons pasmaidīja.

Mobilajam tālrunim iezvanoties, viņa salēcās un, pēc tālruņa sniegdamās, attapās, ka Suna delna joprojām atradās uz viņas rokas.

Viņš pavirzījās atpakaļ, roku noņemdams, un viņa atsaucās:

"Hallo!"

"Kur jūs pazudāt?" Runāja Lons Silleto.

Saksai nemaz negribējās atzīties, taču, palūkojusies uz policijas mašīnu otrpus ielai, viņa iedomājās, ka par viņas ierašanos ziņojuši pie mājas dežurējošie policisti. Viņa atbildēja:

"Runāju ar mūsu liecinieku Džonu Sunu."

"Par ko?"

"Man bija šis tas jānoskaidro."

Meli tie nebija, viņa sprieda. Tā nevarētu teikt.

"Nu tad beidziet skaidrot!" izmeklētājs strupi paziņoja. "Gaidām jūs te, pie Raima. Jāiepazīstas ar jauniem lietiskajiem pierādījumiem."

Ak kungs, viņa nopūtās. Kāda muša viņam iekodusi?

"Tūlīt būšu."

"Bet ātri!" Silleto nerimās.

Džons ar cerībām balsī iejautājās:

"Varbūt esat atraduši Semu Čanu un pārējos?"

"Vēl ne."

Kad Sakša piecēlās no galda, doktors pārsteidza viņu, paziņodams:

"Jutīšos pagodināts, ja atnāksiet vēlreiz, lai varu turpināt diagnosticēšanu."

"Jā, ar prieku," viņa atbildēja.

"Labi. Es jums vēlāk piezvanīšu." Viņš pastūma zāļu maisiņu tuvāk. "Un neaizmirstiet manu dāvanu."

20. nodaĻa

"Cerams, neiztraucējām kādā svarīgā nodarbē," Lons Silleto īgni norūca, Saksai ienākot Raima viesistabā.

Viņa jau gribēja pajautāt, kā īsti tas domāts, bet Raims sāka ostīt gaisu. Sakša izbrīnā palūkojās uz viņu.

"Vai atceries, kas rakstīts manā grāmatā, Amēlija? Pirms notikuma vietas apskates eksperti nedrīkst lietot smaržas, jo…"

"Jo pēc smaržām, kas notikuma vietai nav raksturīgas, var identificēt personas, kas tur atradušās."

"Pareizi!"

"Taču tās, Raim, nav smaržas."

"Varbūt vīraks?"

"Runāju ar Džonu Sunu restorānā, tajā pašā mājā, kur viņa dzīvoklis. Tur dedzināja kaut kādus stienīšus."

"Šķebīga smaka," Raims secināja.

"Nē, nē!" Sonijs Li nepiekrita. 'Tā nomierina. Ļoti nomierina."

Šķebīga gan, Raims nodomāja. Ieraudzījis Saksas atnesto maisiņu, viņš sarauca degunu.

"Un kas tad tos?"

"Zāles. Pret artrītu."

"Tās jau smird vēl trakāk par vīraku. Ko tu domā ar tādām zālēm darīt?"

"Vārišu tēju."

"Droši vien tik negaršīga, ka visas sāpes aizmirstas. Cerams, tev iegaršosies. Es gan savu skotu viskiju ne pret ko nemainīšu." Kādu brīdi Raims cieši lūkojās viņā. "Vai jauki izrunājies ar doktoru Sunu?"

"Es…" Sakša negribīgi iesāka, neizprazdama viņa asā toņa iemeslu.

"Kā viņam klājas?" Raims raudzījās viņai acīs.

"Labāk," viņa atbildēja.

"Vai daudz pastāstīja par savu dzīvi Ķīnā? Uz kurieni braukājis? Ar ko saticies?"

"Kā lai to saprot?" viņa piesardzīgi jautāja.

"Gribu tikai noskaidrot, vai tev arī tas pats ienāca prātā, kas man."

"Un tas būtu?"

"Ka Suns ir Spoka banšou. Palīgs. Līdzdalībnieks."

"Ko?" Sakša noelsās.

"Acīmredzot nē," Raims secināja.

'Tas nepavisam nav iespējams! Es taču ar viņu esmu runājusi. Viņam nevar būt nekāda sakara ar Spoku. Saproti…"

"Taisnību sakot," Raims viņu pārtrauca, "nav jau arī. Tikko saņēmām atbildi no FIB Singapūras biroja. Uz "Pūķa" viņa banšou bijis Viktors A. Pirkstu nospiedumi un āriene atbilst vienam no trim kuģa bojāejas tuvumā atrastajiem līķiem."

Viņš pamāja uz monitora pusi.

Aplūkojusi attēlu Raima datora monitorā, Sakša pagriezās pret tāfeli, pie kuras bija piestiprinātas Krasta apsardzes atsūtītās bojāgājušo fotogrāfijas. A bija noslīkušais, nevis nošautais vīrietis.

Raims stingri pavēstīja:

"Doktors Džons Suns ir tīrs. Bet vēl pirms minūtēm desmit neviens no mums to nezināja. Es tevi, Amēlija, brīdināju, ka jāuzmanās. Bet tu tā ņēmi un itin vienkārši aizbrauci aprunāties. Tik nevērīga izturēšanās mani pārsteidz."

Visu izošņā, bet neaizmirsti drošību…

"Atvaino! Es nevarēju iedomāties."

Kas gan ar viņu atgadījies? Raims joprojām netika gudrs. Taču pateica tikai:

"Nu, zēni un meitenes, ķersimies atkal pie darba!" Tad pamāja ar galvu, norādot uz kurpju pēdu nospiedumiem, kurus Toms jau bija piestiprinājis pie tāfeles. Lai gan Spoka kurpes, pēc amerikāņu standartiem, bija vidējam desmitajam izmēram atbilstošas, to pēdas bija daudz lielākas par viņa triju līdzdalībnieku pēdām.

"Nu, vai ir zināms, kas bijis uz Spoka kurpēm, Mel?"

"Jā, Linkoln," eksperts apdomīgi iesāka, uzmetis aci hromatogrāfa rādījumiem. "Šis un tas ir gan. Ļoti sen oksidējušās dzelzs plēksnītes, vecas koka šķiedras, pelni un silīcijs izskatās kā stikla putekļi. Bet visvairāk ir tumša, blāva minerāla montmorilonīta. Un vēl ir sārmains oksīds."

Raims iegrima pārdomās. Kā lai tagad dabū zināt, no kurienes tas viss nācis? Lēni pamājis ar galvu, viņš aizvēra acis un domās sāka mērot soļiem savu viesistabu.

Vadīdams Ņujorkas Policijas departamenta tiesu ekspertīzes darbu, viņš dabūja visur izstaigāties. Kabatās vienmēr bija kārbiņas un maisiņi, kuros savākt augsnes, betona, putekļu, augu paraugus. Kriminālekspertam sava teritorija jāiepazīst no visām pusēm no socioloģijas, kartogrāfijas, ģeoloģijas, inženierzinātņu, botānikas, zooloģijas viedokļa.

Skaidrs, Kūpera uzskaitītās pēdas viņam bija pazīstamas. Taču no kurienes īsti tās nākušas?

Viena doma pavīdēja. Tikai nenoklīst!

Sasodīts, kaut kur aizklīda.

"Klau, priekšniek," atskanēja balss, taču tā bija kaut kur neizsakāmi tālu. Raims neatsaucās, bet turpināja savus klejojumus, pēc tam pacēlās gaisā, planēdams virs dažādiem lielpilsētas rajoniem.

"Vai viņš…"

"Klusu!" Sakša aizrādīja.

Viņa ļāva Raimam turpināt meklējumus.

Pārlaidies pāri Kolumbijas universitātes tornim, Centrālajam parkam ar tā smilšmālu un kaļķakmeni un dzīvnieku ekskrementiem, pilsētas vidusdaļai ar tās kvēpu tonnām klātajām ielām, laivu piestātnēm ar savu īpašo benzīna, propāna un dīzeļdegvielas kokteili, Bronksas graustu rajonam ar krāsām, kuras satur svinu, un veco apmetumu, kas gatavots, par pildvielu pievienojot zāģskaidas…

Planēja, planēja…

Līdz nokļuva kādā vietā.

Viņš atvēra acis.

"Pilsētas centrā," viņš sacīja. "Spoks ir pilsētas centrā."

"Protams!" Alans Kou paraustīja plecus. "Čainataunā."

"Nē, nejau Čainataunā," Raims izlaboja. "Beteripārksitijā vai kādā no jaunajiem rajoniem tās apkaimē."

"Kā tu to vari zināt?" Silleto brīnījās.

"Montmorilonīts! Tas ir bentonīts. To izmanto kā māla javu dziļi ierīkotu pamatu aizsardzībai pret gruntsūdeņiem. Būvējot Pasaules.tirdzniecības torņus, pamatus iegremdēja vairāk nekā divdesmit metru dziļumā, līdz pamatiezim. Celtniekiem vajadzēja miljoniem tonnu bentonīta. Tagad tas tur visur atrodams."

"Bentonītu taču daudz kur izmanto," Kūpers aizrādīja.

"Protams, bet ari pārējās Saksas atrastās pēdas norāda uz turieni. Visa apkārtne ir uzbērta, pilna ar sarūsējušiem dzelžiem un stikla šķembām. Un pelni? Novācot vecās piestātnes, celtnieki tās itin vienkārši nosvilināja."

"Turklāt tas ir tikai pārdesmit minūšu braucienā no Čainataunas," Kūpers piezīmēja.

Toms sāka rakstīt uz tāfeles.

Tiesa, bija jāņem vērā teritorijas plašums, bez tam tajā bija izvietotas daudzas ļoti lielas sabiedriskās ēkas, viesnīcas, biroju ēkas, daudzdzīvokļu nami. Lai noteiktu Spoka atrašanos, bija nepieciešama precīzāka informācija.

Sonijs Li staigāja gar tāfeli šurpu turpu.

"Klau, priekšniek, man arī ir pāris ideju."

"Kādas?" Raims norūca. No Li nāca neciešama cigarešu dūmu smaka. Raims pats nekad nebija smēķējis, taču viņu pārņēma sajūta, kas nereti nomoka cilvēkus ar īpašām vajadzībām, redzot, kā šis cilvēks varēja mierīgi ļauties savām vājībām, it kā nejuzdamies iesaistīts noziedznieka meklēšanā.

Kaut nu tā draņķa operācija ko līdzētu, viņš nodomāja.

"Ei, priekšniek, vai tu klausies?"

"Runā, Sonij!"

"Es ari biju nozieguma vietā."

"Jā!" Sakša saniknojās. "Staigāja apkārt pīpēdams."

"Redz," pārvarēdams sevi, Raims pūlējās runāt mierīgi, "viss, kas nokļūst nozieguma vietā pēc likumpārkāpēja, var to pārvērst. Sarežģīt to pierādījumu atrašanu, kuri var norādīt uz aizdomās turamo."

"Ei, priekšniek, domā, es to nezinu? Skaidrs, skaidrs, jūs savācat putekļus un netīrumus, saliekat gāzes hromatogrāfā, vēl arī spektrofotometrā, un izmantojat izvērses elektronisko mikroskopu." Sarežģītie vārdi angļu valodā ne visai padevās. "Iegūstat sīku specifikāciju un informāciju."

"Vai tu pazīsti tiesu ekspertīzes laboratorijas iekārtas?" Raims iepleta acis.

"Pazīstu? Protams, mums ari ir tādas. Es taču beidzu Pekinas Tiesu ekspertīzes institūtu. Medaļu saņēmu. Ar izcilību. To visu es zinu, varētu teikt. Viņš īgni piebilda: "Nav vairs Minu dinastijas laiki, priekšniek. Man pašam ir dators "Windows 2000". Visādas datu bāzes. Mobilais un peidžeris arī."

"Labs ir, Sonij, pie lietas! Ko tad tur, notikuma vietā, redzēji?"

"Disharmoniju. Tieši to tur redzēju."

"Paskaidro!" Raims palūdza.

"Ķīnā harmonijai ir ļoti liela nozīme. Pat noziegumā ir harmonija. Bet tur, tajā noliktavā, nekādas harmonijas vispār nebija."

"Kāda tad izskatās harmoniska slepkavība?" Kou dzēlīgi ievaicājās.

"Spoks atrod to, kas viņu nodevis. Spīdzina viņu, nogalina un aizbrauc prom. Bet vai atceries, ei, Hunse? Viss izpostīts. Ķīnas plakāti saplēsti, Būdas statuetes, pūķu figūriņas sadauzītas. Nē, haņi tā nedara."

"Tā ir Ķīnas vairākumtautība haņi," Edijs Dens paskaidroja. "Bet Spoks taču ir haņs, vai ne?"

"Protams, bet ne jau viņš to darījis. Kantoris izvandīts pēc Tana nošaušanas. Dzirdēju, ko viņa teica."

Sakša pamāja.

"Iespējams, ka Spoks aizbrauca, bet tie trīs, kas viņam palīdzēja, visu apgāza otrādi. Domāju, viņš nolīdzis ba-tu no etniskajām minoritātēm."

"Sitējus. Bandītus."

"Jā, jā, bandītus. No minoritātēm. Mongoļus, mandžūrus, tibetiešus, uigurus."

"Kaut kas traks, Sonij," Raims teica. "Harmonija?"

"Traks?" Li paraustīja plecus. "Skaidrs, tev taisnība, priekšniek. Esmu traks. Tāpat, kad teicu, ka vispirms jāatrod Džerijs

Tans, traks. Bet, klau, ja klausītu mani, mēs varbūt atrastu Tanu dzīvu, izģērbtu un iekaustītu ar pātagu, lai pasaka mums, kur Spoks." Visi pārsteigti klausījās viņā. Li kādu bridi nogaidīja, tad iesmējās. "Ei, priekšniek, es pajokoju!"

Raims gan nebija par to pilnīgi pārliecināts.

Li turpināja, norādīdams uz tāfeli:

"Vajag pierādījumus? Labi, re, pierādījumi. Kurpju pēdas. Mazākas nekā Spokam. Haņi ķīnieši nav liela auguma. Kā es. Ne tik lieli kā jūs. Bet rietumu vai ziemeļu minoritātes tur cilvēki vēl mazāki. Nu, priekšniek, tev patīk tiesu ekspertīzes darbs? Tad meklē starp minoritātēm. Pavediens pie Spoka, tā es teiktu."

Raims palūkojās uz Sakšu un uzreiz nojauta, ka viņas prātu nodarbināja tas pats. Tas nekaitētu. Viņš pajautāja Edijam Denam:

"Ko jūs par to domājat? Vai pazīstat šādas minoritātes?"

"Nav ne jausmas," tas atbildēja. "Pie mums, Piektajā iecirknī, lielākā daļa ir haņi fudzjānieši, kantonieši, mandarīni, taivanieši…"

"Minoritātes dzīvo savrup." Kou piekrītoši pamāja.

Nepacietīgi, alkdams ātrāk ķerties pie jaunā pavediena, Raims atcirta:

"Nu, ko var zināt? Tas jāpārbauda. Kā?"

"Tongi," Li teica. "Tongi visu zina. Par haniem, par tiem, kas nav haņi, par visiem."

"Kas tie tongi īsti ir?" Raims jautāja; līdz šim viņam bija vienīgi neskaidra nojauta pēc kādas pavājas filmas noskatīšanās. To viņš bija redzējis drīz vien pēc nelaimes gadījuma.

Edijs Dens paskaidroja, ka tongos ķīniešus apvieno kopīgas intereses; parasti kopā turējās cilvēki, kuri bija ieradušies no kāda noteikta apvidus vai arī pārstāvēja kādu profesiju. Tās bija slepenas apvienības, turklāt senos laikos tikšanās vienmēr bija slēgtas vārds "tongs" nozīmē "kambaris". Amerikas Savienotajās Valstīs tie veidojās, lai aizstāvētos pret baltajiem un pašpārvaldes nolūkos; ķīnieši tradicionāli izšķīra visus konfliktus paši savā starpā, un tonga vadītājam bija lielāka ietekme savējo vidū nekā pašam Savienoto Valstu prezidentam.

Lai gan saņēmuši mantojumā noziedzību un vardarbību, pēdējos gados tongi bija papūlējušies spodrināt savu tēlu. Vārdu "tongs" atmeta un sāka saukties par "sabiedriskām organizācijām", "labdarības biedrībām" vai "tirgoņu ģildēm". Daudzi tieši tāpat kā iepriekš bija saistīti ar azartspēļu biznesu, masāžas saloniem, naudas izspiešanu un naudas legalizēšanu, taču norobežojās no vardarbības. Netīrajiem darbiem nolīga ar tongiem nesaistītus cilvēkus.

"Pakalpojumu sniedzēji," Dens pajokoja.

"Vai tik tu pats tāds nebiji?" Raims noprasīja.

Detektīvs noslaucīja stilīgās brilles un kā taisnodamies atbildēja:

"Pavisam nedaudz. Agrā bērnībā."

"Vai nezini, ar ko varētu aprunāties?" Sakša jautāja.

Dens brīdi padomāja.

"Varētu piezvanīt Tonijam Kajam. Viņš mums šad tad izpalīdz zināmā mērā un ir viens no šajā rajonā ietekmīgākajiem. Viņam ir pareizie guaņsji. Vada Austrumu ķīniešu sabiedrisko asociāciju. Tas ir Boverijā."

"Piezvani!" Raims pateica.

"Pa telefonu viņš nerunās." Kou papurināja galvu.

"Noklausīšanās dēļ?"

"Nē, nē, tas ir kultūras jautājums," Dens sacīja. "Dažu jautājumu kārtošanai jātiekas aci pret aci. Taču ir arī cita problēma Kajs nekādā ziņā negribēs, lai kāds manītu viņu sazināmies ar policiju. īpaši, ja ir runa par Spoku."

Raimam piepeši radās kāda ideja.

"Izsauciet limuzīnu un atvediet viņu uz šejieni!"

"Ko?"

"Tongu vadītāji taču ir augstās domās par sevi, vai ne?"

"Tas nu gan tiesa." Kou pamāja.

Kamēr Silleto pieteica mašīnu, Edijs Dens piezvanīja uz Kaja kopienas asociāciju. Saruna noritēja ātri, ar aprautām, dziedošām frāzēm. Ar plaukstu aizsedzis mikrofonu, Edijs brīdināja:

"Lai pēc tam nebūtu pārpratumu es viņu uzaicinu pilsētas mēra vārdā."

"Nē," Raims teica. "Sakiet, ka zvanāt no gubernatora biroja."

"Nevajadzētu pārspīlēt, Linkij," Silleto klusu ieminējās.

"Par to padomāsim, kad saņemsim Spoku ciet."

Dens pamāja, turpināja sarunu vēl dažas minūtes, tad beidza.

"Viss kārtībā. Viņš piekrita."

Sonijs Li izklaidīgi paplikšķināja pa bikšu kabatām, neapšaubāmi cigaretes meklēdams. Viņš izskatījās nedaudz satraukts.

"Ei, priekšniek, es kaut ko palūgšu. Vai vari palīdzēt?"

"Kā?"

"Man jāpiezvana. Uz Ķīnu. Man nav naudas. Bet es pēc tam atdošu."

"Gan jau būs labi," Raims atteica.

"Kam jūs gribat piezvanīt?" Kou skarbi noprasīja.

"Privāti. Personiska lieta."

"Nekas nebūs! Te, Li, jums nekādas personiskās lietas nav kārtojamas. Vai nu sakiet skaidri, vai nekādas zvanīšanas!"

Ķīnas detektīvs nelaipni nopētīja Imigrācijas un naturalizācijas dienesta ierēdni un teica:

"Man jāpiezvana tēvam."

Kou nomurmināja:

"Es saprotu ķīniešu valodu putunhua un miņnaņhua. Es klausīšos."

Raims pamāja Tomam, un tas piezvanīja uz centrāli un pieteica tālsarunu ar Liu Guojuaņas pilsētu. Tad pasniedza klausuli, un Li, nedaudz vilcinoties, paņēma to.

Kādu brīdi aplūkojis plastmasas klausuli, viņš pagrieza Raimam un pārējiem muguru un lēni pielika to pie auss.

Pēkšņi Raima priekšā bija pavisam cits Sonijs Li. Viens no pirmajiem vārdiem, ko viņš sadzirdēja, bija "Kanmejs" Sonija oficiālais vārds. Viņš runāja pazemīgā, klusā tonī, manāmi uztraucies, un ik pēc brīža pamāja ar galvu. Beidzot nolika klausuli un mirkli stāvēja, galvu nodūris.

"Vai kaut kas atgadījies?" Sakša jautāja.

Tikai tad Ķīnas detektīvs atjēdzās, ka ar viņu kāds runā. Papurinājis galvu, viņš pagriezās pret Raimu.

"Nu, priekšniek, ko darīsim?"

"Tagad aplūkosim harmoniskus lietiskos pierādījumus," Raims atbildēja.

21. nodaĻa

Pēc pusstundas pie durvīm atskanēja zvans, un Toms nozuda gaitenī. Viņš atgriezās, un viņam līdzi nāca smagnējs ķīnietis pelēkā uzvalkā ar pilnīgi aizpogātu žaketi, baltā kreklā ar svītrotu kaklasaiti. Viņu nepārsteidza ne Raims "Vētrasbultas" ratiņkrēslā, ne kriminālistikas laboratorijas iekārta šajā senlaiku namā. Vienīgā, kas viņu tomēr nedaudz izbrīnīja, bija Sakša, kura dzēra zāļu tēju; tās aromātu viņš uzreiz pazina.

"Esmu misters Kajs."

Raims stādījās priekšā.

"Vai runājat angliski?"

"Jā."

"Mums radušās problēmas, mister Kaj, un es gribētu lūgt jūsu palīdzību."

"Gubernatora uzdevumā?"

"Pilnīgi pareizi."

Savā ziņā tā arī ir, Raims nodomāja, ironiski uzlūkojot ne visai pārliecināto Lonu Silleto.

Kad Kajs bija apsēdies, Raims izstāstīja par "Pūķi" un pilsētā slepus iekļuvušajiem imigrantiem. Kaja sejā kaut kas pazibēja, kad tika pieminēts Spoka vārds, taču uzreiz pēc tam tā kļuva pavisam neizteiksmīga. Raims pamāja Denam, un tas turpināja, pastāstot par slepkavībām un aizdomām, ka palīgi bijuši no Ķīnas etnisko minoritāšu aprindām.

Viņus uzklausījis, Kajs pamāja ar galvu. Acis aiz lielajām bifokālajām brillēm raudzījās vērīgi.

"Jā, par Spoku esam dzirdējuši. Viņš mums visiem šeit daudz ļauna darījis. Es palīdzēšu. Čainataunā nav daudz minoritāšu tongu vai bandu, bet es apjautāšos citur. Man ir labi sakari."

"Lieta ir ļoti nopietna," Sakša viņam paskaidroja. "Šie desmit cilvēki, liecinieki… ja viņus neatradīsim pirmie, Spoks viņus nogalinās."

"Protams!" Kajs sapratis palocīja galvu. "Darīšu visu iespējamo. Ja jūsu šoferis tūdaļ pat varētu mani aizvest atpakaļ, es uzreiz piezvanītu atbilstošiem cilvēkiem."

"Paldies!" Sakša teica. Silleto ari pateicīgi pamāja.

Kajs piecēlās un atvadījās, paspiežot roku, lai gan atšķirībā no citiem viesiem pat nemēģināja izstiept roku Raima virzienā, tikai pamāja viņam ar galvu. Tas liecināja par ievērojamām novērošanas spējām un daudz lielāku attapību, nekā varētu secināt pēc viņa izklaidīgās uzvedības.

Raims nopriecājās, ka tāds cilvēks bija ar mieru viņam palīdzēt.

Taču, tiklīdz Kajs piegāja pie durvīm, Sonijs Li pēkšņi iesaucās:

"Tin!"

"Viņš teica: 'Tagaidi!"" Edijs Dens čukstus paskaidroja Raimam.

Kajs atskatījās, saraucis pieri. Li piesteidzās viņam klāt un, rokas vicinādams, sāka runāt ķildīgā tonī. Tonga vadītājs paliecās uz priekšu, un nu jau abi runāja paskaļi.

Pēc Raima domām, nebija tālu no izkaušanās.

"Ei!" Silleto uzsauca Li. "Ko tas nozīmē?"

Li nereaģēja uz uzsaucienu, bet, aiz niknuma piesarcis, turpināja apstrādāt Kaju ar vārdiem. Beidzot tonga vadonis aprima. Galvu nodūris, viņš pētīja grīdu.

Raims palūkojās uz Denu, bet tas tikai paraustīja plecus.

"Pārāk ātri runāja. Nevarēju sekot līdzi."

Nu Li jau runāja daudz mierīgāk, bet Kajs ik pēc brīža pamāja un sāka atbildēt. Beigās Li uzdeva jautājumu; tonga vadītājs sniedza roku, sekoja rokasspiediens.

Kajs atkal ar pilnīgi nesatricināmu sejas izteiksmi pamāja Raimam un tad aizgāja.

"Ko tas viss nozīmē?" Sakša jautāja.

"Kāpēc jūs tad ļāvāt viņam iet?" Li dusmojās. "Viņš nemaz nedomāja jums palīdzēt."

"Domāja gan."

"Nē, nē, nē! Lai ari ko teica. Kādēļ lai viņš palīdzētu? Jums ir bīstami palīdzēt. Viņam ir sieva, bērni, negribas, lai ar tiem notiek kas ļauns. Ar limuzīnu viņu nevar apmuļķot." Li ar roku norādīja uz viesistabas iekārtojumu. "Zināja, ka tas nav saistīts ar gubernatoru."

"Bet apsolīja palīdzēt," Silleto atgādināja.

"Ķīniešiem nepatīk teikt "nē"," Li paskaidroja. "Mums vieglāk ir izdomāt attaisnojumu vai vienkārši pateikt "jā" un uzreiz aizmirst. Ticiet man, Kajs būtu aizbraucis uz savu biroju un aizmirsis visu. Viņš teica, ka palīdzēs, bet īstenībā teica: "Mei-jou." Zināt, ko nozīmē "Mei-jou"? Tas nozīmē: es nepalīdzu jums; ejiet prom!"

"Un ko tu viņam teici? Par ko jūs abi strīdējāties?"

"Nē, nē, mēs nestrīdējāmies. Mums bija pārrunas. Nu, ziniet, bizness. Tagad viņš meklēs jums minoritātes. Pa īstam meklēs."

"Kāpēc?" Raims jautāja.

"Jūs maksāsiet viņam."

"Ko?" Silleto jautāja.

"Ne jau daudz. Tikai desmit tūkstošus. Dolāri, ne juaņas."

"Neparko!" Alans Kou teica.

"Ak kungs!" Silleto novaidējās. "Mums tas nav budžetā paredzēts."

Raims un Sakša saskatījās un iesmējās.

Li sapīka.

"Jums liela pilsēta, bagāta. Jums ir stiprs dolārs, Volstrīts, jūs esat Pasaules tirdzniecības organizācijā. Ei, Kajs prasīja daudz vairāk."

"Mēs nevaram maksāt…" Silleto iesāka.

"Nu, pagaidi, Lon," Raims teica, "jums taču ir ziņotāju fonds. Šā vai ta, teoretiski šis ir federālo iestāžu lauciņš. Imigracijas un naturalizācijas dienests pusi izspiedīs."

"To gan es nezinu," Kou nomurmināja, ar plaukstu rudos matus sabužinādams.

"Būs jau labi čekiņu es pats parakstīšu," Raims teica, bet aģents iepleta acis, nesaprazdams, vai tas bijis joks. "Piezvaniet Pībodijam! Un mēs pierunāsim arī Delriju pielikt savu artavu." Viņš uzmeta skatienu Li. "Kādi noteikumi?"

"Es labi notirgoju. Vispirms viņš paziņo, samaksa pēc tam. Protams, grib saņemt skaidrā."

"Protams."

"Nu labi, man jāuzsmēķē. Mazu pārtraukumu, ko, priekšniek? Vajag labas cigaretes. Te jums gan pārdod briesmīgas. Nekādas garšas. Ēst arī gribas."

"Droši, Sonij. Esi pelnījis."

Tiklīdz Ķīnas detektīvs bija izgājis laukā, Toms, pamājis uz tāfeles pusi, jautāja:

"Ko lai rakstu tabulā? Par Kaju un tongiem."

"Nezinu," Sakša teica. "Domāju, jāraksta "Vu-vu liecību precizēšana"."

Taču Linkolns Raims iestājās par kaut ko taustāmāku.

"Un kā skanētu "Aizdomas par līdzdalībniekiem no Ķīnas etnisko minoritāšu aprindām"?" Tad viņš nodiktēja: "Iespējamās atrašanās vietas noteikšana."

Spoks vadīja zagtu "Chevrolet Blazer", Kvīnsā meklēdams Čana dzīvesvietas adresi.

Braukdams kā vienmēr ļoti uzmanīgi, viņš prātoja par Džerija Tana nāvi. Ne mirkli viņš nebija šaubījies, ka ļaus nodevējam tikt sveikā cauri. Ari par atmaksas novilcināšanu nebija pat iedomājies. Konfūcija mācībā nepakļaušanās augstāko personu gribai bija ļaunākais nodarījums. Longailendā Tans bija pametis viņu pametis tādā situācijā, no kuras viņam nebija nekāda glābiņa, ja vien laimīgā kārtā kāds nebūtu atstājis pie pludmales restorāna automašīnu ar neizslēgtu dzinēju. Tāpēc Tanam bija jāmirst, pie tam jāmirst lielās mokās. Spoks atcerējās leģendu par Šanas laikmeta imperatoru Džu Sjiņu. Reiz, turēdams kādu no saviem vasaļiem aizdomās par nodevību, imperators nokāvis tā dēlu, licis pagatavot ēdienu un pasniegt tēvam pusdienās. Neko nenojauzdams, tas ķēries pie maltītes. Pēc Spoka domām, tas bija saprātīgs sods, nemaz nerunājot par sniegto apmierinājumu.

Vienu kvartālu pirms Čana adreses Spoks apturēja "Blazer".

"Maskas!" viņš pavēlēja.

Viens no palīgiem izvilka no somas slēpotāju sejsargus.

Spoks vēlreiz pārdomāja, kā vislabāk rīkot uzbrukumu Čaniem. Semam Čanam bija sieva un vecs tēvs vai māte, to viņš bija noskaidrojis. Taču lielākās nepatikšanas varēja sagādāt jebkurš lielāks bērns, piemēram, padsmitnieks. Tie dzīvi uztvēra kā kaut ko videospēlei līdzīgu; nevarēja zināt, vai, Spokam ar pārējiem iebrūkot, tāds nemetīsies virsū ar nazi.

"Vispirms piebeidziet dēlus, ja kāds gadās pa šāvienam!" viņš norīkoja. "Pēc tam tēvu un visus večus." Tad kaut ko iedomājās. "Sievu pagaidām nešaut. Paņemsim līdzi."

'Turki", acīmredzot nojautuši Spoka nolūkus, pamāja.

Spoks pavēroja kluso ielu, tajā atradās divas lielas noliktavas. Nedaudz tālāk starp tām bija iebraucamais ceļš. Pēc kartes spriežot, Čans dzīvoja uzreiz aiz noliktavām. Pilnīgi iespējams, ka viņš ar dēliem vai tēvu novēro mājas priekšu, tāpēc Spoks bija ieplānojis piejoņot pie mājas no otras puses un ielauzties pa tām durvīm, kamēr viens no "turkiem" pieietu pie parādes durvīm, liedzot ģimenei iespēju izbēgt.

"Gatavi?" viņš jautāja angliski.

Tie pamāja un uzvilka sejsegus kā zeķes uz galvas. Tumšādainie palīgi tagad atgādināja kaut kādus briesmoņus no repa videoklipiem.

Spoks ari uzvilka sejsegu.

Uz brīdi viņu apciemoja bailes; tā bieži gadījās pirms uzbrukuma. Nevarēja būt drošs, ka Čanam nav pistoles vai policija nav apsteigusi viņu un aizvedusi ģimeni uz internēto nometni un ierīkojusi slēpni.

Tad viņš atgādināja sev, ka bailes bija pazemības sastāvdaļa, pieder pazemībai un ka pasaule iekārtota tā, ka tieši pazemīgie mēdza uzvarēt. Atcerējās vienu no iemīļotajām daoisma pamācībām.

Padodies, un tev nebūs jālūst.

Saliecies varēsi iztaisnoties.

Iztukšots spēsi atkal uztvert.

Savainots varēsi sadzīt.

Spoks vēl pievienoja paša sacerētu rindiņu: bailēs varēsi būt drosmīgs.

Viņš palūkojās uz Jūsufu, kas sēdēja blakus pasažiera pusē. Uigurs nevilcinoties pamāja. Tad ar lietpratēja izveicību visi pārbaudīja ieročus.

22. nodaĻa

Sonijam Li izdevās atrast tiešām labas cigaretes.

Tās bija "Catnel" bez filtra un atgādināja cigarešu marku, kuru viņš parasti izvēlējās Ķīnā. Dziļi ievilcis dūmus, viņš teica: "Lieku piecus." Pastūmis naudu uz priekšu, viņš vēroja, kā reaģē pārējie spēles dalībnieki pie noplukušā, sviedrainu plaukstu un lētu dzērienu pēdu izraibinātā galda.

Spēļu zāle atradās Motstrītā, pašā ķīniešu kvartāla centrā; uz šejieni viņš bija atnācis nopirkt cigaretes. Droši vien priekšniekam tas nebija ne prātā, ļaujot Li aiziet pēc cigaretēm. Tas gan nebija svarīgi. Viņš drīz atgriezīsies. Nekur nebija jāsteidzas.

Zāle bija liela, tajā galvenokārt pulcējās fudzjānieši viņam nemaz negribējās uzkulties kantonietim, kuru bija iekaustījis no rīta, un tajā bija labi apgādāts bārs un trīs cigarešu tirdzniecības automāti. Telpā bija patumšs, tikai virs galdiem karājās spuldzes, bet ar drošības struktūru darbinieka ievingrināto aci Li paspēja pamanīt piecus bruņotus apsargus.

Tas arī vairs nebija svarīgi. Šoreiz nebija paredzēta ne ieroča iegūšanas operācija, ne arī kāda smukulīša iekaustīšana. Viņš bija ieradies, lai uzspēlētu, iedzertu un papļāpātos.

Partiju laimējis, viņš iesmējās un uzsāka sarunu ar blakussēdētāju, ielēja glāzēs mao-tai katram pie galda sēdošajam, tikai ne dalītājam, kurš nedrīkstēja dzert. Vīri pacēla glāzes un veikli ielēja mutēs dzidro, stipro alkoholu. Mao-tai bija Ķīnas kandžas versija, tā nebija dzerama maziem malciņiem; katrs salēja to rīklē, cik vien ātri iespējams.

Li pārmija kādu vārdu turpat vai ar visiem spēles dalībniekiem. Kad pudele bija iztukšota un cigarešu paciņa saplakusi, Sonijs Li aprēķināja, ka tīrais zaudējums sasniedzis septiņus dolārus. Atteicies no vēl kādas glāzītes, viņš piecēlās, lai aizietu.

Vairāki spēlmaņi mēģināja viņu atturēt. Ar viņu bija jautri.

Kad Li paskaidroja, ka mīļākā gaidot, visi saprotoši māja ar galvu.

"Viņa tevi izdrāzīs kā maziņo," noteica vecs, krietni iedzēris vīrs. Li tā arī nesaprata, vai tas bija jautājums vai apgalvojums.

Sonijs Li devās uz durvīm ar smaidu, kas liecināja par viņa varenajām mīlas gaitām. Īstenībā viņš bija sapratis, ka šajā spēļu zālē neko lielu neizdosies uzzināt un jādodas uz citu.

"Blazer" iedrāzās pagalmā, no kura varēja iekļūt Čanu dzīvoklī.

Satvēris savu piecdesmit pirmā modeļa pistoli vienā rokā, ar otru Spoks valdīja stūri, kas bija apvilkta ar ādu.

Ielidojot no šaurās brauktuves plašā laukumā, viņi ieraudzīja tieši pretī traucamies milzīgu kravas auto.

Bremzēm griezīgi iegaudojoties, kravas mašīna sāka slīdēt sānis.

Spoks uzsita ar kāju pa bremžu pedāli, instinktīvi grīdā triecot ari kreiso kāju, kur viņa BMW sporta versijai bija sajūga pedālis. "Blazer" sanesa, tas apstājās kā zemē iemiets blakus kravas auto vadītāja kabīnes durvīm. Spoks noelsās, sirds bezmaz pa muti izlidoja.

"Galīgi nojūdzies, vai!" kravas auto šoferis kliedza, galvu pa logu izbāzis. "Vienvirziena kustība, tu šķībacainais sūdabrāli! Ja jau esi atkūlies šurp, vismaz noteikumus būtu iemācījies!"

Spoks nespēja neko atbildēt. Šoferis ieslēdza pārnesumu un aizbrauca, atstādams "Blazer" stāvam laukuma vidū.

Spoks pateicās savam dievam Ji, loka šāvējam, par dzīvības glābšanu. Pāris mirkļu un viņi būtu saskrējušies ar kravas mašīnu.

Lēni atsākdams braukt, Spoks atskatījās uz "turkiem"; tie šķita apmulsuši un norūpējušies.

"Kur tas ir?" Jūsufs pētīja plašo pagalmu, kurā viņi bija iebraukuši. "Es te nekādus dzīvokļus neredzu. Kur tad Čana dzīvoklis?"

Nevienā no ēkām dzīvokļu patiešām nebija.

Spoks pārbaudīja adresi. Tā bija pareiza; bija uzrādīta tieši tā pati iela, tas pats mājas numurs. Tikai… tikai tajā atradās liels tirdzniecības centrs. Un tas, ko Spoks bija noturējis par iebraucamo ceļu pagalmā, bija izbrauktuve no stāvvietas.

"Gaņ!" Spoks rupji nolamājās.

"Kas noticis?" viens no aizmugurē sēdošajiem "turkiem" iejautājās.

Noticis bija tas, ka Čans nebija uzticējies Džimijam. Tikai tagad Spoks to saprata. Tonga vadītājam Čans iedevis nepareizu adresi. Droši vien redzējis reklāmu un iegaumējis ielu un numuru. Pacēlis galvu, Spoks izlasīja lielo uzrakstu:

mājai un dārzam

viss nepieciešamais majas un mauriņa kopšanai

Ko lai dara, Spoks prātoja. Jācer, ka otrais imigrants, Vu, nav bijis tik atjautīgs. Viņš bija meklējis dzīvokli ar Džimija starpniecību. Spokam bija brokera adrese, tātad dzīvokli varēja atrast ātri vien.

"Tad brauksim meklēt Vu ģimeni," Spoks paziņoja. "Čanus dabūsim rokā pēc tam."

Naisjiņ.

Visam savs laiks.

Sems Čans nolika klausuli.

Viņš ilgi stāvēja kā sastindzis, blenzdams televizora ekrānā, kur rādīja pavisam citādu viesistabu nekā viņējo un pašapmierinātu, pamuļķu amerikāņu ģimeni, kas pavisam atšķīrās no viņa tuviniekiem. Tad viņš atskatījās uz Mei-Meju, un sieva neizpratnē uzlūkoja viņu. Sems papurināja galvu, un viņa klusuciezdama atgriezās pie mazās Pou-Je. Tad Čans notupās tēva guļvietai blakus un pačukstēja:

"Džimijs Mā ir pagalam."

"Mā?"

'Tas vīrs Čainataunā, kas mums palīdzēja. Piezvanīju, lai noskaidrotu par dokumentiem. Viņa sekretāre teica, ka viņš miris."

"Spoks? Domā, viņš nogalinājis?"

"Kas gan cits?"

"Vai tad Džimijs zināja, kur mēs dzīvosim?" tēvs jautāja.

"Nē." Čans nebija pārliecināts, ka drīkst uzticēties tonga vadonim, tāpēc bija nosaucis kādu no veikalu mājai un dārzam adresēm, kas bija uz reklāmas lapiņas, ko viņi bija paņēmuši noliktavā, kur nozaga krāsas un otas.

Taisnību sakot, Čani nemaz nebija Kvīnsā, viņi bija Bruklinā, rajonā pie pašas ostas. Vietu, uz kurieni viņi devās, viņš bija paturējis noslēpumā. To bija zinājis tikai tēvs.

Vecais vīrs atzinīgi pamāja un saviebās, acīmredzot sajuzdams asas sāpes.

"Morfiju?"

Tēvs papurināja galvu un vairākas reizes dziļi ievilka elpu.

"Bet tas norāda, ka Spoks mūs meklē."

"Jā." Tad Čanam prātā iešāvās baisma doma. "Bet Vu ģimene! Viņus gan Spoks varēs atrast. Dzīvokli viņiem sameklēja Džimija Mā brokeris. Man viņš jābrīdina." Viņš devās uz durvīm.

"Nē," tēvs sacīja. "No paša muļķības nevienu neizglābsi."

"Bet ģimene? Bērni, sieva! Par ko tad viņiem jāmirst?"

Čans Dzječi iegrima pārdomās. Beidzot viņš ierunājās:

"Labi. Tikai pats gan nebrauc! Tam ir tālrunis. Piezvani tai sievietei! Pasaki, lai brīdina Vu."

Pacēlis klausuli, Čans piezvanīja Džimija sekretārei un palūdza dot Vu ģimenei ziņu.

"Pasakiet, lai nekavējoties pamet dzīvokli! Viņam un viņa ģimenei draud lielas briesmas. Vai pateiksiet?"

"Jā, jā," viņa solījās, taču Čans uzreiz nojauta viņas izmisumu, tāpēc nebija pārliecināts, ka viņa izdarīs, kā solījusi.

Aizvēris acis, tēvs atgūlās uz kušetes. Čans apsedza viņa kājas ar segu. Vajadzēja pēc iespējas ātrāk nogādāt viņu pie ārsta.

Tik daudz bija darāmā, un tik daudz bija, no kā jāuzmanās. Vienu mirkli šķita, ka viņš nekad nespēs tikt ar visu galā. Čans iedomājās par doktora Suna nēsāto amuletu, Pērtiķu valdnieku. Kuģa tilpnē doktors bija iedevis to mazajam Ronaldam un stāstījis pasakas par pērtiķi. Vienā no tām dievi sodīja pērtiķi par tā nekaunību, aprokot zem milzu kalna. Tieši tā jutās Sems Čans it kā viņa kamiešus nospiestu neaprakstāms baiļu un nedrošības slogs.

Taču, uzlūkojot savu ģimeni, smagā sajūta nedaudz mazinājās.

Viljams smējās, pie televizora sēdēdams; Čans nodomāja, ka pirmo reizi visas dienas garumā no viņa atstājies dusmu un īgnuma gars. Vecākais dēls neviltoti uzjautrinājās, vērodams humora pārraidi. Ronalds viņam piebalsoja.

Tad Čans palūkojās uz sievu, kura bija pilnīgi aizmirsusies, runājot ar Pou-Je. Cik lieliski viņa sapratās ar bērniem! Čanam tas lāgā nepadevās. Viņš vienmēr lauzīja galvu par katru vārdu un šaubījās, vai bijis gana stingrs vienā jautājumā, gana iecietīgs citā.

Mei-Meja, bērnu uz ceļiem uzsēdinājusi, šūpoja to augšā un lejā, un meitenīte aizgūtnēm smējās.

Ķīnā vecāki lūdzas, lai piedzimtu dēls, kas nesīs tālāk uzvārdu (tradicionāli šķiršanās pamats bija sievas nespēja dzemdināt vīriešu kārtas mantinieku). Protams, Čans bija priecājies, kad piedzima Viljams, pēc viņa Ronalds; tagad viņa tēvam vairs nebija jāuztraucas par to, vai dzimta turpināsies. Taču Mei-Mejas skumjas, ka viņiem nav meitas, apbēdināja arī viņu. Tā nu Čans bija noteikta vecuma ķīniešiem neierastā stāvoklī viņš gaidīja meitu, ja Mei-Meja vēlreiz nonāktu mātes cerībās. Partija bija vajājusi viņu par disidentismu, par to, ka pārkāpis noteikumu, kas atļāva ģimenē tikai vienu bērnu, nu tā vairs neko īpašu nevarēja nodarīt, tāpēc viņš bija pilnīgi nobriedis dāvāt sievai ari meitiņu.

Taču Ronalda gaidībās viņa bija smagi saslimusi un pēc dzemdībām mēnešiem ilgi vārguļoja. Veselības saglabāšanas vārdā sīkajai pusmūža sievietei ārsti neieteica plānot vēl vienu bērniņu. Viņa bija to uzklausījusi stoiskā mierā, tāpat kā Čana lēmumu doties uz Brīnišķīgo Zemi lai gan tas viņiem, nelegālajiem imigrantiem, liedza iespēju adoptēt bērnu.

Taču pēc visa pārdzīvotā neizprotamā veidā, gandrīz, kā grūtības līdzsvarojot, bija ari kāds ieguvums. Dievi vai liktenis, vai arī kāda senča gars bija pagādājis viņiem Pou-Je, meitiņu, kuru pašiem nebija lemts sarūpēt, tādā veidā atjaunojot harmoniju viņa sievas dzīvē.

Iņ un jan, gaisma un tumsa, vīrišķais un sievišķais, bēdas un prieks.

Zaudējums un dāvana…

Čans piecēlās, piegāja pie dēliem un apsēdās viņiem blakus pie televizora. Viņš kustējās ļoti lēnu un klusu, it kā viens straujāks solis varētu sadragāt šo trauslo ģimenes mieru kā akmens, kas iekrīt mierīgā, rītausmas snaudā iegrimušā dīķī.

III. DZĪVO UN MIRUŠO GRĀMATA

no otrdienas, gaiļa stundas, 6.30 vakarā, līdz trešdienai, žurkas stundai, 1.00 nakti.

Vei-či spēlē… abi spēlētāji pie tukša galdiņa sākumā ieņem pozīcijas, kas viņiem šķiet izdevīgas. Pamazām tukšās vietas zūd. Tad seko pretējo pušu sadursme; attīstās aizsardzības un uzbrukuma cīņas, tieši tāpat, kā tas notiek dzīvē.

Vei-či spele

23. nodaĻa

i

Sievas veselības stāvoklis arvien pasliktinājās.

Tuvojās vakars. Vu Cjujčens veselu stundu bija nosēdējis uz grīdas pie viņas matrača un turējis kompreses pie sievas pieres. Meita bija rūpīgi sagatavojusi viņa pirkto zāļu tēju, pēc tam abi ar meitu bija devuši mātei dzert karsto šķidrumu. Ari tabletes viņa iedzēra, taču nekādas pārmaiņas nebija manāmas.

Pieliecies tuvāk, Vu noslaucīja viņai pieri. Kāpēc viņai nekļūst labāk? Viņš niknojās. Vai homeopāts būtu piemānījis? Un, pats galvenais, kāpēc sieva bija tik ļoti novājējusi? Nebūtu ceļā saslimusi, ja pirms aizbraukšanas būtu labi ēdusi, izgulējusies, kā nākas. Jun-Pinai, kas jau tā bija trausla un bāla, vajadzēja saņemties un pašai par sevi parūpēties. Vajadzēja domāt arī par citiem…

"Es tik ļoti baidos," viņa sūdzējās. "Nesaprotu, kas īstenībā notiek. Viss ir kā sapnī. Un galva tik ļoti sāp…" Sievietes vārdi izplūda neskaidrā murmināšanā, tad viņa apklusa.

Un Vu aptvēra, ka viņu pašu ari māc bailes. Pirmo reizi kopš tās bezgala tālās dienas, kad viņi pameta Fudžou, Vu Cjujčens iedomājās, ka varētu viņu zaudēt. Jā, Jun-Pinu viņš tiešām bieži vien nespēja saprast. Viņi apprecējās uzreiz, viens otru maz pazīdami. Viņa bija kaprīza, dažreiz neizturējās pret viņu, savu vīru, ar pienācīgu cieņu, kā, teiksim, būtu pieļāvis Vu tēvs. Taču bērniem viņa bija laba māte, labi gatavoja, cienīja viņa vecākus, bija mīļa gultā. Pie tam vienmēr gatava uzklausīt viņu bez iebildumiem uztvert viņa teikto nopietni. Tādu cilvēku nebija daudz.

Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja durvīs stāvam dēlu. Lana acis bija plati ieplestas, saraudātas.

"Ej skaties televīziju!" Vu teica.

Taču zēns nekustējās. Viņš raudzījās uz māti.

Tēvs piecēlās.

"Čiņ-Meja," viņš nepacietīgi uzsauca, "panāc šurp!"

Pēc mirkļa arī meita parādījās durvīs.

"Jā, BabaT'

"Atnes mātei jaunās drēbes!"

Meitene aizgāja un drīz atgriezās ar zilām elastīgām biksēm un polo kreklu. Viņi abi apģērba māti. Čiņ-Meja atnesa tīru drāniņu un noslaucīja viņai pieri.

Izgājis uz ielas, Vu ieskatījās elektronikas preču veikalā. Ieeja tajā bija blakus viņa dzīvokļa durvīm. Viņš pavaicāja pārdevējam, kur tuvākā slimnīca. Tas paskaidroja, ka ne visai tālu esot liela klīnika un pēc Vu lūguma uzrakstīja adresi angliski uz lapiņas. Vu bija izlēmis sievu vest uz slimnīcu ar taksometru. Atgriezies dzīvoklī, viņš meitai piekodināja:

"Mēs drīz atgriezīsimies. Klausies uzmanīgi! Nevienam neatver durvis! Vai saprati?"

"Jā, tēv."

"Abi ar brāli gaidiet dzīvoklī! Lai arī kas notiek, ārā neejiet!"

Viņa pamāja.

"Aizslēdz durvis un uzliec ķēdi, kad aiziesim."

Vu atvēra durvis, pasniedza sievai roku, kur pieķerties, un izgāja uz ielas. Pastāvēja, līdz saklausīja atslēgu pagriežamies slēdzenē un nožvadzam ķēdi. Tad abi sāka iet pa cilvēku pārpilno, milzu iespējām un naudas bagāto Kenelstrītu bet šajā brīdī mazajam, izbiedētajam cilvēkam visas tās piedāvātās iespējas nebija svarīgas.

"Te," Spoks nepacietīgi teica, pagriezdamies ap stūri un piebraukdams ar "Blazer" Kenelstrītas malā netālu no Malberijas. "Te Vu dzīvo."

Viņš un "turki" vēl nebija paguvuši sagatavot maskas un izkāpt no mašīnas, kad Vu jau bija iesēdinājis sievu taksometrā. Iekāpa pats ari, un taksometrs aizbrauca. Dzeltenais auto drīz vien pazuda Kenelstrītas sastrēgumstundas blīvajā transporta straumē.

Spoks pabrauca uz priekšu, novietodams mašīnu tieši iepretī dzīvoklim, kura adresi un ārdurvju atslēgu Džimija nekustamo īpašumu brokeris bija atdevis viņam pirms nepilnas pusstundas tieši pirms savas nāves.

"Uz kurieni viņi varēja aizbraukt?" viens no "turkiem" jautāja.

"Nezinu. Viņa sieva izskatījās slima. Redzēji, kā gāja. Varbūt pie ārsta."

Spoks pavēroja ielu. Novērtēja attālumus un secināja, ka tieši te, Kenelstrītas un Malberijas krustojuma tuvumā, atrodas daudz juvelierveikalu. Apkaime atgādināja pilsētas centra dimantu kvartālu. Tas Spokam nebija pa prātam. Tātad varēja nešaubīties, ka tuvumā ir vismaz ducis bruņotu apsargu. Nogalinot Vu ģimeni pirms veikalu slēgšanas, jārēķinās ar iespēju, ka, šāvienus sadzirdot, kāds apsargs varētu iejaukties. Pat vēlu vakarā viņa pasākums bija saistīts ar risku pie daudzu māju sienām rēgojās videonovērošanas kameru korpusi. Tur, kur stāvēja mašīna, kameru nebija, bet tieši pie Vu dzīvokļa viņi būtu modro acu gūstā. Viss bija jāpaveic ātri un maskās.

"Manuprāt, te darīsim tā," Spoks lēni un skaidri angliski teica. "Vai jūs klausāties?"

"Turki" uzmanīgi lūkojās uz viņu.

Kad tēvs ar māti aizgāja, Vu Čiņ-Meja sagatavoja brālim tēju un pabaroja viņu iedeva tējas maizīti un rīsus. Viņa atcerējās, cik ļoti neērti bija jutusies, kad no rīta, uzreiz pēc viņu ierašanās Čainataunā, tēvs pārtikas veikalā bija sācis kaulēties ar pārdevēju, izskatīgu jaunu vīrieti.

Lai ietaupītu dažas juaņas par tējas maizītēm un nūdelēm!

Nosēdinājusi astoņgadīgo Lanu pie televizora, viņa iegāja guļamistabā, lai nomainītu piesvīdušos palagus mātes guļvietā.

Meitene paraudzījās spogulī, vērodama savu seju. Izskatījās jau nu jauka: gari, melni mati, glītas lūpas, dziļas, izteiksmīgas acis.

jau vairāki cilvēki bija teikuši, ka viņa atgādinot aktrisi Lūsiju Liu, un Čiņ-Meja arī pati to varēja apstiprināt. Protams, līdzība būtu vēl lielāka, ja nomestu pāris kilogramu un, protams, mazdrusciņ palabotu degunu. Un šīs nejēdzīgās drēbes! Gaiši zaļš treniņtērps… cik pretīgi! Apģērbam Čiņ-Meja pievērsa lielu uzmanību. Viņa ar savām draudzenēm mēdza aizrautīgi analizēt modes skates pārraides no Pekinas, Honkongas un Singapūras, vērojot, kā tērpu demonstrētājas, gurnus grozīdamas, aizslīd pa "mēli". Pēc tam trīspadsmit un četrpadsmit gadus vecas meitenes rīkoja savas modes skates, tipinot pa "mēles" imitāciju un nozūdot aiz paštaisīta priekškara, lai pārģērbtos.

Reiz, jau pirms tam, kad partija represēja tēvu par mutes palaišanu, visa ģimene kopā bija aizbraukusi uz Sjameņu, uz dienvidiem no Fudžou. Jauka pilsētiņa, tūrisma centrs, kurā uzņēma daudzus Taivanas un rietumu tūristus. Tabakas veikaliņā, kur tēvs bija iegājis nopirkt cigaretes, Čiņ-Meju pārsteidza plašā modes žurnālu izvēle plauktos bija vismaz trīsdesmit izdevumu. Viņa uzkavējās veikaliņā vēl kādu pusstundu, kamēr tēvs bija darīšanās tuvējā birojā, bet māte ar Lanu pastaigājās parkā. Viņa izšķirstīja visus žurnālus. Daži bija izdoti rietumos, taču lielākā daļa turpat Pekinā vai citās piekrastes pilsētās, brīvajās ekonomiskajās zonās. Tajos attēlotie Ķīnas tērpu modelētāju darbi bija tikpat eleganti kā kurš katrs Milānas vai Parīzes meistaru darbs.

Pusaudze bija sapņojusi par modes studijām Pekinā, par modes mākslinieces karjeru pēc, gluži iespējams, viena vai diviem tērpu demonstrētājas arodā nostrādātiem gadiem.

Bet nu tēvs to visu bija sagrāvis.

Gultā iekritusi, viņa satvēra sava lētā treniņtērpa vienkāršo audumu un raustīja to, kā saplēst gribēdama.

Kas gan viņai dzīvē gaidāms?

Darbs fabrikā, šūdinot visādas lupatas, kaut ko tādam treniņtērpam līdzīgu. Pelnot divi simti juaņu mēnesī, kuras jāatdod nabaga vecākiem. Un tas varēja turpināties visu mūžu.

Tāda, lūk, izrādītos viņas karjera modes pasaulē. Viņa bija…

Domas pāršķēla spējš klauvējiens pie durvīm.

Bailēs noelsusies, viņa piecēlās sēdus, iedomājusies par čūskgalvi plostā, šaušalīgo Spoku ar pistoli rokā. Šāvienu troksni, kad viņš nogalināja kuģa jūrniekus. Iesteigusies viesistabā, viņa pieklusināja televizora skaņu. Lans īdzīgi sarauca pieri, taču viņa pielika pirkstu pie lūpām.

Atskanēja sievietes balss:

"Mister Vu? Vai esat mājās, mister Vu? Jums ziņa no mistera Čana."

Ak Čans, meitene atcerējās, tas vīrietis, kas palīdzēja izkļūt no tilpnes un pēc tam ar plostu aizveda krastā. Jauks cilvēks. Ari viņa dēls ar rietumniecisko vārdu Viljams viņai bija iepaticies. Sadrūmis, slaids un glīts. Pievilcīgs, bet no tāda bija jāuzmanās: tādus viņa bija iedomājusies triādu locekļus.

"Tas ir ļoti svarīgi," sieviete turpināja. "Ja esat mājās, atveriet! Lūdzu! Misters Čans teica, ka jums draudot briesmas. Es strādāju pie mistera Džimija Mā. Viņš nogalināts. Jums arī draud briesmas. Jums jāpameklē cita vieta, kur apmesties. Es varu palīdzēt. Vai dzirdat?"

Čiņ-Meja nespēja aizmirst šāvienu troksni. To, kā briesmīgais cilvēks Spoks bija šāvis uz viņiem. Sprādzienu, kuģa grimšanu, ūdeni.

Vai klausīt to sievieti? Čiņ-Meja netika skaidrībā.

"Lūdzu!" Klauvējieni turpinājās.

Un tad viņai ausīs ieskanējās tēva teiktais: palikt mājās, nevienam nevērt durvis vaļā. Un, lai arī kā viņa dusmojās un saprata, ka tēvam bieži vien nav taisnība, viņa nespēja nepaklausīt.

Jāgaida klusītēm, nevienu neielaižot. Kad vecāki atgriezīsies, izstāstīs viņiem, ko sieviete teikusi.

Droši vien sieviete jau bija aizgājusi klauvēšana mitējās. ČiņMeja atkal ieslēdza skaņu televizorā un pagatavoja tēju ari sev.

Kādu bridi viņa pasēdēja pie televizora, pētīdama komēdijas aktrišu tērpus.

Tad viņa izdzirdēja slēdzenē pagriežamies atslēgu.

Vai vecāki būtu tik drīz atgriezušies? Viņa pielēca kājās, baiļodamās par māti. Vai ar viņu kas noticis? Vai viņai jāpaliek slimnīcā?

Tiklīdz viņa bija pieskrējusi pie dūnām, atāķējusi ķēdi un pateikusi: "Tēv…" tās atsprāga vaļā un iekšā iebruka sīks, melnīgsnējs vīrietis ar pistoli rokā. Viņš aizcirta durvis un pavērsa pistoli pret viņu.

Čiņ-Meja iespiedzās un metās pie tālruņa, taču vīrietis viņu panāca un, satvēris ap vidu, nogāza uz grīdas. Tad satvēra šņukstošo zēnu aiz apkakles un, aizvilcis uz tualeti, iegrūda tajā.

"Pasēdi tur un ciet-klusu, sīkais!" viņš novervelēja angliski. Tad aizvēra durvis.

Ar rokām aizsegdama krūtis, meitene ķepurojās prom. Neizpratnē viņa lūkojās uz durvīm.

"Kā… no kurienes jums atslēga?" Čiņ-Meja nobijusies domāja, ka vecāki nogalināti un atslēga paņemta no viņiem.

Taču viņas teikto ķīniešu valodā iebrucējs nesaprata, un viņa atkārtoja jautājumu angliski.

"Aizveries! Iekliegsies vēl nošaušu." Sadabūjis mobilo tālruni, viņš piezvanīja. "Esmu iekšā. Bērni ir mājās."

Tumšādainais, arābam līdzīgais vīrietis droši vien no Rietumķīnas māja ar galvu, klausoties, ko viņam pa telefonu saka, aplūkoja Čiņ-Meju no galvas līdz kājām un greizi pasmaidīja.

"Nezinu, septiņpadsmit vai astoņpadsmit… Tā nekas… Labi."

Tad viņš pārtrauca sarunu.

"Vispirms," viņš paziņoja, "iedod nedaudz iekost!" Tad, sagrābis šņukstošo meiteni aiz matiem, ievilka viņu virtuvē. "Kas jums te ir ēdams?"

Taču viņas ausīs griezās tikai tie daži vārdi.

Vispirms iedod nedaudz iekost… vispirms iedod nedaudz iekost…

Un pēc tam? Vu Čiņ-Meja sāka raudāt.

Darbs Linkolna Raima mājā, kas vētras mijkrēslī izskatījās pelēka un drūma, nemaz nevirzījās uz priekšu.

Turpat sēdēja arī Sakša, mierīgi malkodama savu smirdīgo tēju, laupot Raimam pēdējo pacietību.

Bija atgriezies Freds Delrijs un, pirkstos neaizdedzināto cigareti viļādams, staigāja šurpu turpu; viņa garastāvoklis nebūt nebija labāks kā pārējiem.

"Nebija labi ne pirmīt, ne ari tagad. Nebija. Labi. Nemaz."

Viņš runāja par FIB tā sauktajiem "cilvēkresursu nodrošināšanas aspektiem", kas neļāva nostiprināt Spoka medību dalībnieku komandu. Slaidais vīrietis nicīgi noteica:

"Ticiet vai neticiet, tā arī teica, "tā ir CNA kompetence", saproti, kā gribi. Tieši tā. "Tā ir CNA situācija." Viņš izvalbīja acis. "Kungs, apžēlojies!"

Delrijs uzskatīja, ka Tieslietu ministrijā cilvēku kontrabandas jautājumi nevienu īpaši neaizrāva un laiku tādām darbībām netērēja. Faktiski, lai gan likumdošanā deviņdesmitajos gados bija izdarīti grozījumi, FIB nebija tādas pieredzes kā Imigrācijas un naturalizācijas dienestam. Delrijs bija pūlējies paskaidrot specaģentu vadītāja vietniekam, ka būtu jāņem vērā arī tāds sīkumiņš kā meklējamā čūskgalvja saistība ar masu slepkavību. Taču atbilde uz šo argumentu arī bija noraidoša. To varētu iekļaut LKCTG kategorijā.

"Ko tas nozīmē?"

"Lai Kāds Cits Tiek Galā." Aģents sadrūmis paziņoja, ka SPEC-TAK vienības brašuļi joprojām atvēsinoties Kvantiko un neesot nekādu cerību saņemt papildspēkus no Ņujorkas Austrumu un Dienvidu policijas iecirkņiem.

Arī darbs ar noziegumu vietās iegūtajiem lietiskajiem pierādījumiem nevirzījās uz priekšu.

"Kas mums zināms par hondu, ko Spoks nozadzis pludmalē?" Raims nerimās. "Tā taču ir uzskaitē. Vai tad neviens nekur viņu nemeklē? Tā taču skaitās meklēšanā."

"Atvaino, Linkij!" Silleto teica pēc tam, kad bija piezvanījis uz centru. "Nekā."

Atvainolinkijnekā…

Izrādījās, ka bija daudz vieglāk atrast kuģi Krievijas ostā nekā desmit cilvēkus tepat kaimiņos.

Bija atsūtīti pirmie Džimija Mā slepkavības vietas apskates rezultāti. Toms pienesa ziņojumu Raimam un pāršķīra lapas, kamēr izmeklētājs lasīja. Nebija itin nekā, kas liecinātu par Spoka saistību ar slepkavību; neviens lietiskais pierādījums "nesaistīja" viņu ar nozieguma vietu. Ballistiskās ekspertīzes datu nebija Džimijam bija pārgriezta rīkle -, un no paklāja birojā un gaitenī nebija izdevies iegūt kāju pēdu nospiedumus. Eksperti bija savākuši simtiem latento nospiedumu un vairākus desmitus mikropēdu, taču līdz analīžu beigām bija jāgaida vismaz vairākas stundas.

Saksas savākto pirkstu nospiedumu salīdzināšana APNIS datu bāzē nebija devusi nekādus rezultātus, vienīgi Džerija Tana nospiedumus, bet viņa identitātei vairs nebija izšķirošas nozīmes.

"Man vajag iedzert," Raims vīlies paziņoja. "Kokteiļu laiks."

"Doktore Vīvere aizliedza alkoholu pirms operācijas," Toms aizrādīja.

"Lūdza izvairīties, Tom! Skaidri dzirdēju izvairīties. Izvairīšanās nav tas pats, kas atturēšanās."

"Vai tad nu par semantiku strīdēsimies, Linkoln! Neko stiprāku nedrīkst dzert."

"Operācija būs tikai pēc nedēļas. Atnes man galu galā to pašu, ko parasti."

Adjutants nepiekāpās.

"Pašlaik ir pārāk liela slodze. Asinsspiediens paaugstināts, viss dienas režīms izputējis."

"Labāk abi piekāpsimies. Mazu glāzīti!" Raims iebilda.

"Kas tā par piekāpšanos? Jums laimests, man zaudējums. Varēs dzert pēc operācijas." Toms nozuda virtuvē.

Aizvēris acis, Raims sadusmojies atspieda pakausi pret krēsla atzveltni. Viņš iedomājās neprātīgas fantāzijas auglis -, ka operācija saglābtu nervus, kas ļautu viņam kustināt visu roku. Viņš nebija nevienam pat Amēlijai Saksai to stāstījis, taču, kaut arī par spēju staigāt nebija ne runas, viņš nereti sapņoja, ka operācija sniegtu iespēju reāli saņemt un pacelt priekšmetus. Tobrīd viņš iztēlojās, kā paņem "Macallan" pudeli rokā un iedzer vienu malku no kakliņa. Šķita, ka delna sajūt vēsā, apaļā stikla pieskārienu.

Plakstiņi nodrebēja, atskanot šķindoņai uz galdiņa viņam blakus. Viskija rūgtenu dūmu aromāts uzvirmoja, ieskaujot galvu. Viņš atvēra acis. Sakša bija nolikusi mazu skotu viskija glāzīti uz elkoņbalsta.

"Pārāk pilna tā nav," Raims pārmetoši norūca. Taču piezīmes zemteksts un tas bija skaidrs gan Linkolnam, gan viņai bija: paldies!

Atbildes vietā viņa piemiedza ar aci.

Raims iesūca krietnu viskija devu caur salmiņu, alkohols sildīja muti un rīkli.

Vēl viens malciņš.

Viskijs bija bez vainas, taču tas nespēja mazināt nepacietību un vilšanos par krimināllietas izmeklēšanas lēno virzību. Acis uzdūrās kādam uzrakstam uz tāfeles.

"Sakša!" viņš uzsauca. "Sakša!"

"Jā?"

"Man vajag vienu tālruņa numuru. Ātri!"

SPOKA MEDĪBAS

Nozieguma vieta: Īstona, Loncailendā

Pludmalē ar šāvienu mugurā nogalināti divi imigranti.

Viens imigrants doktors Džons Suns ievainots. Līdzi bijis banšou (palīgs); personas identitāte nav noskaidrota.

Viens no līķiem, kurus atrada "Pūķa" nogremdēšanas vietā, noslīkušais, identificēts kā palīgs. Desmit imigranti izglābušies: septiņi pieaugušie (viens vecāks vīrietis, viena ievainota sieviete), divi bērni, viens zīdainis. Nozagts baznīcas mikroautobuss. Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju. Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta papildu informācija.

Automašīna, kas gaidījusi Spoku krastmalā, aizbraukusi bez viņa. Šķiet, ka Spoks vienu reizi izšāvis mašīnas virzienā. Izmantojot riepu protektoru nospiedumus un garenbāzes izmērus, nosūtīts ražotāja un modeļa pieprasījums.

Transporta līdzeklis bijis BMW X5. Vadītājs bijis Džerijs Tans.

Nav konstatēta imigrantu transportēšanai paredzētu transporta līdzekļu klātbūtne.

Mobilais tālrunis, kas, iespējams, pieder Spokam, nosūtīts pārbaudei uz FIB.

Neizsekojams drošu satelītsakaru tālrunis. Ķīnas valdības sakaru sistēma uzlauzta, lai to pieslēgtu. Spoka ieroča kalibrs 7,62 mm. Neparasta patronas čaulīte.

Piecdesmit pirmā gada modelis, Ķīnā ražota automātiskā pistole.

Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi. Spoks aizbēdzis ar zagtu sarkanas krāsas "Honda". Izsludināta automašīnas meklēšana. "Honda" pazudusi bez pēdām.

Jurā atrasti divi līķi (nāves cēlonis šauta brūce) un viens noslīkušais. Fotogrāfijas un pirkstu nospiedumi Raimam un Ķīnas milicijai.

Noslīkušais identificēts kā Viktors A, Spoka banšou. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNTS. Neviens pirkstu nospiedums nav identificēts, bet uz pirkstiem un īkšķiem neparastas zīmes (ievainojums vai apdegums auklas berzes rezultātā?). Ziņas par imigrantiem: Sems Čans un Vu Cjujčens un abu ģimenes, Džons Suns, kuģī bojā gājušās sievietes bērns, neidentificēts vīrietis un sieviete (nošauti krastā).

Nozagtais mikroautobuss, Čainatauna

Imigranti to maskējuši ar "Mājai un dārzam" emblēmu. Asins traipu forma liecina, ka ievainotajai sievietei cietusi roka vai plecs.

Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju asins grupas noteikšanai.

Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta plašāka analīze. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Pirkstu nospiedumi nav identificēti.

Džerija Tania slepkavības vieta

Četri vīrieši izsituši durvis, spīdzinājuši un nogalinājuši viņu.

Divas patronu čaulītes atbilst piecdesmit pirmajam modelim. Tans nošauts ar diviem šāvieniem galvā. Plašs vandalisms. Daži pirkstu nospiedumi.

Neviens nospiedums (tikai Tanam) nav identificēts. Trim līdzdalībniekiem mazāki kurpju izmēri nekā Spokam, iespējams, viņi ir mazāka auguma. Pēdas liecina, ka Spoka iespējamā slēptuve ir centrā, Pasaules tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā.

• Iespējamie līdzdalībnieki no Ķīnas etniskajam minoritātēm. Tiek noteikta varbūtējā dzīvesvieta.

Spoks piespieda piecdesmit pirmā modeļa pistoli pie vaiga. Siltais, pēc ieroču eļļas saldi smaržojošais metāls sniedza paļāvību. Protams, vajadzēja jaunu šaujamo. Kaut ko lielāku un efektīgāku, tādu kā "Uzi" vai "Beretta", kas palika uz "Pūķa". Bet šī bija laimīgā pistole. Tā viņam bija kalpojusi gadiem ilgi. Viņš ticēja tās veiksmei, jo bija ticis pie tās īpašā veidā: Taipejas apkaimē bija iegājis templī, lai palūgtos. Kāds bija paziņojis policijai, ka viņš esot templī, un, ejot ārā, viņu aizturēja divi policisti. Taču vienam no viņiem ienāca prātā, ka nebūtu lāgā draudēt ar ieroci budistu templī; uztraukumā pistole nokrita uz tempļa kāpnēm. Spoks paķēra pistoli, nošāva abus zaļknābjus policistus un aizlaidās.

Kopš tā laika šī pistole bija nesusi veiksmi kā dāvinājums no loka šāvēju dieva Ji.

Gandrīz stunda bija pagājusi, kopš Kašgari bija iegājis dzīvoklī, lai nodrošinātu, ka Vu bērnus varētu izmantot par ķīlniekiem. Šajā Kenelstrītas daļā veikali jau bija slēgti un apbruņotie apsargi prom, par to viņš nešaubījās. Arī gājēju straume bija apsīkusi. Nav ko vilkt garumā, Spoks nodomāja, izstaipīdams locekļus. Bija apnicis gaidīt. Ari Jūsufam un pārējiem "turkiem" pacietības mērs bija pilns. Viņi jau labu laiku sūkstījās, ka izbadējušies, bet viņš sprieda, ka šajā apkaimē pat restorānos un kafejnīcās ierīkota videonovērošana, un Spokam nebija ne mazākās vēlēšanās atstāt savu vai kāda palīga videoierakstu nieka pārtikas dēļ. Būs vien…

"Re nu!" viņš pačukstēja, paskatījies uz ielu.

Viņš redzēja, ka kvartāla sākumā no taksometra izkāpuši divi cilvēki. Lai gan abi bija nodūruši galvu, Spoks nešaubījās, ka tie bija Vu. To varēja spriest pēc lētajiem treniņtērpiem, kas bija abiem mugurā. Norēķinājušies ar vadītāju, viņi iegāja stūra aptiekā; vīrs balstīja sievu, apņēmis ap vidukli. Viņas roka bija ieģipsēta vai pamatīgi apsaitēta. Viņam rokā bija iepirkumu maisiņš.

"Sagatavojiet maskas! Pārbaudiet šaujamos!"

Abi "turki" paklausīja.

Pēc brīža abi Vu iznāca no aptiekas. Viņi gāja, cik vien ātri spēdami, ievērojot sievas veselības stāvokli.

Spoks deva rīkojumu vienam no "turkiem":

"Paliec mašīnā! Lai dzinējs darbojas! Mēs abi…" viņš pamāja uz Jūsufu, "ieiesim iekšā kopā ar Vu. Iegrūdīsim dzīvoklī un aizslēgsim durvis. Spilveni klusinātāju vietā. Meitu gribu paņemt līdzi. Paturēsim viņu kādu laiku."

Viņš nešaubījās, ka par tādu neuzticību Jiņdao neļaunosies.

Vu pāris bija pārdesmit metrus no dzīvokļa dunam. Galvu nodūruši, viņi steigšus steberēja, nemanīdami pāri viņiem ieplestos nāves vēstnešu spārnus.

Paķēris mobilo tālruni, Spoks piezvanīja "turkam" Vu dzīvoklī.

"Klausos!"

"Vu jau tuvu. Kur bērni?"

"Puika tualetē. Meitene pie manis."

"Tiklīdz viņi pieies pie durvīm, mēs bruksim iekšā."

Viņš izslēdza tālruni lai kāds nepiezvanītu nelaikā. Tad Spoks un Jūsufs, uzvilkuši maskas, izkāpa. Otrs "turks" apsēdās pie stūres.

Vu pāris jau bija pie durvīm.

Izkāpis uz ietves, Spoks taisnā ceļā tuvojās saviem upuriem.

Bailēs varēsi būt drosmīgs.

24. nodaĻa

Abi Vu bija pie durvīm.

Bērni bija dzīvoklī. Spoks un Jūsufs, abi maskās, skriešus šķērsoja Kenelstrītu. Kā parasti pirms asinsdarbiem, Spokam satraukumā trīcēja viss augums. Pat rokas nedaudz vibrēja, taču tēmējot tās nepievīla.

Viņš vēlreiz iedomājās par Vu meitu. Ar viņu…

Tieši tobrīd ielā atbalsojās skaļš rībiens, lode ietriecās ielas malā novietotā mašīnā aiz Spoka. Ieaurojās signalizācijas sirēna.

"Ak kungs!" kāds iekliedzās. "Kas šāva?"

Spoks un Jūsufs pietupās, skatieniem pārmeklējot ielu un meklējot uzbrucēju. Pistoles bija šaušanas gatavībā.

"Velns ar ārā!" atskanēja cita balss. "Pārtraukt uguni!"

Arī Vu bija nometušies uz ietves.

Spoks grozīja galvu uz visām pusēm.

"Pagaidi!" Tas bija domāts Jūsufam.

Vīrieša balss megafonā paziņoja:

"Kvaņ An! Stāt! Te Savienoto Valstu Imigrācijas un naturalizācijas dienests!" Sekoja otrs šāviens šķita, ka šāvis pats runātājs, un Spokam blakus vieglās mašīnas sānlogs sašķīda drumslās.

Pārsteigumā sirdij trīsot, Spoks parāpās atpakaļ, laimes pistoli mērķa meklējumos gaisā pacēlis. Imigrācijas dienests? No kurienes? Kur tad viņi paslēpušies?

"Tas ir slazds," viņš nošņāca Jūsufam. "Lecam autiņā!"

Kenelstrīta bija viens vienīgs haoss. Apkārt kliedza, garāmgājēji un veikalnieki meklēja, kur patverties. Tad pārdesmit soļu uz priekšu atsprāga vaļā divu baltu autofurgonu durvis, uz ielas izbira bariņš bruņotu vīriešu un sieviešu melnos formastērpos.

Un kas tad tas? Pat Vu un viņa sieva izvilka ieročus! Vīrs no iepirkumu maisiņa sadabūja mašīnpistoli. Sieva vilka pistoli no treniņtērpa kabatas… Un tad Spoks aptvēra, ka tie nemaz nebija Vu. Mānekļi policisti vai aģenti ķīnieši, kas pārģērbušies Vu drēbēs! Tātad policijai bija izdevies viņus atrast, un šie cilvēki bija sūtīti, lai izvilinātu viņu.

Spoks netēmēdams izšāva piecas vai sešas reizes, lai noguldītu uzbrucējus un vairotu paniku. Cauršāva juvelierveikala skatlogu, pievienojot sirēnu duetam vēl vienu balsi, un sākās kaut kas neaprakstāms.

Pie stūres palikušais "turks" atrāva durvis vaļā un atklāja uguni uz baltajiem furgoniem. Policisti skriešus izretinājās Kenelstrītas pretējā pusē, ieņemot šaušanai izdevīgas pozīcijas.

Aizslēpies aiz nozagtā apvidus auto, Spoks dzirdēja saucienus:

"Kas šāva?… Vēl nav, kas piesedz… Kas, ellē ratā, te notiek?… Dieva dēļ, ka nesašauj kādu garāmgājēju!"

