Dīns Džeisons

Nozieguma anatomija

PIRMĀ NODALA

Manai aģentei Kamrilai Rejai un redaktorei Vikijai Meijdrei -

PAR VIŅU NEIZSĪKSTOŠO ENTUZIASMU, NENOVĒRTĒJAMAJIEM IETEIKUMIEM UN NEMITĪGAJIEM PŪLIŅIEM, LAI 57 GRĀMATA NONĀK PLAUKTOS. BET MŪŽĪGI ES BŪŠU PATEICĪGS PAR TO, KA VIŅAS DEVA MAN IESPĒJU.

Atguvies Džeimss Bišops pacēla galvu no grīdas, ieskatījās sienas pulkstenī un aprēķināja, ka bezsamaņā pavadījis trīspadsmit minūtes. Tūdaļ pēc tam viņš iedomājās, ka pa šo laiku ar Brena-niem varēja notikt jebkas.

Varbūt pat itin viss.

Bišops atbalstījās pret virtuves galdu, lai pieceltos, un paņēma savu Gloka sistēmas pistoli, kas atradās līdzās ledusskapim. Viņš atvēra aizslēgu un pārliecinājās, ka aptvere joprojām pilna, un viena patrona ir patrontelpā. Saraucis pieri, viņš veikli izlādēja ieroci un sāka apkārt valdošajā haosā meklēt savu dunci. Velti. Un tas šķita pavisam neloģiski. Viņaprāt, parasti tā nenotiek, proti, neviens bez sevišķa iemesla neatstāj savam pretiniekam ieroci. Doma smagi nomāca, taču viņam nebija laika pie tās pakavēties. Vismaz pagaidām.

Sācis mierīgāk elpot, Bišops uz mirkli apstājās. Viņš bija ieelpojis kaut ko asu ar metālisku garšu. Galva pulsēja, viņš joprojām jutās apdullis. Uzbrucējs bija pielavījies no mugurpuses bridi, kad tika iegāztas sētas puses durvis. Vienlaikus svešais piespieda Bišopam pie mutes miklu drānu. Iekams apreibinošā viela iedarbojās, viņam izdevās ar dunci iedurt pretinieka rokā, kas žņaudza kaklu, taču nekam citam spēka nepietika, un viņš zaudēja samaņu.

Oktobra diena pamazām dzisa. Bišops piegāja pie izgāzto durvju rāmja un ieraudzīja, ka no nelielās vasaras mājas ārā rēgojas Torpa kājas un zābaki. "Vismaz viens ir novākts," viņš domās secināja. "Bet kā ar Nīriju pie vārtu namiņa? Un Čeiniju? Teniso-nu? Otsu?" Bišops nespēja noticēt, ka visa viņa apsargu komanda ir likvidēta. Kopš brīža, kad viņš nospieda trauksmes pogu, bija pagājušas četrpadsmit minūtes, tātad Longailendas īpašumam jau jābūt pilnam ar policistiem. Bet apkārt valdīja pilnīgs klusums. Dzirdami bija tikai paša sirds puksti.

"Vajadzēs samierināties, ka esmu palicis viens. Bet klienti jāatrod tik un tā."

Joprojām turēdams ieroci rokā, viņš instinktīvi pagriezās uz gaiteņa pusi. Desmitā izmēra kurpes ar gumijas zolēm pa pulēto grīdu nelāgi čīkstēja, un viņš sāka iet uz pirkstgaliem. Trīsstāvu mājas lielajā foajē atradās milzīgas lokveida kāpnes, kas veda uz otro stāvu. Bišops piegāja tuvāk, tad trieca ar papēdi pa grīdu un brīdi gaidīja. Neatskanēja neviens šāviens, un viņš iegāja atklātajā telpā.

Kreiso kāpņu pakājē gulēja cilvēks melnā apģērbā. Galvā viņam bija slēpotāja maska, bet netālu no viņa kreisās rokas vīdēja strupā Heklera un Koha sistēmas piektā modeļa mašīnpistole. Apkārt mirušajam recēja asiņu peļķe. Bišops pārbaudīja pulsu - dzīvības pazīmju nemanīja. Piecpadsmit pēdas tālāk atradās Teni-sons - atslīdzis pret ārdurvīm, kājas izstiepis, galvu noliecis uz krūtīm. 'Tātad divi," Bišops secināja. Tenisons bija noasiņojis, bet dzīvs un elpoja, vārgi svelpdams.

Bišops ātri uzskrēja augšā pa kāpnēm, ko sedza balts paklājs. No kāpņu laukumiņa tālāk veda divi gaiteņi. Viņš nogriezās pa kreisi un atgrūda vaļā trešās durvis kreisajā pusē. Aiz tām neizmantota guļamistaba veda uz kādu mazāku istabu - seifa telpu, kam sienas bija no septiņas collas bieza betona. Telpu bez logiem un ar vienu ieeju. Ielauzties nav iespējams - tiklīdz iekšējā poga ir nospiesta, durvju ailai priekšā nolaižas varenas, ugunsdrošas metāla durvis. Rendalam un Natālijai Brenaniem vajadzētu būt iekšā, taču metāla durvis nebija nolaistas. Telpa bija tukša.

"Neiespējami." Bišops sakoda zobus.

"Tiklīdz rodas pirmās aizdomas par briesmām, pirmās aizdomas, saimnieki jānogādā seifa telpā." Tas tika atkārtots neskaitāmas reizes. Bišops nespēja noticēt, ka tēvs un meita uzbrukuma laikā palikuši atklātā vietā. "Otss šo telpu izmantoja, lai nosnaustos, taču noteikti būtu pamodies, ja izdzirdētu šāvienu. Tad viņš minūtes laikā atvestu abus uz šejieni un paslēptu drošajā vietā. Tieši tā, kā viņam mācīts. Vai nu Otss par ilgu posies, vai arī ienaidnieks bijis pārāk gudrs." Neviens no šiem atbilžu variantiem neuzlaboja pašsajūtu.

Pēkšņi viņš saklausīja klusu būkšķi augšstāvā. Tad pazīstamu krakšķi uz metāla kāpnēm otrajā gaitenī. Bišops metās skriet uz kāpņu laukumiņa pusi un pacēla savu Gloka sistēmas pistoli abās rokās. Gaiši zilās acis bija pievērstas otram gaitenim.

Pēc brīža parādījās plecīgs vīrietis, ģērbies tāpat kā mirušais pirmajā stāvā. Labajā plecā viņam bija milzīga melna soma. Labajā rokā - piektā modeļa mašīnpistole. Sarāvies vīrietis pārvilka sejas apakšdaļai slēpotāju masku. Uz saplēstās labās piedurknes vīdēja asiņu traips.

- Stāt! - Bišops uzsauca.

Vīrietis strauji pagriezās, bet Bišops reaģēja daudz ātrāk un raidīja trīs lodes tieši pretiniekam krūtīs. Visas trāpīja mērķī. Svešais novaidējās un atmuguriski nokrita uz lokveida kāpnēm, at-

sizdamies pret sienu un tad pret margām. Noripojis lejā, viņš atgādināja sava agrāk miruša biedra spoguļattēlu.

Bišops palūkojās pāri margām un nogaidīja, kamēr no ložu atstātajiem caurumiem sāk sūkties asinis. Tad viņš steidzās augšup, lēkdams pāri trim pakāpieniem uzreiz. Trešajā stāvā viņš pa divvērtņu durvīm ieskrēja Brenana kabinetā.

Un gandrīz paklupa pār jaunā Otsa līķi. Bijušais karavīrs gulēja uz muguras tieši divvērtņu durvju ailā. Neaizsargātajās krūtīs vīdēja trīs tumši plankumi. Gaiši brūnās acis tukši vērās griestos. Pistole atradās dažu collu attālumā no izstieptās Otsa rokas. Viņš komandā bija tikai astoņus mēnešus, taču izrādījās lielisks apsargs - nebija zaudējis karavīra modrību. Diemžēl šoreiz ienaidnieks bija pārsteidzis viņu nesagatavotu.

Milzīgais antīkais rakstāmgalds pie vienīgā loga Brenana kabinetā šķita neaiztikts. Uz tā atradās modems klēpjdators un neliela smaidošas ģimenes fotogrāfija sudraba ietvarā. Rakstāmgalda priekšā atradās Natālija - izģērbta līdz pusei un piesieta pie krēsla. No kakla uz leju plūda asinis, kas pamazām iesūcās paklājā. Bišopam uzreiz bija skaidrs, ka viņa ir mirusi.

No labās puses sienas Bišopā noraudājās vairāki portreti, ko Brenans pašapmierināts sauca par "Slavas sienu". Pa kreisi no grīdas līdz griestiem stiepās grāmatu plaukti. Kāds bija vienu plauktu pastūmis malā, lai piekļūtu biezām dzelzs durvīm. Tās izrādījās pavērtas, un Bišops secināja, ka iebrucēji ir profesionāļi -pat viņš līdz šim brīdim nebija zinājis par slepeno eju.

Aiz durvīm, izstiepies uz sāniem, gulēja sirmais Rendals Brenans - sarauktu pieri, atvērtām acīm, vaļēju muti. Varētu šķist, ka viņš domīgi apcer tumšsārto rakstu paklājā, bet pārgrieztā rīkle liecināja par ko citu.

Pagriezies Bišops piegāja pie Natālijas. Ari viņai bija pārgriezta rīkle, tādēļ galva šķita atbalstījusies pret krēsla malu un garie melnie mati daļēji sedza seju. Ķermeņa augšdaļu un krūtis klāja neskaitāmas grieztas brūces. Plakanajā vēderā bija redzama dziļa dūriena pēdas.

Notupies blakus, Bišops ilgi skatījās viņas zilajās acīs un tad viegli pieskārās vaigam. Bālā, nevainojamā āda joprojām likās sil-tena.

"Jēziņ! Septiņpadsmit gadus vecās meitenes dzīve vēl nebija pat īsti sākusies, un nu tai jau pienācis gals/'

Bišops nopētīja grieztās brūces. Tās šķita ļoti haotiskas - it kā neprāta lēkmē uzbrucis piekrāpts mīlnieks, nevis profesionāls slepkava. "Pie velna, kas te notiek?" Bišops pagriezās, lai apskatītu Brenana līķi, un līdzās tam ieraudzīja savu pazudušo dunci.

Pēkšņi kāds sacīja:

-    Ko jūs šeit darāt, priekšniek?

Balss skanēja no aizmugures. Bišops piecēlās un lēni griezās apkārt, turēdams ieroci šaušanas gatavībā. Viņā nolūkojās Sems Čeinijs, kurš stāvēja, atslīdzis pret stenderi. Kreisā roka ļengani nokarājās gar sāniem, un no brūces labajā augšstilbā nepārtraukti sūcās asinis. Labajā rokā viņš turēja Gloka sistēmas pistoli, kas bija nomērķēta uz Bišopu. Stobrs nebūt nedrebēja. Atspiedis galvu pret durvju aplodu, viņš raudzījās uz dund blakus Brenana līķim un teica:

-    Tas, kurš mani izslēdza, nes milzīgu melnu somu, ko grūti nepamanīt. Kur viņš ir?

-    Jēziņ, Čeinij! Nomierinies! Viņš ir lejā, pie kāpnēm, ar trim lodēm krūtīs.

Čeinijs papurināja galvu.

- Lejā ir tikai viens beigts nelietis, un somas viņam blakus pilnīgi noteikti nav. Kur jūs bijāt? Pa to laiku, kamēr mūs te apšāva kā cāļus? - Viņš pamāja uz līķiem un vienreiz noklepojās. - Kamēr notika, lūk, tas?

Bišops viņu nopētīja, un tanī brīdī tālumā atskanēja sirēnas. Biedra asinis jau veidoja peļķīti uz paklāja, un stilba muskuļi sāka raustīties. Un pēkšņi Bišops aptvēra, kādēļ pats palicis neievainots - viņš padarīts par burvīgu grēkāzi policijas acīs.

-    Varbūt labāk noliec ieroci, - Čeinijs sacīja, viegli pavēcinot labo roku. - Tūliņ! Es negribu tevi nošaut

-    Novāc stobru, Čeinij! Mani kāds iegāzis. Varbūt pat tu. Vai jau esi aizmirsis, kurš te galvenais?

-    Šaujamo, Bišop! Es vairs neatkārtošu.

-    Tu diezgan veikli... - Bišops iesāka, bet Čeinijs nospieda pistoles mēlīti.

OTRĀ NODAļA

Bišops atvēra acis un raudzījās griestos aiz metāla režģa ierīkotajā spožajā dienasgaismas lampā. Tad viņš nopētīja punktme-tinājumus uz augšējās gultas malām un atkal pievērsās griestiem. Nozīmes jau tam nebija nekādas. Astoņas reiz deviņas pēdas lielajā kamerā ad priecēt izdevās reti.

Vienā stūrī atradās izlietne un tualetes pods. Līdzās neliels res-tots logs, pa kuru varēja redzēt ķieģeļu sienu. Trīs plaukti teju lūza no higiēnas piederumiem un grāmatām. Tajā pašā sienā iebūvēts rakstāmgalds. Blakus - plastmasas krēsls. Viss nemainīgā kārtībā.

Izstiepies uz savas lāvas pelēkajā rietumnieku kreklā un biksēs, Bišops domīgi braucīja kazbārdiņu un pēc tam pamasēja muskuļus ap atslēgas kaulu. Sejas apmatojums bija tikai viens no piemēriem tam, cik ļoti šajos divos gados un astoņos mēnešos mainījusies viņa āriene. Arī brūnie mati no vecajā dzīvē tik iemīļotā profesionālā Hārvarda griezuma bija izauguši līdz pledem. No dabiski tumsnējās ādas šķita palikušas tikai atmiņas. Sešas pēdas un vienu collu garais augums likās izplūdis - no uztura, kas bagāts ar deti. Viņam nebija neviena rietumnieku tetovējuma -un tas kaut ko liecināja.

Otrs kameras iemītnieks bija Horhe - apmēram četrdesmit gadus vecs latīņamerikānis ar lieko svaru. Puisis bija aplaupījis banku, un tas nozīmēja, ka saules gaismu viņš ieraudzīs pēc piecpadsmit gadiem. Sēdēdams uz ķebļa un gaidīdams aicinājumu uz satikšanās telpu, viņš rotaļājās ar izsmēķiem no improvizētā pelnu trauka un klusi dungoja. Bišops cietumā pavadītajās deviņsimt četrdesmit trijās dienās to telpu bija redzējis tikai vienu reizi. Pēc vina lūguma vecākā māsa Eimija vairs nenāca. Bišopam negribējās, ka māsa redz viņu šajā vietā, un viņš bija pārliecināts, ka ari Eimijai tā nav patikusi. Nākamās vizītes tikai pasliktinātu stāvokli.

Bišops cerēja, ka Horhe nesāks pļāpāt. Parasti viņš uzsāka sarunu, un tad Bišopam nācās izlikties viņu nedzirdam. Bet ar dungošanu viņš spēja samierināties. To viņš bija dzirdējis tik bieži, ka uztvēra par savas šejienes dzīves melodiju. Patiesību sakot, tā pat palīdzēja domāt, lai gan Horhem viņš to nekad neatzina Ar tā saucamajiem pierādījumiem pietika, lai Bišopu arestētu un apsūdzētu rūpīgi izplānotā Rendala Brenana, Natālijas Bre-nanas un Raiena Otsa slepkavībā. Tas, kurš šīs lamatas izlika, bija ieguldījis daudz laika un pūļu, lai nodrošinātos, ka policijai dts aizdomās turamais nemaz nav jāmeklē.

Viņa dzīvoklī Kvīnsā datora dētajā diskā tika atrastas Brenana mājas plānu kopijas ar visnotaļ noderīgām atzīmēm, kur trešā stāva kabinetā atrodas slepenā eja. Tāpat tika atrastas vairāk nekā simts pornogrāfiskas fotogrāfijas, kurās Natālija Brenana redzama viņa guļamistabā. "Pierādījums", kas pieliek punktu karjerai, turklāt lieliski izskaidro Bišopa rīcību tajā vakarā. Un mājā nebija nekā, kas apliecinātu Bišopa cīņu ar nezināmo ceturto uzbrucēju un viņa apgalvojumus par sadauzītajām sakaru sistēmām un peidžeru. Bet pats galvenais pierādījums bija duncis.

Atraduši uz tā Brenana asinis un Bišopa pirkstu nospiedumus, slepkavības izmeklētāji droši vien jutās kā izvilkuši lielo laimestu. Un vēl laimīgāki pēc tam, kad kriminālisti konstatēja pietiekami daudz līdzību starp deviņu milimetru caurumiem Otsa krūtīs un Bišopa šaujamieroci, tādējādi ļaujot apsūdzību sarak-

stam pievienot ari Otsa nogalināšanu. Viņš jutās visnotaļ pārsteigts, ka nevajadzēja atbildēt arī par Nīrija bojāeju.

Avīzēm šis materiāls, protams, ļoti patika. Žurnālisti notikušo dēvēja par "masu slepkavību". Līķu varēja būt vairāk, ja Brenana sieva un dēls kopā ar draugiem nebūtu devušies atpūtā uz Mali-bu. Par to Bišops jutās pateicīgs.

Ari laiks bija izvēlēts perfekti. Bišopa komanda bija beigusi savu četrus mēnešus ilgo maiņu un tajā vakarā gaidīja ierodamies citu brigādi. Nelieši bija uzradušies stundu pirms tās, uzrādīja īstos dokumentus un pareizus autorizācijas kodus. Viss šķita kārtībā. Līdz brīdim, kad sākās šaušana.

Motīvs pēc rūpīgas rakņāšanās tika sameklēts viņa elektroniskajā pastā - šifrēta vēstule, kas aizveda policistus līdz ārzonas bankas kontam Bermudu salās. Tas atvērts divus mēnešus iepriekš uz Bišopa vārda un trīs dienas pēc uzbrukuma - astoņpadsmitajā oktobri - kļuva par diviem miljoniem pilnāks.

Viss šķita tik ticami! Pabāzis brīvo roku zem galvas, Bišops apcerēja policijas nevēlēšanos iedziļināties lietas būtībā. Lielākoties tikai slinkuma dēļ. Piemēram, ja viņš bijis pietiekami gudrs, lai nogalinātu tik daudzus cilvēkus, kādēļ pēc tam rīkojies tik muļķīgi un atstājis dunci ar visiem pirkstu nospiedumiem?

Vēl viens jautājums, ko var pievienot daudzo neskaidrību sarakstam. Reālas atbildes joprojām nebija atrastas.

Domas pievērsās jautājumiem "kurš" un "kāpēc". Divi mazi vārdiņi, taču noteikti ļoti svarīgi. Bišops apzinājās, ka, neizskait-ļojis pirmo, viņš nekad nenoskaidros atbildi uz otro. Tāpat viņš saprata, ka atbildēt uz "kāpēc" būs daudz vienkāršāk, nekā uz "kurš", jo parasti visam pamatā ir nauda, un Rendalam Brena-nam tās bija ļoti daudz.

Šajā gadījumā divi miljoni bija atstāti tikai tāpēc, lai iegāztu Bišopu, un šāda summa iekārdinātu ikvienu laupītāju. Un seif-glabātavā noteikti bija vairāk naudas. Krietni vairāk. Galu galā, Brenans to glabātavu licis būvēt kāda svarīga iemesla dēļ. Kā jau veiksmīgam starptautisko ieroču tirdzniecības darījumu starpniekam viņam noteikti bija prāvi likumīgi neuzrādāmi ienākumi.

Taču Bišops nedrīkstēja atmest ari tādu motīvu kā atriebība. Viņa komandu Brenans nenolīga tikai tādēļ* lai demonstrētu savu statusu un atstātu iespaidu uz kaimiņiem. Ģimenei tika draudēts. Nopietni draudēts. Brenans nekad nebūtu ticis tik augstu, ja spēlētu pēc noteikumiem, tātad pilnīgi iespējams, ka viņš laika gaitā ieguvis bīstamu ienaidnieku, kurš gatavs uz visu, lai revanšētos, un tādēļ labprāt piekukuļo vienu no "Roisa korpusa" vīriem. "Bet manā darbā tā bieži gadījies. Kādēļ šoreiz iegāza mani? Ja vajadzēja tikai novērst uzmanību, kāpēc neizmantoja kādu citu? Nē, kādam noteikti gribējās, lai es visu atlikušo mūžu pavadu aiz restēm Jo daudz vienkāršāk bija pievienot mani tonakt nogalināto pulkam."

Tieši pēdējais secinājums nedeva mieru. Ne katram ir pa spēkam organizēt uzbrukumu Ņujorkas labākajai apsardzes firmai un paļauties uz to, ka Bišops dabūs mūža ieslodzījumu par trim slepkavībām Tātad atbilde meklējama pie viena no trim izdzīvojušajiem komandas locekļiem - Sema Čeinija, Kriša Tenisona vai Mārtiņa Torpa. Lai ietekmētu tās nakts notikumus un parūpētos par pierādījumiem pret viņu, aizdomās turamajam noteikti vajadzēja būt tur. Neapšaubāmi.

Šie trīs un Nīrijs jau gadiem ilgi bija viņa komandā. Bišops pats viņus izvēlējās. Personīgā drošība un aizsardzība vilināja vairāk nekā šīs komandas locekļu sliktā slava, līdz ar to allaž gribējās turēt tuvumā cilvēkus, kuriem uzticies. Un tādēļ Bišops, pirms aptuveni gada iecelts par "Roisa korpusa" komandas va-dīt&ju, uzstāja, ka pats izvēlēsies tās locekļus. Tiešais priekšnieks acīmredzot juta, ka citādi Bišops aizies, tādēļ piekrita šādai kaprīzei. Torps bija pirmais, kuru viņš pieņēma, tam sekoja Čeinijs un Nīrijs. Tenisons komandā bija nostrādājis tikai divarpus gadus, bet Otss tai pievienojies pavisam nesen.

Lai gan komandas vadītāja pienākumos ietilpa arī padoto kritizēšana par kādu misēkli, tas nekad nebija pārāk nopietns, citā-di vīri komandā neturētos. Bišops bija iepazinis visas viņu dīvai-nības - rudmatainā Tenisona attieksmi pret darbu, Torpa klaustrofobiju un Čeinija aizraušanos ar miniatūrām sievietēm,  kas nonākušas nelaimē. Pirmo ieslodzījuma nedēļu Bišops pava dīja, apsverot katru no saviem vīriem, taču pie atbildes tā ari neti- ka, tādēļ nolēma uz problēmu paraudāties no dta skatupunkta.  Iespējams, viņš reiz kādu nopēlis, un vīrs apvainojies tiktāl,  ka priekšnieka apsūdzēšana slepkavībā šķitusi visnotaļ taisnīga. Pats neticēdams šādai versijai, Bišops tomēr vēlreiz izanalizēja katru komandas locekli un izvērtēja sešu gadu laikā kopīgi paveikto. Vēl pēc nedēļas viņš attapās tajā pašā vietā. Nekādu jaunu pavedienu. Vienīgais, uz ko varēja paļauties, - paša atmiņa.

Bišops nekad neko neaizmirsa. Nekad. Kopš skolas laikiem. To dēvēja par fotogrāfisko vai eidētisko atmiņu. Ar tādu apveltīti mazāk nekā desmit procenti bērnu, un pusaudžu gados šīs spējas parasti izzuda. Parasti, bet ne vienmēr. Bišops tam bija dzīvs piemērs.

Piecpadsmitajā ieslodzījuma dienā viņš secināja, ka pie atbildes netiks, ja koncentrēsies tikai uz Čeiniju, Tenisonu vai Torpu. Tāpat atlika tikai tas puisis, ko viņš sašāva kāpnēs. Puisis, kas viņu apreibināja. Tā kā ārsti viņa elpceļos neatrada nekādu narkotiku, policisti paziņoja, ka viņš ar to puisi bijis uz vienu roku.

Šāds apgalvojums tikai vairoja Bišopa dusmas, un viņš cieši apņēmās nelieti atrast Viņš zināja, ka tad varēs noskaidrot visu no sākuma līdz beigām. Tad kļūs zināms, kurš bijis Jūda viņa komandā.

Un tad Bišopam mazliet paveicās. Atmiņā atausa mirklis, kad viņš sašāva svešo, kurš vilka nost slēpotāja masku. Tobrīd kļuva redzama nelieša sejas apakšējā daļa. Bedrīte zodā, ļoti plānas lūpas, nedaudz iekrituši vaigi un garš patricieša deguns. Šī aina bija visu laiku sīkusi Bišopam prātā gluži kā ods, un viņš jutās drošs, ka redzējis šo cilvēku ari iepriekš. Kaut kur. Ne sevišķi sen.

Diemžēl fotogrāfiskā atmiņa nelīdzinājās piekļuvei cietajam diskam, kur viss kārtīgi saglabāts pēc kategorijas vai datuma. Prāts darbojās citādi. Tur glabājās viss, ko viņš reiz redzējis, taču dažkārt vajadzēja patērēt daudz laika, lai atrastu vajadzīgo mapi. Un šajā gadījumā laika vajadzēja vēl vairāk. Krietni vairāk. Garīgās mokas nespējā atcerēties, kas ir šis cilvēks, bija daudz ļaunākas par fiziskām ciešanām. Mēnešiem ilgi viņš pārcilāja atmiņā dienestu jūras kājniekos, tad divus gadus Losandželosā un sešus gadus "Roisa korpusā". Diemžēl velti. Viņš gandrīz vai juka prātā, līdz beidzot, sešus mēnešus un divas dienas pēc ierašanās Grineikras vidēja režīma cietumā gleznainā Olsteras apgabala dienvidrietumu reģionā, atbilde devās rokā pavisam negaidītā brīdī - viņš stāvēja pie pisuāra un čurāja, un seja bija savilkta pavisam muļķīgā izteiksmē.

Rendala Brenana "Slavas siena". Tieši tur viņš bija redzējis šo cilvēku.

Starp fotogrāfijām, kurās Brenans redzams sarokojoties ar dažādiem politiķiem, valstu vadītājiem un slaveniem sportistiem, atradās viens krāsains uzņēmums, kas tapis privātās lidmašīnas angārā un iemūžinājis Brenanu kopā ar Jordānijas karali. Labajā

pusē vīdēja nelielas lidmašīnas aste, bet priekšplānā Brenans un karalis vairāku svītas locek)u ielenkumā spieda viens otram roku. Fonā bija manāma baltādaina vīrieša seja, ko daļēji aizsedza karaļa miesassargi. Viļņaini brūni mati, augsta piere, gaišas acis, tumsnēja āda, nelielas ausis. Un tas pats garais deguns. Tie paši iekritušie vaigi. Tā pati bedrīte zodā.

Tas pats vīrietis, kurš Brenana mājā piespiedis viņa mutei lupatu ar hloroformu. Par to Bišops bija pārliecināts. Brenans pazinis slepkavu vai strādājis kopā ar viņu vēl pirms tam, kad noslēgts līgums ar Bišopa komandu. Šis vīrietis bija pavediens, lai noskaidrotu, kurš izlicis lamatas. Atlika vien sekot tam.

Diemžēl lūgumu par atbrīvošanu pret godavārdu izskatīs tikai pēc divdesmit septiņiem gadiem

Bišops palūkojās uz Horhi, kurš lasīja senu vēstuli, pūta dūmus griestos un tādējādi vēl vairāk piesmirdināja telpu. Starp ierastajiem cietuma trokšņiem viņš saklausīja tuvojošos soļus un tūdaļ saprata, ka tas ir sargs. Tikai tiem bija apavi ar gumijas zolēm

Soļi apstājās dažu pēdu attālumā no durvīm. Sargs uzsauca:

-Viesis!

Izklausījās, ka tas ir Heriss. īsts stulbenis. Masēdams vietu pie atslēgas kaula, kur bija trāpījusi Čeinija raidītā deviņu milimetru Parabellum lode, Bišops vēroja Horhi noliekam vēstuli, saberžam cigareti tasē un gatavojamies celties kājās.

-    Bet ne pie tevis, Horhīt, - Heriss piebilda.

Horhe atkrita uz taburetes un jautājoši paskatījās uz Bišopu, kurš sarauca pieri un pārmeta kājas pāri kojas malai. Druknais, īsais Heriss stāvēja pie kameras durvīm, ierasti garlaikots raudzījās uz viņu un skaļi košļāja gumiju.