Kādas Vu dzīvokļa tuvumā novietotas mašīnas vadītājs izbīlī iedarbināja mašīnu, cerēdams aizlaisties no apšaudes. Spoks divas reizes izšāva vadītāja durvīs. Stikls izbira, mašīna sagriezās šķērsām, ar negantu blīkšķi ietriecoties ielas malā novietoto braucamrīku rindā.

"Kvaņ An!" čerkstēja pavisam cita balss megafonā vai policistu mašīnas skaļrunī. "Jūs esat ielenkti! Te FIB! Nometiet…"

Viņš izslēdza runātāju, divas reizes izšaudams balss virzienā, un iemetās "Blazer". Uiguri ierāpās aiz muguras.

"Kašgari! Palika dzīvoklī!" Jūsufs māja uz Vu dzīvokļa durvīm, kur bija palicis trešais "turks".

"Viņš jau ir beigts vai notverts," Spoks atcirta. "Skaidrs? Nevaram gaidīt!"

Jūsufs pamāja. Taču, tiklīdz Spoks pagrieza atslēgu aizdedzē un dzinējs ierūcās, viņš pamanīja policijas virsnieku parādāmies starp mašīnām; tas māja garāmgājējiem, lai slēpjas. Tad pacēla pistoli, tēmēdams uz viņa braucamo.

"Uz grīdas!" Spoks izsaucās, pirms atskanēja šāvieni. Visi trīs pieliecās, domādami, ka tūdaļ izbirs aizsargstikls.

Viņi izdzirdēja skaļus blīkšķus citu citam sekojam astoņas vai deviņas reizes, lodēm dragājot automašīnas priekšpusi. Astoņas vai deviņas reizes. Tad sākās ellišķīga šķindoņa salocītās ventilatora lāpstiņas kaukdamas rīvējās pret citām dzinēja daļām, no cauršautā radiatora cēlās tvaiks. Tad dzinējs apklusa.

"Ārā!" Spoks pavēlēja, izlēkdams no mašīnas un izšaudams vairākas reizes policista virzienā; tas pašāvās sānis, aizslēpdamies aiz mašīnām.

Visi trīs bija pieplakuši pie ietves. Uz pāris mirkļiem viss aprima. Policisti un aģenti nešāva, gaidīdami palīgus, varēja dzirdēt, kā, sirēnām gaudojot, pa Kenelstrītu tuvojās papildspēki.

"Nometiet ieročus un piecelieties!" megafons ieaurojās vēlreiz. "Kvaņ, metiet zemē ieročus!"

"Padodamies?" Hādžipa acīs bija bailes.

Spoks neatbildēja, noslaucīja sasvīdušo delnu biksēs, tad nomainīja sava piecdesmit pirmā modeļa aptveri.

"Sekojiet man!" Piecēlies kājās, viņš vairākas reizes izšāva uz policistiem, tad ieskrēja pa zivju veikala durvīm. Pircēji un pārdevēji slēpās kur kurais aiz zivju, zušu kastēm un ledusskapjiem. Spoks ar savējiem aizskrēja līdz izejai otrā pusē, kur pie kravas furgona stāvēja vecs vīrs. Ieraugot pistoles un maskas, tas nometās ceļos un pacēla rokas. Viņš ievaimanājās:

"Nešaujiet! Lūdzu! Man ir sieva, bērni…" Vārdi izplūda šņukstos.

"Kāpiet iekšā!" Spoks uzsauca "turkiem". Viņi ielēca kravas kastē. Čūskgalvis atskatījās; durvīm piesardzīgi tuvojās vairāki policisti. Vairākkārt izšāvis viņu virzienā, Spoks piespieda viņus patverties aiz stūra.

Tad apmetās riņķī un sastinga. Vecais vīrs bija satvēris garu dunci un pienācis klāt. Spoka skatiena pārsteigts, viņš sastinga un šausmās blisināja acis. Spoks notēmēja uz vecuma plankumiem nosēto pieri. Duncis nošķindēja pret mitro bruģi zem kājām. Acis aizvērās.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad notikuma vietā ieradās Amēlija Sakša. Ar pistoli rokā viņa skrēja uz Vu dzīvokli.

"Kas notika?" viņa uzsauca pie sašautās apvidus mašīnas stāvošajam virsniekam. "Kas šeit galu galā noticis?"

Taču jaunais virsnieks bija tik satraukts, ka tikai mēmi noraudzījās viņā.

Pieskrējusi Vu dzīvoklim tuvāk, viņa ieraudzīja Fredu Delriju ar improvizētu saiti pārsienam plecā ievainotu virsnieku. Tūlīt arī uzradās neatliekamās palīdzības vīri ar nestuvēm.

Delrijs ar pūlēm valdīja dusmas.

"Kaut kas traks, Amēlij! Bija gandrīz rokā! Pavisam tuvu, bet aizlaidās."

"Uz kurieni?" viņa jautāja, pistoli nolaizdama.

"Ar kravas auto no zivju tirgus tur, otrā pusē. Tagad visi viņu meklē."

Izmisumā Sakša pat acis aizvēra. Viss Raima lieliskais domu gājiens un pārcilvēciskie pūliņi savākt aizturēšanas grupu bija vējā.

Tas, ko Raims, izmeklēšanai nonākot strupceļā, bija pamanījis lietisko pierādījumu tabulā, bija ziņas par ievainotās imigrantes asinīm. Viņš bija piezvanījis uz tiesu medicīniskās ekspertīzes laboratoriju un piespiedis laboratorijas ļaudis pabeigt paraugu izmeklēšanu.

Laboratorijas izmeklējumos tika konstatēti vairāki fakti: kaulu smadzeņu klātbūtne asinīs liecināja par smagu kaula bojājumu; asins saindēšanās norādīja uz dziļu grieztu vai plēstu brūci, kā arī Coxiella burnetii, baktērija, kas izraisa Bērneta riketsiozi, saslimšanu ar zoonozi, kas pāriet no dzīvniekiem uz cilvēkiem. Cilvēki bieži vien inficējas vietās, kur ilgstoši uzturējušies dzīvnieki, piemēram, dzīvnieku aplokos ostu tuvumā vai kuģu tilpnēs.

Tas viss nozīmēja, ka imigrantu vidū bija kāda smagi slima sieviete.

Pēc Raima domām, tas varēja uzlabot izmeklēšanas izredzes.

"Pastāstiet man ko vairāk par riketsiozi!" Raims palūdza patologu.

Noskaidrojās, ka slimība gan nebija ne lipīga, ne dzīvībai bīstama, taču tās simptomi varēja būt ārkārtīgi spēcīgi. Asas galvassāpes, drebuļi, drudzis, pat aknu disfunkcija.

"Vai tā ir reta kaite?" Raims jautāja".

"Pie mums ļoti."

"Lieliski!" Raims jutās kā spārnos un tūdaļ lika Silleto un Denam sameklēt palīgus no lielās mājas, Policijas pārvaldes galvēnās ēkas pilsētas centrā, un Piektā iecirkņa. Sākās zvanīšana uz visām slimnīcām un neatliekamās palīdzības klīnikām Manhetenas Čainataunā un Kvīnsas Flešingā, lai noskaidrotu, vai nav uzņemta paciente ar riketsiozi un smagu rokas savainojumu.

Nepagāja ne desmit minūtes, un tika saņemta ziņa no kāda policista, kas apkopoja no pilsētas centra saņemto informāciju. Atklājās, kāds ķīnietis atvedis sievu uz Čainataunas klīnikas uzņemšanas nodaļu. Viss pilnīgi sakrita ar meklējamo bija gan Bērneta riketsiozes simptomi, gan vairāki lūzumi. Viņu sauca Vu Jun-Pina. Piektā iecirkņa policistu grupu aizsūtīja uz turieni, lai kopā ar Sakšu un Denu nopratinātu gan ķīnieti, gan viņa sievu. Par aizturēšanu satriektie Vu atklāja policijai savu apmešanās vietu un paziņoja, ka bērni palikuši dzīvoklī. Pēc tam piezvanīja Raims, paziņodams par nupat saņemtajiem APNIS meklēšanas rezultātiem: daži Džimija Mā slepkavības vietā atrastie pirkstu nospiedumi sakrita ar citās spoka medību vietās atstātajiem; tātad čūskgalvis bija vainojams noziegumā. Kad Vu paskaidroja, ka dzīvokli bija sagādājis Džimija brokeris, gan Raims, gan Sakša uzreiz saprata, ka viņu dzīvesvieta Spokam jau zināma.

Tā kā FIB īpašā SPEC-TAK vienība joprojām nebija norīkota palīgā, Delrijs, Silleto un Pībodijs savāca paši savu aizturēšanas grupu un pat piedabūja divus ķīniešu izcelsmes Piektā iecirkņa policistus uzņemties abu Vu lomas.

Taču visas pūles bija veltas.

"Vairs nekas par to kravas mašīnu nav zināms?" Delrijs dusmojās. "Nevar būt, ka neviens to nav pamanījis! Ar visu veikala nosaukumu lieliem sarkaniem burtiem uz sāna!"

Aģents ieslēdza rāciju un pēc brīža paziņoja:

"Nē, ser, nekā nav. Nav redzēts ne braucam, ne stāvam."

Delrijs paraustīja sevi aiz auss ļipiņas, zem žaketes varēja saskatīt bruņuvesti.

"Kaut kas. Nav. Kā vajag."

"Ko tu teici, Fred?"

Taču Delrijs neatsaucās. Atskatījies uz zivju veikalu, viņš steigšus devās uz turieni. Sakša sekoja. Veikala priekšā pie lielas ledus tvertnes stāvēja trīs ķīnieši, droši vien pārdevēji, un divi Ņujorkas Policijas departamenta policisti, kas viņus nopratināja.

Delrijs uzmeta skatienu pārdevējiem un pievērsās vecam vīram, kas uzreiz nodūra skatienu, sākdams aplūkot starp ledus gabaliņiem guļošās gaišpelēkās plekstes.

Delrija rādītājpirksts bezmaz iedūrās vecā vīra krūtīs.

"Vai viņš pateica, ka Spoks aizdzinis kravas auto?"

"Pilnīgi pareizi, aģent Delrij."

"Sasodīts! Tātad melojis!"

Delrijs un Sakša skriešus metās uz veikala otru pusi. Tur, daļēji liela atkritumu konteinera aizsegā, rāmi stāvēja kravas furgons ar veikala nosaukumu uz sāniem.

Atgriezies pie ieejas durvīm, Delrijs uzsauca vecajam pārdevējam:

"Paklau, vecīt, pastāsti ātri visu, kā bija, tikai nelej! Vai es skaidri izsakos?"

"Viņš nošaus mani…" Vecais vīrs sāka šņukstēt. "Lika pateikt, ka aizbrauc ar furgonu, viņi bija trīs. Iegrūda pistoli pierē. Aizskrēja pa to ieliņu. Nezinu, uz kurieni."

Delrijs un policiste atgriezās pagaidu komandpunktā. Aģents bija saniknots, taču pateica tieši to pašu, kas bija prātā Saksai.

"Kas tur ko vainot, un tomēr."

"Tātad jādomā," viņa sprieda, "ka viņi aizskrējuši līdz tai ielai un nozaguši kādu autiņu."

"Droši. Es tā darītu. Un varbūt nolaida no kātiem ari vadītāju."

Taču pēc brīža ieradās policists un paziņoja, ka tikko saņemts paziņojums par automašīnas zādzību. Trīs apbruņoti vīrieši slēpotāju sejas maskās pieskrējuši pie "Lexus", kas apstājies pie luksofora, likuši vadītājam un sievai izkāpt un aizbraukuši.

"Kāpēc viņus nenošāva?" Delrijs brīnījās.

"Varbūt negribēja šaut," Sakša teica. "Pievērst lieku uzmanību." Tad viņa ar sarkasmu balsī piebilda: "Lai neradītu neērtības."

Kad piebrauca vēl vairākas policijas patruļmašīnas, viņa jautāja:

"Kas īsti izšāva un aizbiedēja viņu?"

"Nav ne jausmas. Bet gan es atradīšu to mūdzi."

Taču drīz vien noskaidrojās, ka viņam nebija jānopūlas. Divi virsnieki pienāca pie FIB aģenta un pusbalsī kaut ko skaidroja. Aģents savaikstīja seju. Tad novērsās un piegāja pie vaininieka.

Tas bija Alans Kou.

"Ko tas nozīmē?" Delrijs ārdījās.

Rudmatainais aģents uzreiz apvainojās un izaicinoši lūkojās pretī.

"Man nekas cits neatlika. Spoks būtu nošāvis pārģērbtos policistus, vai tad tas nebija skaidrs?"

"Nē, nebija. Viņš nedomāja šaut uz ielas."

"Kā man, Delrij, apnikušas tavas lekcijas! Vajadzēja pareizi izplānot. Ja katrs būtu savā vietā, viņu vēl varētu saņemt ciet."

"Mēs gatavojāmies saņemt viņu pie durvīm, lai nevainīgi cilvēki neciestu, ne jau ļaužu pārpilnas ielas vidū!" Delrijs papurināja galvu. "'Viens divi un viņš gulētu rāms." Tad aģents pamāja, norādot uz lielo "Glock" pie Kou jostas. "Un, pat ja viņš būtu kādu apdraudējis, kā varētu ar tādu stroķi netrāpīt no piecpadsmit soļiem? Pat es trāpītu, lai gan savu sūda šaujamo iemēģinu labi ja reizi gadā. Nu, galīgi garām."

Kou dūša saplaka, balsī ieskanējās nožēla.

"Redzot, kas notiek, domāju, ka citādi nevarēja. Uztraucos, gribēju, lai neciestu cilvēki."

Delrijs izrāva aiz auss aizsprausto cigareti; izskatījās, ka viņš tūlīt to aizsmēķēs.

"Nu gan pietiks. No šā brīža imigrācijas dienestam būs tikai padomdevēja funkcijas. Ne tiesībsargāšanas, ne taktikas jautājumos neiejaukties!"

"Jums nav tiesību!" Kou draudīgi piemiedza acis.

"Saskaņā ar rīkojumu varu gan, puis. Es centrā panākšu, lai tādus noliek pie vietas." Un viņš aizsteidzās prom.

Noraudzījusies, kā Delrijs iekāpj mašīnā, aizcērt dunas un aizdrāžas, Sakša piegāja pie Kou.

"Vai bērnus kāds izveda laukā?"

"Bērnus?" Aģents vēl nebija attapies no vārdu apmaiņas ar Delriju. "Vai runa ir par Vu bērniem? Nezinu. Droši vien ne."

Vecāki bija izmisīgi lūguši pēc iespējas ātrāk nogādāt bērnus pie viņiem uz slimnīcu.

"Es centram piezvanīju," Kou izvairīgi piebilda. Acīmredzot viņš bija zvanījis Imigrācijas un naturalizācijas dienestam, lai atsūta sociālos darbiniekus parūpēties par nelegālo imigrantu bērniem. "Sapratu, ka atbrauks kāds un parūpēsies par viņiem. Tādi ir noteikumi."

"Nu, mani neinteresē noteikumi," viņa atcirta. "Tur iekšā ir divi bērni vieni paši, bez vecākiem, un dzirdējuši šaudīšanos pie pašas mājas. Vai jums neliekas, ka viņiem ir drusciņ nelāgi ap dūšu?"

Tad Sakša piezvanīja Raimam, paziņojot par neveiksmi.

"Kas nu atkal?" Raims niknojās vēl vairāk nekā Delrijs.

"Viens no mūsējiem izšāva, pirms bijām ieņēmuši pozīcijas. Iela nebija noslēgta, un Spokam izdevās aizmukt, atklājot uguni… Zini, Raim, šāvējs bija Alans."

"Kou?" "Jā."

"Nu nē!"

"Delrijs nogrieza imigrācijas dienestam skābekli."

"Pībodijs to tik vienkārši nepieļaus."

"Pašlaik Fredam vienalga, vai kāds to pieļaus vai nepieļaus."

"Nu labi," Raims teica. "Kādam bija jāuzņemas atbildība. Citādi mēs te spēlējam aklās vistiņas. Tas nav labi." Tad viņš jautāja: "Vai ir cietušie?"

"Ievainoti policisti un civilie. Tas arī viss. Smagi cietušo nav." Viņa pamanīja Ediju Denu. "Man jātiek pie Vu bērniem, Raim. Piezvanīšu pēc notikuma vietas apskates." Viņa pārtrauca sarunu, tad uzsauca Denam: "Man vajadzēs patulkot, Edij. Parunāt ar Vu bērniem."

"Labi."

Norādot uz ložu sacaurumoto apvidus auto, Sakša teica blakus tam stāvošajam policistam:

"Lūdzu, nevienu nelaidiet klāt! Es tūdaļ atgriezīšos." Policists paklausīgi pamāja ar galvu.

Dens un Sakša devās uz dzīvokli. Viņa teica:

"Man negribētos, lai bērnus vienus aizved uz centru. Kā tu domā, vai varēsim viņus dabūt laukā un pa kluso aizvest pie vecākiem uz slimnīcu?"

"Protams."

Uz pagrabstāva dzīvokli veda atkritumiem piemētātas kāpnes. Sakša iedomājās, ka patumšajās istabās droši vien ir sasmacis gaiss un tarakānu, ka biezs. Ja tā padomā, viss bija diezgan briesmīgi: Vu bija riskējuši ar dzīvību, ar iespēju nokļūt cietumā, fiziski cietuši tādēļ vien, lai iemājotu vietā, kuru pat uzlūkot derdzās.

"Kurš numurs?" Dens jautāja; viņš gāja pirmais.

"Viens B," Sakša atbildēja.

Dens piegāja pie durvīm.

Tikai tad Sakša pamanīja Vu dzīvokļa slēdzenē atstāto atslēgu.

Atslēga? Kā tad tas iespējams?

Dens saņēma durvju apaļo rokturi.

"Nē!" Sakša uzsauca, izraujot pistoli. "Pagaidi!"

Taču bija par vēlu. Dens jau bija atrāvis durvis vaļā. Viņš atsprāga atsprāga no sīka, melnīgsnēja vīrieša, kas bija aptvēris ap vidukli šņukstošu pusauga meiteni, slēpdamies aiz viņas kā aiz vairoga, pistoli piegrūdis pie viņas kakla.

25. nodaĻa

"Tin, tin!" Edijs šausmās iekliedzās.

Jaunā detektīva rokas pacēlās virs ezīša sasukas.

Neviens nekustējās. Sakša dzirdēja visdažādākās skaņas: meitenes šņukstus, tālo satiksmes dūkoņu, signalizācijas sirēnas gaudošanu. Bruņotā noziedznieka izmisīgā balsī nesaprotamā valodā izgrūstās pavēles. Pašas sirdspukstus.

Pagriezusies sāniski, lai samazinātu iespējas trāpīt sev, viņa tēmēja vīrietim galvā, cik vien tas bija iespējams. Neapstrīdamais noteikums skanēja tā: lai ari cik grūti tas būtu, ziedot sevi nedrīkstēja. Nedrīkstēja nolikt ieroci, nedrīkstēja to nolaist pat bezizejas situācijā, nedrīkstēja dot likumpārkāpējam iespēju notēmēt uz sevi. Jebkurā veidā jācenšas pārliecināt ķīlnieka saņēmēju, ka ķīlnieks viņu neglābs.

Vīrietis sāka pavisam lēni virzīties uz priekšu, ar roku rādīdams, lai dod ceļu, joprojām kaut ko murminādams savā nesaprotamajā valodā.

Ne Sakša, ne jaunais detektīvs nekustējās.

"Veste ir, Den?" viņa čukstēja.

"Jā-ā," atskanēja nedroša atbilde.

Ari viņai tā bija amerikāņu bruņuveste ar superdrošo sirds aizsargplāksni -, taču tik niecīgā attālumā lode varēja nodarīt milzu bojājumus neaizsargātajām ķermeņa daļām. Pat viegls augšstilba artērijas savainojums bija bīstamāks nekā dažviet trāpījums krūtīs.

"Paej nost!" viņa čukstus palūdza. "Es neredzu mērķi."

"Šausiet?" Dens vaicāja.

"Vienkārši paej malā!"

Viņa pakāpās soli atpakaļ. Vēl vienu. Jaunais policists, sviedru lāsītēm izspiežoties starp matu saknītēm, nebija pakustējies. Sakša apstājās. Viņš kaut ko murmināja, kā Dievu lūgdams.

"Edij, tu nedzirdi?" viņa čukstēja. Un bridi vēlāk: "Edij, velns parāvis!"

Viņš papurināja galvu.

"Atvainojos… Tūdaļ!"

"Nāc, tikai lēnām!" Pusaudzi sagrābušajam vīrietim Sakša mīlīgi ieteica: "Nolieciet to šaujamo! Nevienam te pāri nedarīsim. Vai angliski saprotat?"

Viņi bija atkāpušies no durvīm. Vīrietis sekoja.

"Vai angliski saprotat?" viņa atkārtoja.

Klusums.

"Edij, pasaki viņam, ka mēs to nokārtosim."

"Viņš nav haņs," Dens sacīja. "Viņš nesaprot ķīniski."

"Tomēr pamēģini!"

No Dena mutes izrāvās skaņu savirknējums. Pārsteidzoši īsi, aprauti vārdi.

Vīrietis nereaģēja.

Abi policisti atkāpās līdz pat ietvei. Neviens pats viņu savādo pārvietošanos nebija ievērojis. Sakša nespēja saprast, kur visi palikuši.

"Tu," vīrietis uzbrēca lauzītā angļu valodā, "gulties! Abiem gulties!"

"Nē," Sakša nepiekrita, "mēs negulsimies. Es jūs lūdzu nolikt ieroci. Nekur no šejienes neaizbēgsiet. Simt policistu. Saprotat?" Runādama viņa bija nostājusies tā, ka nedaudz labāk varēja saskatīt viņa vaigu. Taču mērķis bija pavisam niecīgs. Un meitenes deniņi nieka pirksta atstatumā. Noziedznieks bija ļoti tievs, un trāpīt viņa ķermenī nebija nekādu izredžu.

Vīrietis atskatījās.

"Viņš izšaus un pēc tam laidīsies prom," Dens drebošā balsī paziņoja.

"Paklau!" Sakša nosvērtā balsī uzsauca. "Jums nekas nebūs. Mēs…"

"Nē!" Vīrietis ciešāk piespieda pistoles stobru pie meitenes kakla. Viņa iespiedzās.

Tad Dens tvēra pēc ieroča.

"Edij, iiē!" Sakša iekliedzās.

"Bil!" uzbrucējs izgrūda, pavērsdams pistoli uz priekšu; viņš mērķēja tieši Denam krūtīs. Detektīvs, skaļi nogārdzies, gāzās atmuguriski un atsitās pret Sakšu, notriekdams viņu uz ietves. Dens nokrita uz mutes, vemdams vai rīstīdamies asinīs; to viņa nezināja. Tik tuvu izšauta lode varēja arī iziet bruņuvestei cauri. Sakša grīļodamās slējās kājās, bet nepaspēja pacelt ieroci, kad noziedznieks jau bija pavērsis pistoli pret viņu.

Tomēr viņš neizšāva. Aiz muguras atskanējis troksnis bija novērsis viņa uzmanību. Šāvējs atskatījās. Aiz durvīm parādījās vīrietis, kas tuvojās, paceltajā rokā kaut ko turēdams.

Noziedznieks atbrīvoja meiteni un pagriezās, pistoli pacēlis, bet nepaspēja izšaut pieskrējušais iebelza tam ar ķieģeli pa galvu.

"Hunse!" Sonijs Li uzsauca Saksai un parāva meiteni prom no apdullinātā uzbrucēja. Nogrūdis meiteni zemē, Li pagriezās pret noziedznieku, kas bija saķēris asiņojošo galvu. Taču tas negaidīti palēca atpakaļ un tēmēja Li krūtīs.

Trīs Saksas šāvieni nogāza uzbrucēju kā marioneti uz ietves, kur viņš palika nekustīgi guļam.

"Elles soģi," Sonijs Li murmināja. Piegājis nokritušajam klāt, pārbaudīja tā pulsu, tad izņēma pistoli no mirušā rokas. "Beigts, Hunse!" viņš uzsauca. Tad pievērsās meitenei un palīdzēja viņai piecelties. Viņa šņukstēdama metās prom, Saksai garām, un nokļuva tieši Piektā iecirkņa policistes ķīnietes rokās. Apskāvusi pārbiedēto bērnu, policiste sāka viņu mierināt abu dzimtajā valodā.

Pieskrēja neatliekamās palīdzības mediķi apskatīt Denu. Veste tik tiešām bija apturējusi lodi, taču stiprā trieciena dēļ viņš bija zaudējis elpu; iespējams, bija pušu arī pāris ribu.

"Atvainojiet," viņš izdvesa, Saksā raudzīdamies. "Es nedomāju…"

"Pirmo reizi apšaudē?"

Viņš pamāja.

Sakša pasmaidīja.

"Laipni lūdzam bariņā!" Mediķi palīdzēja viņam piecelties un aizveda viņu, lai pārbaudītu veselības stāvokli neatliekamās palīdzības furgonā.

Sakša un divi īpašo uzdevumu vienības policisti pārbaudīja dzīvokli un atrada tualetē aptuveni astoņus gadus vecu pārbiedētu zēnu. Ar Piektā iecirkņa policistes ķīnietes palīdzību mediķi apskatīja brāli un māsu; Spoka palīgs nebija viņus ievainojis vai viņiem uzmācies.

Sakša atskatījās; otrs mediķis un divi policisti stāvēja pie uzbrucēja līķa.

"Man jāapskata līķis/' viņa atgādināja. "Nevajag to pagaidām aiztikt."

"Skaidrs," viņi atbildēja.

Sonijs Li aiz viņas muguras pačamdīja kabatas un galu galā atrada savu cigarešu paciņu. Ja tas viņam nebūtu izdevies, viņa nosprieda, droši vien ķertos pie nošautā kabatām.

Gatavojoties vairāku Kenelstrītas notikuma vietu apskatei, Sakša sadabūja savu balto virsvalku. Pie viņas piegāja Li.

Viņa iesmējās, redzot mazā vīrieša priecīgo smaidu.

"Kā?" viņa jautāja.

"Kas kā?"

"Kā jūs uzzinājāt, kur Vu dzīvo?"

"Man jums ir tas pats jautājums."

"Jums priekšroka." Varēja redzēt, cik ļoti viņam gribējās palielīties un Sakša ar prieku gatavojās viņu uzklausīt.

"Labs ir." Nometis izsmēķi, viņš paņēma vēl vienu cigareti. "Tāpat es strādāju Ķīnā. Staigāju apkārt, runāju ar cilvēkiem. Šodien aizgāju uz spēļu zālēm, trīs izstaigāju. Zaudēju nedaudz, laimēju nedaudz, iedzēru. Un runāju, runāju, runāju visu laiku. Tad pie galda iepazinos ar vecu vīru, galdnieku. No Fudžou. Viņš pastāstīja par vīrieti, kas bijis spēļu zālē pirms manis, nevienam nepazīstams. Sūdzējies par sievietēm, ka pašam viss jādara, sieva slima un roku salauzusi. Plātījies, ka kļūšot bagāts. Vēl runājis par "Pūķi" un kā viņš citus izglābis. Tad es nodomāju, ka tas bija Vu. Aknu un liesas disharmonija, es tā teiktu. Stāstījis, ka dzīvo netālu no spēļu zāles. Es apjautājos, un man izstāstīja par šo māju. Daudzi čūskgalvji sagaidītāji te atved jaunos imigrantus. Atnācu uz šejieni, apskatījos, pajautāju cilvēkiem, vai kāds kaut ko nezina, un uzzināju, ka viena ģimene taisni tāda kā Vu šodien ievākusies. Pārbaudu māju, paskatos pa virtuves logu viens sēž ar pistoli. Ei, Hunse, vai tu pirmīt paskatījies pa virtuves logu?"

"Nē, neskatījos."

"Varbūt vajadzēja. Tas ir labs paņēmiens. Vienmēr vispirms paskaties pa virtuves logu."

"Vajadzēja gan, Sonij." Viņa pamāja uz noziedznieka pusi.

"Pavisam slikti, ka nav dzīvs." Li sadrūma. "Varētu palīdzēt."

"Jūs taču īstenībā nespīdzināt cilvēkus, lai izspiestu liecību?" viņa jautāja.

Bet Ķīnas detektīvs tikai mīklaini pasmaidīja. Tad pajautāja:

"Hunse, kā jūs atradāt Vu ģimeni?"

Sakša paskaidroja, kā viņiem izdevies atrast Vu, pamatojoties uz informāciju par saslimšanu.

Li māja ar galvu, Raima dedukcijas spējas apbrīnodams.

"Bet kas bija ar Spoku?"

Sakša izstāstīja par priekšlaicīgo šāvienu un čūskgalvja aizbēgšanu.

"Kou?"

"Uzminējāt," viņa atzinās.

"Baigie sūdi… Man tas cilvēks nepatīk, tā varētu teikt. Kad bija pie mums, Ķīnā, uz sapulci Fudžou, mēs neuzticējāmies viņam. Tā ieiet istabā, it kā nevienu neredz. Runā ar mums kā ar maziem bērniem, pats gribēja izmeklēt Spoka lietu. Slikti runāja par imigrantiem. Kad meklējām viņu, nekad nebija."

Li paraudzījās uz Amēlijas Saksas virstērpu un sarauca pieri.

"Kāpēc jūs valkājat tādu apģērbu, Hunse?"

"Lai nesabojātu lietiskos pierādījumus."

"Slikta krāsa. Nevajadzētu valkāt baltu. Manā dzimtenē tā ir nāves krāsa, ticiet man. Izmetiet to! Ņemiet sarkanu apģērbu! Ķīnā sarkanā ir veiksmes krāsa. Zilā ari neder. Dabūjiet sarkanu!"

"Tā jau labi redzams, ja baltā."

"Nav labi," viņš teica. "Negatīvas emocijas." Li atcerējās vārdu, kuru viņam bija iemācījis Dens. "Ļauna zīme, tā es teiktu."

"Neesmu māņticīga," Sakša atbildēja. "Ne es, ne Raims neesam māņticīgi."

"Bet es esmu," Li teica. "Ķīnā ir daudz tādu kā es. Vienmēr lūdzas, ziedo, cērt demoniem astes…"

"Ko tas nozīmē?"

"Tā saka nocirst dēmonam asti. Dēmoni vienmēr seko, tāpēc, ielu šķērsojot, ātri jāpārskrien pirms automašīnas. Tā dēmonam aste nost un vara pazūd."

"Vai tad cilvēkus nenotriec?"

"Gadās."

"Vai tad cilvēkiem neliekas, ka tas nedarbojas?"

"Nē, viņi zina, ka dažreiz izdodas asti nocirst, dažreiz dēmons ņem varu pār tevi."

Nocirst dēmonam asti…

Sakša lika Li apsolīt, ka viņš nestaigās pa nozieguma vietām vismaz kamēr viņa nav pabeigusi savu darbu -, un tad pārbaudīja mirušā šāvēja līķi, nostaigāja dzīvoklī pa "režģi" un pašās beigās apskatīja Spoka sašauto apvidus mašīnu. Salīkusi visus savāktos lietiskos pierādījumus ar etiķetēm maisiņos, viņa beidzot novilka savu kosmonautes skafandru.

Pēc tam abi ar Li aizbrauca uz klīniku, kur visa Vu ģimene atkal bija kopā vienā palātā. To apsargāja divi policisti formastērpos un Imigrācijas un naturalizācijas dienesta aģente ar nepielūdzamu sejas izteiksmi. Ar Li un aģentes palīdzību abi tulkoja pamīšus Sakša noskaidroja visu iespējamo. Kaut arī Vu Cjujčens neko nevarēja pateikt par Spoka atrašanās vietu pilsētā, izģindušais, īgnais vīrs viņai pastāstīja par Čaniem, arī to, kā sauca viņu paņemto meitenīti, Pou-Je, kas tulkojumā nozīmēja "lolotais bērns".

Cik jauks vārds, Amēlija Sakša nodomāja.

"Vai viņus vedīs uz internēto nometni?" viņa jautāja aģentei.

"Jā. Gaidīs komisiju."

"Vai nebūtu iespējams ievietot viņus kādā no mūsu slēptuvēm?" Ņujorkas Policijas departamenta rīcībā bija vairāki neuzkrītoši daudzdzīvokļu nami pašā pilsētā, kuros izmitināja liecinieku aizsardzības programmā iekļautos cilvēkus. Nevienam nebija noslēpums, ka Imigrācijas un naturalizācijas dienesta pārvaldītajās internēto nometnēs varēja iekļūt jebkurš, ja vien labi gribēja. Bez tam Spoks noteikti paredzēja, ka viņus aizvedīs uz internēto nometni, un viņš ar saviem guaņsji varētu piekukuļot kādu, lai viņu ielaiž.

"Nav iebildumu."

Marejhilas māja bija brīva, Sakša nodomāja. Viņa nosauca imigrācijas dienesta aģentei adresi un Ņujorkas Policijas departamenta darbinieces, mājas pārraudzes, uzvārdu.

Kad viņa ar Li jau devās prom, imigrācijas aģente palūkojās uz Vu un, atgādinot kašķīgu skolmeistariem, nopukojās:

"Nevarējāt mierīgi dzīvot savā Ķīnā? Paši sev atskaitītos. Visu ģimeni, sievu gandrīz nāvē iegrūdāt."

Vu angļu valodas zināšanas nebija nekādas izcilās, taču viņš acīmredzot saprata aģentes teikto. Viņš piecēlās no sievas gultas, kur bija sēdējis, un noplātīja rokas.

"Ne jau mēs esam vainīgi!" viņš pūlējās ieskaidrot īgnajai aģentei.

"Ak nav jūsu vaina? Ko tad vainosiet?" imigrācijas dienesta aģente atcirta.

"Jūsu valsti!"

"Kā jūs to iedomājaties?"

"Jūs neredzat? Paskatieties apkārt! Visa nauda un bagātība, reklāmas, datori, "Nikes" un "Levi's", mašīnas, matu lakas… Jūsu Leonardo Dikaprio, jūsu kinozvaigznes! Jūsu tabletes visiem dzīves gadījumiem, jūsu smiņķi, jūsu televīzija! Jūs paši visai pasaulei paziņojat, ka te nekā netrūkst! Meiguo pilns naudas, brīvības, nevienam nav jābaidās. Jūs paši mums visiem stāstāt, cik te labi. Paši sūtāt mums savas preces un saņemat naudu, bet mums sakāt mei-jou, ejiet prom! Jūs sakāt, ka mūsu cilvēktiesības briesmīgas, bet mums mei-jou\" Angļu vārdiem izsīkstot, kārnais vīrs sāka runāt ķīniski, bet tad nomierinājās. Nopētīja aģenti no galvas līdz kājām un pamāja, norādot uz viņas blondajiem matiem. "Kas ir jūsu senči? Itālieši, angļi, vācieši? Viņi šeit bija pirmie? Nu, ko teiksiet?" Dusmīgi atmetis ar roku, viņš apsēdās uz gultas, saņemdams sievas veselās rokas plaukstu.

Aģente nogrozīja galvu, ar pārākuma smaidu apliecinot izbrīnu, ka imigrants nespēja aptvert acīm redzamo.

Sakša atstāja noskumušo ģimeni, aicinot Li iet laukā no klīnikas. Pagaidījuši ielas malā, abi reizē izskrēja starp diviem ātri braucošiem taksometriem. Sakša cerēja, ka bijusi gana tuvu otrajam, lai nocirstu asti jebkuram dēmonam, kas viņu vajātu.

Pati ēka un tās pagrabstāvā ierīkotā autostāvvieta bija praktiski nepieejamas, taču papildu pazemes autostāvvieta ielas pretējā pusē nebūt nebija tik droša.

Pēc teroristu uzbrukumiem Pasaules tirdzniecības centram un Oklahomsitijā Valdības iestāžu pārvalde bija noteikusi automašīnu novietošanas ierobežojumus stāvvietā zem Manhetenas federālās ēkas. Darbinieku bija tik daudz, ka veidojās neganti sastrēgumi, lai pārbaudītu katru iebraucošo mašīnu, tāpēc auto tur atļāva novietot vienīgi augstākā ranga priekšniecībai, bet pārējiem uzbūvēja garāžu blakus. Protams, ari to apsargāja, taču, tā kā virs tās bija izveidots neliels skvēriņš, postījumi pat pēc liela sprādziena nebūtu tik nopietni.

Taisnību sakot, tajā dienā, deviņos vakarā, apsardze nebūt nebija līmenī, jo vienīgais pie iebrauktuves dežurējošais apsargs vēroja ugunsgrēku Brodvejā. Dega vecs furgons simtiem dīkdieņu uzjautrinājās, vērojot, kā liesmas to aprij.

Druknais apsargs bija pat atstājis savu kabīni, lai labāk saskatītu melnos dūmus un oranžās liesmas dejojam aiz furgona logiem.

Tāpēc ari neievēroja neliela auguma vīrieti uzvalkā, ar dokumentu mapīti rokā veikli ieejam pa vārtiem, virs kuriem greznojās uzraksts TIKAI AUTO, un aizsteidzamies lejup pustukšajā stāvvietā.

Vīrietis bija iegaumējis vajadzīgā automobiļa reģistrācijas numuru, tāpēc tā meklējumos pagāja tikai piecas minūtes. Valdības ierēdņu tumšzilā automašīna bija novietota pavisam tuvu pie galvenās izbrauktuves; tā vadītājam bija veicies ieņemt tik izcilu vietu, jo viņš bija ieradies tikai pirms pusstundas, kad gandrīz visi jau bija beiguši darbu un lielākā federālo darbinieku daļa bija prom.

Vīrietim bija apgalvots, ka šai mašīnai nav signalizācijas, tāpat kā lielākajai valsts ierēdņu dienesta automašīnu daļai. Ašu skatienu apkārt pametis, viņš uzvilka kokvilnas cimdus, veikli iegrūda ķīlīti starp stiklu un durvju rāmi, iestūma iekšā smalku mūķīzeri un dabūja vaļā durvis. Atvēris mapīti, izņēma nelielu maisiņu un ielūkojās tajā, lai vēlreiz pārliecinātos, ka viss kārtībā. Aplūkoja pāris sprīžu garu dzeltenu stieņu saišķīti; uz katra sāniem bija uzraksts: "Sprāgstvielas. Bīstami. Pirms lietošanas izlasīt instrukciju." Vadiņi no detonatora, kas bija iestiprināts vienā no stieņiem, bija pievienoti baterijai un vienkāršam piespiedējslēdzim. Pabāzis maisiņu zem vadītāja sēdekļa, viņš attina vadiņus, novietojot piespiedējslēdzi starp sēdekļa atsperēm. Ikviens, kura svars pārsniegtu četrdesmit kilogramus, apsēžoties uz sēdekļa, nospiestu slēdzi, iedarbinot detonatoru.

Pieslēdzis bateriju, vīrietis aizvēra durvis, cik klusu vien mācēdams, un izgāja no garāžas, lietišķi paiedams apsargam garām. Tas gan nemaz nebūtu viņu ievērojis, jo joprojām aizrāvies vēroja ugunsgrēku, nedaudz vīlies par to, ka Ņujorkas Ugunsdzēsības departamenta vīri ieradās un sāka dzēst furgonu, pirms bija uzsprāgusi tā degvielas tvertne. Tas tik vareni izskatījās viņa iemīļotajos grāvējos.

26. nodaĻa

Viņi sēdēja pie mazā televizora. Viljams tulkoja diktora un reportieru stāstījumu.

Ziņu speciālizlaidumā neminēja Kenelstrītas uzbrukumā brīnumainā kārtā izglābušos imigrantus, tomēr nebija šaubu, ka tas bijis Vu Cjujčens un viņa ģimene; reportieris paziņoja, ka viņi bijuši nogrimušā "Pūķa" pasažieri. Viens no Spoka palīgiem ticis nogalināts, bet čūskgalvis pats aizbēdzis kopā ar vienu vai diviem līdzdalībniekiem.

Pārraide bija galā, ekrānā parādījās reklāma. Viljams piecēlās un, piegājis pie loga, lūkojās ārā, tumšajā ieliņā.

"Paej nost no loga!" Čans uzsauca. Bet zēns kā izaicinot kādu brīdi nekustējās.

Ir nu gan bērni, Čans nodomāja.

"Viljam!"

Beidzot dēls pagriezās un aizgāja uz guļamistabu. Ronalds sāka pārslēgt televīzijas kanālus.

"Nē," Sems Čans aizrādīja jaunākajam dēlam. "Lasi! Paņem grāmatu! Tev jāmācās angļu valoda."

Zēns paklausīgi piecēlās un izslēdza televizoru. Tad, piegājis pie grāmatplaukta, izvēlējās kādu grāmatu un sāka lasīt.

Mei-Meja beidza šūt nelielu lupatu dzīvnieciņu, ar kuru PouJe spēlēties, tas atgādināja kaķēnu. Sieviete nolika rotaļlietiņu uz kušetes, un mazā, satvērusi kaķēnu rokās, sajūsmināta to aplūkoja. Priecīgi smiedamās, viņas sāka spēlēties ar kaķēnu.

Čans sadzirdēja klusu vaidu no kušetes, uz kuras gulēja viņa tēvs, ietinies gandrīz tikpat pelēcīgas krāsas segā kā paša seja.

"Baba," Čans nočukstēja un tūdaļ pat piecēlās. Sameklējis tēva zāles, atvēra pudelīti un pasniedza viņam morfija tableti. Pieturēja tasīti ar atdzisušu tēju, lai tēvs varētu norīt zāles. Slimības sākumā karstums un mitrums ļoti strauji bija izplatījies viņa jan orgānos, kuņģī un zarnās, un viņi bija aizgājuši pie vietējā ārsta. Tas iedeva zāles un tonizējošus līdzekļus. Tomēr sāpes nemazinājās, un cits ārsts noteica diagnozi vēzis. Taču Čanam, disidentam, Ķīnā bija jāsamierinās ar pašu pēdējo vietu slimnīcas bezgala garajā rindā. Ķīnas medicīniskās aprūpes sistēmā noritēja pārmaiņas. Valsts slimnīcu vietā radās privātās, bet tās bija ārkārtīgi dārgas viena vienīga vizīte maksāja divu mēnešu algu, tāpēc vēža ārstēšana ģimenei, kura jau tā nevarēja savilkt galus kopā, nebija iespējama. Labākais, ko Čanam izdevās sameklēt, bija lauku "baskājainais dakteris" netālu no Fudžou, viens no valsts medicīniskās aprūpes feldšeriem ar minimālo izglītību. Viņš bija izrakstījis morfija recepti sāpju mazināšanai, nekādu būtiskāku palīdzību sagaidīt nevarēja.

Zāļu pudele bija paprāva, tomēr diez vai mēnesim pietiktu, un tēva veselība jo dienas jo pasliktinājās. Čans bija bieži internetā pētījis medicīnisko aprūpi Savienotajās Valstīs. Viņš zināja, ka Ņujorkā esot specializēta slimnīca vēža slimnieku ārstēšanai. Zināja ari to, ka tēva stāvoklis ir nopietns, bet amerikāņu izpratnē viņš nebija pārāk vecs, viņam bija tikai sešdesmit deviņi gadi, un ik dienu pastaigās un fiziskos vingrinājumos rūdītais organisms bija gana stiprs. Viņu varētu operēt, atbrīvojot no vēža bojātajiem audiem, starošana un zāles palīdzētu cīnīties pret slimību. Tēvs varētu nodzīvot ilgu mūžu.

Kamēr Čans stāvēja pie tēva gultas, vecā vīra acis piepeši atvērās.

"Tagad Spoks būs saniknojies par to, ka nogalināts kāds no viņa ļaudīm. Ka neizdevās nogalināt Vu ģimeni. Viņš mūs meklēs. Es to slaku pazīstu. Nerimsies, līdz mūs atradīs."

Tas bija tēva garā. Viņš varēja mierīgi sēdēt, uztverot apkārtējās norises, pēc tam izdarot slēdzienu, kas vienmēr, izrādījās, bija pareizs. Tā, piemēram, viņš jau pašā sākumā bija uzskatījis Mao Dzedunu par psihopātu un paredzējis, ka viņa valdīšanas laikā Ķīna piedzīvos lielas grūtības. Viņš nebija kļūdījies piecdesmitajos gados ekonomika tika gandrīz sagrauta Mao lielā lēciena rezultātā, bet tam vēl sekoja Kultūras revolūcija, kurā, tāpat kā visi progresīvi domājošie mākslinieki un domātāji, cieta ari tēvs.

Tomēr Čans Dzječi bija izdzīvojis šajos pārbaudījumos. Sešdesmitajos gados viņš bija teicis saviem tuviniekiem:

"Tas neturpināsies ilgi. Tāds neprāts nevar ilgi pastāvēt. Mums tikai jāizdzīvo un jānogaida. Tāds ir mūsu mērķis."

Desmit gadus vēlāk Mao bija miris, Četru banda bija ieslodzījumā, tātad Čanam Dzječi bija taisnība.

Un tagad arī viņam ir taisnība, Sems Čans izmisis nodomāja. Spoks viņus meklē.

Vārds "čūskgalvis" bija radies pēc līdzības: kontrabandists piesardzīgi lien pāri robežai, lai nogādātu cilvēku kravu noteiktā vietā. Čans saprata, ka šobrīd Spoks ložņāja, pieprasīja atlīdzināt pakalpojumu ar pakalpojumu, plātījās ar saviem giiatisji, iebiedēdams, iespējams, pat spīdzinādams cilvēkus, lai noteiktu viņu atrašanās vietu. Viņš varēja…

Uz ielas iekaucās bremzes.

Čans, sieva un tēvs sastinga.

Atskanēja soļi.

"Izslēdziet gaismu! Veikli!" Čans pavēlēja. Mei-Meja aiztraucās no viena slēdža pie otra, un istaba iegrima tumsā.

Čans, ātri piesteidzies pie sienas skapja un izvilcis Viljama pistoli no slēptuves, piegāja pie loga, kam priekšā bija aizvilkti aizkari, un palūkojās laukā.

Ielas otrā pusē bija apstājies kravas furgons ar picas reklāmu uz loga. Tā vadītājs nesa lielu kartona kārbu uz kādu dzīvokli.

"Viss kārtībā!" Čans pasmaidīja. "Kaimiņiem atvesta pica."

Bet tad viņš atskatījās uz tumšo mitekli, uz neskaidrajiem tēva, sievas un mazās meitenes apveidiem. Atvieglojuma smaids izdzisa; kā melns, no kaligrāfa rakstāmā nopilējis tintes traips uzmācās nevaldāmas skumjas par viņa lēmuma sagādātajiem pārdzīvojumiem. Viņa dēļ bija jācieš tik ļoti mīlētajiem tuviniekiem. Čans bija noskaidrojis, ka amerikāņiem lielākās ciešanas sagādājot vainas apziņa par nodarīto; turpretī Ķīnā vislielākās mokas sagādā kauns par ģimenes un draugu pievilšanu. Tieši to viņš izjuta tobrīd arvien pieaugošu kaunu.

Tātad esmu nolēmis savu tēvu un savu ģimeni tādai dzīvei: bailēs un tumsā. Nekā cita, tikai bailes un tumsa…

Tāds neprāts nevar ilgi pastāvēt.

Iespējams, ka nevar gan, Čans nodomāja. Taču tas nemazināja tā nodarīto postu.

Beteripārksitijā uz soliņa sēžot, Spoks vēroja kuģu uguntiņas Hudzonā. Tās bija daudz rāmākas un ne tuvu tik krāšņas kā pie Honkongas. Lietus bija nedaudz mitējies, taču vējš nerimās, steidzīgi gaiņādams zemu slīdošos purpursarkanos mākoņus ar pilsētas uguņu atblāzmas iekrāsotām pavēderēm.

Kā policijai bija izdevies atrast Vu ģimeni? To Spoks nespēja saprast.

Viņš prātoja, prātoja, taču atbilde neradās. Iespējams, ka izmeklētāji nebija noticējuši viņiem pasviestajai versijai, ka tonga vadoni Džimiju Mā novākuši itālieši. Ziņās teica, ka dzīvoklī pamestais uigurs nošauts.

Kā gan viņi atrada ģimeni?

Varbūt tā bija burvestība?

Nu nē, nekāda burvestība tā nebija. Tas bija Linkolns Raims. Spoks vēlreiz bija pārliecinājies, ka viņa pretinieks un tā palīgi ir neatlaidīgi un spējīgi. Šoreiz viņu medīja pavisam citādi ļaudis nekā agrāk. Izveicīgāki par taivariiešiem, izveicīgāki par frančiem, izveicīgāki par parastajiem imigrācijas dienesta aģentiem. Ja nelaimētos ar to priekšlaicīgo šāvienu Kenelstritā, viņš jau sen būtu aiz restēm vai miris.

Nu gan Spoks uzskatīja, ka ir drošībā. Viņi bija pamatīgi nobēdzinājuši nolaupīto "Lexus" pat labāk nekā no pludmales aizdzīto "Honda". Un tūdaļ pat izklīduši. Pie Vu dzīvokļa viņam bija maska, pēc apšaudes neviena vajātāja nemanīja. Pie nošautā Kašgari policija nevarētu uziet kaut mazākās norādes ne uz viņu pašu, ne uz kultūras centru Kvīnsā.

Rīt jāatrod Čani.

Garām laiski pagāja divas jaunas amerikānietes, apjūsmodamas skatu un kladzinot tik nejauki, ka viņam dūša apskrējās; Spoks izlikās nedzirdam, tikai vēroja viņu augumus.

Vai ļauties kārdinājumam?

Nē, Spoks izšķīrās. Sadabūjis tālruni, apsteidzot saprāta balsi, viņš piezvanīja Jiņdao un sarunāja tikšanos. Varēja just, ka zvans viņu iepriecinājis. Interesanti, ar ko viņa pavadīja laiku, Spoks nodomāja. Ko darīja, par ko runāja? Ilgām sarunām laika nebija nebeidzami garās dienas piedzīvojumi bija viņu nokausējuši. Tomēr tik trakoti gribējās viņas tuvumu, izjust viņas tvirto augumu savās rokās, aprit viņu ar acīm… Izbaudīt viņu, kliedējot šoku un niknumu par gandrīz pilnīgo izgāšanos Kenelstrītā.

Raugoties strauji slīdošajos mākoņos un nemierīgajos viļņos, viņš vēl ilgi pēc sarunas dzirdēja ausīs skanam balsi…

Ja kaut ko vēlies, tu vari to iegūt.

Ja esi izsalcis, vari remdēt izsalkumu.

Ja esi sakauts, vari izcīnīt uzvaru.

Deviņos trīsdesmit vakarā Freds Delrijs piecēlās, izstaipījās, un, novācis četras tukšas kafijas tasītes no sava galda FIB Manhetenas birojā, iestūķēja plastmasas trauciņus pārpildītajā papīrgrozā.

Vajadzētu mest darbam mieru.

Tomēr viņš vēlreiz pāršķirstīja atskaiti par apšaudi Kenelstrītā. Tā bija gandrīz gatava, taču viņš gribēja no rīta to vēlreiz pārbaudīt. Delrijam rakstudarbi gāja pie sirds un padevās (daudzus gadus ar pieņemtu vārdu viņš publicēja rakstus par visdažādākajiem jautājumiem vairākos vēstures un filozofijas žurnālos), taču konkrētais sacerējums prasīja īpašu pieslīpēšanu.

Pār galdu nolīcis, viņš pārlūkoja uzrakstīto, vienā otrā vietā ievilkdams jautājuma zīmi un citur izlabodams tekstu, taču visu laiku mieru nedeva viens vienīgs jautājums kāpēc tieši viņam bija jāiesaistās Spoka medībās.

Frederiks Delrijs ar saviem maģistra diplomiem kriminoloģijā, psiholoģijā un filozofijā nebija tīkojis pēc augstiem amatiem tiesībsargāšanas iestādēs. Toties slepeno operāciju jomā viņš bija tikpat izcils kā Raims kriminālistikā. Pat izpelnījies iesauku Hameleons par spēju iejusties jebkura sabiedrības slāņa pārstāvja ādā, bet ar noteikumu: ja tā bija tikpat tumša kā divmetrigam etiopietim. Taču viņam netrūka darba noziedzīgajā pasaulē iespējams, vienīgajā, kur cilvēku vērtēja pēc prasmes, nevis rases.

Tomēr Delrija spējas un mūža aizraušanās ar tiesībsargāšanas lietām bija arī viņa posts. Viņš bija pārlieku izcils. Darbodamies slepenā aģenta jomā savā organizācijā, FIB, viņam bieži vien nācās izpalīdzēt Narkotiku apkarošanas birojam, Alkohola, tabakas un šaujamieroču birojam, Ņujorkas, Losandželosas, Vašingtonas (Kolumbijas apgabalā) Policijas departamentam. Protams, arī nelabajiem bija datori, mobilie tālruņi un e-pasts, tā nu Delrija slava pamazām izplatījās arī noziedzības pasaulē. Turpināt operatīvo darbību kļuva pārāk riskanti.

Tad viņu paaugstināja amatā, ieceļot par slepeno aģentu un konfidenciālo ziņotāju darba koordinatoru Ņujorkā.

Savukārt Delriju vilināja pavisam cits darbs. Viņa pārinieks, speciālais aģents Tobijs Dūlitls, bija gājis bojā Oklahomsitijas Federālās pārvaldes ēkas sprādzienā, un tas ari mudināja Delriju neatlaidīgi censties iekļūt biroja antiterorisma vienībā. Taču bija vien jāatzīst, ka ar vēlēšanos tvarstīt likumpārkāpējus nepietika, lai gūtu panākumus šajā struktūrā ņemot par paraugu, teiksim, kaut vai Alanu Kou -, un viņš turpināja darboties jomā, kurā bija pierādījis savas spējas.

Saņemdams rīkojumu piedalīties izmeklēšanā, kas tika nodēvēta par Spoka medībām, Delrijs sākumā apjuka; viņam nebija nekādas cilvēku kontrabandas apkarošanas pieredzes. Kā viņš noprata, izvēle bija kritusi uz viņu tāpēc, ka viņam bija plašs slepeno aģentu tīkls Manhetenā, Kvīnsā un Bruklinā, kur mājoja Amerikas ķīniešu kopienas. Taču drīz vien izrādījās, ka ierastās slepeno aģentu un ziņotāju darbības metodes nedarbojās. Būdams labu filmu cienītājs, Delrijs bija redzējis slaveno ķīniešu kvartālu Čainataunu. Tā nepārprotamā veidā apliecināja, ka Losandželosas rajonā ar to pašu nosaukumu rietumnieku likumi nedarbojās. Un tas nebija tikai scenārija autora izdomājums. Tieši tas pats attiecās uz Ņujorkas Čainataunu. Likumus noteica tongi, un zvanītāju uz numuru 911 un pašvaldības policiju bija daudz mazāk nekā citviet. Cilvēkiem no ārienes, svešiniekiem, neviens lāgā negribēja ziņot, bet slepenos aģentus atklāja gandrīz vai uzreiz pēc to iekļūšanas tajā vidē.

Tātad Spoka medības viņam bija visai jauna nodarbošanās, tomēr viņš bija pūlējies tās paātrināt. Un pēc garajām vakara stundām birojā jutās daudz drošāk. Nākamajā rītā bija paredzēta tikšanās ar Dienvidu un Austrumu iecirkņu speciālajiem aģentiem un vienu no Vašingtonas biroja vadītājiem. Bija jāizmanto visas iespējas, ar varu vai viltu nodrošinot izmeklēšanai nepieciešamo: lietas nodošanu FIB tātad viņa pārziņā, SPEC-TAK vienības norīkojumu uz Ņujorku, Imigrācijas un naturalizācijas dienestam deleģējot tikai padomdevēju funkcijas, kas faktiski nozīmēja to pilnīgu izslēgšanu no spēles. Pībodijs un Kou varēja kaut pārplīst aiz niknuma, bet tā jau bija viņu problēma. Protams, bez imigrācijas dienesta informācijas par čūskgalvjiem, kontrabandas organizatoriem un to fraktētajiem kuģiem to pārtveršana nebija iedomājama. Taču Spoka medībās bija iestājies masveida slepkavības rīkotāja tvarstīšanas posms. Un tas jau bija tieši FIB darbalauks.

Delrijs nešaubījās, ka priekšniecība viņu uzklausīs; tādi slepenie aģenti kā viņš bija labākie argumentētāji.

Paķēris klausuli, Delrijs piezvanīja uz mājām, uz Bruklinas dzīvokli.

"Hallo!" atskanēja sievietes balss.

"Pēc pusstundas būšu," viņš maigi pavēstīja. Ar Serēnu viņš nekad nerunāja īpatnējā izloksnē, kurā bija ielauzījies Ņujorkas ielās un izdevīgā brīdī izmeta pa teicienam ari darbā.

"Gaidīšu, mīļais."

Viņš nolika klausuli. Ne birojā, ne Ņujorkas policijā neviens neko nezināja par Delrija personisko dzīvi itin neko par Serēnu, Bruklinas Mūzikas akadēmijas horeogrāfijas profesori, ar kuru viņš jau gadiem ilgi bieži satikās. Viņa pavadīja visu dienu darbā un bieži brauca komandējumos. Viņš visu dienu pavadīja darbā un bieži brauca komandējumos.

Tāda kārtība abiem bija pa prātam.

FIB ēka Manhetenā atgādināja lielas, vidēji neveiksmīgas korporācijas mītni. Gaitenī viņu sveicināja divi aģenti kreklos ar īsām piedurknēm un vaļīgiem kaklasaišu mezgliem; kaut kas tamlīdzīgs Dž. Edgara Hūvera laikos nebija iedomājams. Lai gan, ja tā labi padomāja, diez vai vecais būtu Delriju pašu piecietis.

"Tik daudz blēžu," Delrijs uzrunāja viņus, steigdamies garām, "tāpēc aizsēdējos." Viņi atvadoties pamāja.

Nobraucis lejup ar liftu, Delrijs izgāja pa galvenajām durvīm un šķērsoja ielu, dodamies uz biroja pazemes garāžu.

Viņš pameta skatienu uz sadegušā furgona vraku tas vēl kūpēja un atcerējās pirms neilga laika dzirdētās sirēnas; tad vēl bija nodomājis, diez kas atgadījies.

Pagājis apsargam garām, viņš devās pie mašīnas.

Atradis savu dienesta "Ford", atslēdza durvis. Atvēris tās, uzmeta uz pasažiera sēdekļa daudz apbružāto portfeli, kurā bija deviņu milimetru patronu kārbiņa, dzeltena piezīmju burtnīca ar pierakstiem, vairākas ar Kvaņa Ana lietas izmeklēšanu saistītas vēstules un apbružāta Gētes dzejas izlase.

Trausdamies mašīnā, Delrijs pamanīja, ka vadītāja pusē durvīm vaļīga loga gumijas blīve, un uzreiz aptvēra, ka durvis kāds bija mūķējis vaļā. Sasodīts! Galvu pieliecis, viņš ieraudzīja zem sēdekļa vadiņus un tvēra ar labo roku durvju augšmalu, lai neiezveltos ar visu svaru sēdeklī, nospiežot zem tā novietoto piespiedējslēdzi.

Taču bija par vēlu.

Garo pirkstu galiņi atsitās pret atvērto durvju malu, aizsniegties līdz augšai neizdevās. Viņš sāka sāniski gāzties lejup.

Zemapziņā pavīdēja: jāsargā acis! Garo roku plaukstas sniedzās pie sejas.

27. NODAĻA

"Čani ir kaut kur Kvīnsā/' Amēlija Sakša rakstīja pašas minēto informāciju uz tāfeles. "Var pārvietoties ar zilu furgonu, ne modelis, ne numurs nav zināmi."

"Nekas precīzāks mums nav?" Raims nomurmināja. "Debeszils, zils, gaišzils, zilganpelēks?"

"Vu esot aizmirsis."

"Ak kungs, tas tiešām daudz ko izsaka!"

Saksai paejot malā, Toms atgriezās pie rakstveža pienākumiem.

Ari informācija par Spoka apvidus mašīnu, kuru tas bija pametis apšaudes laikā pie Vu dzīvokļa, nebija daudzsološa. "Blazer" bija zagts, ar viltotu reģistrācijas numuru. Meklējot dzinēja numuru, noskaidrojās, ka spēkrats pirms vairākiem mēnešiem nozagts Ohaio.

Tad Sakša, Mels Kūpers un kriminālistikas lielmeistars pievērsās pēdām, kas bija iegūtas "Blazer" apskates gaitā. Viņa bija atradusi dažas sīkas paklāja daļiņas zem bremzes un akseleratora pedāļiem un divas tādas pašas plēksnītes uz Vu dzīvokļa durvīs nogalinātā noziedznieka bikšu staras. Tās nesakrita ne ar "Blazer" paklājiņu, ne arī ar kādu no iepriekš pārbaudītajām notikuma vietām. Iespējams, ka tās bija nākušas no Spoka slēptuves.

"Sviliniet nost, salīdzināsim ar datu bāzi."

Kūpers sagatavoja divas šķiedriņas gāzu hromatogrāfijas/ masas spektrofotometra analīzei, lai noteiktu precīzu šāda paklāja sastāvu.

Rezultātus gaidot, viņus pārsteidza klauvējiens pie ārdurvīm.

Bija ieradies Harolds Pībodijs.

Raims nosprieda, ka vizīte saistīta ar Kou izgāšanos slēpnī pie Vu dzīvokļa. Taču Pībodija drūmā seja liecināja par kaut ko nopietnāku. Viņam sekoja vēl kāds vīrs. Raims bija ar viņu ticies.

Tas bija FIB Manhetenas filiāles SAP speciālo aģentu priekšnieka vietnieks, nepiedienīgi izskatīgs vīrietis ar nevainojami skūtu zodu un pašapmierinātu izturēšanos. Raims bija izmeklējis vairākas krimināllietas sadarbībā ar šo aģentu un pārliecinājies par tā izdarību un absolūtu izdomas trūkumu. Bez tam, Delrija vārdiem izsakoties, birokrāts no galvas līdz kājām. Arī viņš bija savilcis pieri grumbās.

Viņus pavadīja vēl viens vīrietis, kura pilnīgi jaunais tumšzilais uzvalks un baltais krekls apliecināja arī viņa piederību birojam, taču viņš strupi stādījās priekšā, ka esot Veblijs no Valsts departamenta.

Nu lūk, Raims nodomāja, ari Valsts departaments iesaistījies. Tā bija laba pazīme. Delrijs acīmredzot bija paraustījis savus guaņsji augstākajā līmenī, lai saņemtu palīgspēkus.

"Piedodiet par traucējumu, Linkoln!" Pībodijs nobubināja.

"Mums jāaprunājas. Šovakar centrā kaut kas atgadījies," teica SAP vietnieks.

"Kas?"

"Sakarā ar šo lietu?" Sakša nenocietās.

"Nedomājam, ka tas saistīts ar izmeklējamo lietu. Taču baidos, ka tam būs sekas."

Nu, nevelciet garumā, Raims pukojās, cerēdams ar nepacietības pilno skatienu pasteidzināt viņu.

"Šovakar kāds ielicis spridzekli garāžā pie FIB ēkas."

"Mans Dievs!" Mels Kūpers nočukstēja.

'Tas bijis Freda Delrija automašīnā."

Ak, Dievs, tikai ne to, Raims lūdzās.

"Nē!" Sakša iesaucās.

"Viņš ir dzīvs," SAP vietnieks nobēra. "Pats spridzeklis neuzsprāga."

Raims pievēra acis. Gan viņš, gan Delrijs bija zaudējuši draugus spridzināšanās. Pat parasti lietišķais Raims uzskatīja to par viszemiskāko un gļēvulīgāko nogalināšanas veidu.

"Kas notika?" viņš jautāja.

"Dinamīts ar piespiedējslēdzi. Delrijs to ieslēdzis, bet uzsprāga tikai detonators. Iespējams, ka spridzeklis nebija pareizi ievietots. Pagaidām nav noskaidrots."

"Mūsu sapieri to padarījuši nekaitīgu, un visas sastāvdaļas nodotas LPIG," SAP vietnieks teica.

Raims personiski pazina un cienīja turpat vai visus FIB lietisko pierādījumu izpētes grupas aģentus un laboratorijas darbiniekus. Viņš nešaubījās, ka viņi spēj noteikt visu, kas vien nosakāms.

"Kāpēc nedomājat, ka tas saistīts ar mūsu lietu?"

"Pirms sprādziena bijis anonīms zvans deviņi, viens, viens. Vīrietis, krievs, pēc izrunas spriežot, teicis, ka Čerenko klans plānojot atriebību par pagājušās nedēļas masveida arestiem. Solījis turpinājumu."

Raims atcerējās, ka Delrijs bija tikko pabeidzis plašu slepenu operāciju Bruklinā, krievu mafijas galvenajā mītnē. Notvēra trīs starptautisku naudas legalizēšanas darījumu organizatorus, viņu palīgus un vairākus iespējamos algotos slepkavas. Bija konfiscēts miljoniem dolāru un rubļu.

"No kurienes zvanīts?"

"No maksas tālruņa Braitonbīčā."

Krievu lielākā kopiena visā apkārtnē.

"Neticu sakritībām," Raims teica. "Neaizmirsīsim, ka Spoks kādu laiku bijis Krievijā. Lai savāktu emigrantus."

Viņš jautājoši paraudzījās uz Sakšu. Viņa atbildēja:

"Spoks un viņa drauģeļi tinās prom no Vu dzīvokļa kā plēsti. Nespēju iedomāties, ka no turienes devušies uz FIB ēku, lai sarīkotu sprādzienu."

Raims ievēroja, ka Veblijs no Valsts departamenta nebija teicis ne vārda kopš trijotnes ierašanās. Stāvēja klusēdams pie lietisko pierādījumu tabulas, visu vērojot.

"Kā tad varēja ierīkot spridzekli?" Raims jautāja.

"Darbojušies divatā, domājams," SAP vietnieks noteica. "Kāds aizdedzinājis furgonu netālu no pazemes garāžas. Novērsis apsarga uzmanību. Otrs iezadzies iekšā un ielicis spridzekli."

Doma par komandas biedra zaudējumu apbēdināja.

"Un Freds taču gribēja atbrīvoties no Spoka lietas, vai ne?"

SAP vietnieks pamāja.

"Nūjā, atcerieties viņa pārinieku!"

Tobijs Dūlitls, Raims nopūtās, Oklahomsitijas sprādzienā bojā gājušais Delrija pārinieks.

"Viņš jau bija uzrakstījis atskaiti un sācis apzvanīt Braitonbīčas ziņotājus."

Raims nekā nevarēja vainot aģentu. Tomēr viņš sacīja:

"Mums nepieciešama palīdzība, Harold. Freds gribēja dabūt šurp SPEC-TAK un vēl dažus aģentus." Viņš gan zināja par Delrija plāniem apcirpt imigrācijas dienesta pilnvaras, atstājot tā pārstāvjiem tikai informācijas vākšanas un padomdevēju funkcijas, taču, nekāds lielais diplomāts nebūdams, tomēr neriskēja to pieminēt. "Spoka sakari ir pārāk plaši. Viņš ir pārāk labi noslēpies. Nepieciešami cilvēki, lielāks atbalsts."

"Ā, tas jau akceptēts, Linkoln," SAP vietnieks viņu mierināja. "No rīta pie jums ieradīsies jauns operatīvais aģents, un noskaidrosim arī par SPEC-TAK."

Pībodijs, žaketi atpogājis, atsedza sviedru plankumu izraibināto kreklu. Tad viņš sacīja:

"Dzirdēju, kā sanācis ar Alanu Kou. Pie Vu dzīvokļa slēpnī. Pavisam nelāgi."

"Spoks jau tupētu aiz restēm," Raims paziņoja, "ja vien viņš nebūtu izšāvis."

"Zinu. Saproti, viņš ir kārtīgs cilvēks. Neviens no maniem aģentiem nav ne tuvu tik centīgs kā viņš. Raujas par diviem. Vienkārši pārlieku impulsīvs. Es pat mēģinu piedabūt, lai nepārstrādājas. Ļoti pārdzīvoja, kad pazuda viņa ziņotāja. Droši vien vainoja sevi. Kad viņu uz laiku atbrīvoja no darba, paņēma atvaļinājumu. Negrib par to runāt, bet man ir teikts, ka aizlidojis uz turieni, lai noskaidrotu, kas ar viņu atgadījies. Par savu naudu. Beidzot atgriezās darbā un kopš tā laika iet kā dzinējsuns. Viens no maniem labākajiem aģentiem."

Ja neņem vērā nelielas kļūdiņas, kuru dēļ aizdomās turamie aizlaižas, Raims sapīka.

Pībodijs un SAP vietnieks aizgāja, vēlreiz apsolījuši no rīta atsūtīt jaunu FIB aģentu un kārtot SPEC-TAK vienības izsaukšanai nepieciešamās formalitātes.

"Arlabvakar!" stīvi atvadījās arī Veblijs no Valsts departamenta un sekoja viņiem.

"Nu, turpināsim!" Raims uzmundrināja Silleto, Sakšu, Kūperu un Li. Dens bija mājās, dakterēdams savainoto krūškurvi. "Ko tad Vu tev, Sakša, vēl pateica?"

Viņa atstāstīja pārējiem visu, ko bija uzzinājusi klīnikā. Vu ģimenē bija Cjujčens, viņa sieva Jun-Pina, pusaudze meita, vārdā Čiņ-Meja, un jaunākais dēls Lans. Čanu ģimenē bija Sems, MeiMeja, Viljams un Ronalds, kā arī Čana tēvs, kuru pilnā ķīniešu vārdā sauca par Čanu Dzječi. Vēl Ķīnā būdams, Sems sarunājis darbu sev un Viljamam, taču Vu nezinājis, kur vai pat kādā arodā. Viņa pieminēja, ka pie viņiem esot meitenīte, kuras māte palikusi nogremdētajā kuģī.

"Pou-Je. Tas nozīmē "lolotais bērns"."

Raims ievēroja, kā iesila Amēlijas acis, viņai pieminot bērnu. Viņš zināja, cik ļoti Sakša vēlējās bērnu, turklāt tieši viņa bērnu. Lai arī cik neprātīga šāda ideja liktos pirms vairākiem gadiem, tā, taisnību sakot, viņam bija iepatikusies. Taču viņi par to nerunāja. Lai gan tā nebija vienīgi vēlēšanās iejusties tēva lomā. Amēlija Sakša bija lieliska nozieguma vietas eksperte, citu tādu viņš nepazina. Turklāt pats svarīgākais bija viņas empātijas spējas. Viņa prata labāk par jebkuru citu profesionāli, izņemot Raimu pašu, protams, iejusties likumpārkāpēja ādā, no tā redzes viedokļa atrodot tādus lietiskos pierādījumus, kurus nebūtu pamanījis neviens cits. Taču viņas psihei bija ari cita īpatnība. Tieši tas, kas nodrošināja viņas neaizstājamību notikuma vietā, visvairāk apdraudēja viņu. Lieliskā šāvēja, nesalīdzināmā autovadītāja Sakša nereti ieradās nozieguma vietā pirmā, vienmēr gatava izraut pistoli, lai aizturētu likumpārkāpēju. Tieši kā nupat ieliņā pie Vu dzīvokļa.

Raimam pat prātā nenāktu lūgt viņu tā nedarīt. Tomēr gribējās cerēt, ka viņa, ja mājās gaidītu bērns, aprobežotos ar tiešo darbu nozieguma vietā, kur visspilgtāk izpaudās viņas kriminālistikas ekspertes talants.

Mels Kūpers pārtrauca viņa pārdomas.

"Paklāja hromatogrāfijas rezultāts." Viņš paziņoja, ka paklājs sastāvot no vilnas un neilona. Papildināja, ka krāsas analīze norādot uz pelēku toni. Tad piegāja pie datora, lai tiešsaistē piekļūtu FIB paklāju šķiedru datu bāzē.

Pēc mirkļa ekrānā parādījās rezultāti.

"Tā ir "Lustre-Rite" preču zīme, ražotājs Volingemas uzņēmums "Arnolda tekstilizstrādājumi un grīdu segumi". Volingema, Masačūsetsas pavalsts. Te ir tālrunis," slaidais vīrietis piemetināja.

"Lai kāds piezvana!" Raims teica. "Mums nepieciešamas ziņas, kur tas materiāls ieklāts Manhetenas centrālajā daļā. Kā izskatās, Mel, nesen?"

"Iespējams. Tik daudz šķiedru."

"Kāpēc tā?" Li jautāja.

"Var apgalvot," eksperts paskaidroja, ka šķiedras no grīdas segumiem visvairāk atdalās pirmajos sešos mēnešos pēc ieklāšanas."

"Es piezvanīšu," Silleto pieteicās. "Tikai neceriet uz brīnumiem, jo firmā, iespējams, neviena vairs nebūs." Viņš pamāja uz pulksteni. Bija gandrīz vienpadsmit vakarā.

'Tie ir ražotāji," Raims teica. "Un kas no tā izriet?"

"Nezinu, Linkij. Vai nevari pats man pateikt?"

"Ka viņiem, iespējams, ir naktsmaiņa. Ja ir naktsmaiņa, tātad strādā maiņas meistars, bet meistaram noteikti būs saimnieka mājas tālrunis. Ja nu kaut kas atgadās, teiksim, ugunsgrēks."

"Pamēģināšu."

Kūpers pārbaudīja Saksas atvestos paraugus no "Blazer".

"Atkal bentonīts," viņš teica. "Gan uz Spoka, gan viņa palīgu kurpēm." Eksperts pieliecās mikroskopam tuvāk un aplūkoja nākamo paraugu. "Kā tu domā, Linkoln, vai tā varētu būt mulča?" Viņš atskatījās. "Tā atrasta uz paklājiņa vadītāja pusē."

"Komanda ievadīt, mikroskops!" Raims pavēlēja. Attēls, kuru Kūpers bija aplūkojis mikroskopā, parādījās Raima datora monitora ekrānā. Kriminālistikas viszinis uzreiz pazina svaigu ciedra mulču, kas parasti tiek izmantota dekoratīvajos apstādījumos. "Labi."

'Tur, Beteripārksitijā, daudzviet ierīko apstādījumus," Sakša norādīja. Viņa runāja par lielu dzīvojamo rajonu netālu no Pasaules tirdzniecības torņiem, kur, spriežot pēc iepriekš noteiktajām pēdām, varētu būt Spoka dzīvesvieta.

Pārāk daudz to apstādījumu, Raims nodomāja.

"Vai varēsim noteikt ražotāju?"

"Nekā," Kūpers teica. "Tikai izcelsmi."

Tātad šis paraugs vien nevarēja norādīt uz konkrētu vietu. Taču tas, ka mulča vēl bija mitra, varētu noderēt.

"Ja atrastu vairākas iespējamās vietas, varētu svītrot tās, kurās mulčēšana veikta pirms vairākām dienām. Var jau būt, ka nekas neizdosies, bet pamēģināt ir vērts." Tad Raims pajautāja: "Un kas zināms par līķi?"

"Ne visai daudz," Sakša atbildēja. Paskaidroja, ka nekādu dokumentu vīrietim neesot bijis, vienīgi skaidra nauda, aptuveni deviņi simti dolāru, aptvere ar munīciju, cigaretes un šķiltavas. "Ak jā, un vēl nazis ar asins pēdām uz tā."

Kūpers jau bija pabeidzis asins grupas noteikšanu paraugā.

"Sakrīt ar Džerija Tana un Džimija Mā grupu. Ja vajag, uztaisīsim arī DNS testu."

"Nē, nevajag," Raims teica. "Droši vien tā arī ir."

Tika saņemti pirkstu nospiedumu salīdzināšanas rezultāti no APNIS. Neviens netika identificēts.

Sonijs Li rādīja uz līķa sejas polaroīda uzņēmumu.

"Ei, man taisnība, priekšniek! Seja paskaties! Kazahs, kirgīzs, tadžiks, uigurs. Mazākumtautība, es tā ari teicu, vai atceries?"

"Atceros, Sonij," Raims sacīja. " Piezvani mūsu draugam uz tongu, misteram Kajam! Pasaki, ka bandas locekļi ir no tām mazākumtautībām, kuras nosauci. Var pasteidzināt meklēšanu." Tad viņš jautāja: "Ballistika?" Un paraudzījās uz Saksas atnestajiem maisiņiem ar lietiskajiem pierādījumiem.

"Spokam joprojām tas pats piecdesmit pirmais modelis," Sakša atbildēja.

"Ticiet man, nāvīgi drošs ierocis," Li piebilda.

"Atradu dažas deviņu milimetru patronu čaulītes." Sakša pacēla maisiņu. "Iespējams, jaunā "Beretta, Sig Sauer", "Smittie" vai "Colt".

"Bet mirušā ierocis?"

"Es to apskatīju," viņa paskaidroja. "Uz tā ir tikai viņa nospiedumi. Vecais "Walther PPK". Septiņi, komats, sešdesmit pieci."

"Kur tas ir?" Raims jautāja, neredzot ieroci maisiņā.

Sakša un Sonijs saskatījās viņiem veicās, ka to nepamanīja Lons Silleto.

"Manuprat, to savāca federāli/' Sakša atbildēja.

"Ak tā."

Li novērsās, un Raimam uzreiz bija skaidrs, ka Sakša pēc pārbaudes to slepus iedevusi Ķīnas detektīvam.

Tad jau viņam veicies, Raims nodomāja. Viņi varēja pateikties tikai Li, ka Dens, Sakša un Vu meita nebija nogalināti. Lai ari viņam būtu kāda drošības garantija.

Sakša nosauca Kūperam "]Nalther" sērijas numuru, un tas tika pārbaudīts šaujamieroču datu bāzē.

"Čiks!" Kūpers papurināja galvu. "Ražots sešdesmitajos. Droši vien kopš tā laika desmitiem reižu mainījis īpašniekus."

'Tikko sazvanīju firmas "Arnolds" vecāko viceprezidentu," Silleto paziņoja. "Protams, uzmodināju, bet, ievērojot zināmos apstākļus, šis bija ļoti atsaucīgs. Tieši to grīdas segumu veidu pārdod tikai būvfirmām un instalētajiem, un tas ir ļoti pieprasīts. Nebūšot grūti noteikt, kurš to ieklājis. Teica, ja mūs interesējot kāda vieta laukos, viņi varētu to norādīt pilnīgi precīzi."

"Bet Ņujorkā," Raims drūmi novilka, "to iepērk kilometriem."

"Tā tas ir. Nosauca man divpadsmit lielās būvfirmas, kas iepērk tieši no viņiem, un divdesmit sešus izplatītājus. Tie pārdod grīdas segumus instalētājiem un apakšuzņēmējiem."

"Sasodīts!" Raims nošķendējās. Lai noteiktu, kurās ēkās ieklāts "Lustre-Rite", būtu nepieciešama aģentu armija. Paraudzījies uz Silleto, viņš teica: "Lai kāds ķeras tam klāt!"

"Likšu, lai modina augšā," Silleto sacīja. "Nolāpīts es taču neguļu; kāpēc lai visi pārējie mierīgi gulētu?" Viņš piezvanīja uz lielo māju ar rīkojumu savākt vairākus izmeklētājus, tad nosūtīja faksu ar firmu sarakstu.

Iezvanījās Raima mājas tālrunis, un viņš atbildēja.

"Linkoln?" sievietes balss jautāja.

"Doktore Vīvere?" Viņu pārņēma satraukums.

Raima neiroķirurģe; operācija bija paredzēta nākamajā nedēļā.

"Es zinu, ka ir vēls. Vai netraucēju? Neesat aizņemts?"

"Itin nemaz," Raims atbildēja, ignorēdams Toma izteiksmīgo pievēršanos baltajai tāfelei, apliecinot faktu, ka zināmā mērā viņš bijis aizņemts.

"Man ir ziņas par operāciju. Manhetenas slimnīca. Nākamajā nedēļā, piektdienā, desmitos no rīta. Neiroķirurģijas pirmsoperāciju nodaļa. Trešajā stāvā."

"Lieliski," Raims noteica.

Kad Toms bija pierakstījis arī pārējo, Raims un ārste novēlēja viens otram labunakti.

"Tev jāiet pie dakteriem, priekšniek?"

"Jā," Raims atbildēja.

"Par… " Ķīnas detektīvs nespēja izdomāt, kā raksturojams Raima veselības stāvoklis, tāpēc aprobežojās ar norādīšanu uz viņa augumu.

"Precīzi."

Sakša neko neteica, tikai pētīja doktores Vīveres nodiktēto rīkojumu sarakstu, kuru Toms bija nolicis uz galda. Raims zināja, ka Sakša nevēlējās, lai viņu operētu. Vīveres metode uzlaboja lielākoties tikai to pacientu stāvokli, kuriem bojājumi nebija tik smagi kā Raimam un skāra mugurkaulu zemāk jostas vai krūškurvja līmenī. Viņa bija teikusi, ka operācijas rezultātā, iespējams, jūtama uzlabošanās netiktu panākta; pastāvēja risks pasliktināt stāvokli. Turklāt, ņemot vērā plaušu darbības nepietiekamību, pastāvēja iespēja nomirt uz operāciju galda.

Zinādama, cik tas viņam svarīgi, Sakša tomēr bija izlēmusi atbalstīt Raima nodomu.

"Nu," viņa ierunājās, "jāpacenšas saņemt Spoku ciet pirms piektdienas."

Raims pamanīja Toma ciešo skatienu.

"Ko nu?" izmeklētājs noprasīja.

Adjutants pārbaudīja Raima asinsspiedienu.

"Pārāk augsts. Un izskats arī ne visai."

"Nu, paldies, bet nedomāju, ka manam izskatam kāds sakars

ar…"

"Laiks iet," adjutants noskaldīja. Un tas nebija saimniekam domāts.

Sakša veltīja Raimam nedaudz raižpilnu skatienu un pamāja.

Arī Silleto un Kūpers vienojās, ka laiks beigt darbu.

"Bastotāji!" Raims nomurmināja.

Silleto piezvanīja, lai noskaidrotu, kā klājas Vu ģimenei un Džonam Sunam. Ģimene bija drošībā, Ņujorkas Policijas departamenta konspiratīvajā dzīvoklī Ņujorkā, Marejhilā. Džons Suns bija noraidījis Saksas piedāvājumu viņiem pievienoties, paskaidrodams, ka mītne varētu pārāk atgādināt viņam disidenta statusā Ķīnas drošības iestāžu sienās pavadīto laiku. Tad Silleto viņa apsardzei norīkoja vēl vienu policistu. Visi apsardzes posteņi ziņoja, ka viņu aprūpējamiem nekas nedraudot.

"Klau, Sakša," Raims pajautāja, "tu taču paņemsi savas zāļu tējas? Cerams. Smird nelāgi."

"Gribēju atstāt tepat gaisa atsvaidzināšanai, bet, ja jau tev tā nepatīk…" Viņa pieliecās tuvāk. "Kā jūties? Tāds pabāls izskaties."

"Vienkārši esmu noguris," viņš taisnojās. Daļēji tā arī bija. Neparasti noguris. Droši vien vajadzētu satraukties, bet viņš cerēja, ka cēlonis slēpjas uzdevumā, kura risināšanai bija nodevies vairākas dienas. Tomēr tik lielu nogurumu nevarēja ignorēt. Tā varēja būt kādas nopietnākas problēmas izpausme. Viena no galvenajām problēmām, protams, nebija paralīze vien. Nervu reakcijas trūkuma dēļ bija arī ar to saistītas likstas plaušu darbības pavājināšanās un tās izraisītās infekcijas taču, varētu teikt, visļaunākais bija tas, ka viņš nespēja sajust sāpes. Nedarbojās agrās brīdināšanas sistēma, uzrādot angīnas vai vēža radītās sāpes. Starp citu, gan Raima, gan Saksas tēvu kapā noveda vēzis. Raims atcerējās, ka tēvs uzzināja par slimību tikai tad, kad bija aizgājis pie ārsta, sūdzoties par vēdergraizēm.

"Arlabunakti!" Mels Kūpers uzsauca.

"Vaņ ari!" Li piebalsoja.

"Visu gaišu!" Silleto norūca un izgāja gaitenī.

"Sonij," Raims teica, "pārnakšņosiet tepat!"

"Man nemaz nav, kur iet, priekšniek. Protams."

"Toms sagatavos guļamistabu. Būšu augšā, šis tas jāpabeidz. Varat piekāpt, ja gribat. Pēc minūtēm divdesmit."

Li pamāja, tad atgriezās pie baltās tāfeles.

"Es uzvēdīšu," Sakša teica. Raims iebrauca sienas skapja vietā iebūvētā miniatūrā liftā no pirmā uz otro stāvu. Viņa sekoja. Raims uzlūkoja viņas seju un uzreiz nojauta, ka Sakša ir norūpējusies, taču par kaut ko tādu, kas nemaz nebija saistīts ar izmeklējamo lietu.

"Vai gribēji kaut ko pateikt, Sakša?"

Viņa neatbildēja, aizvēra durvis un nospieda lifta pogu.

SPOKA MEDĪBAS

Nozieguma victa: Istona, Longailendā

Pludmalē ar šāvienu mugurā nogalināti divi imigranti.

Viens imigrants doktors Džons Suns ievainots. Līdzi bijis banšou (palīgs); personas identitāte nav noskaidrota.

Viens no līķiem, kurus atrada "Pūķa" nogremdēšanas vietā, noslīkušais, identificēts kā palīgs. Desmit imigranti izglābušies: septiņi pieaugušie (viens vecāks vīrietis, viena ievainota sieviete), divi bērni, viens zīdainis. Nozagts baznīcas mikroautobuss. Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju. Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta papildu informācija.

Automašīna, kas gaidījusi Spoku krastmalā, aizbraukusi bez viņa. Šķiet, ka Spoks vienu reizi izšāvis mašīnas virzienā. Izmantojot riepu protektoru nospiedumus un garenbāzes izmērus, nosūtīts ražotāja un modeļa pieprasījums.

Transporta līdzeklis bijis BMW X5. Vadītājs bijis Džerijs Tans.

Nav konstatēta imigrantu transportēšanai paredzētu transporta līdzekļu klātbūtne.

Mobilais tālrunis, kas, iespējams, pieder Spokam, nosūtīts pārbaudei uz FIB.

Neizsekojams drošu satelītsakaru tālrunis. Ķīnas valdības sakaru sistēma uzlauzta, lai to pieslēgtu. Spoka ieroča kalibrs 7,62 mm. Neparasta patronas čaulīte.

Piecdesmit pirmā gada modelis, Ķīnā ražota automātiskā pistole.

Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi. Spoks aizbēdzis ar zagtu sarkanas krāsas "Honda". Izsludināta automašīnas meklēšana. "Honda" pazudusi bez pēdām.

jūrā atrasti divi līķi (nāves cēlonis šauta brūce) un viens noslīkušais. Fotogrāfijas un pirkstu nospiedumi Raimam un Ķīnas milicijai.

Noslīkušais identificēts kā Viktors A, Spoka banšou. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Neviens pirkstu nospiedums nav identificēts, bet uz pirkstiem un īkšķiem neparastas zīmes (ievainojums vai apdegums auklas berzes rezultātā?). Ziņas par imigrantiem: Sems Čans un Vu Cjujčens un abu ģimenes, Džons Suns, kuģī bojā gājušās sievietes bērns, neidentificēts vīrietis un sieviete (nošauti krastā).

Nozagtais mikroautobuss, Čainatauna

Imigranti to maskējuši ar "Mājai un dārzam" emblēmu. Asins traipu forma liecina, ka ievainotajai sievietei cietusi roka vai plecs.

Asins-paraugi nosūtīti uz laboratoriju asins grupas noteikšanai.

Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta plašāka analīze. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Pirkstu nospiedumi nav identificēti.

Džerija Tana slepkavības vieta

Četri vīrieši izsituši durvis, spīdzinājuši un nogalinājuši viņu.

Divas patronu čaulītes atbilst piecdesmit pirmajam modelim. Tans nošauts ar diviem šāvieniem galvā. Plašs vandalisms. Daži pirkstu nospiedumi.

Neviens nospiedums (tikai Tanam) nav identificēts. Trim līdzdalībniekiem mazāki kurpju izmēri nekā Spokam, iespējams, viņi ir mazāka auguma. Pēdas liecina, ka Spoka iespējamā slēptuve ir centrā, Pasaules tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā.

Iespejamie līdzdalībnieki no Ķīnas etniskajām minoritātēm. Tiek noteikta varbūtējā dzīvesvieta.

Kenelstrītas apšaudes vieta

Papildu pēdas apstiprina, ka slēptuve meklējama Pasaules tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā. Nozagts "Chevrolet Blazer"; īpašnieks nav identificējams.

Pirkstu nospiedumi nav identificējami. Slēptuves grīdas segums: firmas "Arnolds" ražots "Lustre-Rite", ieklāts pēdējā pusgada laikā; tiek vākta informācija no būvniecības firmām, lai noskaidrotu, kur ieklāti grīdas segumi. Atrasta svaiga mulča.

Spoka līdzdalībnieka līķis Ķīnas rietumu vai ziemeļrietumu teritorijā mītošas etniskās minoritātes pārstāvis. Pirkstu nospiedumi nav identificēti. Ierocis: "Walther PPK".

Imigrantu dati: Čani Sems, Mei-Meja, Viljams un Ronalds, Sema tēvs Čans Dzječi un mazs bērns, Pou-Je. Semam sarunāts darbs, taču darba devējs un vieta nezināmi. Var pārvietoties ar zilu furgonu, ne modelis, ne numurs nav zināmi. Čanu dzīvoklis ir Kvīnsā. Vu Cjujčens, Jun-Pina, Čiņ-Meja un Lans.

28. nodaĻa

Ķiniešu valodā daudzi vārdi veidoti, apvienojot vārdus ar pretēju nozīmi. Tā, piemēram, "virzīties uz priekšu-atkāpties" nozīmē "kustēties".

Tā ir arī ar vārdiem "noslēgt darījumu", kuru burtiskais tulkojums ir "pirkt-pārdot".

Tieši ar pirkšanu un pārdošanu tajā vētrainajā augusta vakarā nodarbojās četri vīrieši Istbrodvejas Strādnieku apvienības piesmēķētajā birojā.

Tas, ka darījuma priekšmets bija cilvēku dzīvības pārdodot Spokam Čanu ģimenes dzīvesvietas adresi šos cilvēkus nemaz nemulsināja.

Protams, Čainataunā bija daudz īstu tongu, un tie darbojās locekļu labā, izšķirot konkurējošu uzņēmumu strīdus, aizsargājot bērnus no ielu bandām, organizējot veco ļaužu atpūtu un bērnu aprūpi, izšķirot konfliktus starp restorānu darbinieku un apģērbu šūšanas firmu strādnieku apvienībām un kalpojot par vidutājiem ar "svešo valdību", tas ir, pilsētas mēriju un Ņujorkas Policijas departamentu.

Šis tongs neko tamlīdzīgu nerīkoja. Tam bija visai šaura specializācija tas nodrošināja čūskgalvju darbību Ņujorkas teritorijā.

Tobrīd, pusnaktij tuvojoties, trīs Strādnieku apvienības vadītāji vīri vecumā ap četrdesmit piecdesmit gadiem sēdēja galda vienā pusē, sarunājoties ar otrā pusē sēdošu vīrieti, kuru neviens no viņiem nepazina. Bet šis cilvēks varēja būt ļoti vērtīgs. Viņš zināja Čanu slēptuves adresi.

"Kā jūs iepazināties ar tiem cilvēkiem?" apvienības direktors jautāja vīrietim, kurš bija nosaucis tikai savu uzvārdu, Taņs, droši vien tādēļ, lai Spoks nevarētu viņu izsekot un izspiest Čanu slēptuves atrašanās vietu spīdzinot.

"Čans ir mana brāļa draugs. Brālis dzīvo Ķīnā. Es viņiem sameklēju dzīvokli, bet Čanam un viņa dēlam darbu."

"Kur tas dzīvoklis ir?" apvienības direktors iejautājās it kā starp citu.

"To jau esmu nodomājis pārdot. Ja Spoku tas interesē, lai samaksā," Taņs, noplātījis rokas, atbildēja.

"Varat droši mums izstāstīt," apvienības vadītājs smaidīdams teica, "mēs to nevienam neizpaudīsim."

"Es runāšu tikai ar Spoku."

Protams, tonga vadītājiem tas bija skaidrs. Taču mēģināts nav zaudēts. Muļķu pasaulē netrūkst.

"Redziet," viens no tonga vadītājiem ierunājās, "Spoku nav viegli atrast."

"Ak tā!" Taņs greizi pasmīnēja. "Jūs taču neesat vienīgie, ar ko varu aprunāties, vai ne?"

"Kāpēc tad nācāt šurp?" trešais vīrietis pēkšņi jautāja.

Taņs brīdi klusēja.

"Man teica, jūs zināšot vislabāk."

'Tas ir bīstami," vadītājs Taņam aizrādīja. "Spoku meklē policija. Ja viņi uzzinās, ka esam ar viņu sazinājušies… var ciest mūsu organizācija."

Taņs paraustīja plecus.

"Jums taču zināms, kā sazināties ar viņu, lai neiekristu, vai ne?"

"Parunāsim vēlreiz par naudu. Cik maksāsiet par to, ka savedīsim jūs ar Spoku?"

"Desmit procentus no man samaksātās summas."

"Tad mums nav, par ko runāt!" Direktors atvēcinājās. "Ejiet meklēt citus avotus!"

"Un cik tad jūs gribat?" izsmējīgi uztverdams vadītāja iebildi, Taņs jautāja.

"Pusi."

'Tas ir muļķīgs joks."

Iezīmējuši pozīcijas, viņi metās cīņā. Pirkšana-pārdošana turpinājās gandrīz pusstundu. Beidzot vienojās par trīsdesmit procentiem ar noteikumu, ka samaksa saņemama ASV dolāros.

Sadabūjis mobilo tālruni, vadītājs piezvanīja. Atbildēja Spoks, un vadītājs nosauca savu vārdu.

"Klausos!" čūskgalvis teica.

"Man te viens stāsta, ka izīrējis dzīvokli kādai ģimenei, kas izglābusies no "Pūķa", Čaniem. Grib jums pārdot šo informāciju."

Spoks bridi klusēja. Tad teica:

"Lai pierāda!"

Kad vadītājs to paziņoja Taņam, tas atbildēja: "Tēva rietumnieciskais vārds ir Sems. Ir arī vecs vīrietis, Sema tēvs. Un divi dēli. Jā, arī sieva, Mei-Meja. Vēl viņiem ir pavisam mazs bērns. Tā nav viņu meita. Viņa paņemta no kuģa. Māte noslīkusi."

"Kā viņš ar tiem iepazinies?"

"Viņš ir Čana drauga brālis, draugs palicis Ķīnā," vadītājs paskaidroja.

Spoks apsvēra piedāvājumu.

"Pasakiet viņam, ka maksāšu par šo informāciju simt tūkstošus dolāru."

Vadītājs jautāja Taņam, vai cena pieņemama. Taņs uzreiz piekrita. Pirkšana-pārdošana dažreiz nebija iespējama.

Neizrādīdams prieku par nosaukto summu, vadītājs delikāti turpināja:

"Viņš piekritis samaksāt par mūsu pakalpojumu. Varbūt, ser, ja tas jūs ne pārāk apgrūtina…"

"Jā, es jūsu daļu samaksāšu nekavējoties. Ja informācija pareiza. Cik jūs prasāt?"

"Trīsdesmit procentu."

"Jūs esat muļķi!" Spoks pasmīkņāja. "Jūs aplaupīja. Es jūsu vietā būtu paņēmis sešdesmit piecus procentus." Vadītājs piesarka un sāka skaidrot, bet Spoks neklausījās. "Pasakiet, lai atnāk rīt no rīta astoņos trīsdesmit. Jūs zināt, uz kurieni." Viņš pārtrauca sarunu.

Vadītājs atstāstīja Taņam noteikumus, un viņi atvadījās.

Draudzības saistībām Konfūcija mācība ierādījusi zemāko rangu cilvēku attiecībās aiz valdnieka un padotā, tēva un dēla, vīra un sievas, vecākā brāļa un jaunākā brāļa saistībām. Un tomēr tāda nodevība vadītājam šķita īpaši netīra.

Taču tas nebija būtiskais. Gan jau kādreiz, ellē nonākdams, Taņs taps tiesāts par nodarīto. Bet, par vadītāju un viņa kompanjoniem runājot, lai ari ko teiktu, trīsdesmit tūkstoši nebija nieka nauda par stundas darbu.

Trīcošām rokām, drudžaini elpodams, Čans izgāja pa īstbrodvejas Strādnieku apvienības durvīm; tikai trīs kvartālus nogājis, viņš ieraudzīja bāru. Čainataunā to nebija daudz. Uz greiza bāra ķebļa uztrausies, viņš pasūtīja alu. Uzreiz izdzēris, pasūtīja otru.

Viņš joprojām nespēja atjēgties no pārsteiguma visi trīs tonga vadītāji bija noticējuši, ka runāja ar Džozefu Taņu, un tiešām pateikuši, kur Spoks būšot no rīta.

Viņš klusībā nosmējās. Cik baisa doma viņš faktiski bija tirgojies ar tiem trim par savu tuvinieku dzīvībām.

Pirms vairākām stundām, tumšajā Bruklinas dzīvoklī sēdēdams, Čans bija domājis: tātad tādai dzīvei esmu visus lēmis. Tumsai un bailēm…

Bet tēvs, acis piemiedzis, vēroja viņu.

"Ko tu domā darīt?" viņš jautāja.

"Spoks mūs meklē."

"Jā."

"Viņš nekad neiedomāsies, ka es varētu viņu meklēt."

Čana Dzječi skatiens ilgi neatrāvās no dēla, tad aizslīdēja pie improvizētajam altārim piestiprinātās uzvārda plāksnītes. Čans… loka šāvējs.

"Un ko tad tu darīsi, kad atradīsi viņu?"

"Nošaušu," dēls atbildēja.

"Kāpēc neiesi uz policiju?"

Čans rūgti pasmaidīja.

"Vai tu uzticētos amerikāņu policijai vairāk nekā Ķīnas milicijai?"

"Nē," tēvs atteica.

"Es nošaušu viņu," Čans atkārtoja. Viņš ne reizi mūžā nebija iedrošinājies nepakļauties tēva gribai un uztraucās, ka tik nesaņem aizliegumu paveikt to, kas, viņaprāt, bija jāizdara.

"Un tu spēsi to izdarīt?" tēvs vienīgi pavaicāja.

"Jā, ģimenes dēļ. Jā." Tad Čans uzvilka vējjaku. "Aizbraukšu uz Čainataunu. Redzēsim, vai ir kāda iespēja viņu sameklēt."

"Pagaidi," tēvs iečukstējās. "Vai zini, kā meklēt?"

"Kā, Baba?"

"Cilvēku nodod viņa vājības."

"Kāda ir Spoka vājība?"

"Viņš neprot samierināties ar zaudējumu," Čans Dzječi paskaidroja. "Viņam mūs jānogalina, vai arī viņam būs jācieš no disharmonijas."

Tā nu Sems Čans bija rīkojies tieši saskaņā ar tēva padomu piedāvājis Spokam iespēju uziet vajātos. Tas bija izdevies.

Piespiedis pie vaiga vēso alus pudeli, Čans apdomāja iespēju, ka arī pašam būtu jāmirst. Uz Spoku jāšauj nekavējoties tiklīdz tas atver durvis. Taču var gadīties, ka turpat ir čūskgalvja palīgi un miesassargi, kuri nošauj viņu pašu.

Domas aizklīda pie Viljama, vecākā dēla, Čanu dzimtas turpinātāja. Tēvs apsvēra dēla necieņu, sev veltītos nicinošos skatienus.

Ak, Viljam, viņš domāja, kaut tev ienāktu prātā, ka esmu gatavs mirt par tevi! Kā var to nesaprast? Vai nesaproti, ka mīlestība izpaužas, nevis dāvinot dārgu elektroniku, saldumus, atvēlot atsevišķu istabu, bet paklausībā, prasmē apvaldīt savas vēlmes, uzņemties atbildību? Lai māte nodarbojas ar lutināšanu, bet es esmu tavs tēvs, un tēva mīlestība arī ir vienīgā, ko varu tev dot, jo citu nepazīstu.

Samaksājis par alu, viņš izgāja no bāra.

Kaut arī jau bija vēls, daži veikali vēl bija atvērti cerībā ievilināt kādu tūristu. Čans iegāja suvenīru veikalā un nopirka nelielu svētnīcu, vara bļodiņu, elektriskās spuldzītes sarkanā krāsā, vīraka stienīšus. Kāds laiks pagāja, kamēr viņš atrada atbilstošu Būdas statuju. Viņš izvēlējās smaidošo Budu, jo lai gan gatavojās kādu nogalināt un, iespējams, arī mirt jautrs Buda sniegtu atbalstu un mierinājumu, un galu galā ari labu veiksmi viņa atstātajai ģimenei.

"Redzi, Amēlij…"

Amēlija Sakša brauca pa kādu pilsētas centra ielu, neraksturīgi maz pārkāpdama ātruma ierobežojumu.

"Redzi, mīļumiņ," bija teicis viņas tēvs, mocīdamies ar sāpēm ķermenī, ko plosīja negausīgās šūnas, "tev pašai par sevi jādomā."

"Protams, tēt."

"Nūjā, nūjā, tu tikai saki "protams", bet īstenībā nemaz nedomā "protams". Tu tā saki, lai tikai nebūtu jāstrīdas ar veco sakārni, kurš izskatās pati zini, kā."

Pat gulēdams Vestbruklinas slimnīcas palātā, kur ievietoja pacientus, kas bija neglābjami slimi, viņš nerimās aizrādīt Amēlijai par katru sīkumu.

"Tas nemaz nebija tā domāts."

"Nē, paklausies, Amēlij, tu tikai paklausies!"

"Es jau klausos."

"Runa ir par to, ko tu man esi stāstījusi par patrulēšanu."

Amēlija Sakša, tāpat kā savulaik viņas tēvs, tad strādāja policijas patruļdienestā. Taisnību sakot, viņu bija iesaukuši par "PM", atšifrējums patruļnieka meita.

"Es kārtīgi strādāju, tēt."

"Nejoko!"

Saksas smaids nozuda, viņa patiešām kļuva nopietna, ļaudamās vasaras vējiņam, kas pa pusatvērto logu nesa palātā putekļus, bužināja viņas kuplos rudos matus un raustīja no biežās mazgāšanas izdilušos palagus, kamēr viens sēdēja, otrs gulēja vietā, kura nerosināja uz jautrību.

"Es klausos."

"Paldies! Runa ir par to, ko tu esi man stāstījusi. Tu nerūpējies par sevi, kā klājas. Bet tas ir nepieciešams, Amēlij."

"Kādā sakarībā tu par to iedomājies, tēt?"

Viņi abi saprata, ka tas bija saistīts ar vēža neizbēgamo uzvaru un nepārvaramo tēva vēlēšanos nodot vienīgajam bērnam kaut ko būtiskāku nekā Ņujorkas policista nozīmi, niķelēto "Colt" un veco "Dodge Charger", kuram vajadzēja nomainīt pārnesumu kārbu un cilindru galvas. Taču, tēvs būdams, viņš tikai noteica:

"Esi iecietīgāka pret vecu vīru!"

"Tad stāstīsim anekdotes."

"Atceries, kā pirmo reizi lidoji ar lidmašīnu?"

"lidojām uz Floridu pie vecmāmiņas Saksas. Pie baseina bija piecdesmit grādu karsts, un mani nobiedēja hameleons."

Nekā nereaģējis, Hermanis Sakss turpināja:

"Bet stjuarte vai kā tur viņas tagad sauc pamācīja: "Avārijas gadījumā uzlieciet skābekļa maskas sev, tikai pēc tam palīdziet citiem, ja nepieciešams." Tāds ir noteikums."

"Tā viņas saka arī tagad," Amēlija piekrita, valdīdamās, lai nesāktu raudāt.

Vecais policists ar mašīneļļas nenomazgājamām pēdām plaukstās turpināja:

"Tādam noteikumam arī jāpakļaujas, patrulējot ielās. Vispirms pats, pēc tam cietušais. Tas tev jāpārņem. Lai notiek kas notikdams, vispirms padomā par sevi. Ja nebūsi formā, nemūžam nespēsi aizsargāt citus."

Lietum smidzinot, viņa brauca tālāk, bet tēva balss apklusa, tagad ausīs ieskanējās cita. Pirms pāris nedēļām dzirdētā ārsta balss.

"Ak te jūs esat, mis Sakša."

"Sveicināts, doktor!"

"Es nupat runāju ar Linkolna Raima ārstu."

"Klausos?"

"Man jums kaut kas jāpasaka."

"Šķiet, ka jums nekas labs nav sakāms."

"Varbūt iesim apsēdīsimies tur, maliņā."

"Var arī tepat. Es klausos. Runājiet bez aplinkiem!"

Visa pasaule sagriezās otrādi, visi nākotnes plāni bija pilnīgi jāpārskata.

Ko tur varēja grozīt?

Nu, viņa pēkšņi iedomājās, apstājoties brauktuves malā, varētu pamēģināt vēl kaut ko…

Amēlija Sakša ilgi sēdēja mašīnā. Tas ir neprāts, viņa domāja. Taču tad strauji izlēca no "Camaro" un, galvu pieliekusi, aši apskrēja ap dzīvojamo namu un iemetās trepju telpā. Uzkāpa augšā. Pieklauvēja pie durvīm.

Kad tās atvērās, viņa uzsmaidīja Džonam Sunam. Ari viņš smaidīja, aicinot ienākt.

Piepeši viņa juta lielu nastu nokrītam no kamiešiem.

Lai notiek kas notikdams, vispirms padomā par sevi. Ja nebūsi formā, nemūžam nespēsi aizsargāt citus.

29. nodaĻa

Pusnakts.

Sonijs Li, kaut arī tik nogurdinoša bija diena, kas atveda viņu no grimstošā kuģa uz Centrālpārkvestas dzīvokli otrpus zemeslodei, viņš nejutās spēkus zaudējis.

Viņš iegāja Linkolna Raima guļamistabā ar iepirkumu maisiņu rokā.

"Kad biju ar Hunsi Čainataunā, nopirku šo to. Tev dāvanu."

"Dāvanu?" Raims jautāja no sava troņa, jaunās "Hill-Rom Flexicair" gultas augstumiem. Gulta esot neiedomājami ērta, tā viņam bija teikts.

Li izņēma no maisiņa kādu priekšmetu un izsaiņoja to.

"Paskaties, kas šeit ir." Viņa rokās bija dzeltenzaļa figūriņa loka šāvējs ar niknu sejas izteiksmi. Li paraudzījās apkārt. "Kur ir ziemeļi?"

"Tur!" Raims pamāja ar galvu.

Li nolika figūriņu uz galda ar seju pret sienu. Tad atkal atvēra maisiņu un izvilka no tā pāris vīraka stienīšu.

"Tu taču nedomā tos šeit dedzināt?"

"Tā vajag, priekšniek. No tā nemirst."

Lai gan Li pats bija apgalvojis, ka ķīnietim ārkārtīgi grūti pateikt "nē", uz viņu tas šoreiz neattiecās.

Viņš ielika stienīti turētājā un aizdedzināja. Tad vannasistabā atrada krūzīti un piepildīja to ar kaut kādu šķidrumu no gaišzaļas pudeles, kuru arī bija atnesis maisiņā.

"Kas šeit tagad būs, templis, vai?"

"Svētnīca, priekšniek. Ne jau templis." Li uzjautrinājās par Raima nespēju atšķirt tik acīm redzami dažādus jēdzienus.

"Kas tas tāds? Buda? Konfūcijs?"

"Ar loku un bultu?" Li pasmīnēja. "Priekšniek, tu zini tik daudz par mazām lietām un tik maz par lielajām."

Raims iesmējās, atceroties laulības dzīves laikus; viņa sieva bieži bija atkārtojusi tieši to pašu, tikai daudz skaļāk un ne tik skaidri.

"Tas ir Guaņs Di kara dievs," Li turpināja. "Mēs ziedojam viņam. Viņam garšo saldais vīns, to es viņam nopirku."

Raims iedomājās, ko teiktu Silleto un Delrijs, par Sakšu nemaz nerunājot, ja viņi ieraudzītu Raima guļamistabā kara dievam veltītu svētnīcu.

Li paklanījās figūriņai un nočukstēja dažus vārdus ķīniski. Tad izņēma no maisiņa baltu pudeli un apsēdās uz rotangpalmas krēsla pie Raima gultas. Ielēja sev no pudeles krūzītē, pēc tam paņēma vienu no Raima glāzēm, noņēma tās vāciņu, pielēja līdz pusei, tad uzlika vāciņu un ievietoja atverē salmiņu.

"Un tas?" Raims jautāja.

"Laba manta. Ču je čiņ či. Tagad ziedojam sev. īsta manta. Kā viskijs."

Nē, tas nebija nekāds viskijs, katrā ziņā ne jau astoņpadsmit gadus vecs skotu viskijs. Un, lai gan garša bija visai draņķīga, tas bija nešķīsti stiprs.

Li pamāja uz paša sameistaroto svētnīcu.

"Atradu Čainataunas veikalā Guaņu Di. Ļoti populārs dievs. Ķīnā viņam veltīts tūkstošiem svētnīcu. Bet es viņu nepirku kara dēļ. Viņš ir arī detektīvu dievs, tici man."

"Tu mani nes cauri."

"Jokoju? Nē, tici man, tā arī ir. Katrā drošības struktūrā, kurā esmu bijis, ir tāds. Ja darbs nevirzās uz priekšu, detektīvi dedzina vīraku, ziedo tieši kā mēs." Iedzēris vēl vienu malciņu, Li paostīja savu krūzi. "Stipra manta, kad es tev saku. Baidzju."

'Tiešām?"

Viņš pamāja uz ču je čiņ či pudeli.

"Par ko lūdzies?" Raims jautāja.

"Es tulkošu: "Guaņ Di, lūdzu, palīdzi mums atrast Canus un noķert sūda Spoku!"

"Tā ir laba lūgšana, Sonij." Rainis iedzēra vēl. Ar katru malciņu tas garšoja labāk vai ari gluži vienkārši pamazām cilvēks aizmirsa, cik tas nejauks.

Li aplūkoja Raima milzīgo gultu.

"Mums ir dievi visam, simtiem dievu. Es sameklēšu veselības dievu. Ziedosim par tevi."

Raims gan jau bija izlēmis, ka ar vienu svētnīcu pietiks, tomēr par gādību pateicās.

Ķīnas detektīvs turpināja:

"Tā operācija, par kuru runāji. Vai tā tev var palīdzēt?"

"Varbūt. Nedaudz. Staigāt nevarēšu, bet iespējams, ka nedaudz kustināt roku, piemēram."

"Kā to dara?"

Raims pastāstīja Li par doktori Vīveri, Ziemeļkarolīnas universitātes Neiroloģijas nodaļas vadītāju, kura veica eksperimentālas operācijas pacientiem ar mugurkaula smadzeņu bojājumiem. Viņš joprojām gandrīz vārds vārdā atcerējās doktores metodes aprakstu.

Nervu sistēma sastāv no aksoniem, kuri vada nervu impulsus. Muguras smadzeņu traumas gadījumos šie aksoni tiek pārrauti vai sadragāti un iet bojā. Tātad vairs nevada impulsus, un no smadzenēm nākošais signāls nesasniedz pārējās ķermeņa daļas. Valda uzskats, ka nervi neatjaunojas. Tas ne vienmēr atbilst patiesībai. Perifēriskajā nervu sistēmā, piemēram, rokās un kājās, bojātie aksoni spēj ataugt. Taču centrālajā nervu, sistēmā galvas smadzenēs un mugurkaula smadzenēs tā nenotiek. Vismaz tas nenotiek pats no sevis.

Teiksim, cilvēks iegriež pirkstā, brūce aizdzīst, taustes sajūta atjaunojas. Muguras smadzenēs tā nenotiek. Taču tiek apgūtas metodes, kas veicim atjaunošanās procesu.

Mūsu pieeju varētu raksturot kā visaptverošu pasākumu sistēmu savainojuma vietā. Mēs uzbrūkam muguras smadzeņu traumai visās frontēs. Lietojam tradicionālo dekompresijas ķirurģisko iejaukšanos, lai restaurētu skriemeļu kaulu struktūru un aizsargātu tieši to vietu, kur muguras smadzenes traumētas. Pēc tam transplantējam divas lietas traumētajā vietā: paša pacienta perifēriskās nervu sistēmas audus un embrionālas centrālās nervu sistēmas šūnas.

"No haizivs," Raims paskaidroja Sonijam.

"No zivs?" Li iesmējās.

"Tieši tā. Haizivis esot saderīgākas ar cilvēku nekā citi dzīvnieki. Un tad," kriminālistikas viszinis turpināja, "man dos zāles, kas palīdz muguras smadzenēm atjaunoties."

"Ei, vai tā operācija bīstama?" Li vērīgāk palūkojās uz Raimu.

Raima ausīs atkal skanēja doktores Vīveres balss.

Protams, briesmas pastāv. 7,āles vien veselību īpaši neapdraud. Taču ir ar ārstēšanu saistīts risks. Jebkuram pilnīgi paralizētam pacientam ir pavājināta plaušu darbība. Pacientu atslēdz no mākslīgās plaušas, bet anestezējošie līdzekļi var izraisīt respiratorās funkcijas atteici. Un tad procedūras stress var novest pie patvaļīgas disrefleksijas, un tās rezultātā krasi pieaug asinsspiediens esmu pārliecināta, ka jums jau nu gan tas zināms, kas var izraisīt infarktu vai insultu. Pastāv ķirurģiskas traumas risks jūsu sākotnējās traumas vietā pašlaik jums nav ne cistas, ne šuntu -, bet operācija un šķidruma koncentrēšanās varētu paaugstināt to spiedienu, radot papildu bojājumus.

"Jā, bīstama," Raims viņam atbildēja.

"Man atgādina ji luaņ tou ši."

"Kas tas ir ?"

Li padomāja, tad atbildēja:

"Vārdu tulkojums "mest olas pret klintīm". Nozīmē darīt kaut ko tādu, kas neiznāks, tici man. Nu kāpēc tad vajadzīga operācija?"

Raimam tas šķita tik pašsaprotami. Spert soli tuvāk patstāvībai. Iespējams, satvert plaukstā kaut vai glāzi un pacelt to pie lūpām. Pakasīt galvu. Kļūt nedaudz normālākam, izsakoties nekorekti attiecībā pret cilvēkiem ar īpašām vajadzībām. Tuvināties Amēlijai Saksai. Būt labākam tēvam tam bērnam, kuru Amēlija tik ļoti vēlējās.

"Tas vienkārši ir kas tāds, kas man jāizdara, Sonij," viņš atbildēja un norādīja ar skatienu uz netālu stāvošo skotu viskija "Macallan" pudeli. "Tagad pagaršosim manu baifu."

Li gandrīz aizrijās smiedamies.

"Baidzju, priekšniek. Tas, ko tikko teici, nozīmēja tagad pagaršosim manu universālveikalu."

"Baidzju," Raims izlaboja kļūdu.

Li ielēja izturēto skotu viskiju krūzītē un glāzē.

Raims iesūca viskiju mutē caur salmiņu. Nu, protams, daudz labāks.

Li izmeta veselu krūzīti skotu viskija un papurināja galvu.

'Tici man, nevajag iet uz to operāciju."

"Esmu izanalizējis risku un…"

"Nē, nē! Pieņem sevi tādu, kāds esi! Pieņem savus ierobežojumus!"

"Bet kādēļ? Man tā nav vienīgā iespēja!"

"Es zinu visas tās jūsu gudrības. Mums Ķīnā nav tā kā jums, kur visur ir zinātnieki. Nu, protams, Pekinā, Honkongā, Guandunā, Fudžou tur gan ir gandrīz viss, kas jums, nedaudz gan atpaliekam priekšsēdētāja Mao dēļ, bet mums ir datori, ir internets, ir raķetes nūjā, dažreiz tās uzsprāgst, bet parasti aiziet kosmosā bez problēmām. Bet ārsti tie tik ļoti nenodarbojas ar zinātni. Viņi mūs sakārto, lai būtu harmonija. Ķīnā ar to nodarbojas ārsti, nevis dievi."

'Te mums viedokļi atšķiras."

"Jā, jā…" Li pasmīnēja. "Ārsti padara cilvēku jaunāku. Sagādā matus. Sagādā sievietēm lielākas… nu, zini…" Viņš rādīja uz savām krūtīm. "Mums tas nav pieņemams. Tas nav harmoniski."

"Domā, es jūtos harmoniski tādā stāvoklī?" Raims izmocīja smiekliņu.

"Liktenis tevi tādu padarīja. Un tam ir kāda jēga. Iespējams, tu esi labākais detektīvs tieši tāpēc, ka tā noticis. Tava dzīve tagad līdzsvarota, tici man."

Raimam bija jāsmejas.

"Ne staigāt, ne lietiskos pierādījumus vākt nevaru… Kā tas var būt labāk?"

"Iespējams, tavas smadzenes strādā labāk. Iespējams, stiprāks gribasspēks. Džidžuns, spēja koncentrēties, labāka."

"Atvaino, Sonij, es tam neticu."

Taču, kā jau Raims bija pārliecinājies, ja Sonijam Li bija kāds viedoklis, viņš no tā neatkāpās.

"Es paskaidrošu. Atceries Džonu Sunu? Kuram ir amulets pērtiķu valdnieks?"

"Atceros."

"Tu esi pērtiķis."

"Kas es esmu?"

'Tu esi kā pērtiķis, tā es gribēju teikt. Pērtiķis dara brīnumus, noslēpumains, attapīgs, sīksts, bet raksturiņš arī viņam ir, tici man. Tāpat kā tev. Bet viņš nepakļaujas dabai meklē, kā apmuļķot dievus un dzīvot mūžīgi. Nozog nemirstības persikus, izdzēš vārdus no "Dzīvo un mirušo grāmatas". Tad arī iekļuva sprukās. Apdega, dabūja kāvienu, beigās viņu apraka zem kalna. Tad pērtiķis atteicās no mūžīgās dzīves. Sameklēja divus draugus, un visi kopā gāja svētceļojumā uz rietumiem, svēto zemi. Atrada laimi. Harmoniju, es gribēju teikt."

"Man gribas, lai es atkal varētu staigāt," Raims spītīgi nočukstēja, pats lāgā neizprazdams, kāpēc atkailina dvēseli mazajam svešiniekam. "Tas nav daudz gribēts."

"Bet iespējams, ka ir par daudz gribēts," Li atbildēja. "Paklausies, ko tev teikšu. Es varbūt gribētu būt garš un izskatīties kā Čou Juņ-fats, lai visas meitenes skrien man pakaļ. Gribētu vadīt lielu komūnu un dabūt simtiem apbalvojumu par darba ražīgumu, lai visi mani ciena. Varētu gribēt būt Honkongas baņķieris. Bet tā nav mana daba. Mana daba ir būt par ellīgi labu detektīvu. Iespējams, zaudēsi ko citu, ja sāksi atkal staigāt, zaudēsi kaut ko svarīgāku. Kāpēc dzer to suslu?" Viņš pamāja uz skotu viskija pudeli.

"Tas ir mans iecienītais baidzju."

"jā? Cik maksā?"

"Ap septiņdesmit dolāriem pudelē."

Li saviebās. Tomēr izmeta glāzi un ielēja vēl.

"Paklau, priekšniek, vai zini daoismu?"

"Es? Par to jauno laikmetu? Es neesmu no tiem."

"Labs ir, es pastāstīšu. Mums Ķīnā ir divi lieli filozofi. Konfūcijs un Laodzi. Konfūcijs domā, ka cilvēkiem labāk klausīt priekšniekus, darīt, ko liek, kalpot tiem, kas labāki, ciest klusu. Bet Laodzi māca pretējo. Ka labākais katram ir dzīvot pašam savu dzīvi. Atrast harmoniju un dabu. Angliski dao nozīmē dzīvesveids. Mēģināšu pastāstīt, ko viņš uzrakstīja. Tas viss ir par tevi."

"Par mani?" Raims jautāja, atgādinot sev, ka viņa interese par ķīnieša teikto droši vien izskaidrojama ar alkohola daudzumu, kas šajā brīdī ir ķermenī.

Aiz centības acis piemiedzis, Li tulkoja:

"Daoisms māca, ka nav vajadzības iziet no mājas, lai labāk redzētu. Nav vajadzības lūkoties pa logu. Labāk dzīvot savas esamības centrā. Esi tu pats!"

"Vai tiešām Ķīnā katram ķīnietim ir kāds sakāmais par jebkuru jautājumu?" Raims sapīka.

"Mums ir daudz teicienu, tas tiesa. Vajadzētu likt Tomam to pierakstīt un pielikt pie sienas Guaņam Di blakus."

Kādu brīdi abi klusēja.

Nav vajadzības iziet no mājas, lai labāk redzētu. Nav vajadzības lūkoties pa logu…

Beidzot saruna atsākās, un Li gari un plaši sāka stāstīt par dzīvi Ķīnā.

"Un ka izskatas tava maja?" Raims jautaja.

"Dzīvoklis. Mazs, viss tāds kā šī istaba."

"Kur tu dzīvo?"

"Savā pilsētā, Liu Guojuaņā. Tas nozīmē seši augļudārzi, bet tur nekā nav, visu izcirta. Kādi piecdesmit tūkstoši cilvēku. Netālu no Fudžou. Tur ir daudz cilvēku. Vairāk par miljonu, tici man."

"Es to vietu nepazīstu."

"Fudzjaņas provincē, Ķīnas dienvidaustrumos. Taivana ir turpat pretī. Mums ir liela upe, saucas Miņa. Mēs esam neatkarīgi. Pekinai tas ļoti nepatīk. Fudzjaņā bija pirmā triāde organizētā noziedzība, tā es gribēju teikt. Ļoti stipra. Daudz kontrabandas: sāls, opijs, zīds. Fudzjaņā daudz jūrnieku. Tirgoņi, importētāji. Ne tik daudz zemnieku. Manā pilsētā Komunistiskā partija ietekmīga, bet tas tāpēc, ka partijas sekretārs ir privātais kapitālists. Viņam interneta firma, kā IBM. Ha, kapitālistu līdzskrējēji, pakalpiņi! Viņa kolektīvs pelna pamatīgu naudu. Viņa akcijas nekrīt kā NASDAQ."

"Kādi noziegumi ir Liu Guojuaņā?"

"Daudz kukuļņemšanas, par "jumtu" jāmaksā. Ja tu Ķīnā krāp firmas un cilvēkus, viss ir kārtībā. Bet nemēģini krāpt partiju vai valdību, tad droša nāve! Notiesā un lodi pakausī. Mums ir daudz citu noziegumu ari. Tas pats, kas šeit. Slepkavības, laupīšanas, izvarošanas." Li iedzēra vēl mazu malciņu. "Es atradu vīrieti, kas nogalināja sievietes. Četras, būtu vēl nogalinājis. Es viņu saņēmu." Viņš iesmējās. "Viena asins pile. Atradu vienu asins pili uz viņa velosipēda mazu kā smilšu graudiņš. Tas noderēja par nozieguma pierādījumu. Viņš atzinās. Redzi, ne jau visur ir vu-vu."

"Protams, ne."

"Sieviešu nolaupīšana Ķīnā ir liela problēma vīriešu mums ir vairāk nekā sieviešu. Uz simt sievietēm simt divdesmit vīriešu. Ģimenes negrib, lai dzimtu meitenes, tikai puikas, tici man. Tāpēc daudzi nolaupa meitenes un sievietes, pārdod kā līgavas. Tas ir traki. Vecāki atnāk pie mums, lūdz atrast sievas vai meitas, kas nozagtas. Daudzi drošības virsnieki nebojā sev dzīvi smaga izmeklēšana. Dažreiz sievietes aizved tūkstošiem kilometru tālu. Pagājušajā gadā es atradu sešas. Mūsu birojā tas bija rekords. Prieks atrast nolaupītāju, arestēt."

"Tas jau pats galvenais," Raims teica.

Li pacēla krūzīti, abi iedzēra, un atkal uz brīdi iestājās klusums. Raims nodomāja, ka jūtas labi. Cilvēki, kas ieradās pie viņa, nereti izturējās kā pret savādnieku. Ne jau tajā nozīmē, ka, piemēram, nelaipni izturējās. Bet vai nu mēģināja neievērot viņa "stāvokli", kā to dēvēja vairākums, vai arī pievērsa visu uzmanību viņa nespējai, apsprieda to un jokojās, lai pierādītu dvēseļu tuvību. Taču īstenībā neviens no viņiem nenieka netuvinājās un, tiklīdz pamanīja katetru vai kasti ar pieaugušo pamperiem guļamistabas stūri, tā sāka skaitīt minūtes līdz aizmukšanas iespējai. Tie cilvēki nekad nemēdza ar viņu strīdēties, nekad nerunāja pretī. Nekad nepārkāpa zināmas robežas.

Taču Sonija Li sejā Raims redzēja pilnīgu vienaldzību par viņa situāciju. Un varētu teikt, ka viņš patiešām netēloja.

Un tad Raims saprata, ka gandrīz visi cilvēki, ar kuriem viņš bija saticies dažu pēdējo gadu gaitā, gan pēc aiziešanas pensijā, gan ārstējoties, bijuši tikai paziņas. Vienīgi Amēlija ne. Ar Li viņš bija iepazinies tikai no rīta, taču jau tagad viņš šķita kaut kas vairāk.

"Tu pieminēji savu tēvu," Raims teica. "Kad šovakar zvanīji viņam, tā laikam bija smaga saruna. Kādas jums attiecības?"

"Ak, mans tēvs…" Li iedzēra vēl vienu skotu viskija malciņu. Droši vien aprada ar to tāpat kā es, baidzju sūkdams, Raims nodomāja. Globalizācija caur alkoholiskajiem dzērieniem, viņš pasmīnēja.

Li ielēja vēl.

"Varbūt pamēģini caur salmiņu," Raims ieteica.

"Caur salmiņu sūkšu, kad būšu pagalam," ķīnietis teica, tukšodams rozā krūzīti ar ziedu rotājumu. "Mans tēvs… Neko labu viņš par mani nedomā. Es, pareizāk sakot… neattaisnoju cerības."

"Vilšanās?"

"Jā, sagādāju vilšanos."

"Kāpēc?"

"Ai, daudz jāskaidro. Izstāstīšu vēsturi graudīgi."

"Kodolīgi."

"Doktors Suns Jatsens divdesmitajos gados apvienoja Ķīnu, bet sākās pilsoņu karš. Gomindanu nacionālistisko partiju vadīja Čans Kaiši. Bet gunčantani, komunisti, karoja pret viņiem. Tad iebruka Japāna, un visiem bija slikti. Pēc Japānas atkāpšanās pilsoņu karš turpinājās, un uzvarēja komunisti un Mao Dzeduns, bet nacionālistus izdzina uz Taivanu. Mans tēvs karoja Mao pusē. 1949. gada oktobrī tika svinēta uzvara kopā ar priekšsēdētāju Mao pie Debesu miera vārtiem Pekinā. Ai, esmu šo stāstu miljoniem reižu dzirdējis. Kā viņš tur stāvēja, bet orķestri spēlēja "Brīvprātīgo maršu". Baigi patriotiski.

Tad manam tēvam bija plaši guaņsji. Liels Komunistiskās partijas priekšnieks Fudzjaņā. Gribēja, lai es ari tāds kļūstu. Bet es redzēju, ko komunisti darīja sešdesmit sestajā. Vēsturē nepieredzētā lielā proletāriskā kultūras revolūcija sagrāva visu, daudziem nodarīja pāri, daudzus nogalināja. Valdība un partija darīja nepareizi."

'Tas nebija dabiski," Raims teica. "Nebija harmoniski."

"Pavisam precīzi!" Li iesmējās. "Mans tēvs gribēja, lai stājos partijā. Pavēlēja. Draudēja. Bet man par partiju bija viena alga. Viena alga par kolektīviem." Viņš noplātīja rokas. "Mani neinteresē cēlas idejas. Man patīk detektīva darbs. Patīk ķert noziedzniekus. Vienmēr mīklas, vienmēr izaicinājums, tici man. Mana māsa partijā tālu tikusi. Tēvs lepns, lai arī viņa ir sieviete. Viņš saka tā, ka mana māsa viņam negodu nedara kā es. Visu laiku to atkārto." Li seja sadrūma. "Un otra nelaime, ka man nav dēla bērnu vispār -, kad apprecējos."

"Šķīries?" Raims jautāja.

"Mana sieva nomira. Saslima un nomira. Kaut kāds drudzis, smaga slimība. Precēti bijām tikai pāris gadu, bez bērniem. Tēvs teica, ka es esmu vainīgs. Centāmies, bet bērna nebija. Tad sieva nomira." Viņš piecēlās, piegāja pie loga un paraudzījās lielpilsētas ugunīs. "Tēvs man ir ļoti stingrs. Biju mazs, sita visu laiku. Nekad nebija ar mani apmierināts. Mācījos labi. Armijā saņēmu medaļas. Apprecēju jauku, kārtīgu meiteni, dabūju darbu drošības struktūrā, kļuvu par detektīvu, ne jau parastu kruķi, tā sakot. Ik nedēļu braucu apciemot tēvu, dodu viņam naudu, eju uz kapiem māti pieminēt. Bet nekad, lai ko daru, nav labi. Un tavi vecāki, priekšniek?"

"Abi miruši."

"Mana māte nebija tik stingra kā tēvs, daudz nerunāja. Viņš neļāva. Šeit, Brīnišķīgajā Zemē, jūs ne pārāk, ja tā varētu teikt, esat zem vecāku spiediena?"

Pareizs novērojums, Raims nodomāja.

"Iespējams, mazāk. Dažreiz gadās ari tā."

"Cienīt vecākus tas mums pirmajā vietā." Li pamāja uz Guaņa Di statueti. "Senči mums svarīgāki par visiem dieviem."

"Iespējams, ka tavs tēvs par tevi domā labāk, nekā izrāda. Fasāde, saproti. Tāpēc ka uzskata, ka tā tev labāk."

"Nē, viņš mani itin vienkārši necieš. Nav neviena, kas turpina dzimtas uzvārdu, tā sakot. Tas ir pavisam slikti."

"Iepazīsies ar kādu, apprecēsies, būs bērni."

"Tādam kā es?" Li pasmīkņāja. "Nē, nē! Esmu tikai detektīvs, naudas nav. Lielākajai daļai vīriešu Fudžou manos gados ir firmas, viņi saņem lielu naudu. Naudas kā spaļu. Atceries, es teicu, vīriešu vairāk nekā sieviešu. Kāpēc sieviete ies pie nabaga, veca vīra, ja var dabūt jaunu un bagātu?"

"Tu esi manos gados," Raims teica. "Tu neesi vecs."

Li atkal raudzījās pa logu.

"Varbūt palikšu te. Labi runāju angliski. Būšu te drošības dienestā. Strādāšu Cainataunā. Slepenais aģents. " Šķita, ka viņš runāja nopietni. Taču tad Sonijs Li iesmējās un pateica to, kas abiem bija prātā. "Nē, nē, tas ir nokavēts. Stipri nokavēts… Nē, mēs noķersim Spoku, es aizbraukšu mājās un būšu tāpat ellīgi labs detektīvs. Mēs ar Guaņu Di atklāsim lielu noziegumu, un mana fotogrāfija būs Fudžou avīzēs. Varbūt tēvs skatīsies ziņas un redzēs, tad viņš domās, ka neesmu slikts dēls." Viņš iztukšoja skotu viskija glāzi. "Labs ir, tagad esmu piedzēries. Uzspēlēsim abi vienu spēli!"

"Es nespēlēju."

"Bet tā spēle tev datorā?" Li iejautājās. "Šahs. Es redzēju."

"Es jau nespēlēju bieži," Raims precizēja.

"Spēles izglīto. Parādīšu, kā spēlē vislabāko spēli." Viņš atgriezās pie noslēpumainā iepirkumu maisiņa.

"Es nevaru spēlēt gandrīz nevienu spēli, Sonij. Nevaru paņemt kārtis rokā." /

"A, kāršu spēles?" Li iesmējās. "Tās ir laimes spēles. Labas tikai naudas pelnīšanai. Saproti, tajās tu glabā noslēpumu, nerādot kārtis pretiniekiem. Vislabākās spēles noslēpumu glabā galvā, tā sakot. Vei-či? Tādu esi dzirdējis? Vēl sauc par $ou."

Raims domāja, ka ir dzirdējis par tādu spēli.

"Kaut kas dambretei līdzīgs?"

"Dambrete nē, nē!" Li smējās.

Raims vēroja no iepirkumu maisiņa izņemto galdiņu. Uz tā bija rūtiņas ar vairākām perpendikulārām līnijām. Tad Li paņēma arī divus maisiņus; vienā bija simtiem baltu kauliņu, otrā melnu.

Piepeši Raimam nevaldāmi iekārojās uzsākt spēli, un viņam

nebija viegli noklausīties Li čalošanā, skaidrojot vei-či noteikumus

un mērķi. /

"Šķiet gluži saprotama," Raims teica. Spēlētājiem pamīšus jānovieto savi kauliņi uz galdiņa, lai ielenktu pretspēlētāja kauliņus, izslēdzot tos no spēles.

"Vei-či, kā visās lielajās spēlēs, likumi ir vienkārši, bet uzvarēt grūti." Li sadalīja kauliņus divās kaudzītēs. To darīdams, viņš stāstīja: "Spēles sākumi meklējami pirms ļoti daudziem gadiem. Es mācījos no visu laiku labākā spēlētāja. Viņu sauca Si-piņ Faņs. Dzīvoja septiņpadsmitajā gadsimtā pēc jūsu rēķina. Neviens nav labāks bijis. Spēlēja spēli pēc spēles ar Tin-aņ Su, tas bija gandrīz tikpat labs spēlētājs, tici man. Parasti viņiem bija neizšķirts, bet Faņam daži punkti vairāk, tātad visumā viņš bija labākais spēlētājs. Zini, kāpēc viņš labāks?"

"Kāpēc?"

"Su bija aizsardzības spēlētājs, bet Faņs… vienmēr spēlēja uzbrukumā. Visu laiku gāja uz priekšu, bija impulsīvs, nebaidījās riskēt, tā sakot."

Varēja redzēt, cik ļoti Li bija aizrāvies.

"Vai bieži izdodas uzspēlēt?"

"Tur, mājās, es eju uz klubu. Jā-ā, spēlēju bieži." Viņš pieklusa aizsapņojās. Raims nevarēja iedomāties iemeslu. Tad Li, spīdīgos matus no pieres atglaudis, sacīja: "Labs ir, spēlēsim. Tu redzēsi tev patiks. Var ilgi spēlēt."

"Neesmu noguris," Raims teica.

"Es arī ne," Li piebalsoja. "Nu tā, spēlējis neesi, tāpēc dodu handikapu. Došu par trim kauliņiem vairāk. It kā maz, bet vei-či tas nozīmē ļoti, ļoti daudz."

"Nē," Raims teica. "Negribu nekādu handikapu."

Palūkojies viņā, Li acīmredzot nosprieda, ka tas saistīts ar viņa īpašajām vajadzībām, jo svinīgi paziņoja:

"Dodu handikapu tikai tāpēc, ka iepriekš neesi spēlējis. Vienīgais iemesls. Pieredzējuši spēlētāji tā vienmēr dara. Parasta lieta."

Raims saprata un jutās pateicīgs par Li pamatojumu, tomēr nepieņēma priekšrocību.

"Nē. Tu ej pirmais! Sāc!" Un noraudzījās, kā Li skatiens pievēršas rūtotajam koka galdiņam.

IV. DĒMONA ASTES NOCIRŠANA

no trešdienas, pūķa stundas, 7.00 no rīta, līdz gaiļa stundai, 6.30 vakarā.

Jo vienlīdzīgāki vei-či spēles spēlētāji, jo interesantāka spēle.

Vei-či spēle

30. NODAĻA

Savas nāves dienas rītā Sems Čans pamodās un ieraudzīja savu tēvu viņu Bruklinas dzīvokļa pagalmā izpildām lēnos tai-či vingrinājumus.

Brīdi vērojis veco vīru, viņš atcerējās, ka pēc trim nedēļām gaidāma tēva septiņdesmitā dzimšanas diena. Ķīnā viņi dzīvoja trūcīgi, pastāvīgi tika vajāti, tāpēc ari nevarēja sarīkot sešdesmit gadu jubilejas svinības. Parasti lielus svētkus rīkoja sakarā ar šā cienījamā vecuma sasniegšanu. Taču viņa ģimene svinēs tēva septiņdesmito dzimšanas dienu.

Sema Čana dzīvais ķermenis svētkos piedalīties nevarēs, taču viņa gars, cerams, gan.

Tēvs kustējās mazajā pagalmiņā kā dejotājs.

Tai-či bija svētīgs gan ķermenim, gan dvēselei, taču Čanu, vērojot šo rituālu, vienmēr pārņēma skumjas. Tas atsauca atmiņā kādu tveicīgu jūnija nakti Pekinā pirms daudziem gadiem. Čans kopā ar studentu bariņu un vairākiem pasniedzējiem bija apsēdušies, vērojot cilvēku grupu, kas vijīgi kustējās, atgādinot baletu. Bija pāri pusnaktij, visi izbaudīja jauko laiku un pacilātību par iespēju būt kopā ar domubiedriem pašā jaunās, apgaismības pārņemtās Ķīnas sirdī.

Čans bija pagriezies pret blakussēdētāju, jaunu studentu, lai parādītu tam tai-či burvības varā slīdošu žirgtu vecāku sievieti, un pēkšņi zēna krūtis uzsprāga un viņš nogāzās zemē. Tautas atbrīvošanas armijas kareivji bija atklājuši uguni uz Tjanaņmeņas laukumā sanākušajiem cilvēkiem. Pēc mirkļa parādījās tanki, triekdami cilvēkus prom, sašķaidot dažus zem kāpurķēdēm (televīzijas kameras notvertā aina, studentam ar ziedu rokā apturot tanku, bija vienīgais izņēmums).

Nekad vairs Čans nespēja noskatīties tai-či vingrinājumos, neiedomājoties par to nakti, kura norūdīja viņu, padarot par atklātu disidentu, un uz visiem laikiem pārvērta viņa, viņa tēva un visas ģimenes dzīvi.

Tad viņš palūkojās uz sievu un viņai blakus dusošo meitenīti, kas bija apskāvusi Mei-Mejas pagatavoto balto lupatu kaķi. Kādu bridi Čans raudzījās uz viņām. Tad, iegājis dušā, pagrieza krānu līdz galam vajā. Izģērbās un nostājās zem ūdens strūklas, galvu atbalstījis pret flīzēm, kuras Mei-Meja iepriekšējā vakarā bija pamanījusies nomazgāt.

Nomazgājies dušā, Čans aizgrieza krānu ciet un norīvējās ar dvieli. Viņš satrūkās, izdzirdot virtuvē metālisku skaņu.

Mei-Meja vēl gulēja, bet zēniem par ēdiena gatavošanu nebija ne jausmas. Iesteidzies guļamistabā, viņš izvilka pistoli no matrača apakšas un piesardzīgi iegāja virtuvē. Tad iesmējās. Tēvs gatavoja tēju.

"Baba," Čans sacīja. "Es pamodināšu Mei-Meju. Lai viņa to dara."

"Nē, nē, lai guļ!" vecais vīrs teica. "Tēju es protu sagatavot. Kad tava māte nomira, iemācījos arī rīsus gatavot. Un dārzeņus. Lai gan ne pārāk labi. Padzersim tēju kopā!" Čans Dzječi pacēla tērauda tējkannu, rokturi ar lupatu aptinis, paņēma tasītes un aizkliboja uz dzīvojamo istabu. Viņi apsēdās pie galda, un tēvs ielēja tēju.

Iepriekšējā naktī, pēc Čana atgriešanās, abi ar tēvu bija paņēmuši karti un sameklējuši māju, kurā dzīvoja Spoks. Pārsteidza tas, ka tā nemaz nebija Čainataunā, bet vairāk uz rietumiem, pie Hudzonas upes.

"Kā tu tiksi iekšā," tēvs jautāja, "kad atradīsi Spoka dzīvokli? Domā, tevi nepazīs?"

Čans iedzēra mazu malciņu.

"Neticu, ka viņš mani pazīs, nu nē. Viņš tikai vienu reizi bija ienācis kuģa tilpnē."

"Tumšs jau arī bija." Čans Dzječi pamāja.

"Ja pie ieejas būs šveicars, pateikšu, ka nāku darīšanās, ka mans uzvārds ir Tans. Visu nakti vingrinājos to izrunāt. Pēc tam vienkārši uzbraukšu ar liftu un pieklauvēšu pie durvīm."

"Un ja nu viņam ir miesassargi?" Čans Dzječi jautāja. "Viņi tevi pārmeklēs."

"Noslēpšu pistoli zeķē. Viņi tik rūpīgi nepārbaudīs. Neiedomāsies, ka nāku apbruņots." Čans mēģināja iztēloties, kas varētu notikt. Protams, arī viņiem jābūt šaujamajiem. Pat tad, ja viņi izšautu uzreiz, pistoli ieraugot, viņš tik un tā varētu paspēt izšaut uz Spoku vienu vai divas reizes. Attapies, ka tēvs viņu vēro, Sems nodūra galvu. "Es atgriezīšos," viņš apņēmīgi sacīja. "Es rūpēšos par tevi, Baba."

"Tu esi labs dēls. Labāku nemaz nevarētu vēlēties."

"Neesmu tev sagādājis iespēju dzīvot cienīgu dzīvi, kādu esi pelnījis."

"Nē, esi gan," tēvs sacīja, ieliedams tēju tasītē. "Es tev izvēlējos pareizo vārdu." Čana vārds Dzjiņgedzi nozīmēja "gudrais dēls".

Viņi pacēla tasītes, un Čans savu iztukšoja.

Pa durvīm ieskatījās Mei-Meja un ieraudzīja tējas tasītes.

"Vai rīsus jau paēdāt?" viņa jautāja, un tas bija domāts vienkārši kā labrīts. Nekāda sakara ar ēdienu.

"Pamodini Viljamu!" Čans teica Mei-Mejai. "Gribu viņam šo to pateikt."

Taču tēvs pamāja, neļaudams viņai aiziet.

"Nē!"

Viņa apstājās.

"Kāpēc?"

"Viņš gribēs tevi pavadīt."

"Neļaušu."

Čans Dzječi iesmējās.

"Un tas viņu apturēs? Tavu ašo dēlu?"

Brīdi klusējis, Čans teica:

"Nevaru aiziet tā, neaprunājies ar viņu."

"Kāds ir vienīgais iemesls, lai cilvēks rīkotos tik pārdroši, dotos tādās briesmās?" tēvs jautāja.

"Bērni," Čans atbildēja.

"Jā, dēls, jā." Tēvs pasmaidīja. Vienmēr paturi to prātā! Kaut ko tādu dara bērnu dēļ." Tad viņš kļuva nopietns. Sems Čans labi pazina šo sejas izteiksmi. Valdonīga, nelokāma, stingra. Tādu viņš tēvu kādu laiku nebija redzējis kopš tas uzzināja, ka saslimis ar vēzi. "Es negribu, lai tu modini Viljamu. Es pats ar viņu aprunāšos vēlāk."

Čans pamāja.

"Kā teiksi, Baba." Viņš palūkojās rokas pulkstenī. Bija pusastoņi. Pēc stundas jābūt Spoka dzīvoklī. Tēvs ielēja vēl nedaudz tējas, un Čans to ātri izdzēra. Tad teica Mei-Mejai:

"Man drīz jāiet. Gribu pasēdēt ar tevi kopā."

Viņa apsēdās vīram blakus, galvu uz viņa plecu atbalstījusi.

Viņi nerunāja, taču pēc brīža ieraudājās Pou-Je, un Mei-Meja piecēlās, lai aizietu pie bērna. Sems Čans labprāt gribēja pasēdēt klusumā, noraugoties uz sievu un viņu jaunpienākušo bērnu. Un tad bija laiks aiziet, dodoties pretī nāvei.

Raims saoda cigaretes dūmus.

"Cik pretīgi!" viņš iesaucās.

"Kas?" jautāja Sonijs Li, vienīgais viņa viesis tobrīd. Ķīnas detektīvs viegli grīļojās, mati komiski spurojās uz visām pusēm. Bija pusastoņi no rīta.

"Cigaretes," Raims paskaidroja.

"Tev jāsāk smēķēt," Li pamācīja. "Atslābina. Tas tev līdzēs."

Ieradās Mels Kūpers, pēc tam Lons Silleto un vēl pēc mirkļa arī Edijs Dens. Jaunais ķīniešu izcelsmes amerikāņu policists gāja ļoti lēni. Pat mati šķita saplakuši, gaisā neslējās neviena stilīga šķipsniņa.

"Kā jūties, Edij?" Raims jautāja.

"Ja tu redzētu zilumu!" Dens teica, domādams par saskriešanos ar svina lodi Kenelstrītas apšaudes laikā. "Sievai nerādīju. Uzvilku pidžamu vannasistabā."

Silleto atnesa žūksni ziņojumu no aģentiem, kuri visu nakti bija pārbaudījuši būvuzņēmējus, noskaidrojot, kurš no tiem pēdējā pusgada laikā bija ieklājis firmas "Arnolds" pelēko "Lustre-Rite". Pārbaude pat nebija pabeigta, bet objektu skaits biedējoši liels: trīsdesmit divas atsevišķas ēkas Beteripārksitijā un tās apkaimē.

"Sasodīts!" Raims nomurmināja. "Trīsdesmit divi objekti." Un katrā no tiem, iespējams, grīdas ieklātas daudzos stāvos. Trīsdesmit divi? Viņš bija cerējis, ka to skaits nepārsniegs piecus sešus.

Ieradās imigrācijas dienesta aģents Alans Kou priecīgi iesoļoja istabā, neizrādīdams itin nekādu vainas apziņu, it kā vakardienas apšaude vispār nebūtu bijusi, it kā Spoks nebūtu izbēdzis viņa rīcības dēļ.

Gaitenī atskanēja citu nācēju soļi.

"Sveiks!" Sakša pamāja Raimam, un viņš palocīja galvu. Raims gribēja paziņot Saksai, cik namos ieklāts grīdas segums, taču iejaucās Silleto.

"Vai pagājušā naktī dabūjāt kaut nedaudz atpūsties?" Viņš lūkojās uz Sakšu. Detektīva balss skanēja asi.

"Kā, lūdzu?" viņa jautāja.

"Vai atpūtāties? Gulējāt? Labi atpūtāties?"

"Ne visai," viņa izvairīgi atbildēja. "Un tad?"

"Zvanīju jums uz mājām ap vieniem. Bija daži jautājumi."

Raims nevarēja saprast pratināšanas cēloni.

"Nu, atbraucu mājās divos," viņa atbildēja, nikni raugoties . pretī. "Biju ciemos."

"Tiešām?"

"Jā-ā, biju."

"Nu re, es nevarēju sazvanīt."

"Paklau, detektīv," viņa teica, "varu iedot savas mātes tālruņa numuru. Viņa varētu jūs pamācīt, cik jauki mani var izsekot. Kaut gan nav ar to nodarbojusies jau piecpadsmit gadus."

"Ei, tas gan labi rūkts!" Sonijs Li uzteica.

"Piesargieties, patrulētāja!" Silleto aizrādīja Saksai.

"No kā man būtu jāpiesargās?" viņa atcirta. "Ja jums ir kas sakāms, klājiet vaļā!"

Sevišķi smago lietu izmeklētājs atkāpās, nomurminājis:

"Nekas, tikai nevarēju jūs sazvanīt, tas arī viss. Jūsu mobilais bija izslēgts."

"Ak tā? Nu, vēl jau ir pīkstulis. Nemēģinājāt papīkstināt?"

"Nē."

"Nu un tad?"

Raims bija pārsteigts. Patiešām, ja Sakša piedalījās lietas izmeklēšanā, viņa paša noteiktā prasība bija nodrošināt sazināšanās iespēju jebkurā brīdī. Tas gan neattiecās uz brīvo laiku. Amēlija Sakša bija neatkarīga sieviete. Viņai patika pavizināties ar mašīnu, viņai bija arī citas intereses un draugi.

Lai arī kāds spēks lika viņai kasīt galvu, sērot pēc tēva, sērot pēc bijušā mīļākā, policista, kurš tika ietupināts par jaunāko laiku izcilākajām blēdībām, lai ari kāds spēks viņu drošināja nozieguma vietas apskates laikā, tas pats spēks dažreiz lika viņai zaudēt savaldību.

Tieši tāpat arī viņam gadījās parādīt Saksai durvis, dažkārt pieklājīgi, dažkārt parupji iesakot vākties prom. Kroplim dažkārt vajag palikt vienatnē ar sevi. Lai saņemtos, lai palūgtu palīgu savākt nepatīkamās "darīšanas" un lai pārdomātu tik nenozīmīgus jautājumus kā, piemēram: "Vai gribu izdarīt pašnāvību šodien?"

Raims piezvanīja uz FIB mītni un palūdza pie tālruņa Delriju, taču tas bija aizbraucis uz Bruklinu pārbaudīt iepriekšējā vakara spridzināšanas mēģinājuma versijas. Pēc tam Raims piezvanīja speciālo aģentu priekšnieka vietniekam un uzzināja, ka no rīta paredzēta sanāksme, kurā izlemšot, kuru no FIB aģentiem norīkot Spoka medībās, aizstājot Delriju.

"Un kā būs ar SPEC-TAK?"

SAP vietnieks atbildēja:

"Tas ir šīs dienas kara padomes darba kārtībā."

Kara padomes darba kārtībā?

"Paklau, tā vienība mums nepieciešama, turklāt nekavējoties!" Raims paziņoja.

"Mums ir prioritātes," glumais vietnieks atteica.

"Ak tā, tas gan ir ellīgi labs mierinājums," Raims izsmējīgi atcirta.

"Atvainojiet, mister Raim, ko jūs teicāt?"

"Es teicu piezvaniet, tiklīdz kaut kas būs zināms."

Līdzko viņš bija beidzis sarunu, atskanēja telefona zvans. Raims nobēra:

"Komanda pacelt klausuli!"

Atskanēja klikšķis, tad balss, pēc kuras uzreiz varēja nojaust, ka runā ķīnietis:

"Misteru Li, lūdzu!"

Li apsēdās un izklaidīgi izņēma cigaretes, taču tās veikli satvēra nemanot pienākušais Toms. Li pieliecās pie mikrofona un sāka ātri runāt ķīniešu valodā. Vārdu apmaiņa starp viņu un zvanītāju bija tik eksplozīva, ka Raims nosprieda viņi strīdas. Taču Li sāka kaut ko pierakstīt uz piezīmju papīra lapiņas. Tad viņš beidza sarunu, atlaidās ērtāk krēslā un pasmaidīja.

"Labi, labi!" Li priecājās. "Te mums kaut kas ir. Zvanīja Kajs no tā tonga. Viņš jautājis visiem par mazākumtautībām. Ir tāda ķīniešu grupa, ko sauc par uiguriem. Musulmaņi, turki. Ķīna viņus iekaroja kā Tibetu -, un tas viņiem nepatīk. Pāri dara. Kajs uzzina, ka Spoks sarunājis cilvēkus no Turkestānas kopienas un Islāma centra, tā, kas Kvīnsā. Tas, kuru Hunse nošāva, ir viens no viņiem. Te būs adrese un tālrunis. Ei, man bija taisnība, vai ne, priekšniek? Teicu, ka mazākumtautība."

"Skaidrs, ka teici, Sonij."

Edijs Dens pārtulkoja uz lapiņas pierakstīto informāciju angļu valodā.

"Vai tur nevajadzētu sarīkot kratīšanu?" Silleto jautāja.

"Pagaidām ne. Spoks var iztrūkties," Raims teica. "Man ir labāka doma."

"Sarunu uzskaite." Dens uzreiz aptvēra.

'Tieši tā."

Viņi runāja par telefona sakaru kompāniju reģistrētajiem ikviena abonenta ienākošajiem un izejošajiem zvaniem. Tā kā šī informācija neatklāja sarunas saturu, tiesībsargātājiem bija daudz vieglāk piekļūt šīm ziņām nekā saņemt pašu sarunu ieraksta atļauju, pamatojoties uz federālo vai pavalsts likumdošanu par sarunu noklausīšanos.

"Un ko tas dos?" Kou jautāja.

"Vakar no rīta Spoks atbrauca un kādā brīdī piezvanīja uz centru, domājams, lai sarunātu tikšanos ar saviem gorillām. Mēs pārbaudīsim visus tā numura ienākošos un izejošos zvanus, sākot no, teiksim, deviņiem rītā."

"Pēc tam izsvītrosim visus numurus," Sakša piebilda, "kuriem regulāri zvanīts un no kuriem ienākuši zvani pinns noteiktā laika, jo tie nevarētu būt Spoka numuri."

"Pareizi," Raims apstiprināja. "Izsvītrosim arī zvanus uz izziņām par pareizo laiku, laika apstākļiem, kinofilmām, picas pasūtīšanu un tamlīdzīgi. Daļa numuru paliks. Ja veiksies, viens no tiem būs no Spoka alas, kurā viņš tieši patlaban sēž uz savas "Lustre-Rite" grīdsegas, noraudzīdamies uz nesen mulčēto dārziņu un nemaz nenojauzdams, ka mēs jau savelkam tīklu."

Pēc pusstundas telefona sakaru kompānija bija atsūtījusi pēdējo divu dienu laikā reģistrēto Kvīnsas uiguru centra ienākošo un izejošo telefona zvanu sarakstu. Numuru lielāko daļu varēja uzreiz izsvītrot tālsarunas, ēdienu piegādes, kā jau Raims bija teicis, taču palika vēl astoņi numuri.

"Te viens zvans no kulinārijas veikala. Divi no "Ryder" kravas auto nomas, divi no maksas tālruņiem Beisaidas Kvīnsā un Manhetenas centrālās daļas. Zvanīts no četriem mobilajiem tālruņiem caur vietējiem sakaru tīkliem; divu iepriekšējo dienu laikā no tiem un uz tiem kopumā bijušas astoņpadsmit sarunas."

"Un tie ir tikko nozagti tālruņi, vai ne? Mobilie?"

'Tikpat droši kā zirgu mijēja bērītis," Silleto piemetināja.

Tā kā bija zvanīts no zagtiem tālruņiem, noteikt īpašnieka adresi nebija izredžu. Taču mobilo sakaru kompānijas varēja izmeklētājiem paziņot, kur tie atradušies gan izejošā, gan ienākošā zvana laikā. Viens tālrunis bijis Beteripārksitijas rajonā, un, kamēr kompānijas drošības dienesta vadītājs diktēja mobilā tālruņa zonas krustpunktus, Toms atzīmēja tos kartē. Iznākums bija trīsstūris uz ziemeļaustrumiem no Pasaules tirdzniecības torņiem.