-    Jā, pie tevis, Bišop, - Heriss sacīja. - Celies, un ejam!

TREŠĀ NODAĻA

- Kurjera pakalpojumiem viņi izmanto Bearer Logistics, - paskaidroja Mailss Peskoms, pāri galdam apmeklētāju telpā skatīdamies uz Bišopu. - Sūtījums tiks piegādāts astotajā septembrī. Tātad atlikušas vēl trīs svētdienas.

Bišops sēdēja, sakrustojis rokas uz krūtīm, un pētīja slikti ģērbušos advokātu ar lieko svaru. Jaunumi viņu pārsteidza. Ar šīm septiņpadsmit dienām varēja arī nepietikt

Viņš atslīga krēslā un pievērsās telpai ar augstajiem griestiem. Gandrīz pie visiem galdiem sēdēja ieslodzītie un viņu sievas, draudzenes, radinieki, bērni vai advokāti. Augsto griestu dēļ troksnis līdzinājās tam, kas valdīja viņa kameras korpusā.

- Viņi dod laiku? - Bišops vaicāja.

Nodūris galvu, Peskoms ieskatījās juridiskajos dokumentos. Šķita, ka viņa zods nozūd kaklā. Bišops pētīja noplukušo pelēko uzvalku un prātoja, vai ir šī puiša vienīgais klients. Tādējādi varētu izskaidrot viņa ierašanos cietumā, lai gan pietiktu ar parastu tālruņa zvanu. Bet varbūt viņš uzskata, ka šādus jaunumus labāk paziņot personīgi.

-    Apgalvo, ka būs starp pusnakti un sešiem no rīta, - Peskoms sacīja, pacēlis skatienu un pieliecis galvu, ieraugot Bišopa neitrālo sejas izteiksmi. — Iedomājos, ka tev tas patiks. Mūsu lūgums ievērots.

-    Tici man, sirdī es smaidu, - Bišops atbildēja. - Vēl kas?

Peskoms ar rādītājpirkstu paberzēja virslūpu.

-    Kā jau paredzēju, izdots rīkojums par informācijas neizpaušanu, bet tā ir ierastā kārtība lietās, kad cilvēks apcietināts tik ātri. -

Tad advokāts sarauca pieri un turpināja: - Taču spriedums ir gatavs neparasti ātri. Es joprojām nespēju tam noticēt. Esmu pieredzējis, ka šādas lietas parasti velkas gadiem. Es domāju par pieciem vai varbūt sešiem. Nevis diviem.

Bišops braucīja bārdu un prātoja par to pašu.

Bija pagājuši divi gadi kopš brīža, kad viņš atrada tik ilgi meklēto vājo punktu sistēmā. Tam sekoja trīs nedēļas cietuma bibliotēkā, kur viņš caurlūkoja nožēlojamo juridisko grāmatu krājumu, lai atrastu vajadzīgos precedentus. Sadabūt advokātu nebija problēmu, un Peskoms no sirds vēlējās pabeigt lietu un sagaidīt honorāru. Viņš apgalvoja, ka bijis pārliecināts par uzvaru, un to apstiprināja verdikts, ko tiesnesis parakstījis iepriekšējā dienā. Taču Bišopam daudz svarīgāka bija nelielā klauzula, kuru viņš neatlaidīgi aizstāvēja. Tā paredzēja, ka apsūdzētajam ir pienākums nekavējoties paziņot prasītājam precīzu piegādes laiku un datumu

-    Kāds tev no tā labums? - Bišops jautāja Peskomam, kurš jau lika dokumentus savā portfelī.

-    īsti nezinu, - mirkli klusējis, advokāts atbildēja. - Iespējams, mūsu lieta izraisīs kādu viļņošanos sistēmā, un viņi gribēs to klusi izbeigt.

-    Kamēr ieslodzītajiem citos cietumos nav ienākušas prātā līdzīgas idejas.

-    Varbūt.

Bišops pamāja. Tas šķita tikpat loģiski kā viss pārējais. Viņš piecēlās kājās un sacīja:

-    Lieliski pastrādāts, advokāt! Paldies.

Ari Peskoms piecēlās un, plati smaidīdams, paspieda Bišopa roku.

~ Vienmēr laipni, - viņš noteica.

Vēlreiz palocījis galvu, Bišops devās uz izejas pusi. Advokāts savu bija izdarījis, un Bišops cerēja, ka pēc tik veiksmīgas lietas viņam tiks maksātspējīgāki klienti. Un ar honorāriem pietiks vismaz jauna uzvalka iegādei. Tad viņa domas pievērsās sagatavošanās procesam un turpmākajām divām nedēļām. Laika nebija daudz, taču pietiks. Tas bija izaicinājums. Varbūt pirmais īstais kopš atrašanās cietumā.

CETURTĀ NODAļA

Priekšnieks to varētu saukt par oficiālo bibliotēku, bet patiesībā tā bija neliela telpa ar zemiem griestiem, trūcīgu grāmatu un vecu žurnālu krājumu un retām apmeklētāju rindām. Tā atradās galvenas ēkas ziemeļaustrumu stūri un līdzinājās aizmirstam radiniekam, ko neapciemo pat sargi. Divreiz dienā viņi pavadīja valsts ieceltu bibliotēkas vadītāju uz biroju un atpakaļ; birojs aizņēma vienu telpas daļu aiz restotas sienas. Gaismas bija ieslēgtas, un no biroja atplūda kādas sporta spēles trokšņi. "Laikam atkal futbola apskats EPSN kanālā," Bišops sprieda. "Puisis tiešām nopelna savu algu."

Telpu starp grāmatplauktiem un ieeju aizņēma četri lasītāju galdi. Pie diviem tobrīd vairāki cietumnieki izlikās lasām žurnālus, bet patiesībā klausījās spēles komentētājā. Nišā, kas atradās vistuvāk logiem, stāvēja vīrietis ar drediem. Viņš bija par collu garāks nekā Bišops, simt sešdesmit mārciņas smags - tātad par piecpadsmit mārciņām vieglāks — un jau otro reizi pāršķirstīja pastmarku krājumu.

- Tu nemēdz daudz runāt, vai ne? - sacīja Ouens Falstafs.

-    Par ko lai runā? - Bišops atvaicāja un vēroja, kā Falstafs pēta cietuma valūtu. — Es taču jau pateicu, kas man vajadzīgs. Te ir nauda.

Pabeidzis skaitīšanu, Falstafs pievērsās Bišopam.

-    Ne jau to es domāju. Saproti, tevis dēļ iemītnieki kasa pakaušus. šeit ļautiņiem patīk zināt visu par visiem, bet tu arī pēc trim gadiem esi gluži kā aizvērta grāmata. Šī ir pirmā reize, kad tu uzrunā mani, bet es šeit apgādāju pilnīgi visus. Tici vai nē, bet pat savādnieku Ārieti.

Bišops paraustīja plecus. Vajadzēja taču paredzēt, ka Falstafs izrādīsies ziņkārīgs.

-    Tātad?

-    Tātad lielāko daļu šejienes muļķu es saucu par sliktajiem zēniem, kuri tikai ķircinājuši likumu, lai dabūtu roku dzelžus. Bet tu šim aprakstam neatbilsti, puis. Tu te neiederies. - Viņš ar pastmarku krājumu sāka bungot sev pa lūpām. - No tā es spriežu, ka tevi kāds iegāzis. Varbūt pat kāds, kuram tu uzticējies.

Falstafs bija daudz vērīgāks nekā izskatījās, bet tādam jau laikam jābūt veiksmīgam blēdim. Apslēpis savu pārsteigumu, Bišops sacīja:

-    Labi, tiksim beidzot galā.

-Ar ko?

-    Tu gribi kaut ko pajautāt. Es to jūtu.

Brīdi pakošļājis vaiga iekšpusi, Falstafs teica:

-    Jā, atzīstos, ka mani nomoka ziņkāre. Pirms kāda laika viens no maniem avotiem piegādāja man prāvas stenogrammas atšifrējumu, un es visu nakti to lasīju. Vecīt, tie pierādījumi, ko viņi uzrādījuši tev... - Ielicis krājumus krekla kabatā, Falstafs paliecās uz priekšu un sāka skaitīt uz pirkstiem visus punktus, ko Bišops jau

zināja no galvas. Mājas plāni. Ārzonas konts. Natālija Brenana. Lodes, kas ķērušas Otsu.

Bišops gandrīz neklausījās. Savai aizstāvībai viņš varēja paskaidrot Falstafam, ka ballistiskā ekspertīze diez vai ir precīza zinātne, īpaši gadījumos, kad darīšana ar tik problemātisku daudzstūru stobru, kāds ir Gloka sistēmas pistolei. Tāpat varēja izstāstīt, cik grūti ir pārliecināt zvērinātos, ka uzbrukuma laikā esi bijis bez samaņas, ja ārsti tavā organismā nav atraduši kādu medikamentu paliekas. Bet viņš tikai nogaidīja, kamēr Falstafs pabeigs, un tad teica:

-    Tātad?

-    Kāds krietni pastrādājis, lai aizsūtītu tevi pāri upei, vai ne? Tas viņam dārgi izmaksājis.

Bišops nopūtās. Viņam tas nebija nekāds jaunums. Lai gan šī bija pirmā reize, kad tas dzirdēts no kāda cita cilvēka mutes.

-    Un ko tu gribi pavaicāt?

-    Ē... Ko Brenans glabāja tajā seifa telpā? Tajā Derības šķirstā?

-    Ari es varu tikai minēt, — Bišops atbildēja, paraustījis plecus. Droši viņš zināja vien to, ka tur bijuši vairāk nekā divi miljoni. Viņš iepleta acis un jautāja: — Vai vēl kā varu palīdzēt? Vai varbūt atgriezīsimies pie darīšanām?

Plati pasmaidījis, Falstafs uzsita pa krekla kabatu.

-    Domāju, ka viss būs kārtībā.

-    Labi. Cik ilgi?

-    Trīs, varbūt trīsarpus nedēļas. Varbūt vairāk. Viss atkarīgs no pieejamības, saproti?

Tātad vēl divdesmit četras dienas. Vismaz.

-    Slikti. Par ilgu.

Falstafs paraustīja plecus.

-    Ei, ātri tikai mušas ķer! Pārējais nav viegls uzdevums pat man. Nāksies darīt to, ko nebiju plānojis.

Tanī brīdī ieejas durvīs parādījās Ārietis - liela auguma, skūtu galvu, niknuma izķēmotu seju. Viņš skatījās tieši uz Falstafu. 'Tas tikai sarežģīs lietas," Bišops nodomāja.

PIEKTā NODAļA

Ar acs kaktiņu Bišops vēroja, kā divi cietumnieki klusi pieceļas no saviem galdiem un iziet ārā, bet algotais slepkava pienāk tuvāk, atspiežas pret tuvāko galdu un sakrusto rokas uz krūtīm. Piedurknes viņš bija atrotījis, lai parādītu savus tetovējumus. Tuvumā viņš nemaz nešķita pievilcīgs. Seja līdz pat kaklam bija kā nosēta ar pūtīšu rētām, tāpat ari deguns, kas likās pārāk liels.

Falstafs sekoja Bišopa skatienam un sarauca pieri, kad ieraudāja milzīgo vīru.

-    Es taču jau izstāstīju par savu atmaksas politiku, Elvin, -Falstafs sacīja. - Un tu galu galā dabūji visu, ko gribēji.

-    Tagad ir cita problēma, - Elvins smaidīdams atbildēja. Tas nebija draudzīgs smaids. Tad viņš pagriezās pret Bišopu un pielieca galvu, lai atklāti norādītu, ka turpmākā saruna būs privāta.

Bišops visu saprata. Paraustījis plecus, viņš pagāja garām Fal-stafam līdz ejai starp lasītāju galdiem. Vīram labajā kabatā viņš ieraudzīja neregulāru izspīlējumu. "Ierocis," Bišops nosprieda. Tas liecināja, ka ārpusē gaida vēl kāds rokaspuisis. Ejot starp galdiem, viņš pacēla kādu biezu žurnālu GQ, kam no biežas lietošanas atlocījušies lapu stūri un ko uz galda bija atstājis iepriekšējais lasītājs. Bišops iedams sāka to šķirstīt.

Nonācis līdz durvīm, Bišops paskatījās uz divām kamerām, kas atradās abos stūros. Viena no kamerām nosedza telpas labo pusi, un tās zaļais indikators dega, savukārt otrai kamerai sig-nāllampiņa nebija ieslēgta. Pat sarkanā. Bišops nosprieda, ka El-vins jau pirms ieiešanas bibliotēkā zinājis par sabojāto kameru. Vismaz kādu brīdi Lielais Brālis noteikti neko nenovēros. Vismaz neko tādu, kas būtu ievērības cienīgs.

Viņš izgāja ārā pa durvīm un halogēnu lampas gaismā ieraudzīja Elvina rokaspuiša blāvi spīdīgo, gludi skūto pakausi. Druknais puisis bija atspiedies pret koridora sienu un gluži kā šimpanze knibināja kreveles uz galvas. Kad durvis aizvērās, Bišops paspēra vēl dažus soļus, apstājās un nopētīja tukšo koridoru sev priekšā. Viņš turpināja stāvēt, it kā pūlētos kaut ko atcerēties, un saritināja žurnālu stingrā rullī ar muguriņu uz āru.

-    Ko gaidi, smerdeli? - rokaspuisis jautāja.

Bišops pagriezās pret šo neandertālieti. Viņa cūkas ačteles šķita trulas, un mute bija niknumā pavērta.

—    Iedvesmu, — Bišops atbildēja un no visa spēka trieca puisim sejā ar improvizēto beisbola nūju.

Tā trāpīja puisim pa virsdeguni, un viņš atsitās pret sienu, bet pa nospodrināto akmens grīdu izšļācās sarkanas piles. Puisis nokrita ceļos un ar vienu roku atbalstījās pret grīdu, bet ar otru pieskārās sejai un pūlējās apturēt asinis un gļotas.

Paskatījies uz savām drēbēm, Bišops pārliecinājās, ka tās nav notraipītas. Bet nelietis jau mēģināja piecelties kājās. Bišops saritināja žurnālu vēl ciešāk un atvēzējās atkal. Sitiens ķēra deniņu apvidu virs labās auss. Galva ar patīkamu būkšķi triecās pret sienu. Saļimis uz grīdas, puisis zaudēja samaņu un skaļi šņāca caur muti.

Bišops nopētīja apkārtni. īsais koridors veda uz ēdnīcu un joprojām bija tukšs. Šī mērkaķim līdzīgā puiša parādīšanās acīmredzot aizbiedējusi visus - ironiski, taču lielākā daļa cietumnieku nevēlējās būt klāt vietās, kur šķīda asinis. Šoreiz par to nevajadzēja skumt. Bišops brīdi stāvēja nekustīgs un lēni elpoja. Viņš zināja, ka vajadzētu iet uz priekšu. Prom pa koridoru, cauri ēdnīcai uz savu kameru. Savu viņš izdarīja, bet pārējais bija Fal-stafa rokās. "Lai kādas ir viņu darīšanas - lietišķa diskusija, personīgs konflikts - tā nav mana problēma."

Taču īstas skaidrības nebija. Ne par ko. Un tad Bišops saprata, ka viss var izvērsties viņam par labu. Šādas cerības mudināts, viņš pagriezās un devās atpakaļ uz bibliotēku.

SESTĀ NODAļA

Abi vīri joprojām stāvēja tajā pašā nišā. Elvins stāvēja ar muguru pret Bišopu un bija piespiedis Falstafu pie sienas. Bija saklausāmi neredzamā televizora radītie trokšņi un aizžņaugti čuksti, taču vārdus Bišops saprast nevarēja.

Turēdamies pa labi, viņš zem galda pamanīja zīmuli. Viņš nolika asiņaino žurnālu līdzās vecam brošētam kriminālromānam un notupās, lai ar kreiso roku paņemtu zīmuli.

Kad Bišops bija apmēram divdesmit pēdu attālumā, Falstafs viņu pamanīja un iepleta ads. Pat nepagriezies, Elvins teica:

-    Tu taču negribi būt šeit.

-    Vai tā ir fakta konstatādja? - Bišops pajautāja.

Ar kreiso roku Elvins bija ieķēries Falstafa dredos un spieda galvu pret sienu, bet ar labo turēja paštaisītu dund bīstami tuvu

Falstafa ādamābolam. Jaunais blēdis neizdvesa ne skaņu, lai gan asinis pilēja uz viņa pelēkā krekla. Bišops redzēja, kā viņš izvalba ads, un saoda sīvo sviedru smārdu.

Neatlaizdams upuri, Elvins pagriezās un paskatījās uz Bi-šopu.

-    Mazliet jāpaķēpājas, kamēr viņš piegādā sūtījumu? Ja tu uz-traudes par savu bulciņu, es to nosūtīšu, kad pabeigšu. - Elvins plati pasmaidīja. - Ja atcerēšos.

-    Tu jau esi pabeidzis, - Bišops sacīja. Viņš apsvēra iespēju piedāvāt nelietim nolikt ierod, taču tad izlēma, ka nav vērts muti dzisināt.

-    Ašs zēniņš, — Elvins novilka, atlaida Falstafa matus un ar to pašu roku aizspieda viņam muti, bet ar celi iespēra pa cirkšņiem. Kad Falstafs klusi saļima uz grīdas, Elvins pagriezās un izstieptā rokā turēja divas collas garu spoguļa lausku. Viņš piegāja tuvāk Bišopam un sāka riņķot apkārt. - Paliec, kur esi, nēģerēn, -viņš sacīja pār plecu. — Mēs vēl papriecāsimies, kad tikšu galā ar šo zilacīti.

Par atbildi Bišops pieplaka pie zemes, pašāva gaisā labo roku un atdarināja Elvina kustības tā, ka atklāta vienmēr palika tikai ķermeņa labā puse. Pēkšņi Elvins metās uz priekšu un gluži kā rotaļājoties trieca ar ierod, lai pārbaudītu pretinieka reakciju. Bišops atrāvās, un viņa seja pauda samākslotu pārsteigumu.

Ārietis pasmaidīja vēl platāk un turpināja riņķot, priecādamies pats par savu veiklību. "Lieliski." Bišops bija piedalījies daudzos kautiņos ar dunčiem un tādēļ zināja, kā tiek novērtēta pārlieka paļaušanās uz pretinieku.

Tā mīcoties, Bišops pētīja Elvina labā pleca muskuļus. Spēris trīs vai četrus soļus, lai turētos līdzi pretiniekam, Bišops ieraudzīja, kā Elvina deltveida muskulis saspringst. Viņš atrāvās brī-

dī, kad Elvins pastiepa roku, un gandrīz pasmaidīja. Tad viņš pamanīja, ka plecs atkal noraustās, un spēra dažus soļus atmuguriski, kad Elvins metās uz priekšu un jau otro reizi netrāpīja viņam sejā.

Smaids Ārieša sejā noplaka.

- Slikts zēniņš, - viņš noteica. - Nedabūsi saldo!

Gaidīdams īsto brīdi, Bišops klusēja. Cīniņš jau bija ievilcies par ilgu.

Riņķojot vienam ap otru, pagāja vēl desmit sekundes. Abi gaidīja, ka otrs sāks pirmais. Dzirdama bija tikai gumijas zoļu švīkstēšana pa flīzēto grīdu. Divdesmit sekundes. "Nu," domās mudināja Bišops, "nu!" Trīsdesmit sekundes. Tad pretinieka deltveida muskulis saspringa trešo - pēdējo - reizi.

Milisekundi pirms tam, kad Elvins pastiepa savu roku, Bišops nolieca kreiso plecu, pasita galvu sānis, lai izvairītos no trieciena, un nomērķēja Elvinam padusē. Elvins pamanīja vēzienu un sāka izlocīties, bet Bišops ar labo kāju iespēra viņam pa ribām. Ārietis atmuguriski pakāpās divus grīļīgus soļus, un Bišops nekavējoties metās uz priekšu. Sagrābis izstieptā rokā pretinieka kreklu, viņš ar labo kāju trieca Elvinam pa kreiso potīti. Kad Elvins zaudēja līdzsvaru, Bišops uzsita milzīgajam vīram ar gurniem un līgani nogāza viņu zemē.

Nokritis līdzi, Bišops saķēra Ārieti aiz rīkles un ar celi sāpīgi saspieda roku, kurā viņš turēja spoguļa lausku. Stingri sažņaudzis zīmuli kreisajā rokā, Bišops jau grasījās triekt to Elvinam plecā, bet tad Elvins ar brīvo roku spēcīgi iebelza viņam pa kaklu. Kad Bišops sāka rīstīties, Elvins ieķērās viņam delnas locītavā un sāka to griezt.

Bišops nevis turpināja, bet nolaida roku. Kad zīmuļa gals nonāca tieši pretī Bišopa sejai, viņš atbrivoja pirkstus, āmulis izkrita tiem cauri, un neasais gals vīdēja ārā no dūres gluži kā duncis. Tad Bišops vēl spēcīgāk piespieda pretinieka ievainoto roku, kamēr kaut kas nokrakšķēja, un Elvins padevās. Bišops nopurināja savu roku un tūdaļ trieca zīmuļa galu Elvinam sejā. Tieši vietā, kur vajadzētu būt pretinieka vaigam, ja vien tas nebūtu pagriezis galvu.

Zīmulis trāpīja Elvinam kreisajā acī.

Acs ābols tūdaļ tika sadragāts, un uz visām pusēm pašķīda asinis un tumši audi. Ar otru roku Bišops aizspieda Elvinam muti, apslāpēdams dzīvnieciskos kliedzienus, un iekārtojās tā, lai ne-notrieptos ar asinīm. Elvins locījās kā neprātīgs. Bišops atrāva rokas, tad satvēra nelieti aiz ausīm un trieca viņa galvu pret grīdu. Pretošanās mitējās, jo Ārietis zaudēja samaņu. Asiņu peļķe ap galvu atgādināja sarkanu oreolu.

Piespiedis pirkstus Elvina artērijai, Bišops pārbaudīja pulsu. "Vēl dzīvs," viņš secināja un sāka prātot, vai tas ir labi. Tanī brīdī aiz muguras kāds drebošā balsī iesaucās:

-    Oho!

Bišops piecēlās kājās, paskatījās uz Elvinu un apsvēra, vai atstāt šo nelieti un viņa drauģeli dzīvu. Pēc brīža viņš nolēma izvēlēties mazāko ļaunumu.

-    Ko nu, vecīt? - jautāja Falstafs.

Pagriezies Bišops ieraudzīja, ka blēdis, sāpēs locīdamies, slejas stāvus un atbalstās pret sienu.

-    Tu teici, ka "divas nedēļas vai varbūt mazāk" un tad tevis šeit vairs nebūs, - Bišops sacīja.

-    Divas nedēļas. - Jauneklis velti mēģināja izmocīt smaidu.

- Ei, varbūt pat mazāk!

-    Tad ej, - Bišops sacīja, palocījis galvu. Pagāja vairākas sekundes, taču Falstafs joprojām nekustējās. - Es to nedarīju tevis dēļ, - Bišops turpināja, - tādēļ neuztraucies. Ej! Turies pa kreisi.

Falstafs smagi nopūtās.

- Protams. Protams, vecīt. Es jau eju. - Viņš pārkāpa pāri guļošajam un aizskrēja uz durvju pusi. Atvēris tās, viņš apstājās līdzās Elvina rokaspuisim, kas gulēja ārpusē, un aši palūkojās uz Bišopu. Un jau nākamajā mirklī prom bija.

Bišops nopētīja zīmuli Elvina acī. Uz tā mirdzēja asinis, izdzēšot jebkādus viņa kreisās rokas pirkstu nospiedumus. Aizsteidzies līdz durvīm, viņš paskatījās ārā. Pagaidām neviena nebija, bet tā nebūs ilgi. Sagrābis mērkaķim līdzīgo puisi aiz delnu locītavām, Bišops ievilka viņu telpā un pameta līdzās drauģelim. Tad viņš noslaucīja spoguļa lausku un pameta to asiņu peļķē līdzās Elvina galvai.

Iedams atpakaļ pie durvīm, viņš paņēma pirmīt pamanīto žurnālu. "Daudzi sūdzas, ka GQ ir pārāk daudz reklāmu." Viņš norāva žurnālam vākus un ielika tos kabatā. "Nolaidīšu podā vēlāk, kamerā."

Paskatījies uz aizvērtajām bibliotekāra kabineta durvīm aiz res-totās metāla sienas, viņš cauri matētajam stiklam saklausīja televīzijas pārraides trokšņus. Valsts ierēdnis acīmredzot vai nu gulēja, vai bija pilnībā iegrimis futbola spēlē. Bišopam derēja abas iespējas. Vēlreiz nopētījis telpu, viņš izgāja pa durvīm un devās uz savu kameru.

Piecpadsmit dienas. Vēl tikai piecpadsmit dienas vajadzēja izvairīties no jebkādām problēmām.

SEPTīTā NODAļA

Stāvēdams ar seju pret sporta laukumu un ar muguru pret "F" bloka sienu, Bišops purināja galvu par to, kā neliela auguma puisis mēģina trāpīt no trīsdesmit jardu attāluma, bet rezultātā sabrūk, kad bumbu pārtver milzīgais saspēles vadītājs. Viņš acīmredzot vēl nebija iemācījies, ka soļos var nokļūt vien tik tālu. Lai uzvarētu, ir jābūt manīgākam.

Atrašanās laukumā bija vienīgā fiziskā aktivitāte, uz kuru Bišops varēja cerēt pēc incidenta bibliotēkā pirms divām nedēļām. Tā kā bija gaidāma vienošanās, viss pārējais šķita pārāk bīstams. Pat došanās uz dušu bija rūpīgi jāizplāno iepriekš.

Oficiālā izmeklēšana bija smieklīga — kā jau viņš paredzēja. Ja vien pastāvošā iekārta netika pārāk traucēta, nevienu īsti neinteresēja, kuram nodarīts pāri. Elvins joprojām gulēja cietuma slimnīcā un saņēma morfīna devas, bet pārējie, kam nepieciešams, zināja, kas noticis, jo viņa rokaspuisis bija visu izpļāpājis Āriešu brālības jaunajam vadonim. Un Bišops, protams, nekavējoties tika pasludināts par "pirmās izdevības mērķi". Vairāku dienu gai-tā Bišops veiksmīgi atsita divus uzbrukumus. Pēc tam nekas īpašs nenotika, taču tas bija tikai laika jautājums.

Prātīgs cilvēks nekavējoties aizvērtu grāmatu par diviem Āriešiem, bet aukstasinīga izrēķināšanās nebija viņa dabā. Turklāt viņš nosprieda, ka divas nevajadzīgas slepkavības mudinās cietuma vadību pastiprināt drošības pasākumus, kas neko labu nenesīs.

Pacēlis galvu un paskatījies uz sardzes torņiem virs sešdesmit pēdas augstajām betona sienām rietumu pusē, Bišops ieraudzīja sešus - nē, septiņus - sargus. Vienādā attālumā citu no cita, vienādi bruņotus. Viņš zināja, ka aiz šīm sienām visapkārt cietumam atrodas betonēta teritorija ar kamerām, kustību detektoriem un lieliski trenētiem suņiem. Ja nu kādam palaimētos nokļūt tik tālu, tad viņam priekšā slietos divdesmit pēdas augsta, necaurredzama žilešu dzeloņstiepļu barjera.

Taču izeja atrodama vienmēr. Vienmēr.

Viņš dziļi ievilka elpu. Saule spīdēja sejā un atstāja nomierinošu efektu; viņš aizvēra acis, izbaudīdams šo sajūtu. Būtu pavisam viegli uz kādu bridi atslābināties. Tikai uz bridi. Kopš nonākšanas cietumā Bišopa gulēšanas paradumi bija visnotaļ dīvaini. Pēc astoņiem gadiem jūras kājniekos cilvēks iemācās gulēt it visur, jebkādos apstākļos. Bet cietumā viss bija citādi. Tikko viņš naktī iemiga, prāts atkal un atkal pievērsās tiem pašiem jautājumiem, kas mocīja ari dienā. Viņš tūdaļ pamodās un juta atkal pieņemamies spēkā dusmas, kas mutuļoja dvēselē, draudēdamas izplūst virspusē. Bet viņam patika šīs dusmas. Tās mudināja nezaudēt modrību un apņemšanos. Tās bija pastāvīgas kompanjones jau divus gadus un astoņus mēnešus un būs ari turpmāk. Par to viņš šķita pilnīgi pārliecināts.

Vismaz Falstafs bija izdalījis visu, kā solījis. Bišops zem apkakles sataustīja biezo melno lenti un uzmeklēja tajā iekārtā oniksa totēma gludo, nospodrināto virsmu.

Berzēdams Būdas attēlu, viņš ļāva aizplūst tiesas zālē izskanējušajiem apvainojumiem un iztēlojās sevi ar alu rokā Giants stadionā skatāmies Red Bulls uzvaru pār viesu komandu. Jā, mazie prieciņi kļūst daudz nozīmīgāki, ja tos pēkšņi atņem.

Bet nebija īstais laiks aizmirsties. īpaši jau tādēļ, ka nākamajā dienā paredzēta tik svarīgā sūtījuma piegāde.

Fiziskām aktivitātēm atvēlētais laiks bija gandrīz beidzies. Atrāvies no sienas, Bišops iegāja atpakaļ "F" blokā, iekams turp tika aicināti pārējie. Garajā ceļā līdz kamerai viņš ne uz mirkli ne zaudēja modrību. Viņš pagāja garām vairākiem dažādu etnisko grupējumu pulciņiem - visi lielākoties vairījās no viņa kā no sērgas - un turējās no citiem cilvēku rases pārstāvjiem vismaz trīs P®du attālumā.

Iegājis galvenajā ēkas daļā, viņš palūkojās uz trim kameru līmeņiem. Saspiestībā dzīvojošie divi simti cietumnieku radīja troksni, kas pildīja gaisu gluži kā dūmi. Tiklīdz sporta laukumā atskanēs svilpe, tas kļūs vēl neciešamāks. Ieslodzītie staigāja iekšā un ārā no kamerām, spēlēja kārtis, vārīja makaronus, slēdza dalījumus un izvairījās no svešām acīm. Kāds noteikti skatījās ziepju operas otrā līmeņa televīzijas istabā. Kad viņš gāja garām, visi lielākoties aizgriezās. Bija palaistas baumas, ka viņš vairs nav dzīvotājs, un neviens nevēlējās, lai viņu redz sarunājamies ar nāvei nolemto.

Bišops uzkāpa līdz augšējam līmenim un pagriezās pa kreisi, turēdams roku uz margām. Iedams uz savu divvietīgo kameru, viņš atskārta, ka visas pārējās kameras ir tukšas. Nekur nemanīja nevienu kustību.

Viņš apstājās pie telpas, ko jau gandrīz trīs gadus dēvēja par savām mājām, un lūkojās uz diviem milzeņiem, kas viņu jau gaidīja.

ASTOTĀ NODAļA

Ja ieslodzītais, kas nonācis konfliktā ar likteņa biedru, kaut kāda iemesla dēļ nespēja vai negribēja pats risināt savas problēmas, lietā parasti iesaistījās trīs Lāči — Lielais Lācis, Lielākais Lācis un Vislielākais Lācis. Par labu samaksu viņi uzvēla jebkuru nastu savos milzīgajos plecos un dabiskā veidā izbeidza konfliktu.

Slēdzot vienošanos, klients saņēma trīs garantijas. Pirmā: tiks izpildīti visi viņa norādījumi. Otrā: tiks izmantotas tikai rokas. Trešā: tas būs dārgi. Apstākļos, kad uzticēties varēja tikai reta-

jam, trīs Lāči lepojās ar savu profesionālismu, veiksmīgi pabeigto uzdevumu procentu un teju ķirurģisko precizitāti, kādā viņi prata savainot cilvēku un kas upuri tikai par mata tiesu pasargāja no nāves. Ja varēja ticēt baumām, dažkārt šī tiesa bija vēl mazāka.

Divi no viņiem tobrīd sēdēja Bišopa kamerā.

-    šodien ēdienkartē viltotais zaķis, - sacīja Lielākais Lācis, neapvaldītākais no brāļiem. Viņa melnie mati bija īsi apcirpti, un no kakla uz leju stiepās neskaitāmi tetovējumi. Viņš gulēja Bišopa kojā un lasīja vienu no Horhes bijušās sievas garajām vēstulēm. - Kāds tas bija?

-    Kas? - Bišops pārjautāja, atslīdzis pret kameras durvīm. Seja pauda neitrālu izteiksmi, prāts neļāva ķermenim reaģēt uz briesmām, ko varēja sagaidīt no brāļiem. Pirmais cietuma likums: nekad neļauj kādam noprast, ko tu patiesībā domā vai jūti. Bišopam tas nekad nesagādāja grūtības.

Lielais Lācis, kas līdz tam bija stāvējis ar seju pret nelielo res-toto lodziņu, pagriezās, pacēla pie mutes iedomātu karoti un atdarināja košļāšanu.

-    Saproti...

Bišops paraustīja plecus.

-    Es neesmu izsalcis.

-    Prātīgs vīrs, - Lielākais Lācis noteica un turpināja lasīšanu.

Jau nākamajā mirklī uz sienas Bišopam priekšā izauga Vislielākā Lāča ēna. Tas bija ievērojami garāks un platāks par viņu.

Tātad kopā trīs. Viņi vienmēr staigā trijatā."

Pēc brīža Lielākais papurināja galvu, nolika vēstuli un piecēlās no kojas. Lielākais Lācis bija trīs collas garāks par Bišopu un, neizpratnē saraucis pieri, skatījās uz viņu.

-    Tavs kameras biedrs tiešām ir dīvains, vedt. Joprojām raksta tādas gauduligas vēstules kucei, kas viņu pirms pieciem gadiem pameta kārtējā muļķa dēļ! Kas viņam no tā?

Bišops atkal paraustīja plecus.

-    Neesmu jautājis.

-    Bet varbūt vajadzētu. - Lielākais Lācis sāka ar rādītājpirkstu bungot pa augšlūpu un garām Bišopam skatījās uz Vislielāko Lāci. Bišops sajuta, kā milzīga roka pastumj viņu telpas centrā.

- Es gan izrādu ziņkārību par visiem un visu, — Lielākais Lācis turpināja. - Piemēram, par tevi, vecīt

-    Te nu es esmu, kā uz delnas.

-    Tā gluži nav. Piemēram, nav skaidrs, kāpēc tu pārvērti to balto puisi par ciklopu.

-    Mums radās sīkas nesaskaņas.

-    Ak tā? Par ko?

-    Par grāmatu "Mazās sievietes", kas bibliotēkā ir tikai vienā eksemplārā.

Aiz muguras Bišopam kāds iesmējās, taču Lielākais Lācis joprojām rauca pieri. Lielais Lācis bija aizgriezies no loga un cieši vēroja savu brāli.

Lielākais nopūtās.

-    Komediants. Taču darījums ir darījums. - Viņš skatījās kādā punktā Bišopam virs galvas un noteica: — Labi.

Jau nākamajā mirklī Bišopu aiz kakla satvēra milzīga bronzas krāsas roka bez apmatojuma - tā gluži kā anakonda sagrāba savu upuri un vilka atmuguriski. Bišops instinktīvi ar visiem desmit pirkstiem ieķērās uzbrucēja apakšdelmā, bet pārējie brāļi saņēma gūstekņa delnu locītavas un atlieca rokas aiz muguras. Vislielākajam Lācim izdevās abas satvert vienā plaukstā. Kājas

Bišopam joprojām bija brīvas, taču visi pārējie pretošanās līdzekļi ar trim veiklām kustībām tika ierobežoti.

Kamēr Lielākais Lācis pameta savu vietu, lai stātos novērošanas postenī, mazākais brālis vairākas reizes izvingrināja pirkstus un nopietni izvērtēja Bišopa anatomiskās īpatnības, šķita, ka visvairāk viņu saista tieši torsa apakšdaļa. Pēc brīža viņš saknieba lūpas, savilka pirkstus ciešās dūrēs un atvēzēja labo roku.

Sitienu Bišops neredzēja, vien sajuta pēkšņas, negantas sāpes diafragmas rajonā. Šīs sāpes nelīdzinājās citām, ko viņš kādreiz piedzīvojis dienestā vai "Korpusā". "Jēziņ, kas par belzienu!" Likās, ka vēderā kāds sakūris uguni. Beidzis locīties, viņš pacēla acis un ieraudzīja, ka Lielais Lāds atkal ieņēmis boksera pozīciju. Šoreiz Bišops pamanīja sitienu un paguva sasprindzināt vēdera muskuļus.

Tas nelīdzēja.

Viņš sāka rīstīties, un sāpes tikai pieņēmās spēkā. Mutē parādījās asiņu garša, un viņš vairākkārt noklepojās.

Kad Bišops atguva elpu, Lielais Lācis piegāja viņam tuvāk un aiz matiem pacēla viņa galvu. Kādu bridi pētīja viņa seju. Tad paskatījās uz Lielāko Lād durvīs un vienlaikus vingrināja savu labo roku. Brāļi klusēdami apmainījās viedokļiem, taču Bišopam nebija ne jausmas, kas tiek apspriests.

Lielais Lācis aizgriezās un atlaida Bišopa matus. Un tad vēlreiz atvēzēja labo roku.

DEVīTĀ NODAļA

Atslēdzis "C-l" bloka durvis, Brendans Kuks iegāja telpā, kas atvēlēta smagāk detušiem padentiem. Telpa nebija liela. Divas pie

grīdas piestiprinātas gultas, ko šķīra plata eja un restots logs. Viņš piegāja pie bezsamaņā guļošā vīrieša, kas atradās gultā pa kreisi. Pamatīgi sasists, lielāko sejas daļu sedza pārsēji, un no abām rokām augšup stiepās venozās infūzijas caurulītes.

-    Kā ir, dakter?

Izdzirdēdams apslāpēto, kluso troksnīti, kas nāca no baltā ārsta uzsvārča kabatas, Kuks salēcās un ielūkojās nesen iegādātajā nirēju pulkstenī. Tas rādīja divus un trīs minūtes naktī, un viņš bija aizmirsis atskaitīties. Izņēmis rāciju, viņš nospieda atbildēšanas pogu.

-    Traki, bet ciešami, - viņš sacīja. - Ei, atgādini man, lai kādreiz tev izstāstu par to!

-    Esi mani ieintriģējis, dēls. - Bills Kārmodijs gluži kā īsts tek-sasietis runāja caur degunu. - Mums tiešām šis tas jānoskaidro.

Kuks plati pasmaidīja, noraudzīdamies uz komas stāvoklī guļošo.

-    Tad nu visu nākamo stundu varēsiet gaidīt mūsu tikšanos.

-    Stāstiņš būs pikants, ko?

-    Varbūt pat pikantāks, nekā jūs domājat.

Kārmodijs iesmējās.

-    Labi, dēls. Tikai nepievil mani!

-    Nemūžam, - Kuks noteica un ielika rāciju kabatā.

"Vecīt, esmu satriekts!" Viņš Elmšīras bārā bija iepazinies ar to smukulīti Leonu un ticis no viņas vaļā tikai pāris stundas pirms maiņas sākuma. Meiča tiešām bija parādījusi klasi un apgalvojusi, ka sejas apmatojums viņai nepatīk. "Varbūt vajadzētu noskūt kazbārdiņu un nākamajā tikšanās reizē pārsteigt viņu?"

Viņš noliecās, lai pārbaudītu guļošajam pulsu, tad pacēla pacienta vienīgo plakstiņu un iespīdināja acī lukturīša gaismu. "Joprojām paplašinātas. Joprojām nekādas reakcijas. Slikti, Elvin Ferel."

Elvins tika atvests pirms divām nedēļām ar ielauztu galvaskausu un caurumu vietā, kur vajadzētu būt kreisajai adj. Kā parasti, Kuks pat neieskatījās medicīniskajā kartītē un tūdaļ lika injicēt pacientam morfiju. Ar roku rakstīto piezīmi sadaļā par alerģijām viņš pamanīja tikai trīs dienas vēlāk, kad Elvins joprojām nebija atguvis samaņu. Tajā bija teikts: "Iespējams reddīvs, ja tiek ievadīti sedatīvie līdzekļi uz opija bāzes." Viņš nosprieda, ka šo komu var kvalificēt kā reddlvu.

Leona satrauktos, ja uzzinātu, ka viena gada laikā viņas jaunais mīļākais iesaistīts divos līdzīgos inddentos. "Ja Elvins drīzumā nepamodīsies, būs ari trešais."

Kuks atkal paraustīja plecus. "No mēsliem neizbēgt. Labi vismaz, ka cietumu sistēmā rezonanse ir minimāla. Tādas faktiski nav. Ārpasaule par šīm padibenēm aizmirst, tiklīdz tie nonāk ieslodzījumā, tātad nav jēgas zaudēt naktsmieru viena vai divu aizgājēju dēļ." Smaidīdams viņš papliķēja slimniekam pa plecu un devās pie vīra, kas gulēja otrā gultā.

Džeimsa Bišopa stāvoklis pēdējās stundas laikā nebija mainījies. Diez vai viņš varētu pakustēties, ja ari vēlētos. Viņa labā roka pēc Kuka pavēles bija pieslēgta pie gultas malas. Šis karstgalvis bija kaut kāds bijušais miesassargs, kurš apsūdzēts trīskāršā slepkavībā, tādēļ Kuks nolēma ievērot piesardzību. "Kas pats sevi sargā, to Dievs sargā" — detumā šis likums lieti noderēja.

Kāds Bišopu bija pamatīgi apstrādājis. Uzraugi viņu bija atveduši iepriekšējā nakti, asiņojošu, bez samaņas un nopietni savainotu. Viņa vēders atgādināja nedēļu vecas jēlas gaļas klud. "Var būt iekšēja asiņošana," Kuks sprieda, taču nebija gatavs operācijai. Pieredze darīja viņu uzmanīgu šādos gadījumos. Viņš iedeva puisim sāpes remdējošus līdzekļus un tālāk paļāvās uz da-

bu. "Bišops vai nu atgūsies no bezsamaņas stavokļa, vai ari ne-atgūsies. Tad jau redzēs."

Puisis cieši nopētīja savu pacientu. Abi šķita viena vecuma. 'Trīsdesmit trīs, varbūt pāris gadiņu vecāks." Taču viņa sejā jautās iezīmes un raksturs, kā Brendanam trūka. Kuka skatiens pievērsās Bišopa kaklam. "Savādi." Viņš varēja kaut apzvērēt, ka izolatorā Bišops ievests ar spožu Būdas medaljonu kaklā. Agrāk pacientus slimnīcā ievietoja tikai pēc tam, kad tiem atņēma visas personiskās mantas, taču islāmtidgie ieslodzītie likumīgā ceļā panāca, ka uzraugi nedrīkst viņiem atņemt reliģiska satura totēmus no nemetāla. "Iespējams, kādam no uzraugiem medaljons iepati-des. Nebūtu jau pirmā reize. Pārāk ilgu laiku šie pavadījuši zagļu kompānijā," Kuks domās sprieda.

Pēkšņi Kuks sajutās neomulīgi. Bija grūti atbrīvoties no apjautas, ka Bišops vēro viņu cauri aizvērtajiem plakstiņiem. Biedēja ari ārējā līdzība. Pagriezies uz durvju pusi, viņš nolēma, ka tomēr noskūs savu kazbārdiņu, tiklīdz tiks mājās.

Viņš paspēra vien trīs soļus, kad izdzirdēja metāla šķindu. Jau nākamajā mirklī kāds sagrāba viņu aiz kakla un novilka uz grīdas.

DESMITĀ NODAļA

-    Mieru, dakter, - Bišops sacīja, žņaugdams Kuku un izņemdams viņam no rokas atslēgu saišķi. - Es tikai gribēju uzzināt, kad ieradīsies transports.

-    Transports?

Bišops satvēra puiša kaklu vēl ciešāk, nelikdamies ne zinis par sāpēm vēderā. "Laikam labajam dakterim beigušies pretsāpju līdzekļi."

-    Brendan, vai redzi Elvinu blakus gultā?

Kuks palocīja galvu, taču parunāt nespēja.

-    Dzirdēju, ka tas izdarīts ar zīmuli. - Bišops nolika atslēgas, izņēma Kukam no augšējās kabatas pildspalvu un pavēcināja to viņa izvalbīto acu priekšā. - Saproti? Es zinu, ka tiks atvests jauns medicīniskais aprīkojums. Pasaki, cikos!

Jauneklim sāka raustīties kreisais plakstiņš.

-    Trijos. Lūdzu, nevajag!

-    Labi. - Bišops ielika pildspalvu atpakaļ un pārmeklēja Bren-dana kabatas.

Cobra firmas rāciju viņš nolika uz grīdas, tāpat kā mobilo tālruni Motorola.

Liekdamies viņš sānos sajuta spēcīgas sāpes un klusībā pateicās trim Lāčiem. Viņš zināja, ka cietuma priekšnieks nevēlas riskēt un tādēļ, gaidīdams transportu ar aprīkojumu, noslēgs visu šo bloku. Un tas nozīmēja, ka viņš līdz ar pārējiem slimniekiem, kuri spēj paiet, tiks pārvietots atpakaļ uz kameru, ja vien neatklāsies kādas nopietnas iekšējas traumas. Bet viņam, lai viss izdotos, noteikti jāpaliek izolatora palātā. Nauda vismaz nebija velti tērēta, lai gan puiši pirms divām nedēļām nosprieda, ka viņš ir jucis, piedāvādams tādu darījumu. Bišops prātoja, ka vajadzēs viņiem nosūtīt papildu samaksu, ja vien izdosies izkļūt no cietuma; Āriešu atbildes gājienu būs grūti izturēt.

Roku dzelžu slēdzene nesagādāja problēmas. Akmens Būdas tēlā bija iestrādāta neliela metāla adata, un pēc neilgas mēģināšanas viņš atbrīvojās no važām. Mazliet patrenējies, viņš atkal tās aizslēdza, lai Kukam nerastos aizdomas. Kamēr jauneklis pārbaudīja Elvina veselības stāvokli, Bišops gluži vienkārši atslēdza roku dzelžus un nogaidīja.

-    Tev, Brendan, piegādes brīdī jāpārbauda visas pavadzīmē uzskaitītās preces, vai ne? - Bišops jautāja.

-    Tā atrodas manā kabinetā. Augšstāvā.

-    Ak tā? Kurā?

-    Telpa nummur divpadsmit.

Joprojām žņaugdams gūstekni, Bišops pārbaudīja viņa maku. Tajā atradās autovadītāja apliecība, divas kredītkartes, "Aleksfor-da mediķu" izdota identifikācijas karte, nederīga Blockbuster veikalu biedra karte un mazliet skaidras naudas. Trīs divdesmitnieki, četri desmitnieki un sešas viena dolāra banknotes. Un ar rāvējslēdzēju aizdarītajā nodalījumā — vairāki neizmantoti prezervatīvi.

Palaidis Kuku vaļā, Bišops piecēlās kājās. Kuks berzēja smeldzošo kaklu.

- Izbeidz, Brendan! - Bišops uzsauca. - Tagad dakteri tēlošu es. Sāc ar uzsvārci un kurpēm.

Vēl berzēdams kaklu, Kuks pietrausās stāvus, noģērba balto uzsvārci un lēnām atsēja kurpju saites, noāva kurpes un pasvieda tās Bišopam. Pēc tam viņš trīcošām rokām attaisīja rāvējslēdzēju un novilka bikses.

Bišops pārvilka balto slimnieka pidžamu pār galvu un uzģērba Kuka bikses. Tās bija par īsu un jostasvietā par platu, tādēļ vajadzēja sajozt ciešāk ādas siksnu. Tad viņš pasniedzās pēc banknotēm un iebāza tās vienā kabatā. Viņš jutās tās nopelnījis. Novilcis arī kaklasaiti un kreklu, Kuks stāvēja drebēdams vienās apakšbiksēs. Bišops pameta viņam savu pidžamu.

-    Cik bieži tev jāatskaitās? - Bišops jautāja, kad bija pabeidzis ģērbšanos un palūkojās uz rāciju.

-    Ik pēc stundas.

Bišops uzvilka balto uzsvārci un sacīja:

-    Tad man vajadzēs arī to spožo pulkstenīti. - Kuks sapīcis attaisīja siksniņu un pasvieda laikrādi Bišopam. - Tu zini, ko es ar tevi izdarīšu, ja tu melo, - Bišops atgādināja, uzlikdams pulksteni uz delnas locītavas.

-    Neesmu nekāds muļķis.

-    Bet nekompetents gan, - Bišops noteica. - Tātad šovakar dežurē Kārmodijs? - Viņš pirmīt bija pazinis rācijā skanošo teksa-sieša akcentu.

-    Tieši tā.

-    Un viņam patīk klausīties stāstus par tavām dāmām, ko?

-    Viņš sapratīs, ka tas neesmu es.

-    Viņam pat aizdomas neradīsies, - Bišops attrauca, visnotaļ precīzi atdarinādams Kuka gaušanos. Apmierināts ar rezultātu, viņš piebilda pats savā balsī: - Gribi, lai es atkal izņemu pildspalvu?

Kuks papurināja galvu un nopūtās.

-    Jā, viņam patīk stāsti par manām jaunākajām uzvarām.

-    Un kur tu biji pagājušonakt?

-    Elmšīrā, septiņsimt septiņi.

-    Jā, zinu, - Bišops sameloja. - Un kā sauca to meiču?

Puisis mirkli apsvēra savas izredzes un tad atbildēja:

-    Leona. Viņa ir kritusi uz dakteriem

-    Droši vien. Paskatīsim, cik daudz tu atcerēsies, kad... — Bišops Kukam pār plecu paskatījās uz durvju pusi. - Vai dzirdēji?

Kad Kuks pagriezās, Bišops ar elkoni iesita viņam pa deniņiem. Viltus ārsts novaidējās, paklupa un sabruka uz grīdas.

~~ Laikam pārklausījos, - Bišops noteica, lūkodamies uz bezsamaņā guļošo puisi.

VIENPADSMITā NODAļA

Bišops izvilka tukšo šļirci Kukam no rokas un iemeta to sānu kabatā. Pārbaudot puiša pulsu, Bišops jutās apmierināts. Tā viņš nebija juties jau ļoti sen.

"Saņēmis tādu propofola devu, Kuks gulēs vismaz četras stundas." Bišops paskatījās savā jaunajā un modernajā Citizen ProMaster pulkstenī. Bija divi un četrdesmit trīs minūtes. Ceturtdaļstunda.

Viņš pacēla Kuka galvu no spilvena un novilka gumijas lenti, kas saturēja puiša matus. Ievijis to savos matos, Bišops divreiz pārbaudīja važas, kas piesaistīja vienu roku malai. Otru Kuka delnas locītavu viņš pie gultas piesēja ar izolācijas lenti, ko atrada noliktavā, un tad pārsedza pāri balto slimnīcas palagu — ja nu kādam ienāktu prātā palūkoties uz gultas pusi. Viņš vēlreiz pārliecinājās, ka viss ir kārtībā.

Bišops uzmeta aci bezsamaņā guļošajam Elvinam, izgāja no palātas un pēc trešā mēģinājuma aizslēdza durvis.

Viņa priekšā stiepās divpadsmit gultas divās rindās. Tikai trijās atradās pacienti, turklāt visnotaļ rāmi. Pa kreisi Bišops ieraudzīja restotus vārtus un elektroniski uzraudzītu gaiteni. Tālāk -vēl vieni restoti vārti un vēl viens gaitenis. Pēc tam - vēl viens. Ikreiz, kad vārti atvērās, uz novērošanas telpu galvenajā ēkā tika pārraidīts elektronisks signāls un atskanēja īss, griezīgs trauksmes pūtiens. Tikšana līdz izejai no ēkas atgādināja klīšanu pa milzīgu žurku labirintu.

"Nakts dežurants Kārmodijs droši vien sēž savā bunkurā pie pēdējā gaiteņa un skatās video, kamēr Kuks pilda viņa pienākumu." Bišops varēja vien cerēt, ka novērošanas kamerā tiešām ļoti

līdzinās Kukam. Tomēr, ejot ārā pa durvīm, viņš turēja galvu nodurtu.

Pa kreisi no izejas atradās vēl vienas restotas durvis, kas veda uz nelielu gaiteni. Pārsteigumus tas nesagādāja, jo šīs durvis viņš bija atslēdzis, lai sadabūtu propofolu. Vēl minūti viņš iztērēja, lai ieskatītos medicīniskā aprīkojuma telpā un milzīgā noliktavā. Pretējā izolatora pusē metāla durvis veda uz kāpnēm un birojiem augšstāvā. Pateicīgs par minimālo apgaismojumu, Bišops atkal pielieca galvu un neuzkrītošā gaitā tuvojās trim kamerām, kas bija uzstādītas telpā.

Kuka lomas tēlošana šķita kā atspirdzinājums tris gadus ilgušajai monotonajai dzīvei. Beidzot sāka atmaksaties tā plānošana un gaidīšana. Ja likmes nebūtu tik augstas, viņam šis teātris pat patiktu. Taču viņš kontrolēja sevi, jo priekšā bija vēl daudz darba.

Izolatorā Bišops atradās tikai otro reizi, bet visu labi atcerējās. Pirmā gadījās pēc tam, kad cietumā viņš bija pavadījis jau gadu un saindējies ar ēdienu, tāpat kā vēl septiņi ieslodzītie. Gulēdams vienmuļajā izolatorā, Bišops bija ievērojis standartiem neatbilstošos apstākļus un piemērota medicīniskā aprīkojuma trūkumu. Un tanī brīdī dzima ideja. Kad ķermenis atlaba, prāts sāka drudžaini darboties. Tas ielāgoja ikvienu detaļu - gluži kā pusaudzis pirms iestājeksāmeniem koledžā. Jau nākamajā dienā viņš atgriezās kamerā, jaunas apņēmības pilns. Trīs nedēļas urbies juridiskajās grāmatās, viņš iesniedza tiesā sūdzību par Grineikras cietumu, kur izolatorā valda neadekvāti apstākļi un nav piemērotu medikamentu. Vienlaikus viņš apņēmās ataudzēt matus tik garus, lai līdzinātos Kukam. Pagaidām plāns šķita izdodamies.

Tuvodamies metāla durvīm, Bišops izņēma no kabatas atslēgu saišķi. Tajā bija četrpadsmit atslēgas, no kurām septiņas - piecas cilindriskajām slēdzenēm un divas lielākas - vēl bija jāidentificē. Ne mirkli neaizmirsdams par novērošanas kamerām, viņš ievietoja vienu no lielākajām atslēgām slēdzenē un pagrieza pulksteņrādītāja virzienā. Izredzes uz veiksmi - piecdesmit pret piecdesmit. Gadījumam, ja nāktos izmēģināt ari otru atslēgu, viņš izlikās, ka pārbauda savu apavu zoles.

Slēdzene noklikšķēja, un durvis atvērās.

Priekšā pavērās šaurs gaitenis un betonēti pakāpieni, kā ari novērošanas kamera ejas līkumā. Iedams augšā pa kāpnēm, Bišops tēloja, ka notrauš putekļus no biksēm. Tādējādi varēja turēt galvu noliektu un soli spert pavisam lēni. Kāpņu augšgalā bija gaitenis ar vairākām durvīm, un to apspīdēja divas blāvas dienasgaismas spuldzes.

Pretī bija durvis ar numuru "1-7". Bišops nogriezās pa labi un, nodūris galvu, berzēja bārdu. Apstājies pie durvīm ar numuru "I-12", viņš izmēģināja vienu no cilindriskajām atslēgām. Nekas nenotika. Viņš izvēlējās nākamo atslēgu un mēģināja vēlreiz. Tapu mehānisms nostrādāja.

Iegājis Bišops nospieda gaismas slēdzi un nopētīja nelielo Kuka un Fērfīlda kabinetu - viens plats restots logs, šaura telpa, trīs milzīgi dokumentu skapji pie pretējās sienas. Uz rakstāmgalda atradās diezgan sen gādāts dators, printeris un divas kastes ar papīriem. Bišops apsēdās un ieslēdza datoru.