"Nu!" Raims uzsauca, medījuma karstās pēdas juzdams. "Vai kādā ēkā tajā rajonā ieklāts "Lustre-Rite"?"

Pēc brīža Sakša, sarakstu pārlūkojot, iesaucās:

"Jā! Ir!"

"Tā arī ir Spoka slēptuve," Raims pavēstīja.

"Jauna māja," viņa turpināja, "astoņi, nulle, pieci, Patrikhenristrīta. Pie pašas upes." Viņa iezīmēja kartē aplīti. Tad nopūtās, vēlreiz ieskatījusies no firmas "Arnolds" saņemtajā informācijā. "Sasodīts!" viņa norūca. "Grīdas segums ieklāts deviņpadsmit stāvos. Jāpārbauda daudz dzīvokļu."

"Tātad nav ko vilkt garumā!" Raims vai dega nepacietībā.

SPOKA MEDĪBAS

Nozieguma vieta: Īstona, Longailendā

Pludmalē ar šāvienu mugurā nogalināti divi imigranti.

Viens imigrants doktors Džons Suns ievainots. Līdzi bijis banšou (palīgs); personas identitāte nav noskaidrota.

Viens no līķiem, kurus atrada "Pūķa" nogremdēšanas vietā, noslīkušais, identificēts kā palīgs. Desmit imigranti izglābušies: septiņi pieaugušie (viens vecāks vīrietis, viena ievainota sieviete), divi bērni, viens zīdainis. Nozagts baznīcas mikroautobuss. Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju. Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta papildu informācija.

Automašīna, kas gaidījusi Spoku krastmalā, aizbraukusi bez viņa. Šķiet, ka Spoks vienu reizi izšāvis mašīnas virzienā. Izmantojot uz riepu protektoru nospiedumus un garenbāzes izmērus, nosūtīts ražotāja un modeļa pieprasījums. Transporta līdzeklis bijis BMW X5. Vadītājs bijis Džerijs Tans.

Nav konstatēta imigrantu transportēšanai paredzētu transporta līdzekļu klātbūtne.

Mobilais tālrunis, kas, iespējams, pieder Spokam, nosūtīts pārbaudei uz FIB.

Neizsekojams drošu satelītsakaru tālrunis. Ķīnas valdības sakaru sistēma uzlauzta, lai to pieslēgtu. Spoka ieroča kalibrs 7,62 mm. Neparasta patronas čaulīte.

Piecdesmit pirmā gada modelis, Ķīnā ražota automātiskā pistole.

Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi. Spoks aizbēdzis ar zagtu sarkanas krāsas "Honda". Izsludināta automašīnas meklēšana. "Honda" pazudusi bez pēdām.

Jūrā atrasti divi līķi (nāves cēlonis šauta brūce) un viens noslīkušais. Fotogrāfijas un pirkstu nospiedumi Raimam un Ķīnas milicijai.

Noslīkušais identificēts kā Viktors A, Spoka banšou. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Neviens pirkstu nospiedums nav identificēts, bet uz pirkstiem un īkšķiem neparastas zīmes (ievainojums vai apdegums auklas berzes rezultātā?). Ziņas par imigrantiem: Sems Čans un Vu Cjujčens un abu ģimenes, Džons Suns, kuģī bojā gājušās sievietes bērns, neidentificēts vīrietis un sieviete (nošauti krastā).

Nozagtais mikroautobuss, Čainatauna

Imigranti to maskējuši ar "Mājai un dārzam" emblēmu. Asins traipu forma liecina, ka ievainotajai sievietei cietusi roka vai plecs.

Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju asins grupas noteikšanai.

Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta plašāka analīze. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Pirkstu nospiedumi nav identificēti.

Džerija Tana slepkavības vieta

Četri vīrieši izsituši durvis, spīdzinājuši un nogalinājuši viņu.

Divas patronu čaulītes atbilst piecdesmit pirmajam modelim. Tans nošauts ar diviem šāvieniem galvā. Plašs vandalisms. Daži pirkstu nospiedumi.

Neviens nospiedums (tikai Tanam) nav identificēts. Trim līdzdalībniekiem mazāki kurpju izmēri nekā Spokam, iespējams, viņi ir mazāka auguma. Pēdas liecina, ka Spoka iespējamā slēptuve ir centrā, Pasaules tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā.

Iespējamie līdzdalībnieki no Ķīnas etniskajām minoritātēm. Tiek noteikta varbūtējā dzīvesvieta. Uiguri no Turkestānas kopienas un Kvīnsas Islāma centra.

Mobilo tālruņu sarunu analīze norāda uz adresi Patrikhenristrīta 805.

Kekelstr?tas apšaudes vreta

Papildu pēdas apstiprina, ka slēptuve meklējama Pasaules tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā. Nozagts "Chevrolet Blazer"-, īpašnieks nav identificējams.

Pirkstu nospiedumi nav identificējami. Slēptuves grīdas segums: firmā "Arnolds" ražots "Lustre-Rite", ieklāts pēdējā pusgada laikā; tiek vākta informācija no būvniecības firmām, lai noskaidrotu, kur ieklāti grīdas segumi. Atrasta svaiga mulča.

Spoka līdzdalībnieka līķis Ķīnas rietumu vai ziemeļrietumu teritorijā mītošas etniskās minoritātes pārstāvis. Pirkstu nospiedumi nav identificēti. Ierocis: "mither PPK".

Imigrantu dati: Čani Sems, Mei-Meja, Viljams un Ronalds, Sema tēvs Čans Dzječi un mazs bērns, Pou-Je. Semam sarunāts darbs, taču darba devējs un vieta nezināmi. Var pārvietoties ar zilu furgonu, ne modelis, ne numurs nav zināmi. Čanu dzīvoklis ir Kvīnsā. Vu Cjujčens, Jun-Pina, Čiņ-Meja un Lans.

31. nodaĻa

Tu esi pagātnes palieka! Vai tu atzīsti savas kļūdas?

Spoks stāvēja pie sava dzīvokļa loga Patrikhenristrftas augstceltnē un vēroja nepilnus divus kilometrus attālajā ostā peldošos kuģus un jahtas.

No piecdesmit metru augstuma varēja redzēt dažus cēli aizslīdam, dažus lempīgi zvalstāmies.

Cits svaigi krāsots, cits aprūsējis kā "Pūķis".

…pagātnes palieka. Tavs dekadentiskais dzīvesveids ir pretīgs…

Viņam patika noskatīties uz to, kas lejā notiek. Ķīnā nebija daudz augstceltņu, tikai Pekinā un dažās Fudzjaņas un Guandunas provinces lielākajās pilsētās. Tāpēc, ka nepietika liftu.

Tāds bija stāvoklis, kuru Spoka tēvam gandrīz vai izdevās labot sešdesmitajos gados.

Viņa tēvam piemita apskaužama spēja savienot nevaldāmu godkāri ar pārdomātiem projektiem. Druknais komersants iesaistījās dažādos riskantos pasākumos: karā ar Ameriku iesaistītajiem vjetnamiešiem, kuri gatavojās izšķirošajam pēdējam triecienam, piegādāja visas preces, uzpirka makulatūru, lūžņus, aizdeva naudu, būvēja privātmājas un importēja iekārtas no Krievijas, un visienesīgākās izrādījās Lemarova liftu iekārtas, jo tās bija lētas, labi darbojās un neizraisīja gandrīz nevienu nelaimes gadījumu.

Fudžou kooperatīva paspārnē Kvaņs Baba viņu dēvēja par "tēvu" bija noslēdzis līgumus par tūkstošiem liftu iepirkšanu. Tos pārdeva celtniecības kooperatīviem un uzaicināja speciālistus no Krievijas, kas tos ierīkoja. Viņam bija pamatotas cerības piedalīties Ķīnas pilsētu ainavu daudzveidošanā, iemantojot vēl lielāku pārticību.

Un kāpēc gan viņam tas neizdotos? Apģērba ziņā viņš neatšķīrās no ierindas ķīnieša, apmeklēja visus iespējamos ĶKP mītiņus, bija nodibinājis guaņsji visā Ķīnas dienvidaustrumu daļā, un viņa kooperatīvs bija viens no veiksmīgākajiem Fudzjaņas provincē; juaņas straumēm plūda uz Pekinu.

Taču viņa karjera bija lemta neveiksmei. Iemesls bija pavisam vienkāršs: nesatricināms un nepiekāpīgs cilvēks, vārdā Mao Dzeduns, kura iedvesmotā 1966. gada kultūras revolūcija uzjundīja skolēnus un studentus sacelties, lai iznīcinātu četras pagātnes paliekas: novecojušo kultūru, paražas, idejas un ieradumus.

Spoka tēva māja sakoptajā Fudžou daļā bija viens no pirmajiem idejas vārdā ielās izgājušo satracināto jauniešu mērķiem.

"Tu esi pagātnes palieka! Vai tu atzīsti savas kļūdas? Vai atzīsti, ka nespēj atteikties no savu laiku nodzīvojušām vērtībām?"

Kvaņs Baba viņus sagaidīja savā viesistabā istabā, kura, kliedzošo jauniešu bara pārpilna, šķita sarukusi līdz cietuma kameras izmēriem, un uzlūkoja tos ne vien bailēs, bet ari patiesā izbrīnā; viņš patiešām nesaskatīja nekādu ļaunumu savā darbā.

"Atzīsties un pieprasi pāraudzināšanu, un mēs tev neko nenodarīsim!"

'Tu esi noziedzies ar veco domāšanu, vecajām vērtībām, veco kultūru… Tu esi veidojis kapitālisma pakalpiņa impēriju uz tautas pleciem!"

Taisnību sakot, skolēniem nebija ne jausmas ne par to, kā Kvaņs Baba pelnīja iztiku, ne ari par to, vai viņa vadītais kooperatīvs balstījās uz Dž. P. Morgana kapitālisma vai marksisma-ļeņinisma-maoisma vistīrākajiem principiem. Viņiem skaidrs bija vienīgi tas, ka šī māja ir skaistāka par tām, kurās mita paši, kā arī tas, ka viņš varēja atļauties iegādāties mākslas priekšmetus, kuri piederēja nīstajai "vecajai" ērai un tā māksla nekādā veidā neapliecināja tautas cīņu pret rietumu apspiedējiem.

Kvaņs ar sievu un divpadsmit gadus veco Anu, un viņa brāli mēmā izbrīnā stāvēja trakojošā pūļa ielenkumā.

"Tu esi pagātnes palieka…"

Mazajam Anam tas vakars šķita kā drausmīgs, neskaidrs murgs.

Taču viena daļa bija skaidri un neizdzēšami iededzināta viņa atmiņā, un to viņš ari atcerējās, stāvot savā greznajā augstceltnes dzīvokli ar skatu uz ostu un gaidot Čana nodevēju.

Garais skolēnu vadītājs brillēs melnos ietvaros, ar nedaudz greizi iestiprinātām lēcām tās acīmredzot bija izgatavotas kādā no vietējiem kooperatīviem stāvēja dzīvojamās istabas vidū un, siekalas šķiezdams, bija aizrāvies mazā Kvaņa Ana niknā pārmācības kursā, kamēr tas rāmi klausījās viņā pie izliektā kafijas galdiņa, uz kura pirms pāris gadiem tēvs bija mācījis viņam darboties ar skaitīkļiem.

"Tu esi pagātnes palieka!" students rēca zēnam sejā. "Vai tu to nožēlo?" Uzsvaram viņš pēc katra izrunātā teikuma trieca resnu bozi tik smagu kā kriketa nūja pret grīdu pie viņu kājām; tā ikreiz atsitās ar dobju būkšķi.

"Jā, nožēloju," zēns mierīgi paziņoja. "Es lūdzu tautai piedošanu."

"Tu atteiksies no saviem dekadentiskajiem uzskatiem!"

Būkš!

"Jā, es atteikšos no saviem uzskatiem," Ans teica, lai arī nezināja, ko nozīmē "dekadentisks". "Novecojušie uzskati apdraud tautas labklājību."

"Tu mirsi, ja paliksi pie savas pārliecības!"

Būkš!

'Tad es to noraidīšu."

Būkš, būkš, būkš…

Tā tas turpinājās sazin cik ilgi kamēr ar dzelzs uzgali aprīkotās nūjas belzieni, kurus students dāļāja pa vidu starp viņu un zēnu uz grīdas nogāztajiem, sasietajiem Kvaņa Ana vecākiem, bija laupījuši viņu dzīvības.

Zēns ne reizi neparaudzījās uz sāpju krampjaini raustītajiem vecāku augumiem, kas noasiņoja, tikai atkārtoja jaunās ticības mācību, kuru jaunieši tik alkaini gribēja dzirdēt.

"Es nožēloju savus uzskatus. Es atsakos no vecā. Es nožēloju, ka biju padevies nederīgām un dekadentiskām domām."

Viņu saudzēja, taču ne vecāko brāli, kurš bija aizskrējis uz dārza mājiņu un atgriezies ar grābekli vienīgo ieroci, kuru muļķa zēns spēja atrast. Pāris minūtēs skolēni samīcīja viņu, līdz uz paklāja palika trešā asiņainā kaudzīte, tikpat nedzīva kā vecāki.

Kvēlie cīnītāji aizveda uzticamo Kvaņu Anu sev līdzi, pieņemot viņu pašā Uzvarošās sarkankarogotās Fudžou jaunatnes pulka sirdī, paši atgriezdamies citu kaitīgo pagātnes piekritēju mājās.

Otrā rītā neviens no viņiem nepamanīja Anu aizlavāmies no viņu pagaidu štāba. Šķita, ka pārkārtošanās apjomi bija viņus tā aizrāvuši, ka neviens viņu pat neatcerējās.

Taču viņš gan atcerējās. Dažas pagātnes palieku ienaidnieka, revolucionārā maoista ādā pavadītās stundas pagāja, iegaumējot kaujinieku vārdus un iztēlojoties viņu nogalināšanu.

Bija vienīgi jāsagaida piemērots brīdis.

Naisjiņ…

Zēnam bija spēcīgs izdzīvošanas instinkts, un viņš noslēpās vienā no tēva lūžņu savāktuvēm Fudžou pievārtē. Un pavadīja tur vairākus mēnešus. Ložņāja starp mašīnu un darbgaldu krāvumiem un lūžņu kaudzēm, medīdams iztikai žurkas un klaiņojošus suņus ar pašdarinātu šķēpu un no krievu kravas automašīnas noskrūvētu sarūsējušu amortizatora.

Kļuvis pašpaļāvīgāks un pārliecinājies, ka viņu nemeklē, viņš sāka sirot pa pilsētu, čiepdams pārtiku no Fudžou restorānu atkritumu konteineriem.

Izmantojot savu jūrasbraucēju slavu un plašos sakarus ar pārējo pasauli, fudzjānieši visos laikos bija pati neatkarīgākā Ķīnas iedzīvotāju daļa. Pusaudzis Kvaņs Ans atklāja, ka Komunistiskā partija un maoistiskie fanātiķi turas pa gabalu no piekrastes un piestātnēm, kur čūskgalvjiem un kontrabandistiem par apspiestajām tautas masām bija maza bēda, bet ideoloģiskos cīnītājus gaidīja droša nāve. Daži likumpārkāpēji pieņēma zēnu kā savējo, un viņš sāka pildīt kurjera uzdevumus, iemantodams viņu uzticību, ar laiku viņam uzticēja arī mazāk nozīmīgus patstāvīgus uzdevumus, ja vajadzēja, piemēram, kaut ko nozagt ostā vai izspiest "jumta" naudu par kāda pilsētas uzņēmuma drošību.

Pirmo reizi Ans kādu nogalināja, kad viņam bija trīspadsmit gadu. Tas bija vjetnamietis, narkotiku tirgonis, kas bija nošāvis čūskgalvi, kuram Ans bija palīdzējis. Bet četrpadsmit gadu vecumā viņš beidzot izsekoja un pēc spīdzināšanas nogalināja hunveibinus, kuri bija atņēmuši viņam ģimeni.

Jaunais Ans nebija muļķis; viņš turēja acis vaļā un drīz vien aptvēra, ka noziedznieki, ar kuriem viņš strādāja, nemaz netiecās augstāk galvenokārt zemā izglītības līmeņa dēļ. Viņš apzinājās nepieciešamību turpināt mācības, īpaši apgūt komerciju un angļu valodu topošo starptautiskās noziedzības valodu. Viņš mēdza iezagties valsts mācību iestādēs Fudžou. Tās bija tik pārpildītas, ka skolotāji nemaz nepazina visus skolēnus.

Zēns smagi strādāja, krādams naudu un cītīgi mācīdamies, no kuriem likuma pārkāpumiem jāizvairās no valsts apzagšanas un narkotiku ievešanas, jo šajos noziedzīgajos nodarījumos vainīgos publiski sodīja ar nāvi vietējā futbola stadionā otrdienu rītos, un kuri likuma pārkāpumi ir pieņemami: ārzemju firmu apzagšana, kas aizgūtnēm steidzās iekļūt Ķīnas tirgū, šaujamieroču tirdzniecība un cilvēku kontrabanda.

Ostas rajonā pavadītie gadi bija devuši viņam pieredzi kontrabandas, naudas izspiešanas un naudas legalizēšanas jomās, un tieši tajās viņš pelnīja naudu sākumā Fudžou, tad Honkongā, ar laiku paplašinot darbību visā Ķīnā un Tālajos Austrumos. Viņš pūlējās, ko spēja, lai nenokļūtu uzmanības centrā, lai neviens viņu nefotografētu, jauca pēdas, paliekot nemanāms, par aizturēšanu nemaz nerunājot. Ar sajūsmu uztvēra kāda Ķīnas valsts drošības struktūru virsnieka piešķirto palamu "Spoks". To viņš uzreiz pieņēma par iesauku.

Spoku pavadīja veiksme, jo viņš netiecās pēc bagātības vien. Viņu vilināja cīņa par to. Zaudējumu viņš uztvēra kā apkaunojumu. Uzvara nozīmēja triumfu. Dzīves lielākais dzinulis bija pats medību process. Spēļu zālēs, piemēram, viņš izvēlējās tikai izveicības spēles. Nicināja muļķus, kuri bija gatavi maksāt par laimēšanas iespēju laimesratā vai piedalīšanos loterijā, ne jau niecīgās laimesta varbūtības dēļ, bet tāpēc, ka nebija izaicinājuma.

Izaicinājums…

Uzmeklēt, piemēram, Vu un Čanu ģimeni.

Viņš nebija neapmierināts ar medību norisi. No saviem avotiem bija noskaidrojis, ka Vu ievietoti īpašā slēptuvē un to pārraudzīja nevis Imigrācijas un naturalizācijas dienests, kā viņš būtu iedomājies, bet Ņujorkas Policijas departaments. Jūsufs bija aprunājies ar kādu paziņu, kurš apsolīja pārbaudīt slēptuves apsardzi, ja izdosies, pat nogalināt bēgļus.

Čani bija nolemti nāvei, un tā viņus gaidīja jau pirms vakara iestāšanās viņu pašu drauga Taņa nodevības dēļ. Protams, tiklīdz ģimenes atrašanās vieta būs noskaidrota, arī Taņam jāmirst.

Priecēja ziņa, ka policijai neveicās izmeklēšanā. FIB lēni uzņēma apgriezienus, un lielāko slodzi bija uzņēmies Policijas departaments. Laimes spēle.

Domas pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

Nodevējs bija klāt.

Spoks pamāja uiguram, kurš izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli un lēni vēra durvis vaļā.

Gaitenī stāvošais vīrietis paziņoja:

"Mani sauc Taņs. Man ir tikšanās ar cilvēku, kuru sauc par Spoku. Viņa īstais uzvārds ir Kvaņs. Nāku darīšanās sakarā ar Čaniem."

"Ienāciet!" Spoks pagājās uz priekšu. "Vai dzersiet tēju?"

"Nē." Vecais vīrs, kāju pievilkdams, nāca iekšā un pameta skatienu apkārt. "Es uz mazu brītiņu."

32. nodaĻa

Čana Dzječi mierīgās acis aiz puspievērtajiem plakstiņiem aplūkoja vīriešus, kuri atradās istabā: vispirms Spoku, pēc tam divus kādas Ķīnas mazākumtautības pārstāvjus, turkus vai kazahus; vienam bija pistole rokā. Tāpat kā veco haņu vairākums, ari Čans Dzječi klusībā dēvēja tos par "barbariem".

Sirmgalvis gāja dziļāk istabā, domādams: redz, kā sanācis, ka tik ilgs ceļš bija jāveic, lai nonāktu šajā savas nāves vietā. Domas atgriezās arī pie dēla, Sema Čana, cerot, ka tas vēl nav atguvies no viņa gatavotās, ar morfiju bagātīgi papildinātās tējas.

"Kāds ir vienīgais iemesls, lai cilvēks rīkotos tik pārdroši, dotos tādās briesmās?"

"Bērnu dēļ."

Protams, neviens tēvs no laba prāta neļautu dēlam doties nāvē. Vakarā, uzreiz pēc Sema atgriešanās no Čainataunas, Čans Dzječi bija izlēmis apdullināt viņu un pašam doties uz šejieni. Semam jānodzīvo vēl puse mūža šajā Brīnišķīgajā Zemē. Jāizaudzina dēli un tagad brīnumainā kārtā iegūtā meitiņa, pēc kuras Mei-Meja vienmēr bija ilgojusies. Te bija brīvība, te bija miers, te bija veiksme. Nedrīkstēja laupīt dēlam tādu iespēju.

Kad sazāļotā tēja bija iedarbojusies un dēla plakstiņi gurdi aizvērušies, tasīte izkrita viņam no rokām. Mei-Meja izbijusies pielēca kājās, bet Čans Dzječi viņai paskaidroja, ko izdarījis un ko vēl nodomājis darīt. Viņa mēģināja vīratēvu atrunāt, bet, būdama sieviete, turklāt vedekla, galu galā negribīgi samierinājās. Čans Dzječi bija paņēmis pistoli un nedaudz naudas, tad, apskāvis MeiMeju un pēdējo reizi pieskāries dēla pierei, izgāja no dzīvokļa, stingri piekodinājis nekādā ziņā nemodināt Viljamu.

Un nu viņš stīvi iegāja Spoka elegantajā dzīvoklī. Barbars ar pistoli grozījās tuvumā, un Čans Dzječi saprata, ka vispirms jāpanāk, lai visi atslābinātos, citādi viņam neizdosies izvilkt pistoli un ietriekt lodi čūskgalvja sirdī.

"Vai mēs esam tikušies?" Spoks savādi nopētīja viņu.

"Iespējams," Čans Dzječi atbildēja, steigā sagudrodams ko tādu, kas, viņaprāt, būtu ticams un mazinātu Spoka aizdomas. "Es šeit, Čainataunā, esmu saistīts ar dažiem tongiem."

"Ak tā." Spoks iemalkoja tēju.

Barbars turējās blakus, neuzticīgi vērodams veco vīru. Otrs barbars, jauns vīrietis ar pavisam melnīgsnēju seju, kā domās iegrimis, sēdēja pie dibensienas.

Tiklīdz tuvākais barbars novērsīsies, Čanam Dzječi jānošauj Spoks.

"Sēdieties, lūdzu!" Spoks pamāja uz krēslu.

"Paldies! Ar kājām nav labi. Kaulos mitrums un karstums."

"Tātad jums zināms, kur Čani?"

"Jā."

"Ka lai es jums ticu?"

Čans Dzječi iesmējās.

"Ja runājam par uzticēšanos, šķiet, ka man būtu nopietnāks pamats par to raizēties nekā jums."

Tēvs, viņš lūdza pats savu tēvu, kurš bija pametis šo zemi jau pirms četrdesmit sešiem gadiem un Čana Dzječi panteonā ieņēma galveno vietu, apsteigdams pat Budu: tēvs, lūdzu tevi, liec, lai tas cilvēks aizvāc ieroci un dod man piecas sekundes! Palīdzi izglābt manu ģimeni! Dod man iespēju izšaut vienu lodi tas arī viss, ko lūdzu. No trim metriem es taču neaizšaušu garām.

"Kā iepazināties ar Čaniem?" Spoks tincināja.

"Caur Fudžou radinieku."

"Jūs zināt, kas viņus gaida. Kāpēc izlēmāt nodot?"

"Manam dēlam nepieciešama nauda. Slimo. Ārsti prasa bargu naudu."

Paraustījis plecus, Spoks pavēlēja barbaram:

"Pārmeklē! Paskatīsimies, kādi dokumenti viņam ir līdzi."

To gan ne, Čans Dzječi nodomāja. Tad viss plāns vējā.

Barbars pienāca viņam klāt, aizsedzot Spoku.

Pacēlis roku, Čans Dzječi viņu atturēja.

"Nevajag, esmu jau vecs. Esmu pelnījis cieņu. Neaiztieciet mani! Es pats parādīšu dokumentus."

Barbars atskatījās uz Spoku. Čans Dzječi acumirklī izrāva no kabatas pistoli un iešāva barbaram deniņos. Tas smagi krita un palika guļam, kājsoliņam uzgāzies.

Taču Spoks zibenīgi reaģēja un metās smagnējas kušetes aizsegā brīdī, kad Čans Dzječi izšāva otrreiz. Lode ieurbās zvilnī, un nevarēja zināt, vai čūskgalvim trāpīts vai ne. Čans pagriezās pret otru barbaru, bet tas jau bija sagatavojies. Izdzirdot šāvienu, Čans Dzječi sajuta smagas dūres belzienu gurnā, kur bija trāpījusi lode; viņš saļodzījās un nokrita uz muguras. Barbars skrēja viņam klāt. Vecais vīrs paspētu izšaut un, iespējams, nogāztu viņu, tomēr viņš pagriezās pret kušeti un vairākas reizes izšāva Spoka slēptuves virzienā.

Un tad aptvēra, ka pistole vairs nešauj.

Patronas bija beigušās.

Vai viņš bija trāpījis Spokam?

Ak, lūdzu, Guaņa Jiņa, žēlsirdības dieviete… Lūdzu!

Uz sienas parādījās ēna. Aiz kušetes piecēlās Spoks bez nevienas skrambiņas, ar pistoli rokā. Smagi elpodams, melno stobru uz Čanu Dzječi pavērsis, viņš apgāja kušetei apkārt un uzmeta skatienu mirušajam barbaram.

"Tu esi Čana tēvs."

"Jā, un tu esi velns, pēc kura jau sen elle noilgojusies."

"Bet ne jau ar tavu svētību."

Otrs barbars, histēriski vaimanādams un čukstēdams valodā, kuru Čans Dzječi nesaprata, līkņāja ap tautieša līķi. Tad iztaisnojās un devās pie vecā vīra, pistoli rokā izstiepis.

"Nē, Jūsuf," Spoks neiecietīgi teica, ar rokas vēzienu viņu apturēdams. "Lai izstāsta, kur pārējie!"

"Nemūžam!" izaicinoši atsaucās vecais vīrs.

"Mums nav daudz laika," Spoks skaidroja savam palīgam. "Kāds varēja dzirdēt šāvienus. Mums jāiet. Skrien lejā pa kāpnēm! Ne ar liftu. Gaidi mašīnā pagalma pusē!"

Satrauktais vīrietis ar plati ieplestām acīm, dusmās drebēdams, nenolaida skatienu no Čana Dzječi.

"Dzirdēji, ko teicu?" Spoks saniknojas.

"Jā."

"Tad ej! Būšu leja pec minūtes."

Čans Dzječi izmisīgi sāka rāpties uz tuvāko durvju pusi, tās veda krēslainā guļamistabā. Tad viņš atskatījās. Apstājies pie virtuves galda, Spoks izņēma no atvilktnes garu nazi. Tad čūskgalvis sekoja vecajam vīram.

Amēlija Sakša, traukdamās savā koši dzeltenajā "Camaro", pārsniedzot simt desmit kilometrus stundā, jau varēja saskatīt ēku, kurā Spoks bija iekārtojis savu slēptuvi. Viņa nodomāja, ka lielajā augstceltnē atrast Spoka dzīvokli būs īstas mocības.

"Motorola" skaļrunī atskanēja sprakšķi.

"Paziņojam visām policijas patruļvienībām Beteripārksitijas rajonā, ka ienācis ziņojums par šaušanu desmitos trīsdesmit četrās! Būt gatavībā… Visām vienībām sakarā ar šāvieniem desmitos trīsdesmit četrās! Vieta zināma. Patrikhenristrīta astoņi, nulle, četri. Visām vienībām tuvumā atsaukties!"

Tieši tā ēka, kurai viņa tuvojās. Spoka māja. Sagadīšanās? Jāšaubās gan. Vai Čani bija pie viņa? Kā tad viņš varēja tos ievilināt? Visu ģimeni, bērnus… Nospiedusi akseleratora pedāli līdz grīdai, viņa ieslēdza vējjakai piesprausto mikrofonu.

"Nozieguma vietas eksperte pieci, astoņi, astoņi, pieci izsauc centrāli! Tūlīt būšu notikuma vietā. Vai nekādu citu ziņu nav?"

"Nekā vairāk, pieci, astoņi, astoņi, pieci."

"Dzīvokļa numurs?"

"Nav."

"Labs ir."

Trīs policijas vienības ziņoja, ka tuvojoties notikuma vietai, bet Saksas "Camaro" jau pēc desmit sekundēm bija uz ietves, atstājot vietu neatliekamās palīdzības un pārējam operatīvo dienestu transportam, kuram visā drīzumā bija jāaplenc daudzdzīvokļu nams.

Ieskrējusi foajē, uzmanīdamās, lai nepaslīdētu uz sārtā marmora plākšņu grīdas, viņa domāja par puķu dobēm pie ieejas; tās bija bagātīgi nobērtas ar mulču, pat uz ietves mētājās gabaliņi. Nebija šaubu, ka tās arī bija nozieguma vietā atrasto pēdu avots.

Foajē neredzēja ne apsardzes, ne šveicara, bet pie liftiem bija sapulcējušies apjukuši cilvēki.

Sakša jautāja kādam vīrietim treniņtērpā:

"Vai jūs zvanījāt par šāvieniem?"

"Kaut ko dzirdēju. Nezinu gan, kur šāva."

"Kaut ko dzirdējāt?" Sakša paraudzījās uz pārējiem iemītniekiem.

"Šķiet, ka rietumu spārnā," teica vecāka kundze. "Augšā, bet, kur īsti, nezinu."

Pie galvenās ieejas apstājās divas policijas patruļdienesta mašīnas, foajē ieskrēja policisti formastērpos. Viņiem sekoja Silleto, Li un Alans Kou. Parādījās neatliekamās medicīniskās palīdzības furgons, tam sekoja divas avārijas dienesta automašīnas. Uzradās vēl kāds desmits policistu.

"Dzirdējām ziņojumu par šāvieniem desmitos trīsdesmit četrās. Te viņš dzīvo, vai ne? Spoks?"

'Tieši tā!" Sakša pamāja.

"Ak kungs," sevišķi smago lietu izmeklētājs nomurmināja. "Te jau droši vien ap trīssimt dzīvokļu."

"Divi simti septiņdesmit četri," vecā dāma paskaidroja.

Silleto un Sakša brīdi apspriedās. Protams, Spoka dzīvokļa īrnieks bija fiktīva persona. Vienīgais veids, kā viņu atrast, bija riskantā visu dzīvokļu pārbaude pēc kārtas.

Vairāku īpašo uzdevumu vienības virsnieku pavadībā foajē ienāca Bo Haumanis, policists ar īsi apgrieztiem matiem.

"Noslēdzām visas izejas," viņš paziņoja.

"Kurā stāvā?" Sakša jautāja vecajai dāmai.

"Es biju deviņpadsmitajā. Rietumu spārnā. Šāva pavisam blakus. Ļoti pārbijos."

Bija pienācis jauns vīrietis uzvalkā.

"Nē, nē, nē," viņš teica. "Varu derēt, ka tas bija piecpadsmitajā! Dienvidu, ne jau rietumu spārnā."

"Vai esat pārliecināts?" Haumanis jautāja.

"Pilnīgi."

"Es gan tam nepiekrītu!" Sieviete purināja galvu. "Šāva augstāk. Un pavisam droši, ka mājas rietumu spārnā."

"Lieliski," Haumanis nomurmināja. "Labs ir, jāķeras pie darba. Var būt cietušie. Pārmeklēsim visu māju!"

Saksas "Motorola" ieslēdzās atkal.

"Centrāle izsauc eksperti pieci, astoņi, astoņi, pieci."

"Klausos, centrāle."

"Fiksētā līnija izsauc."

"Labi, klausos."

"Sakša, vai dzirdi mani?"

"Jā, vari runāt. Esmu klāt, te ir arī Lons, Bo un policijas specvienība."

"Paklau," kriminālistikas autoritāte teica. "Es mazliet aprunājos ar dispečeri un paanalizēju mājas iedzīvotāju ziņojumus deviņi, viens, viens. Izskatās, ka šauts vai nu astoņpadsmitajā, vai deviņpadsmitajā stāvā, kaut kur ēkas rietumu spārna vidū."

Viņa balsi varēja dzirdēt visi blakus stāvošie, jo tā skanēja nevis no austiņām, bet no skaļruņa. Haumanis pamāja.

"Nu, vai visi dzirdēja?" Viņš uzlūkoja savus kaujiniekus.

Viņi pamāja.

"Mums jāiet pārmeklēt, Raim," viņa sacīja. "Es piezvanīšu."

Haumanis sadalīja savus cilvēkus trijās grupās, pa vienai uz katru stāvu astoņpadsmito un deviņpadsmito, bet trešajai grupai bija jāpārbauda pārējie stāvi un kāpņu telpas.

Sakša ievēroja netālu no sevis Kou. Viņš pārbaudīja savu pistoli lielo "Glock", ar kuru, kā rādīja pieredze, lāgā nemācēja rīkoties, un pievienojās pirmajai grupai. Viņa pačukstēja Haumanim:

"Nevajadzētu ņemt viņu līdzi. Var tikai traucēt saņemšanas brīdī."

īpašo uzdevumu vienības komandieris zināja, ka Saksai var uzticēties. Bija redzējis viņas prasmi kādas bruņotu likumpārkāpēju aizturēšanas operācijas laikā. Haumanis piegāja pie Kou. Sakša nedzirdēja, par ko viņi runāja, bet, tā kā operāciju vadīja Ņujorkas Policijas departaments, viņš acīmredzot bija atsaucies uz kādu likumdošanas niansi un liedzis aģentam sekot īpašo uzdevumu vienības kaujiniekiem. Pēc neilgas domu apmaiņas Kou seja bija gandrīz tādā pašā tonī kā rudie mati. Bet Haumanis nebija zaudējis ne bijušā Policijas mācību bataljona seržanta uzstājību, ne savaldību, un drīz vien Kou saprata, ka nebija jēgas strīdēties. Viņš pagriezās un izdrāzās pa galvenajām durvīm, mobilo tālruni no kabatas vilkdams ar nepārprotamu nolūku uz karstām pēdām nosūdzēt Haumani Pībodijam vai vēl kādam.

Atstājis nelielu kaujinieku grupu foajē, īpašo uzdevumu vienības komandieris kopā ar Sakšu un pirmās grupas kaujiniekiem iekāpa liftā un devās uz astoņpadsmito stāvu.

Visi cieši piespiedās pie lifta dibensienas, durvīm atveroties, kamēr viens no policistiem pārbaudīja gaiteni ar metāla stienim piestiprinātu spoguli.

"Tīrs."

Viņi izgāja gaiteni, cenzdamies netrokšņot, lai gan ekipējums to apgrūtināja.

Haumanis ar rokas kustību lika visiem izretināties. Divi ar automātiem bruņojušies policisti pievienojās Saksai, un viņi trijatā sāka pārmeklēšanu. Abu iespaidīgo vīru pavadībā Sakša tuvojās kāda dzīvokļa durvīm un pieklauvēja.

No iekšpuses atskanēja aizdomīgs troksnis, it kā pie durvīm kāds būtu piebīdījis kaut ko smagu. Viņa palūkojās uz pavadoņiem, un tie pavērsa stobrus pret durvīm. Drošs paliek drošs, arī Sakša izvilka savu pistoli un pussoli atkāpās no durvīm.

Troksnis dzīvoklī atkārtojās, tam sekoja metāliska skaņa.

Kas tas varētu būt par troksni?

Iekšā nograbēja ķēde.

Sakša atbrīvojās no pāris nervu spriedzes kilogramiem, saspiežot ieroci ciešāk, lai gan drošinātāju neatbrīvoja, un saspringa, durvīm atveroties. Viņiem pretī raudzījās sīka sirmgalve.

"Jūs no policijas," viņa teica. "Par tām petardēm es zvanīju." Viņa pamanīja automātus. "Ai! Pag! Nu gan brīnumi."

"Jā, policija, mem," Sakša teica, ievērojusi, ka troksni bija radījusi taburete, kuru sieviete acīmredzot bija pienesusi pie durvīm, lai palūkotos pa actiņu.

Sieviete kļuva tramīga.

"Bet jūs nestaigātu ar tiem tur, ja tās būtu bijušas petardes vien, vai ne?"

"Mēs skaidri nezinām, kas tur bijis, kundze. Gribam noskaidrot, no kurienes skaņas nākušas."

"Manuprāt, no astoņpadsmitā K, pa gaiteni uz to pusi. Tāpēc ari domāju, ka petardes, jo tur dzīvo austrumnieks. Vai aziāts, nu, nezinu, kā tagad viņus dēvē. Viņiem tāda ticība, ka šauj petardes, lai aizbaidītu pūķus vai dēmonus. Vai arī spokus. Kas to lai zina."

Nocirst demonavi asti…

"Vai jūsu stāvā dzīvo vēl kādi aziāti?"

"Nē, diez vai."

"Labi, kundze, paldies! Palūgšu jūs ieiet dzīvoklī un aizslēgt durvis. Neslēdziet vaļā, lai arī ko jūs dzirdētu!"

"Ak kungs!" Vēlreiz nopētījusi vīrus ar automātiem, viņa nedroši pamāja. "Vai jūs man nepateiktu…"

"Nu lūdzu!" Sakša smaidīja, bet runāja nepielūdzamā balsī un pati aizvēra durvis ciet. Tad pačukstēja Haumanim: "Droši vien astoņpadsmit K!"

Haumanis, roku pacēlis, rādīja kaujiniekiem, ka jādodas uz Saksas nosaukto numuru. Pats valdonīgi pieklauvēja pie durvīm.

"Policija, atveriet durvis!"

Nekādas reakcijas.

Vēlreiz.

Atkal nekā.

Haumanis pamāja policistam, kurš bija nesis līdzi prāvu durvju dragājamo ierīci. Divi policisti satvēra rokturus smagās metāla caurules abās pusēs un paraudzījās uz Haumani; tas piekrītoši pamāja.

Vīri pavirzījās atpakaļ un spēcīgi trieca cauruli pret durvīm zem roktura. Slēdzene uzreiz padevās, un durvis bija vaļā. Caurule nogāzās uz grīdas, gaisā pašķīda marmora drumslas. Pusducis policistu ar automātiem iebruka iekšā.

Ari Amēlija Sakša ieskrēja dzīvoklī, sekojot pirmajiem, kuriem bija visa auguma aizsargbruņas, bruņucepures ar sejsegiem un kapuces. Ar ieroci rokā viņa apstājās gaitenī un raudzījās uz grezno dzīvokli sārtos un pelēkos toņos.

īpašo uzdevumu vienības avangarda grupa izklīda, pārbaudot visas telpas un iespējamās slēptuves, kurās vien cilvēks varētu ietilpt.

"Te tīrs… tīrs… Virtuvē tīrs. Otras ieejas nav. Tīrs…"

Spoks bija prom.

Taču, tieši tāpat kā iepriekšējā dienā īstonas pludmalē, aiz viņa bija palikuši līķi.

Dzīvojamā istabā gulēja vīrietis, pēc izskata uz mata kā tas, kuru Amēlija bija nošāvusi pie Vu dzīvokļa. Tātad ari uigurs, viņa nodomāja. Nošauts no tuva attāluma. Gulēja pie ložu sacaurumotas ādas kušetes. Uz grīdas kušetes priekšā mētājās lēta hromēta pistole ar izvīlētu sērijas numuru.

Otrs līķis bija guļamistabā.

Tas bija vecs ķīnietis, viņš gulēja uz muguras, stiklainām acīm griestos vērdamies. Šauta brūce gurnā, taču lode nebija skārusi lielos asinsvadus, tātad viņš nebija noasiņojis. Nevienas citas brūces nebija, lai gan pie sāniem gulēja liels virtuves nazis. Uzvilkusi gumijas cimdus, Sakša pataustīja pulsu. Pulsa nebija.

Ieradās neatliekamās medicīnas dienesta darbinieki un, pārbaudījuši vīrieti, paziņoja, ka viņš esot miris.

"Kāds varētu būt nāves cēlonis?" viens no viņiem skaļi prātoja.

Sakša nopētīja mirušo. Tad pieliecās.

"Ahā, atradu," viņa teica, norādot uz vīrieša roku, kas bija satvērusi brūnu zāļu pudelīti. Sakša atlieca pirkstus vaļā. Uzraksti uz etiķetes bija gan angļu, gan ķīniešu valodā. "Morfijs," viņa izlasīja. "Pašnāvība."

Tam vajadzētu būt vienam no imigrantiem, kuri bija ieradušies ar "Pūķi", iespējams, tas bija Sema Čana tēvs, kas atnācis nogalināt Spoku. Sakša mēģināja iztēloties, kas noticis. Tēvs paguva nošaut uiguru, bet Spoks patvērās aiz kušetes, nogaidīja, kamēr vecajam vīram beigušās patronas. Tad paņēma nazi, gribēdams spīdzinot izdabūt pārējo ģimenes locekļu atrašanās vietu, bet imigrants jau bija miris izvēloties pašnāvību.

Haumanis ieklausījās pa rāciju saņemtajā paziņojumā un pavēstīja, ka pārējā ēkas daļa esot tīra; Spoks bija aizlaidies.

"Sasodīts!" Sakša nomurmināja.

Ieradās nozieguma vietas ekspertīzes furgons. Divi laboranti atnesa lielus metāla koferus un nolika tos gaitenī pie dzīvokļa durvīm. Sasveicinājusies ar viņiem, Sakša sadabūja savu balto virstērpu, uzvilka to un tad paziņoja īpašo uzdevumu vienības kaujiniekiem:

"Man jāapskata dzīvoklis. Vai drīkstu palūgt visus iziet gaitenī?"

Vairāk nekā pusstunda pagāja rūpīgā darbā, bet, lai gan viņa ieguva dažus lietiskos pierādījumus, neviens no tiem skaidri nenorādīja, kur varētu meklēt Spoku.

Pabeigusi dzīvokļa apskati, Sakša saoda cigarešu dūmus. Viņa palūkojās uz durvīm un ieraudzīja tajās stāvam Soniju Li. Viņš raudzījās uz guļamistabu.

"Es redzēju viņu uz kuģa," Li teica, skumji galvu šūpodams. "Tas ir Sema Čana tēvs."

"Tā jau es domāju. Kāpēc viņš to darīja? Vecs vīrs viens pats pret Spoku un pārējiem?"

"Par ģimeni," Li klusu teica. "Par ģimeni."

"Droši vien jūs arī gribat apskatīt notikuma vietu?" viņa nopietni jautāja. Li trāpīgā prognoze par Džeriju Tanu un negaidītā uzrašanās Vu dzīvoklī bija apliecinājusi viņa detektīva prasmi Saksas acīs.

"Un ko tad es daru, Hunse? Es staigāju pa "režģi"."

Viņa iesmējās.

"Mēs ar priekšnieku vakar parunājāmies. Viņš izstāstīja, kā staigā pa "režģi". Taču es tagad staigāju pa "režģi" domās."

Gandrīz kā Raims, Sakša nodomāja.

"Kaut ko atradāt?"

"Ak, daudz, varētu teikt."

Sakša atgriezās pie taustāmākiem pierādījumiem un reģistrēja tos. Tad viņa iesaiņoja lietiskos pierādījumus promvešanai un palūkojās uz istabas stūri ierīkoto nelielo altāri un mazām ķīniešu dievību figūriņām. Ausīs ieskanējās vecās sievietes vārdi:

Viņiem tāda ticība, ka šauj petardes, lai aizbaidītu pūķus vai dēmonus.

Vai arī spokus.

33. nodaĻa

Dučiem bākuguņu ielenca augstceltni. Spoks vēlreiz atskatījās uz tām. Jūsufs, nerunīgais "turks", brauca pa Čērčstrītu prom. Izskatījās pavisam sadrūmis; vēl viena cīņubiedra bojāeja bija viņu satriekusi, tomēr viņš brauca nesteidzoties, ievērojot piesardzību, lai nepievērstu lieku uzmanību zagtajam "VVindstar" furgonam.

Pēc tam kad vecais vīrs bija izdzēsis pats savu dzīvību, neko neatklādams (arī kabatās viņam nekā nebija), Spoks bija noskrējis pa kāpnēm lejā, izkļūdams pagalmā tieši tajā brīdī, kad mājas priekšpusē atskanēja sirēnu skaņas. Tagad vajadzēja atgūt elpu un nomierināties.

Policija bija ieradusies pārāk ātri, lai varētu domāt, ka izsaukta šāvienu dēļ; tā zināja, kur viņš atrodas. Kā? Izklaidīgi ļaudams skatienam slīdēt pāri gājējiem, viņš mēģināja uzminēt. Slēptuvei nebija itin nekādas saistības ar viņu. Beidzot viņš nosprieda, ka vieta noteikta pēc tālruņa zvaniem uz uiguru centru Kvīnsā. Tā policija varēja dabūt rokā viņa mobilā tālruņa numuru, pēc tam noteikt slēptuves atrašanās vietu. Iespējams, ka bija arī citi pierādījumi; tas, ko viņš bija uzzinājis par Linkolnu Raimu, ļāva spriest, ka Raims spētu aprēķināt slēptuves atrašanās vietu. Taču visvairāk Spoku uztrauca tas, ka viņš nebija brīdināts par policijas ierašanos.

Jūsufs kaut ko teica savā valodā, un Spoks angliski atbildēja:

"Atkārto!"

"Uz kurieni braukt?"

Spokam Ņujorkā bija vairākas slēptuves, taču tuvumā tikai viena. Viņš paskaidroja ceļu. Tad iedeva palīgam piecus tūkstošus.

"Sameklē vēl kādu, kas mums var palīdzēt. Norunāts?"

jūsufs vilcinājās.

"Man žēl tavu draugu," slēpjot nicinājumu, Spoks centās runāt līdzjūtīgā tonī. "Bet viņi bija neuzmanīgi. Tu neesi tik paviršs. Tev man jāpalīdz. Saņemsi vēl desmit tūkstošus. Tā nauda būs tev pašam. Nevajadzēs dalīties."

Jūsufs piekrītot pamāja.

"Labs ir, brauc, sarunā kādu citu! Tikai ne uiguru centrā! Tur vairs nerādies! To novēros policija. Un sadabū jaunu mobilo. Atsūtīsi man savu numuru." Viņš nosauca cita sava mobilā numuru. To viņš bija glabājis augstceltnē un pirms dažām minūtēm, bēgot no dzīvokļa, paņēmis kopā ar naudu līdzi. "Izlaidīsi mani tur, uz stūra."

"Turks" strauji nobremzēja pie Kenelstrītas, netālu no vietas, kur viņiem iepriekšējā dienā gandrīz izdevās nogalināt Vu ģimeni. Spoks izkāpa, tad pieliecās pie vadītāja loga un lika atkārtot viņa norādījumus angliski, tāpat pārbaudīja, vai tas atcerējās viņa jaunā tālruņa numuru.

Furgons aizbrauca.

Spoks izstaipījās, noskatīdamies uz ķīniešu pusaudzi apspīlētā trikotāžas blūzītē, īsos svārciņos un kurpēs ar neiedomājami augstiem papēžiem, kuru dēļ viņa gāja sīkiem solīšiem.

Viņš vēroja meiteni nozūdam pūlī. Ne jau viņš vienīgais bija tai pievērsis uzmanību, taču Spoks bija gandrīz pārliecināts, ka tikai viņš alka skuķi nežēlīgi iekaustīt pirms izvarošanas.

Pagriezies uz pretējo pusi, viņš sāka iet pa piegružoto Kenelstrītu. līdz otrajai slēptuvei bija tālu gandrīz kilometrs austrumu virzienā. Ejot viņš plānoja turpmākos darbus. Vispirms vajadzēja tikt pie jaunas pistoles kaut kā nopietnāka, teiksim, "Sig-Saiier" vai "Glock". Izskatījās, ka uzsāktajās sacīkstēs ar policiju par to, kurš pirmais atradīs Čanus, izredzes bija pārāk vienlīdzīgas, bet apšaudes gadījumam vajadzēja pienācīgu ieroci. Vēl vajadzēja citu apģērbu. Un dažus sīkumus.

Cīņa dāvāja arvien jaunus izaicinājumus. Viņš atcerējās zēna gadus, kad bija jāslapstās no Mao atbalstītājiem metāllūžņu savāktuvē, pacietīgi medījot žurkas un negantus suņus. Atcerējās, kā bija uzmeklējis vecāku slepkavas jauniešu pulkā. Pagātnes piedzīvojumi bija daudz devuši, pilnveidojot mednieka prasmi. Spēcīgāks pretinieks vai tāds, kam ir skaitlisks pārsvars, saprot, ka tiks meklētas un izmantotas tā vājās vietas, tāpēc arī attiecīgi sagatavo aizsardzību. Tomēr vienīgais iedarbīgais veids, kā pārspēt šādu pretinieku, ir izmantot viņa paša spēku pret viņu. Un tieši to Spoks gatavojās darīt.

Naisjiņ? Spoks jautāja sev.

Nē. Pacietības laiks bija beidzies.

Čana Mei-Meja nolika tējas tasi sava miegainā vīra priekšā.

Čans pablisināja acis, gaišzaļo tasīti pamanījis, tomēr paša tāpat kā sievas un bērnu uzmanība bija pievērsta televizoram.

Ziņās, kuras viņi noklausījās Viljama tulkojumā, tika stāstīts par diviem nogalinātiem vīriešiem. Beteripārksitijā, netālu no Pasaules tirdzniecības torņiem Manhetenā.

Viens no viņiem bija imigrants no Ķīnas Turkestānas daļas.

Otrs bija sešdesmit deviņus gadus vecs Ķīnas pilsonis, domājams, "Pūķa" bijušais pasažieris.

Pirms pusstundas Sems Čans bija pamodies no akmenscietā miega ar stīvu mēli un apdullušu galvu. Viņš mēģināja piecelties, bet nokrita, smagi nogāzdamies uz grīdas, un pārbiedēja sievu un bērnus. Pamanījis, ka pistole pazudusi, viņš saprata, ko tēvs nodomājis, un klumburoja durvju virzienā.

Taču Mei-Meja nostājās viņam ceļā.

"Par vēlu," viņa teica.

"Nē!" Čans iekliedzās, uz kušetes atkrizdams. Tad viņš palūkojās uz sievu un apjucis, izmisuma pārņemts, izgāza dusmas uz viņu: "Tu viņam palīdzēji, vai ne? Zināji, ko viņš izdarīs!"

Sieviete ar Pou-Je kaķi rokās raudzījās uz to, galvu nepaceldama, un neteica ne vārda.

Čans savilka dūri un atvēzējās, kā iesist gribēdams. Mei-Meja piemiedza acis un aizgriezās sitiena gaidās. Viljams pamīņājās, Ronalds sāka raudāt. Bet Čans, nolaidis roku, nodomāja, ka bija mācījis sievai un bērniem cienīt vecākus cilvēkus, pirmkārt, savu tēvu. Droši vien Čans Dzječi bija viņai licis palīdzēt, un viņa nebija iedrošinājusies pretoties.

Tad Čans kādu laiku pasēdēja, līdz pārgāja zāļu iedarbība. Raižu mākts, viņš cerēja uz to labāko.

Taču televīzijas reportāža apstiprināja ļaunāko.

Turkestānas iedzīvotāju esot nošāvis vecais vīrietis, kurš pēc tam miris no morfija pārdozēšanas, acīmredzot viņš izdarījis pašnāvību. Policija pārbaudīja iespēju, ka dzīvoklis kalpojis par slēptuvi Kvaņam Anam, cilvēku kontrabandistam, kas tiek meklēts sakarā ar nogremdēto "Pūķi". Kvaņs aizbēdzis pirms policijas ierašanās un joprojām esot uz brīvām kājām.

Ronalds šņukstēdams raudzījās drīz televizora ekrānā, drīz uz māti un tēvu.

Uz grīdas sēdošais Viljams ar rūgtumu balsī, šūpojoties uz priekšu un atpakaļ, tulkoja skaistas televīzijas žurnālistes stāstījumu. Sagadīšanās pēc viņa bija Amerikā dzimusi ķīniete. Reportāža bija galā, un, it kā ziņojums par Sema Čana tēva nāvi būtu devis viņai zīmi, Mei-Meja piecēlās un iegāja guļamistabā. Viņa atgriezās ar papīra lapu. Pasniegusi to vīram, paņēma Pou-Je klēpī un noslaucīja meitenītes seju un rokas.

Pārsteigtais Sems Čans paņēma papīra lapu un atlocīja vaļā. Vēstule bija rakstīta ar zīmuli, nevis ar labā tintē mērcētu otiņu, taču hieroglifi bija lieliski uzzīmēti; īstu mākslinieku, vecais vīrs bija mācījis, var pazīt jebkurā, pat vienkāršākajā darbā.

Manam dēlam.

Esmu nodzīvojis daudz bagātāku dzīvi, nekā jebkad varpju cerēt. Esmu vecs un slims. Doma par pūlēm paildzināt savu mūžu zemes virsū nesniedz man nekādu apmierinājumu. Mani daudz vairāk aicina pienākums atgriezties dabas klēpī "Dzīvo un mirušo grāmatā" man noteiktajā stundā.

Un tas brīdis ir klāt.

Es varētu tik daudz tev stāstīt, apkopojot visas dzīves dotās mācības, visu, ko esmu iemācījies no sava tēva, no Tavas mātes un arī no Tevis, dēls. Taču esmu izlēmis to nedarīt. Patiesība ir viena, bet ceļš uz to bieži vien ir labirints, kurš katram jāiziet pašam saviem spēkiem. Esmu iestādījis veselīgu bambusu, un tas ir labi audzis. Turpini iesākto ceļu no zemes pret gaismu un audzini savas jaunās atvases! Esi modrs, kā jau katrs zemnieks, bet jauj tām izvērsties! Esmu redzējis stumbrus: tie augs taisni.

Tavs tēvs.

Semu Čanu pārņēma neizmērojamas dusmas. Strauji piecēlies no kušetes, viņš centās noturēties taisni. Tad meta tējas tasīti pret sienu, un tā sašķīda. Ronalds parāvās tālāk no saniknotā tēva.

"Es viņu nogalināšu!" viņš iekliedzās. "Spoks mirs!"

Pārbijusies no kliegšanas, ieraudājās mazā meitenīte. MeiMeja kaut ko pačukstēja abiem dēliem. Viljams vilcinājās, tad pamāja Ronaldam, un tas paņēma Pou-Je rokās. Bērni devās uz guļamistabu un aizvēra durvis.

"Vienu reizi man viņu izdevās atrast, un arī šoreiz es to izdarīšu," Čans teica sievai. "Viljams man sadabūs vēl vienu pistoli. Šoreiz…"

"Nē," Mei-Meja cieti noteica.

"Ko?" Viņš pagriezās pret sievu.

"Tu to nedarīsi." Norijusi kamolu, viņa raudzījās lejup.

"Kā tu ar mani runā? Tu taču esi mana sieva!"

"Jā." Mei-Mejas balss trīcēja. "Esmu tava sieva. Un tavu bērnu māte. Bet kas notiks ar mums, ja tu mirsi? Vai esi par to domājis? Mūs izmetīs uz ielas, deportēs un tu zini, kāda dzīve gaida Ķīnā disidenta atraitni bez mantas, bez naudas? To tu mums esi sagatavojis?"

"Mans tēvs ir miris!" Čans ārdījās. "Un mums pat nav viņa pīšļu! Tam, kas pie tā vainojams, ir jāmirst."

"Nē, tā nav." Mei-Meja vēlreiz saņēma drosmi. "Tavs tēvs bija vecs. Viņš smagi slimoja. Viņš nebija Visuma centrs, un mums jādzīvo tālāk."

"Kā tu uzdrīksties kaut ko tādu pateikt?" Čans bija sašutis par sievas nekaunību. "Bez viņa nebūtu manis."

"Viņš ir nodzīvojis garu mūžu un tagad aizgājis. Tu dzīvo pagātnē, Dzjiņgedzi. Mūsu vecākiem pienākas cieņa, tas gan, bet tas arī viss."

Pagalam apstulbis, viņš saprata, ka sieva bija uzrunājusi viņu ķīniešu vārdā. To viņš no Mei-Mejas nebija dzirdējis gadiem ilgi kopš apprecēšanās. Parasti viņa godbijīgi vērsās pie viņa ar uzrunu vīrs.

Mei-Meja turpināja:

"Viņa nāvi tu neatriebsi. Paliksi te, kopā ar mums, un nekur nerādīsies, līdz Spoks būs notverts vai nošauts. Un tad abi ar Viljamu iesiet strādāt Džozefa Taņa spiestuvē. Bet es palikšu te un mācīšu Ronaldu un Pou-Je. Mēs visi iemācīsimies angļu valodu, pelnīsim naudu… Un tad, kad būs amnestija, kļūsim par pilsoņiem." Viņa kādu bridi klusēja un noslaucīja asaras. 'Tu taču zini, ka es arī viņu mīlēju. Manas sāpes ir tikpat lielas kā tavējās." Viņa paņēma slotu un sāka slaucīt istabu.

Atkritis uz kušetes, Čans ilgi sēdēja klusēdams, blenžot padilušajā sarkanmelnajā grīdsegā. Tad aizgāja uz guļamistabu un pasauca jaunāko dēlu. Zēns piesardzīgi ienāca dzīvojamā istabā un sekoja tēvam, apstājoties pie kušetes. Abi apsēdās. Pēc brīža Čans bija saņēmies. Viņš jautāja:

"Dēls, vai tu zini, kas bija Guiņa Ši Huana kareivji?"

"Jā, Baba."

Ķīnas pirmais imperators aptuveni divus simtus gadu pirms Kristus bija licis izgatavot tūkstošiem māla kareivju, zirgu un kaujas ratu vadītāju un apglabāt viņa kapā. Annijai bija viņš jāpavada viņsaulē.

"Mēs ar vectētiņu izdarīsim tāpat," nelaimes sagrauzts, Čans gandrīz nevarēja parunāt. "Aizsūtīsim kaut ko uz debesīm, lai vectētiņam ir, ko paņemt līdzi."

"Ko?" Ronalds jautāja.

'To, kas viņam bija svarīgs, kad viņš bija dzīvs. Mums visas mantas palika uz kuģa, tāpēc būs jāuzzīmē."

"Vai tad tas izdosies?" Zēns sarauca pieri.

"Jā. Bet tev būs man jāpalīdz."

Ronalds pamāja.

"Paņem no turienes papīra lapu un zīmuli!" Viņš pamāja uz galdu. "Varbūt uzzīmē viņa iemīļotās otiņas no vilka un no kazas spalvām. Un viņa rakstāmo. Atceries, kā izskatījās?"

Ronalds saņēma zīmuli mazajos pirkstiņos un, salīcis pār papīru, ķērās pie darba.

"Un rīsu vīna pudeli, tas viņam garšoja," Mei-Meja teica.

"Un sivēnu?" zēns jautāja.

"Sivēnu?" Čans brīnījās.

"Viņam garšoja risi ar cūkgaļu, vai tad neatceraties?"

Tad Čans juta kādu stāvam aiz muguras. Atskatījies ieraudzīja Viljamu noraugāmies brāļa zīmējumā. Pusaudzis svinīgi teica:

"Kad nomira vecmāmiņa, dedzinājām naudu."

Ķīnā bērēs mēdza dedzināt papīriņus, kas bija apdrukāti ar "Elles bankas" iespiestām viena miljona juaņu zīmēm, lai aizgājējam būtu nauda, ko izdot viņpasaulē.

"Varbūt es uzzīmēšu nedaudz juaņu," zēns piedāvāja.

Dēla vārdi Čanu bezmaz saraudināja, bet viņš neapskāva Viljamu, lai arī kā vēlējās. Tikai pateica:

"Lūdzu, dēls!"

Izstīdzējušais pusaudzis apsēdās brālim blakus un sāka zīmēt naudaszīmes.

Kad bērni bija pabeiguši zīmēt, Čans izveda ģimeni laukā, jaunā mitekļa sētā, un kā īstās bērēs iesprauda zemē divus vīraka stienīšus, iezīmējot vietu nelaiķim, un tad aizdedzināja dēlu zīmējumus, vērojot dūmus izgaistam pelēkajās debesīs. Palika tikai melnas plēnes. Pavisam maza kaudzīte.

34. nodaĻa

"Kāds atkal mēģinājis iekļūt pie Vu ģimenes." Silleto paraudzījās uz Raimu, beidzis sarunu pa mobilo tālruni.

"Tiešām?" Sakša jautāja. "Mūsu Marejhilas slēptuvē?"

Raims pagriezās ar visu krēslu pret detektīvu, klausoties viņa paskaidrojumu.

"Sētaspusē novērošanas kamera uzņēmusi neliela auguma vīrieti ar tumšu seju un cimdiem rokās. Mēģinājis atvērt logu. Vai jums šķiet, ka sagadīšanās?"

"Ar Spoku nekas nav sagadīšanās." Sonijs Li rūgti iesmējās.

"Un kas notika pēc tam?" Raims jautāja.

"Divi mūsējie dzinās pakaļ, bet viņam izdevās aizbēgt."

"Bet kā, sasodīts, Spoks varēja uzzināt, uz kurieni viņi aizvesti?" Raims bija pārsteigts.

"Kas to lai zina?" Silleto paraustīja plecus.

"Pēc apšaudes Kenelstrītā kāds no viņa banšou varēja sekot man līdz klīnikai," ieminējās Sakša, "pēc tam izsekot, uz kurieni aizveda visus Vu. Grūti izdarāms, bet neiespējams tas nav." Piegājusi pie baltās tāfeles, viņa pieskārās kādam ierakstam. "Un ko jūs teiktu par šo te?"

Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi.

"Vai tu domā, ka mūs izspiego?" Silleto jautāja.

"Neviens no FIB to nezināja," Sakša atbildēja. "Delrijs jau bija prom, kad es to izdomāju. Tātad paliek Imigrācijas un naturalizācijas dienests un Ņujorkas Policijas departaments."

"Jā," Silleto norūca, "tur mēs viņus vairs nevaram paturēt. Piezvanīšu tiesu izpildītājiem un palūgšu, lai aizved uz liecinieku aizsardzības programmas dzīvokli, pavalsts ziemeļos tādi ir." Viņš uzlūkoja pārējos. "Un šī informācija te ari paliek." Viņš piezvanīja un pieteica, lai imigrantus vestu ložu necauršaujamā automobili.

Raims sāka zaudēt pacietību.

"Lai kāds piezvana uz biroju! Kur, ellē ratā, palicis Delrija aizstājējs? Edij, piezvani!"

Dens piezvanīja biroja SAP vietniekam. Izrādījās, ka nedaudz kavējusies noslēpumainā "kara padome", kurā bija jāizskata papildu aģentu nosūtīšana Spoka medībām.

'Teica, ka viss būšot nokārtots jau šajā pēcpusdienā."

"Ko nozīmē "viss"?" Raims indīgi jautāja. "Un kas tā par kārtību, ja mēs nevaram dabūt aģentus? It kā viņi nezinātu, ka slepkava kuru katru brīdi var kādam uzbrukt!"

"Vēlreiz piezvanīt?"

"Nē. Vispirms apskatīsim lietiskos pierādījumus."

Saksas veiktā Patrikhenristrftas dzīvokļa apskate nebija devusi pārāk daudzsološus rezultātus. Apbēdināja viens fakts augstceltnē tika atrasts tas pats mobilais tālrunis, pēc kura Spoks bija izsekots. Ja viņš turpinātu to lietot, notveršanas izredzes būtu drošākas. Svarīgākais bija pats tālruņa pamešanas fakts tātad Spoks bija sapratis, kā viņš atrasts, un turpmāk plānoja mazināt tādu iespēju.

Slēptuvē atrastajam uiguram atšķirībā no Kenelstrītā nogalinātā šāvēja bija dokumenti, vadītāja apliecība un vizītkarte ar Turkestānas Kultūras centra adresi Kvīnsā. Klubā jau strādāja aģenti Bedings un Sols, kā arī policisti, bet centra vadītājs apgalvoja vienīgi to, ka viņam nepazīstams ķīnietis nolīdzis pāris cilvēku mēbeļu pārvešanai. Neko vairāk viņš nezināja.

Neko nedeva arī noskaidrotais Spoka sociālās apdrošināšanas kods un atsauksmes. Tās, kā izrādījās, bija viltotas, bet īres maksa ienāca no kādas Kārību jūras ārzonas bankas.

Tomēr no morfija pārdozēšanas mirušā vecā vīra apskate uzvedināja uz dažiem secinājumiem. Viņa kabatas portfelī bija no jūras ūdens bojāta, tomēr salasāma Čanam Dzječi izdota personas apliecība, kā ari ļoti nobružāta aiz personas apliecības paslēpta papīra lapiņa. Dens skumji pasmaidīja.

"Paskat vien! Nacionālistu vadoņa Čana Kaiši paraksts." Tā bija pateicība Čanam par dalību pretošanās kustībā pret komunistiem, pret Ķīnas tautas pakļaušanu diktatūrai.

Tad viņa skatiens pievērsās fotogrāfijām zem vecā vīra līķa uzņēmuma. Tās bija viņa rokas tuvplānā.

Raims ar vieglu rādītājpirksta kustību vadīja "Vētrasbultu" tuvāk tāfelei.

"Vai redzat?" viņš jautāja. "Paskatieties uz rokām!"

"Nofotografēju to plankumu dēļ," Sakša sacīja.

Čana Dzječi pirksti un delnas bija zili melnos plankumos. Krāsa vai tinte. Skaidrs, ka ne jau līķa plankumi, tie tik drīz pēc nāves nevarētu parādīties.

"Pirksti!" Raims iesaucās. "Paskatieties uz pirkstiem!"

Sakša piemiedza acis un piegāja tuvāk.

"Rievas!" Noņēmusi attēlu ar Sema Čana pirkstu nospiedumiem, viņa turēja to blakus tēva roku fotouzņēmumam. Plaukstas un pirkstu lielums atšķīrās vecā vīra rokas bija daudz krunkainākas -, bet uz Sema Čana pirkstiem, īpaši īkšķa, Raima ievērotās rievas bija tieši tādas pašas kā tēvam.

Viņi bija domājuši, ka uz Sema Čana pirkstiem palikušas pēdas, tauvai slīdot un apdedzinot ādu, vai pēc kaut kāda savainojuma. Taču tas noteikti bija kas cits.

"No kā varēja rasties kaut kas tāds?" Mels Kūpers brīnījās. "Iedzimts?"

"Nu nē, nevar būt," Raims atbildēja, vecā vīra delnas foto pētīdams. Uz mirkli viņš aizvēra acis, ļaujot prātam brīvi lidināties kā piekūnam aiz istabas loga. Tintes pēdas uz rokām, rievas… Tad viņš atmeta galvu atpakaļ un paskatījās uz Sakšu. "Gleznotāji! Abi, tēvs un dēls, gleznotāji! Atcerieties mājai un dārzam emblēmu uz furgona? To arī kāds no viņiem būs uzkrāsojis. Rievas radušās no otiņu vai rakstāmspalvu turēšanas."

"Nē," teica Li, fotouzņēmumu pētīdams. "Nejau gleznotāji. Kaligrāfi. Kaligrāfija Ķīnā ir ļoti svarīga. Otiņu tur tā." Paķēris pildspalvu, viņš satvēra to trijos pirkstos, ar īkšķi un diviem blakus pirkstiem, turot pilnīgi vertikāli. Kad nolika pildspalvu uz galda, sarkanās rievas uz pirkstiem un īkšķa bija tieši tādas kā Čanam un viņa tēvam. Li turpināja: "Kaligrāfija Ķīnā ir svarīga māksla. Bet proletāriskās revolūcijas laikā māksliniekus vajāja. Daudzi kaligrāfi aizgāja strādāt tipogrāfijās, zīmēja izkārtnes. Strādāja tautas labā. Sabiedrībai derīgu darbu. Uz kuģa Čans stāstīja, ka viņš ir disidents, atlaists no pasniedzēja darba. Nevienā skolā nav dabūjis darbu. Skaidrs, strādājis tipogrāfijā, zīmējis izkārtnes."

"Un klīnikā Vu teica, ka Čanam te jau bijis sarunāts darbs," Sakša atgādināja.

"Zinām, ka Čani ir Kvīnsā," Raims teica. "Paņemsim, cik vien iespējams, vairāk policistu no Piektā iecirkņa, tos, kuri runā ķīniešu valodā, lai zvana uz visām spiestuvēm, tipogrāfijām, reklāmas aģentūrām, kur izgatavo izkārtnes, ka viņi nupat nolīguši nelegālo imigrantu."

Kou pavīpsnāja acīmredzot par Raima naivumu.

"Viņi nesadarbosies. Nekādu guaņsji.

"Te būs tie draņķa guaņsji," Raims atcirta. "Jābrīdina, ja viņus pieķers melos, firmai uzrīdīsim imigrācijas dienestu, bet, ja Čanus noslepkavos, aizturēsim viņus pašus."

'Tagad tu runā kā ķīniešu milicis!" Sonijs Li smējās.

Izvilcis no kabatas mobilo tālruni, Dens piezvanīja uz savu iecirkni.

Mels Kūpers paņēma dažu Patrikhenristrftā ievākto pierādījumu rezultātu izdruku.

"Te gan ir kaut kas interesants." Viņš pārbaudīja Saksas uzšņāpto uzrakstu uz maisiņa. "Tas bijis uz Čana tēva kurpēm. Nitrāti, kālijs, ogleklis, nātrijs… Biomasa. Pie tam augsta koncentrācija."

Raims saausījās. Terminu "biomasa" neapšaubāmi bija darinājis kāds sabiedrisko attiecību eksperts, kurš bija gana gudrs, lai saprastu, ka produkta mārketinga potenciāls būtu krasi ierobežots, ja to tirgotu ar īsto vārdu pārstrādāti cilvēku mēsli. Fekālijas.

Četrpadsmit notekūdeņu attīrīšanas iekārtas Ņujorkā diennaktī saražoja vairāk nekā vienu tūkstoti tonnu biomasas, ko pārdeva kā mēslojumu. Ja jau uz upura kurpēm bija pamanāmas biomasas pēdas, varēja secināt, ka Čani droši vien apmetušies visai netālu no kādas attīrīšanas iekārtas.

"Vai tad mēs varam pārmeklēt visas mājas to iekārtu tuvumā?" Silleto jautāja.

Raims papurināja galvu. Kvīnsā atradās vairākas attīrīšanas ietaises, bet, ievērojot Ņujorkas apkaimes untumainos vējus, Čani, iespējams, dzīvoja vairāku kvartālu attālumā no tām. Nesašaurinot meklēšanas kritērijus teiksim, atrodot spiestuvi, kurā Semam Čanam sarunāts darbs, visu māju pārmeklēšana vilktos mūžīgi.

Pārējie lietiskie pierādījumi neko lielu nedeva. Morfijs, ar kuru Čans bija noindējies, bija pirkts Ķīnas klīnikā un izmeklēšanas nolūkiem nederēja.

"Ar morfiju var noindēties?" Silleto jautāja.

"Runā, ka tieši ar to arī aizgājis rakstnieks Džeks Londons," norādīja Linkolns Raims, kura zināšanas pašnāvību veidu jomā bija tikpat plašas kā kriminālistikas vēsturē. "Bez tam nomirt var no visa kā, ja vien deva atbilstoša."

Viņi uzzināja arī to, ka vecajam vīram nav bijusi ne metro, ne arī kāda cita transporta izmantošanai domāta biļete.

Un tad Raimam bija jāatzīst, ka Amēlija Sakša nav bijusi vienīgā, kas izdarījusi nozieguma vietas apskati Spoka augstceltnes dzīvoklī.

"Ei, priekšniek, es arī kaut ko atradu, kad pārmeklēju Spoka māju. Vai pastāstīt?" jautāja Sonijs Li.

"Pūcē vaļā!"

"Noskaidroju ko tiešām labu, tici man. Nu, lūk, stūrī, tieši pret durvīm, bija Būdas figūra. Ne stereo, ne sarkanās krāsas guļamistabā nav. Gaitenis balts. Grāmatskapji ar durvīm. Statuete ar astoņiem zirgiem. Visi spoguļi ļoti gari, lai nenogrieztu pusi no galvas, kad ieskaties. Bija arī misiņa zvaniņi ar koka rokturīšiem. Tie viņam istabas rietumu galā." Viņš māja ar galvu, kā uzsvērdams teiktā nozīmīgumu. "Saprati, priekšniek?"

"Nē." Raims nopūtās.

Li pačamdīja krekla kabatu, cigaretes meklējot, tad nolaida rokas gar sāniem.

"Liu Guojuaņā man kabinetā virs galda ir uzraksts."

"Vēl viens teiciens?"

"Dzjuj jifaņ saņ." Tas nozīmē uzzināt trīs lietas no viena piemēra. Konfūcijs teicis: "Ja es kādam parādu viena priekšmeta stūri un viņš nevar pateikt, kā izskatās trīs pārējie, nesākšu nemaz šķiest savu laiku tāda skološanai."

Nav slikts moto detektīviem, Raims nodomāja.

"Un tu kaut ko secināji no astoņiem zirgiem un misiņa zvaniņiem?"

"Fen šui, es teiktu."

"Mēbeļu un priekšmetu izvietošana tā, lai nestu veiksmi," Toms steidzās paskaidrot. Pamanījis Raima izbrīnu, viņš piebilda: "Biju izstādē "Mans nams un dārzs". Neuztraucies aizgāju brīvdienā."

Raims nespēja nociesties.

"Tātad, Li, viņam ir dzīvoklis, kas nes veiksmi. Ko tas pierāda?"

"Ei, apsveicu, Sonij!" Toms teica. "Tevi sauc uzvārdā. To viņš dara tikai ar labiem draugiem. Ievēro, ka es esmu tikai "Toms" un tāds arī palikšu."

"Ja jau sākām par to runāt, Tom, man šķiet, ka tavs uzdevums šeit ir vienīgi rakstīt. Nevis izteikt redaktora viedokli."

"Ko pierāda, priekšniek? Man ir pilnīgi skaidrs," Li turpināja. "Spoks nolīdzis cilvēku, kas iekārto telpas, un tas cilvēks ir sasodīti labs meistars. Prot savu darbu. Varbūt zinās, kur Spokam ir vēl kāds dzīvoklis."

"Labi," Raims teica. "Tas ir prātīgi."

'lešu parunāšos ar fen šui meistariem Čainataunā. Ko teiksi?"

Raims uztvēra Saksas skatienu, un abi iesmējās.

"Man būs jāuzraksta jauna kriminālistikas mācību grāmata. Papildināšu ar vu-vu nodaļu.

"Ei, zini, ko saka mūsu vadonis Dens Sjaopins? Viņš saka, nav svarīgi, vai kaķis melns vai balts, lai tikai ķer peles. Es iešu mēģināšu viņu noķert Čainataunā. Tu, priekšniek, noķer no šejienes!"

"Labu veiksmi, Sonij!"

Ķīnas detektīvs aizgāja, un viņi atkal pievērsās lietiskajiem pierādījumiem. Tomēr tālāk netika. Bija pagājusi stunda, kopš policijas aģenti sāka pārbaudīt Kvīnsas tipogrāfijas.

Raims atbalstīja pakausi pret spilvenu. Viņš un Sakša pētīja balto tāfeli; Raims, kā parasti, nezaudēja cerību, ka starp daudzreiz aplūkotajiem pierādījumiem paslēpies īsts tīrradnis, kaut gan veselais saprāts liecināja, ka viss iespējamais jau izsmelts.

"Varbūt vajadzētu vēlreiz aprunāties ar Vu vai Džonu Sunu?" Sakša jautāja.

"Liecinieki mums vairs nav vajadzīgi," Raims nomurmināja. "Mums vajadzīgi pierādījumi. Man vajag kaut ko konkrētu."

Pierādījumi vajadzīgi kā ēst… Vajadzētu…

Tad viņa galva strauji pagriezās pret karti pašu pirmo, Longailendas karti. Skatiens ieurbās mazītiņajā sarkanajā punktā aptuveni pusotra kilometra no Orientpointas.

"Kas noticis?" Sakša jautāja, pamanot viņa izturēšanos.

"Sasodīts!" Raims nočukstēja.

"Kas?"

"Mums ir vēl viena notikuma vieta. Un es to biju pavisam aizmirsis."

"Kur?"

"Kuģis. "Pūķis"."

SPOKA MEDĪBAS

Nozieguma vieta: Īstona, Longailendā

•  Pludmalē ar šāvienu mugurā nogalināti divi imigranti.

•  Viens imigrants doktors Džons Suns ievainots.

•  Līdzi bijis banšou (palīgs); personas identitāte nav noskaidrota.

•  Viens no līķiem, kurus atrada "Pūķa" nogremdēšanas vietā, noslīkušais, identificēts kā palīgs.

•  Desmit imigranti izglābušies: septiņi pieaugušie (viens vecāks vīrietis, viena ievainota sieviete), divi bērni, viens zīdainis. Nozagts baznīcas mikroautobuss.