Kamēr tas ielādējās, viņš atvēra visas atvilktnes pēc kārtas un pēdējās dziļumā atrada plakangalvas skrūvgriezi. "Paldies, Brendan! Manā situācijā neviens nenoniecina šādas dāvanas," Bišops nodomāja un ielika skrūvgriezi kabatā. Tajā pašā atvilktnē viņš noslēpa izlietoto šļirci, propofola ampulu un izslēgto Kuka mobilo tālruni.

Uz Kuka rakstāmgalda atradās divas kastes. Bišops pāršķirstīja papīrus pirmajā un tad ķērās pie otrās, kur uzdūrās faktūrrēķiniem no "Medaksa medicīniskā aprīkojuma piegādes" firmas Ņūdžersijā. Pavadvēstule bija uz firmas veidlapas, bet pārējās deviņas saskavotās lapas bija drukātas uz vienkārša papīra. Bišops atļāvās pasmīnēt. Viņš savu plānu bija rūpīgi izstrādājis, taču bieži vien daudz kas bija atkarīgs no fortūnas dāvanām, šāds faktūrrēķins uz parasta papīra noteikti atvieglos dzīvi.

Datora ekrāns atdzīvojās. Parole netika prasīta, un Bišops pakustināja peli, atrada Word ikonu un atvēra to. Atliecis skavu dokumentu stūri, viņš izlasīja katru lappusi Vajadzīgā izrādījās devītā, un viņš to uzlika virspusē.

Pagriezies pret monitoru, viņš atvēra jaunu dokumentu un sāka rakstīt.

DIVPADSMITā NODAļA

-Joprojām dusmojies, dakter?

Balss atrāva Bišopu atpakaļ realitātē. Viņš ieskatījās savā nirēja pulksteni un tad paņēma rāciju. Trīs un piecas minūtes. Viņš ievilka elpu un aizvēra ads. Tā bija Viljama Kārmodija balss. Nē, ne Viljama. Billa balss. Bišops joprojām nezināja, par ko Kuks dusmojas. "Gaidi negaidīto, kā vienmēr," viņš domās sprieda, "un tad tiec galā ar to."

Bišops atvēra ads un nospieda sarunas pogu.

- Ei, Bili, - viņš sacīja žēlabainā balsī. - Dusmojos?

-Kā tad.

Tāda atbilde nepalīdzēja. Tātad atlika divas iespējas. Ja labi Padomā, tikai viena.

-Ko lai saku? - Bišops attrauca. - Viņa bija īsta āmrija.

Kārmodijs iesmējās.

-    Droši vien, ja jau noveda tevi līdz spēku izsīkumam. Kā tad viņu sauca, dēls? Nu, stāsti!

"Ko bija teicis Kuks?"

-    Leona. Apmēram piecas pēdas un trīs collas. Deviņdesmit, varbūt deviņdesmit piecas mārciņas. Maza auguma, tumšiem matiem, ar visdievišķīgāko dupsi, kādu tu jebkad esi redzējis.

-    Jauki. Nomakšķerēji tajā iemīļotajā vietiņā Elmšīrā? Kā to sauca?

-    Jā. Septiņsimt septītajā numurā. Tu vēl neesi tur bijis, vecīt?

-    Tu aizmirsti, ka vairs neesmu tik jauns un brīvs, dakter. Ei, tu izklausies jocīgs!

"Ja vien tu zinātu patiesību," Bišops nodomāja.

-    Droši vien miega bads. Pēc tādas naksniņas jūtos kā dzīvs mironis. — Bišops uz bridi apklusa. — Ei, varbūt man ir brīsniņš nosnausties jebšu tā mašīna būs klāt?

Kārmodijs atkal iesmējās.

-    Kad tā ieradīsies, es došu ziņu. Un nemaini tematu! Stāsti! Nopūties Bišops atkal nospieda sarunas pogu. Kārmodijs uzķērās, taču viņš pie skaidrības vēl nebija ticis.

-    Labi. Viņai līdzi bija divas draudzenes, un abas liktu tev nopietni pārdomāt laulības ceremonijā doto zvērestu. - Kārmodijs smējās, bet Bišops turpināja: - Bet es zināju, kuru... - Viņš apklusa, jo tālumā izdzirdēja zvanām tālruni.

-    Pauze, dakter, — Kārmodijs noteica.

Bišops gaidīja. Divas minūtes gluži vienkārši lūkojās uz kursoru datora ekrānā. Tad trešo minūti. Pārlasīja tapušo tekstu un vēl dažas minūtes turpināja rakstīšanu.

Iečērkstējās rācija.

-    Spēlīte sākusies, dakter! Mašīna iebrauca pa lielajiem vārtiem, un Ričardss tai rāda ceļu līdz nākamajiem vārtiem. Vai nāksi lejā?

Tas noteikti nebūtu pareizi. Pagaidām ne. Bišops mirkli apdomājās un tad paņēma rāciju.

-    Viņš te būs vismaz stundu, kamēr izkraus, vai ne? Vai vari pāris reižu pavadīt viņu līdz noliktavai, Bili? Pēc tam viņš jau zinās ceļu, un tu varēsi viņu tikai ielaist un izlaist. Galvenajā stāvā ir palikuši tikai trīs ieslodzītie, un tie nav bīstami.

-    Vai tev pēkšņi kājas atņēmušās? - Kārmodijs cietā balsī pajautāja.

-    Vienmēr klausi dakteri, Bili! Nopietni. "Aleksforda mediķi" elpo man pakausī un pieprasa līdz rītam pabeigt kaudzi ar mēneša papīriem, bet es pēc pusstundas noiešu paskatīties, cik tālu viņš ticis. Galvenais, pārliecinies, ka viss štokos. - Tā kā rācijā valdīja klusums, Bišops turpināja: - Man mobilajā ir viens neķītrs video ar Leonu. Tas bija domāts tikai man, taču es padalīšos, kad beigšu maiņu sešos. Gribi?

Pagāja piecas sekundes, un Kārmodijs pajautāja:

-Kas tur ir?

Tātad uzķērās.

-    Nekas daudz, - Bišops atbildēja. - Leonas solo, gatavojot sevi manis sagaidīšanai, kamēr es, viņasprāt, biju vannas istabā.

-    Tu nu gan esi neķītrs puika, - naktssargs sacīja. - Labi, dēls. Vēlāk.

Bišops nolika rāciju, pārlasīja uzrakstīto tekstu, palocīja galvu un ieslēdza printeri.

Bišops iegāja noliktavā. Tā bija gandrīz tukša, kad viņš to pēdējoreiz pārbaudīja, - mētājās vien četrdesmit vatu spuldzīte, trīs

Kārmodijs iesmējās.

-    Droši vien, ja jau noveda tevi līdz spēku izsīkumam. Kā tad viņu sauca, dēls? Nu, stāsti!

"Ko bija teicis Kuks?"

-    Leona. Apmēram piecas pēdas un trīs collas. Deviņdesmit, varbūt deviņdesmit piecas mārciņas. Maza auguma, tumšiem matiem, ar visdievišķīgāko dupsi, kādu tu jebkad esi redzējis.

-    Jauki. Nomakšķerēji tajā iemīļotajā vietiņā Elmšīrā? Kā to sauca?

-    Jā. Septiņsimt septītajā numurā. Tu vēl neesi tur bijis, vecīt?

-    Tu aizmirsti, ka vairs neesmu tik jauns un brīvs, dakter. Ei, tu izklausies jocīgs!

"Ja vien tu zinātu patiesību," Bišops nodomāja.

-    Droši vien miega bads. Pēc tādas naksniņas jūtos kā dzīvs mironis. — Bišops uz bridi apklusa. — Ei, varbūt man ir brīsniņš nosnausties jebšu tā mašīna būs klāt?

Kārmodijs atkal iesmējās.

-    Kad tā ieradīsies, es došu ziņu. Un nemaini tematu! Stāsti! Nopūties Bišops atkal nospieda sarunas pogu. Kārmodijs uzķērās, taču viņš pie skaidrības vēl nebija ticis.

-    Labi. Viņai līdzi bija divas draudzenes, un abas liktu tev nopietni pārdomāt laulības ceremonijā doto zvērestu. - Kārmodijs smējās, bet Bišops turpināja: - Bet es zināju, kuru... - Viņš apklusa, jo tālumā izdzirdēja zvanām tālruni.

-    Pauze, dakter, - Kārmodijs noteica.

Bišops gaidīja. Divas minūtes gluži vienkārši lūkojās uz kursoru datora ekrānā. Tad trešo minūti. Pārlasīja tapušo tekstu un vēl dažas minūtes turpināja rakstīšanu.

Iečērkstējās rācija.

-    Spēlīte sākusies, dakter! Mašīna iebrauca pa lielajiem vārtiem, un Ričardss tai rāda ceļu līdz nākamajiem vārtiem. Vai nāksi lejā?

TAS noteikti nebūtu pareizi. Pagaidām ne. Bišops mirkli apdomājās un tad paņēma rāciju.

-    ViņS te būs vismaz stundu, kamēr izkraus, vai ne? Vai vari pāris reižu pavadīt viņu līdz noliktavai, Bili? Pēc tam viņš jau zinās ceļu, un tu varēsi viņu tikai ielaist un izlaist. Galvenajā stāvā ir palikuši tikai trīs ieslodzītie, un tie nav bīstami.

-    Vai tev pēkšņi kājas atņēmušās? - Kārmodijs cietā balsī pajautāja.

-    Vienmēr klausi dakteri, Bili! Nopietni. "Aleksforda mediķi" elpo man pakausī un pieprasa līdz ritam pabeigt kaudzi ar mēneša papīriem, bet es pēc pusstundas noiešu paskatīties, cik tālu viņš ticis. Galvenais, pārliecinies, ka viss štokos. - Tā kā rācijā valdīja klusums, Bišops turpināja: - Man mobilajā ir viens neķītrs video ar Leonu. Tas bija domāts tikai man, taču es padalīšos, kad beigšu maiņu sešos. Gribi?

Pagāja piecas sekundes, un Kārmodijs pajautāja:

-    Kas tur ir?

Tātad uzķērās.

-    Nekas daudz, - Bišops atbildēja. - Leonas solo, gatavojot sevi manis sagaidīšanai, kamēr es, viņasprāt, biju vannas istabā.

-    Tu nu gan esi neķītrs puika, - naktssargs sacīja. - Labi, dēls. Vēlāk.

Bišops nolika rāciju, pārlasīja uzrakstīto tekstu, palocīja galvu un ieslēdza printeri.

TRĪSPADSMITĀ NODAļA

Bišops iegāja noliktavā. Tā bija gandrīz tukša, kad viņš to pēdējoreiz pārbaudīja, - mētājās vien četrdesmit vatu spuldzīte, trīs

ļodzīgi ratiņkrēsli un nelielas sastatņu kāpnes. Nu tajā atradās dažādu izmēru kartona un koka redeļu kastes. Lielākās bija Četras plakanas viļņotā kartona kastes apmēram sešu pēdu garumā, kas novietotas pa kreisi pie sienas. Telpas vidū bija saliktas trīs kvadrātveida koka redeļu kastes, aptuveni Četrreiz Četras pēdas katra. Mazākās kastes šķita sakārtotas apkārt gluži kā kubistu mākslas darbā. Bišops lēsa, ka pavisam ir kādas četrdesmit Katrai uz sāna bija piestiprināta sūtītāja etiķete un kurjerkompānijas Bearer Logistics uzlīme ar adresi kaut kur Bronksas rūpnieciskajā rajonā.

Izņēmis no kabatas uzlaboto preču sarakstu, Bišops ar pildspalvu sāka atzīmēt piegādātos materiālus. Vispirms plakanās kastes, kurās atradās jauni apskašu galdi, un tika līdz saliekamajām gultām, kad izdzirdēja tālumā noklikšķam slēdzeni. Negribēdams, lai Kārmodijs viņu pārsteidz nesagatavotu, Bišops stāvēja aiz augstajām kastēm pie sienas. Kad ratiņu riteņu čīkstoņa kļuva skaļāka, jo nācējs tuvojās un visbeidzot bija ticis līdz gaitenim, Bišops uzmanīgi palūkojās ārā no slēptuves. Ratiņus stūma kāds sīks stāvs. 'Tikai viens, tātad Kārmodijs palicis pie vārtiem gaiteņa galā. Lieliski

Kamēr vīrs vēl nebija ienācis noliktavā, Bišops noklepojās, lai paziņotu par savu klātbūtni.

—    Te kāds ir? — vīrs jautāja ar spēcīgu Bronksas akcentu.

Bišops iznāca no savas paslēptuves un pacēla galvu no preču

saraksta.

-    Ei! Es esmu doktors Brendans Kuks. Vai jūs esat kurjers no Bearer firmas?

Vīrs bija apmēram piecas pēdas un sešas collas garš, spēcīgas uzbūves, ar īsiem viļņainiem, melniem matiem, kas sākuši atkāp-

ties no pieres. Ratiņos atradās četras lielas kastes, kas sniedzās teju viņa augumā.

-    Kels, - viņš paziņoja. - Kā sviežas?

-    Gandrīz viss, Kel? - Bišops vaicāja, pamājis ar galvu.

-    Lielās mantas esmu jau atvedis, - Kels stāstīja un domīgi pacēla acis griestos. - Ceru, ka ar nākamo reizi atvedīšu visu atlikušo. - Viņš apstādināja ratiņus un noslidināja kastes uz grīdas.

- Pagaidām viss kārtībā?

-    Pagaidām. Esmu ticis apmēram līdz pusei. - Bišops pievērsās trim koka redeļu kastēm telpas vidū un izņēma no kabatas Kuka skrūvgriezi. - Domāju, ka vajadzētu pārbaudīt tās lielās, kamēr tu vēl esi šeit. Lai būtu drošs, ka viss pareizi.

-    Malacis, dakter, - Kels attrauca un atdarināja salutēšanu, tad pagrieza ratiņus un devās prom.

Tūdaļ pēc tam Bišops ar skrūvgriezi uzlauza vienas kastes naglas un noņēma vāku. Tur, sārtu iepakojuma granulu ieskauta, atradās viļņota kartona kaste, kurā savukārt bija pilnīgi jauna celofānā un burbuļplēvē ietīta asins paraugu saldētava. Bišops pieliecās un pacēla iekārtu, lai novērtētu tās svaru. Vēdera apvidū iedūra sāpe. Nelielā gājienā nekas nenotiktu, bet viņš bija iecerējis ko vairāk, tāpēc ievainojumu dēļ tādu smagumu panest nespētu. Bet pastumt varētu gan.

Tikai vienam no trim ratiņkrēsliem bija visi četri riteņi. Sēdek-ļa gan nebija, taču to ari nevajadzēja. Viņš uzlika saldētavu uz ratiņkrēsla roku atbalstiem un lēni aizstūma savu kravu līdz telpai, kuru nez kādēļ dēvēja par aprīkojuma noliktavu, lai gan tā nebija lielāka par skapi. Atslēdzis durvis, Bišops aizgrūda krēslu garām sarūsējušām saliekamajām gultām un iestūma stūri. Tad

viņš aizslēdza durvis, aizveda ratiņkrēslu atpakaļ un savāca visas iepakojuma granulas, kas bija izbirušas pa grīdu.

Un atsāka piegādāto preču pārbaudi, gaidīdams Kelu.

-    Tu joko, ja? - Kels pajautāja.

Bišops paraustīja plecus.

-    Kaut tā būtu, Kel. Es protu lasīt sūtītāja etiķetes uz kastu sāniem, taču gribu vēlreiz pārliecināties.

Kels noraudzījās uz trim koka redeļu kastēm, tad no aizmugures kabatas izņēma savus sarakstus un, saraucis pieri, atlocīja tos.

-    Bet te rakstīts, ka atvestas visas trīs paraugu saldētavas.—Viņš uzmeklēja pēdējo lappusi un parādīja to Bišopam. - Šeit, dakter!

Ar labo roku braucīdams savu zirgasti, Bišops attrauca:

-    Protams, bet pasūtījums pirms diviem mēnešiem tika mainīts. - Kā pierādījumu viņš pasniedza Kelam paša sagatavoto lapu. - Šis ir neliels cietuma izolators. Ko mēs iesāktu ar trim paraugu saldētavām? Viena mums jau ir, turklāt tikai piecus gadus veca. Mums vajadzīgi sterilizatori un defibrilatori. Tieši tos es arī gaidīju. Kāds galvenajā birojā droši vien kaut ko sajaucis. Nāksies vest tās kastes atpakaļ.

-    Nolādēts! - Kels papurināja galvu. - Nespēju noticēt.

-    Es ari ne. Piedod, vecīt!

-    Kā tad. - Kels nošmaukstināja lūpas. - Visi lūdz piedošanu. Nav jau pirmā reize, un nebūs pēdējā. Es tev teikšu, dakter, jo vairāk cilvēku pasūta preci intemetā, jo vairāk putras man nākas izsmelt. Un būs vēl trakāk!

Bišops pamāja.

-    Tāda nu ir tā jaunā pasaule.

-    Ko es varu darīt? - Kels nopūtās, paraustīja plecus un sarauca uzacis. - Ja tās jāved atpakaļ, tad vedīšu.

-    Un atnes āmuru, lai var aizsist to ciet, - Bišops sacīja, norādījis uz atvērto koka redeļu kasti. - Es vaļā vēru uzmanīgi, tātad naglas vēl ir vietā. Un tās divas es pat neatvēru.

-    Tad jau paldies. - Kels pabāza ratiņu pacēlāju apakšā vienai no neatvērtajām kastēm un uzņēma kravu.

-    Bet, lūdzu, - Bišops atbildēja. - Mani augšā vēl gaida kaudze ar papīriem, tādēļ, ja vairs neredzamies, laimīgu ceļu!

-Jā, protams. - Un Kels neatskatīdamies aizstūma savu kravu prom pa gaiteni.

Bišops izņēma no kabatas rāciju un sacīja:

-    Bili? Kels iet ārā ar pirmo no trim kastēm, ko vedīs atpakaļ.

-Ko?

-    Tās ir trīs paraugu saldētavas, ko mēs neesam pasūtījuši. Savukārt trūkst sterilizatoru un defibrilatoru, kurus mēs gaidām. Kaut kur atkal viss sajaukts.

Iestājās klusums. Pagāja divdesmit sekundes. Bija dzirdams, kā tālumā atveras un aizveras vārti. "Kārmodijs izlaida Kelu vai ari pats nāk iekšā?"

-    Labāk es pārbaudīšu, - Kārmodijs sacīja. - Priekšnieks būs nikns, ja te atkal sāksies jezga un viss būs jāslēdz.

Pēdējos vārdus Bišops dzirdēja kā miglā. "Kārmodijs nolēmis atnākt. Man ir kādas piecpadsmit sekundes. Varbūt pat mazāk." Viņš palūkojās apkārt un uz grīdas blakus atvērtajai saldētavas kastei ieraudzīja kādu mazāku kasti ar ķirurģiskajām knaiblēm.

-    Nekādu problēmu, Bili, - Bišops sacīja, pielicis rāciju pie lūpām. - Trūkstošās lietas ir mazākas.

-Un?

- Tās var atsūtīt pa pastu.

Atkal iestājās klusums.

-    Esi pārliecināts?

-    Jā, neuztraucies.

Bišops ieklausījās soļos gaitenī. Pagāja vēl desmit sekundes, un vārti atvērās vēlreiz.

-    Kā teiksi, dakter.

Nopūties Bišops ieskatījās rokas pulkstenī. Četri un deviņas minūtes.

-    Varbūt izlaidīsim nakamo reģistrēšanos, Bili? Tiklīdz būšu pabeidzis to papīru rakstīšanu, es kādu stundiņu nosnaudīšos. Neiebilsti?

-    Bērniņam vajadzīga atpūta, ko? — Kārmodijs pazobojās. - Labi. Tikai neaizmirsti par filmiņu sešos.

-    Es atnesīšu popkornu, - Bišops apsolīja.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Acis Bišops atvēra, kad ierūcās dzinējs. Viņš bija tā aizrāvies ar skaitīšanu, ka nedzirdēja aizveramies automobiļa aizmugures durvis. Tas sāka braukt, taču pēc pāris minūtēm samazināja ātrumu un apstājās. Bišops nosprieda, ka sasniegti iekšējā perimetra vārti, tātad drīz viņi būs ārā no teritorijas. Tika aizcirstas durvis - varbūt Ričardss izkāpa? Pēc simt piecpadsmit sekundēm troksnis atkārtojās, un automobilis sāka braukt. Kad tas atkal apstājās, Bišops gaidīja atveramies ārējā perimetra vārtus.

Kādu bridi nekas nenotika. Dzirdama bija tikai dzinēja rūkšana.

Tad atskanēja balsis. Daudzas balsis. Bišops aizturēja elpu.

Cauri koka redeļu kastes izolācijas un iepakojuma materiāliem Bišops saskaitīja četru sargu balsis. Varbūt piecu. Dzinējs tika izslēgts, šofera puses durvis atvērās un atkal aizvērās. Kāds vairākkārt uzsita pa treilera sāniem. Tad metāliski trokšņi atskanēja no apakšas.

Kaut ko tādu Bišops jau bija gaidījis un saprata, ka tālākais vairs nav viņa rokās. Uztraukties vairs nav jēgas. īpaši par lietām, ko nav iespējams kontrolēt. Šo mācību viņš bija apguvis desmitajā dzimšanas dienā un vairs neaizmirsa.

Tad kāds atvēra aizmugures durvis. Kāds noklepojās. Tuvojās soļi. Pienāca vēl kāds. Visbeidzot atskanēja apslāpēti krakšķi -lūza koks.

Tika pārbaudītas ari koka redeļu kastes.

Viņš saklausīja Kela balsi ar Bronksas akcentu:

- Pārbaudīsiet katru?

Atbilde acīmredzot netika pausta vārdos.

Bišops sēdēja un klausījās krakšķos. Lēni ieelpoja un tad izelpoja. Un atkal sāka skaitīt

Pēc divām minūtēm soļi attālinājās. Tika aizvērtas un aizslēgtas automobiļa aizmugures durvis. Virspusēja pārbaude, un viss. Viņš atvieglots uzelpoja.

Šoferis ieslēdza dzinēju, un automobilis sāka braukt. Tad noklaudzēja metāla vārti, un Bišops tumsā pasmaidīja. Viņi bija tikuši ārā no teritorijas.

Viņš nospieda pulksteņa podziņu. Četri un trīsdesmit trīs minūtes. Smaids kļuva platāks. Pēdējo desmit gadu laikā no Grīneik-ras neviens nebija aizbēdzis, tādēļ viņa panākums šķita jo nozīmīgāks. Tādus rekordus pārsniegt viņam patika.

Kamēr automobilis lēkāja uz priekšu pa ceļa grambām, viņš ielocījās tā, ka varēja aizsniegt kabatu un izņemt skrūvgriezi. Atvēris kartona kastes malas, viņš ar skrūvgriezi pacēla redeļu kastes vāku un iesmējās skaļāk. Līdz šim brīdim ilgi bija gaidīts, un sajūta rādījās lieliska. Viņš vēl nebija uz brīvām kājām, taču gaiss jau smaržoja pavisam citādi. Tāda svaiguma cietuma sienās nebija.

Izkāpis no redeļu kastes, Bišops atkal izgaismoja pulksteņa ciparnīcu. Metāla treilers bija apmēram divdesmit piecas pēdas garš un tukšs, ja neskaita trīs kastes un viņu pašu. Stabili nostājies uz kājām, viņš pulksteņa apgaismojumā nopētīja automobiļa aizmugures durvis.

Tā bija vienīgā izeja. Iekšpusē nekādu atvienotājmehānismu nebija, un durvis varēja izkustināt tikai par puscollu. Ar tādu spraugu nepietiktu pat bērnam, kur nu vēl pieaugušam vīrietim. Bišops nometās ceļos, iebāza pirkstus durvju apakšas spraugā un pacēla tās. Redzēt varēja pamatīgu piekaramo slēdzeni, kas pievienota ķēdei, kura nozuda kaut kur zem automobiļa šasijas.

"Labi, ka esmu sagatavojies."

Atslīdzis pret durvīm, viņš izņēma no kabatas savu karekli un nolika to uz grīdas. Sasisto Budu viņš iebāza atpakaļ bikšu kabatā un iestāstīja sev, ka laimi tas nenes, jo viņš tam netic. Nekad nav ticējis. Tad viņš paņēma skrūvgriezi un ar aso galu izdūra caurumu karekļa melnajā ādā. Pēc tam viņš iegrieza ādas strēmeli un sadalīja to uz pusēm.

Iekšā atradās divas raupji apstrādātas metāliskas dzīslas. Falstafs nebija pievīlis. Viņam kaut kā bija izdevies tikt klāt materiālam, kas tika izmantots rūpnieciskajos elektriskajos zāģos: diviem pēdu gariem nulle, komats, divdesmit piecu milimetru dimanta stieples gabaliem, kas noteiktā laikā sazaģē jebko.

Piemēram, ķēdes posmu.

Nelikdamies ne zinis par sāpēm vēderā, Bišops piegāja pie kastes un noplēsa divas biezā kartona malas. Salocījis tās, viņš ar labo roku atkal pacēla durvis un iebāza kartonu spraugā gluži kā ķīli.

Viņš paņēma stiepli un vienu tās galu iebāza spraugā. Pēc vairākiem mēģinājumiem tas atkal parādījās, tikai ķēdes otrā pusē. Pasniedzies viņš satvēra stieples galu ar otru roku.

Pulkstenis rādīja četri un četrdesmit divas minūtes.

Piespiedis abus galus ar labās kājas celi, viņš novilka balto uzsvārci, aptina to ap plaukstām un tad satvēra stieples galus.

Kad viņš spēcīgi parāva kreiso roku, bija dzirdams, kā dimanta stieple mierinoši griezīgā tonī graužas ķēdes posmā. Tāds pats troksnītis atskanēja, kad viņš parāva labo roku. Nelikdamies ne zinis par ķermeņa sāpēm, viņš koncentrējās vienmuļajam zāģētāja darbam. Kreisā. Labā. Kreisā. Labā. Sekunde katrai kustībai.

Ķēde bija pušu pēc trīsdesmit sešām minūtēm. Nu jau īstā brīvība šķita pavisam tuvu. Taču tieši tik tuvu finišam jābūt sevišķi uzmanīgam.

Bišops nometa stiepli, pabāza pirkstus zem durvīm un pacēla tās par pēdu. Āda sajuta spirgto nakts gaisu. Ārā valdīja piķa melna tumsa. Automobilis brauca dienvidu virzienā pa sešu joslu automaģistrāli - Bišops sprieda, ka tā varētu būt Astoņdesmit septītā starpštatu maģistrāle. Tīk agrā svētdienas rītā satiksme nebija pārāk blīva. Tuvākās starmešu gaismas vīdēja apmēram pusjū-dzes attālumā. Pēc divām minūtēm viņš pamanīja norādi tiem, kas devās ziemeļu virzienā: "16. nobrauktuve, Herimena."

Lēšot, cik laika viņam atlicis, Bišops secināja, ka sešos un piecās minūtēs cietumā tiks atklāta bēgšana - ja vien Kārmodijs nav paguvis sacelt trauksmi jau agrāk. līks pārmeklēts izolators un atrasts Kuks. Tad tiks zvanīts cietuma priekšniekam. Pēc tam -

vietējiem policistiem un štata kārtības sargiem. Sešos trīsdesmit lietā iesaistīsies Savienoto Valstu Maršalu dienests. Septiņos Kels jau būs nonācis Bronksā, taču pats Bišops atrasties kravas automobilī tanī brīdī vairs neplānoja.

PIECPADSMITĀ NODAļA

Astoņos divpadsmit Stetenas salas autobuss brauca pa Rič-mondas avēniju gluži tāpat kā vienmēr. Tas uz bridi apstājās krustojumā ar Katanas avēniju un tad spiedās tālāk cauri rīta sastrēgumiem. Bišops lūkojās ārā pa logu. Nopētīja piecus gadus vecu pelēku Plymouth, kas bija novietots Katanas avēnijas malā, divas mājas tālāk no astoņdesmit astotā numura. Uz radiālajām riepām nebija baltu svītru, un zinātājam tas šķita visnotaļ daiļrunīgs fakts. Salonā Bišops saskatīja divus cilvēkus. Tas, kurš sēdēja pasažiera pusē, spraigi žestikulēja, savukārt otrs dzēra no termosa krūzītes. 'Tādi slepenpolicisti varēja labāk nomaskēties."

Autobuss atsāka braukšanu, un Bišops atslīga sēdeklī, izbaudīdams vieglo šūpošanos un tikko jaušamo pelējuma smaku. Viņi turpināja gaitu pa Ričmondas avēniju, apstādamies kādā pieturā, lai izlaistu māti ar bērnu. Bišops nolēma gaidīt nākamo pieturu - pieci kvartāli nebūs tāls ceļš, un viņš parādīsies policistu Plymouth no aizmugures.

Firmas teritorijā Kels iebrauca piecos un trīsdesmit piecās minūtēs. Bišops izkāpa tikai tad, kad automobilis tika novietots stāvlaukumā un Kels aizgāja uz tuvējo diennakts McDonald's. Atstājis Brendana uzsvārci, skrūvgriezi un rāciju, viņš pēc iespējas stingrāk nostiprināja automobiļa aizmugures durvis un devās uz degvielas uzpildes staciju. Pēc dažām minūtēm viņš atkal parādījās, nesdams somu ar dzeltenbrūnu beisbola cepurīti, lētām, ne visai tumšām saulesbrillēm, advila tablešu kārbiņu, skūšanās putu iepakojumu, vienreizlietojamām žiletēm un iepriekšējās dienas laikrakstu New York Times. Jaunais pārdevējs uz viņu nebija paskatījies ne reizi.

Tualetē sakopies, viņš pelēkajā kabīnē nogaidīja divdesmit minūtes un tad piesardzīgi palūkojās ārā. Kela automobilis bija prom.

Noskuvies un uzlicis brilles, garos matus paslēpis zem cepurītes, Bišops iegāja ātrās ēdināšanas iestādē un ārā iznāca sešos un septiņās minūtēs kopā ar tālbraucēju vārdā Eds Čeimberss. Skarbais, taču bezbēdīgais puisis noklausījās Bišopa stāstā par skandālu ar sievu, kura rezultātā šis palicis bez mašīnas, papli-ķēja jaunajam draugam pa plecu un apsolīja aizvest līdz Brukli-nai par piecdesmit dolāriem.

Viņš smējās visu ceļu līdz Bruklinai, stāstīdams Bišopam par briesmīgajām sievietēm, kuras sastapis savā tālbraucēja mūžā. Čeimberss izlaida viņu septiņos un divdesmit četrās minūtēs pāris kvartālu attālumā no autobusu pieturas. Bišops izmantoja Kuka naudu un ar septiņdesmit devīto autobusu pāri Veracano tiltam aizbrauca uz Stetenas salu, bet no turienes -uz Anadeilu.

Aizgriezies no loga, viņš ieskatījās rokas pulksteni. Astoņi un trīspadsmit minūtes. Maršali noteikti jau runājas ar ikvienu cilvēku, ko viņš pazinis "Korpusa" laikā. Gatavo pilnīgu dosjē. Kur viņš izklaidējies pirms ieslodzījuma, ar ko sagājies, kādi bijuši viņa ieradumi, gaume, iemīļotākie ēdieni un mūzika. Visu, kas līdzētu paredzēt viņa nākamo soli. Tiks atrasts nomas līgums par veco dzīvokli Kvīnsā, kuram sen beidzies termiņš, tātad tas būs strupceļš. Savukārt Eimijas dzīvoklis Manhetenā noteikti tiks rū-

pīgi novērots, lai gan viņš pat neplānoja sazināties ar māsu un viņas ģimeni.

Vai kādu dtu cilvēku no pagātnes. Bišops pazina divus cilvēkus Austrumu krastā, kas vajadzības gadījumā atbalstītu savu veco seržantu. Iespēja šķita visnotaļ vilinoša, taču viņš zināja, ka šāds solis būtu pats kļūmīgākais pasaulē. Tikpat labi varētu nokaisīt maizes drusciņas, lai politijai vieglāk sekot. Lai noturētos brīvībā pēc aizbēgšanas no detuma, cilvēkam jābūt neparedzamam un - galvenokārt - jāturas tālāk no paziņām. "Nekas. Nebūs jau pirmā reize, kad rīkošos viens." Savulaik viņam nādes strādāt vienam tādās vietās kā Somālija, Kuveita un Haiti, bet pašreizējā situādja nešķita daudz dtādāka. Tagad vismaz drīkstēja runāt savā valodā. Turklāt viņam bija vēl viens trumpis.

Pavīdēja nākamā pietura; Bišops piecēlās un nospieda sarkano pogu. Kad durvis atvērās, viņš izkāpa un devās atpakaļ uz Katanas avēniju. Satiksme nebija visai blīva. Saule jau bija sākusi karsēt pilsētu, un sejā pūta viegls septembra vējiņš. Šķita, ka diena būs karsta.

Viņš šķērsoja Ričmondas avēniju un nogriezās pa labi Figureas avēnijā, kas atradās tieši pirms Katanas avēnijas. Uz stūra apstājies, lai sasietu kurpju auklas, viņš ar acīm meklēja vēl kādu aizdomīgu automobili, taču transporta līdzekļu šajā ielā tikpat kā nebija. Braucamās daļas malā novietotie bija tukši. Pamanījis lēni tuvojamies vairāk nekā piecdesmit gadus vecu koši sarkanā treniņtērpā ģērbušos skrējēju, Bišops pielieca galvu, lai cepurītes nags apslēptu seju. Ielas pretējā pusē kāds vīrs pastaigājās ar suni un izrādīja pilnīgu vienaldzību par apkārtējo pasauli.

Bišops devās uz priekšu. Rajons šo piecu gadu laikā nebija mainījies. Tajā joprojām dzīvoja bagātnieki. Lielākoties te apme-

tas jauni vai padzīvojuši pāri, kas vēlējās dzīvot rajonā ar neuzkrītošiem apstādījumiem un ērtu ceļu uz pilsētas centru.

Pa kreisi bija redzams Robinsonu nams. Tas līdzinājās pārējām savrupmājām šajā ielā - divi stāvi, sarkani ķieģeļi, veranda. Tukšais piebraucamais ceļš liecināja, ka viņi devušies iknedēļas braucienā uz Longailendu.

Šķērsojis mauriņu mājas priekšā, Bišops devās tālāk pa pie braucamo ceļu. Tad viņš atvēra koka vārtiņu bultu un iegāja pagalmā. Bišops sprieda, ka noziedzības līmenis rajonā joprojām ir zems, tādēļ cilvēki ir nepiesardzīgi. Viņš lēsa, ka vismaz septiņdesmit piecos procentos visu šīs ielas māju nav slēgtu vārtiņu. Un Robinsoni par šādu statistiku dzīvo laimīgā neziņā.

Ja neņem vērā nesen izbūvēto iekšpagalmu, ari nama sētas puse nebija sevišķi mainījusies. Joprojām tas pats zāles laukums ar to pašu septiņas pēdas augsto koka žogu, ko ik pēc sešām pēdām sadala betona stabi. Tā pati ābele tālajā labajā stūri. Bērnībā zem tās bija labi slēpties, tātad noderēs ari tagad. No kaimiņu mājām pavērās skats uz dārzu, taču viņu varēja ieraudzīt tikai tas, kurš speciāli lūkojas ārā pa otrā stāva logu.

Viņš piegāja pie zemā augļu kociņa, uzlika abas rokas uz žoga un pievilkās. Sāpēs saviebies, viņš pārcēla pāri labo kāju, tad kreiso un vaidēdams nolēca otrā pusē.

Astoņdesmit astotā nama pagalms bija sliktā stāvoklī. Zāle izaugusi līdz ceļiem un vasaras saulē izkaltusi brūna. Pie žoga rūsēja lāpsta, grābeklis un viņa vecais divritenis.

Tas, vai viņš spēris kļūmīgu soli, braukdams uz šo māju, bija atkarīgs no tā, dk daudz Eimija izstāstījusi polidjai. Pazīstot māsu, Bišops sprieda, ka tas bijis nepiedešamais minimums. Eimija allaž bija viņa pusē un šo trīs gadu laikā ne reizi nepajautāja, vai viņš ir vainīgs. Viņa visu zināja tāpat.

Pēc vecāku nāves pirms divdesmit četriem gadiem māju mantoja abi bērni; kamēr tie sasniedza divdesmit viena gada vecumu, īpašumam bija pārvaldnieks. Toms un Anabela, vecvecāki no tēva puses, pārcēlās uz šo māju, lai kļūtu par bērnu aizbildņiem, un uzturējās tajā līdz brīdim, kad Bišops septiņpadsmit gadu vecumā sāka dienēt jūras kājniekos. Kad nomira arī viņi - Anabela pirms deviņiem gadiem un Toms gadu vēlāk -, Eimija paziņoja, ka nejūt emocionālu saikni ar māju un atteiksies no tās par labu viņam. Savukārt Bišops lūdza, lai tā paliek uz māsas vārda, jo viņam ir pārāk bīstama profesija. Sajutis, ka pienācis īstais bridis, viņš pārņems māju savā īpašumā. Ilgi strīdējusies pretī, Eimija tomēr piekrita.

Un šajā situācijā tas nāca Bišopam par labu. Ja dokumentos pavīdētu viņa vārds, policisti neapšaubāmi būtu norīkojuši novērotāju armiju. Tas, ka pie mājas dimēja tikai divi vietējie, apliecināja lietas formālismu. Un tieši uz to Bišops bija cerējis.

SEŠPADSMITĀ NODALA

Pa bruģēto iekšpagalmu Bišops aizgāja līdz namam. Katra betona plāksne bija divdesmit reiz divdesmit collas liela. Viņš saskaitīja tās, kas stiepās līdz žogam austrumu pusē. Septiņas pa labi, četras uz priekšu. Un apstājās pie tās, kas augšējā labajā stūri bija nedaudz ieplīsusi.

Viņš aizgāja pēc lāpstas un iedūra to starp lauskām. Lāpsta nedaudz saliecās, taču pēc četriem mēģinājumiem viņam izdevās pacelt betona plāksni. Zem tās atradās plastikātā ietīts četrstūra priekšmets apmēram grāmatas izmērā.

Norāvis aizsargpārklājumu, Bišops atvēra DVD vāciņu. Tas uzjundīja savādas izjūtas. Tas allaž te gulējis — katram gadījumam taču viņš cerēja, ka to nekad nevajadzēs izmantot. Sajūtas pārvērtās pazīstamajās dusmās. Un tām sekoja ierastais lēmums: atrast cilvēku, kurš tā izpostījis viņa dzīvi.

Bišops izņēma no saiņa banknotes, ko saturēja elastīga lente, un iebāza kabatā pie atlikušās Kuka naudas. Pārskaitīt nevajadzēja. Tur būs pieci tūkstoši dolāru - gluži tāpat kā pirms sešiem gadiem. Vāciņa iekšpusē bija pielīmētas divas atslēgas. Viņš paņēma mazāko un pēc tam novietoja atpakaļ betona plāksni.

Atslēdzis pagalma puses durvis, viņš nonāca tukšajā virtuvē un izgāja cauri tikpat tukšajai ēdamistabai. Apakšstāvā oda pēc veca paklāju tīrītāja un balinātāja. Viņš neapstājās, lai visu nopētītu, un pa kāpnēm devās uz augšstāvu.

Viņš nebija cerējis kaut jel ko izjust, kad atgriezīsies šajā mājā. Atmiņas par vecākiem izplēnējušas tiktāl, ka bija grūti atcerēties viņu sejas, lai gan Bišops joprojām atcerējās to dienu, kad uzzināja par viņu bojāeju ceļu satiksmes negadījumā. Tā bija viņa desmitās dzimšanas dienas pievakare - pēc tam viņš jubilejas vairs nesvinēja. Toreiz viņš nosprieda - ja nav iespējams kontrolēt savu tuvinieku likteni, tad uzmanīgāk jāpielūko, kādi cilvēki tiek ielaisti viņa dzīvē. Eimija, protams, bija izņēmums.

Turpmākajos gados, kas tika pavadīti Toma un Anabelas aprūpē, šī pārliecība tikai nostiprinājās. Par laimi, sešus gadus vecākajai Eimijai kopā ar viņiem nācās pavadīt tikai vienu gadu, un pēc tam viņa devās uz koledžu. Bišops priecājās par māsu un zināja, ka viņa neaizmirsīs brāli un regulāri brauks ciemos. Ar to pietika. Bet viņam vajadzēja dest vēl sešus gadus - tad viņš sāka dienestu armijā.

Viņš sprieda, ka pieķeršanās mājai vairāk nekā dzimtas asinīm izskaidro viņa pretrunīgo attieksmi pret šo vietu. Un Eimijas negatīvo attieksmi. Proti, viņš zināja, ka šī varētu būt lieliska ģimenes māja. Tikai ne viņam - pēc visa piedzīvotā. Godīgi sakot, viņam allaž patika apciemot Eimijas ģimeni, bet viņš nebija pārliecināts, ka pratīs tikt galā ar savējo. Viņam nepiemita tēva jūtas. Vēl viņš prātoja, ka tas ir Toma un Anabelas ietekmes dēļ. Vecvecāku vēlēšanās turēties savrup pielipusi viņam vairāk, nekā gribētos atzīt. Lielāko daļu pieauguša cilvēka dzīves viņš izvairījās no tuvības ar citiem, bet necentās visā vainot savu reakciju uz vecāku bojāeju. Nav brīnums, ka Eimija negribēja uzturēties šai mājā.

Bet šoreiz māja noderēja.

Nonācis otrā stāva kāpņu laukumiņā, Bišops iegāja pirmajās durvīs pa kreisi. Vecās guļamistabas aizkari bija ciet, taču vieglais audums laida cauri pietiekami daudz dienas gaismas. Gulta joprojām atradās pie sienas. Viņš piegāja pie loga un pa aizkaru spraugu paskatījās ārā. Abi policisti sēdēja savā Plymouth automobilī un raudzījās uz visām pusēm, tikai ne uz augšu.

Aizgriezies viņš noņēma beisbola cepurīti un izstiepās gultā. Istabā varēja redzēt putekļu mākonīti. Viņš aizvēra ads. Atvieglojums pārņēma viņu gluži kā vilnis. "Esmu ārā. Man izdevās. Nezinu gan, uz cik ilgu laiku, un nezinu, vai rīt vēl būšu dzīvs, taču pagaidām esmu šeit. Žoga otrā pusē." Viņš jau bija aizmirsis, cik ļoti ilgojas pēc brīvas telpas apkārt. Turklāt viņš saprata, ka atpakaļ vairs nedosies. Nekādā gadījumā. Tad labāk nāve.

Šī doma piespieda viņu piecelties no gultas. Vajadzēja koncentrēties. Viņš saprata, ka nebūs viegli atrast cilvēku, kurš izlids šīs lamatas. Būs uz visu jāpaskatās tikpat nopietni un rūpīgi kā allaž.

Iebūvētajā skapī līdzās gultai bija pieci dziļi plaukti ar viņa mantām. Viņš nekad nebija pievērsis lielu uzmanību lietām, taču no dažām šķita grūti atbrīvoties. Vai, iespējams, vieglāk tās bija paturēt. Aiz grāmatām viņš uzmeklēja matu griežamās šķēres un no otrā plaukta paņēma kompaktdiskus. Kopā ar tiem viņš uz gultas nometa ari skuvekli un baterijas.

Uz paklāja atradās vecā dienesta soma. Viņš notupās pie tās un atvēra rāvējslēdzēju. Zem formastērpa viņš sataustīja savu veco dienesta M9 Bērētas sistēmas pistoli, kas izslēgta no reģistra. Vēl viena palieka no štāba seržanta Hilla dzīves skolas: "Nekad nevar zināt, kad tev savajadzēsies nereģistrētu ieroci." Vismaz lielākajai daļai cilvēku tas nav zināms. Smieklīgi, bet tolaik daudzi viņa kolēģi virsnieki M9 vērtēja visnotaļ nicīgi. Bišops nevarēja saprast iemeslu. Viņa pieredze liecināja, ka šis ierocis ir vairāk nekā piemērots sava uzdevuma veikšanai. Viņš izņēma arī munīcijas kasti un ieroča tīrīšanas piederumus. Viss kopā ar ieroci nonāca uz gultas.

Otrajā plauktā no apakšas bija viņa drēbes. Viņš iebāza roku zem kaudzes un sataustīja kaut ko cietu - savu melno, deviņas ar ceturtdaļu collas garo Savienoto Valstu Jūras kājnieku korpusa Ka-Bar firmas kaujas dunci un potītes maksti. Ari šīs lietas tika iemestas gultā.

Vēlreiz paskatījies ārā, Bišops paņēma šķēres, skuvekli, baterijas un iegāja vannas istabā.

Bišops ielika patronas aptverē, nospieda aizslēgu un ar ikdienišķu kustību iebāza deviņu milimetru ieroci aiz bikšu siksnas. Mazliet eļļas, un pistole darbojās tikpat nevainojami kā pirms vienpadsmit gadiem, kad viņš to izmantoja pēdējo reizi. Tolaik viņš bija formastērpā.

Viņš pacēla salocīto palagu ar nogrieztajiem matiem, noņēma no durvju āķa ādas jaku un uzvilka mugurā. Kāpdams lejā, viņš pārlaida roku īsi apcirptajiem matiem. Viņš atkal jutās kā no jauna piedzimis. Un ari līdzinājās tādam. Eimija allaž apgalvoja, ka māte abiem bērniem nodevusi savu lielisko jauneklīgo izskatu. Māsas gadījumā tā ari bija, savukārt Bišops tagad šķita tieši trīsdesmit sešus gadus vecs. Spogulī viņš ieraudzīja vairākas jaunas krunciņas ap muti un uz pieres, un ari mati deniņos bija atkāpušies vairāk nekā pēdējā reizē, kad viņš tam pievērsa uzmanību. "Jācer, ka šīs izmaiņas kalpos par labu man."

Apakšstāvā Bišops pagāja garām dzīvojamās istabas durvīm un atvēra tās, kas ved uz garāžu. Salocīto palagu viņš paslēpa vecu, miklu laikraksta Times eksemplāru kaudzē.

Devies atpakaļ, viņš aizslēdza virtuves durvis un apraka DVD vāciņu zem betona plāksnes. Tagad tajā bija palikušas tikai abas atslēgas. Viņš nevēlējās nesāt līdzi tik tiešu saikni ar šo māju. Turklāt varēja rasties vajadzība izmantot to vēlreiz.

Raudzīdamies uz žogu, viņš izņēma no kabatas advila kārbiņu un norija trīs tabletes. Tās līdzēja, taču ne uz ilgu laiku. Neko labāku nopirkt nevarēja, jo stiprākām zālēm būtu vajadzīga recepte. Turklāt ļaunu nodarīja ari rāpšanās pāri žogiem.

Bišops nopūtās, atkal uztrausās uz žoga un nolēca otrā pusē. Piecēlies viņš izņēma no jakas kabatas saulesbrilles un uzlika tās uz deguna. Cauri kaimiņu īpašumam iedams uz Katanas avēnijas pusi, viņš iedomājās par žurnāla rakstu, ko bija lasījis pirms vairākiem gadiem. Par atvaļinātu maršalu vārdā Sendijs Lenokss, kas apgalvoja, ka deviņdesmit pieci procenti bēgļu tiek notverti triju dienu laikā vai trīs jūdžu attālumā no iestādes, kuru tie tikko pametuši. Viņš to nosauca par "trijnieka likumu". Bišops nespēja tam noticēt, tāpat kā visiem citiem statistikas datiem - kurš

gan tos izdomā? - taču šis apgalvojums neizgāja no prāta. Ja tā ir patiesība, vai atlikušajiem piedem procentiem ir tikpat milzīgs pamudinājums palikt brīvībā kā viņam? Varbūt mazāk? Vai vairāk?

"Laikam jau mazāk," viņš sprieda.

Hds līdz Ričmondas avēnijai, Bišops gaidīja nākamo autobusu uz Sentdžordža prāmju termināli un nodomāja, ka vismazāk gribētu, lai sekotāji tiešām nopelna savu algu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Sēdēdams uz sola zem kļavām, Bišops vēroja spēles beigas. Divdesmit jardus aiz muguras atradās stiepļu žogs, kas šķīra basketbola laukumu no bērnu rotaļlaukuma.

Jau deviņos trīsdesmit Bruklinas parks bija pilns ar cilvēkiem. Viņš vēroja, kā mātes, piemiegušas ads spožajā atvasaras saulē, pastaigājas blakus saviem bērniem. Dažkārt velkot līdzi paģiru mocītus draudziņus vai vīrus. Vairāki pusaudži pulcējās ap laukumu, denīgi vai bezbēdīgi uzstājoties iedomātas meiteņu auditorijas priekšā. Viņu stereoatskaņotājos skanēja hiphopa mūzikas basi.

Liela auguma - sešas pēdas un četras collas - baltais sporta laukumā varētu būt dabiska parādība, taču viņam trūka ižveid-bas un tempa. Divi pretējās komandas spēlētāji riņķoja viņam apkārt, taču ieturēja distand. Viņa partneris prata dažus paņēmienus, taču fināla punktu pielikt nemācēja.

Bišops pievērsa seju debesīm, aizvēra ads un atslīga solā, klusi kaut ko svilpodams un izbaudīdams svelmi. Pat stereo viņu nekaitināja.

- Kurš uzvar?

Viņš atvēra ads un ieraudzīja glītu sievieti, kas tikko bija apsēdusies sola otrā galā.

Nepilnus trīsdesmit gadus veca, gandrīz bez kosmētikas un ģērbusies tumši zaļās militāra piegriezuma biksēs un noplukušā sarkanā T-kreklā ar sietspiedes tehnikā izpildītu piecdesmito gadu Elvisa portretu. Viņa vēroja spēli un knibināja smalkmaizīti papīra kastītē. Sieviete nēsāja melnu beisbola cepurīti, no kuras ārā spraucās zirgastē sasieti melni mati. Deguns bija taisns, un brīdī, kad viņa noknibināja vēl vienu gabaliņu maizītes, Bišops pamanīja mazliet nepareizo sakodienu. Pirksti bija gari, smalki, ar apgrieztiem, nelakotiem nagiem.

Noņēmis saulesbrilles, Bišops sacīja:

-    Nav ne jausmas.

-    Kamēr nebiju apsēdusies, jūs skatījāties spēli.

Bišops pamāja uz laukuma pusi, un sieviete deši lūkojās viņā.

-    Viņiem tas varbūt arī ir svarīgi, — viņš teica, - bet man noteikti ne.

-    Tātad jūs kādu gaidāt.

Ziņkāres mudināts, Bišops pagriezās. Viņas acis bija mazliet tumšākas par brūno ādu, un baltumi ap varavīksneni darīja viņu līdzīgu stirnai. Bišopam patika šo acu skatiens. Galu galā, viņš krietnu laiciņu nebija tides ar sievietēm. Bet pie satiktajām pārāk ilgi neuzkavējās.

—Tiešām?

Sieviete pasmaidīja un nokoda bulciņu.

-    Varu saderēt.

-    Kāpēc izvēlējāties mani?

-    Es tikai runājos. - Viņa pagriezās, kad kāda ēna nostājās

priekšā saulei.

Bālais neizveicīgais puisis plati smaidīja un sacīja:

-    Ei, skaistulīt! Tas svešais tev neliek mieru?

Rokā viņam bija dvielī tis, ar ko viņš slaucīja sviedrus no muskuļotajām rokām. Blondie mati bija tieši tādi, kādi patīk sievietēm, un gaiši brūnās ads šķita gudras. Pat izprotošas. Viņš apzināti neskatījās uz Bišopu.

-Ak, Lūkas, - sieviete smaidīdama noteica, pieklusinājusi balsi, kad izrunāja otro vārdu. Viņa paņēma krūzi, noņēma plastikāta vāciņu un iemalkoja kafiju.

Bišops skatījās garām Lūkasam - pārējie trīs spēlētāji arī tuvojās solam. Augumā garākie smējās, kad mazākais žestikulēdams kaut ko stāstīja. Pagriezies pret sievieti, Bišops sadja:

-    Man vairāk patīk viņa sešdesmito gadu repertuārs.

Viņa papurināja galvu un pasmaidīja.

-    Piecdesmitie gadi un Sun Records ir labākais, kas vien var būt. - Vēl viens malks kafijas. - Lai gan jāatzīst, ka In the Ghetto bija lieliska.

Beidzot Lūkass paskatījās uz Bišopu un norūca:

-    Varbūt tev gribas uzspēlēt.

-    Diez vai tad es tev patikšu labāk. - Bišops paraustīja plecus.

- Varbūt pat neiepatikšos. - Un tad viņš piebilda: - Neaizmirstiet par Suspicious Minds.

Parasti viņš izvairījās no visādām vīriešu muļķībām, taču šoreiz nespēja atturēties. Šis puisis nez kādēļ kaitināja, turklāt pats viņš ļoti sen nebija sacījis neko tādu, par ko nedraudēja nodur-Šana.

Sieviete sāka dungot pazīstamu melodiju, un Bišops piecas sekundes ar prieku klausījās. Kad Lūkass apsēdās pa vidu, viņš piecēlās kājās un devās pretī trim nācējiem. Saruna apsīka, kad Vu?s atradās piecu jardu attālumā. Gluži tāpat kā Lūkasam, ari viņiem mugurā bija krekliņi bez piedurknēm, šorti un sporta apavi, kas, iespējams, maksāja vairāk nekā viss Bišopa apģērbs kopā, ādas jaku ieskaitot. Bišops lēsa, ka viņi ir vienā vecumā ar sievieti.

-    Vai palīdzēt? - mazākais jautāja.

-    Tikai tādā gadījumā, ja tavs vārds ir Alerons.

Runātājs pagriezās pret augumā garāko.

^ Pazīsti viņu?

Puisis bija sešas pēdas un divas collas garš, un Bišops sprieda, ka vismaz divdesmit mārciņas smagāks par viņu. Mati nogriezti ļoti īsi, un no attāluma puisis šķita draudīgs, taču draudzīgās ads un patiesais smaids liecināja par pretējo. Viņš pielieca galvu un nopētīja Bišopu.

-    Tas tiešām ir jautājums.

Bišops pamāja un sacīja:

-    Ouens.

Iepletis acis, puisis atkāpās vairākus soļus prom no saviem draugiem. Bišops viņam sekoja.

-    Maģiskais vārds, - Alerons Falstafs sadja. - Esi redzējis manu brāli?

-    Pirms trim vai četrām dienām. Viņš man palīdzēja kādā lietā un ieteica satikties ar tevi. Stāstīja, ka svētdienās tu te spēlē basketbolu. - Viņš uzlika saulesbrilles un turpināja: - Mani sauc Bišops.

Šķita, ka Aleronam šis vārds ir pazīstams. Viņš sarauca pieri un palūkojās uz saviem draugiem, kas pulcējās ap sievieti uz sola.

-    Esmu dzirdējis, ka pēdējā bēgšana no Grineikras rietuma reģistrēta pirms divpadsmit gadiem. Kā tev tas izdevās?

-    Mani iznesa kastē. - Par šiem vārdiem Alerons pasmaidīja.

- Viņš bija līmenī, vai ari es te velti šķiežu laiku?

Alerons pazibināja baltos zobus.

-    Svētdienas riti ir piemēroti laika šķiešanai. Nomierinies! Esmu dzirdējis, ko tu izdarīji viņa labā. Dod man sekundi laika, un pēc tam mēs dosimies uz manu dzīvokli. Tas nav tālu.

Atstājis Bišopu stāvam spožajā saulē, Alerons aizgāja aprunāties ar saviem biedriem. Kad viņi draudzīgi sasitās ar dūrēm, Alerons palocījās sievietei. Viņa mīļi uzlika roku puisim uz pleca un ieklausījās viņa vārdos.

Pēkšņi sieviete pārstāja smaidīt un nolūkojās uz Bišopu, kad tas sekoja Aleronam uz parka ieejas pusi.

ASTOŅPADSMITĀ NODAļA

-    Vēl vienu, drošībai, - Alerons smaidīdams sadja.

Bišops skatījās tieši fotokameras objektīvā. Aparāts bija novietots uz trijkāja Alerona pagrabā. Seja pauda neitrālas emocijas -ne laimi, ne dusmas. Vienkārši - ads vaļā, mute det.