•  Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju.

•  Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta papildu informācija.

•  Automašīna, kas gaidījusi Spoku krastmalā, aizbraukusi bez viņa. šķiet, ka Spoks vienu reizi izšāvis mašīnas virzienā. Izmantojot riepu protektoru nospiedumus un garenbāzes izmērus, nosūtīts ražotāja un modēja pieprasījums.

•  Transporta līdzeklis bijis BMW X5.

•  Vadītājs bijis Džerijs Tans.

Nav konstatēta imigrantu transportēšanai paredzētu transporta līdzekļu klātbūtne.

Mobilais tālrunis, kas, iespējams, pieder Spokam, nosūtīts pārbaudei uz FIB.

Neizsekojams drošu satelītsakaru tālrunis. Ķīnas valdības sakaru sistēma uzlauzta, lai to pieslēgtu. Spoka ieroča kalibrs 7,62 mm. Neparasta patronas čaulīte.

Piecdesmit pirmā gada modelis, Ķīnā ražota automātiskā pistole.

Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi. Spoks aizbēdzis ar zagtu sarkanas krāsas "Honda". Izsludināta automašīnas meklēšana. "Honda" pazudusi bez pēdām.

Jūrā atrasti divi līķi (nāves cēlonis šauta brūce) un viens noslīkušais. Fotogrāfijas un pirkstu nospiedumi Raimam un Ķīnas milicijai.

Noslīkušais identificēts kā Viktors A, Spoka banšou. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Neviens pirkstu nospiedums nav identificēts, bet uz pirkstiem un īkšķiem neparastas zīmes (ievainojums vai apdegums auklas berzes rezultātā?). Ziņas par imigrantiem: Sems Čans un Vu Cjujčens un abu ģimenes, Džons Suns, kuģī bojā gājušās sievietes bērns, neidentificēts vīrietis un sieviete (nošauti krastā).

Nozagtais mikroautobuss, Čainatauna

Imigranti to maskējuši ar "Mājai un dārzam" emblēmu. Asins traipu forma liecina, ka ievainotajai sievietei cietusi roka vai plecs.

Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju asins grupas noteikšanai.

Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta plašāka analīze. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Pirkstu nospiedumi nav identificēti.

Džerija Tana slepkavības vieta

Četri vīrieši izsituši durvis, spīdzinājuši un nogalinājuši viņu.

Divas patronu čaulītes atbilst piecdesmit pirmajam modelim. Tans nošauts ar diviem šāvieniem galvā. Plašs vandalisms. Daži pirkstu nospiedumi.

Neviens nospiedums (tikai Tanam) nav identificēts. Trim līdzdalībniekiem mazāki kurpju izmēri nekā Spokam, iespējams, viņi ir mazāka auguma. Pēdas liecina, ka Spoka iespējamā slēptuve ir centrā, Pasaules tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā. Iespējamie līdzdalībnieki no Ķīnas etniskajām minoritātēm. Tiek noteikta varbūtējā dzīvesvieta. Uiguri no Turkestānas kopienas un Kvīnsas Islama centra.

Mobilo tālruņu sarunu analīze norāda uz adresi Patrikhenristrīta 805.

Kenelstrītas apšaudes vieta

Papildu pēdas apstiprina, ka slēptuve meklējama Pasaules tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā. Nozagts "Chevrolet Blazer"; īpašnieks nav identificējams.

Pirkstu nospiedumi nav identificējami. Slēptuves grīdas segums: firmā "Arnolds" ražots "Lustre-Rite", ieklāts pēdējā pusgada laikā; tiek vākta informācija no būvniecības firmām, lai noskaidrotu, kur ieklāti grīdas segumi. Atrasta svaiga mulča.

Spoka līdzdalībnieka līķis Ķīnas rietumu vai ziemeļrietumu teritorijā mītošas etniskās minoritātes pārstāvis. Pirkstu nospiedumi nav identificēti. Ierocis: "Walther PPK".

Imigrantu dati: Čani Sems, Mei-Meja, Viljams un Ronalds, Sema tēvs Čans Dzječi un mazs bērns, Pou-Je.

Semam sarunāts darbs, taču darba devējs un vieta nezināmi. Var pārvietoties ar zilu furgonu, ne modelis, ne numurs nav zināmi. Čanu dzīvoklis ir Kvīnsā. Vu Cjujčens, Jun-Pina, Čiņ-Meja un Lans.

Spoka slēptuves apskate

Iegūtie pirkstu nospiedumi un Čana Dzječi roku fotogrāfijas liecina, ka gan tēvs, gan dēls Sems ir kaligrāfi. Sems Čans, iespējams, var strādāt par iespiedēju vai zīmēt izkārtnes. Tiek izjautāti Kvīnsas uzņēmumu īpašnieki (pa tālruni).

Biomasa uz upura kurpēm ļauj secināt, ka Čani apmetušies netālu no notekūdeņu attīrīšanas iekārtām. Spoks algo fen šui speciālistu dzīvokļa iekārtošanai.

35. nodaĻa

"Bet lietiskie pierādījumi uz kuģa būs pilnīgi pajukuši, vai ne, Linkij?" Lons Silleto jautāja. "Ūdens dēļ."

"Nokļūstot zem ūdens," paskaidroja Sakša, "zināmas lietisko pierādījumu grupas, piemēram, ūdenī šķīstošas vielas, var zust, bet citi fizisko lietisko pierādījumu veidi var saglabāties un tikt viegli atklāti atkarībā no straumes, dziļuma un ūdens temperatūras. Var pat teikt, ka daļa no tiem saglabājas vēl labāk nekā uz sauszemes. Nu, kā, Raim?"

"Labi, Sakša. Jūtos pagodināts." Tā rindkopa bija no viņa kriminālistikas mācību grāmatas.

"Piezvaniet Krasta apsardzei, lai savieno ar atbildīgo par glābšanas darbiem!"

Silleto bija jāzvana trīs vai četras reizes, līdz viņu savienoja. Viņš pārslēdza sarunu skaļruņa režīmā.

"Runā Freds Rensoms, "Laupītāja Evana" komandieris." Vīrietis kliedza, cik jaudas; vējš skaļi gaudoja viņa rācijas mikrofonā.

"Te detektīvs Silleto. Ņujorkas Policijas departaments. Esmu jums jau zvanījis."

"Jā, ser. Atceros."

"Esmu pie Linkolna Raima. Kur jūs patlaban atrodaties?"

"Pie Orientpointas, tieši virs "Pūķa". Turpinām meklēt izglābušos, bet nevienu nav laimējies atrast."

"Kāds ir kuģa stāvoklis, kaptein?" Raims jautāja.

"Guļ uz labā borta aptuveni divdesmit piecu trīsdesmit

metru dziļumā." /

"Kādi laika apstākļi?"

"Daudz labāki, nekā bija. Viļņu augstums trīs metri, vējš ap trīsdesmit mezgliem. Sīks lietus. Redzamība līdz divsimt metriem."

"Vai ir nirēji, kas var pārbaudīt kuģa iekšpusi?" Raims jautāja.

"Jā, ser."

"Un tādos apstākļos var nirt?"

"Laika apstākļi nav tie labākie, bet pieņemami. Man jāsaka, mēs jau kuģi pārbaudījām, vai iekšā kāds vēl dzīvs. Rezultāts negatīvs."

"Nē, es runāju par lietiskajiem pierādījumiem."

"Sapratu. Protams, varam dažus cilvēkus nolaist lejā. Taču jāņem vērā tas, ka mani nirēji neko tādu nav darījuši. Viņi gatavoti MG darbiem."

"Ko tas nozīmē?" Raims jautāja.

"Meklēšana un glābšana. Vai kāds varētu viņiem paskaidrot, kas darāms?"

"Protams," Raims teica, lai gan viņam apskrējās dūša, iedomājoties vien par notikuma vietas apskates pamatu iestāstīšanu cilvēkiem, kuri nekad nav neko tādu dzirdējuši.

Tad sarunā iejaucās Amēlija Sakša.

"Es apskatīšu notikuma vietu."

"Mēs runājam par pašu kuģi," Raims teica.

"Es saprotu."

"Tas ir trīsdesmit metru dziļumā."

Viņa pieliecās pie tālruņa.

"Kapteini, es varētu būt Beteripārkā pēc pusstundas. Vai varēsiet atsūtīt helikopteru, kas mani nogādātu pie jums?"

"Nu, vispār jau mēs lidojam tādā laikā. Bet…"

"Man ir sertifikāts." Viņa gribēja teikt, ka ieguvusi atļauju nirt ar akvalangu. Raims zināja, ka viņa kopā ar iepriekšējo draugu Niku bija mācījusies akvalangistu kursos un vairākas reizes nirusi patstāvīgi. Taču tā īsti ar šo sportu ātruma cienītāja Amēlija Sakša, kuru vairāk priecēja sacīkšu motorlaivas un ūdensmotocikli, tomēr nebija aizrāvusies.

"Sakša, tu taču gadiem ilgi neesi nirusi," viņš aizrādīja.

"Tas ir tāpat kā braukt ar velosipēdu."

"Mis…"

"Mani sauc Amēlija Sakša, kapteini," viņa teica.

"Redziet, ir liela atšķirība starp niršanu kā izklaides sportu un to, kas mums te pašlaik notiek. Mani cilvēki niruši gadiem ilgi, un pat tad es nejūtos visai labi, likdams viņiem doties uz nestabili guļošo vraku tādos laika apstākļos."

"Nē," Raims teica, "tu to nedrīksti darīt, Sakša. Tu tam neesi sagatavota. Mēs viņus apmācīsim."

"Tas neiet cauri," viņa teica. "Ir miljoniem jautājumu, kurus viņiem neiestāstīsi. Tu to zini. No viņiem būs tāda pati jēga kā no jebkura civilā. Piedodiet, kapteini!"

"Sapratu. Bet, ja gribat zināt manas domas, risks ir pārāk liels."

Brīdi klusējusi, Sakša pajautāja:

"Kapteini, vai jums ir bērni?"

"Kā, lūdzu?"

"Vai jums ir ģimene?"

"Nu," viņš novilka, "ir."

"Mūsu meklējamais ir tas pats, kas nogremdējis kuģi un vainojams tajā iesprostoto cilvēku nāvē. Un tieši tagad viņš mēģina nogalināt dažus izglābušos imigrantus ģimeni ar trim bērniem. Negrasos to pieļaut. Kuģī, iespējams, ir pierādījumi, kas varētu norādīt viņa atrašanās vietu. Mana specialitāte ir meklēt un atrast pierādījumus jebkuros apstākļos."

"Paņemiet mūsu nirējus!" Silleto teica. Gan Ņujorkas Policijas departamentam, gan ugunsdzēsējiem bija pieredzējuši akvalangisti.

"Bet viņi jau nav nozieguma vietas eksperti," Sakša pretojās. Viņa raudzījās uz Raimu, kas ilgi vilcinājās. Taču beigās pamāja, atbalstu apliecinādams.

"Vai varēsiet mums izlīdzēt, kapteini?" Raims jautāja. "Viņai pašai būs jānolaižas lejā."

Vēju pārkliegdams, kapteinis paziņoja:

"Labi. Tikai es, lūk, gribēju pateikt, ka labāk aizsūtīsim helikopteru uz Hudzonas nosēšanās laukumu. Tas ir tuvāk nekā Beteripārkā. Vai zināt, kur tas ir?"

"Protams," Sakša atteica. Tad piebilda: "Lai gan ir vēl viens jautājums, kapteini."

"Jā, kundze?"

'Tātad par tām daudzajām reizēm, kad niru Kārību jūrā."

"Klausos."

"Pēc niršanas, kad devāmies krastā, komanda mums visiem gatavoja punšu tas bija iekļauts niršanas izcenojumā. Vai pie jums uz Krasta apsardzes kuteriem varēs ko tādu dabūt?"

"Domājams, kaut ko jums sagrabināsim."

"Būšu nolaišanās laukumā pēc piecpadsmit minūtēm."

Viņi beidza sarunu, un Sakša palūkojās uz Raimu.

"Piezvanīšu un pateikšu, kā tur iet."

Raims gribēja ko teikt, bija tik daudz sakāmā, bet tik maz iespēju to izdarīt.

Brīdi vilcinājusies, viņa noglāstīja Raima labo roku to, kuras pirksti vispār nespēja neko just. Vismaz pagaidām. Iespējams, operācija varētu ko mainīt.

Raims paraudzījās griestos, kur viņa guļamistabā Guaņs Di, detektīvu aizgādnis, tobrīd sēdēja pie savas saldā vīna glāzes, vīna smaržu baudīdams. Taču viņš atturējās raidīt tautas dievībai ziņu, ka jānovēl Saksai veiksmīga atgriešanās, un nodeva to tieši kaut arī klusībā viņai pašai.

Uzzināt trīs lietas no viena piemēra…

Ak Konfūcijs? Tas man patīk, Linkolns Raims nodomāja. Tad teica savam palīgam:

"Man vajadzīgs kaut kas no pagraba."

"Kas?"

"Mana grāmata."

"Es īsti nezinu, kur tās ir," Toms atteica.

"Vai nebūtu labāk, ja sāktu uzreiz meklēt?"

Skaļi nopūties, adjutants nozuda.

Raims runāja par grāmatu, kuru bija uzrakstījis pirms vairākiem gadiem "Nozieguma vietas apskate". Tajā viņš bija apkopojis piecdesmit viena Ņujorkā izdarīta nozieguma vietas aprakstu un sniedzis to analīzi. Daļa noziegumu bija atklāta, daļa ne. Grāmatā varēja iepazīties ar lielpilsētas vēsturē smagākajiem noziegumiem, sākot no slaktiņa Faivpointas rajonā, kuru deviņpadsmitā gadsimta astoņdesmitajos gados uzlūkoja par vienu no pasaules bīstamākajām vietām, līdz arhitekta Stenforda Vaita mīlas trīsstūra slepkavībai oriģinālajā Medisonskvērgārdenā, Džo Gallo nelaimīgajai pēdējai maltītei Mazās Itālijas gliemežu restorānā un Džona Lenona slepkavībai. Ilustrēto grāmatu iegādājās daudzi, tomēr ne tik daudzi, lai tā būtu izpārdota; pāri palikušās grāmatas nokļuva grāmatveikalu "veiksmīgo pirkumu" plauktos.

Tomēr Raims klusībā lepojās ar šo grāmatu, savu pirmo mēģinājumu atgriezties reālajā pasaulē pēc nelaimes gadījuma, apliecinājumu tam, ka viņš, par spīti tam, kas noticis, spēja darīt ko vairāk nekā zvilnēt kā baļķis un sūkstīties par ļauno likteni.

Pēc minūtēm desmit Toms atgriezās ar netīru kreklu un sviedriem un sodrējiem notrieptu citkārt tik glīto seju.

"Bija nobēdzinātas pašā kaktā zem kastu kaudzes. Novārtījos līdz ausīm."

"Nu, ja tur, lejā, būtu kaut minimāla kārtība, nevajadzētu tik ļoti nopūlēties," Raims nomurmināja, grāmatu aplūkodams.

"Un, ja man nebūtu pieteikts visas tās grāmatas aizvākt prom, ka nekad mūžā negribēšot tās redzēt, ka tās esot noriebušās līdz kaklam, nebūtu tik ilgi jāmeklē."

"Saki vai vāks nav saplēsts?"

"Nē, vāks ir kārtībā."

"Parādi!" Raims teica. "Turi taisni!"

Nogurušais adjutants, nopurinājis no biksēm gružus, rādīja grāmatu.

"Pietiks," kriminālistikas eksperts teica.

Viņš nemierīgi pārlaida skatienu istabai. Deniņos dunēja, tātad sirds, kuru viņš nespēja sajust, dzina asinis straujāk.

"Kas noticis, Linkoln?"

"Datora vadības pults. Kur tad tā palikusi?"

Pirms dažiem mēnešiem Raims bija pasūtījis datoram pieskārienu jutīgu pulti, ar kuras palīdzību, izmantojot vienīgo paklausīgo pirkstu kreisās rokas zeltnesi -, cerēja lietot datoru. Ne Tomam, ne Saksai viņš nebija teicis, ko viņam nozīmēja iespēja to apgūt.

Taču pasākums bija lemts neveiksmei. Ierīces kustību amplitūda bija par mazu, lai pārvietotu kursoru, kā nākas, atšķirībā no īpašam nolūkam izgatavotās vadības pults, ar kuras palīdzību viņš pārvietojās savā "Vētrasbultā".

Šo neveiksmi Raims ļoti pārdzīvoja.

Toms uz bridi izgāja un atgriezās ar mazu pelēku ierīci. Pieslēdzis datortīklam, viņš to novietoja zem Raima zeltneša.

"Un ko tagad?" viņš jauta ja.

"Tikai pieturi, lai stāv uz vietas," Raims teica.

"Labi."

"Komanda kursors uz leju! Kursors stop! Komanda dubultklikšķis!" Ekrānā parādījās zīmēšanas programma. "Komanda vilkt līniju!"

"Pa kuru laiku tu to iemācījies…" Toms iepleta acis.

"Klusu! Man jākoncentrējas." Raims dziļi ievilka elpu, tad sāka kustināt uz pults uzlikto pirkstu. Ekrānā parādījās drebelīga līnija. Aiz piepūles uz pieres izspiedās sviedri. Smagi elpodams, baiļu pārņemts, it kā mēģinātu padarīt spridzekli nekaitīgu, viņš izgrūda:

"Tom, pabīdi pulti pa kreisi! Tikai lēnām. Uzmanīgi!"

Adjutants paklausīja, un pēc brīža sekoja cits rīkojums.

Desmit mokpilnas minūtes, desmit necilvēcīgu pūliņu minūtes… Tad viņš paraudzījās uz ekrānu; galu galā cerētais bija sasniegts. Galvu pret spilvenu atbalstījis, Raims sacīja:

"Komanda drukāt!"

Toms devās pie printera.

"Gribi redzēt savu roku darbu?"

"Protams, gribu!" Raims uzsauca.

Toms izņēma papīra lapu un pienesa Linkolnam klāt.

Manam draugam Sonijam Li -

no Linkolna.

"Manuprāt, tas ir pirmais teikums, ko esi uzrakstījis kopš tā atgadījuma. Pašrocīgi."

"īsts pirmklasnieka skricelējums," Raims nomurmināja, taisnību sakot, pat nedaudz lepodamies ar veikumu. "Gandrīz nesalasāmi."

"Iekopēt to grāmatā?" Toms jautāja.

"Labi būtu. Paldies, ka palīdzēji," Raims teica. "Tad noliec maliņā, atdosim to Li, kad atgriezīsies."

"Varbūt iesaiņot?" adjutants piedāvāja.

"Diez vai būtu tik ļoti jānopūlas!" Raims atcirta. "Un nu ķersimies atkal pie lietiskajiem pierādījumiem."

36. nodaĻa

Tikai mieru, tas nav nekas briesmīgs.

Amēlija Sakša stāvēja uz Krasta apsardzes helikoptera rievotās metāla grīdas metrus divdesmit virs kutera "Laupītājs Evans" lēkājošā masta, kamēr viņas glābšanas vestei piesprādzēja trosi.

Piesakoties lidojumam ar helikopteru, viņai nemaz nebija ienācis prātā, ka vienīgais veids, kā no tā nokļūt uz kuģa, bija laisties lejup uz lēkājošā klāja ar vinčas palīdzību.

Ko gan citu varēja gaidīt, viņa pavīpsnāja pati par sevi, liftu,

vai?

Helikopters sasvērās negantā vēja brāzienā, un lejā caur migliņu viļņojās zili melns īīdens; sašķīzdams pret kuteri, tas sagriezās baltās vērpetēs.

Tērpusies oranžā vestē, ar apbružātu ķiveri galvā, Amēlija satvēra stieni pie atvērtās durvju lūkas un domās atkārtoja tikai mieru, tas nav nekas īpašs.

Helikoptera apkalpes loceklis kaut ko uzsauca, taču viņa nenieka nesaprata un tāpat uzkliedza, lai atkārto, bet viņš acīmredzot uztvēra to par apstiprinājumu, pievienoja āķi pie viņas jostas un vēlreiz pārbaudīja stiprinājumus. Tad viņš atkal kaut ko uzsauca. Sakša norādīja uz sevi, tad uz durvīm, pretī saņemot atbildi divus gaisā paceltus īkšķus.

Aiziet…

Būtībā viņai dažbrīd uzmācās klaustrofobija, ne jau bailes no augstuma, taču…

Tad viņa spēra soli gaisā, pieturoties pie tauvas, lai gan, šķita, bija piekodināts to nedarīt. Uzreiz pēc izkāpšanas sākās nežēlīga šūpošanās, taču drīz vien tā beidzās, un viņa slīdēja lejup, vēja brāzienu un lāpstiņu dzītā gaisa svaidīta.

Lejup, lejup…

Tad viņa iekļuva miglas blāķī un piepeši nezināja, kur atrodas. Karājās kaut kur pa vidu starp helikopteru un kuteri, nevienu no tiem neredzot. Sejā iesitās lietus, viņa vairs neko neredzēja. Noreiba galva, nevarēja saprast, vai viņa šūpojas kā nevadāms svārsts vai laižas lejup ar ātrumu simt kilometru stundā.

Ak, Raim…

Un tad lejā parādījās kuteris.

Tas lēkāja un zvalstījās viļņos, bet stūresvīrs lieliski valdīja kuģi, spītējot milzīgajiem ūdens vāliem; tie uzradās no nekurienes, no miglas kā filmā, specefektu meistaru radīti. Saksas kājas jau skāra klāju, taču, tiklīdz viņa nospieda pogu, kas atbrīvoja viņu no jostas, kuģis gāzās lejup, un viņa nokrita vismaz pusotra metra, sāpīgi artrīta mocītajām kājām triecoties pret klāju. Kad klāt pieskrēja divi jūrnieki, palīdzēdami piecelties, viņa iedomājās, ka droši vien tieši par to bija brīdināta pirms nolaišanās.

Bija vien jāsecina, ka artrīta slimniekiem burāšana nebūt nav piemērotākais sporta veids; ejot uz kapteiņa tiltiņu, ik brīdi bija jāsasprindzina kāju muskuļi, lai noturētos uz kājām. Domās Sakša risināja sarunu ar doktoru Džonu Sunu, skaidrojot viņam, ka ķīniešu medicīnai nopietni jāpapūlas, lai sasniegtu perkoseta un pretiekaisuma medikamentu iedarbīgumu.

Uz komandtiltiņa ar ciešu rokasspiedienu viņu smaidīdams sagaidīja neticami jauneklīgais kapteinis Freds Rensoms. Apsveikdams ar ierašanos uz borta, viņš sacīja:

"Pēc neilga laika jums, iespējams, metīsies nelaba dūša, bet neuztraucieties tiklīdz būsiet ūdenī, tas pāries. Te, lūk, ir kuģa fotogrāfijas, apskatieties, kā tas guļ."

Pirms brīdinājuma par jūras slimību Amēlijai Saksai nekas nebija kaitējis, bet, tiklīdz Rensoms parādīja "Pūķa" zemūdens attēlus, viņas kuņģis sāka dumpoties.

Neļaujoties vājumam, viņa sakopoja visu uzmanību, aplūkodama kuģi un klausīdamās Rensoma skaidrojumā par komandtiltiņa un kajīšu izvietojumu tās bija uz tā paša klāja, bet uz tām bija jādodas pa garu gaiteni kuģa pakaļgala virzienā.

"Tad vēl, lūk, kas," viņš smalkjūtīgi pamācīja, "gribu brīdināt, ka, pēc ziņām, kas ir mūsu rīcībā, tur iekšā ir aptuveni piecpadsmit līķu, un jūras iemītnieki tiem tiek klāt. Jums jāzina, ka tas varētu būt visai nepatīkams skats. Dažiem apkalpes locekļiem tur neklājās viegli…" Pamanījis viņas sejas izteiksmi, kapteinis apklusa.

"Paldies par brīdinājumu, kapteini!" Sakša atbildēja. "Bet nozieguma vietas apskate ir mans maizes darbs."

"Skaidrs, sapratu. Nu tad parādīsim jums jūsu ietērpu."

Sekoja vēl viens šķēršļu skrējiens vējam un lietum cauri. Bija jādodas uz pūpi, bet Sakša izlikās nemanām kutelīgo sajūtu kuņģī, lai gan, protams, ne par ko citu nespēja domāt. Nelielā, vaļējā nojumē viņu uzticēja diviem kuģa apkalpes locekļiem, vīrietim un sievietei, kutera ūdenslīdēju komandierim un viņa vietniecei mugurā jau bija dzeltenmelni ūdenslīdēju tērpi un zābaki.

"Jums, ja nemaldos, esot akvalangistes sertifikāts?" vīrietis jautāja. "Cik reižu esat nirusi?"

"Teiksim, reizes divdesmit piecas."

Tas viņus nedaudz nomierināja.

"Un pēdējā reize bija…"

"Pirms četriem pieciem gadiem."

Šai atbildei bija pretēja iedarbība.

"Nu tad mums vajadzēs visu atkārtot no sākuma līdz galam," vīrietis teica, "kā ar iesācēju."

"Tā jau es cerēju."

"Dziļākā nolaišanās?" sieviete jautāja.

"Ap divdesmit pieciem metriem."

"Tātad apmēram tas pats, kas šeit. Vienīgā atšķirība, ka te būs tumšāk. Straumes ceļ augšā visu, kas dibenā. Bet tas nekas, tikai jāpatur vēss prāts."

Viņai paskaidroja, ka ūdens pēc karstās vasaras nemaz neesot tik auksts, taču, kādu laiku uzturoties ūdenī, ķermenis ātri vien atdziestot, tāpēc jāuzvelk slapjais ūdenslīdēja tērps, kas norobežoja ne vien ar gumijas, bet arī ar plānu ūdens slāni starp ādu un pašu tērpu.

Sakša izģērbās aiz aizslietņa un pēc tam ar lielām pūlēm uzstīvēja tērpu.

"Vai tikai tas nav bērnu izmērs?" Sakša elsa, velkot cieši pieguļošo gumiju pāri gurniem un pleciem.

'Tā jau visiem sākumā šķiet/' sieviete atsaucās.

Pēc tam viņai palīdzēja ar pārējo ekipējumu: balastu, masku un balonu kopā ar peldspējas regulēšanas ierīci, vesti, kuru varēja pēc vajadzības piepūst vai izlaist no tās gaisu ar kreisajā pusē pierīkoto regulatoru. Ar tās palīdzību ūdenī varēja pacelties augšā vai nolaisties zemāk. Balonam bija galvenais regulators tas, caur kuru bija jāelpo pašai, un otrs, tā dēvētais astoņkājis, kuru varēja izmantot cits ūdenslīdējs, ja tam aptrūktos gaisa. Virs kapuces piestiprināja lukturi.

Viņi atkārtoja nirēju sazināšanās svarīgākos žestus.

Bija jācenšas iegaumēt lielu ļoti būtiskas informācijas apjomu.

"Vai duncis arī būs?" viņa jautāja.

"Jums jau ir," teica ūdenslīdēju komandieris, norādīdams uz vesti. Sakša izvilka ieroci un ievēroja, ka tam nebija smails gals.

"Tas nav domāts duršanai," sieviete paskaidroja, redzot Saksas pārsteigto sejas izteiksmi. "Tikai griešanai. Ja sapinas vados vai vēl kaut kur."

"Taisnību sakot, es iedomājos par haizivīm," viņa teica.

'Te haizivis sen nav redzētas."

"Diez vai vispār šurp iemaldās," piebalsoja sieviete.

"Ceru, ka tā arī ir." Sakša iebāza dunci tam paredzētajā vestes nodalījumā. Vai tad filmu "Žokļi" nefilmēja kaut kur tepat?

Ūdenslīdēju komandieris pasniedza Saksai prāvu tīkliņu atrasto lietisko pierādījumu vākšanai. Tajā viņa uzreiz ielika līdzpaņemtos polietilēna maisiņus. Pēc tam ari viņš pats ar palīdzi uzvilka savu ekipējumu; visi trīs ar peldpleznām rokās uzmanīgi soļoja uz viļņu cilātā kutera pūpi.

Vēju pārkliegdams, vīrietis paziņoja:

"Tāda viļņošanās, ka no klāja nevar. Iekāpjam plostā, uzvelkam pleznas un krītam atmuguriski ūdenī. Ar roku jāpietur maska un regulators. Otra roka pie balasta atvienotājmehānisma."

Sakša paplikšķināja pa pakausi, paziņojot, ka sapratusi.

Viņš rīkojās tāpat.

Visi iekāpa dzeltenajā plostā, kas lēkāja viļņos kā niķīgs kumeļš. Apsēdās uz tā malām un pārbaudīja ekipējumu.

Metrus desmit no viņiem varēja saskatīt oranžu boju. Komandieris izstiepa roku tās virzienā un teica:

"No turienes tieši uz kuģi novilkta tauva. Peldam pie bojas un pa to laižamies lejā!"

"Man jāpaņem paraugi korpusa spridzināšanas vietā, pēc tam gribu apskatīt komandtiltiņu un kabīnes," Sakša atbildēja.

Abi pavadoņi pamāja.

"Iekšā iešu viena."

'Tiksiet galā?"

'Tā vajag."

"Labi." Viņš kļuva domīgs. Tad piebilda: "Jāatceras, ka zem ūdens ar skaņām notiek jocīgas lietas grūti noteikt, no kurienes tās nāk, bet, ja rodas problēmas, piedauziet ar dunci pie balona, un mēs iesim meklēt." Viņš norādīja uz Saksas balona manometru, kas rādīja, cik balonā gaisa. "Te rāda vairāk nekā trīstūkstoš mārciņu. Tas kritīsies ātri vien, jo darbs nav viegls. Uzpeldam, kad atlicis piecsimt. Ne mazāk. Dzelzs likums. Nekādu izņēmumu. Jāiznirst pamazām ne ātrāk par gaisa burbuļiem. Un piecu metru dziļumā trīs minūtes jānogaida."

To Sakša zināja. Ja šo noteikumu neievēroja, draudēja dekompresijas briesmas.

"Jā, un kāds tad ir pats galvenais ūdenslīdēju noteikums?"

"Zem ūdens nekad nedrīkst aizturēt elpu." To Sakša atcerējās no kursiem.

"Pareizi. Bet kāpēc?"

"Citādi plaušas plīsīs."

Tad viņi atvēra Saksas gaisa padevi, viņa uzvilka masku un pleznas, cieši sakoda zobos regulatoru. Ūdenslīdēju priekšnieks deva zīmi, ka viss kārtībā, savienojot īkšķa un vidējā pirksta galus "O" burta veidā, un viņa atbildēja ar to pašu. Iesūknēja nedaudz gaisa savā vestē, lai uzreiz turētos virs ūdens. Tad viņai rādīja, ka jāpārveļas pār bortu.

Piespiedusi sejai masku un regulatoru, lai tie netiktu norauti, viņai iekrītot ūdenī, ar otru roku Sakša turēja sprādzi, ar kuru ap vidu bija piestiprināts balasts; ja nu peldspējas ierīce nedarbotos un aprīkojums rautu dibenā, viņa varētu nomest smagumu un uzpeldēt.

Nu, Raim, te būs pieteikums Ginesa rekordam "Visdziļākās nozieguma vietas apskate".

Viens, divi, trīs…

Aiziet atmuguriski sakultajā ūdenī!

Kad Sakša bija iejutusies ūdenī, abi pavadoņi jau atradās blakus un rādīja uz bojas pusi. Pēc brīža viņi jau bija pie tās un rādīja, ka viss kārtībā. Pēc tam, pavēršot īkšķi uz leju, ka sāks ieniršanu. Tad kreisā roka pieskārās pie peldspējas regulatora, lai izlaistu no vestes gaisu.

Kā uz burvja mājienu troksnis vērtās klusumā, viļņošanās vietā iestājās miers, smaguma sajūta izzuda, un viņi rāmi slīdēja lejup gar resno tauvu.

Sakšu uz brīdi pārsteidza zemūdens valstības pilnīgais miers. Taču, galvu noliekusi, viņa ieraudzīja "Pūķi", un jaukā noskaņa izzuda kā nebijusi.

Lejā pavērās daudz drūmāks skats, nekā viņa bija gaidījusi. Uz sāniem guļošs kuģis ar melnu plaisu rūsas un vēžveidīgo klātajā korpusā ar atlupušas krāsas lēveriem. Tumšs, saplosīts un draudīgs. Ar tik daudziem nevainīgiem upuriem tajā.

Zārks kas zārks, Saksas sirds sažņaudzās. Baismīgs milzu zārks.

Ausīs iedūrās asas sāpes; iespiedusi degunu mīkstajā maskas apvalkā, viņa izelpoja, lai izlīdzinātu spiedienu. Trīs stāvi tuvojās kuģim. Pēc brīža Sakša izdzirdēja trokšņus šņirkstoņu un čīkstēšanu, kuģa biezajām apšuvuma plāksnēm rīvējoties gar klintīm.

Cik briesmīgs troksnis! Pretīgs, pretīgs troksnis. Kā milzu dzīvnieka agonijas žēlabas.

Pavadoņi ne mirkli neatstājās. Vairākas reizes tuvojās viņai, lai pārbaudītu, kā viņa jūtas. Pēc zīmes "viss kārtībā" nolaišanās turpinājās.

Kuģim tuvojoties, viņa palūkojās augšup un pārliecinājās, ka ūdens virsma nemaz nebija tik tālu, kā bija šķitis. Viņa, protams, zināja, ka ūdenī viss izskatās lielāks, un uzmeta aci dziļummēram. Trīsdesmit metru. Deviņstāvu ēka. Tad viņa pārbaudīja manometru. Ak kungs, ieniršanai jau bija izlietotas simt piecdesmit mārciņas, pie tam nebūt nepiepūloties.

Amēlija Sakša iesūknēja vestē gaisu, izlīdzinot peldspēju lai varētu pārvietoties līmeniski -, un atlaidās no tauvas. Vispirms viņa norādīja uz caurumu korpusā, un trijotne kopā peldēja tam klāt. Kaut arī jūra stipri viļņojās, lejā straumes nebija jūtamas un pārvietošanās nesagādāja nekādas grūtības.

Sprādziena vietā Sakša ar dunci nokasīja no cauruma robotajām, uz āru atliektajām malām melnu, pelniem līdzīgu masu, ievietoja to maisiņā, aizvēra maisiņu ciet un ielika tīkliņā.

Tad viņa paraudzījās uz komandtiltiņa tumšajiem logiem. Vismaz divpadsmit metri. Labs ir, Raim, es jau dodos turp. Trijotne peldēja turp.

Un manometrs bezkaislīgi ziņoja, ka spiediens krities līdz divi tūkstoši trīs simti piecdesmit mārciņām.

Kad būs pieci simti jāceļas augšā. Nekādu izņēmumu.

Kuģim guļot uz sāniem, tiltiņa durvis bija veramas uz augšu, pret ūdens virsmu. Dzelzs durvis bija ļoti smagas. Krasta apsardzes ūdenslīdēji to cēla divatā; Sakša iepeldēja atverē un metās lejup. Durvis tika nolaistas. Tās aizsitās ar biedējošu dunoņu, un Sakša nu bija iesprostota kuģī. Bez palīdzības viņa droši vien nemūžam tās durvis neatvērtu.

Ai, liecies mierā, Sakša nodomāja, sameklēja virs kapuces piestiprināto spuldzīti un ieslēdza gaismu. Tās stariņš tikai nedaudz kliedēja uzmākušos nemieru. Viņa pagriezās un iepeldēja piķa melnajā gaitenī, kas veda uz kajītēm.

Tumsā kaut kas sakustējās. Kas tas varētu būt? Zivs, elektriskais zutis, kalmārs?

Vai, Raim, tas gan man nepatīk.

Tad viņa attapās. Atcerējās Spoku un Čanus, mazo Pou-Je.

Domā par tiem, nevis tumsību un slazdiem. Pacenties viņas

dēļ.

Amēlija Sakša peldēja tālāk.

Viņa attapās ellē.

Citu vārdu tam nevarēja piemeklēt.

Melnais gaitenis bija pilns ar visdažādākajiem gružiem un drazu, lupatām, papīriem, pārtiku, zivīm ar dzeltenām, caururbjošām acīm. Bet virs galvas skanēja klusa sīkšana plāns gaisa slānis, kā ledus. Arī iesprostots. Trokšņi bija sirdi plosoši: skrāpēšanās, stenēšana, vaidi. Brīžiem izklausījās, it kā tur kāds agonijā spiegtu; džinkstēja un krakšķēja visās malās. Kaut kas nožvadzēja, kā dzelzij ar dzelzi sasitoties.

Pelēka, gluma zivs pašāvās garām. Amēlija Sakša neviļus noelsās un atskatījās, vērojot tās kustību.

Un ieraudzīja baltu seju ar cilvēka acu pāri truli raugāmies pretī.

Sakša iespiedzās regulatorā un parāvās atpakaļ. Blakus sašūpojās baskājaina vīrieša līķis, rokas uz augšu izstiepis. Kājas bija sastingušas kā skrienot, un, zivij garām pašaujoties, ūdens to nesteidzīgi pagrieza prom.

Klang, klang!

Nē, Sakša domāja. Nevaru.

Pēkšņi gaiteņa sienas šķita sašaurināmies. Kopš bērnības klaustrofobijas vajātajai Saksai neizdevās atvairīt domu, kas notiktu, ja viņa iestrēgtu kādā šaurajā gaitenī.

Divas dziļas ieelpas. Sausais gaiss nomierinās.

Viņa domāja par Čanu ģimeni. Par mazo meitenīti.

Un devās tālāk.

Manometrs rādīja 2300.

Viss norit kā pa diedziņu. Tikai uz priekšu!

Klang!

Tik nenormāla skaņa kā slazdam aizcērtoties, lai viņa vairs nekad netiktu laukā.

Galīgas muļķības, viņa centās sev iegalvot. Nekas tur neaizcirtās.

Viņa secināja, ka tajās kajītēs, kas virs galvas augšup pavērstajā "Pūķa" pusē -, tur Spoks nebija uzturējies, jo divas šķita tukšas, bet trešā bija kapteiņa kajīte, kurā viņa atrada ar kuģošanu saistītus priekšmetus un ūsaiņa fotouzņēmumus; kapteiņa Seņa izskatu viņa bija labi ielāgojusi. Viņa foto arī bija piestiprināts pie tāfeles Raima istabā.

Klang, klang, klang…

Viņa nonira lejup, lai apskatītu kajītes šaurā gaiteņa pretējā pusē.

Gaitenī balons aiz kaut kā aizķērās. Sakša sastinga. Viņu bija sagūstījis pie sienas piestiprinātais ugunsdzēšamais aparāts. Šaurajā gaitenī uzmācās panika.

Viss kārtībā, Sakša, ausīs ieskanējās Linkolna Raima zemā, nomierinošā balss; tā viņš vienmēr runāja mikrofonā nozieguma vietas apskates laikā. Viss kārtībā.

Viņa savaldījās un kāpās atpakaļ, līdz atbrīvojās. Brīdi smagi elsoja. Tad nomierinājās.

Manometrs rādīja 2100.

Kā tas iespējams, ka spiediens tik strauji krītas?

Jo es elpoju lai plaušas nepārplīstu.

Nekas neliecināja, ka lejā trijās kajītēs kāds būtu mitinājies. Bija vēl viena un tai jābūt Spoka kajītei.

Šaušalīgs vaids.

Atkal klabēšana.

Sekoja tik skaļš vaids, ka pat krūtīs iesāpējās. Kas tas varēja būt? Viss kuģis ļodzījās! Durvis varēja ieķīlēties. Viņai nemūžam neizkļūt no tā. Lēna nosmakšana… Vientuļa nāve… Ak, Raim…

Vaids aprāvās, palika tikai klaboņa.

Pie Spoka kajītes durvīm viņa apstājās. Tās bija zem kājām.

Durvis bija ciet. Tās vērās uz iekšu, pareizāk sakot, uz leju. Satvērusi rokturi, Sakša pagrieza to. Smagās koka durvis laidās lejup. Viņa raudzījās tumsā. Kajīte bija pilna ar dažādiem priekš: metiem. Ak kungs… Viņa kavējās virs durvju ailas un trīcēja, neiedrošinādamās nolaisties zemāk.

Tad galvā ieskanējās Linkolna Raima balss. Tik skaidri, it kā viņš runātu radioaustiņās.

"Tā ir tikai nozieguma vieta, nekas cits. Neaizmirsti, tas ir mūsu darbs. Nostaigā pa "režģi", pārmeklē visu, savāc pierādījumus!"

Labi, Raim. Bet es gan gribētu iztikt bez zušiem.

Izlaidusi nedaudz gaisa no peldspējas jostas, Sakša lēni nolaidās kajītē.

Viņu gaidīja divi pārsteigumi.

Melnajā tumsā karājās cilvēks ar aizvērtām acīm, ar neiedomājami atvāztu žokli, uz sāniem izstieptām rokām. Jaka aiz muguras bija uzrāvusies augšup. Seja balta kā krīts.

Otrs pārsteigums nebija tik drausmīgs, taču daudz neparastāks ūdenī peldēja simtdolāru naudaszīmes, savs tūkstotis pildīja kajīti, kā sniegpārslas viegli griezdamās Saksas lukturīša gaismā.

Nauda bija novedusi nelaimīgo nāvē. Kabatas bija ar naudaszīmēm piestūķētas; varēja spriest, ka viņš, kuģim grimstot, bija atskrējis savākt visu Spoka bagātību un kritis paša mantkārei par upuri.

Sakša pavirzījās tālāk, naudaszīmes sekoja viņai līdzi.

Drīz vien viņa bija papīru ielenkumā. Tie pielipa pie viņas tērpa, neļāva pārredzēt telpu. Ieraksti to savā grāmatā, Raim, pārlieku lielu naudas summu klātbūtne var nopietni kavēt pārmeklēšanu. Aiz naudaszīmju mutuļiem ne soļa attālumā neko nevarēja saredzēt. Sakša pagrāba pāris sauju lietiskajiem pierādījumiem un iebāza polietilēna maisiņā. Tad uzpeldēja augšup pie agrākās sienas, kur bija pamanījusi vaļēju portfeli. Tas turējās virs ūdens plānā gaisa kabatā. Tajā viņa atrada citu naudu, kā šķita, tā bija Ķīnas nauda. Arī šo banknošu sauja nokļuva lietisko pierādījumu maisiņā.

Klang, klang…

Ak kungs, nu jau viņai uzmācās bailes. Visapkārt valdošajā tumsā ik pēc mirkļa kaut kas piedūrās hidrotērpam, pārslīdēja pār muguru. Kaut ko saredzēt varēja tikai nepilna metra attālumā luktura nespodrās gaismas starā.

Tad viņa atrada divus ieročus: automātu "Uzi" un deviņu milimetru "Beretta". Uzmanīgi tos aplūkojusi, Sakša secināja, ka "Uzi" sērijas numurs bija izvīlēts. Šo ieroci viņa nometa, bet "Beretta" gan bija numurs, un tā nokļuva pārējo lietisko pierādījumu sabiedrībā. Manometra pārbaude liecināja, ka spiediens krities līdz 1800. Ak vai, tas gan gāja ātri! Jāelpo lēnāk.

"Nu, Sakša, domā par darbu!"

Pareizi, atvaino, Raim!

Klang, klang, klang…

Kā man noriebusies tā pretīgā skaņa!

Viņa pārmeklēja slīkoni, izvairīdamās ieskatīties tā baltajā sejā. Nebija ne kabatas portfeļa, ne personas apliecības.

Atkal uznāca drebuļi. Kas tad šajā vietā bija tik briesmīgs, tik pārdabisks? Viņa bija pārmeklējusi dučiem līķu. Un tad aptvēra: līķi notikuma vietā vienmēr gulēja kā salauztas spēļu mantiņas, no smaguma spēka betonam, zālei vai paklājam piespiestas. Tās šķita nereālas. Bet šis vīrietis nebūt nebija rāms. Auksts kā viņu sagūstījušais cietsirdīgais ūdens, ar sniegbaltu seju viņš kustējās kā iznesīgs dejotājs palēnināti demonstrētā filmā.

Kajīte bija pārāk maza, lai līķis netraucētu pārmeklēšanu. Tāpēc ar cieņu, kādu būtu izrādījusi jebkuram ārpus šā briesmu mauzoleja, Sakša pabīdīja līķi augšup, pie durvīm, un izgrūda gaitenī. Tad atgriezās Spoka kajītē.

Klang, klang… Klang!

Uzmācās bailes.

Nekas, gan tās apvaldīsi.

Kļuva vēsi, arī klaustrofobija atgriezās kuģa neaprakstāmo vaidu pavadībā. Trokšņi pieauga, tie nāca no visām pusēm. Viņa notrīcēja, izbīlis draudēja pārņemt viņas gribu…

Atkal viņu nomierināja Linkolns Raims.

"Saņemies, Sakša, nedzen jokus! Tu esi šeit, lai izdarītu nozieguma vietas apskati. Nekas cits nav jādara, tikai savāc tās mantiņas. Meklē! Atrodi kaut ko vērtīgu, ko tādu, kas mums var noderēt."

Es jau cenšos, Raim.

Neievērojot spokainos vaidus un klabēšanu, viņa palūkojās apkārt. Kur gan tik mazā telpā varētu kaut ko noslēpt?

Visas mēbeles bija piestiprinātas pie sienām un grīdas. Stūrī bija viens vienīgs neliels drēbju skapis. Tajā tikai apģērbs un tualetes piederumi; itin nekā, no kā varētu kaut ko secināt.

Viņa pārmeklēja arī kumodi, taču ari tur bija tikai drēbes.

Klang, klang…

Nu kas tā par sasodītu klaudzēšanu! Skaņa, šķita, nāca no kuģa dzīlēm. Varētu domāt, ka nelaimīgie upuri nikni brēc pēc atmaksas.

Klang!

Ko lai mēs domājam, Raim?

"Es domāju, ka mums atlikušas, pag, paraudzīsimies, aptuveni tūkstoš četri simti mārciņas. Es teiktu, ja tu visai drīz kaut ko neatradīsi, lasies prom, ko kājas nes!"

Viņa iedomājās par apģērbu, jā, tajā varēja itin labi kaut ko noslēpt. Tādas mantas parasti nezog.

Viņa sāka pārbaudi. Kabatās itin nekā. Taču viņa neatlaidās, un vienā no "Armani" žaketēm atrada griezumu oderē. Viņa pataustīja un, izvilkusi aploksni ar kādu dokumentu, pacēla to pret gaismu.

Nesaprotu, Raim, vai tas noderēs vai ne. Rakstīts ķīniešu valodā.

"To noskaidrosim mājās. Tu atradi, es izvērtēšu."

Aiziet maisiņā!

Klang!

Spiediens: 1200. Tikai neaizturēt, neaizturēt elpu!

Kā tur bija?

Pareizi. Plaušas pārplīsīs.

Labs ir, es laižos prom.

Viņa izlavījās no mazās kajītes gaitenī, vērtīgos atradumus jostai piesietajā tīkliņā aiznesdama līdzi.

Klang, klang, klang… Klang… Klang… Klang!

Viņa pagriezās, lai dotos atceļā pa bezgalīgo gaiteni vienīgo izeju no baisās vietas. Tiltiņš melnā gaiteņa galā šķita kilometriem tālu.

Visgarākais ceļojums, vismazākais solis…

Un tad viņa apstājās. Ak kungs, viņa nodomāja.

Klang, klang, klang…

Amēlija Sakša kaut ko aptvēra. Tā šausmīgā klaudzināšana, kuru viņa bija dzirdējusi, tiklīdz bija iekļuvusi kuģī! Trīs ātri klaudzieni, trīs lēni.

Tas bija starptautiskais Morzes kods. S-O-S. Un nāca no kādas vietas pašā kuģa vidū.

37. nodaĻa

S-O-S.

Vispārpieņemtais palīgā sauciens. S-O…

Kāds bija palicis dzīvs. Krasta apsardze nebija sadzirdējusi kādu dzīvo. Vai būtu jāpasauc pārējie ūdenslīdēji? Sakša netika gudra.

Bet tas prasītu vēl desmit minūtes. Spriežot pēc klaudzināšanas pārtraukumiem, viņa nojauta, ka gaisa kabatā palikušie krājumi bija gandrīz izbeigušies. Bez tam, pēc Saksas domām, signāls nāca no kādas vietas turpat tuvumā. To cilvēku varētu atrast pāris minūtēs.

Taču kur meklēt?

Nu, acīmredzot ne jau uz tiltiņa, caur kuru viņa bija iekļuvusi kuģī. Un kajītēs ari ne. Skaņa droši vien nāca no kādas kuģa tilpnes vai mašīntelpas kuģa apakšējās daļas. "Pūķim" uz sāna guļot, tās telpas bija ar viņu vienā līmenī, kreisajā pusē.

Jā vai nē?

Šajā gadījumā viņa nevarēja paļauties uz Linkolna Raima padomu.

Ak kungs, vai es tiešām gribu to izdarīt?

Palicis mazāk par 1200.

Tā kā laidies labāk prom, meitenīti

Sakša paraudzījās uz vājo gaismas atspīdumu gaiteņa galā, pēc tam pagriezās prom no tā, dodoties tumsā un klaustrofobijas skavās. Viņa kustināja kājas, cik vien jaudas, steidzoties pie klaudzinātāja. SOS.

Taču, nokļuvusi tumšā gaiteņa beigās, no kurienes, viņasprāt, bija dzirdams Morzes kods, Sakša neatrada nekādu ieeju kuģī. Tur bija tikai gaiteņa gals. Taču, piespiedusi galvu pie sienas, viņa skaidri dzirdēja klaudzināšanu.

O-S.

Uzspīdinājusi gaismu sienai, Sakša ieraudzīja šauras durvis. Atverot tās, viņai aizrāvās elpa: garām domīgi aizlocījās zaļš zutis. Viņa pagaidīja, līdz sirds nomierinājās, tad ielūkojās iekšā. Tumsa aizsniedzās tālāk dziļi kuģī. Šahta, domājams, kravas lifts, ar kuru uz kajītēm un tiltiņu piegādāja visu nepieciešamo. Tajā viņa varētu iespiesties ar visu balonu.

Tagad gan, apsverot iespēju izkļūt caur šauro eju, viņa iedomājās par palīgiem. Taču laiks jau tāpat bija zaudēts, durvis meklējot.

Nu nē…

Atlicis tūkstoš mārciņu.

Klang, klang…

Aizvērusi acis, viņa papurināja galvu.

Es nevaru. Nevaru.

S-O-S.

Amēlija Sakša, kas bija nesatricināma kā klints, savā "Camaro SS" traukdamās pa ātrgaitas autostrādi ar divi simti kilometriem stundā, nereti uzrāvās no miega, šņukstēdama pēc sapņiem, kuros redzēja sevi iespundētu kamerās, iestrēgušu tuneļos un pamestu ogļraktuvju šahtās.

Nu sasodīts! Nevelc garumā! Sakša ielocījās šaurajā ejā, pagriezās pa kreisi un, pleznas kuldama, devās dziļāk ellē.

Ak, cik tas bija dumji!

Manometrs rādīja tikai 900.

Viņa turpināja virzīties pa šahtu, kurā vietas pietika tikai viņai pašai un balonam. Trīs metri pieveikti. Tad balons aizķērās kaut kur virs galvas. Pārvarējusi baiļu trīsas, zobos cieši regulatoru sakodusi, Sakša uzmanīgi pagriezās uz muguras, ieraudzīja kabeli, aiz kura bija aizķērusies, un atbrīvoja balonu. Atsāka peldēt tālāk un ieraudzīja vēl vienu zilganbaltu seju ieskatāmies lifta šahtā pa citām durvīm.

Ak dievs…

Vīrieša blāvās acis blenza pretī, spožajā luktura gaismā laistoties kā želeja. Mati bija saslējušies uz augšu kā dzeloņcūkas sari.

Sakša lēni papeldeja viņam garam, visiem speķiem atvairīdama šausmas, ko viesa pieskaršanās miroņa galvai.

S…

Skaņa bija pavāja, taču gluži noteikti labāk sadzirdama nekā iepriekš. O…

Aizcīnījusies līdz pašam kravas lifta šahtas galam, ik mirkli pārvarēdama bailes no tā, kas viņu sagaidīja, izkļūstot no šahtas, viņa piespieda sevi mierīgi ieskatīties telpā, kas bija kalpojusi par kambīzi. S…

Te melnais ūdens bija atkritumu un pārtikas pilns. Un vairāki līķi. Tieši viņas acu priekšā kāda liela zivs nemaz neatrāvās no sava mielasta kādas jaunas sievietes stilba.

Nelabums sažņaudza kuņģi.

Savaldies, savaldies! Tā tikai trūka apvemties un noslāpt tādā vietā! Viņa novērsās, un drausmā aina pazuda.

Klang!

Palīgā saucējs vairs nespēja pat burtu pabeigt.

Palūkojusies augšup, viņa ieraudzīja prāvas gaisa kabatas mirgojošo virsmu un no tās lejup nokārušās vīrieša kājas. Zeķēs palikušās pēdas tikko manāmi raustījās. Sakša steigšus piepeldēja klāt un iznira virspusē. Ūsains plikgalvis turējās pie plauktiem, kas bija pieskrūvēti pie sienas pašreizējā stāvoklī kambīzes griestiem. Pārbīlī iekliedzies, viņš novērsās, acīmredzot gaismas apžilbināts.

Sakša uzlūkoja viņu. Šo cilvēku viņa bija redzējusi. Kur? Tad izlasīja uz viņa žaketes zīmi ar uzrakstu Seņs Dzji-dzjuņs un atcerējās, ka redzējusi viņa fotogrāfiju pie tāfeles Raima mājās. Tas bija viens no Krasta apsardzes atsūtītajiem uzņēmumiem. Tātad viņas priekšā bija "Pūķa" kapteinis Seņs.

Viņš trīcēja, kaut ko nesakarīgu murminādams. Zilā seja liecināja par cianozi, viņš bija asfiksijas upuris. Izspļāvusi no mutes regulatoru, Sakša mēģināja elpot, lai ietaupītu pašas gaisa krājumus, taču gaiss bija tik sasmacis, ka viņa gandrīz noģība. Satvērusi iemuti, viņa atkal ierāva plaušās svaigu gaisu.

Izvilkusi no vestes papildu regulatoru, viņa iegrūda to Seņam mutē. Dziji ieelpojis, viņš sāka nedaudz atdzīvoties. Sakša rādīja lejup uz ūdeni. Viņš pamāja.

Acu uzmetiens manometram 700. Un tagad no viņas balona elpoja divi.

Viņa izlaida gaisu no peldspējas jostas un, apņēmusi ar vienu roku ļengano vīrieti ap vidu, laidās lejup, ar otru pastumdama malā līķus un pārtikas produktu kastes. Sākumā viņai neizdevās atrast kravas lifta šahtas durvis. Vienu brīdi prātā iešāvās paniska doma, ka dzirdētie vaidi un trokšņi liecinājuši par kuģa tālāku sagāšanos, tā ka durvis būs ieķīlējušās. Taču tad viņa ieraudzīja, ka tās bija aizsedzis jaunas sievietes līķis. Uzmanīgi pavilkuši to malā, viņa plati atvēra kravas lifta durvis.

Šahtā nebija iespējams peldēt blakus, tāpēc vispirms viņa tajā iestūma kapteini ar kājām pa priekšu. Acis aizmiedzis, joprojām drudžaini drebēdams, tas izmisīgi ar abām rokām turējās pie melnās regulatora caurulītes. Sakša viņam sekoja, visai tēlaini iedomājoties, kas gaidāms, ja viņš kristu panikā un izrautu viņai no mutes regulatoru vai novilktu masku vai lukturi: iesprostota baisajā šahtā, piķa melnajā tumsā, viņa panikā spārdītos, līdz neatliktu nekas cits kā ieraut plaušās netīro ūdeni.

Nē, nē, par to pat domāt nedrīkstēja! Tikai uz priekšu! Šahta bija aptuveni desmit metrus gara, kājas kūla ūdeni, cik vien jaudāja. Divas reizes atmuguriski stumtais kapteinis aizķērās, un viņa atbrīvošana bija īsts pārbaudījums.

Sakša pārbaudīja manometru 400 mārciņu.

Uzpeldam, kad atlikuši pieci simti. Ne mazāk! Dzelzs likums. Nekādu izņēmumu.

Beidzot bija sasniegts augšējais klājs, kur atradās kajītes un gaitenis, kas veda uz komandtiltiņu, bet aiz tā saldā brīvība ar oranžo tauvu, pa kuru izkļūt virspusē pie brīvi pieejamā, dievišķīgā gaisa. Taču kapteinis atkal bija gandrīz zaudējis samaņu, un pagāja vairākas nebeidzamas minūtes, līdz Saksai izdevās viņu izstumt gaitenī, vienlaikus pielūkojot, lai viņam no mutes neizslīdētu regulators.

Beidzot šahta bija aiz muguras, viņi atradās galvenajā gaitenī. Sakša saņēma kapteini aiz ādas siksnas, lai peldētu blakus. Tiklīdz viņa sakustējās uz priekšu, kāds parāva viņu aiz balona.

Tas bija aizķēries. Aizliekusi roku aiz muguras, viņa saprata, ka aizķērusies aiz Spoka kajītē bijušā vīrieša jakas.

Manometrā spiediens 300 mārciņas.

Kapteiņa acis bija miglainas, viena roka ļengani nokarājās.

Ārprāts, Sakša dusmojās, spēcīgi raudama jaku nost, spārdīdamās, cik spēka. Taču slīkonis bija iesprūdis durvīs, bet jakas mala aptinusies ap balona krānu. Jo niknāk viņa rāvās prom, jo ciešāk samudžinājās.

Manometra bultiņa jau bija noslīdējusi zem sarkanās līnijas. Spiediens krities zem 200.

Viņa nespēja atbrīvoties.

Nu, nekas cits neatliek…

Atrāvusi peldspējas vestes aizdari, viņa izslīdēja no tās. Taču, tiklīdz pagriezās, lai dabūtu balonu vaļā, kapteinim uznāca lēkme. Viņš spārdījās kā negudrs, un Sakša saņēma triecienu sejā. Lukturis pazuda, regulators izkrita no mutes. Viņa slīdēja atpakaļ.

Tumsa, gaisa nav…

Nē, nē…

Raim…

Viņa taustījās, meklēdama regulatoru, taču tas bija pazudis.

Tikai neaizturēt elpu…

Bet kā tad citādi…

Viņa izmisīgi grozījās, griezās riņķī, tumsā meklējot regulatoru.

Kur palikuši viņas uzraugi?

Ārpusē. Pati bija pateikusi, ka apskate jāveic vienai. Kā lai viņiem paziņo par nelaimi?

Veikli, meitēn, veikli…

Pačamdījusi maisiņu ar lietiskajiem pierādījumiem, viņa izmisusi tvēra pēc ieroča. Pielika stobru pie koka sienas, lai netrāpītu kapteinim, un nospieda mēlīti. Uzliesmojums, apdullinošs sprādziens. Atsitiens gandrīz izmežģīja plaukstas locītavu, un viņa izlaida pistoli no pirkstiem.

Palīgā, viņa domāja… Lūdzu, palīgā…

Nav gaisa…

Nav…

Tad pilnīgā klusumā viss kļuva gaišs, ūdenslīdēju komandierim un viņa palīdzei ātri tuvojoties. Saksas lūpām tika piegrūsts cits iemutis, viņa varēja atsākt elpot. Ūdenslīdējs savu papildu regulatoru iespieda kapteiņa mutē. Burbulīšu plūsma bija pavisam vārga, taču viņš vismaz elpoja.

Gan glābēji, gan Sakša ar zīmēm parādīja, ka viss kārtībā.

Tad viņi izkļuva no komandtiltiņa un devās pie oranžās tauvas. Vairs nebaiļodamās no iespējas kaut kur aizķerties, Sakša uzmanījās, lai neceltos augšup straujāk par gaisa burbulīšiem, lēni ievilkdama gaisu dziļi plaušās, lēni izelpodama, atstājot līķu pilno kuģi tālu lejā.

Sakša gulēja kutera lazaretē, dziļi elpodama; viņa bija atteikusies no ārsta piedāvātās zaļās skābekļa maskas, dodama priekšroku dabiskajam gaisam. Negribējās atkal izjust kaut ko cieši ķermenim piespiestu.

Nokļuvusi uz viļņu mētātā kutera klāja, viņa steidzās uz nojumi, kurā bija pārģērbusies, lai atbrīvotos no hidrotērpa vēl viena negantās klaustrofobijas nesēja -, un cieši ietinās biezajā armijas segā. Tad viņu aizveda uz lazareti, lai apskatītu plaukstas locītavu.

Beidzot viņa jutās tik atžirgusi, lai dotos uz komandtiltiņu. Norijusi divas dramamīna tabletes, viņa devās pie kāpnēm un ievēroja, ka helikopters bija atgriezies un karājās virs kutera.

Taču tas nebija domāts Saksai. Samaņu zaudējušo kapteini Sēņu bija paredzēts nogādāt hospitālī Longailendā.

Rensoms paskaidroja, kāpēc viņiem nebija izdevies atrast kapteini kuģa apskates laikā.

"Mūsu ūdenslīdēji izdarīja pārbaudi, klaudzinot pa kuģa korpusu, taču nekādas atbildes neesot bijis. Pēc tam pārbaudījām ar skaņas detektoru, un rezultāts arī tad bija negatīvs. Iespējams, ka Seņs bija zaudējis samaņu, bet pēc tam atguvies."

"Uz kurieni viņu vedīs?" Sakša jautāja.

"Uz jūras kājnieku hospitāli Hantingtonā. Tur ir barokamera."

"Vai izdzīvos?"

"Neko lielu nevar cerēt," Rensoms atbildēja. 'Taču, ja jau diennakti izturēja tādos apstākļos, es ne par ko nebūšu pārsteigts."

Drebuļi pamazām pārgāja. Viņa norivējās ar dvieli un atkal uzvilka ierastos džinsus, polo kreklu un treniņjaku, tad steidzās uz komandtiltiņu, lai piezvanītu Raimam. Neiedziļinoties zemūdens piedzīvojumos, viņa pastāstīja, ka atradusi lietiskos pierādījumus.

"Un iespējams, ka liecinieku."

"Liecinieku?"

"Atradu uz kuģa izdzīvojušo. Pašu kapteini. Izskatās, ka pēc kuģa nogrimšanas viņš atvilcis dažus no tilpnē iesprostotajiem uz kambīzi. Taču dzīvs palicis tikai viņš. Ja veiksies, viņš varētu šo to liecināt par Spoka darbošanos Ņujorkā."

"Vai ir kaut ko pateicis?"

"Nesamaņā. Nemaz nevar zināt, vai izvilks, ķermeņa atdzišana un dekompresijas slimība. Tiklīdz kaut kas noskaidrosies, mums piezvanīs."

"Drāzies šurp, Sakša! Mēs tevi gaidām."

Valdnieciskais Linkolna Raima "mēs", protams, nozīmēja "es".

Viņa paņēma kuģī savāktos pierādījumus un nosusināja atrasto aploksni ar kutera kambīzē paņemtām papīra salvetēm. Tā gan varēja nedaudz sabojāt pierādījumu, atstājot uz tā savas pēdas, taču viņa baidījās, ka sāļais ūdens varētu nodarīt lielāku ļaunumu. Tas varētu iznīcināt tekstu, un tad jau nebūtu, ko lasīt." Raims bieži atkārtoja, ka nozieguma vietas eksperta darbā vienmēr jāprot atrast kompromisu.

Ienāca kapteinis Rensoms.

"Tūlīt būs arī jums helikopters." Viņš bija atnesis divas lielas plastmasas glāzes ar vāciņiem un vienu pasniedza Saksai.

"Paldies!"

Viņi noņēma vāciņus. Kapteiņa krūzē kūpēja melna kafija.

Viņas krūzē bija augļu sula ar to varēja saost pa gabalu dāsnu ruma devu.

38. nodaĻa

Fen šui, kas burtiski nozīmē "vējš" un "ūdens", ir labās enerģijas notveršanas un ļaunās enerģijas atvairīšanas māksla.

To plaši izmanto visā pasaulē, taču pārsteidzoši lielā noteikumu skaita dēļ, kā arī visai reti sastopamās spējas izsvērt labā un ļaunā dinamiku, patiesi talantīgu fen šui meistaru ir ļoti maz. Tā nav tikai mēbeļu pareiza novietojuma prasme, kā bija teicis Raima palīgs. Spoka dzīvokli bija iekārtojis īsts lietpratējs. Sonijs Li pazina daudzus fen šui speciālistus Ķīnā, bet viņam nebija ne jausmas, kas šeit, Ņujorkā, varēja tik prasmīgi to paveikt.

Taču atšķirībā no Hunses, kura būtu ielēkusi savā dzeltenajā sacīkšu mašīnā un triekusies meklēt kādu, kas varētu palīdzēt, Li palika uzticīgs saviem daoisma principiem.

Pareizi nodzīvot dzīvi nozīmē neko nedarīt izliekoties, pareizi nodzīvot dzīvi nozīmē darīt visu saskaņā ar savu esību. Tā nu detektīvs Sonijs Li iegāja tik izmeklētā burbuļtējnīcā, kādu vien Čainataunā varēja sameklēt, piegāja pie galdiņa un atkrita uz krēsla. Viņš pasūtīja neparastu dzērienu: tēju ar pienu un cukuru. Augstās krūzes dibenā gulēja lieli, staipīgi tapiokas pilieni tie bija jāiesūc caur platu salmiņu un jāapēd. Tāpat kā Fudžou iecienītā (un dārgā) putojošā tēja ar ledu, tas bija taivaniešu izgudrojums.

Tēja Sonijam īpaši nerūpēja, bet tā bija nepieciešama, lai attaisnotu sēdēšanu šajā vietā. Viņš nopētīja eleganto, neapšaubāmi kāda pārgudra telpu dizaina plānotāja iekārtoto zāli Metāla un ādas krēsli, neuzkrītošs apgaismojums, dzenbudisma pakaļdarinājuma rotājumi. Ik pa brīdim tējnīcā ieskrēja tūristu bariņš, steigšus iedzēra tēju un aizsteidzās citu ievērības cienīgu vietu meklējumos, atstājot milzum lielu dzeramnaudu; sākumā Sonijs

Li domāja, ka aizmāršīgie viesi gluži vienkārši aizmirst izdoto atlikumu. Ķīnā dzeramnaudas atstāšana bija liels retums.

Tā nu viņš sēdēja un brīžiem izvilka kādu tapioku… Pagāja pusstunda. Trīs ceturtdaļstundas.

Darīt visu saskaņā ar savu esību…

Beidzot viņa pacietība vainagojās ar panākumiem. Tējnīcā ienāca pievilcīga, apmēram četrdesmit gadus veca ķīniete, izvēlējās vietu netālu no viņa galda un pasūtīja tēju.

Sievietei mugurā bija brīnum skaista sarkana kleita, kājās augstpapēžu kurpes. Paņēmusi "New York Times", viņa uzlika elegantas brilles ar šaurām taisnstūra lēcām zilā, smalkā ietvarā. Čainataunā iepērkoties, ķīniešu sievietes nēsāja līdzi lētus, ilgās lietošanas laikā saņurcītus plastmasas maisiņus. Bet šai sievietei bija nevainojami balts papīra maisiņš. Tajā iekšā neliela, ar zeltītu auklu pārsieta kārbiņa. Viņš izlasīja uzrakstu uz maisiņa "Sakss. Piektā avēnija".

Viņā bija viss, ko Sonijs Li vēlējās, un viss, kas viņam bija uz mūžu liegts. Kopta, eleganta, daiļa, mati mirdzoši un biezi, seja kalsnēja, kādam vjetnamiskam vaibstam nevainojami papildinot haņu priekšteču dāvāto skaistumu, dzīvas acis, koši sarkanas lūpas un tādā pašā tonī lakoti nagi.

Vēlreiz novērtējis viņas kleitu, rotas, ieveidotos matus, Li izlēma: jā, viņa ir īstā. Li paņēma savu burbuļtēju, piegāja pie viņas galda un stādījās priekšā. Tad apsēdās, lai gan izvēlējās krēslu, kas nemaz nebija pie viņas, bet pie blakus galda, lai ar savu klātbūtni sievieti neapgrūtinātu. Viņi aprunājās par Brīnišķīgo Zemi, par Ņujorku, burbuļtēju un Taivanu, kur, izrādījās, viņa bija dzimusi. Tad Li ieminējās:

"Atvainojos par uzmācību, bet jūs, iespējams, varat man palīdzēt. Tam, pie kura es strādāju, nekad neveicas. Man ir aizdomas, ka viņa dzīvoklis nav pareizi iekārtots. Jums acīmredzot ir ļoti labs fen šui konsultants."

Viņš pamāja uz apliecinājumu, ka viņa patiešām cītīgi ievēro fen šui viņai bija uzkrītoša rokassprādze ar deviņām ķīniešu monētām, piespraude ar dievietes Guaņas Jiņas attēlu un melnām zivtiņām rotāta šalle. Tieši tāpēc Li bija izvēlējies šo sievieti. Viņa bija bagāta, un tas nozīmēja, ka uzaicina tikai labākos meistarus, tādus, kādus būtu nolīdzis Spoks.

"Ja es ieteiktu savam priekšniekam kādu, kas prastu iekārtot viņa māju un biroju," Li turpināja, "viņš labāk izturētos pret mani. Nebūtu jābaidās par atlaišanu, ja viņš mani novērtētu." To pateicis, Li nodūra galvu, taču skatienu nenolaida, viņas sejā raudzīdamies, un tas, ko Li pamanīja žēlumu par viņa pazemojumu -, viņu sāpināja. Visvairāk sāpināja tas, ka detektīvam Sonijam Li nebija grūti notēlot pazemojumu, jo cilvēks Sonijs Li vai ik dienas no tēva saņēma pārmetumus un apvainojumus vien. Var jau būt, viņš sprieda, ka tieši tāpēc sieviete viņam noticēja.

Uzsmaidījusi viņam, daiļā sieviete atvēra rokassomiņu un uzrakstīja uzvārdu un adresi uz baltas lapiņas ne jau uz savas vizītkartes, protams. Tad viņa pastūma lapiņu Li tuvāk, aši atraudama roku, lai viņš nepaspētu to alkaini, izmisīgi satvert; taisnību sakot, tieši to viņš grasījās darīt.

"Misters Vans," viņa teica, norādot uz lapiņu. "Viņš ir viens no labākajiem visā Ņujorkā. Ja jūsu darba devējam naudas pietiek, misters Vans viņam palīdzēs. Viņš ir ļoti dārgs. Bet strādā labi."

"Jā, manam priekšniekam nauda ir."

"Tad arī viņš var ietekmēt savu nākotni. Uz redzēšanos!" Viņa piecēlās, paņēma savu spīdīgo maisiņu un somiņu un izgāja no tējnīcas pilnīgi jaunajās augstpapēžu kurpēs, atstājot savu rēķinu uz galda, lai Sonijs samaksā.

"Sakša!" Raims atrāvās no datora ekrāna. "Uzmini, ar ko Spoks uzspridzināja kuģi!"

"Padodos!" viņa atsaucās, uzjautrinoties par Raima priecīgo toni, uzdodot jautājumu par tik briesmīgu nodarījumu.

"Jaunākais augstākā labuma C4 sprāgstvielas tips." Mels Kūpers zināja atbildi.

"Apsveicu!"

Raima labais garastāvoklis bija izskaidrojams ar faktu, ka C4 lai gan teroristu arsenālā tika plaši lietots bija visai reti sastopams. Pieejams vienīgi militārajam resoram un ļoti nedaudzām tiesībsargātājām iestādēm. Civilajiem spridzināšanas darbiem to neizmantoja. Tātad bija visai nedaudz iespēju iegūt augstas proves C.4. Tas savukārt atviegloja sakara atklāšanu starp piegādātāju un Spoku daudz vairāk nekā tad, ja viņš būtu izmantojis parasto TNT, toveksu, geleneksu vai jebkuru citu civilām organizācijām pieejamu sprāgstvielu.

Bet pats svarīgākais bija tas, ka C4 bīstamības dēj tam saskaņā ar likumu bija jāsatur sprāgstvielai pievienota inerta, bet viegli nosakāma ķīmiska viela, kas atvieglo izmeklēšanu. Sprādziena vietā atrasto pēdu analīze ļauj noteikt šo vielu un ražotāju. Savukārt ražotājfirmām bija noteikta stingra sprāgstvielu uzglabāšanas vai pārdošanas kārtība.

ja izdotos atrast cilvēku, kurš pārdevis Spokam konkrētās partijas C4, no viņa varētu uzzināt Spoka slēptuvi Ņujorkā vai citviet.

Kūpers jau bija nosūtījis analīžu rezultātus uz Kvantiko.

"Atbildei jābūt pēc dažām stundām."

"Kur tad Kou?" Sakša jautāja, pametusi skatienu visapkārt.

"Aizbrauca uz imigrācijas dienestu," Raims atteica. "Nepiesauc nelaimi! Cerēsim, ka tur arī paliks."

Ieradās Edijs Dens.

"Vai nenokavēju, Linkoln? Braucu uzreiz, tiklīdz jūs piezvanījāt."

"Lieliski, Edij. Nu būs lielā lasīšana, meklējiet brilles. Vajadzēs tulkot. Amēlija Sakša Spoka žaketē atradusi vēstuli."

"Nav slikti!" Dens nogrozīja galvu. "Kur?"

"Trīsdesmit metru dziļumā. Bet par to citreiz."

Par redzi Dens nesūdzējās brilles lasīšanai nevajadzēja -, bet Melam Kūperam gan bija jāierāda viņam, kā lieto ultravioleto lasīšanas ierīci, lai saskatītu burtus -jūras ūdens tos bija izbalinājis tā, ka ar neapbruņotu aci neko nevarēja saprast.

Dens apsēdās pie galda un aplūkoja papīra lapu.

"Kā lai te izlasa," viņš murmināja, acis piemiedzis. "Skaidrs, skaidrs… Tā rakstīta Spokam. Vēstuli rakstījis Liņs Šuj-biaņs. Viņš paziņo Spokam paredzamo līgumreisu no Fudžou un ielidošanas laiku Nagorevas karabāzē netālu no Pēterburgas, un bāzes atrašanās vietu. Vēl raksta, ka ieskaitījis naudu Honkongas bankas norēķinu kontā nenorāda ne numuru, ne bankas nosaukumu. Tad min līguma izmaksas. Vēl paziņo, ka daļa naudas esot nosūtīta kopā ar vēstuli dolāros. Un vēl te ir upuru "Pūķa" pasažieru saraksts."

"Tas ari viss?"

"Diemžēl viss."

"Lai kāds no mūsējiem tur, Ķīnā, pārbauda to Linu!" Raims teica Silleto. Tad pajautāja Melam Kūperam: "Kādas pēdas uz papīra?"

"Tieši tas, ko varēja gaidīt. Jūras ūdens, jūras faunas izdalījumi, cilvēka radīts piesārņojums, augu daļiņas, mašīneļļa, dīzeļdegviela."

"Cik naudas tur varētu būt, Sakša?" Raims jautāja.

"Daudz. Tūkstošiem. Bet grūti pateikt, cik īsti, ja peldi starp simtniekiem."

Visas viņas atvestās naudaszīmes bija jauni simtnieki.

"Viltojums?" Raims jautāja.

Pārbaudījis vienu banknoti, Kūpers papurināja galvu.

"Nekā!"

Saksas atrastās juaņas Ķīnas papīra naudaszīmes bija izbalējušas un saņurcītas.

"Redzēju aptuveni trīsdesmit tādas paciņas," viņa paskaidroja. Edijs Dens sāka rēķināt.

"Trīsdesmit tādās paciņās, konvertējot ASV dolāros pēc pašreizējā kursa," paziņoja jaunais detektīvs, "būtu aptuveni divdesmit tūkstoši."

"Atradu ari "Uzi" un "Beretta", bet "lizi" sērijas numurs bija novīlēts, un "Beretta" es pazaudēju uz kuģa," Sakša turpināja.

"Ja jau darīšana ar Spoku," Raims prātoja, "diez vai ar visu sērijas numuru varētu noteikt, kur tas reģistrēts." Tad viņš iesaucās: "Tom! Visi gaida mūsu rakstvedi! Tom!"

Norūpējies adjutants ieradās un pierakstīja Raima diktēto informāciju par sprāgstvielu, vēstuli un uz tās atrastajām pēdām, ieročiem.

Visi neviļus satrūkās, tālruņa zvanam atskanot, un, kā jau tas mūsdienās jebkurā sanākšanā notiek, katrs pārbaudīja savu aparātu. Laimētāja bija Sakša, un viņa atsprādzēja tālruni no jostas.

"Hallo!"

"Amēlija?"

Viņa pazina Džona Suna balsi.

"Džon!"

"Kā klājas?"

Dabūju kolosāli izpeldēties, viņa nodomāja, citādi viss kārtībā.

"Jauki," viņa teica. "Pašreiz esmu nedaudz aizņemta."

"Saprotu," doktors atbildēja. Tonis bija mierīgs, nosvērts. "Vēl neesat atraduši Semu Čanu un viņa ģimeni?"

"Pagaidām ne. Pašlaik tieši ar to nodarbojamies."

"Vai atceraties vakarvakaru?" viņš pēkšņi pajautāja.

"Protams!" Viņa vai satrūkās.

"Es tikai gribētu zināt, vai jūs nevarētu izbrīvēt nedaudz laika un apciemot mani. Esmu jums sagādājis vēl kādu dāvanu."