Kad noklikšķēja slēdzis, Alerons atvēra kameras sānus un izņēma nelielu atmiņas karti. Tad viņš piegāja pie rakstāmgalda un ieslēdza kaut ko, bet pēc tam iebāza karti savā Power Mac datorā. Sāka skanēt Laidback mūzika, un Bišops tūdaļ pazina taustiņin-strumentālista Džo Zavinula un ģitārista Džona Maklaflina spēli- Tā bija viņa iemīļotākā mūzika, un šķita lieliski to atkal dzirdēt. Skaļruņus gan neredzēja, un Bišops nosprieda, ka tie ir apslēpti. Varbūt iebūvēti sienā. Attiek cilvēkam trīs gadus pava-i^°iācijā, un tehnoloģijas liek brīnīties pavērtu muti.

Viņi atradās Alerona pazemes darbnīcā pieticīgā divstāvu mājā Bruklinas centrā, piecu minūšu gājiena attālumā no parka. Vairāki cilvēki, kam viņi gāja garām, sirsnīgi sveicināja Aleronu un skatījās Bišopam cauri, it kā viņa nemaz nebūtu. Un Bišopam nebija iebildumu. Ja tā turpināsies, viņš savu laupījumu atradīs ātrāk, nekā cerēts.

Telpā bija redzami visdažādākie printeri, ievērojami krāvumi ar printeru toneriem, kūstošo drošinātāju kārbām, neskaitāmu krāsu un svaru papīru paraugi, kā ari savādi instrumenti, kurus pazīt varētu vien speciālists. Bišops sprieda, ka Aleronam tie nepieciešami papildu studiju darbam. Tāda aizrautība prasmju izkopšanā uz Bišopu atstāja lielu iespaidu.

Pie sienas piestiprinātais milzīgais plazmas televizors, kam nogriezta skaņa, raidīja diennakts ziņu kanālu. Ekrānā viņš pazina ASV tieslietu ministru, kurš sniedza kaut kādu interviju. Blakus nebija Bišopa fotogrāfiju no policijas arhīva, tādēļ varēja vien minēt, vai sižets ir saistīts ar viņu. Lai gan drīz situācija varētu mainīties.

-    Es to lieku vienmēr, kad esmu šeit, - Alerons skaidroja. - Palīdz strādāt.

Pagriezies Bišops ieraudzīja, kā Alerons šūpo galvu no skaļruņiem plūstošās mūzikas ritmā.

-    Kad biju ieslodzījumā, man tā palīdzēja iemigt, - Bišops pamādams attrauca. Alerons mitējās rakstīt datorā un paskatījās uz Bišopu. - Mailsa Deivisa In a Silent Way, - Bišops turpināja. - Konkrēti, otra puse.

-    Jūs tur drīkstējāt klausīties iPod, vecīt?

-    Man tāds nebija vajadzīgs, - Bišops attrauca un ar pirkstu piesita sev pie deniņiem. - šortera soprāna saksofons tiek uztverts pēc apmēram četrām sekundēm.

Patiesību sakot, tās bija piecas sekundes, un pēc tam saksofons pārspēja citus instrumentus gluži kā sīrupa karote. To Bišops varēja klausīties mūžīgi. Alerons pasmaidīja un atkal pievērsās darbam. Bišops nostājās blakus un skatījās. Vienmēr bija interesanti vērot profesionāli darbā, un Alerons pilnīgi noteikti zināja, ko dara.

-    Patlaban taisu tev jaunu sociālās apdrošināšanas karti. Tev jāsaprot, ka es varu sagādāt visus nepieciešamos dokumentus, taču nopietnu pārbaudi tie neizturēs. Ar tādu vārdu, kādu došu es, tevis nebūs nevienā datubāzē. Tā ir tikai kosmētiska operācija, gluži kā parūka leikēmijas slimniekam.

-    Lielākoties visas parūkas izskatās pēc parūkām, - Bišops attrauca. - Un es esmu strādājis Kalifomijā.

Alerons iesmējās.

-    Labi. Slikts piemērs, bet tu taču saprati, ko es gribēju teikt.

-    Tātad, kā mani tagad sauc?

-    Ēriks Olbraits. Patīk? - Alerons pār plecu pasniedza pildspalvu. - Man vajadzīgs paraksta paraugs. Starp citu, beigās ir "t" un "s".

Bišops izmantoja paliktni Alerona pusē, lai ar savu roku uzšņāptu jauno vārdu. Tad viņš norādīja uz krāsu spektra apli, kas tobrīd aizņēma teju visu Falstafa datora ekrānu.

-    Pēdējoreiz kaut ko tādu es redzēju pamatskolā, - viņš sacīja.

-    Nekad neesi dzirdējis par CMYĶ krāsu modeli? - Alerons jautāja, un Bišops paraustīja plecus. - Iespiežot žurnālus un avīzes, tiek izmantots vien četru krāsu sajaukums. Tā ir totāla ilūzija. Visas krāsas, ko tu redzi kādā lapā, ir iegūtas no ciāna, ma-džentas, dzeltenās un melnās. Piemēram, tu sajauc simts procentus dzeltenās ar piecdesmit procentiem madžentas. Iznāk koši oranžs. Piemauc klāt vēl tikpat daudz madžentas, un sanāks

silti sarkans, saproti? Tas ir CMYK, vecīt! Visi ceļi ved pie tiem četriem sliktajiem puišiem.

Skaidrojums šķita loģisks, un Bišops palocīja galvu. Viņš labāk par visiem citiem zināja, ka ne viss ir zelts, kas spīd.

-    Un ko nozīmē tas "K"? - viņš jautāja.

-    Key plate jeb galvenā iespiedforma. Tā tas ir bijis vēl pirms tavas un manas piedzimšanas. Redzi? - Datora ekrānā Alerons palielināja cilspieduma tehnikā izpildītos vārdus "Sociālā apdrošināšana" Bišopa jaunās identifikācijas kartes augšgalā. -Man ir valdības veidnes, taču tikai melnbaltas. Viņi tiešām ļoti sargā savas krāsu vērtības, tādēļ es tās esmu radījis pats, lai ar manu printeri drukātās izskatītos pēc īstām. Tumši zilo šai cilspiedumā... - Viņš nospieda kursoru un atvēra logu ar četrām krāsām, kur katrai blakus atradās tukšs lodziņš. - ...es uztaisīju no divdesmit septiņiem procentiem melnās, simts procentiem ciāna, piecdesmit procentiem madžentas un trīs procentiem dzeltenās.

Bišops pieliecās un gluži kā apburts vēroja krāsu maiņu atkarībā no CMYK jeb ciānfuksīndzeltenmelnā krāsu modeļa procentiem

-    Ei, vecīt, esi cilvēks! - Alerons uzsauca.

-Kas ir?

-    Te ir labs gaisa kondicionētājs, taču ne jau tik labs. Saproti, ko es gribu teikt?

-    Mājienu sapratu, ja to tu domāji, — Bišops atbildēja un smaidīdams pakasīja pakausi. - Tik pasaki, kurp jāiet.

Falstafs atkal pievērsās monitoram.

-    Augšstāvā. Pēdējās pa labi.

DEVIņPADSMITā ŅODAļA

Pēc dušas slaucīdamies dvielī, Bišops nopētīja neglīto violeti sārti brūni pelēko kaleidoskopu sev uz vēdera. 'Jēziņ, kādas šausmas!" Ja tik slikti izskatījās no ārpuses, tad varēja tikai iztēloties, kā ir no iekšpuses. Taču zilumi ir neizbēgami pirms pilnīgas izdziedināšanas, turklāt neko daudz viņš iesākt nevarēja.

Trīs Lāču vizīte jau šķita tālā pagātnē, lai gan tas bija tikai pirms septiņpadsmit stundām. Bišops ielūkojās Kuka pulkstenī un pārsteigts secināja, ka ir jau desmit un četrdesmit minūtes. "Vajadzētu doties prom. Jo ilgāk es palieku uz vietas, jo vieglāk mani atrast. Turklāt manā rīcībā ir vairāki pavedieni. Jāapmeklē konkrētas vietas. Jāsatiek konkrēti cilvēki."

Sakrustojis rokas uz krūtīm, Alerons pagrabā stāvēja ieslēgta televizora priekšā.

-    Tu esi zvaigzne, Ērik Olbrait! - viņš sadja.

Bišops apsēdās uz krēsla un pievērsās ekrānam. Mākslīgi skaista brunete stāvēja pie Grīneikras cietuma galvenās ieejas. Dzeltenā lente ekrāna apakšā ziņoja, ka tā ir Melānija Marija un raidīts tiek tiešajā ēterā. Aiz muguras reportierei Bišops varēja saskatīt polidjas barikādes.

-    Kā vēsta avots Grīneikras detumā, Džeimsa Bišopa gultā sargi atraduši izolatora ārstu doktoru Brendanu Kuku, kurš smagi sazāļots un ar roku dzelžiem pieslēgts pie gultas malas. Tā vien liekas, ka tas ir tas pats cilvēks, kuru mēs fiksējām brīdī, kad viņu veda uz polidjas galveno mītni liecības sniegšanai.

Pēkšņi ekrānā parādījās saraustīta, ar rokas kameru uzņemta reportāžā - divi vīri formastērpos ved garmatainu cilvēku uz polidjas auto; visi trīs vienlaikus pamana kameru, un aina sastingst.

Bišops pasmaidīja. Tāda sejas izteiksme kā Brendanam Kukam varētu būt cilvēkam, kurš pieķerts atkailinām dzimumorgānus.

- Mēs ceram piedāvāt jums interviju ar Maršalu dienesta darbinieci Endželu Delaniju, kurai uzdots notvert Bišopu un kura patlaban Grīneikras cietumā kopā ar savu komandu uzklausa liecības. - Kamēr Melānija runāja, ekrānā parādījās trīs gadus vecs Bišopa portrets, kad mati viņam bija vēl garāki un vaigus klāja piecas dienas auguši bārdas rugāji. Tas jau bija kaut kas. Fotogrāfijā viņš izskatījās mazliet citādi nekā tagad. - Rezumējot mēs varam apstiprināt, ka Bišops pirms rītausmas izbēga no Grīneikras cietuma Olsteras apgabalā un daļu ceļa nobrauca piegādes firmas automobilī, kurš devās uz Bronksu. Pagaidām mēs nezinām, kur viņš izkāpis, taču drīz to noskaidrosim. Vēl mums ziņoja, ka pastiprinātas gatavības stāvoklis izsludināts ikvienā tieslbsargājošajā iestādē, ne tikai ASV Maršalu dienestā, un ir vienīgi laika jautājums... - Tad kadrā parādījās divi vīrieši un divas sievietes, kas tālumā dodas pie vienkārša, nemar-ķēta Chevrolet. Melānija uzsauca: - Delanijas kundze! Vai varat sniegt oficiālu ziņojumu par bēgšanu un jūsu vērtējumu Bišopa izredzēm?

Viena no sievietēm kaut ko pateica vienam no vīriešiem, kurš palocīja galvu un apsēdās pie stūres. Kamera tūdaļ pievērsās sievietei, kura tobrīd pacēla galvu un atvēra pasažieru puses durvis. Bišops nosprieda, ka tā ir Delanija. Lai ari barga, tomēr pievilcīga, apmēram četrdesmit gadus veca, gaišie mati paslēpti zem melnas cepures. Bija skaidrs, ka viņa nesniegs Melānijai interviju. Viņa iesēdās automobili, bet pārējie divi iekārtojās aizmugurē. Automobilis aiztraucās uz policijas barjeru pusi kadra kreisajā pusē. Policists tos palaida garām, un kamera sekoja automobilim, kamēr tas nozuda.

Melānijas čalās Bišops neklausījās un, iegrimis domās, paliecās uz priekšu. "Jau pārāk ilgi esmu aizkavējies šeit. Tagad esmu publiska persona, tādēļ nākamais solis jāapsver ļoti rūpīgi." Prātā bija divi neatliekami uzdevumi. Abi riskanti, tādēļ atlika vien izvēlēties prioritāti.

-    Gatavs būs tikai pievakarē, - Falstafs sacīja, pārtraukdams viņa domas.

Bišops saprata mājienu un piecēlās promiešanai.

-    Vienkārši nosauc man laiku un cenu.

Falstafs bridi padomāja.

-    Atgriezies ap pieciem. Un ar taukšķi pietiks.

-    Taukšķi? - Bišops pārjautāja, kāpdams augšup pa pagraba kāpnēm. Viņš bija domājis, ka būs krietni dārgāk.

-    Mailsa fani dabū īpašas atlaides, - Alerons paskaidroja, sekodams viņam deši pa pēdām. - Mūsdienās tādu nav daudz.

Pie ārdurvīm Bišops apstājās un pagriezās.

-    Zini, es gaidīju jautājumus par slepkavībām.

Alerons paraustīja plecus.

-    Es savā darbā esmu pārliecinājies, ka labāk neokšķerēt.

-    Paldies. Par dušu. - Bišops pagriezās un jau devās prom.

-    Nē, paldies tev, - Alerons noteica un aizvēra durvis.

DIVDESMITĀ NODALA

Sēdēdams atsevišķā nodalījumā pretī izejai no iestādījuma ar visnotaļ nepiemērotu nosaukumu "Kiberparadlze", Bišops malkoja remdenu tēju un laiku pa laikam nopētīja dtus sērfotājus -apmēram dud.

Tam, kurš devis nosaukumu šim iestādījumam, taisnība bija tikai daļēji. Par "kiber" neviens pat nešaubījās, taču ar "paradīzi" bija mazliet pārspīlēts.

Interneta kafejnīca atradās astoņu kvartālu attālumā no Ale-rona mājas un aizņēma daļu otrā stāva virs veļas mazgātavas. Tai bija tikai viena izeja, un Bišops sēdēja pie galda līdzās durvīm un netālu no vienīgā telpas loga. Gadījumam, ja savajadzē-sies otru izeju. Ikviens bija pilnīgi iegrimis savā pasaulē, un pēdējo trīsdesmit minūšu laikā neviens nebija ienācis telpā.

Bišops ieskatījās ekrānā un beidza ievadīt viltotos datus, lai reģistrētu jaunu elektroniskā pasta adresi. Tad viņš atgriezās laikraksta Post tīmekļa vietnē, kuru pirmīt lasīja. Tajā bija redzama graudaina Sema Čeinija fotogrāfija. Joprojām tā pati stūrainā seja, tomēr mazliet izplūdusi, brūnie mati nedaudz garāki un saķemmēti uz priekšu. Fotogrāfija uzņemta brīdī, kad viņš iet ārā no pretrunīgi vērtētā striptīzkluba "Varones" Le-jasmanhetenā. Tas atvērts pirms diviem gadiem un lielākoties nodarbināja glītas jaunas meičas trūcīgos elastīgos supervaro-ņu kostīmos, kas priekšnesuma laikā ātri vien tika nomesti. Ja varēja ticēt Post, Čeinijam pieder lielākā kluba daļa, un viņš pats ir labākais klients. Sadziedējis ievainojumus, Čeinijs aizgāja no RoyseCorp pāris mēnešus pēc Bišopa prāvas un izmantoja apdrošināšanas naudu, lai sāktu savu biznesu pašā Man-hetenas sirdī.

"Sems Čeinijs. Dzīvo gluži kā sapnī. Nūja, bet viņš taču allaž aizrāvies ar sievietēm."

Tāpat Bišops noskaidroja, ka arī Kriss Tenisons nolēmis aiziet no RoyseCorp - apmēram mēnesi pēc Čeinija - un uzsācis savu biznesu intemetā. Uzņēmuma nosaukums šķita visnotaļ gudri izvēlēts - Eyetech Associates. Viņš specializējās moderna novērošanas aprīkojuma piegādē ārzemju klientiem. Bizness plaucis tik labi, ka gadu pēc uzsākšanas viņš no savas mājas Gatenbergā, Ņū-diersijas štatā, pārcēlies uz biroju ēku Rietumu Divdesmitajā ielā un nodarbina deviņus cilvēkus.

Mārtiņš Torps joprojām strādāja RoyseCorp, lai gan vairs nebija tiešās apsardzes virsnieks. Kāda ievainojuma rezultātā viņam bojāts nervs labajā elkonī, tādēļ viņš vairs nespēja pilnībā izstiept roku. Taču ilgi viņš nesēroja un tagad ieņēma Ārzemju operāciju nodaļas vecākā vietu firmas galvenajā mītnē. Kaut ko tādu Bišops jau bija gaidījis. Torps nekad neslēpa, ka izmantos izdevību, ja tāda gadīsies, un celsies augšup pa korporatīvajām kāpnēm.

Meklējot informāciju par bijušajiem kolēģiem, Bišops jutās savādi - it kā censtos noskaidrot, kāda varētu būt paša dzīve uz svešas planētas, kurā viņš nav ieslodzīts cietumā par noziegumu, ko izdarījis Cits. Šķita, ka viņš pagriež muguru pats sev, taču izvēles jau nebija. "Kāds no manas komandas noteikti bija iesaistīts uzbrukumā. Un tas pats cilvēks noteikti izlicis man slazdus/'

Diemžēl intemets pārāk daudz informācijas nepiedāvāja. Kolēģi pēc slepkavībām nebija izdarījuši neko tādu, kas liktos aizdomīgs. Visi trīs joprojām dzīvoja Ņujorkā, un neviens nebija pēkšņi kļuvis bagāts. Taču viens no viņiem noteikti bija atbildīgs par palīdzību uzbrucējiem. Kāds taču sadragāja viņa sakaru sistēmas un peidžeri.

Bišops nopūtās. Pagaidām viņam bija palicis tikai galvenais pavediens - Brenana kabinetā redzētā fotogrāfija ar puisi, ko viņš nošāvis kāpnēs. Atrodot šo puisi, Bišops cerēja atrast vismaz dažas atbildes.

Alisija un Filips Brenani varbūt pazina puisi, taču Bišops necerēja, ka viņi piekristu runāt ar cilvēku, kurš apsūdzēts viņu radinieku nogalināšanā. Tatad viņa rīcībā bija tikai atmiņas par vienreiz redzētu fotogrāfiju.

Pētījumi par karali Abdullāhu Otro un Rendalu Brenanu beidzās ar lielu, treknu nulli. Abi kopā šie vīri nebija pieminēti ne reizi. Par katru atsevišķi meklētājs piedāvāja tūkstošiem lapu, un to pārskatīšanai būtu vajadzīga mūžība. Iespējams, ar tikpat treknu nulli galā. Izstaipījies Bišops nolūkojās uz jaunekli pie blakus datora. Viņš māja kādam kamerā, kas bija piestiprināta virs ekrāna. Bišops ziņkārīgi vēroja, kā puisis izliekas, ka skūpsta kameru. Meitenei vai puisim otrā galā droši vien bija patīkams šāds bezrūpīgs žests. Bišops nevarēja iedomāties nevienu, kam gribētu nosūtīt gaisa skūpstu ar globālā timekļa starpniecību, turklāt publiskā vietā. Viņš nekad nav bijis tik vieglprātīgs, pat jaunībā ne. Bet, iespējams, viņš gluži vienkārši nav atļāvies satikt īsto sievieti.

Vērodams jaunekli, Bišops sprieda, ka varbūt kļūdās savos meklējumos. Iespējams, vajadzēja nevis ķerties pie Brenaniem, bet pievērsties fotogrāfijai. Un atcerēties, kas tajā redzams.

Viņš aizvēra acis, un tūdaļ prātā parādījās kādas lidmašīnas angārs. Varbūt privāts lidlauks Jordānijā, jo šķita neiespējami, ka šīs valsts karalis jebkad spertu kāju kādā lielā lidostā. Bišops atsauca atmiņā lidmašīnu. Redzama bija tikai astes daļa - balta, ar pakaļdaļas fizelāžai piestiprinātu turbopropelleru. Virs tā bija logo un kaut kāds uzraksts uz tumši zila fona. Viens vārds. Nevis arābu, bet rietumnieku valodā. Logo veidoja bulta "S" formā, tātad vārds noteikti sākās ar to pašu burtu. "Kāds tas īsti bija?"

Vēl pāris minūtes apziņa koncentrējās uz detaļām, un beidzot viņš atcerējās arī vārdu.

Supreme.

DIVDESMIT PIRMā NODAļA

Bišops atvēra acis un pasmaidīja. Prāta spējas glabāt un izmantot informāciju tiešām bija apbrīnojamas. Reiz viņš žurnālā Neiv Scientist bija lasījis, ka prāts pielīdzināms muskulim - jo vairāk to trenē, jo labāk tas strādā. Bišopu šāds uzskats savādi nomierināja. Tas nozīmēja, ka gēniem un DNS nav izšķirošā loma un visu noteic indivīda rakstura spēks.

Paliecies uz priekšu, viņš meklētājā ierakstīja vārdus Supreme Jets un nospieda Enter taustiņu. Un tūdaļ saņēma nepieciešamo atbildi. Viņš noklikšķināja uz saites un atvēra kompānijas mājas-lapu, kurā bija solīts nodrošināt ar luksusa lidmašīnu čārterrei-siem personīgām un korporatīvām vajadzībām. Logo bija tieši tāds, kādu viņš saglabājis atmiņā.

Viņš noklikšķināja uz sadaļas "Kompānijas vēsture". Tajā bija daudz teksta un vairākas fotogrāfijas. Dažās redzamas lidmašīnas - gan pacēlušās gaisā, gan gatavas startam citās atspoguļota uzņēmuma galvenā mītne Vašingtonā, taču Bišopam pats svarīgākais bija attēls, kurā redzams Jordānijas karalis sarokojamies ar biznesmeni kādā angārā un kur fonā vīdēja kompānijas lidmašīna. Turpat bija arī daļēji aizēnotais vīrs ar bedrīti zodā, garo degunu un viegli iekritušiem vaigiem. "Bingo!"

Lai gan Brenana kabinetā apskatāmajai fotogrāfijai bija mazliet cits rakurss. Šī droši vien uzņemta sekundi pirms vai pēc tās, jo Brenans šķita nedaudz aizgriezies un uz viņa sejas krita kāda ēna. Ja Bišops nebūtu redzējis pirmo fotogrāfiju, tad šajā viņš Bre-nanu noteikti nepazītu. Šis attēls nebija arī apgriezts, lai pilnībā izceltu kompānijas lidmašīnu. Sešvietīgu Learjet 60. Vai varbūt Le-arjet 55. Abi modeļi bija populāri augsti stāvošu vīru aprindās.

Bišops sprieda, ka fotogrāfijas ievietošanu kompānijas mājasla-pā noteikusi karaliskas personas klātbūtne. Zem attēliem nebija paskaidrojoša teksta, taču sadaļā "Kontakti" bija atrodama pārstāve sadarbībai ar medijiem Džoena VolŠa un viņas tālruņa numurs.

Pirms piecelšanās no galda Bišops izdzēsa pārlūkprogrammas vēsturi, tad ar divdesmitnieku samaksāja par datora izmantošanu, atpakaļ saņēma piecus dolārus un devās lejup pa kāpnēm. Pie veļas mazgātavas tālākās sienas atradās divi taksofoni - blakus galdam ar trim "Balto lapu" sējumiem un kaudzi vecu žurnālu. Bišops izvēlējās tuvāko taksofonu, ievietoja spraugā vairākas monētas un uzgrieza numuru. Gaidīdams savienojumu, viņš nopētīja telpu. Divas klientes izmantoja trīs no divpadsmit veļas mazgājamajām mašīnām, un abas sēdēja līdzās ieejai. Bišopam viņas nepievērsa nekādu uzmanību.

Klausulē atskanēja sievietes balss.

-    Džoena Volša. Vai varu jums palīdzēt?

-    Noteikti, Volšas jaunkundz, - Bišops atbildēja, pagriezdamies pret sienu un runādams kāpjošā intonācijā tā, ka ikviens teikums vairāk atgādināja jautājumu. - Mans vārds ir Reinharts. Strādāju laikrakstā Post, un viens no mūsu autoriem ieplānojis rakstu par luksusa ceļojumu ar lidmašīnu un par privātajām čār-terreisu kompānijām kā alternatīvu regulārajiem reisiem.

-    Izklausās intriģējoši, - Džoena sacīja.

-    Ceru, ka mūsu lasītāji domās tāpat. Lūk, un es jūsu mājasla-pā pamanīju to foršo bildīti ar Jordānijas karali Abdullāhu.

-    Neesat pirmais, Reinharta kungs. Un tā tiešām ir forša bildīte, vai ne?

-    Tiešām. Un "Reinharts" ir mans vārds, nevis uzvārds. Vācisks. Un, runājot par šo tematu, es iedomājos, ka jūs varētu man nosaukt attēlā redzamo rietumnieku vārdus. Kas ir šis biznesmenis un tas otrs, kurš izskatās pēc viņa apsardzes vīra?

Džoena Volša mirkli klusēja.

-    Ē, iespējams. Vai drīkstu zināt iemeslu?

-    Tas tiešām nav nekas svarīgs, bet mūsu rakstiņš tikai iegūtu, ja tajā parādītos intervija ar cilvēku, kurš reiz saticis karalisku personu. Saprotiet, tas būtu šiks nobeigums. Protams, tiktu pieminēta ari jūsu kompānija.

-    Saprotu. Domāju, ka varētu noskaidrot tos vārdus. Vai vēlaties, lai jums atzvanu, Reinhart?

"Ne gluži," Bišops domās atbildēja, bet skaļi teica: - Varbūt es uzgaidīšu pie telefona, Volšas jaunkundz. Tiklīdz būšu pabeidzis šo darbiņu, došos prom no valsts jau dtā uzdevumā.

-    Ak, labi. Vai uzgaidīsiet dažas minūtes?

-    Bez šaubām. - Bišops ar plecu atspiedās pret sienu un nopētīja tuvāko veļas mazgājamo mašīnu. Cauri stiklam bija redzama gaiši zila zeķe, un Bišops vēroja, kā tā riņķo putojošajā ūdenī. Viņš saskaitīja, cik reižu zeķe sasniedz cilindra augšu, un tad mēģināja izsecināt, kā tas ietekmē apgriezienu skaitu minūtē. Kad klausulē atkal atskanēja Džoenas Volšas balss, Bišops nosprieda, ka mašīna sasniegusi septītā simta atzīmi.

-    Jā, es noskaidroju to dlvēku vārdus, taču neesmu pārlied-nāta, kā viņi varētu jums palīdzēt, jo viens... Nu, pirms dažiem gadiem Šis biznesmenis nomira. Bet mūsu kompānijas pakalpojumus izmantoja diezgan bieži.

-    Cik žēl! - Bišops iesaucās. - Bet varbūt es varētu aprunāties ar to, kurš joprojām ir dzīvs. Ar to otro. - Bišops atskārta, ka ir dešāk satvēris klausuli. - Vai viņa vārds jums ir zināms?

-    Protams. Tas ir Ēdams Kortiss.

-    Ēdams Kortiss, - Bišops atkārtoja. - Fantastiski, Volšas jaunkundzi Liels paldies, jūs man ļoti palīdzējāt! Mēs nosūtīsim jums laikraksta eksemplāru, kad tas iznāks.

-    Gaidīsim, - Džoena Volša noteica, un Bišops svilpodams nolika klausuli. Nu viņa rīcībā bija vārds. Ēdams Kortiss. Stāvoklis uzlabojās.

DIVDESMIT OTRā NODAļA

Bišops piegāja pie netālā galda un pārskatīja trīs "Balto lapu" sējumus, kas atradās blakus žurnāliem. Tālruņu sarakstos bija publicēti Bruklinas, Kvīnsas un Manhetenas rajonu abonentu numuri. Paņēmis Manhetenas "'Baltās lapas", Bišops atvēra burtu "T" un sāka šķirt lapas.

Pēc mirkļa viņš pasmaidīja, jo bija atradis vienu vienīgu ierakstu 'Torps Mārtiņš H.". Viņš atcerējās Torpa skaidrojumu, ka "H" nozīmē "Hīts" un māte acīmredzot bija piedzērusies, kad domāja bērnam vārdu. Tālruņa numurs joprojām bija vecais, un Bišops jutās pārsteigts, ka Torps nav vēlējies slēpt savu numuru. Iespējams, Torps sprieda, ka vēl nav sasniedzis tādu veiksmes līmeni. Varbūt joprojām dzīvoja tajā pašā Augšpilsētas dzīvoklī ar noteiktu īres maksu.