"Manuprāt, tas ir iespējams. Bet labāk piezvanīšu jums vēlāk, labi, Džon? Pašlaik esmu pie Linkolna, un te mums iet kā pa mazo ellīti."

"Skaidrs. Piedodiet, ja traucēju!"

"Nē, nē, paldies, ka piezvanījāt! Vēlāk aprunāsimies."

Nolikusi tālruni, viņa turpināja pētīt pierādījumus, taču pamanīja Lonu Silleto lūkojamies uz viņu ar tādu skatienu, ka neizturēja.

"Detektīv," viņa jautāja Silleto, "vai varam iziet uz bridi, vajag parunāt."

"Kas tur ko…"

"Tūdaļ pat," Sakša viņu pārtrauca.

Raims veltīja abiem vērtējošu mirkli, taču zaudēja interesi par neparasto sarunu un turpināja pētīt informāciju uz tāfeles.

Sakša izgāja gaitenī, Silleto smagie soļi dunēja aiz muguras. Toms bija pamanījis kaut ko neparastu.

"Kas īsti…" Bet, Saksai dusmīgi durvis aizcērtot, viņa balss aprāvās. Viņa pamāja ar roku uz priekšu, un abi devās uz gaiteņa otru galu, kur atradās virtuve.

Iegājusi virtuvē, viņa pagriezās pret Silleto, rokas sānos iespraudusi.

"Kāda velna pēc tu jau otro dienu izseko mani?"

"Muļķības! Tev rādās." Druknais vīrs saraustīja bikses.

"Kā tad! Ja ir kas sakāms, runā atklāti! Neesmu pelnījusi tādu attieksmi."

"Neesi pelnījusi?" viņš jautāja kā izsmiedams.

"Ko tas viss nozīmē?" viņa pieprasīja.

Silleto kādu brīdi vēroja sakņu dēlīti, uz kura Toms bija atstājis tomātus un bazilika sauju. Beidzot viņš teica:

"Es zinu, kur tu vakar vakarā biji."

"Ak tā?" viņa jautāja.

"Postenis pie Suna mājas man ziņoja, ka tu esot ieradusies uzreiz pēc aizbraukšanas no Raima un gājusi prom bez ceturkšņa divos naktī."

"Neviens nav lūdzis tevi okšķerēt, detektīv. Nebāz degunu manā privātajā dzīvē!"

Spēka mitriķis atskatījās gaitenī, tad ātri nočukstēja:

"Bet tā jau nemaz nav tava darīšana vien. Tā ir arī viņa darīšana."

"Viņa? Kāda viņa?" Sakša sarauca pieri.

"Raima. Kā gan cita."

"Kā lai to saprot?"

"Viņš ir sīksts cilvēks. Otru tik sīkstu cilvēku es nepazīstu. Un vienīgais, kas var viņu piebeigt, esi tu, ja tādi gājieni turpināsies."

"Kādi gājieni?" Sakša apmulsa.

"Redz, tu jau viņu tad nepazini viņš bija iemīlējies kādā sievietē, Klērā. Kad viņa nomira, viņš nespēja ar to samierināties. Pēc bērēm gāja uz darbu, darīja, kas darāms, bet veselu gadu acis bija kā apdzisušas. Un ar sievu… Protams, viņiem arī gadījās kāds ģimenes skandāls kā filmās. Tā nekādā ziņā nebija ideāla laulība, bet, ja tu redzētu, kā viņš pārdzīvoja, kad pēc nelaimes gadījuma saprata, ka laulība izjukusi."

"Es tikai nesaprotu, kāds man ar to visu sakars."

"Ak nesaproti? Man tas ir skaidrs kā diena. Tu, Amēlij, tagad esi visas viņa dzīves jēga. Ar tevi viņš ir pilnīgi atklāts. Ja tu tā turpināsi, viņš būs pagalam. Bet es to nepieļaušu." Viņš gandrīz čukstēja. "Saproti, ja tu satiksies ar to vīrieti un Raims uzzinās, viņš neizturēs. Tas ir… Kas tur ko smieties?"

"Runa ir par mani un Džonu Sunu?"

"Jā-ā, par to pašu, pie kura tu pa kluso piestaigā."

Seju rokās saņēmusi, Sakša vai plīsa pušu no smiekliem.

"Ak, Lon…" Un tad viņa novērsās, jo pēc mirkļa vismaz tāda sajūta radās smieklus nomainīja asaras.

"Man jums kaut kas jāpasaka."

"Šķiet, ka jums nekas labs nav sakāms."

"Varbūt iesim apsēdīsimies tur, maliņā."

"Ak kungs!" Silleto paspēra soli viņai tuvāk. Tad apstājās, neveikli rokas gar sāniem nolaidis. "Kāpēc tu…"

Viņa pacēla roku, kā lūgdama apklust, līdz raudāšana mitējās.

"Ko tas nozīmē?"

Beidzot viņa atguvās, noslaucīja asaras un pagriezās pret detektīvu.

"Tas nav tas, par ko tu baidies, Lon."

"Es klausos." Viņš vēlreiz parāva bikses uz augšu.

'Tu jau zini, ka mēs ar Raimu gribējām bērnus."

"Jā-ā."

Viņa rūgti iesmējās.

"Nekas neiznāca. Nevaru pateikt, ka visu iespējamo izmēģinājām, bet man gluži vienkārši neiestājās grūtniecība. Baidījos, ka ar Linkolnu kaut kas nav kārtībā. Tāpēc abi aizbraucām pārbaudīties."

"Jā-ā, atceros, ka viņš brauca pie ārsta."

Viņa atcerējās sarunu uzgaidāmajā telpā.

"Ak te jūs esat, mis Sakša."

"Sveicināts, doktor!"

"Es nupat runāju ar Linkolna Raima ārstu."

"Klausos?"

"Man jums kaut kas jāpasaka."

"Šķiet, ka jums nekas labs nav sakāms, doktor."

"Varbūt iesim apsēdīsimies tur, maliņā."

"Var arī tepat. Es klausos. Runājiet bez aplinkiem!"

"Redziet, Linkolna ārsts man pateica, ka viņa auglības pārbaudes rezultāti ir normas robežās. Nedaudz zemāks spermu skaits, bet viņa stāvoklī tā ir normāla parādība un mūsdienās grūtniecības rezultātu nozīmīgi neietekmē. Manuprāt, jums pašai ir nopietnāka problēma."

"Man?"

Skatienu dārzeņu dēlītim pievērsusi, viņa atstāstīja Silleto savu sarunu ar mediķi. Tad papildināja:

"Man ir tāda kaite, ko sauc par endometrītu. Kopš dzimšanas. No sākta gala zināju, ka man ir kaut kādas problēmas, bet pat iedomāties nevarēju, ka tās ir tik nopietnas, līdz man nepaskaidroja."

"Vai to nevar izārstēt?"

Sakša papurināja galvu.

"Nē. Var operēt, piedāvā hormonālo terapiju, bet auglībai jau tas nelīdzēs."

"Jūtu līdzi, Amēlij."

Viņa atkal slaucīja asaras un tad skumji pasmaidīja.

"Sausums un karstums nierēs."

"Kas?"

Sakša svešādi iesmējās.

"Tāpēc jau braucu pie Džona Suna. Saskaņā ar Ķīnas medicīnu sausums un karstums nierēs ari ir neauglības cēlonis. Vakar vakarā viņš mani pārbaudīja, bija akupresūras seanss. Vēl viņš sameklēs zāļu tējas, domā, tās palīdzēšot. Tāpēc ari zvanīja. Pagaidi!" Sakša izgāja gaiteni, parakņājās savā somiņā un atgriezās ar Suna dāvanu. Viņa parādīja detektīvam grāmatu. Tās nosaukums bija "Homeopātija un akupresūras metodes auglības veicināšanai". "Izrādās, ka daudzi rietumu mediķi sievietēm, kas cieš no endometrita, iesaka ķīniešu medicīnu. Vakar, kad aizvedu Linkolnu gulēt, runājām par to. Viņš gan domā, ka tās esot muļķības, bet zina, kā tas mani nomoka. Ir jau tā, kā viņš saka, ka es esot izklaidīga. Pat nozieguma vietu apskates laikā nevaru atslēgties. Tāpēc nolēmām pamēģināt, ja nu Sunam izdotos man palīdzēt." Viņa apklusa. "Tik daudzus tuvus cilvēkus esmu zaudējusi, Lon… tēvs nomira; kad manu draugu, Niku, notiesāja, man bija tā, it kā viņš būtu aizgājis uz mūžiem. Tad vēl mans darbs. Gribējās, lai ap mums ar Linkolnu būtu kāda dzīvība. Tik ļoti gribas tikt vaļā no tās kaites."

Lai notiek kas notikdams, vispirms padomā par sevi. Ja nebūsi formā, nemūžam nespēsi aizsargāt citus."

Abas rokas pacēlis, Silleto sacīja:

"Kā lai es to varētu zināt! Jūs jau par to nevienam nestāstījāt."

Sakša sadusmojās.

"Bet tā jau nav neviena cita, tikai mana un Linkolna darīšana." Viņa pamāja uz Raima viesistabas pusi. "Vai tad tu nezini, kādas mums attiecības? Kā var ienākt prātā, ka es būtu uz kaut ko tādu spējīga?"

Pārsteigtais detektīvs nodūra acis, nespēdams izturēt viņas skatienu.

"Redz, es tikai atcerējos, kā bija, kad Betija mani pameta, kā man tad gāja." Dūšīgā policista laulība bija izjukusi pirms diviem gadiem. Šķiršanās iemeslu neviens nezināja, taču nevienam nebija noslēpums, ka būt par policista sievu nebija nekāda medus maize, un ne viena vien bija izvēlējusies gādīgāku laulāto draugu. Sakša nojauta, ka Betija bija uzsākusi romāniņu, bet pēc tam pametusi vīru detektīvu. "Es atvainojos, ka tā iznāca." Viņš sniedza roku, un Sakša negribīgi paspieda milzīgo ķepu.

"Tas palīdzēs?" Silleto rādīja uz grāmatu.

"Nezinu," viņa atbildēja. Tad domīgi pasmaidīja. "Cerams."

"Pie darba?" Silleto jautāja.

"Protams!" Viņa vēlreiz notrausa asaru, un abi atgriezās Raima viesistabā.

SPOKA MEDĪBAS

Nozieguma vieta: Īstona, Longailendā

•  Pludmalē ar šāvienu mugurā nogalināti divi imigranti.

•  Viens imigrants doktors Džons Suns ievainots.

•  Līdzi bijis banšou (palīgs); personas identitāte nav noskaidrota.

•  Viens no līķiem, kurus atrada "Pūķa" nogremdēšanas vietā, noslīkušais, identificēts kā palīgs.

•  Desmit imigranti izglābušies: septiņi pieaugušie (viens vecāks vīrietis, viena ievainota sieviete), divi bērni, viens zīdainis. Nozagts baznīcas mikroautobuss.

•  Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju.

•   Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta papildu informācija.

•  Automašīna, kas gaidījusi Spoku krastmalā, aizbraukusi bez viņa. Šķiet, ka Spoks vienu reizi izšāvis mašīnas virzienā. Izmantojot riepu protektoru nospiedumus un garenbāzes izmērus, nosūtīts ražotāja un modeļa pieprasījums.

•  Transporta līdzeklis bijis BMW X5.

Vadītajs bijis Džerijs Tans.

Nav konstatēta imigrantu transportēšanai paredzētu transporta līdzekļu klātbūtne.

Mobilais tālrunis, kas, iespējams, pieder Spokam, nosūtīts pārbaudei uz FIB.

Neizsekojams drošu satelītsakaru tālrunis. Ķīnas valdības sakaru sistēma uzlauzta, lai to pieslēgtu. Spoka ieroča kalibrs 7,62 mm. Neparasta patronas čaulīte.

Piecdesmit pirmā gada modelis, Ķīnā ražota automātiskā pistole.

Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi. Spoks aizbēdzis ar zagtu sarkanas krāsas "Honda". Izsludināta automašīnas meklēšana. "Honda" pazudusi bez pēdām.

Jūrā atrasti divi līķi (nāves cēlonis šauta brūce) un viens noslīkušais. Fotogrāfijas un pirkstu nospiedumi Raimam un Ķīnas milicijai.

Noslīkušais identificēts kā Viktors A, Spoka batišou. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Neviens pirkstu nospiedums nav identificēts, bet uz pirkstiem un īkšķiem neparastas zīmes (ievainojums vai apdegums auklas berzes rezultātā?). Ziņas par imigrantiem: Sems Čans un Vu Cjujčens un abu ģimenes, Džons Suns, kuģī bojā gājušās sievietes bērns, neidentificēts vīrietis un sieviete (nošauti krastā).

Nozagtais mikroautobuss, Čainatauna

Imigranti to maskējuši ar "Mājai un dārzam" emblēmu. Asins traipu forma liecina, ka ievainotajai sievietei cietusi roka vai plecs.

Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju asins grupas noteikšanai.

Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta plašāka analīze.

Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Pirkstu nospiedumi nav identificēti.

Džerija Tana slepkavības vieta

Četri vīrieši izsituši durvis, spīdzinājuši un nogalinājuši viņu.

Divas patronu čaulītes atbilst piecdesmit pirmajam modelim. Tans nošauts ar diviem šāvieniem galvā. Plašs vandalisms. Daži pirkstu nospiedumi.

Neviens nospiedums (tikai Tanam) nav identificēts. Trim līdzdalībniekiem mazāki kurpju izmēri nekā Spokam, iespējams, viņi ir mazāka auguma. Pēdas liecina, ka Spoka iespējamā slēptuve ir centrā, Pasaules tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā. Iespējamie līdzdalībnieki no Ķīnas etniskajām minoritātēm. Tiek noteikta varbūtējā dzīvesvieta. Uiguri no Turkestānas kopienas un Kvīnsas Islama centra.

Mobilo tālruņu sarunu analīze norāda uz adresi Patrikhenristrīta 805.

kenelstrītas apšaudes vieta

Papildu pēdas apstiprina, ka slēptuve meklējama Tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā. Nozagts "Chevrolet Blazer"; īpašnieks nav identificējams.

Pirkstu nospiedumi nav identificējami. Slēptuves grīdas segums: firmā "Arnolds" ražots "Lustre-Ride", ieklāts pēdējā pusgada laikā; tiek vākta informācija no būvniecības firmām, lai noskaidrotu, kur ieklāti grīdas segumi. Atrasta svaiga mulča.

Spoka līdzdalībnieka līķis Ķīnas rietumu vai ziemeļrietumu teritorijā mītošas etniskās minoritātes pārstāvis. Pirkstu nospiedumi nav identificēti. Ierocis: "VJalther PPK".

Imigrantu dati: Čani Sems, Mei-Meja, Viljams un Ronalds, Sema tēvs Čans Dzječi un mazs bērns, Pou-Je. Semam sarunāts darbs, taču darba devējs un vieta nezināmi. Var pārvietoties ar zilu furgonu, ne modelis, ne numurs nav zināmi. Čanu dzīvoklis ir Kvīnsā. Vu Cjujčens, Jun-Pina, Čiņ-Meja un Lans.

Spoka slēptuves apskate

Iegūtie pirkstu nospiedumi un Čana Dzječi roku fotogrāfijas liecina, ka gan tēvs, gan dēls Sems ir kaligrāfi. Sems Čans, iespējams, var strādāt par iespiedēju vai zīmēt izkārtnes. Tiek izjautāti Kvīnsas uzņēmumu īpašnieki (pa tālruni).

Biomasa uz upura kurpēm ļauj secināt, ka Čani apmetušies netālu no notekūdeņu attīrīšanas iekārtām. Spoks algo fen šui speciālistu dzīvokļa iekārtošanai.

"Pūķa" apskates rezultāti

Kuģa spridzināšanai Spoks izmantojis jaunāko C4. Sprāgstvielas identificēšanai izmantota ķīmiska viela. Kajītē, kur dzīvojis Spoks, atrasts liels pilnīgi jaunu ASV naudaszīmju skaits.

Kajītē atrastas lietotas Ķīnas naudaszīmes, juaņas, aptuveni divdesmit tūkstošu ASV dolāru vērtībā. Upuru saraksts, lidmašīnas līgumreisa grafiks un paziņojums par bankas pārskaitījumu. Tiek noskaidrots sūtītājs Ķīnā.

Kuģa kapteinis dzīvs, bet bez samaņas. Deviņu milimetru "Beretta", "Ilzi". īpašnieka noteikšana nav iespējama.

39. nodaĻa

"Re, Freds!" Raims teica, Delrijam ienākot viņa viesistabas laboratorijā ar neredzēti spilgti oranžu kreklu mugurā.

"Ei!" Sakša aģentam uzsauca. "Kopš kura laika jums ļauj valkāt tādus kreklus? Atzīsties tā taču nav īsta krāsa?"

'Tu mūs ellīgi nobiedēji," Raims pārmeta.

"Man jau ari tāpat gāja, kā gan citādi, ja zem pakaļas pāris mistera Nobela izgudrotu pārsteigumu." Viņš pameta skatienu visapkārt. "Kur Dens?"

"Dens?" Raims bija neizpratnē.

"Kuru atsūtīja manā vietā. Dens Vons. No mūsu Sanfrancisko biroja. Gribēju pateikties, ka piekrita."

Raims un Sakša saskatījās. Tad kriminālistikas eksperts teica: "Neviens mums nav atsūtīts. Joprojām gaidām."

"Joprojām gaidāt?" Delrijs bija sašutis. "Pats vakar vakarā runāju ar Denu. Tieši tas, ko jums vajag. Izmeklējis nezin cik kontrabandas lietu. Turklāt skaitās čūskgalvju un Ķīnas paražu pazinējs. Solījās jums piezvanīt un būt klāt ar armijas reaktīvo lidmašīnu jau šorīt."

"Ne jausmas."

Delrija sejā izbrīnu nomainīja dusmas.

"Bet kā ar SPEC-TAK?" Aģenta balsī uzradās šaubas.

"Kā jau minēts," Sakša atsaucās.

Kaut ko noņurdējis, Delrijs satvēra mobilo tālruni tikpat veicīgi kā pistoli, noziedznieku aizturot. Nospiedis pogu, savienojumu dabūja uzreiz.

"Te Delrijs… Savienojiet ar viņu… Nu un tad? Man steidzama saruna. Laikam nepielec. Es taču teicu. Man. Steidzama. Saruna…" Tad viņš nikni noelsās. "Labs ir, lai piezvana man! Varat man paskaidrot? Kas tur ar Denu Vonu?.., Jēziņ!" Norūcis kaut ko atvadām, viņš beidza sarunu. "Denam ārkārtējs norīkojums uz Havaju salām. No Vašingtonas, tāpēc arī aizgāja mūsu sīciņajam darbiņam garām. Kādam vajadzējis piezvanīt man un jums -, bet izkūpējis no galvas."

"Un SPEC-TAK?"

"Kas to lai zina! SAP vietnieks noskaidros. Bet, ja vēl nav klāt, kaut kas kapitāli sagājis grīstē."

"Mums solīja, ka šodien to "iekļaušot apspriedes darba kārtībā," Raims teica.

"Kā man noriebies tas stulbais teiciens!" Delrijs saviebās. "Es tur visus paņemšu pie dziesmas, kad aizbraukšu uz biroju. Kaut kāda nejēdzība!"

"Paldies, Fred! Paši netiekam galā. Gandrīz vai puse no Piektā iecirkņa policistiem nevar noskaidrot, kurā spiestuvē vai darbnīcā strādās Sems Čans."

"Tas nekam neder!"

"Un kā ar izmeklēšanu spridzināšanas sakarā?" Silleto jautāja.

"Tāpēc jau es atbraucu. Ne soli uz priekšu. Mani ziņotāji tekalē pa Braitonbīču, bet neko nevar uzost. Ne mazāko sīkumiņu. Un man tur tādu murmuļu dučiem."

"Vai esi pārliecināts, ka tas ir krievu roku darbs?"

'Te ne par ko nevar būt drošs."

Tā nu gan bija tiesa. Raims pamāja uz papīra turzu Delrija rokā.

"Ko atnesi?"

Aģents izvilka plastmasas maisiņu ar koši dzeltenu sprāgstvielas stieni un pasvieda to Saksai.

Viņa notvēra to ar vienu roku.

"Kas tie par gājieniem, Fred?" Sakša nopukojās.

"Tas taču tikai dinamīts. Un, ja jau neuzgāja gaisā ar detonatoru, tad no tāda veikla ķēriena ne tik. Klau, Amēlij, es tevi pieteikšu biroja softbola komandai. Tev ir talants."

Viņa nopētīja dinamīta stieni un tad pienesa Raimam klāt. Viņš uzreiz ieraudzīja uz stieņa uzdrukāto skaitli.

"Kas tas sērijas numurs, vai?" Raims uzlūkoja Delriju.

"Ne mazākās saprašanas. Mūsu veči teica, ka pārāk sen ražots, neesot datu bāzē."

"Kas vienam ir strupceļš, citam ieeja," Raims sacīja, atgādinādams sev, ka ar šo viedo sakāmvārdu jāiepazīstina Sonijs Li, kad atgriezīsies. "Vai pārbaudīja pēc marķieriem?"

"Nē. Teica, ka marķēšanai arī par vecu."

"Var gadīties. Tomēr pārbaudīsim." Raims uzsauca Melam Kūperam: "Steidzami jānosūta uz laboratoriju. Lai izdara analīzes. Visas iespējamās."

Sagatavojot paraugu hromatogrāfijai dinamīta sastāva analīzes labākajai metodei -, tas bija jāsadedzina. Bet Raims nebūt negrasījās pielaist uguni potenciāli nestabilai sprāgstvielai paša mājās. Laboratorijā šim nolūkam izmantoja īpašu iekārtu.

Mels Kūpers piezvanīja uz laboratoriju un vienojās par analīzi, pēc tam atdeva stieni Delrijam, paskaidrojis, kur to atstāt.

"Darīsim, ko varēsim, Fred."

Tad Kūpers pārbaudīja otru Delrija atnesto maisiņu. Tajā bija "Duracell" baterija, vadiņi un slēdzis.

'Tādas mantas var nopirkt jebkurā veikalā, mums tas neder. Pašdarināta bumba," eksperts paziņoja. "Kur detonators?"

Parādījās trešais maisiņš. Kūpers un Raims apskatīja nomelnējušo metāla gabalu.

"Krievu armijas vajadzībām."

Detonators principā darbojās kā kapsele, tikai tā serdē bija dzīvsudraba fulmināts un stieple, kas sakarsa elektriskā lādiņa iedarbībā, uzspridzinot kapseli, un tad jau arī pamatlādiņš gāja gaisā.

Nekas liels no tā nebija atlicis tā arī bija vienīgā spridzekļa daļa, kas bija uzsprāgusi, Delrijam uz tā uzsēžoties. Kūpers piegāja pie mikroskopa.

"Neko īpašu neredzu. Krievu burti A un R. Un tad cipari "viens" un "trīs".

"Un nevienā datu bāzē tas nebija?"

"Nē, un pārbaudījām visas Ņujorkas Policijas departamentā, Narkotiku apkarošanas birojā, Alkohola, tabakas un šaujamieroču birojā, Tieslietu departamentā."

"Nu, redzēsim, ko laboratorijā teiks."

"Būšu tavs parādnieks, Linkoln."

"Labāk sameklē man kādu no sava kantora, kas nāktu mums talkā Spoka medībās, Fred."

Četrus kvartālus no burbuļtējnīcas Sonijs Li atrada skaistules iedoto mistera Vana adresi.

Virs ieejas nebija nekādas norādes par veikala īpašnieka nodarbošanos, bet aiz noputējuša skatloga bija redzama maza, ar sarkanu spuldzīti izgaismota svētnīca ar sen izdegušiem vīraka stienīšiem. Pabalējis uzraksts ķīniešu valodā vēstīja: "Pareģo nākotni, atklāj patiesību, saglabā veiksmi."

Veikalā ieejot, Li ieraudzīja jaunu ķīniešu sievieti. Viņa sēdēja pie galda, uz kura bija gan skaitāmie kauliņi, gan klēpjdators ar "Windows". Viņa jautājoši palūkojās uz Li. Biroja iekārtojums bija visai pieticīgs, taču, spriežot pēc "Rolex" pulksteņa uz rokas, viņas tēvs bija veiksmīgs fen šui meistars. Sieviete jautāja, vai viņš vēlētos izmantot viņas tēva pakalpojumus.

"Man patika dzīvoklis, kuru, ja nemaldos, iekārtojis jūsu tēvs. Vai iespējams noskaidrot, vai tas ir viņa darbs?"

"Kam pieder tas dzīvoklis?"

"Tas bija mana drauga paziņas dzīvoklis, bet viņš diemžēl tagad ir Ķīnā. Nezinu vārdu, tikai adresi."

"Un kur tas ir?"

"Patrikhenristrīta pieci, nulle, astoņi."

"Nē, nē," viņa sacīja. "Varu uzreiz pateikt, ka mans tēvs tur nestrādā. Dienvidi nav viņa rajons. Tikai centra dzīvokļos."

"Bet birojs ir šeit."

'Tāpēc ka te mūs pazīst. Visi mūsu klienti ir Aperīstsaidā un Apervestsaidā."

"LJn paši nemaz nedzīvojat Čainataunā?"

Viņa iesmējās.

"Mēs dzīvojam Griničā, Konektikutas pavalstī. Vai zināt, kur tas ir?"

"Nē," Li teica. Nedaudz vīlies, viņš turpināja: "Varbūt varat pateikt, kas iekārtojis to dzīvokli. īsts meistardarbs."

"Vai jūsu drauga paziņa bagāts?"

"Jā, ļoti bagāts."

"Tad, manuprāt, tas ir misters Džu. Viņš tur dārgajos dzīvokļos strādā, pašā Čainataunas centrā. Es uzrakstīšu adresi un uzvārdu. Viņa birojs ir aiz pārtikas veikala un homeopātiskās aptiekas. Kvartālus piecus no šejienes." Uzrakstījusi uzvārdu un adresi uz piezīmju papīra lapiņas, viņa paskaidroja, kā atrast biroju.

Li pateicās, bet viņa pievērsās datoram, kas jau bija ieslēgts tiešsaistes režīmā.

Izgājis no biroja, Sonijs Li nogaidīja, kamēr līdz garāmbraucošam taksometram bija palikuši trīs metri, tad pārskrēja pār ielu pirms mašīnas. Vadītājs nolamājās un parādīja vidējo pirkstu.

Li smējās. Viņam bija izdevies pavisam veikli nocirst dēmona asti, laupot tam spēku. Un nu, neievainojamības bruņās ietērpies, viņš atradīs Spoku.

Uzmetis acis piezīmju papīra lapiņai, viņš soļoja uz darbnīcu "Laimīgās cerības ".

Vējjaku uzvilcis, lai neviens nepamanītu jauno "Glock 36", četrdesmit piektā kalibra pistoli, Spoks gāja pa Malberijstrītu, dzerdams pienu no vesela kokosrieksta, kuru bija nopircis uz ielas stūra. No caurumiņa, kuru pārdevējs bija izcirtis, slējās īss salmiņš.

Viņš bija tikko saņēmis ziņu no Jūsufa drauga, arī uigura, kas bija mēģinājis ielauzties īpašajā slēptuvē, kurā policija bija nogādājusi Vu ģimeni. Apsardze bija labāka, nekā viņš bija cerējis, un policistiem izdevās viņu pārsteigt. "Turkam" veicās, viņš paguva aizbēgt. Skaidrs, ka policija jau būs viņus aizvedusi uz citu vietu. Bet to varēja noskaidrot.

Spoks pagāja garām veikaliņam, kurā tirgoja statuetes, altārus un vīraka stienīšus. Skatlogā stāvēja viņa aizgādnis, loka šāvēju dievs Ji. Tikko manāmi pieliecis galvu, Spoks turpināja ceļu.

Dažus soļus tālāk viņš jautāja sev vai tiešām ticu gariem?

Ticu, ka pūķi mīt kalnos?

Diez vai. Galu galā Tiaņa Hou, jūrnieku aizgādne, varēja piedraudēt jūrai ar mazo pirkstiņu, un tā pierimtu, bet tā notika vienīgi pasakās. Īstenībā viņa neizglāba tilpnē iespundētos sivēnus.

Viņa paša lūgumu neuzklausīja žēlsirdības dieviete neapturēja piņņainā studenta roku, kad tas dauzīja Kvaņu Babu un viņa sievu par tik nesaprotamu nodarījumu kā piederību pagātnes paliekām.

Spoks gluži noteikti ticēja cji dzīvības enerģijai, kas plūda ikvienā. Tūkstošiem reižu bija izjutis tās spēku un iedarbību. Tā plūda no viņa sievietēm, ar kurām viņš mīlējās, pildīja ar uzvaras saldmi, ienaidnieku nogalinot, dāvāja nojautu, no kuras vietas vai cilvēka izvairīties. Slimības laikā vai briesmās nonākot, tā gāja mazumā.

Labā dzīvības enerģija un ļaunā dzīvības enerģija.

Tas nozīmēja iespēju pievadīt labo spēku un atvairīt vai apturēt ļauno.

Pa šo ielu taisni, tad nogriezties un pēc dažiem soļiem šķērsot ļaužu un mašīnu pilnu ielu.

Viņš ieraudzīja ķīniešu meiteni, gadus divdesmit vecu, ar gariem melniem matiem, ar tikko manāmu baltās rases asiņu piejaukumu. Apspīlēts balts topiņš un īsi melni svārciņi. Noraudzīdamies viņai pakaļ, Spoks juta asinis uzmutuļojam, sāļu garšu mutē.

Taču viņam bija vajadzīga Jiņdao, un par abu satikšanos Spoks arī fantazēja, līdz bija nonācis galā. Apstājies pie atkritumu tvertnes, izdzēra pienu un izmeta kokosriekstu. Tad rūpīgi noslaucīja rokas salvetē un iegāja iekšā, pamādams savam fen šui meistaram, misteram Džu, kas sēdēja darbnīcas "Laimīgās cerības" dziļumā.

Sonijs Li aizsmēķēja kārtējo cigareti un slāja tālāk pa Boveriju.

Pazīdams čūskgalvjus, Li zināja, ka tiem netrūka ne naudas, ne pašsaglabāšanās instinkta. Spokam jābūt citām slēptuvēm, un, tā kā fen šui bija tik personiskas dabas jautājums, droši vien to pašu meistaru viņš būs nolīdzis arī citu dzīvokļu iekārtošanai. Lai justos tikpat drošs kā Patrikhenristrītā.

Li bija labā omā. Labas zīmes, laba enerģija.

Abi ar Raimu bija ziedojuši Guaņam Di, detektīvu aizbildnim.

Dēmonu astes bija apcirstas.

Un kabatā bija pielādēta vācu pistole.

Ja fen šui meistaram zināms, ka viņš iekārto dzīvokļus vienam no pasaules bīstamākajiem čūskgalvjiem, stāstīt par tiem viņš negribētu. Bet Sonijs Li zināja, kā rīkoties.

Tiesnesis DI, ķiniešu detektīvromānu varonis, izmeklētājs, prokurors un tiesnesis vienā personā, lietas izmeklēja pavisam citādi nekā Raims. Ar paņēmieniem, kuri īpaši neatšķīrās no mūsdienu Ķīnā lietotajiem. Pirmajā vietā bija liecinieku un aizdomās turamo nopratināšana, nevis lietiskie pierādījumi. Kriminālmeklēšanā, tāpat kā daudzās citās lietās, galvenais bija pacietība, pacietība un vēlreiz pacietība. Pat izcilais un neatlaidīgais tiesnesis Dī mēdza nopratināt aizdomās turamo desmitiem reižu, līdz konstatēja alibi vai liecības pretrunu. Tad tiesnesis sāka ķidāt sniegtās ziņas, līdz ieguva pašu nozīmīgāko Ķīnas kriminālmeklēšanas sistēmas rezultātu: ne jau zvērināto tiesas spriedumu, bet atzīšanos, kurai sekoja tikpat svarīgā nodarījuma nožēlošana. Atļauti bija jebkuri atzīšanās iegūšanas paņēmieni pat spīdzināšana (lai gan tiesneša Dī laikos tiesnesi pašu pakļāva spīdzināšanai un sodīja ar nāvi, ja izrādījās, ka viņa spīdzinātais aizdomās turamais nebija nevainīgs).

Sonijam Li bija ievērojamā amerikāņu gangstera Sonija Korleones, paša Krusttēva, Vito Korleones, dēla vārds. Viņš bija Fudzjaņas provinces Liu Guojuaņas pilsētas Valsts drošības iestādes Pirmā iecirkņa vecākais izmeklētājs, pieredzējis pasaules apceļotājs un Linkolna Raima draugs. Adreses no fen šui meistara jāizdabū, lai tas maksātu ko maksādams.

Viņš gāja pa ielu garām trokšņainiem pūļiem, zivju veikaliem, kuru priekšā bija izliktas kastes ar krabjiem, kastes ar ledu, ar ēdamiem gliemežiem un zivīm, kas bija uzšķērstas; mazās melnās sirdis vēl pulsēja.

Beidzot darbnīca "Laimīgās cerības" bija klāt.

Li pagāja garām burkām ar žeņšeņa saknēm, žāvētas tinteszivs paciņām, rotaļlietām un ledenēm, nūdelēm un garšvielām, noputējušiem rīsu maisiem, ķirbju sēklu kastēm, makaroniem zvaigznīšu veidā, nieru un aknu tējai, kaltētām vardēm, austeru mērcēm, lotosiem, marmelādei un košļājamai gumijai, saldētām tējas maizītēm un kuņģu saišķiem.

Aiz visiem šiem labumiem pie rakstāmgalda smēķēja vīrietis, lasīdams avīzi ķīniešu valodā. Birojs, kā jau Sonijs Li paredzēja, bija iekārtots nevainojami: izliekti spoguļi, lai notvertu ļauno enerģiju, liels, caurspīdīgs nefrīta pūķis (labāks par koka vai keramikas) un veiksmīgai darījumu slēgšanai neliels akvārijs pie, domājams, ziemeļu sienas. Tajā peldēja melnas zivtiņas.

"Jūs esat Džu?"

"Jā, tas esmu es."

Li paskaidroja, ka mēģinot atrast cilvēku, kura dzīvokli Patrikhenristrītā, viņaprāt, iekārtojis Džu. Viņš lauzīja galvu, prātodams, kā lai dabū atbildi. Te viņam nebija it nekādu guaņsji. Toties viņš varētu samaksāt. Vai pabaidīt.

Taču ārkārtēji pasākumi nebija vajadzīgi, jo vīrietis paziņoja:

"Ak tas, jā, viņš tikko aizgāja."

Li iepleta acis.

"Ko?"

Dziļu dūmu ievilcis, fen šui meistars sacīja:

"Nopirka zāļu tējas, vīraku, divas pūķu statuetes. Nav ne trīs minūtes pagājušas, varbūt divas."

"Viņu sauc Kvaņs Ans?"

"Viņš nemaz nav teicis, kā viņu sauc. Maksā labi. Skaidrā. Ja jau esat pazīstami, došu jums atlaidi."

"Uz kurieni viņš aizgāja?"

"Es īsti nezinu," vīrietis teica un, nospiedis izsmēķi, paņēma kārtējo cigareti. "Droši vien namīpašnieks esmu viņam iekārtojis vēl divus dzīvokļus. Vienu tepat netālu, Kenelstrītā. Adresi neatceros. Kad iziesiet ārā pa kreisi. Tikai trīs vai četrus kvartālus no šejienes. Bet, ja pasteigsieties, varēsiet panākt. Ar dzeltenu maisiņu. Uz tā uzraksts darbnīca "Laimīgās cerības". Es savu arodu protu. Zinu, kā izpatikt gariem un pūķiem."

Bet Li jau bija izskrējis no veikala.

Laukā ticis, viņš pagriezās pa kreisi un laidās sīkā riksī, izmisīgi raudzīdamies apkārt. Tad aptuveni simt metrus priekšā pamanīja vidēja auguma vīrieti ar īsi apgrieztiem melniem matiem un dzeltenu iepirkumu maisiņu rokā. Arī no mugurpuses Spoku varēja pazīt pēc gaitas; Li bija viņu redzējis pastaigājamies pa kuģa klāju. Jā, Li nodomāja, sirdij salecoties, tas ir Spoks.

Iespējams, ka vajadzētu mēģināt piezvanīt Raimam vai Saksai. Bet Spoks nogriezās no ietves šaurā gājēju celiņā starp ēkām.. Nē, nedrīkstēja ļaut viņam tā itin vienkārši aiziet. Li sekoja, cieši satvēris pistoli žaketes kabatā.

Viņš skrēja aizelsdamies un drīz vien bija pavisam tuvu. Taču pūta un elsa tik neganti, ka Spoks palēnināja soli. Brīdī, kad viņš atskatījās, Li jau bija paslēpies aiz atkritumu konteinera. Tad Li pasnaikstīja kaklu un pārliecinājās, ka Spoks mierīgi aiziet pa nomaļo celiņu.

Liu Guojuaņā Sonijam Li bija gaišzils formastērps, balti cimdi un cepure ar lakādas apmali. Te viņš izskatījās pēc trauku novācēja. Nebija nekāda apliecinājuma, ka viņš sadarbojas ar Ņujorkas Policijas departamentu un Linkolnu Raimu. Li bažījās, vai Spoka aizturēšanas brīdī viņu nenoturēs par bandītu, laupītāju. Tad jau viņu aizturētu policija, bet čūskgalvis, izmantodams apjukumu, atkal pamanītos nozust.

Tā arī tapa Li lēmums saņemt Spoku turpat, kur nebija liecinieku.

Nekas gudrāks vai drošāks viņam neienāca prātā, tāpēc, kad Spoks nogriezās pa citu celiņu, Li, pārliecinājies, ka neviena nav tuvumā, vienkārši metās uz priekšu, izstieptajā rokā pistoli satvēris.

Čūskgalvis nebija pamanījis vajātāju, līdz Sonijs Li sagrāba viņu aiz apkakles, iegrūzdams pistoles stobru mugurā.

Izlaidis no rokas dzelteno maisiņu, slepkava bāza roku azotē, bet Li piespieda pistoli viņam pie kakla.

"Nekusties!" Viņš atkabināja no Spoka jostas lielo "Glock" pistoli un iebāza savā kabatā. Tad nesaudzīgi parāva čūskgalvi pret sevi. "Kvaņ An," Li uzrunāja viņu, pēc tam noskaitīja labi zināmo formulējumu: "Jūs tiekat arestēts par Ķīnas Tautas Republikas likumu pārkāpumiem."

Bet viņš vēl nebija paspējis pabeigt savu sakāmo, uzskaitot atsevišķos noziedzīgos nodarījumus, kad balss pieklusa. Viņš raudzījās lejup Spoka krekla atvērumā, kur tas bija sniedzies pēc pistoles.

Uz vīrieša krūtīm baloja apsējs.

Un kaklā ādas siksniņā karājās ziepjakmens amulets pērtiķa veidolā.

40. nodaĻa

Pārsteigumā acis iepletis, Sonijs Li pakāpās atpakaļ, tēmēdams tieši Spoka sejā.

'Tu, tu…" Viņš nespēja parunāt.

Domas juceklīgi šaudījās galvā, viņš pūlējās aptvert, kas notiek. Beidzot nočukstēja: 'Tu jau pludmalē nogalināji Džonu Suņu, savāci viņa dokumentus un amuletu. Uzdevies par viņu!"

Spoks vērīgi nopētīja Soniju. Tad pasmaidīja.

"Tā vien šķiet, ka mēs abi nedaudz pietēlojam. Tu taču biji viens no "Pūķa" sivēniem." Viņš pamāja. "Gaidīji, kamēr būsim Amerikā, lai mani arestētu un nodotu viņu policijai."

Li jau bija sapratis. Spoks pludmalē nozadzis "Honda" to pašu, ar kuru, pēc Linkolna Raima un policijas versijas, bija aizbraucis uz Ņujorku. Bet viņš bija tajā noslēpis Suna līķi un atstājis mašīnu kaut kur netālu, kur ne Raims, ne Sakša nebūtu iedomājušies meklēt. Tad pats ar savu pistoli viegli ievainojis sevi un iepeldējis atpakaļ okeānā, gaidot glābējus no imigrācijas dienesta. Un tad jau tie paši bija izpalīdzīgi nogādājuši Spoku Ņujorkā vispirms uz slimnīcu, pēc tam uz Imigrācijas un naturalizācijas dienesta biroju, kur viņu uzklausīja kā Džonu Sunu.

Desmit elles soģi, Li atkal nošķendējās. Hunsei nebija ne jausmas, ka doktors ir pats čūskgalvis.

"Tu izmantoji policisti, lai noskaidrota, kur palikuši Čani un

Vu."

Spoks pamāja.

"Man taču bija vajadzīga informācija. Un viņa ar prieku to piegādāja." Spoks ciešāk ielūkojās Li acīs. "Kāpēc tev tā jānopūlas, cilvēciņ? Kāpēc tik trakoti tālu bija jādzenas?"

'Tu nogalināji trīs cilvēkus Liu Guojuaņā, manā pilsētā."

"Tiešām? Neatceros. Šķiet, biju gan tur pirms kāda gada. Kāpēc vajadzēja viņus nogalināt? Varbūt bija pelnījuši."

Tas nu bija par daudz. Viņš pat nespēja atcerēties, kāpēc nogalinājis.

"Nē, tu un mazais čūskgalvis sākāt šaudīties. Un nogalinājāt trīs garāmgājējus."

"Tad jau tas bijis nelaimes gadījums."

"Nē, slepkavība."

"Paklau, sivēn, man jau apnicis, un laika arī maz. Policija jau drīz atradīs Čanus, tāpēc man jāpasteidzas, lai dabūtu viņus rokā, bet pēc tam es laidīšos prom, uz mājām. Nu, tātad simt tūkstošus zaļo," Spoks paziņoja. "Varu iedot skaidrā tūlīt pat."

"Es jau neesmu tāds kā vairākums drošības iestāžu darbinieku, ar kuriem esi pieradis sarunāt."

"Gribi teikt, ka esi rijīgāks? Nu, tātad divi simti tūkstošus." Spoks iesmējās. "Tādu naudu tu Liu Guojuaņā pat simt gados nenopelnīsi."

'Tu esi arestēts."

Smaids Spoka sejā nodzisa; viņš bija izpratis stāvokļa nopietnību.

"Tavai sievai un bērniem neklāsies labi, ja neļausi man iet."

"Man nav ne sievas, ne bērnu!" Li saniknojās. "Un tagad gulsties zemē uz vēdera! Ātri!"

"Labi. Cienījams un godīgs drošības iestādes darbinieks. Tas pārsteidz… Kā tad tevi sauc, cilvēciņ?"

"Tas tev nav jāzina."

Spoks nometās ceļos uz bruģa. Li varēja sasiet viņam rokas ar savu kurpju saitēm, un tad piepeši Li pamanīja, ka dzeltenais iepirkumu maisiņš ir starp viņiem, bet Spoka labā roka aiz tā nav saskatāma.

"Nē!" viņš iesaucās.

Darbnīcas "Laimīgās cerības" maisiņš palēcās uz Li pusi, Spokam izšaujot ar pistoli, kuru tas bija nēsājis makstī pie potītes vai zeķē.

Lode aizsvilpa gar Li sāniem. Pašam metoties sānis, viņa roka rāvās augšup. Bet brīdī, kad viņš gribēja atkal pavērst savu pistoli pret čūskgalvi, tas izsita to no rokas. Li satvēra Spoka roku un mēģināja izraut tam piecdesmit pirmā modeļa pistoli. Abi nogāzās uz slidenā bruģa, un arī šī pistole aizlidoja prom.

Abi izmisīgi saķērās, sizdami un grābdami, kur pagadās, galvenokārt cenšoties nokļūt pie kāda no ieročiem, vienlaikus kavējot pretinieku. Spokam izdevās uz brīdi apdullināt Li ar sitienu sejā, viņš pagriezās, raudams savu "Glock" no policista kabatas.

Taču Li atguvās, nogāza Spoku uz bruģa, un nu jau trešā pistole nokrita turpat blakus. Ar ceļgalu viņš tik pamatīgi ietrieca čūskgalvim pa muguru, ka tam aizcirtās elpa. Rīstīdamies, sāpēs kunkstēdams, Spoks mēģināja aizrāpties prom. Li bija uzmeties viņam virsū, ar vienu roku aptvēris kaklu.

Spoks neatturami tuvojās pistolei.

Apturi, nu, apturi viņu, Li klusībā piktojās. Šis mērglis grib nogalināt Hunsi, nogalināt gan bērnu, gan Čanus.

Arī Linkolnu Raimu.

Viņš jāaptur!

Li bija satvēris ādas siksniņu, kurā karājās akmens pērtiķis, un spēcīgi parāva aiz tās. Siksniņa savilkās. Spoks velti vicināja rokas, no rīkles izrāvās gārdzieni. Čūskgalvja ķermenis raustījās konvulsijās. Kājas gandrīz atrāvās no zemes.

Bija tā, it kā Sonijam Li kāds teiktu laid vaļā! Arestē viņu! Neslepkavo!

Tomēr tvēriens neatlaidās. Siksniņa savilkās ciešāk un ciešāk.

Līdz pārtrūka.

Pērtiķa figūriņa nokrita uz bruģa un sašķīda drumslās. Li gāzās atmuguriski, ar pakausi smagi atsizdamies pret akmeņiem. Acīs satumsa.

Elles soģi…

Detektīvs kā caur miglu redzēja Spoku stāvam četrrāpus pāris metru tālāk; nespēdams atjēgties, tas rīstījās, klepoja, vienu roku pie kakla turēdams. Otra roka taustījās pa bruģi, ieroci meklējot.

Li atcerējās kādu ainu kā tēvs viņu bargi strostē par nevietā izteiktu piezīmi.

Tad citu Spoka nošauto cilvēku noasiņojušie līķi uz Li dzimtās pilsētas ietves pie kafejnīcas durvīm.

Viņš iztēlojās vēl kādu asinis stindzinošu skatu, kas vēl nebija noticis: mirušu Hunsi guļam tumsā. Ari Raimu baltā līķautā ar tikpat nekustīgu seju, cik nekustīgs bija viņa dzīvais ķermenis.

Sonijs Li apvēlās uz vēdera un rāpās ienaidniekam klāt.

Aiz nozieguma vietas ekspertīzes furgona palika vismaz metrus septiņus garš bremzēšanas ceļš, kad tas apstājās kādā Čainataunas ielā pie zivju veikala. Iela bija slidena, to klāja noteces no veikala priekšā izliktajām kastēm ar ledu.

Amēlija Sakša sadrūmusi izlēca no furgona, viņai sekoja imigrācijas dienesta aģents Alans Kou un Edijs Dens. Visi skrēja pa celiņu turp, kur stāvēja Piektā iecirkņa policistu bariņš. Vīrieši un sievietes formastērpos izskatījās ikdienišķi, kā jau policijas darbinieki notikuma vietā.

Pat slepkavību vietā.

Sakša apstājās un ieraudzīja Sonija Li augumu uz netīrā bruģa. Viņa acis pusvirus, plaukstas atspiestas pret bruģi šķita, ka tūdaļ pat viņš sāks atspiesties.

Viņa apvaldīja vēlēšanos nomesties ceļos Sonijam blakus un saņemt viņa roku. Kopš Sakša bija sākusi strādāt kopā ar Raimu, viņai bija nācies veikt daudzu notikuma vietu galvenokārt slepkavību vietu apskad, taču tā bija pirmā reize, kad nogalinātais bija kolēģis un, varētu teikt, draugs.

Ari Raima draugs.

Tomēr ļauties pārdzīvojumiem nedrīkstēja. Galu galā tā bija tāda pati nozieguma vieta kā citas. Un, kā Raims mēdza atkārtot, vieni no negantākajiem nozieguma vietas piesārņotājiem bija tieši policisti.

Skādes tam visam pāri, neļaujies domām par nogalināto! Atceries, ko Raims saka: lieciet aizgājējus mierā!

Nu, šoreiz gan tas nebija viegli. Turklāt abiem uzreiz. Bet Raimam jo sevišķi. Sakša bija pamanījusi, ka divās dienās Raimam ar šo cilvēku bija izveidojusies neiedomājama saikne; pirmo reizi kopš viņu iepazīšanās tas bija kaut kas draudzībai līdzīgs. Tūkstošiem sarunu, tūkstošiem jautrības brīžu. Bija sāpīgi apzināties, ka to nekad nebūs.

Tad viņa atcerējās ko citu mazo Pou-Je, iespējamo nākamo upuri, ja neizdotos atrast cilvēku, kurš bija izdarījis šo noziegumu. Un Sakša noslēpa sāpes dziļi sirdī, tāpat kā parasti aizvēra un aizslēdza seifu, kurā glabāja savu četrdesmit piektā kalibra koltu, ar kuru bija izcīnījusi uzvaras šaušanas sacensībās.

"Izdarījām visu tā, kā jūs teicāt." Pienāca izmeklētājs pelēkā uzvalkā. "Neviens tuvāk nav pienācis. Tikai mediķis." Viņš pamāja uz līķi. "Miris notikuma vietā."

Aģents Kou nostājās blakus.

"Žēl gan…" Rudmatainais aģents nopūtās, lai gan īsti izjusti tas neskanēja.

"Jā-ā."

"Labs cilvēks bija."

"Jā, bija gan." Balss skanēja skarbi, jo viņa domāja: viņš bija nesalīdzināmi labāks policists par tevi. Ja tu vakar nebūtu visu salaidis grīstē, mēs būtu saņēmuši Spoku ciet. Sonijam nebūtu jāmirst, bet Pou-Je un Čani justos drošībā. Viņa pievērsās policistiem. "Man jāizdara vietas apskate. Vai varu visus palūgt pavirzīties malā?"

Ak kungs, viņa izmisusi nodomāja, kā lai tieku ar to galā, taču runa bija nevis par smago un skumjo nozieguma vietas apskati, bet kaut ko daudz mokošāku.

Viņa uzvilka radioaustiņas un ieslēdza rāciju.

Nu labi. Aiziet! Kas jādara jādara.

Sakša piezvanīja uz centrāli, un jau pēc brīža viņu savienoja ar nosaukto abonentu.

"Klausos!" Raims teica.

"Esmu klāt," viņa paziņoja.

Bridi klusējis, Raims teica:

"Un?"

Varēja just, ka viņš centās neizrādīt cerības.

"Miris."

Kriminālistikas lietpratējs atkal klusēja. Tad noteica:

"Skaidrs."

"Man tik loti žēl, Linkoln," viņa pusbalsī sacīja.

Pagāja kāds brīdis. Tad viņš ierunājās:

"Nesauc mani vārdā, Sakša! Aizmirsi, vai, ka tas nes neveiksmi?" Viņa balss gandrīz aizlūza. "Labs ir, Sakša! Ķeries pie darba! Laiks negaida, atceries Čanus!"

"Protams, Raim. Es jau sāku."

Žigli uzvilkusi savu spectērpu, viņa sāka slepkavības vietas apskati tieši tāpat kā parasti. Savāca sakasas, vielu paraugus, ballistikas datus, kāju pēdu nospiedumus, čaulītes, lodes. Fotografēja, noņēma pirkstu nospiedumus.

Tomēr viss, ko viņa darīja,, notika it kā bez pašas līdzdalības. Beidz, viņa norāja sevi. Nu jau tu uzvedies kā īsta iesācēja. Nepietiek laika pat pierādījumu savākšanai. Domā par Pou-Je, par Čaniem! Sameklē Raimam ko tādu, kas var noderēt. Domā!

Viens no policistiem tuvojās, gribēdams kaut ko pateikt, taču pamanīja Saksas sejas izteiksmi un atkāpās.

Pēc pusstundas viņa bija visu sakārtojusi maisiņos, ierakstījusi savu vārdu uz reģistrācijas kartītēm un iesaiņojusi lietiskos pierādījumus. Tad viņa atkal zvanīja Raimam.

"Nu, es klausos," kriminālmeklētājs drūmi noteica. Sirds sarāvās, dzirdot sāpes viņa balsī. Gadiem ilgi neko tamlīdzīgu viņa nebija dzirdējusi. Slēpdams jūtas, Raims šķita vienaldzīgs, pat apātisks, it kā samierinājies ar likteni. To bija grūti paciest, bet dzirdēt viņu smagi pārdzīvojam bija vēl grūtāk.

"Viņam ir trīs trāpījumi krūtīs, bet atrastas četras čaulītes. Viena čaulīte no piecdesmit pirmā modeļa, iespējams, tāda pati kā iepriekšējās. Pārējās ir četrdesmit piektā kalibra. Domājams, ar to ieroci viņš arī nogalināts. Vēl atradu valteru, ar to Sonijs bija aizgājis. Un uz viņa kājas bija dzeltena papīra driskas un kaut kādu kaltētu augu daļiņas. Pāris sauju tādu pašu augu bija izmētāti uz bruģa."

"Kāda tad ir tava versija, Sakša?"

"Manuprāt, Sonijs pamanījis Spoku izejam no veikala ar kaut ko dzeltenā iepirkumu maisiņā. Sonijs viņam sekojis. Šeit, uz celiņa, saņēmis viņu ciet, atņemdams Spokam jauno pistoli, to četrdesmit piekto kalibru. Nospriedis, ka tas bijis Spoka vienīgais ierocis, Sonijs atslābinās un liek Spokam gulties. Bet Spoks izvelk rezerves pistoli, piecdesmit pirmo modeli, un izšauj maisiņam cauri, nokaisot Soniju ar augu un papīra driskām. Viņš netrāpa, bet Sonijs pieliecas, un Spoks brūk viņam virsū. Izraisās kautiņš. Spoks atņem četrdesmit piektā kalibra ieroci un nošauj Soniju."

"Ja dzeltenais papīrs un augu daļiņas ir uz Sonija biksēm," sacīja Raims, "tātad piecdesmit pirmā modeļa pistole Spokam bijusi makstī pie potītes un viņš šāvis no lejas uz augšu. Pārējie šāvieni ķermeņa augšdaļā ir no četrdesmit piektā kalibra ieroča."

"Es jau arī tā domāju."

"Bet ko mums tava versija dod?"

"Jāatrod, kur viņš pircis tās zāles, iespējams, pārdevējs viņu pazīst un varētu norādīt, kur jāmeklē."

"Domā, ka jāizķemmē visi apkaimes veikali, lai noskaidrotu, kurā ir dzelteni iepirkumu maisiņi?"

"Nē, tas prasītu pārāk daudz laika. Manuprāt, vispirms jānoskaidro, kādus augus viņš pircis."

"Ved šurp, Sakša! Mels to izlaidīs caur hromatogrāfu."

"Nē, man ir labāka ideja," viņa sacīja un uzmeta skatienu Sonija Li nedzīvajam ķermenim. Tad piespieda sevi novērsties. "Pieskriešu pie Džona Suna dzīvokļa ar paraugu. Viņš jau nu gan zinās, kas tas tāds. Viņš dzīvo tepat aiz stūra."

V. VISAM SAVS LAIKS

no trešdienas, gaiļa stundas, 6.45 vakarā, lldz pirmdienai, pērtiķa stundai, 3.00 pēcpusdienā.

Lai saņemtu gūstā… pretinieka karotājus, tie jāielenc jo cieši, neatstājot nevienu brīvu vietu… Tieši tāpat kā karā, pretiniekam aplencot cietoksni, lai sagūstītu karavīrus.

Vei-či spēle

41. NODAĻA

Aiz loga krēsloja agrāk nekā parasti negaisa mākoņu dēļ. Nodūris smagu jo smagu, nepaklausīgu galvu ne jau traumas, bet skumju dēļ nepaklausīgu -, Raims domāja par Soniju Li.

Strādājot par Tiesu ekspertīzes nodaļas vadītāju, viņam bija iespēja pieņemt darbā desmitiem, varbūt pat simtiem darbinieku, pat ar varu vai viltu pārvilinot vīriešus un sievietes no citām nodaļām, ja viņš bija pārliecināts, ka dabūs sasodīti labus policistus. Ja jautātu, kas īsti viņam patika tajos cilvēkos, viņš nemaz nevarētu precīzi paskaidrot. Nu, protams, viņiem bija visas nepieciešamās īpašības: neatlaidība, prāts, pacietība, izturība, vērīgums, iejūtība.

Taču bija vēl kāda pazīme. Kas tāds, ko pat Raims ar visu savu racionālo spriestspēju nezināja nosaukt, lai gan noteica nekļūdīgi. Diez vai to varētu raksturot pilnīgāk nekā vēlmi pat baudu sekot medījumam, lai tas nezin ko prasītu. Ar visiem Li netikumiem smēķēšanu notikuma vietā, paļaušanos uz zīmēm un vu-vu viņam piemita šī īpašība. Detektīvs bija vienatnē atkūlies burtiski uz otru pasaules galu, lai saņemtu ciet aizdomās turamo. Raims nedomādams mainītu simtu centīgu zaļknābju un simtu rūdītu veterānu pret vienu vienīgu tādu detektīvu kā Sonijs Li: mazo vīriņu, kurš negribēja neko citu kā dot savas dzimtās pilsētas iedzīvotājiem kaut nelielu mierinājumu par pārciesto pārestību, pierādīt taisnīguma uzvaru. Sev gūdams tikai medību prieku, iespēju pierādīt sevi un varbūt iekarot kaut nedaudz cieņas to cilvēku acīs, kurus mīlēja, piemēram, sava tēva acīs.

Raims aplūkoja grāmatu, kuru bija veltījis Li.

Drauga bojāejas nomākts, Raims aizceļoja tur, kur bija mājojis Sonijs Li. Tur, no kurienes dodas kuģojumā uz nezināmu mērķi. Tur, kur cilvēks paliek vēl kādu stundu pamatīgi pārmeklētā nozieguma vietā, cerot atrast to vienu vienīgo auduma šķiedriņu, kas norādīs uz slepkavas mašīnu vai mitekli, tur, kur nedomā ne par ērtībām, ne par labklājību.

"Labs ir, Mel," viņš nosvērti teica. "Stiķēsim bildi kopā! Kas tad mums te ir?"

Mels Kūpers bija salīcis pār pavalsts policijas patruļas nupat piegādātajiem plastmasas maisiņiem ar Čainataunā savāktajiem paraugiem.

"Kurpju pēdu nospiedumi."

"Vai esam pārliecināti, ka tas bijis Spoks?" Raims jautāja.

"Tieši tā!" Kūpers pamāja. "Identiski." Viņš turēja rokā Saksas uzņemtos elektrostatiskos attēlus.

Raims pārliecinājās, ka pēdas ir pilnīgi vienādas.

"Nu, tagad lodes." Viņš aplūkoja divas lodes, viena bija saplacināta, otra saglabājusi formu, abas asiņainas. "Šīs ir citādas nekā iepriekšējās. Pārbaudi pēdas un švīkas!"

Viņš runāja par švīkām, kas paliek uz mīkstajām svina lodēm, tām izejot vītņotajam stobram cauri, tās atstāj spirālveida vītni, kas iegriež lodi, piešķirot tai lielāku ātrumu un stabilitāti. Izpētot vītņu raksturlielumus un griešanās momentu, ballistikas speciālists bieži vien var noteikt šāvēja ieroča tipu.

Mels Kūpers, saņēmis lateksa cimdotajos pirkstos nesaplacināto lodi, mērīja to un vītnes atstātās pēdas.

"Četrdesmit piektā kalibra automātiskā pistole. Astoņstūra profils, labā vītne. Manuprāt, pilns apgrieziens ik pēc trīsdesmit, trīsdesmit četriem centimetriem. Pārbaudīšu pēc…"

"Nevajag," Raims viņu pārtrauca. "Tas ir "Glock"." Neizskatīgās, bet drošās austriešu pistoles bija iecienījuši gan noziedznieki, gan likumsargi visās pasaules malās. "Kāds stobra nodilums?"

"Profils ass."

"Tātad jauna pistole. Iespējams, G-36." Tas Raimu pārsteidza. Nelielais, bet ārkārtīgi efektīvais ierocis bija dārgs un ne visur nopērkams. ASV to izmantoja galvenokārt federāļi.

Der, neder?

Pagaidām nekā. Viņi bija noskaidrojuši vienīgi šaujamieroča tipu, bet ne jau to, kur tas vai munīcija iegādāta. Tomēr tie jau bija lietiskie pierādījumi, uz kuriem varēja paļauties.

"Tom… Tom!" Raims iesaucās. "Tu esi mums vajadzīgs!"

Adjutants uzradās acumirklī.

"Ir vēl citi pienākumi, kurus…"

"Nē," Raims paziņoja. "Nekādu citu pienākumu nav. Raksti!"

Juzdams Raima grūtsirdību par Sonija Li nāvi, palīgs nemaz nereaģēja uz pavēles aso toni. Paņēmis flomāsteru, viņš piegāja pie tāfeles.

Tad Kūpers izsaiņoja Sonija Li apģērba gabalus virs lielas baltas avīžpapīra lapas. Pēc tam ar suku notrausa putekļus no visiem pēc kārtas un aplūkoja uz papīra nobirušās pēdas.

"Dubļi, krāsas daļiņas, dzeltena papīra gabaliņi; tie, kā Amēlija teica, ir no maisiņa, kurā droši vien bijuši kaltēti augi garšaugi vai zāļu tējas," Kūpers sacīja.

"Viņa aizbrauca noskaidrot, kādi augi tur bijuši. Pagaidām ieber maisiņā un noliec malā!" Garajos nozieguma vietas eksperta darba gados daudz pieredzējušais Raims bija nocietinājies, taču pat viņam sirds sažņaudzās, redzot tumšos asins traipus uz Li drēbēm. Tām pašām, kas bija viņam mugurā šajā pašā istabā pirms dažām stundām.

"Zem nagiem iegūtās sakasas," Kūpers lasīja uzrakstu uz kādam maisiņam piestiprinātās zīmītes. Viņš novietoja pēdas uz mikroskopa priekšmetu stikliņa.

"Parādi mums, Mel!" Raims sacīja, pievērsdamies datora monitoram. Pēc maza brītiņa uz lielā, plakanā ekrāna parādījās skaidrs attēls. "Kas tad mums te ir, Sonij? Tu uzklupi Spokam, cīnījies ar viņu. Vai nesagrābi kaut ko, kas bija pielipis pie viņa drēbēm vai apaviem?"

Un, ja tā, vai tas aizvedīs mūs pie viņa dzīvokļa durvīm?

'Tabaka…" Raims skumji pasmaidīja par kaislīgā smēķētāja vājībiņu. "Ko mēs vēl redzam? Kas tie tur minerāli, vai? Ko teiksi, Mel? Silikāti?"

"Tā kā būtu. Tūlīt pārbaudīsim ar GH/MS."

Ar gāzes hromatogrāfu/masas spektrofotometru varēja precīzi noteikt vielas sastāvu. Pavisam drīz tas arī bija izdarīts: magnijs un silikāts.

"Tātad talks, vai ne?"

"Tieši tā."

Raims zināja, ka daži mēdza izmantot talku par dezodorantu, to iekaisīja ciešos gumijas cimdos, lai aizsargātu rokas; bija arī tādi, kam tas bija nepieciešams, uzvelkot lateksa apģērba gabalus noteikta rakstura seksuālām rotaļām.

"Paskaties tiešsaistē, noskaidro visu iespējamo par talku un magnija silikātu!"

'Tiks izdarīts."

Kamēr Kūpers klabināja tastatūras taustiņus, atskanēja Raima tālruņa zvans. Toms pacēla klausuli un pārslēdza sarunu uz skaļruni.

"Hallo!" viņš atsaucās.

"Misteru Raimu, lūdzu!"

"Raims klausās, runājiet! Kas zvana?"

"Doktors Arturs Vinslovs no Safolkas apgabala medicīnas centra."

"Klausos, doktor!"

"Mums šeit ir viens pacients. Ķīnietis. Uzvārdā Seņs. Viņu nogādāja pie mums pēc tam, kad Krasta apsardze bija viņu izcēlusi no kuģa, kas bija nogrimis pie Orientpointas."

Nu, tā nepavisam nebija Krasta apsardze, Raims klusībā noteica. Un paskubināja:

"Es klausos."

"Mums teica, lai sazinoties ar jums, ja ir kas jauns."

"Pilnīgi pareizi."

"Nu, lūk, manuprāt, mums tas bija jāpaziņo."

"Un kas tad tas būtu?" Raims lēni jautāja, lai gan īstenībā lika saprast: nevelciet garumā!

Viņš lēni malkoja rūgto kafiju, lai gan tā, taisnību sakot, nemaz negāja pie dūšas.

Viljams Čans sēdēja kafejnīcā netālu no savas ģimenes dzīvokļa Bruklinā. Viņš gribētu tēju tādu, kā māte gatavoja vecajā tējkannā, bet dzēra vien kafiju, it kā'būtu duļķainās dziras mīļotājs. Jo tieši to dzēra ba-tu ar atpakaļ no pieres atsukātajiem matiem; Viljamam tādā situācijā dzert tēju šķita izrādīt savu vājumu.

Ģērbies tajā pašā melnajā ādas jakā kā iepriekšējā vakarā, pusaudzis, kurš bija stādījies priekšā: "Čeņs un viss!" izbeidza sarunu pa mazītiņu "Nokia" tālruni un piesprauda to atpakaļ pie jostas. Tad uzkrītoši palūkojās savā zelta "Rolex".

"Kas tad ir ar to pistoli, ko mēs tev vakar iedevām?" viņš jautāja angliski.

"Tēvs to atrada."

"Sasodīts!" Draudīgi acis piemiedzis, viņš paliecās uz priekšu. "Nestāstīji, kur dabūji?"

"Nē, nē!"

"]a būsi kādam izpļāpājies, aizvērsies uz mūžiem."

Disidenta dēls Viljams Čans bija gana piedzīvojis, lai zinātu, ka ar tādiem tipiem nedrīkst piekāpties ne par matu.

"Nevienam ne sūda neesmu teicis. Bet man vajag vēl vienu pistoli."

"To viņš tāpat atradīs."

"Nē, neatradis. Nēsāšu līdzi. Viņš mani nepārmeklēs."

Čeņs uzmeta acis pie pretējās sienas sēdošai jaunai ķīnietei ar gariem matiem. Taču zaudēja jebkādu interesi par viņu, tiklīdz viņam radās aizdomas, ka meitene lasa mācību grāmatu. Nopētījis Viljamu no galvas līdz kājām, viņš jautāja:

"Klau, negribi DVD pleijeru? "Sony". Baigi skarbais. Par diviem simtiem. Teļļuku ar plakano ekrānu? Astoņi simti."

"Man vajag pistoli. Neko citu nevajag."

"Un vispār kāpēc tu staigā tādās drēbēs? Ne pēc kā neizskatās."

"Drēbes pēc tam."

"Hugo Boss". "Armani". Sagādāšu, ko gribēsi… Vai ari tu varētu kādu vakaru atnākt man līdzi. Nākamnedēļ brauksim uz vienu noliktavu Kvlnsā. Tur būs preču pievedums. Braukt māki?"

"Jā, braukt protu." Viljams palūkojās pa logu. Tēvu nekur nemanīja.

Tad ba-tu jautāja:

"Tu neesi no tiem, kas raustās?"

"Nedomāju vis."

"Tava triāde kaut ko nospēra Fudzjaņā?"

īstenībā Viljamam nekādas triādes nebija, tikai daži draugi, kuri palaikam pievāca kādu mašīnu un šad tad nospēra kādu alkohola pudeli.

"Ka tad, aptīnjam ne vienu veikalu vien."

"Un ko tu darīji?"

"Stāvēju uz vakts, stūrēju, kad laidāmies prom."

Čeņs sarīkoja pārbaudi.

"Labs ir, esam noliktavā, bet tu, pieņemsim, stāvi uz vakts. Ieraugi, ka nāk apsargs. Ko tu darītu? Varētu nošaut?"

"Nē."

"Kāpēc ne?"

Viljams pavīpsnāja.

"Tāpēc, ka tikai idiots uzprasītos uz nāvessodu kaut kādu lupatu dēj."

"Kādu lupatu?"

'Tu teici "Armani", "Boss"," Viljams atbildēja.

"Nu labi, nāk sargs, ko tu darīsi?"

"Pieiešu no aizmugures, izvilkšu viņam pistoli, tad apčurāšu šim bikses."

Čeņs sarauca pieri.

"Bikses apčurāsi? Kāpēc?"

"Tāpēc, ka vispirms viņam jāpārģērbjas pat pirms tā, kad izsauc policiju. Lai kruķi nepadomātu, ka šis apčurājies. Bet pa to laiku paspēsim aizlaisties. Un viņam nekas nebūs nodarīts, tātad nevar piesieties par vardarbību."

Viljams atcerējās, ka šo paņēmienu reiz bija izmantojusi kāda Fudžou ostas rajona banda.

Čeņs bija sajūsmā.

"Jā, velns ar ārā! Tas ir labi. Paņemsim tevi uz Kvīnsu. Gaidīšu rītvakar tepat. Atnākšu ar pārējiem džekiem."

"Pacentīšos. Bet tēvs mani nekur nelaiž."

"Pasūti viņu!" Čeņs pamācīja.

"Nu gan jāiet. Citādi pamanīs, ka esmu prom." Izvilcis naudaszīmju žūksni no kabatas, Viljams parādīja to ba-tu. "Kas tev ir?"

"Pārdevu vienīgo labo, kas man bija," Čeņs sacīja. "To hromēto skaistulīti."

"Tas jau bija galīgais mēsls. Man vajag īstu šaujamo."

"Bailīgs tu neesi. Bet brūķē lielu muti. Ej ratā! Ir tikai trīsdesmit astotā kalibra kolts. Gribi ņem, negribi neņem."

"Pielādēts?"

Čeņs parbaudija ieroci, neizņemdams no maisiņa. "Trīs patronas." "Un viss?"

"Teicu jau negribi, neņem."

"Cik?"

"Pieci simti."

Viljams iesmējās aizsmakušā balsī. "Trīs vai es lasos prom." Čeņs brīdi vilcinājās, tad nopūtās. "Tikai tāpēc, ka tu man patīc."

Abi jaunieši paraudzījās uz visām pusēm, tad maisiņš tika apmainīts pret naudu.

Ne vārda neteicis, Viljams piecēlās kājās. Čeņs sacīja: "Rīt astoņos. Tepat." "Es pacentīšos."

Izgājis no kafejnīcas, viņš aši kātoja prom.

No šķērsieliņas strauji parādījās kāds cilvēks.

Viljams satrūkās un apstājās. Sems Čans piegāja dēlam klāt.

Tad zēns steigšus, galvu nodūris, turpināja ceļu.

"Nu?" Čans jautāja, sekodams zēnam.

"Dabūju, Baba."

"Iedod man!" tēvs sacīja.

Viljams atdeva tēvam maisiņu, un ierocis pārceļoja tēva kabatā.

"Neteici, kā tevi sauc?" "Nē."

"Nepieminēji ne Spoku, ne "Pūķi"?"

"Neesmu tik dumjš!" Viljams apvainojās. "Viņš nemaz nezina, kas mēs esam."

Kādu brīdi abi gāja klusēdami. "Paņēma visu naudu?"

Viljams mirkli vilcinājās, kā gribēdams ko teikt. Tad iebāza roku kabatā un atdeva tēvam atlikušos simt dolārus. Čans uzmeta dēlam aizdomu pilnu skatienu. Taču neko neteica. Mājai tuvojoties, viņš sacīja:

"Nolikšu priekšnama skapī. To ņemsim tikai tad, ja Spoks mēģinās ielauzties. Nekad nenēsā līdzi! Saprati?"

"Mums abiem tādu vajadzētu."

"Saprati?" Čans stingri noprasīja.

"Jā."

Čans pieskārās dēla plecam.

"Paldies, dēls! Tas bija drosmīgs gājiens."

Bailīgs tu neesi.

"Vectēvs lepotos ar tevi," viņš piemetināja.

Viljams gandrīz pateica, ka vectēvs joprojām būtu dzīvs, ja tu visu to nesarīkotu. Taču klusēja. Viņi piegāja pie dzīvokļa durvīm. Čans un Viljams atskatījās. Neviens no kafejnīcas nebija viņiem sekojis. Abi žigli iesteidzās iekšā.

Kamēr Čans noslēpa ieroci uz skapja augšējā plaukta kur tikai viņš un Viljams varēja aizsniegties -, zēns atkrita uz kušetes blakus brālim un mazajai meitenītei. Paņēma žurnālu un izklaidīgi to pārlapoja.

Vai vajadzētu tikties ar pārējiem triādes locekļiem? Tas bija jāizdomā.

Diez vai vajadzētu. Taču īstas pārliecības nebija. Viņš jau bija apguvis kādu mācību vienmēr jāatstāj izvēles iespēja.

42. nodaĻa

Džons Suns bija pārģērbies. Uzvilcis svīteri ar augstu apkakli tas šķita savādi tādā karstumā, lai gan izskatījās visai stilīgi, un jaunas treniņbikses. Viņš bija piesarcis it kā satraukts, aizelsies.

"Vai kas noticis?" Sakša pajautāja.

"joga," viņš paskaidroja. "Vingroju. Tēju?"

"Nevaru ilgi kavēties." Edijs Dens bija aizbraucis uz Piekto policijas iecirkni, bet lejā, ekspertīzes furgonā, viņu gaidīja Alans Kou.

"Jums dāvana. Auglības zāles." Džons parādīja maisiņu.

Viņa izklaidīgi paņēma piedāvāto maisiņu.

"Paldies, Džon!" '

"Kas noticis?" Viņš pētoši raudzījās sievietes satrauktajā sejā. Tad aicināja viņu ienākt, un abi apsēdās uz kušetes.

"Vai atceraties to detektīvu no Ķīnas, kurš mums palīdzēja? Aptuveni pirms stundas viņš atrasts miris."

Suns uz mirkli pievēra acis un nopūtās.

"Nelaimes gadījums? Vai Spoks viņu atrada?"

"Spoks."

"Nu nē, tas ir šausmīgi!"

"Es arī tā domāju." To viņa sacīja paskarbi, neizrādot, ka pārdzīvo, Linkolna Raima labāko tradīciju garā. Tad iebāza roku kabatā un izvilka plastmasas maisiņu ar slepkavības vietā atrasto augu atliekām. "To atradām tur, kur viņu nošāva."

"Kur īsti?"

"Čainataunā. Netālu. Domājam, ka Spoks nopircis kādus garšaugus vai zāļu tējas. Raims uzskata, ja izdotos noskaidrot, kas tas bijis, varētu atrast veikalu, kurā viņš to iegādājies. Un gan jau kāds pārdevējs zinās, kur Spoks dzīvo."

Viņš pamāja.

"Iedodiet, paskatīšos." Džons atvēra maisiņu, paostīja tā saturu, tad izbēra nedaudz uz galda. Pieliecās, ieelpoja aromātu un aplūkoja pašus augus. Turklāt nodomāja, ka Linkolnam Raimam droši vien vajadzēs gāzes hromatogrāfu un masas spektrofotometru, lai paveiktu to pašu, sadalot maisījumu sastāvdaļās un nosakot tās. Beidzot viņš atdeva maisiņu. "Saožu astra gāļu, ingveru, iespējams, arī nedaudz žeņšeņu, poria un alisma." Tad viņš papurināja galvu. "Saprotu, ka jums gribētos, lai pasaku, ka to pārdod tikai pāris veikalos. Diemžēl Ķīnā tas viss nopērkams jebkurā homeopātiskajā vai parastajā aptiekā, pat pārtikas veikalos. Iespējams, ka te ir tāpat."

Dūšu zaudējusi, viņa iedomājās ko citu.

"Bet kam tas noder?" Iespējams, ka Spokam bija kāda īpaša kaite vai savainojums un viņu varētu izsekot ar slimnīcu starpniecību, tāpat kā tas bija izdevies ar Vu Cjujčena sievu.

"Tas ir parasts tonizējošs līdzeklis, nevis zāles. Nostiprina rezistenci un stimulē cji dzīvības spēku. Daudzi to izmanto seksuālā apmierinājuma veicināšanai. Vīriešiem paildzinot erekciju."

Tik vien no manas teorijas, Sakša sadrūma.

"Jums vajadzētu pārbaudīt veikalus detektīva slepkavības vietas tuvumā," Suns ieteica. "Bet jūs droši vien jau esat par to domājuši."

"Tā ari darīsim." Viņa pamāja. "Iespējams, kaut ko uziesim." Viņa gribēja piecelties, taču saviebās; asas sāpes iedūrās plecā, viņa bija sastiepusi kādu muskuli uz "Pūķa".

"Vai zāles dzerat?" Suns tēvišķīgi jautāja.

"Jā-ā, dzeru. Bet vai zināt, cik tās pretīgas?"

"Ne jau garšas dēļ tās jādzer. Nu, pasēdiet vēl mazdrusciņ!"

īsti nezinādama, vai paklausīt, Sakša tomēr uzmanīgi apsēdās. Viņš nostājās aiz kušetes. Šķita, ka visi apkārtējie trokšņi aprima, viņam noliecoties pāri. Tad Sakša sajuta uz pleciem viņa rokas. Tās sāka masēt, sākumā maigi, pēc tam arvien stiprāk, kā uztaustot vārīgo vietu.

Suna galva bija pie paša pakauša, elpa glāstīja viņas kaklu. Pirksti virzījās augšup un lejup, stingri, taču ne sāpīgi iespiežoties ādā. Sajūta bija patīkama, lai gan uz mirkli pārņēma nemiers, kad viņš ar abām delnām bija aptvēris kaklu.

"Nesaspringstiet," viņš nočukstēja savā nomierinošajā balsī.

Sakša pūlējās atslābināties.

Rokas atgriezās uz pleciem, pēc tam aizvirzījās uz muguru. Paspaidīja ribas, taču krūtīm nepieskārās, pēc tam atgriezās pie mugurkaula un kakla.

Interesanti, varbūt tiešām Džons varētu palīdzēt viņai ar Raimu tikt pie bērniem?

Sausums nierēs…

Aizvērusi acis, viņa ļāvās varenajai masāžai.

Suna pirksti atkal bija ap Saksas kaklu. Varēja just, ka viņš pievirzījies tuvāk, kā stingrāku atbalstu meklēdams. Pavisam tuvu. Pirksti atgriezās pie mugurkaula, tad piesardzīgi kustējās kakla virzienā, saņemot to no abām pusēm.

"Vai jūs nenoņemtu savu jostu ar to pistoli?" viņš čukstēja.

"Slikta karma?" viņa jautāja.

"Nē!" Viņš iesmējās. "Traucē asinsriti."

Saņēmusi sprādzi rokās, Sakša to atāķēja, juzdama viņa roku pieskārāmies biezajai neilona jostai, lai to noņemtu.

Klusumā pēkšņi ielauzās mobilā tālruņa zvans. Viņa atvirzījās nost un atsprādzēja no jostas tālruni.

"Hallo! Nozieguma…"

"Sakša, gatavojies!"

"Kaut ko noskaidroji, Raim?"

Kādu brīdi bija jāgaida, varēja dzirdēt kādu sarunājamies ar Raimu.

Pēc brītiņa viņš atkal ierunājās:

"Kuģa kapteinis Seņs nācis pie samaņas. Edijs Dens pa otru līniju viņu izjautā… pagaidi!" Balsis, saucieni. Raima pavēlnieciskais: "Nu, mums vienkārši nav laika. Veikli, veikli, veikli!" Tad viņš turpināja sarunu ar Sakšu. "Paklau, kapteinis esot kādreiz piestaigājis pie imigrantiem, tilpnē noklausījies Čana sarunu ar tēvu. Ja nemaldos, kāds radinieks vai draugs sarunājis viņiem dzīvokli un darbu Bruklinā."

"Bruklinā? Runa bija par Kvīnsu!"

"Neaizmirsti, ka Sems Čans nav no vakarējiem. Skaidrs, ka runāja par Kvīnsu, lai visiem nojauktu pēdas. Es izsecināju, ka viņiem jābūt vai nu Redhukā, vai Aulzhedā."

"Kāpēc tā?"

"Bet kur gan citur? Atceries pēdas uz vecā Čana kurpēm, biomasu? Bruklinā ir divi notekūdeņu attīrīšanas un pārstrādes uzņēmumi. Man gribētos domāt, ka viņi ir Aulzhedā. Tā vairāk apdzīvota, turpat blakus ir Sansetpārka ar ķīniešu kopienu. Edijs Dens koordinē savus Piektā iecirkņa policistus, viņi zvana uz visām Aulzhedas spiestuvēm un tipogrāfijām. Imigrācijas un naturalizācijas dienests ari savācis palielu bariņu. Tev jābrauc uz Beiridžu. Piezvanīšu, tiklīdz noskaidrosim adresi."

Viņa paraudzījās uz Sunu.

"Džon, Linkolns noskaidrojis, kurā rajonā Čani dzīvo. Man tūdaļ jābrauc."

"Kur viņi ir?"

"Bruklinā."

"Ak, cik labi!" Viņš atvieglots nopūtās. "Vai paņemsiet mani līdzi? Varu palīdzēt, tulkot. Mēs ar Čanu runājam vienā izloksnē."

"Protams." Sakša piespieda vaigu pie klausules. "Džons Suns brauks mums ar Kou līdzi. Tulkos. Jau braucam, Raim. Piezvani, kad zināsi adresi!"

Viņi beidza sarunu, un Suns iegāja guļamistabā. Pēc mirkļa viņš atgriezās ar platu jaku mugurā.

"Ārā nemaz nav auksts," Sakša brīnījās.

"Jābūt siltumā tas ir galvenais pareizas asinsrites nodrošināšanai."

Tad viņš palūkojās uz Sakšu un uzlika rokas viņai uz pleciem. Sakša viegli uzsmaidīja viņam. Viņš neparasti svinīgi bilda:

"Jūs, Jiņdao, esat izdarījusi ļoti labu darbu, atrazdama šos cilvēkus."

Viņa sarauca pieri neizpratnē un pielieca galvu.

"Jiņdao?"

"Tas tāds mīļvārdiņš Jiņdao," viņš paskaidroja. "Nozīmē tuvs draugs."

Tas Sakšu ļoti aizkustināja. Viņa paspieda Suna roku. Tad atkāpās.

"Nu tad sameklēsim Čanus!"

Izgājis no savas slēptuves, cilvēks, kuru dēvēja tik daudzos vārdos Kvaņs Ans, Spoks vai Džons Suns sarokojās ar Alanu Kou, kurš, kā šķita, bija imigrācijas dienesta aģents.

Taisnību sakot, Spoku tas nedaudz satrauca; reiz jau Kou Ķīnas un ASV apvienotās likumsargu grupas sastāvā bija piekļuvis viņam bīstami tuvu. Par laimi, Spoka banšou ari nesnauda. Tieši viņš noskaidroja, ka ziņas par čūskgalvja darbību sniegusi kāda jauna sieviete, strādādama firmā, ar kuru Spokam bija kopīgas intereses. Palīgs bija nolaupījis šo sievieti, spīdzinājis, lai noskaidrotu, ko īsti viņa izstāstījusi imigrācijas dienestam, un tad apracis līķi kādā būvlaukumā.

Tiesa, Kou acīmredzot nebija ne jausmas par Spoka izskatu. Čūskgalvis atcerējās, ka Kenelstrītas uzbrukuma laikā, mēģinot nogalināt Vu ģimeni, bija uzvilcis slēpotāju sejas masku, tātad neviens nevarētu viņu pazīt.

Atstāstījusi Raima teikto, Jiņdao iekāpa policijas furgonā. Kou paspēja ieņemt stratēģiski svarīgo vietu aiz muguras, it kā apliecinādams savu neuzticēšanos nenaturalizētam ārzemniekam. Viņi devās ceļā.

No Jiņdao aģentam teiktā Spoks saprata, ka Čanu dzīvoklī būšot vairāki policisti un Imigrācijas un naturalizācijas dienesta aģenti. Taču viņš jau bija izdomājis, kā panākt iespēju kādu brīdi būt kopā ar Čaniem bez lieciniekiem. Kad pie viņa ieradās Jiņdao, viņa dzīvoklī bija Jūsufs un vēl viens uigurs. "Turki" iemuka guļamistabā, pirms Spoks bija paspējis atvērt ārdurvis, bet vēlāk, iegājis tur pēc pistoles un vējjakas, viņš bija tiem pieteicis sekot policijas mašīnai. Bruklinā "turkiem" jāsarīko pie Čanu dzīvokļa incidents, kura laikā Spokam jāpaspēj viņus novākt.

Pārliecinājies, ka Jūsufs apdomīgi, vairākas mašīnas tālāk, seko savā "VVindstar", viņš iegrima domās.

Kā būs ar Jiņdao? Iespējams, viņu sakars jāatliek uz vēlāku laiku.

Naisjiri, viņš pasmaidīja.

Visam savs laiks.

Iedomājies vien, kā drāzīs viņu, Spoks pilnīgi nodevās fantāzijām par Jiņdao; tās bija pieņēmušās spēkā kopš tā rīta, kad viņš pirmo reizi bija ieraudzījis šo sievieti pludmalē peldam palīgā. Iepriekšējā vakarā viņa bija saņēmusi tikai šķīstu akupresūras seansu ar visādām muļķībām par auglības veicināšanu. Nākamajai tikšanās reizei jābūt pilnīgi citai. Jāaizved viņa uz tādu vietu, kur varēs piepildīt visus sapņus, kas neatstājās no viņa ne mirkli.

Sasaistīta Jiņdao lokās un šņukst apakšā.

Mokās.

Spiedz.

Un tad jau viņš bija tik sakairināts, ka jutās spiests pagriezties pret Kou, lai slēptu uzbudinājumu, un uzsāka sarunu par Imigrācijas un naturalizācijas dienesta noteikumiem politiskā patvēruma ziņā. Aģents bija atklāts, parupjš un nepārprotami augstprātīgs pat pret Spoku, kas viņa acīs bija tikai nabaga atraitnis, ārsts, brīvību mīlošs disidents, kurš centās godīgā, smagā darbā nodrošināt savai ģimenei labāku dzīvi.

Sivēnus nelaidīsim ne tuvumā, lai ko tas mums maksātu, tādi bija aģenta uzskati. Ar domu, ka Amerikai viņi nav pieņemami. Politika un nelegālās imigrācijas psiholoģija Spokam neko nenozīmēja, bet vienu gan viņam gribētos noskaidrot vai Kou vispār zināja, ka sociālās apdrošināšanas pabalstus saņem proporcionāli daudz mazāk ķīniešu izcelsmes amerikāņu nekā jebkura cita iedzīvotāju grupa, ari ASV dzimušus baltos? Diez vai viņam bija kaut mazākā nojausma, ka viņu izglītības līmenis bija augstāks, bet bankrotu skaits un nodokļu nemaksāšanas gadījumu skaits zemāks?

Viņš ar prieku būtu nogalinājis šo cilvēku, pat nožēloja, ka laika trūkuma dēļ neizdosies paildzināt tā pirmsnāves mokas.

Spoks pārlaida skatienu Jiņdao kājai. Vēdera lejasdaļā viņš atkal sajuta kņudoņu. Atcerējās, kā iepriekšējā vakarā abi bija sēdējuši restorānā un viņš tik atklāti bija stāstījis par sevi.

Saplēst katlus un nogremdēt kuģus.

Vai vajadzēja kļūt tik vaļsirdīgam? Tas bija muļķīgi. Tā taču varēja ļaut viņai nojaust, kas viņš ir, vai vismaz radīt aizdomas. Nekad mūžā viņš ne ar vienu citu nebija tik atklāti runājis par savu dzīvesziņu.

Droši vien tas nebija izskaidrojams tikai ar iekāri. To viņš bija izjutis pret simtiem citu sieviešu, nevienai neizpauzdams savas slēptākās jūtas ne pirms savienošanās, ne tās laikā, ne arī pēc tās. Nē, ar Jiņdao bija pavisam citādi. Tam varēja būt tikai viens izskaidrojums: Spoks viņā saskatīja kaut ko radniecīgu. Bija tik maz cilvēku, kuri spēja viņu saprast… ar kuriem varēja aprunāties. Tik maz tādu, ar kuriem varēja pavadīt laiku, vēl mazāk to, kuriem gribētos izkratīt savu sirdi.

Pēc viņa domām, Jiņdao bija tāda.

Kamēr Kou gari un plaši klāstīja par imigrācijas kvotu pamatotību un nelegālās imigrācijas izraisīto sociālās apdrošināšanas pabalstu izmaksu pieaugumu, čūskgalvis skuma, ka nekad nevarēs paņemt šo sievieti līdzi, lai parādītu viņai Sjameņas krāšņumu, paklejotu ap Naņputou templi milzīgo budistu klosteri -, lai vēlāk uzaicinātu uz zirņu vai nūdeļu zupu.

Par vienu gan viņš nešaubījās. Nodomātais tiks izdarits viņš aizvedīs Jiņdao uz kādu pamestu noliktavu vai citu graustu un vismaz kādu stundiņu izpriecāsies, piepildot savas ne uz mirkli nerimstošās fantāzijas. Protams, pēc tam viņai jāmirst. Jiņdao jau pati bija teikusi, ka arī viņa esot gatava plēst katlus un gremdēt kuģus; pēc Čanu nogalināšanas viņa neliktos mierā, līdz nogalinātu vai arestētu pašu Spoku. Viņas dzīve bija galā.

Spoks smaidot atskatījās uz Kou, kā atzīstot aģenta spriedelējumu pareizību. Bet čūskgalvis visu uzmanību veltīja kaut kam citam. Jūsufs ar otru uiguru turējās cieši aiz policijas mašīnas. Jiņdao nebija viņus pamanījusi.

Spoks pagriezās uz priekšu. Palūkojās uz viņu. Tad nomurmināja dažus vārdus.

"Ko jūs teicāt?" Jiņdao jautāja.

"Lūgšana," Spoks sacīja. "Ceru, ka Guaņa Jina mums palīdzēs uzzināt Čanu adresi."

"Kas tā tāda?"

"Žēlsirdības dieviete," skanēja atbilde, taču tā nenāca no Spoka, bet aiz muguras sēdošā izpalīdzīgā aģenta Kou.

43. nodaĻa

Pēc minūtēm desmit iezvanījās Lona Silleto tālrunis. Raims un Kūpers nepacietīgi lūkojās uz viņu. Detektīvs atbildēja. Tad pievēra acis un izplūda smaidā.

"Atraduši Čanus!" viņš iesaucās un beidza sarunu. "Zvanīja viens no Piektā iecirkņa patruļniekiem. Atraduši Aulzhedā kādu, kam pieder divas spiestuves. Džozefs Taņs vārdā. Kad viņam lika saprast, ka visa ģimene dažu stundu laikā var būt pagalam, ja neatradīsim viņus, Taņs neizturējis un atzinies, ka piedāvājis darbu Čanam ar dēlu un sameklējis viņiem dzīvokli."

"Adresi pateica?"

"Tieši tā. Divus kvartālus no notekūdeņu attīrīšanas iekārtas. Lai dzīvo sūdi, ko gan citu te var teikt?"

Raims vairs neklausījās Silleto prātā iešāvās Sonija Li ne visai pieklājīgā formā izteiktais lūgums detektīvu dieviņam.

Guaņ Di, lūdzu, palīdzi mums atrast Čanus un noķert sūdabrāli Spoku!

Piestūrējis pie baltās tāfeles, viņš pārlūkoja visu tabulu, lietiskos pierādījumus, fotogrāfijas.

"Tad es zvanu Bo un imigrācijas dienestam, taurēšu visus augšā," Silleto teica.

"Pagaidi drusciņ!" kriminālmeklētājs teica.

"Kāpēc?"

"Man tā iegribējās," Raims domīgi novilka.

Kā vērīgā piekūna acs Raima galva lēni grozījās no vienas puses uz otru, vēlreiz apskatot Toma rūpīgi veiktos pierakstus, fotogrāfijas, pārējos lietiskos pierādījumus. Ik sīkums papildināja drūmo ainu tikpat nozīmīgi kā Senās Ēģiptes kapeņu hieroglifi.

Acis aizvēris, viņš Jāva informācijai plūst netraucētai, tāpat kā Amēlija Sakša mēdza dot vaļu savam "Camaro".

Tad redz, kur atbilde, Raims nodomāja un, acis atvēris, lūkojās uz sarakstu.

Tikai ar vienu "bet" jautājums nevienam nebija zināms.

Durvis parādījās Toms.

"Laiks pavingrot," viņš teica.

Ārstnieciskajai vingrošanai tāda pacienta kā Raima dzīvē bija milzīga nozīme. Tā neļāva muskuļiem atrofēties, uzlaboja asinsriti, labvēlīgi ietekmēja slimnieka psiholoģisko stāvokli to gan Raims publiski neatzina. Tomēr vingrinājumi daļēji pamatoja domu, ka reiz pienāks diena, kad viņš atkal varēs vadīt savus muskuļus.

Tāpēc ar visu savu īgņošanos, sūdzēšanos un Toma ellišķīgo nokausēšanu lai cik rūpīgi tas vingrināja viņa locekļus, pēc tam iegrāmatodams rezultātus, Raims klusībā ilgojās pēc šīs ikdienas nodarbes.

Tomēr šoreiz jaunais palīgs visu saprata no pirmā acu uzmetiena un izgāja no istabas.

"Par ko tu domā?" Silleto jautāja.

Savos īpašajos vingrojumos iegrimušais prāts pretstatā pamirušajiem locekļiem nezināja robežu. Bezgalīgas tāles, bezgalīgas dzīles, pagātne un nākotne. Raima domas klīda pa Spoka medību gaitās savāktajām pēdām; dažas no tām bija atstājušas tik platus ceļus kā Istrivera, citas tik šauras un nedrošas kā stīdziņas, vēl citas šķita tikpat nederīgas kā sarautie nervi, kuri kādreiz sniedzās no Linkolna Raima smadzenēm lejup. Taču viņš nevienu neatstāja bez ievērības.

SPOKA MEDĪBAS

Nozieguma vieta: Īsiona, LongailentjA

•  Pludmalē ar šāvienu mugurā nogalināti divi imigranti.

•  Viens imigrants doktors Džons Suns ievainots.

•  Līdzi bijis banšou (palīgs); personas identitāte nav noskaidrota.

•  Viens no līķiem, kurus atrada "Pūķa" nogremdēšanas vietā, noslīkušais, identificēts kā palīgs.

•  Desmit imigranti izglābušies: septiņi pieaugušie (viens

vecāks vīrietis, viena ievainota sieviete), divi bērni, viens zīdainis. Nozagts baznīcas mikroautobuss. Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju. Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta papildu informācija.

Automašīna, kas gaidījusi Spoku krastmalā, aizbraukusi bez viņa. Šķiet, ka Spoks vienu reizi izšāvis mašīnas virzienā. Izmantojot riepu protektoru nospiedumus un garenbāzes izmērus, nosūtīts ražotāja un modeļa pieprasījums.

Transporta līdzeklis bijis BMVV X5. Vadītājs bijis Džerijs Tans.

Nav konstatēta imigrantu transportēšanai paredzētu transporta līdzekļu klātbūtne.

Mobilais tālrunis, kas, iespējams, pieder Spokam, nosūtīts pārbaudei uz FIB.

Neizsekojams drošu satelītsakaru tālrunis. Ķīnas valdības sakaru sistēma uzlauzta, lai to pieslēgtu. Spoka ieroča kalibrs 7,62 mm. Neparasta patronas čaulīte.

Piecdesmit pirmā gada modelis, Ķīnā ražota automātiskā pistole.

Spokam esot uzpirkti valdības ierēdņi. Spoks aizbēdzis ar zagtu sarkanas krāsas "Honda". Izsludināta automašīnas meklēšana. "Honda" pazudusi bez pēdām.

Jūrā atrasti divi līķi (nāves cēlonis šauta brūce) un viens noslīkušais. Fotogrāfijas un pirkstu nospiedumi Raimam un Ķīnas milicijai.

Noslīkušais identificēts kā Viktors A, Spoka banšou. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Neviens pirkstu nospiedums nav identificēts, bet uz pirkstiem un īkšķiem neparastas zīmes (ievainojums vai apdegums auklas berzes rezultātā?). Ziņas par imigrantiem: Sems Čans un Vu Cjujčens, un abu ģimenes, Džons Suns, kuģī bojā gājušās sievietes bērns, neidentificēts vīrietis un sieviete (nošauti krastā).

Nozagtais mikroautobuss, Čainatauna

Imigranti to maskējuši ar "Mājai un dārzam" emblēmu.

Asins traipu forma liecina, ka ievainotajai sievietei cietusi roka vai plecs.

Asins paraugi nosūtīti uz laboratoriju asins grupas noteikšanai.

Ievainotajai sievietei IV asins grupa, rēzus negatīvs. Pieprasīta plašāka analīze. Pirkstu nospiedumi nosūtīti uz APNIS. Pirkstu nospiedumi nav identificēti.

Džerija Tana slepkavības vieta

Četri vīrieši izsituši durvis, spīdzinājuši un nogalinājuši viņu.

Divas patronu čaulītes atbilst piecdesmit pirmajam modelim. Tans nošauts ar diviem šāvieniem galvā. Plašs vandalisms. Daži pirkstu nospiedumi.

Neviens nospiedums (tikai Tanam) nav identificēts. Trim līdzdalībniekiem mazāki kurpju izmēri nekā Spokam, iespējams, viņi ir mazāka auguma. Pēdas liecina, ka Spoka iespējamā slēptuve ir centrā, Tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā. Iespējamie līdzdalībnieki no Ķīnas etniskajām minoritātēm. Tiek noteikta varbūtējā dzīvesvieta. Uiguri no Turkestānas kopienas un Kvīnsas Islāma centra.

Mobilo tālruņu sarunu analīze norāda uz adresi Patrikhenristrīta 805.

Kenelstrītas apšaudes vieta

Papildu pēdas apstiprina, ka slēptuve meklējama Pasaules tirdzniecības torņu/Beteripārksitijas rajonā.

Nozagts "Chevrolet Blazer"; īpašnieks nav identificējams.

Pirkstu nospiedumi nav identificējami. Slēptuves grīdas segums: firmā "Arnolds" ražots "LustreRite", ieklāts pēdējā pusgada laikā; tiek vākta informācija no būvniecības firmām, lai noskaidrotu, kur ieklāti grīdas segumi. Atrasta svaiga mulča.

Spoka līdzdalībnieka līķis Ķīnas rietumu vai ziemeļrietumu teritorijā mītošas etniskās minoritātes pārstāvis. Pirkstu nospiedumi nav identificēti. Ierocis: "Walther PPK".

Imigrantu dati: Čani Sems, Mei-Meja, Viljams un Ronalds, Sema tēvs Čans Dzječi un mazs bērns, Pou-Je. Semam sarunāts darbs, taču darba devējs un vieta nezināmi. Var pārvietoties ar zilu furgonu, ne modelis, ne numurs nav zināmi. Čanu dzīvoklis ir Kvīnsā. Vu Cjujčens, Jun-Pina, Čiņ-Meja un Lans.

Spoka slēptuves aiskate

Iegūtie pirkstu nospiedumi un Čana Dzječi roku fotogrāfijas liecina, ka gan tēvs, gan dēls Sems ir kaligrāfi. Sems Čans, iespējams, var strādāt par iespiedēju vai zīmēt izkārtnes. Tiek izjautāti Kvīnsas uzņēmumu īpašnieki (pa tālruni).

Biomasa uz upura kurpēm ļauj secināt, ka Čani apmetušies netālu no notekūdeņu attīrīšanas iekārtām. Spoks algo fen šui speciālistu dzīvokļa iekārtošanai.

"Pūķa" apskates rezultāti

Kuģa spridzināšanai Spoks izmantojis jaunāko C4. Sprāgstvielas identificēšanai izmantota ķīmiska viela. Kajītē, kur dzīvojis Spoks, atrasts liels pilnīgi jaunu ASV naudaszīmju skaits.

Kajītē atrastas lietotas Ķīnas naudaszīmes, juaņas, aptuveni divdesmit tūkstošu ASV dolāru vērtībā.

•  Upuru saraksts, lidmašīnas līgumreisa grafiks un paziņojums par bankas pārskaitījumu. Tiek noskaidrots sūtītājs Ķīnā.

•   Kuģa kapteinis dzīvs, bet bez samaņas.

•   Deviņu milimetru "Beretta", "Uzi". īpašnieka noteikšana nav iespējama.

sonija Li s1.epkavtbas vieta

•  Slepkavības ierocis jauns četrdesmit piektā kalibra "Glock 36" (no valdības iestādēm?).

•  Tabaka.

•   Dzeltena papīra gabaliņi.

•  Neidentificētu augu daļiņas (teja, garšvielas, narkotikas?).

•   Magnija silikāts (talks) zem nagiem.

Autostrāde Bruklinā meta slaidu loku, un Jiņdao tik aši nogriezās no tās, ka Spokam bija jāatzīst necik labāk pat ar savu BMVVvai "Porsche" viņam tas neizdotos.

Neuzkrītoši palūkojies sānskata spogulī, viņš pārliecinājās, ka Jūsufs nebija viņus pazaudējis.

Tad viņš zagšus paraudzījās uz Jiņdao, viņas daiļo profilu, mirdzošajiem, mezglā saspraustajiem rudajiem matiem, jaukajiem krūšu apaļumiem zem melnā T krekla.

Un satrūkās, sievietes mobilajam tālrunim iezvanoties vēlreiz.

Viņa paņēma to rokā.

"Raim… jā-ā, esam jau tuvu. Klāj vaļā!" Viņa ieklausījās. "Lieliski!" Viņa pagriezās pret Spoku un Kou. "Adrese rokā gan. Čana paziņa sameklējis viņiem tepat darbu un dzīvokli. Esam gandrīz klāt." Viņa atkal uzmanīgi klausījās. Taču kāds Raima teikums uz mirkli aptumšoja viņas seju. Varēja nojaust, ka viņa uzzinājusi ko tādu, kas lika visam ķermenim saspringt. Spokam uzreiz radās aizdomas, ka viņi kaut ko uzoduši. Viņš saausījās.

"Skaidrs, Raim," viņa beidzot teica. "Sapratu."

Jiņdao beidza sarunu.

"Sasodīts!" Kou sacīja. "Nekad nebūtu iedomājies, ka viņš to patiešām varētu dabūt gatavu."

Kadu bridi viņa klusēja. Tad novilka:

"Jā-ā."

Tad sāka stāstīt, pļāpāt kā maza meitene, par Bruklinā pavadīto bērnību. Spoks tūdaļ noprata, ka viņa tēlo, un viņa aizdomas auga augumā. Viņš bija pārliecināts, ka tam, ko Raims viņai paziņojis, nav nekāda sakara ar Čaniem.

Spoks pamanīja arī viņas roku noslīdam pie kājas, izklaidīgi kā negribēdama sieviete to paberzēja. Roka tā arī palika pie gurna; nebija šaubu, ka īstais iemesls bija pārvietot to tuvāk pistolei.

Acis no ielas nenovērsdams, arī Spoks neuzkrītoši nolaida roku gar sāniem, tad tā aizvirzījās aiz muguras, paslīdēja zem vējjakas, kur aiz treniņtērpa bikšu jostas bija aizbāzta pistole, un cieši satvēra to.

Kādu laiku mašīnā valdīja klusums, viņi brauca pa ielām, kuru abās pusēs slējās dzīvojamās ēkas.

Aiz kārtējā pagrieziena Jiņdao, palūkojusies uz mājas numuru, apstājās ielas malā un, uzvilkusi stāvbremzes, pamāja uz nelielu dzīvojamo namu ar sarkanbrūnā smilšakmens apdari.

"Te tas ir."

Spoks uzmeta tam skatienu, no Jiņdao uzmanību nenovērsdams.

"Nav tā miskaste, kā biju iedomājies," Kou ciniski piebilda. "Nu, nevilksim garumā!"

Jiņdao mierīgi noteica:

"Vēl ne." Tad viņa pagriezās pa labi, pāri sēdekļa atzveltnei uzlūkodama Kou.

Spoks ne mirkli nešaubījās, ka viņa tā rīkojas, lai novērstu uzmanību. Taču viņa darbojās zibenīgi, daudz ātrāk, nekā varētu iedomāties. Čūskgalvis vēl nebija satvēris rokā savu pistoli, kad Jiņdao jau bija izrāvusi savu ieroci no maksts un pagriezās pret vinu.

44. nodaĻa

Spoks neviļus paliecās sānis, būdams gandrīz pārliecināts, ka viņa šaus bez brīdinājuma jo mainītās lomās tieši tā, protams, būtu rīkojies pats.

Taču melnās pistoles stobrs pašāvās viņam garām un apstājās aģenta deguna priekšā.

"Ne no vietas, Kou! Pat nemēģini pakustēties! Un rokas turi tā, lai es redzētu."

"Ko… Ko tas nozīmē?" Kou izbijies atrāvās atpakaļ.

"Nekusties!" viņa atcirta. "Ja kaut roku pakustināsi, ar tevi ir cauri."

"Es ne…" Aģents blisināja acis.

"Saprati?"

"Jā, sasodīts, saprotu gan!" Kou iesaucās. "Bet labāk būs, ja vismaz paskaidrosi, kas šeit notiek."

"Tikko runāju pa tālruni, dzirdēji? Linkolns man pateica ne tikai Čanu adresi. Viņš vēlreiz pārbaudījis pierādījumus un vienam otram piezvanījis. Tu jau biji pārliecināts, ka neviens neiedomāsies, vai ne?"

"Izbeidz, Sakša! Tā nevar…"

"Viņš visu noskaidrojis. Ka tieši tu sadarbojies ar Spoku."

"Jukuši esat, vai?" Aģents norīstījās.

"Tu esi viņa sargeņģelis. Un viņu aizsargā. Tāpēc arī izšāvi, lai brīdinātu pie Vu dzīvokļa Kenelstrītā. Nemaz negribēji trāpīt. Tikai brīdināt. Un piegādāji informāciju, kā tad viņš uzzinātu, ka viņus pārveda uz slēptuvi Marejhilā?"

Kou nervozi grozīja galvu un palūkojās pa logu.

"Pilnīgs sviests."

Spoks ar pūlēm atguva elpu no pārbīļa. Rokas joprojām trīcēja.

Viņš nežēlīgi svīda svīteri ar augsto apkakli novilkt nevarēja, jo uz kakla bija palikusi rieva pēc Ķīnas detektīva mēģinājuma viņu nožņaugt ar amuleta siksniņu. Viņš noslaucīja delnas gar biksēm.

"Neuztraucieties, Džon!" Jiņdao sacīja. "Viņš vairs nevienam neko nenodarīs." Tad atkal pievērsās aģentam. "Pie tam sagādāji viņam jauku jaunu šaujamo "Glock". Četrdesmit piektā kalibra. Droši vien tīrā sagadīšanās, bet tas ir tieši jūsu aģentūras dienesta ierocis."

'Tu esi pavisam nojūgusies, Sakša!"

"Mēs esam saņēmuši ziņojumus pa visiem kanāliem, ka Spoks šeit piekukuļojis ne vienu valdības ierēdni vien. Nesaprotu, kāpēc tik ilgi nevarējām iedomāties, ka tas varētu būt arī kāds Imigrācijas un naturalizācijas dienesta aģents. Pībodijs teica, ka neviens no operatīvajiem aģentiem nav tik bieži bijis tur komandējumos kā tu. Un, šķiet, pats par savu naudu. Lai tiktos ar sava saimnieka čūskgalvjiem."

"Tāpēc ka mana ziņotāja bija pazudusi un gribēju atrast viņas slepkavu."

"Nu, redz, Raims tieši patlaban zvana uz Fudžou drošības iestādi. Grib iepazīties ar pierādījumiem arī tajā lietā."

"Gribat teikt, ka es pats nogalināju savu ziņotāju? Sievieti ar maziem bērniem?"

"Gribam pārbaudīt liecības," Jiņdao mierīgi teica.

"Kas, velns parāvis, varēja par to liecināt? Ja kāds apgalvo, ka redzējis mani ar Spoku, tas melo."

"Ak liecinieku nebūšot?" viņa jautāja. "Tas vēl neko nenozīmē. Neaizmirsti, ka viņš slimīgi baidās no lieciniekiem! Nemūžam personiski netiksies ar kādu, kas varētu liecināt pret viņu. To viņa uzdevumā paveiks citi."

"Paklau, tu jau murgo!"

"Nē, tikai pārbaudām pierādījumus," Jiņdao sacīja. "Raims nupat pārbaudīja tava mobilā tālruņa izejošos zvanus. Pāris dienās sešas reizes zvanīts uz anonīmu automātisko atbildētāju Ņūdžersijā."

"Nu, galīgas muļķības, es to izmantoju kontaktiem ar vietējiem ziņotājiem."

"Nekad neesi pieminējis, ka tev būtu ziņotāji."

"Tāpēc ka tas nav saistīts ar izmeklējamo lietu."

Jiņdao saniknojās.

"Gribēji piezvanīt Spokam, kad piebrauksim pie Čanu dzīvokļa? Vai vienkārši pats būtu viņus nošāvis?… Un mūs abus arī?"

Kou ādamābols palēcās vēlreiz.

"Vairs ne vārda neteikšu. Man nepieciešams advokāts."

"Tam laika diezgan. Tagad labo roku uz durvju roktura! Ja kaut nedaudz atrausi, dabūsi lodi plecā. Saprati?"

"Paklau…"

"Saprati, ko teicu?"

Spoks palūkojās viņas skaudrajās acīs, un pašam tirpas pārskrēja pār muguru. Varētu domāt, ka viņa tīšuprāt nokaidna aģentu, lai tikai rastos izdevība to sašaut.

"Jā," tas nikni norūca.

"Un tagad mēģināsim ar kreiso roku, īkšķi un rādītājpirkstu vien, uzmanīgi izņemt pistoli. Pavisam lēni padod to man!"

Ar riebuma izteiksmi sejā Kou lēni izvilka no maksts pistoli un pasniedza viņai, stobru pavērsis pret sevi.

Iebāzusi to kabatā, Jiņdao teica:

"Ārā no mašīnas!" Pati atvēra savas durvis un izkāpa. Tad atvēra durvis Kou pusē, pistoli nenolaizdama. "Tikai bez steigas."

Viņš paklausīja. Jiņdao pamāja uz ietvi.

"Uz vēdera!"

Spoka sirds kura bija situsies kā putns stikla būrī pamazām nomierinājās.

Bailēs varēsi būt drosmīgs…

Tādi joki nebija piedzīvoti. Viņš patiešām maksāja dažiem te, Amerikā, pat tam imigrācijas dienesta darbiniekam, kurš iepriekšējā rītā bija viņu izjautājis, tāpēc arī tik ātri un viegli tika cauri. Taču ne jau visus viņš pazina un, kā Jiņdao nupat bija Kou stāstījusi, tikās ar kādu personiski vienīgi izņēmuma gadījumos. Bet Marejhilas slēptuves adresi, to, kur bija nometināta Vu ģimene pēc neveiksmīgā uzlidojuma, bija izpļāpājusi Jiņdao pati, kad piedāvāja ari viņam pārcelties turp.

Ja jau Kou, taisnību sakot, strādāja viņa labā, tad, iespējams, derētu viņam palīdzēt?

Nē, labāk nesapīdes. Tādu iespēju nedrīkstēja palaist garām. Jiņdao un pārējie nebūs tik vērīgi, domājot, ka noķēruši nodevēju.

Viņš noskatījās, kā viņa veikli uzlika Kou rokudzelžus, ielika savu pistoli maksti, tad rupji uzrāva Kou kājās.

Atvēris savā pusē logu, Spoks pamāja uz māju.

"Vai man nevajadzētu vispirms aprunāties ar Čaniem?"

"Viņi te nemaz nedzīvo," Jiņdao atbildēja. "Māja ir vēl pāris kvartālu tālāk. Samelojos tā vajadzēja, lai šo pārsteigtu. Šo vietu izvēlējos, jo tepat aiz stūra ir policijas iecirknis. Atdosim viņiem, kamēr FIB atbrauks pakal."

Spoks, nopētījis Kou no galvas līdz kājām, ar rūgtuma pieskaņu balsī teica:

"Gribējāt paziņot Spokam, kur viņi dzīvo. Bet bērni… bijāt gatavs ļaut viņam nogalināt ari bērnus. Cik nožēlojami!"

Parupji aiz elkoņa saņēmusi, Jiņdao aizveda Kou līdz ielas stūrim, kur viņus sagaidīja trīs policisti. Tie uzreiz ielenca un aizveda Kou. Spoks atskatījās un ieraudzīja kvartāla galā stāvam Jūsufa mašīnu ar ieslēgtu dzinēju.

Pēc pāris minūtēm Jiņdao atgriezās, iedarbināja dzinēju, un viņi turpināja ceļu. Uzmetusi Spokam skatienu, viņa skumji papurināja galvu.

"Man jāatvainojas. Vai jums nekas nekaiš?" Lai gan atgadījums bija šo sievieti nedaudz satraucis, viņa izskatījās gandrīz tāda pati kā iepriekš. Mierīga un pašpārliecināta, viņa vairs netēloja.

"Jā." Spoks iesmējās. "Tas jums lieliski izdevās. Esat īsta savas profesijas meistariene." Viņa smaids izdzisa. "Tātad imigrācijas dienestā bijis nodevējs?"

"Viņš taču sapūta pīlītes par nogalināto ziņotāju. Muļķoja mūs visus." Paņēmusi savu mobilo, viņa piezvanīja. "Viss kārtībā, Raim, Kou jau ir iecirknī, pa tupēs tur… Nē, nē, nekādu problēmu. Mēs ar Džonu tūlīt būsim pie Čaniem… Kur pārējie? Labi, būšu tur pēc trim minūtēm. Nē, nē, nekādu specvienību negaidīsim. Pilnīgi iespējams, ka Spoks jau ir kaut kur tuvumā."

Tā varētu būt, čūskgalvis nodomāja.

Jiņdao beidza sarunu.

Tātad viņi ieradīsies paši pirmie. Un nemaz nebūs jāatliek izpriecas ar Jiņdao uz vēlāku laiku. Viņam jānošauj Čani, jāiedabū Jiņdao Jūsufa mašīnā un jābēg prom. Spoka roka pieskārās viņas plecam un saspieda to. Iekāres pārņemts, viņš pat parunāt nespēja.

"Paldies, ka braucāt līdzi, Džon!" Jiņdao viņam uzsmaidīja. "Kā lai es saku jiņdao?"

Viņš papurināja galvu.

"Tā vīrietis mēdz uzrunāt sievieti. Jums būtu jāsaka jiņdžin."

Tā dēvēja vīriešu dzimumorgānus.

"Jiņdžin," viņa teica.

"Jūtos pagodināts!" Spoks viegli paklanījās. Noskatījās uz viņas rudajiem matiem, balto ādu, slaidajām kājām… "Jūsu draugs Raims gan ir varens detektīvs. Kad viss beigsies, gribētos reiz viņu apciemot."

"Iedošu vizītkarti. Man viena ir somiņā."

"Paldies!"

Arī Raima dienas ir skaitītas. Tagad viņš zināja, ka tas cilvēks nerimtos, līdz būtu uzvarējis ienaidnieku. Po fu čeņ džu… Saplēst katlus un nogremdēt kuģus. Tas Raims jau pats bija Spokam līdzīgs. Tāpat kā Jiņdao. Abi pārāk bīstami, lai viņus atstātu dzīvus. Viņa bija stāstījusi, ka Raims esot paralizēts. Diez, kā tādu varētu spīdzināt, Spoks prātoja. Ir tikai seja, acis, mēle… Gan jau izdomās, viss atkarīgs no tā, cik laika būs viņa rīcībā. Ar uguni visizdevīgāk.

Jiņdao strauji nogriezās vienvirziena ielā un apstājās. Pārbaudīja māju numurus un tad turpināja ceļu uz priekšu, līdz apstājās kvartāla vidū. Pie apmales vietas nebija, tāpēc viņa atstāja mašīnu otrajā rindā un uz priekšējā stikla uzlika uzrakstu "Policija".

"Tur tā māja!" Jiņdao norādīja uz trīsstāvu sarkanu ķieģeļu ēku nedaudz uz priekšu. Pirmā stāva dzīvokļa logos dega gaisma. Pieticīgi, bet, ka Spoks atzina, daudz greznāk nekā ar dzelteniem un smilškrāsas dēlīšiem apšūtajās un no izdedžu blokiem mūrētajās mājās, par kurām tik daudziem ķīniešiem jāpateicas Mao.

Izkāpuši no mašīnas, viņi aizgāja līdz ietvei un tur apstājās. Spoks atskatījās. Jūsufs arī bija apstājies; mijkrēslī aiz mašīnām varēja redzēt, kā abi "turki" seko viņam ar Jiņdao.

Spoks pieliecās viņai tuvāk sievietes āda smaržoja pēc aromātiskajām ziepēm un svaigiem sviedriem. Uzbudinājums nebūt nebija noplacis, un viņš piespiedās Jiņdao plecam un gurnam, kamēr viņa nopētīja māju. Viņa pamāja uz erkeru pie ieejas.

"Jāiet pa sētaspuses durvīm ja vien tās ir vaļā. Citādi vēl ieraudzīs mūs un gribēs bēgt."

Pamājusi, lai seko, viņa iegāja tuvākās mājas pagalmā un no turienes, ejot pa caurstaigājamiem pagalmiem, nokļuva pie Čanu mājas. Viņa gāja piesardzīgi, lai tumsā neuzdurtos kaut kam tādam, kas nodotu viņu ierašanos. Pie sivēnu dzīvokļa sētaspuses durvīm viņi apstājās, un Jiņdao ieskatījās pa logu tur redzēja mazu virtuvīti. Iekšā neviena nebija.

"Vispirms vienmēr jāieskatās pa sētaspuses logu," viņa čukstēja. "Mans jaunākais policijas taktikas noteikums." Un skumji pasmaidīja, iemeslu nepaskaidrodama. "Nu, iesim!" viņa sacīja. "Tikai lēnītēm. Nedrīkstam viņus iztrūcināt. Uzreiz pasakiet, ka esam atnākuši palīgā. Lai pasargātu no Spoka. Un vēl sakiet, ka viņiem ir labas izredzes saņemt politisko bēgļu statusu."

Spoks mēģināja iztēloties Sema Čana un viņa sievas reakciju, ieraugot policijas sameklēto tulku.

Jiņdao izmēģināja durvju rokturi. Durvis nebija aizslēgtas. Viņa tās strauji parāva vaļā droši vien lai neiečīkstētos.

Kā tagad rīkoties, viņš īsti nezināja. Saprata vienīgi to, ka pēc iespējas drīzāk Jiņdao jāatbruņo. Ar pabaidīšanu neko nevarētu panākt. Labākais variants būtu iešaut kājā, piemēram, sašķaidīt ceļa locītavu viņa taču sūdzējās par sāpēm ceļgalos. Tad viņš ar "turkiem" apšautu Čanus. Un tad uz "Windstar". Aizlaidīsies uz slēptuvi vai pamestu noliktavu, paspēlēsies ar Jiņdao.

Pilnīgā klusumā viņi šķērsoja mazo, smacīgo virtuvīti.

Uz plīts vārījās ūdens. Sakņu dēlītim pašā vidū greznojās sagriezts sīpols ar pētersīļu saujiņu. Interesanti, ko misis Čana bija gatavojusi vakariņās?

Jiņdao jau bija pie gaiteņa durvīm, kas veda uz dzīvojamo istabu, un rādīja, lai arī viņš apstājas.

Spoks pa logu pamanīja savus palīgus. Kad Jiņdao bija pagriezusi muguru, viņš pamāja, lai tie abi iet pie parādes durvīm. Jūsufs pamāja, un abi klusu nozuda.

Beidzot Spoka plāns bija gatavs: ļaut Jiņdao vienai ieiet pie Čaniem, kamēr Jūsufs ar pārinieku sagatavojas. Tad pašam brukt iekšā, iešaut viņai kājā, un tad arī "turki" būs klāt, lai nobeigtu Čanus.

Iegrūdis roku zem vējjakas, Spoks izvilka aiz bikšu siksnas aizbāzto pistoli.

45. nodaĻa

Turpat tuvumā atskanēja kāds troksnis.

Vai kāds staigāja? Čans nesaprata, sēdēdams uz kušetes blakus jaunākajam dēlam.

Uz ielas? Pagalmā?

Viņi blāvi apgaismotajā dzīvojamā istabā skatījās televīziju. Tika intervēta kāda amerikāņu futbola zvaigzne. Bija ieslēgts gandrīz maksimāls skaļums, tomēr Čanam šķita, ka skaidri dzirdējis troksni.

Kaut kas nokrakšķēja.

Jā, kāds staigāja.

Kas tur varētu būt?

No pelniem atdzimis fenikss, pūķis, kuru saniknojis tas, ka tik smaga māja uzbūvēta uz viņa mitekļa?

Tēva gars, kas atgriezies, lai viņus mierinātu?

Vai arī Spoks, kas viņus uzmeklējis? Tās ir tikai manas iedomas, Čans nosprieda.

Bet tad viņš palūkojās uz Viljamu, kurš bija iegrimis veca auto žurnāla lasīšanā un sēdēja istabas otrā pusē. Zēns bija izslējies krēslā, izstiepis kaklu, lēni grozīja galvu uz visām pusēm, kā briesmu avotu noteikdams.

"Kas tas varētu būt?" Mei-Meja jautāja, abu sejās ieskatoties. Apskāvusi Pou-Je, viņa pievilka meiteni sev klāt.

Atskanēja kaut kāds klikšķis.

Kāds staigāja. Tikai nevarēja saprast, kur.

Sems Čans uzreiz bija kājās. Ari Viljams piecēlās. Ronalds grasījās sekot, taču tēvs rādīja jaunākajam dēlam, lai iet uz guļamistabu.

Ari sievai Čans pamāja uz guļamistabas durvīm. Mirkli raudzījušies viņam acīs, Mei-Meja paņēma bērnu, ieslīdēja guļamistabā un klusu aizvēra durvis.

"Dari, kā teicu, dēls!"

Viljams nostājās aiz durvīm, kas veda uz virtuvi, turēdams rokās pagalmā atrastu dzelzs caurules galu. Tēvs kopā ar dēlu bija izplānojuši, kā rīkoties, ja uzrastos Spoks. Čanam bija jāšauj uz pirmo ienācēju, vai nu tas būtu Spoks pats, vai viņa banšou. Izdzirdot šāvienu, pārējie, domājams, atkāptos, un tad Viljams varētu paķert kritušā pistoli, lai ari viņam būtu, ar ko aizsargāties.

Tad Čans izslēdza gaismu, lai viņi nebūtu tik labi saskatāmi, uzbrucēju pamanīt varētu tāpat.

Sems Čans pietupās aiz krēsla. Spītējot nogurumam pēc tā, kas bija piedzīvots uz kuģa, sāpēm par tēva zaudējumu, visam divās pārdzīvojumu pilnās dienās pārciestajam, stingrajās kaligrāfa rokās ieroci saņēmis, viņš tēmēja durvīs.

Amēlija Sakša lēnām iegāja tumšajā gaitenī.

"Mazliet pagaidiet, Džon!" viņa nočukstēja.

"Jā," tikko dzirdami skanēja atbilde.

Viņa bija gaitenī. Brīdi nogaidījusi, viņa izsaucās:

"Aiziet!"

"Ko?" Spoks neizpratnē jautāja.

Taču viņa neatbildēja, bet pagriezās atpakaļ, strauji paceldama pret Spoku pistoli, kā ar pelēku, melnā stobra ievilktu švīku norobežodamās no viņa. Spoks pat nepaspēja attapties, kad draudīgais ierocis jau raudzījās Spoka krūtīs.

Saksas pamudinājums nemaz nebija domāts Spokam, bet pusducim vīriešu un sieviešu pilnā kaujas aprīkojumā, īpašo uzdevumu vienības policistiem, kuri iemetās mazajā virtuvītē. Viņi skrēja no sētaspuses durvīm un garām viņai pa gaiteni no dzīvojamās istabas, pistoles tieši Spoka sejā pavērsdami, apdullinoši kliedzot savu parasto skaitāmpantiņu:

"Uz gridas, uz grīdas, te policija, nomest ieroci uz grīdas, gulties!"

Spokam no rokas tika izrauta pistole, pats nogāzts uz gridas. Tad viņam uzlika rokudzelžus, viņu pārmeklēja. Kāds parāva viņu aiz potītes, atņemot veiksmes nesēju piecdesmit pirmā modeļa pistoli, tad tika iztukšotas arī kabatas.

"Objekts aizturēts," kāds no policistiem ziņoja. "Viss droši."

"Tur, ārā, saņemti vēl divi, abi ir zemē un saslēgti rokudzelžos." Tātad arī tie divi no "Windstar", kuru Sakša bija ievērojusi sekojam, bija saņemti ciet. Droši vien tie paši uiguri no Kvīnsas kultūras centra, viņa nosprieda.

"Vai bija vēl kādi palīgi?" Sakša pieliekusies skarbi nošņāca Spokam ausī.

"Kādi…"

"Saņemti divi, kas mums sekoja. Vai vēl kāds bija?"

Spoks neatbildēja, un Sakša ziņoja pa rāciju:

"Manīju tikai vienu mašīnu. Jādomā, ka nevienas citas nebija."

Tad no otrā stāva nokāpa Lons Silleto un Edijs Dens, kur viņiem bija likts uzturēties, lai nepītos aizturēšanas grupai pa kājām, un aplūkoja Spoku guļam uz grīdas pārsteigtu un apjukušu pēc tik neviesmīlīgas sagaidīšanas. Amēlijai Saksai viņš šķita tik nekaitīgs glīts, kaut pasīks cilvēks ar aziātisku ārieni, nedaudz iesirmiem matiem.

Silleto rācijā iečerkstējās balss:

"Pirmais un otrais snaiperis izsauc bāzi. Atcelt gatavību?"

Noregulējis "Motorola" skaļumu, viņš sacīja:

"Bāze izsauc snaiperus. Viss tīrs, piekrītu." Tad smagnējais detektīvs uzrunāja Spoku: "Tie vīri bija gatavi atklāt uguni, tiklīdz izkāpāt no mašīnas. Ja būtu kaut roku pacēlis, jau vāļātos beigts. Šoreiz veicās."

Spoku nosēdināja uz krēsla, un Edijs Dens viņam nolasīja viņa tiesības angliski, putunhua un miņnaņhua dialektā. Drošs paliek drošs.

Spoks apliecināja, ka visu sapratis, ar pārsteidzošu savaldību, kā Saksai likās, īpaši, ievērojot aizturēšanas apstākļus.

"Un kā ar Čaniem?" Sakša uzrunāja Silleto.

"Viss kārtībā. Viņu dzīvoklī ir divas imigrācijas dienesta grupas. Nebija tālu no pārpratuma. Tēvs kaut kur bija sadabūjis pistoli, bet aģenti to ieraudzīja pa logu ar nakts novērošanas ierīci. Sadabūjuši dzīvokļa tālruņa numuru un piezvanījuši, teikuši, ka māja ielenkta. Tiklīdz Čans noticējis, ka tas patiešām bijis imigrācijas dienests, viņi padevušies."

"Un mazā?"

"Arī kārtībā. Tur aizbraukšot sociālais darbinieks. Pagaidām aizvedīšot pie sevis uz Aulzhedu, kamēr mēs tiksim galā ar šo te draņķi." Viņš pamāja uz Spoku. "Pēc tam varēsim aizbraukt uz turieni un izvaicāt."

Māja, kurā viņi atradās., vairāk nekā pusotra kilometra no Čanu dzīvokļa, bija jauki iekārtota, puķu un jauku nieciņu pilna: tas Sakšu pārsteidza, īpaši tāpēc, ka to tik nopietnam nolūkam bija atvēlējis viens no Ņujorkas labākajiem sevišķi smago noziegumu izmeklētājiem.

"Tātad tā ir tava māja, Lon?" viņa jautāja, aplūkojot mazītiņu porcelāna lellīti.

"Manas otrās puses," viņš taisnojās, atsaukdamies uz savu draudzeni Reičelu. Abi bija pārcēlušies uz dzīvi šajā mājā pirms vairākiem mēnešiem. "Lielāko daļu no tām mantiņām viņa mantojusi no mātes." Izņēmis figūriņu no Saksas rokām, viņš saudzīgi atlika to vietā.

"Neko labāku tik īsā laikā nebūtu paspējuši sagatavot. Nospriedām, ja brauks pārāk tālu no Aulzhedas, tam mērglim radīsies aizdomas."

"Tātad viss no zila gaisa!" Spoks šķita uzjautrināts. Saksai bija jāatzīst, ka viņš runāja daudz labāk, nekā Džonu Sunu tēlodams. "Apvedāt ap stūri."

Tur nu viņam bija taisnība.

Brīdī, kad viņi jau bija Bruklinā, tuvojoties Čanu dzīvoklim, Linkolns Raims zvanīja, lai paziņotu, ka, viņaprāt, Spoks uzdevies par Džonu Sunu. Ceļā uz Čanu dzīvokli jau steidza Ņujorkas policijas vienība un imigrācijas dienesta aģenti. Silleto un Edijs Dens gatavoja Silleto māju aizturēšanai, lai nebūtu jāriskē ar garāmgājēju dzīvībām, ja izraisītos apšaude ar psihiski nenosvērto čūskgalvi. Bija jānotver arī viņa rokaspuiši uiguri. Raims nešaubījās, ka Spoka palīgi sekos Saksai no Čainataunas vai arī tiks izsaukti pēc ierašanās Čanu dzīvoklī.

Klausoties Raima teiktajā, Saksai bija krietni jāsaņemas, lai varētu mierīgi māt ar galvu, neizrādot, par ko tiek informēta, ka turpat blakus sēdošais un neapšaubāmi bruņotais vīrietis, cilvēks, kurš uzdevies par draugu, ārstu, ir tieši tas slepkava, kuru viņi jau otro dienu meklēja.

Kurš bija izmantojis viņu, lai uzzinātu savu upuru atrašanās vietu.

Lai nogalinātu Čanus. Prātā iešāvās atmiņas ari par iepriekšējā vakara akupresūras seansu kā viņa bija uzticējusi savu noslēpumu, izmisīgo izārstēšanās cerību, un viņa notrīsēja, ar riebumu atceroties pār muguru un pleciem slīdošos pirkstus. Šausmās atcerējās, ka īstenībā pati norādījusi Vu ģimenes slēptuves atrašanās vietu, piedāvājot ari viņam iespēju tur apmesties. Visticamāk, tikai auksts aprēķins bija ietekmējis Spoka lēmumu palikt turpat Čainataunā: viņš bija plānojis vispirms nogalināt Čanus, bet pēc tam, it kā baiļodamies par savu drošību, būtu lūdzis aizvest ari viņu uz Vu slēptuvi.

"Kā tad tas jūsu draugs, Linkolns Raims, atklāja, ka neesmu Džons Suns?" Spoks jautāja.

Viņa pamāja uz plastmasas maisiņu ar Spoka kabatu saturu. Tajā bija saplēstā pērtiķa amuleta gabaliņi.

"Pērtiķu valdnieks," viņa paskaidroja. "Zem Sonija Li nagiem atradu kādu vielu. Izrādījās, magnija silikāts, kaut kas talkam līdzīgs. Raims noteica, ka tas var būt ziepjakmens, no kura izgatavots amulets." Sakša izsdepa roku un spēji parāva Spoku aiz vējjakas apkakles, atsegdama viņa kaklu ar labi saskatāmo ādas siksniņas atstāto sarkano rievu. "Kā tas notika? Viņš to norāva, un amulets saplīsa?" Atlaidusi tvērienu, viņa pakāpās atpakaļ.

Spoks lēni pamāja ar galvu.

"Pirms nošaušanas viņš skrāpēja zemi. Nodomāju, ka lūdz žēlastību, bet viņš pacēla galvu un smaidīja."

Skrāpēdams Li bija savācis zem nagiem akmens drumslas, lai pavēstītu, ka īstenībā Spoks uzdevies par Sunu. Tiklīdz Kūpera veiktās analīzes uzrādīja magnija silikātu, kas liecināja par ziepjakmeni kā iespējamo izcelsmes avotu, Raims atcerējās pēdas uz Saksas rokām iepriekšējā vakarā. Aptvēra, ka tās varēja būt no Suna amuleta. Tad piezvanīja policistiem, kuri apsargāja Suna mieru pie viņa dzīvokļa durvīm, un izrādījās, ka tam bijušas vēl vienas durvis, tātad viņš patiešām varēja ierasties un aiziet nepamanīts. Vēl Raims pajautāja, vai tuvumā ir kāds veikals dārzkopjiem, iespējamais atrastās mulčas avots, un drīz vien uzzināja, ka mājas pirmajā stāvā esot puķu veikals. Tad pārbaudīja telefona zvanus uz Saksas mobilo sarakstā parādījās arī tā paša mobilā tālruņa numurs, no kura bija zvanīts uz uiguru centru.

īstais Džons Suns bija ārsts, bet Spoks tāds nebija. Taču Sonijs Li Raimam bija stāstījis, ka Ķīnā visi kaut nedaudz pārzinot Austrumu medicīnu. Spoka noteikto diagnozi un sameklētās zāles būtu izvēlējies vai ikviens, kuru kādreiz ārstējis ķīniešu dziednieks.

"Un jūsu draugs no imigrācijas dienesta?" Spoks jautāja.

"Kou?" Sakša paraustīja plecus. "Zinājām, ka viņam ar jums nebija nekāda sakara. Bet bija jānotēlo, ka viņš bijis ziņu pienesējs lai jums nerastos aizdomas, ka esam uzgājuši vainīgo. Bez tam viņš tikai traucētu. Ja nojaustu, kas īsti esat, sāktos tas pats, kas Kenelstrītā, uzreiz bruktu virsū. Gribējās sarīkot tīru aizturēšanu, bez asinsizliešanas, lai viņam nebūtu jāsēž cietumā par kāda slepkavību." Viņa nenovaldījās, lai nepiebilstu: "Pat tāda kā jūs."

Spoks tikai pasmaidīja.

Nododot Kou trim tuvākā Ņujorkas Policijas departamenta iecirkņa policistiem, Sakša paspēja viņam paskaidrot, kas notiek. Protams, aģents bija šokēts, ka sēdējis gandrīz blakus savas ziņotājas slepkavības vaininiekam. Dusmojās, ka viņam neļāva piedalīties aizturēšanas operācijā. Taču pavēli nodrošināt viņam policijas aizsardzību bija devusi Policijas departamenta vadība, un nebija nekādu izredžu atbrīvoties, pirms Spoks bija nogādāts aiz restēm.

"Mēs jau gribējām notvert arī līdzdalībniekus," viņa piemetināja. "Pamanīju tos, tiklīdz iebraucām Bruklinā, un, kad vedu Kou uz iecirkni, paziņoju aizturēšanas grupai, ka neesat viens." Tad viņa nopētīja Spoku no galvas līdz kājām. "Nošāvāt Sunu, noslēpāt līķi, tad ievainojāt pats sevi. Un iepeldējāt atpakaļ okeānā. Gandrīz noslīkāt."

"Ko tad citu varēju iesākt? Džerijs Tans bija mani pametis. Ja es neuzdotos par Sunu, no pludmales nemūžam prom netiktu."

"Bet pistole?"

"Iebāzu zeķē, kad veda uz slimnīcu. Tur noslēpu, paņēmu tikai pēc tam, kad imigrācijas dienesta darbinieks bija mani nopratinājis."

"Negodīgs imigrācijas dienesta kalpotājs?" viņa noprasīja. "Aizdomīgi ātri izlaida." Spoks neatbildēja. "Nu, arī to mēs pārbaudīsim." Tad viņa jautāja: "Bet visu, ko stāstījāt par Džonu Sunu, pats izdomājāt?"

Spoks paraustīja plecus.

"Nē, viss, ko stāstīju, bija patiesība. Piespiedu viņu izstāstīt par sevi, par tiem, kas bijuši uz plosta, Čaniem un Vu. Tā, lai man noticētu. Izmetu viņa personas apliecību ar fotogrāfiju, paturēju tikai kabatas portfeli un amuletu."

"Kur līķis?"

Viņš vēlreiz rāmi pasmaidīja.

Slepkavas miers tracināja. Jau notverts, mūža ieslodzījums kā likts, iespējams, pat nāvessods, bet uztraucies ne vairāk par tādu, kas nokavējis vilcienu.

Ja nebūtu atskanējis viņas tālruņa zvans, Sakša diez vai novaldītos, neiegāzusi čūskgalvim plauku. Pagājusi sānis, viņa atbildēja:

"Klausos!"

"Visi priecīgi?" Raims dzēlīgi jautāja.

"Es…"

"Pikniku esat sarīkojuši, vai? Fotografējaties? Mūs, pārējos, esat aizmirsuši?"

"Raim, mēs nupat pabeidzām aizturēšanu."

"Cerēju, ka man kāds galu galā piezvanīs un izstāstīs, kā gāja. Es jau… Nē, Tom, negribu. Esmu pavisam aizkaitināts."

"Mums, Raim, te tiešām gāja karsti," viņa atbildēja.

"Man dkai gribētos zināt, kā iet. Neesmu nekāds gaišreģis."

Nebija šaubu, Raimam kāds jau bija paziņojis, ka neviens nav cietis, citādi nebūtu viņai tik sarkastiski pārmetis.

"Būtu labāk pietaupījis apgriezienus…"

"Apgriezienus? Tā tiešām īstas autobraucējas valoda."

"Jo esam viņu saņēmuši ciet," viņa turpināja. "Gribēju vēl piespiest atzīties, kur Suna līķis."

"Nu, bet to gan paši varam izdomāt, vai ne, Sakša? Galu galā tas ir pavisam vienkārši."

Dažiem, iespējams, jā, viņa nodomāja, priecādamās par to, ka atkal dzirdēja viņa ierasto ērcīgo toni, nevis automātiskā atbildētāja tekstam līdzīgo vienmuļo runāšanu.

Kriminālistikas eksperts turpināja:

"Zagtās hondas bagāžas nodalījumā, protams."

"Un tā joprojām ir Longailendas austrumu galā?" viņa aptvēra.

"Protams, kur gan citur. Spoks to nozaga, nošāva Sunu, tad, pabraucis austrumu virzienā, noslēpa to. Zināja, ka mēs tajā pusē nemeklēsim. Visi domājām, ka viņš braucis uz rietumiem, centra virzienā."

Silleto bija beidzis sarunu un pamāja uz izeju.

Gribēdama satikt Čanus, īpaši Pou-Je, Sakša teica:

"Man ir tikšanās ar dažiem cilvēkiem, Raim."

"Tikšanās ar dažiem cilvēkiem? Skaidrs, tu patiešām izturies tā, it kā būtu izbraukusi brīvā dabā. Ar ko?"

Bridi padomājusi, viņa atbildēja:

"Ar dažiem draugiem."

46. nodaĻa

Viņa ieraudzīja ģimeni stāvam pie kāda nolaista nama netālu no Aulzhedas parka. Gaisā bija jaušama kanalizācijas smaka tā nāca no notekūdeņu attīrīšanas iekārtas, kuras dēļ bija radusies izdevība atklāt viņu slēptuvi.

Sakša nopriecājās, redzot, ka neviens no Čaniem nebija rokudzelžos. Priecēja arī tas, ka divi Ņujorkas Policijas departamenta virsnieki formastērpos draudzīgi tērzēja ar mazu zēnu, acīmredzot Čanu jaunāko dēlu.

Viņa tēvs, Sems Čans, stāvēja, galvu nodūris, uz krūtīm sakrustotām rokām, drūms un nerunīgs, kamēr uzvalkā ģērbies ķīnietis, domājams, Imigrācijas un naturalizācijas dienesta aģents, , viņu izjautāja, kādu veidlapu aizpildīdams.

Blakus stāvēja apmēram četrdesmit gadus veca sieviete ar nelaimīgu sejas izteiksmi, apdzisušu skatienu un Pou-Je uz rokām. Saksas sirds salēcās, loloto bērniņu ieraugot. Meitenīte bija apbrīnojami jauka. Ar apaļu sejiņu, zīdainiem, melniem, virs pieres apgrieztiem matiem, uz deniņiem tie bija īsāki. Viņai bija sarkanas velveta bikšeles un pārlieku vismaz divus izmērus liels krekliņš ar kaķēna attēlu uz tā.

Kāds no izmeklētājiem, pazinis Silleto, pienāca klāt.

"Te jau viss kārtībā. Vedīsim uz Imigrācijas un naturalizācijas dienesta internēto nometni Kvīnsā. Izskatās, ka ar tādu disidenta biogrāfiju kā Čanam viņš piedalījies Tjanaņmeņas notikumos, nemitīgi vajāts viņiem ir labas izredzes iegūt politisku patvērumu.

"Jūs esat notvēruši Spoku?" Sems Čans nedroši jautāja angliski.

Droši vien bija dzirdējis, taču gribēja pārliecināties, ka viņa tēva nāvē vainojamais ļaundaris patiešām nogādāts aiz restēm.

"Jā," Sakša atbildēja, lai gan raudzījās nevis uz jautātāju, bet uz Pou-Je. "Viņš arestēts."

"Jūs bijāt svarīga persona aizturēšanas laikā?" Čans jautāja.

"Arī es tur biju, tā gan." Sakša pasmaidīja.

"Paldies!" Viņš droši vien gribēja vēl ko teikt, taču angļu valoda viņam padevās ar grūtībām. Brīdi padomājis, viņš jautāja: "Drīkstu pavaicāt? Tas vīrietis, vecs vīrs, kuru nošāva Spoka dzīvoklī… kur viņš ir tagad?"

"Pilsētas morgā. Tas ir centrā. Manhetenā."

"Manam tēvam jābūt īstām bērēm. Tas ir ļoti svarīgi."

"Palūgšu, lai viņu no turienes neaizvestu," Sakša sacīja. "Kad tiksiet skaidrībā ar imigrācijas dienestu, varēsiet vienoties ar apbedīšanas biroju."

"Paldies!"

Piebrauca mazs zils "Dodge" ar uzrakstu NYC, Ņujorka. No tā izkāpa sieviete brūnā bikškostīmā ar portfeli rokā. Viņa pienāca pie imigrācijas dienesta aģenta.

"Esmu Šifona Vilsone. Sociālā darbiniece no Veselības un aprūpes dienesta." Pazibēja darba apliecība.

"Atbraucāt paņemt bērnu?"

"Tieši tā." *

Čans paraudzījās uz sievu. Sakša ievēroja skumju pilno skatienu. Viņa pajautāja:

"Vedīsiet prom?"

"Tā vajag."

"Vai nevar atstāt viņu ar ģimeni?"

Vilsone līdzjūtīgi papurināja galvu.

"Diemžēl nē. Viņiem uz bērnu nav nekādu tiesību. Viņa ir citas valsts bārene. Jānogādā atpakaļ, sūtīsim uz Ķīnu."

Sakša domīgi pamāja, tad paaicināja sociālo darbinieci maliņā un pačukstēja:

"Tā ir meitene. Vai zināt, kāds liktenis Ķīnā gaidāms mazai bārenītei?"

"Viņu adoptēs."

"Var gadīties," Sakša nebija tik pārliecināta.

"Par to es neko nezinu. Rīkojos tikai saskaņā ar likumu. Redz, vienmēr esam tā darījuši, un nekad nevienam no bērniem, kuri nosūtīd repatriācijai, nav bijis nekādu problēmu."

Repatriēti bērni… Šis formulējums griezās ausīs tāpat kā Kou "nelegālisti".

"Vai vispār kādreiz esat kaut ko dzirdējusi par to, kā viņiem iet pēc atgriešanās?" Sakša jautāja.

Vilsone brīdi klusēja.

"Nē."

Tad viņa pamāja imigrācijas dienesta aģentam, kurš kaut ko pateica Čaniem ķīniešu valodā. Mei-Mejas seja sastinga, tomēr viņa nolika bērnu zemē un pabīdīja uz sociālās darbinieces pusi. "Viņai būs…" Mei-Meja ierunājās. Tad sarauca pieri, cenšoties atcerēties angļu vārdus.

"Jā?" sociālā darbiniece jautāja.

"Vai viņai būs labi?"

"Jā, par viņu parūpēsies."

"Viņa ir ļoti labs bērns. Palika bez mātes. Lūdzu, lai viņai ir labi."

"Noteikti būs."

Mei-Meja vēlreiz palūkojās uz meitenīti, tad pievērsās jaunākajam dēlam.

Vilsone pietupās un uzsmaidīja meitenītei; tā piesardzīgi nopētīja viņu. Tad sociālā darbiniece paņēma Pou-Je rokās, bet, tiklīdz iztaisnojās, bērns, nepārprotami izbrīnā par Saksas rudajiem matiem, izstiepa rociņu un, satvēris pilnu sauju, ar ziņkāri pētīja. Kad paraustīja stiprāk, Sakša iesmējās. Vilsone devās prom.

"Tin!" atskanēja satraukts sauciens. Sakša jau zināja, ka tas nozīmē "pagaidi!" vai "stāt!". Viņa pagriezās un ieraudzīja MeiMeju nākam.

"Vai ko gribējāt?"

"Lūdzu! Te būs šis." Mei-Meja pasniedza no lupatām sašūtu dzīvnieciņu, kas atgādināja kaķi. "Viņai tas patīk. Lai būtu priecīgāk."

"Paldies!"

Bērns raudzījās uz rotaļlietu, Mei-Meja uz meitenīti.

Tad sociālā darbiniece iesēdināja Pou-Je bērnu krēsliņā, piesprādzēja un aizbrauca.

Sakša vēl vismaz pusstundu pavadīja, izjautājot Čanus, mēģinot atrast vēl kaut ko, kas palīdzētu savākt pierādījumus pret

Spoku. Taču beidzot divu grūtu dienu spriedze ņēma virsroku; viņai bija jāatzīst, ka jādodas mājup. Iekāpusi nozieguma vietas ekspertīzes furgonā, viņa atskatījās, Čani arī kāpa lielajā Imigrācijas un naturalizācijas dienesta autobusā. Uz mirkli viņas un Mei-Mejas acis satikās, tad durvis aizvērās, un pazudušie, sivēni, nelegālisti… ģimene uzsāka braucienu uz Manhetenu.

Pierādījumi, protams, pastāv neatkarīgi no likumpārkāpējiem. Lai gan Spoks jau bija arestēts, Linkolns Raims un Amēlija Sakša pavadīja visu nākamo rītu, apkopojot nepārtrauktā straumītē Spoka medību lietā ienākošās ziņas.

FIB veiktā C4 analīze ļāva secināt, ka "Pūķa" uzspridzināšanai izmantotā plastiskā sprāgstviela C4 visticamāk saņemta no Ziemeļkorejas tirdzniecības uzņēmuma, kas bija pastāvīgs ieroču un militārās tehnikas piegādātājs Ķīnai.

"Laupītāja Evana" nirēji bija izcēluši "Pūķa" komandas locekļu un imigrantu līķus, kā arī atlikušo naudu aptuveni simt divdesmit tūkstošus ASV dolāru. Skaidrā nauda tika pievienota lietiskajiem pierādījumiem, bet glabājās FIB seifos. Bez tam izdevās noskaidrot, ka Liņs Šuj-biaņs, kas bija maksājis Spokam šo naudu un rakstījis Saksas atrasto vēstuli, dzīvoja Fudžou. Raims uzskatīja, ka tas bijis kāds no Spoka mazajiem čūskgalvjiem vai palīgiem, un paziņoja viņa vārdu un adresi Fudžou drošības iestāžu vadībai, paskaidrojot par viņa sakariem ar Spoku.

"Tas arī būs jāpieraksta?" Sakša pamāja uz balto tāfeli.

"Raksti, raksti!" Raims nepacietīgi uzsauca. Tā kā savāktie " pierādījumi vēl bija jānodod prokuratūrai, informāciju visērtāk esot sakopot, izmantojot tieši uz baltajām tāfelēm uzrakstītās ziņas.

Paņēmusi flomāsteru, viņa pievienoja nule saņemto informāciju.

•  Spoks uzspridzinājis kuģi ar jaunāko sprāgstvielas C4 modifikāciju. Pēc ķīmiskā sastāva marķieriem tiek noteikta sprāgstvielas izcelsme.

•   Avots Ziemeļkorejas ieroču piegādātājs.

•  Spoka kajītē atrastas jaunas ASV naudaszīmes.

•   Kopējā summa aptuveni 120 000 ASV dolāru.

•  Aptuveni 20 000 Ķīnas juaņu lietotās naudaszīmēs.

•  Upuru saraksts, līgumreisa informācijā un paziņojums par noguldījumu bankā. Tiek pārbaudīts nosūtītājs, kas dzīvo Ķīnā.

•  Liņs Šuj-biaņs dzīvo Fudžou. Vārds un adrese paziņoti turienes drošības iestādei.

•   Kapteinis izdzīvojis, bet bez samaņas.

•  Atguvis samaņu, atrodas internēto nometnes slimnīcā.

Kamēr viņa rakstīja, iepīkstējās Raima dators.

"Komanda e-pasts!" Raims nobēra.

Nebēdājot par nelaipno toni, dators parādīja ienākušo pastu.

"Komanda kursors uz leju! Komanda dubultklikšķis!"

Viņš izlasīja pēdējo vēstuli.

"Nu lūk!" Raims pavēstīja. "Man taisnība."

Un izstāstīja Saksai, ka Džona Suna līķi patiešām atraduši Spoka nozagtās sarkanās "Honda" bagāžas nodalījumā. Mašīnu, kā Raims bija paredzējis, atrada nogrimušu kādā dīķī turpat netālu no Istonas pludmales.

Tātad Kvaņa Ana apsūdzībai varēja pievienot vēl vienu slepkavības faktu.

Bija vēl kāda interesanta ziņa. To bija atsūtījis Mels Kūpers, kurš bija atgriezies savā Ņujorkas Policijas departamenta Tiesu ekspertīzes laboratorijā.

Sūtītājs: M. Kūpers

Saņēmējs: L. Raims

Par: Justīcijas departamenta hromatogrāfiskās un spektrofotometriskās analīzes rezultāti, lietiskais pierādījums Nr. 3452-02.

Oficiālais ievads bija krasā pretstatā draudzīgajai vēstulei, kas sekoja pēc tam.

Sveiks, Linkoln!

Pārbaudījām dinamītu, tas ir viltojums.

Delrija pakaļai nekas nedraudēja. Likumpārkāpējs kaut ko salaidis grīstē un paņēmis mācību sprāgstvielu. Mēģināju izpētīt, no kurienes, bet neviens jau neuzskaita spridzekļu atdarinājumus. Te būs jāpalauza galva.

Raims iesmējās. Kāds tirgonis būs iesmērējis Delrija slepkavībai algotajam noziedzniekam viltotu sprāgstvielu. Viņš nopriecājās, ka aģentam reālu draudu īstenībā nav bijis.

Lejā kāds zvanīja pie durvīm, Toms nokāpa apskatīties, kas tas varētu būt.

Uz kāpnēm dunēja smagi soļi. Nācēji bija divi. Raims secināja, ka tiem jābūt Silleto un Delrijam policists gāja ar smagiem soļiem, bet aģents ar savām garajām kājām pievārēja divus kāpienus vienā paņēmienā.

Uz brīdi Raims, lai gan vientuļas dzīves cienītājs, nopriecājās par viņu ierašanos. Izstāstīs par mācību spridzekli. Varēs pasmieties. Taču tad viņš aptvēra ko citu bija tā, it kā galvā ieskanētos trauksmes zvans. Vīri bija apstājušies aiz durvīm un sačukstējās. Varētu spriest, ka nespēja vienoties, kuram jāatklāj nepatīkamā vēsts.

Par nācējiem viņš bija trāpījis desmitniekā. Pēc mirkļa istabā ievēlās lempīgais policists izstīdzējušā FIB aģenta pavadībā.

"Sveiks, Linkij!" Silleto pamāja.

Pirmajā acu uzmetienā Raims saprata, ka nebija kļūdījies arī par ļauno ziņu.

Sakša un Raims pārmija satrauktus skatienus.

Tad Raims nopētīja abus atnācējus.

"Nu galu galā vai mēles esat norijuši?"

Delrijs papurināja galvu un gari nopūtās, nepārprotami atsakoties no apgrūtinošā pasākuma par labu Silleto. Beidzot izmeklētājs izgrūda:

"Spoks vairs neesot pakļauts mūsu likumdošanai. Viņu nodošot Ķīnai."

"Ko?" Sakša noelsās. "Taivanai? Vai Liu būtu ar kādu tur, augšā, runājis?"

Ari Raims sākumā iedomājās, ka to varētu būt sarīkojis spiegs no Kultūras un ekonomikas lietu ministrijas.

Taču Delrijs sacīja:

"Nekā! Atgriežas Ķīnā. Iesēdināšot pēcpusdienas reisā." Aģents pamāja ar galvu. "Tikko lidmašīna pacelsies, viņš būs brīvībā."

47. nodaĻa

"Pieprasījuši, lai šo izdod?" Raims jautāja.

"Tā to tagad pagriezuši!" Delrijs tikko valdīja dusmas. "Taču neviena Ķīnas tiesa nemūžam nav izdevusi kaut vienu orderi viņa arestam."

"Kā lai to saprot arestē bez ordera, vai?" jautāja Sakša.

"Jāsecina, ka viņam tādi guaņsji, ka neviens nevar pieķerties," Raims sarūgtināts novilka.

Delrijs pamāja.

"Ja valsts, kas pieprasa izdošanu, neuzrāda kārtīgu dokumentu, mēs nevienu nekad neizdodam. Ne. Par. Ko."

"Bet tad jau viņu tur arī notiesās, vai ne?" Sakša jautāja.

"Nekā. Aprunājos ar mūsējiem tajā galā. Priekšnieciņi Ķīnā viņu pieprasījuši, kā tur bija "nopratināšanai saistībā ar pārrobežu tirdzniecības noteikumu pārkāpumiem". Ne pīkstiena par kontrabandu, ne pīkstiena par slepkavību. Vispār nekā cita."

Raims jutās pagalam nejēdzīgi.

"Viņš jau pēc mēneša būs klāt ar vēl vienu kuģi." Tad viņš jautāja: "Fred, vai tu vari vismaz kaut ko iesākt?" Delrijam Federālās izmeklēšanas birojā bija laba slava. Viņam bija draugi gan galvenajā mītnē, gan citviet Vašingtonā.

Taču aģents papurināja galvu, pirkstos satverdams aiz labās auss aizbāzto cigareti.

"Šo jauko lēmumu dabūja gatavu Valsts departaments Vašingtonā. Ne jau manā Vašingtonā. Mani tur neviens neņems galvā."

Raims atcerējās vīrieti zilajā uzvalkā: Vebliju no Valsts departamenta.

"Sasodīts!" Sakša nočukstēja. "Viņš taču zināja."

"Kas?" Raims nesaprata.