Aizvēris grāmatu, Bišops atkal paņēma tālruņa klausuli un iemeta spraugā vairākas monētas. Viņš jau sastādīja numuru, taču kā pēdējo nospieda nevis "pieci", kurš bija Torpa numurā, bet gan "seši".

-Jā? - pēc mirkļa dobjā balsī atsaucās kāds vīrietis.

-    Sveiks, - Bišops sacīja, - te Frenks. Vai varu palūgt Leriju?

-Ko?

-    Leriju. Leriju Fosteru. Ar ko man tas gods runāt?

-    Te Domingo. Un te nav nekāda Lerija, vecīt.

-    Piedodiet! Droši vien nepareizs numurs. Paldies.

Bišops beidza sarunu, ielika aparātā vēl dažas monētas, uzgrieza pareizo numuru un gaidīja.

Pēc brīža atsaucās pazīstamā balss.

-Hallo?

Izmantodams to pašu laisko teksasieša manieri stiept vārdus, kādā no rīta bija runājis Kārmodijs, Bišops sacīja:

-    Sveiks! Vai Domingo ir prom? Viņam vajadzēja būt klāt jau pirms pusstundas. Es taču nevaru gaidīt visu dienu!

Iestājās īss klusums.

-    Esat uzgriezis nepareizu numuru.

-    Nolādēts! - Bišops nosauca iepriekšējo numuru un sacīja:

- Tā taču ir, vai ne?

-    Pēdējais cipars nav pareizs, - Torps paskaidroja. - Šis numurs beidzas ar "pieci".

-    Šausmas! Atvainojiet. Mēģināšu vēlreiz.

Nolicis klausuli, Bišops pasmaidīja. Nebūdams pārliecināts, vai policisti noklausās viņa bijušo kolēģu telefonsarunas, viņš uzskatīja par drošāku pieņemt, ka tā ir. Un tādā gadījumā šis zvans un Domingo tālruņa numura nosaukšana apliecinātu vien milzīgu kļūdīšanos, neko vairāk.

Taču Bišops saņēma vajadzīgo informāciju. Torps bija mājās. Un Bišops zināja, ka brīvajā laikā cilvēki lielākoties ir savu paradumu vergi. Viņš ieskatījās pulkstenī. Vienpadsmit un trīsdesmit deviņas minūtes. Daudzi šajā jaukajā svētdienā jau gatavojas pusdienām.

Un Bišopam bija visnotaļ pamatotas aizdomas par to, kur Torps pavadīs savu brīvo dienu.

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA

Unificējoši pelēkajā ģērbtuvē oda pēc hlora un bija trīs garas ailas ar skapīšiem un katras centrā - koka soli. Paslēpis seju zem beisbola cepurītes, Bišops sēdēja uz sola vidējā ailā un knibināja sava jaunā rokas pulksteņa podziņas. Bija viens un sešas minūtes; Bišops gaidīja, kamēr kaulainais pusaudzis desmit pēdu attālumā no viņa pabeigs kravāt savas mantas - rūpīgi ieliks skapītī pelēkus sporta apavus ar uzkrītošu zvaigznes attēlu, aizslēgs skapīti un tad dosies uz baseinu.

Pēc tam telpā iestājās klusums, vien blakus esošajās dušas telpās šļācās ūdens. Tieši tur bija Torps. Pirms četrām minūtēm Bišops novēroja, kā Torps modernās violeti melnās sporta biksītēs iznāk no kreisā gaiteņa un aiziet uz labo.

Reiz Torps bija minējis, ka apmeklē Asfaltgrīnas sporta centru Austrumu Deviņdesmitajā ielā, jo tas nekad nav pārpildīts un tajā atrodas vienīgais olimpiskā izmēra peldbaseins Manhetenā. Un Torps par savu fizisko formu ļoti rūpējās. Tiklīdz gadījās brīva diena, viņam patika pusdienlaiku pavadīt sporta centrā. Bišops sprieda, ka savainotā roka neatturēs Torpu no fiziskām aktivitātēm. Varbūt pat palīdzēs, tādēļ Bišops spēra riskantu soli - un tas attaisnojās.

Viņš ar metro aizbrauca līdz Manhetenai, izkāpa Astoņdesmit sestās ielas stacijā un atlikušo ceļu nogāja kājām. Saule cepināja sprandu, un viņš jutās lieliski. Šajā pilsētas daļā cilvēki nepie-

vērsa uzmanību cits citam, visi bija pārāk aizņemti, tādēļ viņš lēsa, ka ir drošībā, ja vien turpina pārvietoties. Reģistratūrā viņš šķīrās no trīsdesmit pieciem dolāriem, saņēma dienas karti un skapīša atslēgu.

"Prātīgi iztērēta nauda," Bišops sprieda.

Drīz vien tekošā ūdens šalkoņa mitējās. Tad Bišops izdzirdēja nepārprotamo kailu pēdu sišanos pret flīzēm. Soļi tuvojās, tādēļ viņš piecēlās un pagriezās pret labās puses sienu, ielika savu atslēgu trīssimt septiņpadsmitā skapīša slēdzenē un gaidīja. Soļi apstājās nākamajā ailā. Tika atslēgts skapītis.

Bišops izņēma savu atslēgu un aizgāja līdz rindas beigām, nogriezās pa kreisi un palūkojās ap stūri. Kāds vīrietis ar dvieli ap gurniem bija notupies pie skapīša un ņēma ārā salocītu baltu T-kreklu, ko nolika uz garā sola sev aiz muguras. Tad sekoja balti Nike firmas sporta apavi. Nav šaubu, ka šo firmu patlaban iecienījis kāds konkrēts Cardinals spēlētājs. Apavus viņš nolika blakus miklajām violeti melnajām sporta biksītēm.

Kad vīrietis atkal pagriezās pret skapīti, Bišops nedzirdami devās uz priekšu, apsēdās vienā sola galā un klusi sacīja:

-    Sveiks, Torp! Labāk negrozies!

Torps sastinga, abās rokās sažņaudzis treniņbikses.

-Labi.

-    Pazīsti manu balsi?

-    Domāju, ka jā. Nesen tevi rādīja televīzijā.

-    Tās bija manas piecpadsmit slavas minūtes, ja citējam En-diju Vorholu.

-    Vai beigu beigās dabūji rokā Domingo? - Torps vaicāja.

Bišops pasmaidīja. Vismaz humora izjūtu Torps vēl nebija zaudējis.

-    Viņš tā arī neparādījās. Vajadzēja iztikt vienam.

-    Gan viņš to pārdzīvos. Jāatzīst, ka tev izdevās piemuļķot mani. Balss absolūti nelīdzinājās tavējai, lai gan man vajadzēja par tevi iedomāties. Kāds sajaucis numuru tieši tajā pašā dienā, kad tu esi aizbēdzis no cietuma? - Torps noklakšķināja mēli un turpināja: - Vai ir kāds īpašs iemesls, kādēļ es nedrīkstu pagriezties?

Apdomājies Bišops nolēma, ka cepurīte pietiekami labi apslēpj viņa jauno matu griezumu. Taču Bērētas sistēmas pistoli viņš jakas kabatā tomēr neizlaida no pirkstiem.

-    Vairs nav, - viņš atbildēja. - Vari droši atslābt.

Torps lēni pagriezās un piecēlās kājās, paskatījās uz Bišopu, nometa bikses pie pārējām drēbēm un apsēdās uz sola.

Trijos gados viņš nebija daudz mainījies. Joprojām labā formā -neapšaubāmi, pateicoties tieši peldēšanai. Tā pati iespaidīgā žokļa līnija. Tā pati komatam līdzīgā rēta uz augšlūpas. Biezie gaiši brūnie mati joprojām bija tikpat īsi kā vienmēr, taču Bišops pamanīja tajos ari vairākas sirmas šķipsnas. Un varbūt ap acīm vīdēja mazliet vairāk smieklu krunciņu.

Paskatīdamies uz jakas kabatu, kur Bišops slēpa ieroci, Torps pasmaidīja.

-    Zinu, ka tu neticēsi, bet es priecājos tevi redzēt.

-    Patīkami to dzirdēt. Līdz ar to būs vieglāk lūgt tev pakalpojumu.

Torps sarauca pieri un ar delnu nogludināja kādu krunciņu treniņbiksēs.

-    Tas gan būs atkarīgs no pakalpojuma lieluma. Nepārproti mani, Bišop! Es tiešām priecājos tevi redzēt, bet negribu atlikušo dzīvi pavadīt kopā ar tevi vienā cietuma kamerā.

Bišops pasmaidīja.

-    Un es, muļķis, domāju, ka tu alksti man palīdzēt, jo atceries, ko es izdariju tavā labā toreiz, Sietlā.

Pirms septiņiem gadiem Bišops kā šīs komandas vadītājs saņēma pirmo uzdevumu - rietumkrastā apsargāt rokzvaigznes sponsoru, kurš pamatīgi sanaidojies ar vietējiem gangsteriem. Komandā bija Bišops, Torps un kāds vīrs vārdā Romario. Reiz viņi pavadīja sponsoru atpakaļ no kādas lietišķas tikšanās, un pēkšņi ceļu aizšķērsoja divi automobiļi ar bruņotiem vīriem, kas tūdaļ sāka šaut. Bišopam izdevās izkļūt no automašīnas, ieņemt pozīciju netālajā kanalizācijas akā un piesegt Torpu un Romario, kuriem pavēlēja izvest saimnieku no bīstamās zonas pa kanalizācijas šahtām.

Pārsteidzošā kārtā policija notikuma vietā ieradās nekavējoties. Kamēr likumsargi vajāja uzbrucējus, Bišops iekāpa šaurajā, tumšajā ejā un secināja, ka saimnieks ar Romario veiksmīgi tikuši prom. Diemžēl to pašu nevarēja teikt par Torpu. Viņš gulēja, saliecies embrija pozā, un balsī sauca, lai Bišops dabū viņu ārā no šīs elles, kamēr sienas vēl nav izspiedušas dzīvību no viņa miesas.

Bailes no noslēgtas telpas būtu pielikušas punktu ikviena apsardzes darbinieka karjerai, taču Bišops neziņoja par savu kolēģi. Puisis bija dzimis apsargs, un Bišops ņēma viņu savā komandā arī citu uzdevumu izpildei. Tikai parūpējās, lai līdzīgā situācijā Torps nekad vairs nenonāktu.

Torpa pierē iegūla vēl dziļākas rievas, un viņš beidza knibināt savu apģērbu.

-    Jā, tev taisnība. Laikam jau esmu tev pakalpojumu parādā. -Viņš nopūtās un piebilda: - Tātad, ko tev vajag?

-    Neko lielu. Tikai mazliet informācijas. Tev jāaiziet līdz birojam un jāuzrok viss, ko vien var uzzināt par Ēdamu Kortisu. Pagātne, pašreizējais stāvoklis, viss. Puisis noteikti ir spēlētājs, un es zinu, ka tev ir dati par visiem. Kaut kam noteikti jābūt.

-    Vai pateiksi, kas viņš ir? - Torps jautāja. - Vai arī man jā-strādā pilnīgā neziņā?

Tanī brīdī no dušas telpas iznāca vīrietis ar palielu vēderu. Bišops un Torps apklusa, kad viņš pagāja garām, vīstīdams dvieli ap tuklo vidukli. Drīz vien vīrietis pagriezās un nozuda nākamajā ailā.

-    Savulaik Kortiss strādāja pie Brenana, - sacīja Bišops. - Un viņš bija ceturtais uzbrucēju komandas loceklis. Tas, kurš pazuda bez pēdām.

Iestājās klusums, jo Torps apsvēra Bišopa vārdu apslēpto jēgu.

-    Interesanti, - viņš noteica.

-    Vai ne? - Bišops novilka. - Informācija man vajadzīga nekavējoties. Vai varēsi?

-    Pieņemsim, ka varēšu. Kā to piegādāt?

Bišops no bikšu kabatas izņēma papīra lapu ar savu jauno elektroniskā pasta adresi un pasniedza to bijušajam kolēģim.

-    Atsūti kā pielikumu. Tādējādi nevajadzēs riskēt ar vēl vienu tikšanos.

-    Labi. - Torps no skapīša izņēma plānu kabatas portfeli un izvilka "Roisa korpusa" vizītkarti, ko atdeva Bišopam. - Tur ir mans darba telefons, ja nu ievajadzēsies mani sazvanīt, bet es pēc dažām stundām kaut ko jau būšu uzracis.

-    Jo ātrāk, jo labāk, - Bišops sacīja, iegaumēdams numuru. Tad viņš atdeva Torpam vizītkarti un piecēlās, roku joprojām turēdams jakas kabatā. - Es piezvanīšu.

-    Skaidrs, - Torps noteica. - Bet, klau, ja tu tiešām ne...

-    Paldies, - Bišops attrauca, pagriezās un aizgāja, iekams Torps paguva pateikt vēl kaut ko.

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

Atgriešanās ir risks ikvienam. Un tomēr - te nu viņš bija. Atkal Longailendā. Brenanu mājā, kur viņa dzīve sagriezās ar kājām gaisā un citu cilvēku dzīves tika nežēlīgi aprautas.

Lai ari tas bija riskanti, Bišops zināja, ka atgriezīsies šajā vietā, tiklīdz radīsies tāda iespēja. Viņam tas bija jādara.

Kopš slepkavībām māja bija pamesta. Atraitnēs palikusī Brenana kundze dzīvoja vienā no sava vīra pilsētas dzīvokļiem un mājā atgriezties negrasījās. Bišops nespēja viņai ko pārmest. Pēc vīra dzīvības apdrošināšanas prēmijas un testamentā novēlētās naudas saņemšanas Brenana kundzei bija tāds bankas konts, ka viņa varēja atļauties atstāt īpašumu tukšu uz nenoteiktu laiku.

Autobuss aizveda viņu līdz pieturai divas jūdzes tālāk. Pēc īsa tuvīnā saimniecības preču veikala apmeklējuma - viņš nopirka garu skrūvgriezi ar plastmasas spalu un nelielas asknaibles -atlikušais ceļš tika veikts kājām. Varēja jau ari apstādināt kādu automašīnu, jo garām pabrauca tikai dažas, turklāt neviena no tām nebija policijas. Teritoriju joprojām ieskāva tas pats žogs, un Bišops tam tuvojās no ziemeļu puses. Pieskāriens ar skrūvgriezi apliecināja, ka žogam vairs nav pieslēgta elektriskā strāva. Pēc tam viņš ar asknaiblēm pārknieba stiepli, pa spraugu ieslīdēja īpašumā un cauri biezajai koku audzei nonāca pie lapenes, kas atradās aiz dzīvojamās mājas.

Iedams garām, viņš nopētīja lapenes grīdu - vai uz akmens plāksnēm vēl saglabājušies asiņu traipi. Vai kaut kas apliecinās Torpa klātbūtni šajā namiņā pirms trim gadiem. Protams, nekā tur nebija.

Bišops nonāca pie mājas un kādu bridi gluži vienkārši stāvēja pēcpusdienas tveicē, ieklausīdamies putnu dziesmās. Priekšā bija sētas puses durvis un smieklīgi dārgi sprādzienizturīgi logi, kas paredzēti burvīga skata baudīšanai. Tā paša modeļa un krāsas durvis kā agrāk, taču pilnīgi noteikti jaunas. Jo vecās tika iznīcinātas.

Pa kreisi atradās garāža četriem automobiļiem - tā stiepās blakus mājai un jumts kalpoja par augšējās istabas balkonu. Līdzās garāžai auga vairāki ozoli ar kupliem zemiem zariem. Dziļi ievilcis elpu un izstiepis rokas, Bišops uzrāpās uz zemākā, taču spēcīgā zara, un kāpa arvien augstāk - līdz varēja uzlēkt uz garāžas jumta. Vēderā iedzēla sāpes. Tās teju nemitīgi atgādināja par visu, kas līdz šim noticis, un nu uzvedās gluži kā sens draugs.

Kameras biedrs Horhe allaž labprātīgi dalījās savās plašajās zināšanās par slēdzeņu atmūķēšanu, un Bišops tās izmantoja, uzlauzdams balkona durvis. Pēc piecdesmit piecām sekundēm viņš atvēra stiklotās durvis un iegāja istabā. Grīdu joprojām sedza paklājs, pie logiem - aizkari, taču viss pārējais, ari mēbeles, bija nozudis. Nebija nekā, kas dotu nojausmu par to, kā telpa izmantota agrāk. Taču Bišops atcerējās, ka šī bija Natālijas istaba, kur viņa uzturējās labprātāk nekā otrā stāva guļamistabā. Uz šo istabu viņš steidzās brīdī, kad tika uzspridzinātas sētas puses durvis.

Iedams cauri mājai, Bišops prātoja, vai bija vērts tā riskēt. Virtuve, gaiteņi, lielais foajē un kāpnes neatklāja neko jaunu, šur un tur bija redzami daži traipi - asinis izsūkušās cauri paklājam un ieēdušās grīdas segumā. Prāts glabāja daudzas atmiņas par uzbrukuma dienu, un Bišops bija cerējis, ka atgriešanās notikuma vietā uzjundīs kaut ko svarīgu, bet piemirstu. To, kas meklējams zemapziņā. Diemžēl galvā jaucās vienas un tās pašas domas un tēli. Un nebija nevienas atbildes, kas apturētu Šo karuseli.

Visbeidzot Bišops pa vītņveida kāpnēm nonāca otrajā stāvā un iegāja telpā, kur visam tika pielikts punkts.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

Rendala Brenana kabinetā bija palicis tikai rakstāmgalds un grāmatplaukti, kas sniedzās līdz griestiem. Plaukti bija tukši, un uz pulētā galda virsmas varēja atrast vien dažus izplūdušus pirkstu nospiedumus. Uz sienām bāli četrstūri apliecināja vietu, kur savulaik karājušās Brenana fotogrāfijas un ierāmēti iemīļotāko reto pastmarku palielinājumi. Bišops nometās ceļos pie rakstāmgalda un ar pirkstiem pārvilka plānajam krēmkrāsas paklājam. 'Jauns. Noteikti. No vecā asiņu traipus noteikti vairs nevarēja iztīrīt. Tik labi nestrādā neviena ķīmiskā tīrītavā pasaulē. Brenana kundze to nomainījusi pēc tam, kad policija beigusi izmeklēšanu."

Viņš piegāja pie plauktiem un pārlaida plaukstu virsmai, līdz uztaustīja slepeno slēdzi. Tas atradās ceturtajā plauktā no augšas un līdzinājās dabiskam izcilnim kokā, taču patiesībā bija darināts no cieta plastikāta. Tādu viegli neievērot pat tad, ja skatās virsū. Tagad Bišops sprieda, ka šajā mājas daļā - starp kabinetu un milzīgo vannas istabu - plašākam lokam nezināmas telpas esamība ir acīmredzama. Jā gan, vēlāk daudzas lietas šķiet acīmredzamas.

Bišops nospieda slēdzi un saklausīja metālisku klikšķi. Pēc vairākiem mēģinājumiem plaukti pašķīrās.

Slepenās ejas durvis bija no metāla, apmēram trīs pēdas platas un septiņas pēdas augstas, iestiprinātas tērauda iekšējā rāmi un milzīgā ārējā. Centrā atradās vecmodīgs šifra atslēgas ritenis, blakus - pēdu gara metāla svira. Gluži kā spēļu automātā, tikai galā nebija melnas lodes.

Satvēris sviru, Bišops mēģināja to nospiest un piepūlē novaidējās. Diemžēl vienīgais rezultāts bija sāpju Šautra vēderā. Svira pat nepakustējās. Viņš atkāpās un paskatījās uz mehānismu. Un prātoja, cik gan ilgi pēc ekspertu aiziešanas Brenana kundze gaidījusi, lai atbrīvotu kabinetu un slepeno eju no vīra mantām. "Varbūt ne pārāk ilgi. Nodošanās ikdienas darbiem parasti ir labākās zāles smagu zaudējumu gadījumos. Tātad iespējams, ka šī telpa nav atvērta vismaz trīsdesmit piecus mēnešus. Varbūt Brenana kundze jau aizmirsusi ciparu kombināciju, ja vispār kādreiz to zinājusi."

Atgriezies kabinetā, Bišops pamanīja uz grīdas baltu plankumu - starp sienu un grāmatu plauktu pa labi. Gluži kā papīra driskās. Nometies ceļos, viņš pasniedzās, ar pirkstiem uztaustīja saņurcītas lapas un izvilka tās ārā.

Divas bija atliekas no apstiprinājuma vēstules, ko sūtījusi Vol-da koledža, savukārt trešā lapa bija no kādas sarakstes ar pansionātu Sanfrancisko. Bišops mēģināja pastumt plauktu tālāk - varbūt atradīsies vēl kāds papīra gabals -, taču tas pavirzījās tikai par collu, it kā nezināms šķērslis bloķētu mehānismu. Notupies uz putekļainā paklāja, Bišops taustījās spraugā un beidzot uzmeklēja kavēkli.

Pie ritentiņiem, kas pārvietoja plauktu, bija sabāzts papīrs. Uzmanīgi šūpodams plauktu uz priekšu un atpakaļ, Bišops mēģināja izvilkt lapas nesaplēstas. Ar katru kustību raušana kļuva vieglāka. Viņš nosvīda šajā bezgaisa telpā, taču beigu beigās lapas jau bija rokā. Piecelies viņš nogludināja dokumentu fragmentus.

Iepriekšējo saņurcīto lapu apakšējās daļas. Koledžas apstiprinājuma vēstule Filipam Brenanam, kurā lasāms arī neslēpts dekāna mājiens, ka jaunā bibliotēkas spārna celtniecībai nepieciešami sponsori. Savukārt no Vilouvrivsas pansionāta saņemta atbilde uz Rendala Brenana vēstuli, kurā viņš interesējies par kādu padzīvojušu klientu vārdā Timotijs Eberts. Pansionāta vadība norādījusi, ka tai nav tiesību apspriest klientus.

"Iespējams, pēc uzkopšanas te palikušas tikai dažas skrandas, bet, no otras puses, varbūt ari ne." Bišops salocīja lapas un iebāza tās jakas kabatā. "Nenāks par ļaunu vēlāk izlasīt rūpīgāk."

Vēlreiz paraudzījies visapkārt, Bišops pamanīja četras vienādi izvietotas zīmes, kas paklāja vidū veidoja kvadrātu. Tādu var atstāt krēsla kājas. Saraucis pieri, viņš pievērsās slīpajiem griestiem virs galvas un saskatīja dūmu detektoru. Tādu pašu kā citās telpās. 'Interesanti. Kāds iedomājies nomainīt bateriju pēc tam, kad ienests jaunais paklājs. Mājā, kur neviens vairs nedzīvo." Taču indikatora lampiņa nedega, un Bišops zināja, ka šādu ierīču baterijas kalpo desmit gadus vai pat ilgāk.

Viņš aizgāja līdz blakus istabai un atrada divus saliekamus metāla krēslus. Tādus, kas atverami gluži kā lielais burts "A". Cauruļveida kājas savienoja stiprinājumi, un krēsliem bija ergonomiski sēdekļi. Uz viena no tiem bija redzams pabalējis kurpes nospiedums - ar aplīti zoles centrā. "Apmēram devītais izmērs. Tādu pašu valkā Tenisons, Torps un Čeinijs. Nelīdzēs. Pasaulē tiek ražoti divdesmit tūkstoši dažādu zoļu modeļu, tātad rūpnīcu uzminēt neizdosies. Varētu gan izslēgt audekla apavus, jo tiem zoles parasti ir bez īpašām zīmēm."

Bišops paņēma šo krēslu, devās atpakaļ un nolika krēsla kājas precīzi iedobēs. Saderēja lieliski.

Uzkāpis uz tā, viņš nopētīja balto, apaļo ierīci. Izskatījās pēc kvalitatīva dūmu detektora, kas izgatavots no cietas plastmasas ar firmas zīmi Premier Alert un padziļinājumu visapkārt. Pasniedzies Bišops mēģināja izkustināt ierīci no vietas, bet tā bija cieši piestiprināta. Nelikdamies ne zinis par negantajām sāpēm krustos, viņš neatlaidīgi stumdīja un apļoja detektoru pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, kamēr apakšējā daļa palika viņam rokā.

Iekšā bija ietūcīti metāla un plastmasas gabali. Abi melni un piestiprināti priekšmetam, kas atgādina objektīvu.

Šaurajās apsardzes dienesta aprindās var satikt daudzus cilvēkus. Gan labus, gan sliktus. Taču parasti ikviens ir izkopis kādu talantu. Un šādam talantīgam cilvēkam patīk runāt par savām prasmēm. Tenisons bija talantīgs puisis, kam patika plātīties. Viņš lieliski pārzināja dažādas ierīces un jaunākās tehnoloģijas, kas vēl tikai parādīsies tirgū. Piemēram, slepenas novērošanas iekārtas. Plastmasas un metāla gabali, ko Bišops turēja rokā, atgādināja daļu no kameras, ko Tenisons reiz bija viņam rādījis.

Ja atmiņa Bišopu nevīla, tad plastmasa bija daļa no bezvadu videofilmēšanas iekārtas, kas spēj mainīt objektīva fokusa attālumu un raidīt materiālu līdz uztvērējam vai tuvumā esošam pārnēsājamam diskdzinim. "Varbūt reaģē uz kustību. Bet varbūt vēl modernāks un spēj raidīt reālajā laikā."

Viņš mēģināja dabūt plastmasas gabalu ārā, taču velti. "Varbūt piestiprināts ar superlīmi." Apgriezis ierīci otrādi, Bišops izņēma dunci no potītes maksts un ierīces korpusā iegrieza nelielu spraugu - tik lielu kā objektīvs. Tad viņš pieskrūvēja detektoru atpakaļ pie griestiem.

Sprauga norādīja slepenās ejas virzienā. "Dabiski. Tātad tas, kurš vēlējies iekļūt ejā, ieguvis šifra ciparu kombināciju vēl pirms uzbrukuma. Varbūt vairākas nedēļas vai mēnešus pirms tā. Tad kādēļ vispār organizēt uzbrukumu?"

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

Sešdesmit sekundes pēc tam, kad Bišops nospieda zvana pogu, pavērto durvju spraugā parādījās jaunā sieviete, ko viņš bija saticis parkā. Beisbola cepurīte bija noņemta, taču mati joprojām atglausti no augstās pieres. Bišops nosprieda, ka šī ir viena no tām nedaudzajām sievietēm, kas tuvumā izskatās vēl glītāka nekā no attāluma.

-    Ali nav, - sieviete teica. Lielās ads neizstaroja sirsnīgu siltumu, taču arī durvis Bišopam deguna priekšā viņa neaizdrta.

-    Atnākšu vēlāk, - Bišops sadja un jau griezās promiešanai.

-    Vari pagaidīt šeit. - Sprauga durvīs kļuva mazliet platāka. -Ja vēlies.

Bišops pateidgi palodja galvu. Sieviete ielaida viņu palielā dzīvojamā istabā, un viņš saoda saldo sausserža smaržu, kas vējoja no namamātes.

Istabas centrā apkārt kafijas galdam ar marmoram līdzīgu virsmu atradās divi ādas dīvāniņi un atzveltnes krēsls. Zem galda snauda svītraina kaķene, un Bišops to mirkli vēroja, apskauz-dams dzīvnieciņa dziļo mieru. Pie lielā loga, kas veda uz ielu, bija redzams četrdesmit collu televizors, kurā tobrīd varēja sekot līdzi raidījumam par vēlēšanām. Sieviete paņēma tālvadības pulti un nospieda kādu pogu. Telpā bija dzirdami vairs tikai ielas trokšņi.

-    Es vāru tēju, - sieviete paziņoja, pirkstos virpinādama īsās zirgastes galu. Tā kā Bišops neatbildēja, viņa piebilda: - Ja gatavoju vienam, varu pagatavot arī diviem.

-    Man garšo tēja, - Bišops novilka un apsēdās uz tuvākā dīvāna maliņas.

-    Vispirms nobaudiet un tad spriediet, dk tā laba. Ko klāt?

-    Tikai tēju, - Bišops atbildēja, papurinājis galvu.

Sieviete iepleta ads.