"Spoks zināja, ka viņam nekas nedraud. Kad saņēmām ciet, viņš bija gan pārsteigts, bet ne jau nobijies. Velns tāds, pat pastāstīja, ka nogalinājis Sunu, lai izliktos par viņu. Tā kā plātījās. Ja kāds cits būtu saņemts ciet, būtu uzmanīgi noklausījies, kādas viņam tiesības, un cietis klusu. Bet šis vēl lielījās."

"Es to nepieļaušu," Raims teica, atceroties "Pūķī" noslīcinātos. Domādams par Sema Čana tēvu.

Domādams par Soniju Li.

"Ko tur vairs var padarīt?" Delrijs teica. "Lidmašīna ir šajā pēcpusdienā. Tur jau neko nevar labot."

Federālajā Internēto personu nometnē vīriešiem Manhetenas centrā Spoks sēdēja atsevišķā sarunu telpā pie galda. Galda otrā pusē ar pārnēsājamo skenēšanas iekārtu, kas ļāva noteikt, ka viņu sarunu neviens nenoklausās, sēdēja viņa advokāts.

Viņi runāja miņnaņhua dialektā klusu un ātri.

Kad advokāts bija izstāstījis viņam par kārtību, kādā viņš tiek nodots Valsts drošības struktūru rokās Fudžou, Spoks pamāja un pieliecās tuvāk.

"Jums būs jāsagādā man kāda informācija."

Advokāts sadabūja bloknotu. Uzmetis tam acis, Spoks sarauca pieri. Advokāts novāca bloknotu no galda.

"Ir kāda sieviete, kura strādā policijā. Man vajag viņas adresi. Mājas adresi. Sauc Amēlija Sakša, dzīvo kaut kur Bruklinā." Viņš nosauca uzvārdu pa burtiem. "Un Linkolna Raima adresi. Dzīvo Manhetenā."

Ad vokāts pamāja ar galvu.

"Un tad vēl tās divas ģimenes." Pat zinot, ka saruna netiek ierakstīta, viņš izvairījās precizēt, ka tās bija tās pašas ģimenes, kuras viņš bija gribējis nogalināt, tāpēc dkai pateica: "Vu un Čani. Varētu būt kādā no federālajām internēto nometnēm, bet iespējams, ka citur, kad es būšu prom."

"Ko jūs gribat…"

"Neuzdodiet tādus jautājumus!"

Kalsnais vīrietis apklusa. Tad pavaicāja:

"Kad šīs ziņas vajadzīgas?"

Spoks īsti nevarēja paredzēt, kas viņu gaidīja Ķīnā. Iespējams, ka viņš varētu atgriezties kādā no saviem luksusa apartamentiem tikai pēc trim mēnešiem, taču iespējams, ka tas brīdis varēja pienākt ari agrāk.

"Jo ātrāk, jo labāk. Jums būs jāpaseko, un, ja tiks mainītas adreses, dosiet maniem cilvēkiem Fudžou ziņu."

"Jā. Protams."

Un tad Spoks aptvēra, cik ļoti noguris. Viņš bija dzimis cīņai, nenoliedzami visa dzīve bija šī dzīvībai bīstamā spēle. Viņš dzīvoja uzvarai. Bet cik nogurdinoši bija nepārtraukti plēst katlus un gremdēt kuģus, cik grūti bija dzīvot, nespējot samierināties ar zaudējumu. Vajadzīga atpūta. Steigšus jāatjauno cji.

Atlaidis advokātu, viņš nogūlās šaurajā, kojai līdzīgajā guļvietā sterili tīrajā kvadrātveida kamerā, kas atgādināja viņam bēru namu Ķīnā sienas bija zilā un baltā krāsā. Puspievērtām acīm Spoks sapņoja par Jiņdao.

Kāda istaba, noliktava, garāža, kuru iekārtojis fen šui mākslinieks pretēji pieņemtajiem kanoniem: viņa iedomu telpa kāpinās niknumu, ļaunumu un sāpes.

Iņ un jan, prestatu harmonija.

Maiga sieviete piekalta pie cietas grīdas.

Viņas baltā āda tumsā laistās.

Cietais un maigais…

Bauda un agonija.

Jiņdao…

Domām par viņu bija jāpalīdz pārciest turpmāko nedēļu grūtības. Viņš aizvēra acis.

"Mums, Alan, ir bijušas domstarpības," Raims teica.

"Domāju gan." Imigrācijas dienesta aģents nemēģināja izplūst spriedelējumos. Viņš bija apsēdies kādā no neērtajiem šūpuļkrēsliem, kurus Raims bija novietojis savā guļamistabā, lai viesi neuzkavētos pārāk ilgi. Uzaicinājumu atbraukt aprunāties Kou bija uztvēris ar aizdomām, taču Raims negribēja, lai viņu sarunu pat nejauši kāds noklausītos. Tai bija jāpaliek pilnīgā slepenībā.

"Vai esat dzirdējis par Spoka atbrīvošanu?"

"Protams, esmu dzirdējis par Spoku," Kou nikni nomurmināja.

"Sakiet," Raims turpināja, "kas īstenībā ir jūsu ieinteresētības pamatā? Tikai godīgi!"

Bridi vilcinājies, Kou teica:

"Manu ziņotāju nogalināja. Tas ari viss."

"Es lūdzu tikai godīgi! Tas taču vēl nav viss, vai ne?"

Pēc ilgākām pārdomām Kou pamāja.

"Jā, nav vis."

"Kas vēl?"

'Tā sieviete, mana ziņotāja… Džūlija. Mēs mīlējām viens otru."

Raims uzmanīgi raudzījās aģenta sejā. Lai gan pirmajā vietā viņam nenoliedzami bija lietiskie pierādījumi, nevarētu teikt, ka viņš pilnīgi neievērotu sejas izteiksmi un acis. Un viņš saskatīja sāpes un skumjas.

Pēc smaga klusuma brīža aģents iesāka:

"Biju vainīgs viņas nāvē. Vajadzēja būt piesardzīgākiem. Šad tad parādījāmies sabiedrībā divatā. Aizbraucām uz Sjameņu, kādu tūrisma centru netālu no Fudžou. Tur jau daudz rietumnieku, tūristu, nedomāju, ka mūs kāds ievēros. Laikam taču redzēja kopā." Viņa acis pieplūda ar asarām. "Nekad neliku viņai darīt ko bīstamu. Viņai nebija ne slēptu mikrofonu, ne birojos kaut kas jāmeklē. Tikai šad tad kuģu atiešanas grafiki. Bet es nezināju, kas Spoks par putnu. Pat par mazāko nodevības ēnu netiktu sveikā cauri."

Es braucu uz pilsētu ar autobusu, saprotiet. Redzēju vārnu uz ielas, tā kaut ko knābāja. Cita vārna gribēja to atņemt, tad pirmā vārna ne tikai aizbaidīja to otru, bet dzinās pakaļ, lai izknābtu acis. Neļāva zaglei aizbēgt.

"Spoks viņu novāca," Kou teica. "Divas meitas palika bārenes."

"Tātad tāpēc paņēmāt atvaļinājumu un veselu gadu bijāt tur?"

Aģents pamāja.

"Meklēju Džūliju. Tad sapratu, ka nekas neizdosies, mēģināju iekārtot meitenes katoļu bērnunamā. Jūs jau zināt, kāds tur mazām bārenītēm liktenis."

Raims uzreiz neatbildēja, lai gan atcerējās līdzīgu nelaimi savā dzīvē. Ar sievieti, mīļāko, kura pirms negadījuma bija viņam tuva. Arī viņa strādāja policijā, bija nozieguma vietu eksperte. Un gāja bojā, jo viņš to bija aizsūtījis veikt mīnētas notikuma vietas apskati. Mira sprādziena vietā.

"Vai izdevās?" Raims jautāja. "Iekārtot meitenes?"

"Nē. Valsts ierēdne viņas aizveda, pēc tam tā arī neatradu." Pacēlis nodurto galvu, viņš notrausa asaras. "Tāpēc es arī tā ņemos ar nelegālistiem. Kamēr ļaudis ir gatavi maksāt piecdesmit tūkstošus dolāru par nelegālu pārcelšanos uz Ameriku, netrūks tādu čūskgalvju kā Spoks, kas, ne mirkli neprātodams, novāks jebkuru."

Gluži kā Sonijs Li, Raims sprieda. Tad pieripoja Kou tuvāk.

"Cik ļoti esat gatavs viņu apstādināt?" viņš nočukstēja.

"Spoku? No visas sirds!"

Pirmais jautājums bija viegls. Bet Raims uzdeva grūtāku.

"Ar ko esat gatavs riskēt?"

Taču aģents uzreiz attrauca:

"Ar visu."

48. nodaĻa

"Var būt problēmas," teica vīrieša balss klausulē.

Iekārtojies imigrācijas dienesta autobusiņā, ceļā uz Kenedija lidostu sasvīdušais Harolds Pībodijs pamāja ar galvu, it kā runātājs spētu viņu saskatīt.

Nekādu problēmu nedrīkstēja būt, sevišķi jau šajā gadījumā.

"Problēmas. Pasūti visus! Dari, kā norunāts!"

Šos vārdus dzirdot, sakustējās Pībodijam blakus sēdošais mazrunīgais vīrietis tumši zilajā uzvalkā, Veblijs, kurš strādāja Valsts departamentā un bija padarījis Pībodija dzīvi pilnīgi neciešamu kopš tās pašas pēcpusdienas, kad pēc "Pūķa" nogrimšanas bija atlidojis no Vašingtonas. Veblijs pagriezās pret Pībodiju, ne vaibstam sejā nepakustoties; šo mākslu viņš bija apguvis visā pilnībā.

"Alans Kou bija pazudis," teica zvanītājs, FI13 Manhetenas biroja Speciālo aģentu priekšnieka vietnieks. "Tad mums ziņoja, ka viņš ticies ar Raimu. Un tad atkal nozudis."

"Skaidrs." Pībodijs sāka lauzīt galvu, lai saprastu, ko tas varēja nozīmēt.

Aiz Pībodija un Veblija sēdēja Spoks divu bruņotu imigrācijas dienesta speciālo aģentu apsardzībā. Rokudzelžus šķindinādams, viņš malkoja no kafejnīcas atnestu kafiju. Čūskgalvis bija vismazāk satraukts par apspriežamajām problēmām.

"Turpiniet vien!" Pībodijs teica zvanītājam.

"Uzraudzījām Kou, kā likāt, jo nebijām pārliecināti, ka viņš neuzsāks kaut ko pret objektu."

Neuzsāks kaut ko pret objektu… Cik ērmoti var izteikties, Pībodijs nosprieda.

"Un?"

"Nu, nevaram viņu vairs atrast. Raimu ari ne."

"Tas taču ratiņkrēslā. Vai tad tādu nevarat novaktēt?" Uzburbušais Pībodijs bija viscaur slapjš. Vētra bija norimusi, bet, lai gan debesis joprojām klāja mākoņi, temperatūra bija pāri par divdesmit pieciem grādiem. Un, protams, valdības automobilī bija valdības gaisa kondicionētājs.

"Mums jau nebija pavēles par novērošanu," SAP vietnieks mierīgi atgādināja. "Bija jārīkojas… neoficiāli." Pībodijs apzinājās, ka FIB aģenta savaldība ļāva tam kontrolēt situāciju, un atgādināja sev, ka jāpieprasa plašākas pilnvaras.

Ar to birokrātiju galu varēja dabūt.

"Kāds tad ir situācijas izvērtējums?" Pībodijs jautāja. Un nodomāja kā diez tāds runasveids iespējams?

"Jums zināms, ka Kou katrā ziņā gribējis pats tikt Spokam klāt."

"Tā ir. Un?"

"Raims ir valstī labākais tiesu eksperts. Mēs pašlaik pārbaudām pieņēmumu, ka viņi ar Kou plāno novākt Spoku."

Kā var pārbaudīt pieņēmumu, Pībodijs netika skaidrībā. Tāpēc jautāja:

"Kā lai to saprot?"

"Izmantojot Raima profesionālo prasmi, viņi būtu spējīgi sarīkot visu tā, lai Kou nevarētu notiesāt. Kaut kādā veidā manipulēt ar pierādījumiem."

"Ko?" Pībodijs saviebās. "Jāsmejas! Raims nemūžam tā nedarītu."

Pēc šiem vārdiem Veblijs gan nedaudz sakustējās. Sarauca pieri un papurināja galvu.

"Kādēļ gan ne?" SAP vietnieks turpināja. "Pēc negadījuma viņš vairs nav tik nosvērts cilvēks. Šad tad ierunājies par pašnāvību. Un izklausās, ka paspējis sadraudzēties ar detektīvu no Ķīnas. Iespējams, zaudēja kontroli, kad Spoks nošāva Li."

Tas izklausījās pavisam muļķīgi, taču galu galā par ko mūsdienās varēja būt drošs? Pībodija darbs bija notvert tos, kas nelegāli ieradās valstī, un nosūtīt atpakaļ. Noziedznieka domāšanas veids viņam bija svešs. Taisnību sakot, arī psiholoģija kopumā, lai gan šad tad viņš apmaksāja sievas psihoanalītiķa rēķinus.

Taču, runājot par Kou, bija jāatzīst, ka tas pavisam noteikti bija diezgan nenosvērts, lai mēģinātu piebeigt Spoku. Reiz taču mēģinājis pie Vu dzīvokļa Kenelstrītā.

"Un ko Delrijs saka?" Pībodijs jautāja.

"Viņš piedaloties kaut kādā operācijā. Neceļ klausuli."

"Vai tad jūs nestrādājat kopā?"

"Delrijs gan parasti strādā tikai ar Delriju," teica SAP vietnieks.

"Kāds tad būtu secinājums?" Pībodijs jautāja, ar saburzīto žaketes piedurkni seju noslaucīdams.

"Vai Kou jums neseko?"

Pībodijs atskatījās uz Vanvika ātrgaitas automaģistrāli, kur mašīnu bija, ka biezs.

"Kā lai es to zinu," viņš atbildēja, pilnīgi atsakoties no augstam valdības ierēdnim piedienīga runasveida.

"Tātad, ja viņš mēģinās kaut ko darīt, tam jānotiek lidostā. Pasakiet savējiem, lai uzmanās. Piezvanīšu arī lidostas drošības dienestam."

"Es nespēju kaut ko tamlīdzīgu iedomāties."

"Nē, protams, bet jūs nemaz nevarējāt iedomāties, ka Raims varētu to krupi noķert, vai ne?" Un saruna tika izbeigta.

Pībodijs atskatījās un kādu brīdi vēroja Spoku, kamēr tas neizturēja.

"Kas zvanīja?"

"Nekas." Tad Pībodijs pajautāja vienam aģentam:

"Vai mums bagāžā nav kāda bruņuveste?"

"Nē," tas atsaucās, bet piebilda: "Taču man ir veste."

"Man arī," teica otrs aģents.

Pēc balss toņa spriežot, neviens negrasījās atteikties no savējās.

Pībodijs arī nebūtu to pieprasījis, ja Kou mēģinātu novākt Spoku un viņam izdotos, tur neko nevarēja padarīt. Abiem ar Raimu būs jāatbild.

Paliecies uz priekšu, viņš uzsauca vadītājam:

"Vai tiešām neko nevar izdarīt ar to sasodīto kondicionētāju?"

Rokudzelži, kas saturēja Spoka plaukstu locītavas kopā, šķita viegli kā pūka.

Tos noņems, tiklīdz viņš būs nokļuvis pie lainera dūnām. Ar to viņš atgriezīsies mājup no Brīnišķīgās Zemes, un, to droši zinot, par metāla nieciņiem varēja nedomāt.

Iedams pa Dž. F. Kenedija lidostas starptautisko līniju gaiteni, viņš domāja par pārmaiņām lidojumos uz austrumiem. Atcerējās vecos laikus, kad bija jālido ar Ķīnas nacionālās aviosabiedrības CAAC lidmašīnām, un ikviens ķīnietis, angļu valodas pratējs, zināja, ka saīsinājums atšifrējams kā Chinese Airliners Always Crash Ķīnas gaisa laineri vienmēr avarē. Viss bija mainījies. Tagad ar "Northivest Airlines" uz Losandželosu, pēc tam ar "China Air" līdz Singapūrai, tur pārsēšanās uz Fudžou. Viss lidojums biznesa klasē.

Svīta bija neparasta: Spokam sekoja divi bruņoti apsargi un divas atbildīgās personas Pībodijs no Imigrācijas un naturalizācijas departamenta un vīrietis no Savienoto Valstu Valsts departamenta. Pie lidostas viņiem pievienojās divi bruņoti lidostas drošības dienesta vīri, īsti milži, tramīgi kā kaķi; tie ne uz mirkli neatrāva rokas no pistoļu makstīm un vēroja apkārtni.

Spoks precīzi nezināja, kas izraisījis tādu nemieru un papildapsardzes nepieciešamību, tomēr noprata, ka acīmredzot radušās bažas par viņa drošību. Tas gan nebija nekas jauns. Kopš vecāku nogalināšanas viņš tik bieži bija skatījies nāvei acīs.

Aiz muguras viņš izdzirdēja soļus.

"Mister Kvaņ… Mister Kvaņ!"

Visi apstājās un atskatījās. Viņiem steigšus tuvojās sīks vīriņš uzvalkā, ķīnietis. Apsardzei acumirkli bija pistoles rokā, un viņš, izbrīnā acis iepletis, apstājās.

"Mans advokāts," Spoks sacīja.

"Esat pārliecināts?"

"Kā lai to saprot, vai esmu pārliecināts?"

Pībodijs pamāja advokātam, tas pienāca, un, kaut arī Spoks protestēja, Pībodijs viņu apčamdīja un tad ļāva čūskgalvim ar advokātu paiet malā turpat gaitenī. Spoks pagriezās pret advokātu ar sāniem, lai tas varētu čukstēt tieši ausī.

"Čani un Vu izlaisti pret drošības naudu un gaida lietu izskatīšanu. Šķiet, ka visiem piešķirs patvērumu. Vu dzīvo Kvmsa, Flašingā. Čani atgriezušies Aulzhedā, tajā pašā dzīvokli."

"Un Jiņdao?" Spoks čukstēja.

Advokāts galvu vien nogrozīja par tik rupju vārdu.

Čūskgalvis izlaboja kļūdu.

"Es gribēju teikt Sakša."

"Ā-ā, dabūju ari viņas adresi. Un Linkolna Raima ari. Vai uzrakstīt?"

"Nē, tikai lēni nosauciet! Es atcerēšos."

Pēc trim atkārtojumiem Spoks bija iemācījies adreses no galvas.

"Naudu ieskaitīšu jūsu kontā," viņš noteica.

Advokāts pamāja un, uzmetis skatienu apsardzei, devās prom.

Gājiens pa gaiteni turpinājās. Priekšā jau varēja redzēt izeju un pievilcīgās lidostas darbinieču sejas. Bet pa logu Spoks pamanīja "Boeing 747", ar kuru viņam jāsāk ceļš uz rietumiem, gluži kā dodoties svētceļojumā, kuram beidzoties rasta apskaidrība un miers.

Viņa lidmašīnas biļete bija krūšu kabatā. Kabatas portfelī desmit tūkstoši juaņu. Viņu pavadīja ASV valdības delegācija. Viņš devās mājup, kur gaidīja viņa dzīvokļi, viņa sievietes, viņa nauda.

Viņš bija brīvs. Viņš…

Tad sekoja kaut kāda kustība…

Kāds strauji tuvojās, un apsardze grūda viņu malā, vienlaikus izraujot ieročus. Pārsteigumā Spokam aizrāvās elpa, viņš jau domāja, ka jāmirst. Steigā nobēra lūgsnu savam aizbildnim Ji, loka šāvējam.

Bet neviens neuzbruka. Vēl neattapies, Spoks iesmējās.

"Sveika, Jiņdao!"

Viņa bija džinsos, T kreklā un vējjakā, ar policijas žetonu kaklā. Rokas sānos, un viena no tām pavisam klāt pistolei. Policiste izlikās nedzirdam Spoka sveicienu un skatījās uz jauniņajiem, satrauktajiem imigrācijas dienesta aģentiem.

"Kāda velna pēc jūs man te piedraudat ar pistolēm?"

Viņi jau grasījās atlikt pistoles atpakaļ, bet Pībodijs rādīja, lai nesteidzas.

Tad Spoks ieraudzīja aiz Saksas arī citus. Tieši aiz viņas stāvēja garš melnais vīrietis. Resnais policists, kas viņu bija arestējis Bruklinā, arī bija turpat, kā ari vairāki pilsētas policisti formastērpos. Tomēr vienīgais cilvēks visā negaidītajā bariņā, kuram viņš veltīja nedalītu uzmanību, bija izskatīgs tumšmatis aptuveni Spoka gados, kurš sēdēja komplicētā, koši sarkanā ratiņkrēslā, pie kura bija piesprādzētas gan rokas, gan kājas. Akurāts jauns cilvēks palīgs vai medicīnas brālis stāvēja viņam aiz muguras.

Tas neapšaubāmi bija Linkolns Raims. Spoks uzmanīgi nopētīja neparasto cilvēku, kas brīnumainā kārtā bija noteicis "Pūķa" atrašanās vietu okeānā, atradis Vu un Čanu ģimenes un galu galā pat notvēris pašu Spoku. Paveicis to, ko nebija spējis neviens pats policists pasaulē.

Harolds Pībodijs noslaucīja seju piedurknē, novērtēja situāciju un pamāja apsardzei. Puiši noslēpa ieročus.

"Ko tas nozīmē, Raim?"

Bet vīrietis viņu nebija dzirdējis jo uzmanīgi turpināja aplūkot čūskgalvi. Spokam kļuva nedaudz neomulīgi. Tad viņš saņēmās. Vai tad viņam nebija guaņsji visaugstākajā līmenī? Viņam neviens neko nespēja nodarīt, pat Linkolns Raims ne, kuram viņš negaidīti pajautāja:

"Kas īsti jūs esat? Konsultants? Privātdetektīvs?"

"Es?" invalīds atsaucās. "Viens no desmit elles soģiem."

Spoks iesmējās.

"Tātad jūs ierakstāt vārdus "Dzīvo un mirušo grāmatā"?"

")ā, tieši ar to arī nodarbojos."

"Un atbraucāt mani pavadīt?"

"Nē," viņš atbildēja.

"Bet ko tad jūs gribat?" Pībodijs piesardzīgi jautāja.

Valsts departamenta birokrāts nepacietīgi pavēlēja:

"Nu un tagad, lūdzu, visi atbrīvojiet ceļu!"

"Viņš ar šo lidmašīnu nelidos," Raims paziņoja.

"Lidos gan un vēl kā," teica ierēdnis ar drūmo seju. Viņš piegāja pie Spoka, izrāva tam no kabatas biļeti un devās pie izejas uz lidmašīnu.

"Vēl viens solis tuvāk lidmašīnai," druknais policists nodārdināja, "un šiem cilvēkiem nāksies jūs aizturēt!"

"Mani?" Veblijs sadusmojās.

Aprauti iesmējies, Pībodijs pagriezās pret melnādaino aģentu.

"Delrij, kas tie par sūdiem?"

"Labāk dari, Harold, ko mans draugs tev lūdz. Tas ir tavās interesēs, tici man."

"Piecas minūtes," Pībodijs teica.

Raims sērīgi nogrozīja galvu.

"Nē, baidos, ka tas varētu vilkties daudz ilgāk nekā tik vien."

49. nodaĻa

Čūskgalvis izskatījās daudz mazāks un kompaktāks, nekā Linkolns Raims bija iedomājies. Tieši tādu fenomenu viņš bija novērojis, vadīdams Ņujorkas Policijas departamenta Tiesu ekspertīzes nodaļu; viņa vajātie likumpārkāpēji paša priekšstatā izauga nesamērīgi lieli, bet, pirmo reizi viņus ieraugot bieži vien tikai tiesas sēdē, nereti gadījās piedzīvot pārsteigumu, cik sīki viņi bija īstenībā.

Spoks rokudzelžos stāvēja kārtības sargu ielenkumā. Norūpējies, tiesa, tomēr savaldīgs, mierīgs, pleci un rokas nebija sasprindzināti, nebija manāmas nekādas satraukuma pazīmes. Raims uzreiz saprata, kā viņš varējis piemuļķot Sakšu: Spokam bija dziednieka, doktora, garīga cilvēka skatiens. Viņa acis varētu sniegt mierinājuma ilūziju un izsaukt uzticēšanos. Taču tagad, pazīdams šo vīrieti, Raims rāmajā skatienā saredzēja nežēlīgu egoismu un cietsirdību vien. Čūskgalvis novērsās no Raima un turpināja uzlūkot Amēliju Sakšu.

"Nu labi, kungi, paskaidrojiet, kas šeit notiek!" sacīja Pībodija draugs, Valsts Veblijs, kā Raims viņu bija nodēvējis pēc visai pompozā pieteikuma iepriekšējā dienā Raima viesistabā.

Raims uzrunāja abus ierēdņus:

"Vai zināt, kā dažkārt mūsu darbā gadās? Es runāju par tiesu ekspertīzi."

Valsts Veblijs pavēra muti, bet Pībodijs rādīja, lai cieš klusu. Lai gan Raims tik un tā nebūtu ļāvis sevi steidzināt, ja Linkolns Raims negribēja, ka viņu kāds steidzina, viņš to gluži vienkārši nepieļāva.

"Dažkārt mēs zaudējam kopainu. Protams, jāatzīst, ka es esmu tas, kurš biežāk zaudē spēju saredzēt, nekā, teiksim, mūsu Sakša. Viņa meklē motīvus, noskaidro, kāpēc cilvēks rīkojas tā, kā rīkojas. Taču tas nav manā dabā. Esmu radis izpētīt ikvienu pierādījumu un atrast katram īsto vietu." Viņš smaidot uzlūkoja Spoku. "Tāpat kā novietojot kauliņu uz vei-či spēles galdiņa."

Čūskgalvis, kas tik daudziem bija nesis nelaimi, nebilda ne vārda. Nereaģēja. Lidostas darbiniece ziņoja par pasažieru iekāpšanu "Northivest Airlines" lidmašīnā, kas dosies uz Losandželosu.

"Esmu pilnīgi precīzi salicis visu vietā." Raims pamāja uz Spoku. "Galu galā te nu viņš ir saņemts ciet. Un esam savākuši pietiekami daudz pierādījumus, lai viņu tiesātu un piespriestu viņam nāvessodu. Taču kas notiek? Viņš tiek atbrīvots."

"Netiek atbrīvots," Pībodijs sacīja. "Viņu tiesās Ķīnā."

"Viņu atbrīvo valsts, kurā viņš dažu dienu laikā izdarījis vairākus smagus kriminālnoziegumus," Raims īgni precizēja. "Vai par to jādiskutē?"

Valsts Veblijam mērs bija pilns.

"Sakiet, kas sakāms, vai arī es viņu sēdinu lidmašīnā!"

Raims izlikās viņu neievērojam. Ticis pie teikšanas, viņš negrasījās atdot savu vietu nevienam citam.

"Kopaina… kopaina… Atceros, cik grūti gāja. Es izdomāju, kur atrodas "Pūķis", un aizsūtu Krasta apsardzi to pārtvert, bet kas notiek? viņš nogremdē kuģi, nogalinot tik daudzus nevainīgus cilvēkus."

Pībodijs pamāja ar galvu.

"Protams, grūti," viņš teica ar līdzjūtības pieskaņu balsī. "Mums visiem bija grūti. Bet…"

Raims pat nedomāja apstāties.

"Kopaina… Padomāsim par to! Pieņemsim, ka ir vakardienas rīts, diena tikko aust, jūs esat uz "Pūķa" klāja. Jūs esat Spoks, cilvēks, kuru meklē meklē par smagiem noziegumiem -, bet Krasta apsardze ir tepat netālu, pēc pusstundas pārtvers kontrabandas kuģi. Ko darīt?"

Lidostas darbiniece turpināja sagaidīt pasažierus.

Pībodijs nopūtās. Valsts Veblijs kaut ko paklusu nomurmināja; Raims nešaubījās, ka tas nebija viņam domāts kompliments. Spoks pamīņājās, bet nerunāja.

Redzēdams, ka neviens viņu neatbalsta, Raims turpināja:

"Es, teiksim, būtu paķēris naudu, devis rīkojumu "Pūķim" pilnā gaitā doties prom okeānā, bet pats laidies krastā ar kādu no glābšanas plostiem. Krasta apsardze un policija būtu tik ļoti aizņemti ar apkalpi un imigrantiem, ka es vēsi pamanītos nokļūt krastā un būtu pusceļā uz Čainataunu, pirms kāds attaptos, ka esmu pazudis. Bet kā tad rīkojās Spoks?"

Raims paraudzījās uz Sakšu, un viņa teica:

'Ieslēdza imigrantus tilpnē, nogremdēja kuģi, bet pēc tam vajāja un nogalināja izglābušos. Pat riskēdams, ka viņu varētu notvert vai nogalināt."

"Un, kad krastā viņam neizdevās visus nogalināt," Raims turpināja stāstījumu, "izsekoja viņus pilsētā, mēģinot nogalināt tur. Kāpēc gan tas bija jādara?"

"Nu, viņi taču bija liecinieki," Pībodijs teica. "Viņam vajadzēja lieciniekus nogalināt."

"Bet kāpēc? Lūk, šo jautājumu neviens nav uzdevis," Raims teica. "Kāds viņam labums no tā, ka viņi mirst?"

Pībodijs un Valsts Veblijs klusēja.

"Vienīgais," Raims turpināja, "ko jebkurš no kuģa pasažieriem varēja nodarīt, bija liecināt vienā cilvēku kontrabandas lietā. Bet vairākās valstīs jau izsniegti divpadsmit aresta orderi par cilvēku kontrabandu. Arī slepkavības apsūdzības pārbaudiet Interpola mājas lapu! Nebija nekādas jēgas tā pūlēties, lai viņus nogalinātu, ja viņi bija tikai liecinieki." Viņš ieturēja dziļdomīgu pauzi. "Taču viņu nogalināšanai ir loģisks izskaidrojums tad, ja pasažieri jau bija nāvei nolemti."

Abu amatpersonu sejās Raims vēroja pilnīgi atšķirīgu reakciju. Pībodijs bija apjucis un pārsteigts. Valsts Veblija acis raudzījās pavisam citādi. Viņš zināja, ko Raims gribēja teikt.

"Viņi bija upuri," Raims turpināja. "Tā arī ir galvenā doma. Redziet, mūsu jaukā Sakša atrada vēstuli, kad bija devusies mazā peldējumā pa "Pūķi"."

To dzirdot, Spoks, kurš visu laiku bija skatījies uz Sakšu, lēni pagriezās pret Raimu.

"Kādu vēstuli?" Pībodijs jautāja.

'Tin bija rakstīts apmēram tā: te ir jūsu naudiņa, un te ir upuru saraksts… Vai saprotat kopainu, kungi? Vēstulē nav pieminēti ne "pasažieri" vai "imigranti", ne "sivēni" ne ari jūsu resorā pieņemtais nelāgais apzīmējums "nelegālisti". Vēstulē skaidri rakstīts "upuri". Sākumā, kad man to vēstuli iztulkoja, īsti nesaprata, ka tur lietots tieši tāds vārds. Bet kopaina noskaidrojas, paraugoties, kas bija tie upuri visi imigranti bija Ķīnas disidenti un viņu ģimenes locekļi. Spoks nav parasts čūskgalvis. Viņš ir arī profesionāls slepkava. Spoku noalgoja, lai viņus iznīcinātu."

"Šis cilvēks nav normāls," Spoks ierunājās. "Galīgi jucis. Bet nu man jāiet."

Tomēr Raims turpināja:

"Spoks tik un tā bija plānojis "Pūķi" nogremdēt. Tikai gaidīja, līdz kuģis būs krastam tuvāk, lai viņš ar savu banšou varētu droši nokļūt malā. Taču šis un tas izjuka mēs atklājām kuģi un uzsūtījām Krasta apsardzi, tā nu viņam bija jārīkojas lielā steigā, un dažiem imigrantiem laimējās izglābties. Spridzekļa jauda bija pārāk liela, un viņš nepaspēja paņemt no kajītes ne naudu, ne ieročus, arī palīgu neatrada."

"Kaut kāds absurds," nomurmināja Valsts Veblijs. "Pekina nekad nebūtu kādam pasūtījusi disidentu slepkavošanu. Nav vairs sešdesmitie gadi."

"Pekina, kā, manuprāt, jums, Veblij, zināms, to tiešām nav darījusi," Raims atbildēja. "Mēs noskaidrojām, kas Spokam sūtījis norādījumus un naudu. Viņu sauc Liņs Šuj-biaņs."

Spoks meta nemierpilnus skatienus uz vārtiņiem, aiz kuriem gaidīja lidmašīna.

Raims turpināja:

"Aizsūtīju Fudžou policijai elektroniskā pasta vēstuli, minēju vārdu un adresi, kā ari nosaucu, ka, manuprāt, tas ir mazais čūskgalvis. Taču vēstuli atsūtīja atpakaļ ar piebildi, ka es esot maldījies. Tā ir Fudžou valdības ēkas adrese. Un Liņs ir Fudžou gubernatora palīgs tirdzniecības lietās."

"Kā lai to saprot?" Pībodijs jautāja.

"Ka viņš ir korumpēts kara kundziņš," Raims atcirta. "Vai tad nesaprotat? Viņš un viņa rokaspuiši kukuļos saņem miljonus, visa dienvidaustrumu piekraste ir viņu rokās. Iespējams, ka abi ar gubernatoru vienā maisā bāžami, bet tam man nav nekādu pierādījumu. Vismaz pagaidām."

"Tas nevar būt," Veblijs paziņoja, lai gan bez agrākās bramanības.

"Var gan!" Raims teica. Sonijs Li man stāstīja par Fudzjaņas provinci. Tā vienmēr bijusi daudz neatkarīgāka, nekā Pekina gribētu. Visciešākie sakari ar rietumiem un Taivanu, arī naudas visvairāk. Un disidentu kustība tur stiprāka. Pekina draud ieviest provincē kārtību, nacionalizēt uzņēmumus un iecelt visos amatos savus ielikteņus. Ja tā notiktu, Liņam un viņa vasaļiem būtu jāpaliek tukšā. Tagad jautājums kā rīkoties, lai Pekina neiejauktos? Jānovāc redzamākie disidenti. Vai var iedomāties labāku risinājumu, kā uzticēt šo darbu čūskgalvim? Ja viņi iet bojā, līdz citai valstij netikuši, tā jau ir viņu, nevis valdības vaina."

"Un visticamāk," Sakša piebilda, "neviens pat neuzzinātu, ka viņi gājuši bojā. Tā būtu tikai kārtējā pazudušo krava." Pamājusi uz Valsts Vebliju, viņa atgādināja. "Raim?"

"Ak jā! Pēdējais atjautības spēles elements. Kāpēc Spoku atlaiž?" Viņš pievērsās Veblijam: "Jūs viņu atdodat, lai Liņs un viņa Fudzjaņas draugi būtu apmierināti. Lai neciestu mūsu ekonomiskās intereses. Ķīnas dienvidaustrumos ieguldītas lielākās ASV investīcijas visas pasaules mērogā."

"Galīgas muļķības!" uzrunātais atcirta.

"Tas jau ir pavisam smieklīgi," Spoks teica. "Šis cilvēks gatavs melot, lai panāktu savu. Kur tad pierādījumi?"

"Pierādījumi? Nu, mums ir Lina vēstule. Bet ja ar to jums par maz… Vai atceraties, Harold? Jūs stāstījāt, ka pagājušā gada laikā pazuduši vēl divi kuģi ar Spoka imigrantiem. Interpola datu bāzē pārbaudīju viņu radinieku iesniegumus. Lielākā daļa arī bija no Fudzjaņas provinces."

"Tā nav taisnība," Spoks steigšus paziņoja.

"Ir jau arī nauda," Raims teica, čūskgalvja vārdus palaizdams garām.

"Nauda?"

"Maksa par pārvešanu. Plunčājoties Atlantijas okeānā, Sakša atrada simt divdesmit tūkstošus ASV dolāru un juaņas pēc pašreizējā kursa, aptuveni divdesmit tūkstoši dolāru. Palūdzu vecu paziņu no imigrācijas dienesta palīgā, parādīju, ko esam atraduši. Viņš…"

"Kas?" Pībodijs iesaucās. Tad saprata. "Alans Kou? Tas bija viņš, ko?"

"Vecs paziņa. Ar to pietiks." Taisnību sakot, paziņa tiešām bija aģents Kou, kurš visu dienu pētīja slepenus Imigrācijas un naturalizācijas dienesta dokumentus, un par to varēja atlaist no darba, iespējams, pat ieslodzīt. Tieši par tādu risku Raims bija ar viņu runājis un Kou bija to ar prieku uzņēmies. "Pirmais, kam viņš pievērsa uzmanību, bija nauda. Viņš arī pastāstīja, ka bridi, kad imigranti vienojas ar čūskgalvjiem, viņi nevarot pirmo iemaksu atdot dolāros jo Ķīnā nav dolāru, katrā ziņā ne jau tik daudz, lai samaksātu par braucienu uz Savienotajām Valstīm. Viņi vienmēr maksā juaņās. Ja kuģī bijuši aptuveni divdesmit pieci imigranti, Saksai būtu jāatrod vismaz puse miljona juaņu un tā būtu tikai pirmā iemaksa. Tātad kāpēc kuģī bija tik maz Ķīnas naudas? Tāpēc, ka viņš prasīja tikai nieku vien lai visi nogalināmo sarakstā minētie disidenti varētu samaksāt par braucienu. Spokam maksāja par viņu nogalināšanu. Un simt divdesmit tūkstoši dolāru? Tā bija Liņa pirmā iemaksa. Pārbaudīju dažus naudaszīmju sēriju numurus, un saskaņā ar Federālās rezerves datiem šī nauda nonākusi Dienvidķīnas bankas Singapūras filiālē. Tā sagadījies, ka tās pakalpojumus regulāri izmanto Fudzjaņas administrācija."

Lidmašīna pamazām pildījās ar pasažieriem. Spoks jau izskatījās izmisis.

Pībodijs klusēdams apsvēra visu dzirdēto. Šķita, ka viņš tā kā šaubās. Toties Valsts departamenta darbinieks bija apņēmības pilns.

"Viņam jākāpj šajā lidmašīnā, un tas nav apspriežams."

Raims palūkojās uz viņu un pielieca galvu.

"Sakša, cik tālu esam tikuši ar pierādījumiem?"

"Kā būtu ar C4?"

"Pareizi, sprāgstviela, ar kuru šis kuģis uzspridzināts. FIB izsekoja to līdz Ziemeļkorejas uzņēmumam, kas nodarbojas ar ieroču tirdzniecību. Un regulāri veic piegādes uzminiet, kam! Ķīnas Tautas atbrīvošanas armijas kara bāzei Fudzjaņā! Valdība Spokam iedevusi C4." Raims uz mirkli pievēra acis. Tad tās atkal atvēra. "Ari mobilais tālrunis, kuru Sakša pludmalē atrada… tādus satelītsakarus lieto valdības ierēdņi. Freds, piemēram, no saviem draugiem Lenglijā uzzināja, ka tādus izmanto daudzi drošības aģenti ari sarkanajā Ķīnā. Tīkls, kuram viņš bija pieslēgts, atrodas Fudžou."

"Kravas auto, Raim," Sakša atgādināja. "Pastāsti ari par kravas auto!"

Raims pamāja, viņam bija ļoti grūti novaldīties, neizklāstot dažus sava amata noslēpumus.

"Interesantākais nozieguma vietas apskatē ir tas, ka dažkārt tās lietas, kas tur neatrodas, atklāj daudz vairāk par tām, kuras tur ir. Pētīju mūsu lietisko pierādījumu sarakstu un sapratu, ka kaut kā trūkst.

Kur bija pierādījums kravas mašīnas imigrantu aizvešanai? Paziņa no imigrācijas dienesta bija teicis, ka kontrabandas līgumā paredzēta arī viņu nogādāšana no ostas līdz mājoklim. Taču tur nevienas mašīnas nebija. Vienīgais transporta līdzeklis piederējis Džerijam Tanam lai aizvestu Spoku un viņa banšou. Tagad bija lieliski zināms, ka imigrantiem nebūs lemts dzīviem nonākt krastā."

Lidmašīna jau bija gandrīz pilna, pasažieru rinda izzudusi.

Valsts Veblijs pieliecās un indīgi iečukstēja Raimam ausī:

"Bāžat degunu, kur nevajag, mister! Vai maz saprotat, ko darāt?"

Raims tēloja nezinīti.

"Nē, nesaprotu. Neko nejēdzu ne starptautiskajā politikā, ne valstu attiecībās… Esmu vienkāršs zinātnieks. Manas zināšanas ir nožēlojami aprobežotas. Orientējos, teiksim, tikai tādās jomās kā viltus bumbas."

Te nu Valsts Veblijam bija mute ciet.

"Un tagad runa būs par mani," Delrijs draudīgi norūca.

Pībodijs noklepojās, kā neveikli juzdamies.

"Kādā sakarībā?" viņš jautāja, taču vienīgi tāpēc, ka bija viņa kārta, lai gan atbildi viņš nemaz negribēja dzirdēt.

'Tātad par bumbu Freda mašīnā? Redz, saņēmām laboratorijas pārbaudes rezultātus. Interesanti ir tas, ka tas nemaz nebija dinamīts. Viltojums. Mācību līdzeklis. Mans paziņa no imigrācijas dienesta pastāstīja, ka dienestam esot pašam sava atminētāju vienība un mācību centrs Manhetenā, šorīt viņš bija iebraucis tur apskatīties. Viņiem esot mācību sprāgstvielas, kuras izmanto jauniņo apmācībai, lai zinātu, kā ar tiem apieties. Stieņi, kurus atrada Freda mašīnā, esot tieši tādi kā no viņu noliktavas. Un detonatoru marķējums sakrīt ar to, kas ir uz detonatoriem dienesta lietisko pierādījumu glabātavā: tos konfiscēja, aizturot divpadsmit krievus nelegālistus Koniailendā.

Raims izbaudīja izbīļa mirkli Pībodija acīs. Brīnums, ka Valsts Veblijs vēl spēja tik sašutušā tonī aizrādīt:

"Vai tikai negribat dot mājienu, ka federālās valdības pārstāvis plānojis savainot valdības iestādes aģentu?"

"Savainot? Ko tāds nieka detonators var izdarīt? Maza petardīte un cauri! Nē, nopietns kriminālnoziegums, par kuru es domāju, ir noziedzīga izmeklēšanas gaitas kavēšana jo es teiktu, ka jūsu nolūks bija uz laiku atstumt Fredu no izmeklēšanas."

"Kāpēc tad tā?"

"Tāpēc," slaikais Delrijs turpināja, paiedams uz priekšu un pagrūzdams Valsts Vebliju malā, "ka es jaucu gaisu. Cēlu traci. Centos dabūt šurp SPEC-TAK vienību. Tie nu būtu Spoku savākuši, ka nemetas, nevis stiepuši gumiju kā jūsējie no imigrācijas dienesta. Sasodīts, droši vien tāpēc jau mani norīkoja šurp. Es taču cilvēku kontrabandā neko nejēdzu. Bet, tiklīdz sarunāju speciālistu Denu Vonu savā vietā, tā šo uzreiz aizkomandē prom."

"Fredam bija jāpazūd," Raims rezumēja, "lai jūs varētu no Spoka atbrīvoties tā, kā bijāt ieplānojuši, saņemt dzīvu un izsūtīt neskartu no valsts saskaņā ar Valsts departamenta un Liņa vienošanos." Viņš pamāja uz lidmašīnas pusi. "Tieši tā, kā tas arī notiek."

"Es neko nezināju par disidentu slepkavošanu!" Pībodijam izrāvās. "Man neviens par to nav teicis. Goda vārds!"

"Pievaldi mēli!" Valsts Veblijs draudīgi nomurmināja.

"Man tikai teica, ka nevajadzētu pieļaut Tieslietu departamenta iejaukšanos. Tas esot saistīts ar nopietniem nacionālās drošības jautājumiem. Ne par ekonomiskajiem, ne citiem dalījumiem…"

"Harold!" Valsts Veblijs uzkliedza. Tad novērsās no nosvīdušā birokrāta un uzrunāja Raimu klusā, prātīgā tonī: " Redziet, ja es vēlreiz uzsveru ja kāda daļa no tā visa arī atbilst patiesībai, jums, Linkoln, gan vajadzētu saprast, ka šajā gadījumā runa nav par šo konkrēto cilvēku. Spoka kārtis ir atklātas. Nevienu kuģi viņš vairs nenogremdēs. Pēc tā, kas noticis, neviens viņu nelīgs par čūskgalvi. Bet," diplomāts raiti turpināja, "ja mēs viņu izdosim, Ķīnas puse būs apmierināta. Pekina nesāks ieviest savu kārtību dienvidaustrumu provincēs, un gala rezultāts nodrošinās to iedzīvotājiem labāku dzīvi. Un līdz ar pieaugošu Amerikas ietekmi uzlabosies cilvēktiesību situācija. Dažkārt jāizdara ari grūta izvēle."

Raims pamāja.

"Tātad, ja nemaldos, tas jāsaprot kā politiskas un diplomātiskas dabas jautājums."

Valsts Veblijs pamāja, priecādamies, ka Raims beidzot sapratis.

"Pilnīgi pareizi. Abu valstu interesēs. Protams, kaut kas jāupurē, bet, manuprāt, tas ir nepieciešams."

Raims kādu brīdi apsvēra dzirdēto, tad teica Saksai:

"To varētu dēvēt par Vēsturē Nepieredzētu Lielo Upuri Cilvēces Kopējā Labuma Vārdā."

Valsts Veblijs savaikstījās, Raima dzēlīgo toni uztvēris.

"Skaidrs," kriminālistikas pētnieks prātoja, "politika ir sarežģīta. Diplomātija ir sarežģīta. Bet noziegums ir vienkāršs. Man nepatīk sarežģīt. Tāpēc labāk norunāsim tā: vai nu jūs izdodat Spoku mums kriminālvajāšanai, vai ari ļaujat viņam atgriezties mājās. Un, ja tā, mēs paziņosim atklā tībai faktu, ka jūs atbrīvojat masu slepkavībā aizdomās turamo un darāt to politisku un ekonomisku iemeslu dēļ. Pie viena sarīkojot uzbrukumu FIB aģentam." Viņš jautri piebilda: "Kā vēlaties. Viss jūsu ziņā."

"Nevajag draudēt! Jūs esat tikai draņķa policisti, nekas vairāk," Valsts Veblijs teica.

Tika paziņots, ka pasažieru iekāpšana beigusies. Spoks satrūkās. Uz pieres izspiedās sviedri, seja niknumā satumsa. Viņš piegāja pie Veblija un, pacēlis rokas, tā ka rokudzelži nošķindēja vien, kaut ko dusmīgi iečukstēja tam ausī. Taču birokrāts, viņā neklausīdamies, atkal pievērsās Raimam.

"Ko jūs paziņosiet atklātībai? Nevienu tādi nieki neinteresē. Gribētu jaunu Votergeitu sarikot, vai ne? Mēs izdodam Ķīnas Tautas Republikas pilsoni, lai to tur tiesātu par dažādiem noziegumiem."

"Harold!" Raims paskatījās uz imigrācijas dienesta ierēdni.

Savilcis nelaimīgu seju, Pībodijs nopūtās.

"Piedod, es tur neko nevaru grozīt."

"Tātad tāda ir jūsu atbilde." Raims tikko manāmi pasmaidīja. "To vien man vajadzēja. Lēmumu. Jūs to pieņēmāt. Lieliski." Uzjautrinājums un skumjas savijās kopā, secinot, cik ļoti viss atgādināja vei-či spēli. "Esi tik laipns, Tom, parādi mūsu sacerējumu!" Raims teica savam palīgam.

Izņēmis no kabatas aploksni, jaunais cilvēks pasniedza to Valsts Veblijam. Tas atvēra aploksni. Tajā bija gara Linkolna Raima vēstule Pīteram Hodinsam, "New York Times" ārpolitikas nodaļas reportierim. Melns uz balta viss, ko Raims bija nupat izklāstījis Pībodijam un Veblijam.

"Mēs ar Pīteru esam labi draugi," Toms paskaidroja. "Izstāstīju viņam, ka varam piedāvāt īpašu materiālu sakarā ar "Pūķa" nogremdēšanu un ka tas varētu attiekties arī uz Vašingtonu. Tas viņu ārkārtīgi ieinteresēja."

"Pīters ir ļoti labs žurnālists," Raims teica, tad lepni piebilda: "Viņš bija izvirzīts Pulicera prēmijai."

Valsts Veblijs un Pībodijs saskatījās. Tad piegāja pie vārtiņiem, kur vairs nebija neviena lidot gribētāja; abi izvilka mobilos tālruņus, abi zvanīja.

"Misteram Kvaņam nekavējoties jāiet uz lidmašīnu," teica pie vārtiņiem stāvošā darbiniece.

Beidzot sarunas pa abiem federālajiem tālruņiem bija galā, un pēc mirkļa Raims saņēma gaidīto atbildi: Valsts Veblijs, ne vārda nebildis, ar drūmu seju pagriezās un aizgāja pa gaiteni galvenās zāles virzienā.

"Pag!" Spoks izsaucās. "Bet kā tad noruna! Mēs taču norunājām!"

Veblijs neapstājās, iedams saplēsa Raima vēstuli un, pat nepalēninādams soli, ielidināja to papīrgrozā gaiteņa galā.

Delrijs palūdza lidostas darbinieci slēgt izeju uz lidmašīnu. Misters Kvaņs nelidošot.

Spoka skatiens ieurbās Raimam acīs, pleci sašļuka, nepārprotami apliecinot sakāvi. Tomēr jau pēc briža šķita, ka zaudējuma izmisumu līdzsvaroja nākotnes uzvaras cerība, Sonija Li vārdiem izsakoties, iņ pieaugums līdzsvaroja jan. Čūskgalvis pagriezās pret Sakšu un, stindzinoši smaidot, nopētīja viņu no galvas līdz kājām.

"Esmu pacietīgs, Jiņdao. Mēs noteikti satiksimies. Naisjiņ… Visam savs laiks, visam savs laiks."

Amēlija Sakša nenolaida skatienu un atteica:

"Un es to bridi gaidīšu ar nepacietību."

Viņas acis, Raimam bija jāatzīst, bija neizmērojami aukstākas nekā Spokam.

Ņujorkas Policijas departamenta policisti formastērpos pārņēma Spoka apsardzi.

"Apzvēru, ka nemaz nezināju, ar ko tas saistīts," Harolds Pībodijs sacīja. "Man teica, ka…"

Taču Raims tobrīd domāja par Soniju Li, un vārdu divkaujas viņu bija nokausējušas. Neko vairs neteicis, viņš viegli pakustināja pirkstu uz vadības pults, pagriežot "Vētrasbultu" no birokrāta prom.

Pēdējās formalitātes starp dažādajiem valdības resoriem par Kvaņu Anu, Spoku, veica Amēlija Sakša. Izstiepusi roku satrauktā Harolda Pībodija virzienā, viņa jautāja:

"Vai drīkstu palūgt rokudzelžu atslēgas? Varu atstāt tās internēto personu nometnē, ja vēlaties."

50. NODAĻA

Pēc dažām dienām Spokam tika izvirzīta apsūdzība. Viņu turēja apcietinājumā bez iespējas atbrīvot pret galvojumu vai drošības naudu.

Noziegumu saraksts bija garš: pavalsts un valsts apsūdzības slepkavībā, cilvēku kontrabandā, draudiem cilvēku drošībai, šaujamieroču nēsāšanā, naudas legalizēšanā.

Delrijs un viņa priekšniecība Justīcijas departamentā bija sazinājušies ar vajadzīgajiem cilvēkiem ASV prokuratūrā un apmaiņā pret apņemšanos liecināt pret Spoku okeāna dzīlēs dusošā "Pūķa" kapteinim Seņam apsolīja neizvirzīt apsūdzību par cilvēku kontrabandu. Pēc liecību sniegšanas Spoka prāvā bija paredzēts viņu deportēt uz Ķīnu.

Sakša bija Raima guļamistabā un novērtēja savu izskatu lielajā spogulī.

"Tu lieliski izskaties," Raims viņai sacīja. Pēc stundas viņai bija jābūt tiesā. Tā bija svarīga sēde, un viņa ļoti pārdzīvoja, vai atstās uz tiesnesi vajadzīgo iespaidu.

Sakša nedroši nogrozīja galvu.

"Nezinu gan." Amēlija Sakša, kas nekad nenožēloja, ka bija atteikusies no modeles karjeras, dēvēja sevi par džinsinieci un svīternieci. Bet tobrīd viņai mugurā bija pilnīgi jauni zili svārki, balta blūze un, ak kungs, to Raims bija nupat pamanījis, "]oan & Dāvid" kurpes ar tādiem papēžiem, ka viņa šķita izstiepusies līdz diviem metriem. Rudie mati bija nevainojami safrizēti.

Taču tā joprojām bija viņa Sakša viņas sudraba auskariem bija mazu lodīšu forma.

Atskanēja tālruņa zvans, un Raims nodārdināja:

"Komanda pacelt klausuli!"

Klikš!

"Linkoln?" mikrofonā iedūdojās sievietes balss.

"Labdien, doktore Vīvere!" Raims atbildēja. Zvanīja neiroķirurģe, kura bija gatava veikt viņa muguras smadzeņu operāciju.

Sakša atrāvās no modes jautājumiem un apsēdās uz "Flexicair" gultas maliņas.

"Jūs esot zvanījis," doktore sacīja. "Mans asistents teica, ka esot sakāms kaut kas svarigs. Vai viss kārtībā?"

"Lieliski," Raims atbildēja.

"Ievērojat manu režīmu? Nekāda alkohola, daudz miega?" Tad viņa pajokoja: "Nē, tas man jāvaicā jums, Tom. Vai esat tur klāt?"

"Viņš ir citā istabā!" Raims iesmējās. "Te neviens mani nenosūdzēs."

Protams, tikai Sakša, bet viņa pēc dabas nebija sūdzibniece.

"Jums vajadzētu rīt no rīta piebraukt, pirms operācijas vajadzētu vēlreiz pārbaudīties. Gribēju teikt…"

"Doktor?"

"Klausos!"

Raims raudzījās Saksai acīs.

"Esmu nolēmis iztikt bez operācijas."

"Jums…"

"Es atsakos. Zaudējot pirmo iemaksu," viņš jokoja, "un palātas rezervēšanu."

Istabā iestājās klusums. Tad ārste sacīja:

"Jums tā bija vairāk nepieciešama nekā jebkuram no maniem pacientiem."

"Bija gan, jums taisnība. Bet esmu pārdomājis."

"Droši vien atceraties, ka vienmēr esmu teikusi risks ir ļoti liels. Vai tāpēc?"

Raims palūkojās uz Sakšu. Bet atbildēja vienīgi:

"Galu galā es droši vien neredzu lielu jēgu."

"Manuprāt, Linkoln, jūs esat izlēmis pareizi. Prātīgs lēmums." Viņa piebilda: "Esam krietni progresējuši muguras smadzeņu traumu jomā. Zinu, ka interesējaties par jaunākajiem sasniegumiem…"

"Tā gan, turu roku uz pulsa," viņš piebalsoja, uzjautrinoties par teicienā ietverto ironiju.

"Bet ik nedēļu uzzinām ko jaunu. Zvaniet, kad vien ienāk prātā. Parunāsim par nākotnes vīzijām. Vai zvaniet tāpat vien, ja gribēsiet parunāties."

"Jā. Tas man patiktu."

"Man ari. Uz redzēšanos, Linkoln!"

"Uz redzēšanos, doktor! Komanda izbeigt sarunu!"

Iestājās klusums. Tad mieru iztraucēja spārnu plivināšana un ēna, piekūnam nosēžoties uz viņa loga dzegas. Abu skatieni pievērsās putnam. Sakša jautāja:

"Vai esi pilnīgi pārliecināts, Raim? Esmu simtprocentīgi "par", ja tev tā šķiet labāk."

Par to nu viņš nešaubījās.

Taču viņš nešaubījās arī par to, ka tobrīd nemaz negribēja operāciju.

Izmanto savas iespējas… Liktenis tevi tādu padarījis. Un tam ir kāds nolūks. Iespējams, tu esi labākais detektīvs tieši tāpēc, ka tā noticis. Tava dzīve tagad līdzsvarota, tici man.

"Pilnīgi pārliecināts," viņš paziņoja.

Sakša apsēdās uz gultas un saspieda viņa roku. Tad palūkojās pa logu uz piekūnu. Raims vēroja ieslīpi krītošās blāvās gaismas apstaroto seju, noskaņa atgādināja Vermēra gleznas. Beidzot viņš jautāja:

"Bet tu, Sakša, esi pārliecināta, ka gribi to?"

Viņš pamāja uz dokumentu mapi blakus gultai uz galda. Tajā bija Pou-Je fotogrāfijas, notariāli apstiprinātas liecības un oficiāli dokumenti.

Uz pirmās lapas bija uzraksts: Adopcijas pieteikums.

Viņa pagriezās pret Raimu. Un pēc acīm vien varēja saprast, ka arī viņa bija droša par savu lēmumu.

Sēžot tiesneses priekšā, Sakša uzsmaidīja Pou-Je, lolotajam bērnam, kuru sociālā darbiniece pirms brīža bija atnesusi un nosēdinājusi viņai blakus uz krēsla. Meitenīte spēlējās ar lupatu kaķi.

"Mis Sakša, šis ir diezgan nekonvencionāls adopcijas process. Bet, ja nemaldos, jums tas zināms." Tiesnese Mārgarita Bensone-Veilsa, smagnēja kundze labākajos gados, bija izslējusies aiz sava neiedomājami nokrautā galda Manhetenas Ģimeņu tiesas tumšajā ēkā.

"Jā, jūsu godība."

Paliekusies uz priekšu, tiesnese pārlūkoja vēl dažus dokumentus.

"Varu vienīgi teikt, ka divu pagājušo dienu laikā esmu aprunājusies ar daudz vairāk cilvēkiem no pavalsts un pilsētas sociālo dienestu darbiniekiem, mērijas, Olbani, Policijas pārvaldes un Imigrācijas un naturalizācijas dienesta vairāk nekā citos gadījumos mēneša laikā. Sakiet man, lūdzu, kā tāda tieviņa meitene kā jūs esat pamanījusies pilsētā iegūt tādu piekrišanu?"

"Droši vien man tikai veicas."

"Manuprāt, ir ari cits pamats." Tiesnese atkal pētīja dokumentus. "Par jums visi rtmā tikai labu."

Acīmredzot Amēlijai Saksai ari bija labi guaņsji. Viņas sakari sniedzās no Freda Delrija līdz Lonam Silleto un Alanam Kou, kuru nemaz neatbrīvoja no darba, bet paaugstināja amatā, ieceļot pensijā priekšlaikus aizgājušā Harolda Pībodija vietā. Dažu dienu laikā viņai izdevās pieveikt nebeidzami garos birokrātijas līkločus, kas gaida adopcijas lietu pieteicējus.

Tiesnese turpināja:

"Protams, jums zināms, ka šā bērna labklājība ir pats galvenais, un, ja neesmu pārliecināta, ka piedāvātais variants to nodrošina, nevaru parakstīt šo dokumentu." Sieviete runāja tādā pašā draudzīgi skarbā tonī, kuru Linkolns Raims bija izkopis līdz pilnībai.

"Neko citu es ari negribētu, jūsu godība."

Sakša jau bija sapratusi, ka Bensonei-Veilsai patika pamācīt. Atlaidusies ērtāk krēslā, viņa uzrunāja klātesošos:

"Jums jāzina, ka adopcijas process Ņujorkā iekļauj sevī mājas apstākļu izpēti, apmācību, iepazīšanos ar bērnu un parasti pārbaudes periodu triju mēnešu garumā. Visu ritu pavadīju, pārskatot dokumentus un atskaites, apspriedos ar sociālajiem darbiniekiem un meitenei iecelto valsts aizbildni. Visas saņemtās ziņas ir ļoti pozitīvas, taču pašlaik lietas attīstās ātrāk nekā "Buļļu" lejupslīde pēc Maikla Džordana aiziešanas. Tāpēc esmu izlēmusi: piešķiršu audžuvecāku aizbildnību uz trim mēnešiem, šajā laikā uzraudzību veiks Sociālā dienesta nodaļa. Pēc šā perioda beigām, ja neradīsies nekādas problēmas, piešķiršu pastāvīgas adopcijas tiesības, ar sākotnējo uz trim mēnešu ilgo pārbaudes posmu. Kā tas jums šķiet?"

"Man tas šķiet jauki, jūsu godība." Sakša pamāja.

Tiesnese rūpīgi nopētīja Saksas seju. Tad, nospiedusi vietējā tālruņa pogu, viņa teica:

"Ielaidiet petīcijas iesniedzējus!"

Pēc maza brīža tiesneses kabineta durvis atvērās, piesardzīgi ienāca Sems Čans un Mei-Meja. Viņus pavadīja advokāts, ķīnietis gaišpelēkā uzvalkā, ar tik koši sarkanu kreklu un kaklasaiti kā no Freda Delrija garderobes.

Čans pamāja Saksai sveicienu, viņa piecēlās un, piegājusi viņiem klāt, vispirms sarokojās ar Semu, pēc tam ar viņa sievu.

Uzlūkojot bērnu, kuru Sakša viņai pienesa, Mei-Meja iepleta acis. Viņa kvēli apskāva Pou-Je.

"Mister un misis Čani, vai jūs runājat angliski?" tiesnese jautāja.

"Es nedaudz," Čans sacīja. "Mana sieva ne visai."

"Vai jūs esat misters Sigs?" tiesnese jautāja advokātam.

"Jā, jūsu godība."

"Vai jūs varētu iztulkot?"

"Protams."

"Parasti adopcijas process mūsu valstī ir grūts un sarežģīts. Praktiski nav iespējams laulātam pārim, kura imigrācijas statuss vēl nav noteikts, piešķirt adopcijas aizbildnību.

Pagāja kāds bridis, kamēr Sins tulkoja. Mei-Meja pamāja.

'Taču šajā gadījumā sastopamies ar īpašiem apstākļiem."

Atkal pauze, un no Sina mēles plūda vēl viens ķīniešu vārdu birums. Nu pamāja gan Čans, gan viņa sieva, taču abi klusēja. Taču Mei-Mejas skatiens bija nedaudz atdzīvojies, un viņa strauji elpoja. Varēja nojaust, ka viņa gribēja pasmaidīt, taču savaldījās.

"Imigrācijas un naturalizācijas dienestā man teikts, ka esat lūguši politisko patvērumu un sakarā ar disidenta statusu Ķīnā to, iespējams, saņemsiet. Tas vieš manī pārliecību, ka spēsiet bērnam nodrošināt zināmu stabilitāti. Tas pats attiecas uz faktu, ka gan jūs, mister Čan, gan jūsu dēls esat pieņemti darbā."

"Jā, ser."

"Cienītā", nevis sers, bargi izlaboja tiesnese Bensone-Veilsa, sieviete, kuras rīkojumi tiesā, protams, bija jāsaprot no pirmās reizes.

"Atvainojiet, cienītā!"

Tad tiesnese Čaniem atkārtoja visu, ko bija stāstījusi Saksai par pārbaudes periodu un adopciju.

Varēja spriest, ka viņi kopumā labi saprata tiesneses paziņojumu pat bez pilnīgi precīza tulkojuma. Mei-Meja klusu apraudājās, bet Sems Čans, sievu apkampis, smaidot viņai kaut ko čukstēja ausī. Tad Mei-Meja piegāja pie Saksas un apkampa viņu Sakša jau zināja, ka tas ir ārkārtīgi rets un īpašs pateicības izpausmes veids.

"Paldies, paldies!"

Tiesnese parakstīja-viņas priekšā uz galda nolikto dokumentu.

'Tagad varat paņemt bērnu," viņa teica, liekot noprast, ka lietas izskatīšana pabeigta. "Advokāt Sin, aizejiet pie sekretāres, viņa pateiks, kad saņemt dokumentus."

"Jā, jūsu godība."

Sems Čans veda savu ģimeni, kura nupat bija oficiāli pieaugusi par vienu locekli, uz stāvlaukumu netālu no tiesas nama.

Viņi apstājās pie policistes dzeltenā sporta auto. Viljams, kas visu dienu bija sadrūmis un īdzīgs, nopriecājās, to ieraugot.

"Tas ir "Camaro SS"," viņš paziņoja.

"Tu pazīsti amerikāņu mašīnas?" Sakša iesmējās.

"Kurš normāls cilvēks brauc ar citām?" Viljams izsmējīgi noteica. Kalsnais puisis uzmanīgi aplūkoja mašīnu. "Tā gan ir sasodīti jauka."

"Viljam!" Čans draudīgi nočukstēja, pretī saņemot vēsu, neizpratnes pilnu dēla skatienu.

Mei-Meja ar bērniem aizgāja uz savu furgonu, bet Čans aizkavējās pie Saksas. Pūloties angliski izteikt to, kas norisinājās viņa prātā, viņš lēni iesāka:

"Viss, ko darāt jūs ar misteru Raimu, kā palīdzat… Es nezinu, kā jums pateikties. Un bērniņš… Saprotiet, mana sieva vienmēr…"

"Saprotu," Amēlija Sakša atbildēja. Balss skanēja aprauti, un, lai gan viņa priecājās par pateicības vārdiem, tie viņu mulsināja.

Viņa iesēdās savā mašīnā un saviebās sāpoša locekļa vai sastiepta muskuļa dēļ. Dzinējs iedarbojās ar varenu rūkoņu; riepām iekaucoties, viņa aizdrāzās no stāvlaukuma.

Pēc brīža dzeltenā mašīna bija izzudusi skatienam.

Ģimenei vajadzēja drīz vien būt Bruklinā, kur apbedīšanas birojā nelaiķi Čanu Dzječi gatavoja bērēm. Tēvs bija jāizvada ar pienācīgu godu. Taču Sems Čans nekustējās no vietas, viņa skatiens klīda apkārt, skardams visapkārt izslējušos pelēkā tiesas kompleksa un biroju ēku apveidus. Šim cilvēkam, kurš bija vidū starp savas dzīves iņ un jan, vajadzēja brīdi palikt vienatnē. Viņam neprātīgi gribējās nomest skarbumu, tradicionālo, autoritāro attieksmi Ķīnā nodzīvotā laika zīmes un pārņemt māksliniecisko, maigo, intuitīvo, jauno; visu to, kas raksturoja Brīnišķīgo Zemi. Mao Dzeduns, viņš secināja, mēģināja atcelt visas vecās paražas un idejas ar vienu vienīgu dekrētu, gandrīz iznīcinot valsti.

Nekā, Čanam bija jāatzīst, pagātne nekad neatstājas no mums. Taču vismaz pagaidām viņš nezināja, kā tai rast vietu nākotnē. Gan jau izdosies. Nekas netraucēja Aizliegtajai pilsētai ar tās senlaiku gariem atrasties tik tuvu Tjanaņmeņas laukumam ar tā pilnīgi atšķirīgo garu. Taču bija jārēķinās ar iespēju, ka pielāgošanās aizņemtu visu atlikušo mūža daļu.

Tā nu viņš stāvēja pasaules otrā malā no visa, kas bijis tuvs, neskaidrības un vilinājumu pārņemts.

Neziņas mocīts: kā lai uzsāk dzīvi svešajā malā?

Tomēr par dažiem jautājumiem skaidrība bija.

Ka rudenī, kapusvētkos, viņš radīs mierinājumu, apkopdams tēva kapu, atstājot apelsīnu ziedojumu un apspriežoties ar tēva garu.

Ka Pou-Je, lolotais bērns, izveidosies par sievieti, kura būs pilnīgā harmonijā ar šo neparasto vietu un laiku: Brīnišķīgo Zemi jaunā gadsimteņa plaukumā, dabiski apvienojot gan Ķīnas, gan Amerikas dvēseles un paceļoties vēl nebijušos augstumos.

Ka Viljamam beidzot būs pašam sava istaba, ka viņš būs nemierā ar ko citu, līdz pamazām dusmas izplēnēs kā dūmi virs pelniem un viņš arī radīs harmoniju.

Ka Čans un Mei-Meja čakli strādās, kaut ko nopelnīs un brīvdienās baudīs mazus prieciņus pastaigājoties pa pilsētu, tās parkiem un gleznu galerijām, pavadot garas stundas veikalā "Mājai un dārzam" vai nu iepērkoties, vai vienkārši klaiņājot starp preču pilnajiem plauktiem.

Beidzot Sems Čans novērsās no augstajām ēkām un atgriezās pie furgona, kur gaidīja viņa ģimene.

Amēlija Sakša, joprojām savā Manhetenas darījumu sievietes tērpā, iesteidzās viesistabā.

"Nu?" Kriminālistikas zinātnieks pagriezās ar savu krēslu, lai labāk saskatītu viņas sejas izteiksmi.

"Sacīts darīts," viņa atbildēja, uzskriedama augšstāvā. Un pēc brīža atgriezās kā parasti džinsos un svīterī.

"Zini, Sakša," Raims teica, "tu taču arī pati varēji to bērniņu adoptēt, ja gribētu." Viņš dziļdomīgi klusēja. "Gribu teikt, mēs varētu viņu adoptēt."

"Es zinu."

"Kāpēc tu tā nedarīji?"

Nedaudz padomājusi, viņa atbildēja:

"Pirms pāris dienām man bija jāsaņem visa dūša, saskrienoties ar likumpārkāpēju Čainataunas pagalmiņā, pēc tam izplunčājos trīsdesmit metru dziļumā, tad atkal piedzīvojumi, līdz nodevu Spoku aizturēšanas grupas rokās. Bez tā es nevaru iztikt, Raim." Padomājusi, kā to labāk izteikt, viņa iesmējās. "Mans tēvs mēdza sacīt, ka braucējus varot iedalīt divās grupās vieni ielūkojas sānskata spogulī, pirms maina braukšanas joslu, otri to nedara. Es neesmu no tiem, kas mūžīgi atskatās. Ja man bērns mājās, man ik uz soļa vajadzētu uzmanīties. Tur nekas neiznāktu."

Raims lieliski saprata, ko viņa ar to gribējusi teikt. Taču jokodams jautāja:

"Ja jau tu nelūkojies sānskata spogulī, tātad nedomā par avāriju?"

"Jābrauc ātrāk par pārējiem, tas ir galvenais. Vienkārši nepastāv tāda iespēja, ka tu kādu nepamanīsi."

'Tikai nečammājies, tad iziesi sveikā," viņš teica.

'Tieši tā."

'Tu, Sakša, būtu laba māte."

"Un tu būtu labs tēvs. Gan jau tā būs, Raim. Tikai pagaidīsim kādu gadiņu. Tieši patlaban mums jānokārto vēl daži dzīves sīkumi, vai ne?" Viņa pamāja uz balto tāfeli, uz kuras Toms bija pierakstījis Spoka medību gaitu. To pašu tāfeli, kura bija kalpojusi ne vienu reizi vien, to pašu, kurai bija lemts paciest ne vienu negantības aprakstu vien.

Protams, viņai bija taisnība, Linkolns Raims atzina; vismaz pagaidām šī pierakstu un attēlu veidā pārstāvētā bija viņu pasaule.

"Es visu nokārtoju," viņš paziņoja.

Raims bija pamatīgi pacīnījies, pa tālruni sarunādams Sonija Li mirstīgo atlieku pārsūtīšanu uz Liu Guojuaņas pilsētu viņa tēvam. Šo uzdevumu bija uzņēmies ķīniešu apbedīšanas birojs, kas apliecināja, ka tikšot ievēroti visi nepieciešamie rituāli.

Raimam vēl bija jāizpilda kāds pienākums pret aizgājēju. Viņš izsauca teksta apstrādes programmu. Sakša apsēdās blakus.

"Nu, sāksim!" viņa teica.

Pēc pusstundas darba, gan rakstot, gan labojot uzrakstīto, radās vēstule.

Godātais mister Li!

Vēlos izteikt vissirsnīgāko līdzjūtību sakarā ar Jūsu dēla Kanmeja

nāvi.

Gribu apliecināt, ka es un mani kolēģi policijā uzskatīja par pagodinājumu strādāt kopā ar Jūsu dēlu grūtas un bīstamas lietas izmeklēšanā. Šīs izmeklēšanas gaitā viņš zaudēja dzīvību.

Kanmejs izglāba daudzu cilvēku dzīvību un palīdzēja notvert bīstamu slepkavu. Bez viņa mēs to nebūtu spējuši paveikt. Ar savu rīcību viņš iemantojis dziļu cieņu Savienoto Valstu tiesībsargātāju struktūru darbinieku aprindās.

Patiesā cerībā, ka Jūs esat tikpat lepns par viņa drosmi un uzupurēšanos kā mēs, -

atvaļinātais kapteinis Linkolns Raims, bijušais Ņujorkas Policijas

departamenta nodaļas vadītājs.

Pārlasījis vēstuli, Raims norūca:

"Pārāk gara. Pārlieku emocionāla. Padomāsim vēl!"

Taču Sakša pasniedzās un nospieda taustiņu "Drukāt".

"Nē, Raim! Lai paliek! Dažkārt tieši tā vajag."

"Tu tā domā?"

"Protams."

Sakša nolika vēstuli malā, lai Edijs Dens, kurš bija solījies atnākt vēlāk, varētu to pārtulkot.

"Nu, vai negribi vēlreiz aprunāties par pierādījumiem?" Sakša pamāja uz baltās tāfeles pusi. Pirms Spoka tiesas prāvas bija daudz jāpaspēj.

Taču Raims atbildēja:

"Nē, gribu uzspēlēt."

"Uzspēlēt?"

"Nūjā."

"Kāpēc gan ne," viņa kautrigi atbildēja, "man nekas nav pretī, ja vien es uzvaru."

"Vajag tikai vēlēties!" Raims pasmaidīja.

"Kādu spēli?"

"Vei-či. Redzi, tur ir galdiņš. Un tur maisiņi ar kauliņiem."

Sameklējusi spēli, viņa nolika galdiņu blakus Raima ratiņiem. Paraudzījusies uz viņu un rūtoto galdiņu, viņa paziņoja:

"Manuprāt, tu mani apcel, Raim. Tu taču to esi spēlējis."

"Mēs ar Soniju pāris reižu uzspēlējām," viņš atzinās.

"Cik tas ir-"pāris"?"

"Tikai trīs. Es jau nu noteikti neesmu profesionālis."

"Bet kā gāja?"

"Uzreiz jau tajā spēlē nevar iejusties," Raims taisnojās.

'Tu zaudēji," viņa secināja. "Visas trīs."

"Bet pēdējo gandrīz uzvarēju."

Raims izskaidroja noteikumus, un Sakša pat pieliecās tuvāk, uzmanīgi ieklausoties viņa teiktajā. Tad viņš paziņoja:

"Tas ari ir viss… Nu, tā kā tu ne reizi neesi spēlējusi, tev pienākas sākt."

"Nē," Sakša nepiekrita. "Nekādu priekšrocību! Metīsim monētu!"

"Bet tā ir pieņemts," Raims mēģināja viņu pārliecināt.

"Nekādu priekšrocību," Sakša atkārtoja. Tad izvilka no kabatas ceturtdaļdolāru. "Mini!" viņa uzsauca.

Un uzmeta monētu gaisā.

Džefrijs Divers

NOZAGTAIS AMULETS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 24172832.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

D. Divers

Di 906 Nozagtais amulets / No anglu vai. tulk. Jāzeps Springovičs. R., "Apgāds "Kontinents"", 2004. 446 lpp.

Čūskgalvis ir kontrabandists, kas pārvadā nelegālus imigrantus no Ķīnas uz ASV. Kad pārbēdzēju kuģis pēc sprādziena sāk grimt tuvu ASV piekrastei, tilpnē iesprostotie nabaga cilvēki saprot, ka čūskgalvis, ar iesauku Spoks, viņus nolēmis nenovēršamai bojāejai.

Vai Spokam izdosies izbēgt no taisnā soda par saviem briesmīgajiem nodarījumiem? Pret to cīnās Linkolns Raims, uz mūžu ratiņkrēslā piekaltais neiedomājami gudrais izmeklētājs. Viņa palīgs ārpus mājas sienām ir skaistā un neatkarīgā izmeklētāja Amēlija Sakša, kuru Spoks nolūkojis par savu nākamo upuri.

Grāmatas neticami spraigo sižetu izvērsti krāšņo tūkstošgadīgas Austrumu pieredzes, vieduma un dzīvesziņas elementi.

Content

Dīvers Džefrijs Nozagtais amulets

Autora piezīme

I. ČŪSKGALVIS

1. nodaļa

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

II. BRĪNIŠĶĪGĀ ZEME

9. NODAĻA

10. nodaļa

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. nodaĻa

17. nodaĻa

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. nodaĻa

21. nodaĻa

22. nodaĻa

III. DZĪVO UN MIRUŠO GRĀMATA

23. nodaĻa

24. nodaĻa

25. nodaĻa

26. nodaĻa

27. NODAĻA

28. nodaĻa

29. nodaĻa

IV. DĒMONA ASTES NOCIRŠANA

30. NODAĻA

31. nodaĻa

32. nodaĻa

33. nodaĻa

34. nodaĻa

35. nodaĻa

36. nodaĻa

37. nodaĻa

38. nodaĻa

39. nodaĻa

40. nodaĻa

V. VISAM SAVS LAIKS

41. NODAĻA

42. nodaĻa

43. nodaĻa

44. nodaĻa

45. nodaĻa

46. nodaĻa

47. nodaĻa

48. nodaĻa

49. nodaĻa

50. NODAĻA