-    Melnu? Esat vīrietis ar īpašu gaumi. - Pagriezusies viņa devās uz virtuves pusi, bet tad apstājās un atskatījās. - Vai es kļūdījos?

-Kad?

-    Tikko, kad ielaidu pa durvīm izbēgušu psihopātu.

Bišops pasmaidīja un teica:

-    Nebaidies, saki visu, ko domā.

-    Ne jau es tā saku. Tā tevi sauc televīzijā.

-    Ar televīziju nav iespējams strīdēties, vai ne? Līdz šim taču viņi nav kļūdījušies.

-    Sapratu. Bet... Ja tas nebiji tu, rodas jautājums, kurš nogalināja tos nabadziņus.

-    Ari mani tas interesē, - Bišops atzinās.

-    Un ko tu domā?

-    Vēl nezinu. - Paberzējis rugājiem noaugušo zodu, Bišops turpināja: — Pieņemu, ka ari Alerons ziņas sešos vakarā neuzskata par akmenī iecirstu patiesību.

Mirkli klusējusi, sieviete sadja:

-    Viņš teica, ka savā mūžā saticis daudzus psihos un tu pēc tāda neizskaties. Sodopāti mēģina savaldzināt ikvienu sastapto cilvēku un pieņem viņa uzvedības modeli, lai iederētos apkārtējā vidē. Bet tu nebaidījies, ka vari kādam neiepatikties.

-    Acīgs puisis.

-    Ouens ir tāds pats, - sieviete paskaidroja. - Viņš teica Ali, ka tu esi vienīgais nevainīgais cilvēks visā Grīneikras cietumā.

-Jā, noziegumā, kurā mani apsūdz, es tiešām neesmu vainīgs, -Bišops attrauca, skatīdamies sievietei acīs. - Taču skauts neesmu. Tā uzskatīt būtu maldīgi.

-    Skaidrs. Vai esi tāds, kādu tevi raksturo?

-    Nē, tik traks neesmu.

-    Tad jau labi. - Sievietes sejā uzplauka smaids. - Mans vārds ir Džena, - viņa piebilda pirms iziešanas no istabas.

Bišops iesēdās dīvānā ērtāk un atbalstīja galvu pret mīksto ādu. Izbaudīdams šo mirkli, viņš dziļi ievilka elpu un noskaitīja līdz desmit. Tad viņš izelpoja, izstaipīja kājas un sasprindzināja muskuļus. Kaķene zem galda sarosījās un paskatījās uz svešinieku. Šķita, ka ikviens uzmanās viņa klātbūtnē. Viņš raudzījās tieši virsū kaķim un domāja par Brenana kabinetā atrastajām kameras paliekām. Un sakaltušajiem cementa gabaliem, ko viņš uzgāja vēl trijos dūmu detektoros Brenana mājā; viens no tiem bija Natālijas istabā. Ja kabinetā novērošanu vēl varēja saprast, tad pārējo kameru nozīme Bišopam joprojām bija mīkla. Pēc brīža viņš atskārta, ka dzīvnieks nav novērsies. "Vai kaķi nemirkšķina ads?"

-    Velti pūlaties, - Džena sadja, pārtraukusi viņu sacensību.

- Puķīte prot pārspēt pat statuju. - Viņa nolika Bišopa krūzi uz galda un iemalkoja no savējās. Džena apsēdās uz otra dīvāna, izstiepa abas kājas zem galda un ar pirkstgaliem glāstīja kaķenes galvu.

-    Lieliska. Paldies, - Bišops novilka, iedzēris tēju.

-    Tu neizskaties pēc Džeimsa, - Džena bilda.

Šāds apgalvojums pārsteidza Bišopu, un viņš atskārta, ka jū-tas labi. Džena pilnīgi noteikti nebaidījās teikt visu, ko domā, un

viņš tādas sievietes savā mūžā reti bija sastapis. Lai gan ari pats bieži vien prātoja, kāds varētu izskatīties Džeimss. īpaši tādēļ, ka cilvēku ar tādu vārdu bija ļoti daudz.

-    Kad biju mazs, vecāki mēdza mani tā saukt, - viņš sacīja,

- bet mūsdienās mani dēvē par Bišopu.

-    Ak tā, - Džena attrauca. - Jūs ar Lūkasu šorīt sasmīdinājāt mani.

-    Lūkasu? i Kad Džena palocīja galvu, Bišops turpināja: - Es tiešām nespēju atturēties. Tādi puiši kā viņš gluži vienkārši izaicina. - Jau grasīdamies nolikt krūzi uz galda, viņš piebilda: - Tu domā, ka viņš radīs problēmas?

-    Tikai tad, ja gribēs sagādāt problēmas Ali, taču to viņš nekad nedarīs. Turklāt tas nebūtu viņa spēkos ari tad, ja viņš tevi pazītu. Un es domāju, ka viņš tevi nepazina.

-    Skaidrs. - Bišops atslīga dīvānā un nopētīja istabu. - Nav nevienas fotogrāfijas, kur jūs ar Aleronu būtu redzami kopā.

Mirkli vērojusi Bišopu, viņa sacīja:

-    Saproti, tas ir garš stāsts.

-Aktā?

Džena sarauca pieri un paskatījās griestos.

-    Tātad nākamajā martā būs... divdesmit septiņi gadi. Tieši tā.

Bišops pasmaidīja.

-    To es nebiju iedomājies. Tu esi viņa māsa.

-    Un Ouena māsa ari. Radniecība nav pārāk uzkrītoša, taču man likās, ka acis mums līdzīgas un dod kādu mājienu. Tā kā Ouena blakus nav, es cenšos katru brīvu svētdienas ritu pavadīt kopā ar lielo brāli.

-    Tagad jau ir vēla pēcpusdiena.

-    Jā, - Džena atteica, palūkojusies ārā pa logu. - Ir gan.

Iestājās klusums, un Bišops attapa, cik neveikls ir, kad jārisina vieglas sarunas ar sievieti. Agrāk viņam tāda prasme nebija vajadzīga. Bet šis bridis šķita visnotaļ pieņemams, lai to apgūtu.

-    Dzīvo netālu? - viņš jautāja.

-    Loreltonā. Pietiekami tuvu, ja tā padomā, bet tu jau zini, kādi mēdz būt brāļi un māsas.

-Jā. Un tagad es saprotu, kādēļ Lūkass tā izturējās.

-    Viņam nav nekādu tiesību tā uzvesties, lai gan viņš domā dtādi. Es pati pieņemu lēmumu, ar ko sarunāties. - Džena pievilka ceļgalus pie krūtīm. - Un ar ko vēlos pavadīt laiku.

-    Tam es ticu, - Bišops attrauca.

Atskanēja atslēgas klikšķis, un viņi vienlaikus pagrieza galvu trokšņa virzienā. Džena uzsauca:

-    Mēs esam šeit, Ali!

Pēc briža parādījās Alerons. Ieraudzījis Bišopu, viņš sadja:

-    Piedod, vecīt. - Tad viņš pamāja māsai un turpināja: - Vai tad puisis jau nav pamatīgi detis? Un tev taču šovakar ir kikboksa nodarbība!

-    Tās ir katru svētdienu, - Džena atcirta. - Neuztraudes, es jau aizeju.

Bišops nolūkojās, kā Džena pieceļas. Viņa bija apmēram piecas pēdas un četras collas gara, ar smalkiem kauliem, šauriem gurniem un slaidām kājām, taču ari muskuļu netrūka. Varbūt nebija ne unces tauku, šīs sievietes augums atgādināja par kādu vingrotāju, ar kuru viņš satikās, strādādams amerikāņu vēstniecībā Haiti. Tāpat kā Džena, arī viņa šķita lieliska no jebkura skatupunkta.

-    Nekad nesauc mani par maziņo, - Džena smaidīdama sadja. - Esmu stiprāka nekā izskatos.

-    Tā ir gandrīz vienmēr, - Bišops attrauca. - Tu trenējies?

-    Sieviešu Jauno ceribu centrā netālu no lidostas. Nu, ne gluži tur. Vairāk sporta zālē kādu kvartālu tālāk, bet turp nāk daudz sieviešu arī no šī centra. - Džena piemiedza ar aci. - Un es nevis trenējos, bet trenēju.

-    Liec cilvēku mierā, Džena! Mums kārtojamas darīšanas, -Alerons paziņoja, iedams uz pagraba durvju pusi. — Nākamnedēļ piezvanīšu, - viņš vēl uzsauca pār plecu.

Piecēlies Bišops sacīja:

-    Paldies par tēju!

Džena pasmaidīja.

-    Tādēļ jau mums ir svētdienu pēcpusdienas. Paklau, ja vairs netiekamies... — Mirkli vilcinādamās, viņa piebilda: — Jā... lai tev veicas, Džeims!

Viņš pamāja un sekoja Aleronam lejup pa kāpnēm. Pagrabā Alerons pieveda Bišopu pie darbagalda, izņēma no kabatas lētu plastikāta kredītkaršu turētāju un pasniedza viņam.

-    Tātad, Olbraita kungs, tagad jūs esat gatavs atgriezties civilizētā pasaulē. Vismaz virspusēji.

Bišops atvēra pirmo nodalījumu, kurā atradās viltota sociālās apdrošināšanas karte. Tā bija laminēta un izskatījās visnotaļ pārliecinoši nobružāta stūros, ar pamatīgu locījumu pāri sarkanajai valdības ūdenszīmei centrā. Alerons bija lieliski pastrādājis. Pat vairāk nekā lieliski. Bišops ielika šo karti atpakaļ un izņēma autovadītāja apliecību un dzimšanas apliecību.

- Kā jau teicu, - Alerons skaidroja, - caurmērā tev ar šiem nieciņiem pietiks, piemēram, lai reģistrētos niršanas nodarbībām vai iekļūtu valdības ēkā, taču nopietnāku pārbaudi tie neizturēs. Ja gadīsies vieta, kur tavs vārds vai sociālās apdrošināšanas kartes numurs tiek pārbaudīts datubāzē, visam krusts pāri. Varu dabūt tev pilnu komplektu, jo tā ir mana specialitāte, taču tas maksā vairāk. Gan laiku, gan naudu. Un man šķiet, ka tu negribēsi ilgi gaidīt.

-    Arī šīm nav ne vainas, - Bišops sacīja, izņēma no krekla kabatas vairākas salocītas naudaszīmes un pasniedza tās Aleronam. -Tūkstotis.

Alerons veikli pārskaitīja banknotes, ielika savā kabatā un jautāja:

-    Vai esi atradis naktsmītni?

-    Iespējams. - Bišops paraustīja plecus.

-    Nekļūsti nu aizdomīgs. Varbūt es jūtos tev parādā par Ou-enu.

-    Aizmirsti par Ouenu. Neviens man neko nav parādā. Es taču viņam teicu, ka nedarīju to viņa dēļ. Ja viņu nogalinātu, es nedabūtu visu nepieciešamo, lai tiktu ārā no cietuma. Tas ari viss.

-    Esi vientuļnieks. - Alerons plati pasmaidīja.

-    Tad dzīve ir daudz vienkāršāka.

-    Kas tad tā par dzīvi? Man šķiet, ka tu tikpat labi varēji palikt arī detumā.

-    Varbūt man labāk patīk logi bez restēm. - Domās Bišops piebilda: "Un varbūt es nejūtos laimīgs, ka mani iesēdinājuši par svešiem grēkiem." Bet Aleronam tas nebija jāzina.

-    Te būs, - Alerons sacīja un pasniedza Bišopam salodtu papīru.

Bišops to atlocīja un ieraudāja trīs adreses.

-Kas tas ir?

-    Trīs viesnīcas. Esmu dzirdējis, ka tur personas datus nepārbauda tik rūpīgi kā dtur. Mūsdienās tādu atrast ir daudz grūtāk nekā sešpadsmit gadus vecu jaunavu. īpaši jau Ņujorkā. Varbūt tev noderēs tāda informādja. Izmanto vai izmet. Man tā neko nemaksāja.

-    Varbūt arī izmantošu. Paldies, - Bišops novilka. Jauni ienaidnieki viņam nebija vajadzīgi, turklāt ir prātīgi ieklausīties padomos, ja tādi tiek doti.

-    Vienmēr laipni.

Bišops izgāja no Alerona pagraba un pats atrada ceļu ārā no dzīvokļa. Saule jau devās uz rieta pusi, un ielās netrūka ne gājēju, ne braucēju. Viss šķita pilnīgi normāli. Viņa radars neuztvēra nekādas briesmas. Viņš sāka iet ziemeļu virzienā.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

Denijai Kostai paveicās. Nelielā ēdnīca ielas pretējā pusē bija lieliska vieta mājas novērošanai līdz brīdim, kad Bišops pabeigs savas darīšanas. Izdevās ari atrast galdiņu pie loga.

Patiesībā Kosta nezināja, kāpēc Hedisons pavēlējis sekot Bišopam, taču tam nebija nozīmes. Pietika ar instrukcijām. Hedisons mēdza sākumā visu paturēt pie sevis un iemeslus atklāt pēc tam. Agri no rīta izdzirdējis par bēgšanu no cietuma, viņš tūdaļ nosprieda, ka bēglis atgriezīsies nozieguma vietā, un nosūtīja Kostu uz novērošanas punktu netālu no mājas Longailendā. Un, protams - Bišops parādījās jau pēc dažām stundām, gluži kā Hedisons bija pareģojis. Sekot viņam pa pēdām izrādījās relatīvi viegli.

Un nu uz skatuves parādījās vēl daži aktieri.

Pirms desmit minūtēm no mājas iznāca seksīga melnmate. Skaista, tieva un miniatūra - lielisks eksemplārs. Viņa nogriezās pa kreisi, un izsalkušas acis sekoja viņai līdz pēdējai iespējai. Pēc dažām minūtēm viņa pabrauca garām, sēdēdama pie Honda stūres. Pie mājas durvīm viņa palēnināja ātrumu, it kā būtu kaut ko aizmirsusi, un tad aizbrauca. Kosta pierakstīja automobiļa numuru - piezīmju grāmatiņā, kas atradās blakus svētdienas laikraksta pielikumam, ko bija atstājis iepriekšējais klients, - un turpināja gaidīt.

Drīz vien parādījās Bišops, kurš aizvēra nama ārdurvis un izgāja uz ielas. Kosta palūkojās uz svētdienas pielikumu un pāršķīra lappusi, jo zināja, ka objekts nopētīs apkārtni un meklēs kaut ko aizdomīgu. Kad Kosta jutās droša pacelt galvu, Bišops jau atradās uz ietves un devās tajā pašā virzienā, kurp bija aizbraucis automobilis.

Kosta atstāja piecu dolāru banknoti un izgāja no ēdnīcas, nogaidīja, kamēr Bišops sasniedz ielas galu, un tad sekoja.

DIVDESMIT ASTOTā NODAļA

Stāvēdams pie kulinārijas veikala, Bišops pētīja piecstāvu ēku ielas pretējā pusē. Jau uzreiz bija skaidrs, ka smalkākais šajā Am-bassador viesnīcā ir nosaukums. Noplukusī fasāde liecināja, ka viesnīcas slavas gadi, ja tādi vispār bijuši, jau sen pagājuši.

"Lieliski."

Tā atradās septiņpadsmit kvartālus uz ziemeļiem no Alerona dzīvokļa, blakus - veikali, kam logi aizsisti ar dēļiem. Tālāk pa kreisi bija kāds neuzkrītošs biroju komplekss. Tajā ielas pusē bija izvietojušies vairāki bāri, diennakts ēdnīca, videonoma, kulinārijas veikals, dzīvokļu nami un privātmājas.

Bišops nogaidīja izdevīgu mirkli, šķērsoja ielu un iegāja viesnīcā.

Foajē bija salikti astoņi atzveltnes krēsli - izskatījās visnotaļ neērti - un vairāki galdiņi ar žurnāliem. Tālākajā kreisajā stūri

kāds vīrietis skatījās televīziju. Vēl viens sēdēja netālu no logiem, savā personīgajā atskaņotājā klausījās mūziku un lasīja vecu žurnālu Entertainment Weekly. Šis cilvēks paskatījās uz Bišopu un jau nākamajā mirklī atkal pievērsās lasāmvielai. Tieši priekšā blakus kāpnēm Bišops ieraudzīja liftu un plašu gaiteni - viņš nosprieda, ka tas ved uz ēkas pagalma pusi. Pa labi reģistratūrā sēdēja kāds briļļainis, kurš nolūkojās nācējā. Viņš bija vairāk nekā Četrdesmit gadus vecs, ar nedabiski brūniem matiem un grumbainu seju, kādas mēdz būt kaislīgiem smēķētājiem.

-    Palīdzēt? - viņš jautāja. Uz plāksnītes viņam priekšā bija rakstīts: "Tailers Mārkss."

-    Man vajadzīga istaba vienai naktij, - Bišops sacīja.

Mārkss uzkrītoši pavērās pāri letei, gluži kā meklēdams Bišopa bagāžu.

-    Izlēmāt pēdējā brīdī?

Bišops pasmaidīja.

-    Draudzene atgriezās dienu ātrāk un sadusmojās par to, ko ieraudzīja. Nākas iztikt ar to, kas pagadījās pa rokai.

-    Sešdesmit dolāri par nakti, - Mārkss smīnēdams skaidroja,

- jāmaksā avansā. Izrakstīšanās vienpadsmitos. Visās istabās ir televizors. Vajadzēs personu apliecinošu dokumentu. Tādi noteikumi, saprotiet?

-    Kur gan mēs nonāktu bez tiem? - Bišops attrauca, izņēma no kabatas banknotes un noskaitīja prasīto summu divdesmitniekos un desmitniekos. Tad viņš tos nolika uz letes kopā ar savu jauno autovadītāja apliecību.

Reģistratūras darbinieks salīdzināja fotogrāfiju ar priekšā stāvošo cilvēku. Tad paņēma naudu un noglabāja kaut kur zem letes.

-    Tātad tikai vienai naktij?

-Jā. Vai varbūt līdz brīdim, kad Kristīna pārdomās.

-    Velti mīlēts, Olbraita kungs. - Mārkss iesmējās. - Bet varbūt paveiksies. Labi, aizpildiet šo, un es sameklēšu atslēgu.

Bišops paņēma pildspalvu no turētāja un aizpildīja reģistrē* šanās veidlapu. Mārkss pasniedza atslēgu ar trīssimt astoto numuru uz metāla breloka. Bišops atdeva veidlapu, paņēma atslēgu un vēroja, kā Mārkss salīdzina ierakstītos datus ar autovadītāja apliecībā iespiestajiem. Tad viņš atdeva apliecību un teica:

-    Lifti ir tur. Novēlu labi atpūsties!

-    Paldies, - Bišops atbildēja. Bet Mārkss jau bija pievērsies televīzijai un vairs neklausījās.

DIVDESMIT DEVīTā NODAļA

Bišops nosprieda, ka istaba ir normāla. Tā atradās viesnīcas pagalma pusē, šķita visnotaļ tīra, apgādāta ar gultu, dušu un televizoru. Ārpusē pie loga bija arī ugunsdzēsēju kāpnes. Viņš jau bija pārbaudījis, kurp lejā ved kāpnes no foajē, un atrada rezerves izeju uz pagalma pusi. Viņš pavēra durvis, taču trauksmes signāls neatskanēja.

Pa ceļam uz viesnīcu viņš bija iegājis vēl vienā intemeta kafejnīcā un tagad izņēma no jakas kabatas deviņas izdrukātās lapas un atlocīja tās. Kā jau solījis, Torps bija sagādājis informāciju. Bišops noāva kurpes, noģērba jaku un atlaidās gultā ar papīra lapām rokā.

Pirmajā bija redzama graudaina, palielināta pases fotogrāfija. Vīrietim izrādījās resns kakls, īsi, tumši, dabiski viļņaini mati, mazliet ieslīpas ads un, protams, garš deguns, taisnas lūpas, zods

ar bedrīti un iekrituši vaigi. Tieši tāds, kādu Bišops viņu atcerējās. "Pirmais solis, lai uzmeklētu to, kurš man izlicis slazdus. Absolūti neinteresanta seja, uz kuru otrreiz neviens neatskatās. Iespējams, tieši tādēļ CIP vervētāji viņu uzrunājuši, kad šis beidzis koledžu."

Pārējās astoņās lapās bija dots īss apraksts par viņa karjeru pārvaldē un pēc tam. Bišops sāka no paša sākuma.

Ēdams Kortiss iestājies pārvaldes dienestā tūkstoš deviņsimt astoņdesmit ceturtā gada piecpadsmitajā augustā. Divus gadus pavadījis apmācību centrā Pērli, Virdžīnijas štatā, apguvis karavīru gudrības, pretizlūkošanas tehniku un nopratināšanas metodes. Civilizētā pasaulē atgriezies tūkstoš deviņsimt astoņdesmit sestā gada jūnijā - kā kvalificēts CIP virsnieks.

Pirmos divus gadus strādājis ASV vēstniecībās tādos karstajos punktos kā Haiti un Kenija, iegūstot jaunajiem darba devējiem noderīgas rakstura īpašības. Biogrāfijā trūka detaļu, taču Bišops noprata, ka "noderīgas" šajā gadījumā nozīmē aklu uzticību, alkatību un vispārēju naidu pret līdzcilvēkiem. Tādas īpašības CIP vienmēr vērtēja ļoti augstu. Tekstā bija norādīti tādi kodēti operāciju nosaukumi kā "Lieliskā meitene" un "Tumšais tērauds", taču bez paskaidrojošiem pārvaldes dokumentiem Bišops varēja vien minēt, ko tie nozīmē.

Viņš nosprieda, ka Ēdamam Kortisam veicies, jo nākamos divus gadus puisis pavadījis Afganistānā un organizējis atsevišķu afgāņu un arābu transportēšanu uz ASV, kur tie operācijas "Ciklons" ietvaros piedalījušies militārās mācībās.

Šis kodētais nosaukums Bišopam bija pazīstams. Operācijas "Ciklons" laikā tika apbruņota, apmācīta un finansēta kustība, kas vēlāk pārtapa par "Taliban". Kopš vienpadsmitā septembra notikumiem šī operācija nopietni kritizēta. Bišops uzskatīja, ka lie-lakoties pelnīti. Viņš bija dienējis astoņus gadus un neko nenožēloja, taču viņu joprojām mulsināja tik bieža valsts tuvredzība ārpolitikā. Nedrīkst apbruņot un finansēt tādus grupējumus un cerēt, ka tie nekad neatgriezīsies un neiedurs dimd mugurā. Tā vien šķita, ka lēmēji vispār nemācās no kļūdām. Un nekad ari nemāti-sies.

Spriežot pēc datiem, Kortiss kārtojis "vervētāju treneriem" iebraukšanas vīzas un sameklējis tiem dzīvokļus Atlantijas avēnijā Bruklinā; tajā pašā kvartālā, kur Osāma bin Lādens atvēra savus rekrutēšanas birojus brivības cīnītājiem". Reiz Bišops bija lasījis, ka viņš izmantojis pašus ekstrēmākos biroja apmeklētājus, lai radītu Al-Kāidu.

Bišops berzēja kreiso ausi un lasīja, ka tūkstoš deviņsimt deviņdesmit trešajā gadā Kortiss piedalījies vairāku pārvalžu kopējā operādjā. Uzdevums - gāzt Gvatemalas prezidentu Horhi Ser-rano Eljasu, kurš nācis pie varas un atcēlis konstitūdju. Divus mēnešus pēc tam Kortiss atstāja valsti jaunā prezidenta Ramiro de Leona Karpio rokās.

Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā Kortiss atkal parādījās Afganistānā un piedalījās ilgā izlūkošanas misijā, lai izpētītu modžahedu opija kontrabandas tiklu. Bišops pasmaidīja. Izrādās, vārdu "izlūkošana" var izmantot kā eifēmismu ļoti daudzos gadījumos.

Kortiss tika pieminēts ari kongresa sēdes stenogrammā tūkstoš deviņsimt deviņdesmit sestajā gadā - kā cilvēks, kurš "varbūt bijis klāt" sešu Dominikānas Republikas studentu aģitētāju nopratināšanā un spīdzināšanā. Savukārt tūkstoš deviņsimt deviņdesmit devītajā gadā viņš ar negodu patriekts no Grieķijas, jo viņa ridba "nav savienojama ar diplomātisko statusu". Bišopaprāt, tas varēja nozīmēt pilnīgi visu. Iespējams, neko labu.

Līdz ar to Bišops nebrīnījās, ka divtūkstoš pirmā gada jūnijā Kortiss nolēmis aiziet no pārvaldes. Kā iemesls tika minēta finansējuma Samazināšana, tomēr Bišops visu saprata. Iespējams, pārvaldei bija daudz izdevīgāk samaksāt Kortisam atlaišanas pabalstu, nevis paturēt viņu dienestā un dest vēl lielākus zaudējumus. Tā paša gada novembrī Brenans nolīga Kortisu pašmāju un ārzemju biznesa sarunu organizēšanai. Tekstā gan nebija ne vārda par viņu ceļu šķiršanos dažus gadus vēlāk.

Bišopam nācās atzīt, ka puisim veides. Ari ar iekļūšanu visnotaļ brīnišķīgā kompānijā.

Pie viena gadījuma viņš atgriezās vēlreiz. Ceturtajā lappusē. Tas notika tūkstoš deviņsimt deviņdesmitajā gadā Berlīnē un skāra tā sauktos Rozenholca failus — apmēram četrsimt kompaktdisku kolekdju, kurā uzkrāta vērtīga informādja par Austrumvād-jas ne tik slepenās polidjas Stāsi aģentiem ārzemēs. Tika uzskatīts, ka šī kolekdja glabājas Valsts drošības ministrijā. Tekstā tika minēts, ka Ēdams Kortiss bijis kādas nelielas trieciengrupas loceklis un piedalījies uzbrukumā ministrijai piecpadsmitajā janvāri. Notikuma vietā polidja atrada septiņus mirušus ierēdņus un sargus - visi nogalināti ar šāvienu galvā. Rozenholca failus nekur atrast neizdevās. Vīriem no CIP štāba Lenglijā bija vajadzīgs gads, lai atzītos, ka faili ir pie viņiem, taču to iegūšanas veids tā arī netika atklāts.

Profesionāls, labi organizēts nakts uzbrukums lieliski aizsargātam detoksnim beidzās ar daudziem līķiem. Bišopam šķita, ka visa operādja ir pārāk līdzīga notikumiem Brenana mājā. Viņš nejustos pārsteigts, ja Kortiss izrādītos realizējis vairākus tādus pašus uzbrukumus. Varbūt pārējie nav bijuši tik ievērojami, lai iekļūtu šajā atskaitē. Bet jautās kāda iedibinājusies darbības metode.

Diemžēl oficiālā versija apliecināja, ka Ēdams Kortiss ir miris.

Veselu gadu pirms uzbrukuma Kortiss atceļā no restorāna Vašingtonā bija zaudējis vadību pār savu BMW, ietriecies jaudīgā grants vedējā un uz vietas nomiris. Varas iestādes atrada neskaitāmus apliecinājumus, ka tas tiešām ir viņš, un attāls radinieks Sons Stivensons no Masačūsetsas štata oficiāli identificēja līķi. Bišops centās atrast kādu norādi par vietu, kur Kortiss apglabāts. Un nebūt nebrīnījās par ierakstu policijas ziņojumā, ka Stivensons lids viņu nekavējoties kremēt. "Viss tīrs un kārtīgs."

Nolicis papīrus blakus, Bišops nožāvājās un ieskatījās rokas pulkstenī. Tas rādīja sešus un septiņpadsmit minūtes vakarā. Plakstiņus spieda kāds nežēlīgs smagums. Pēdējo trīsdesmit sešu stundu laikā viņš bija gulējis tikai tās četras stundas, ko pavadīja bezsamaņā cietuma izolatorā. Ķermenim bija vajadzīga atpūta. Viņš iespieda galvu spilvenā un aizvēra ads.

TRĪSDESMITā NODAļA

Deviņos trīspadsmit vakarā no klusās ieliņas stāvlaukumā iepretim viesnīcai Ambassador iebrauca divi policijas automobiļi. Pēc dažām sekundēm tiem pievienojās trešais. Drīz vien no pretējās puses parādījās ceturtais - pelēks četrdurvju Chevrolet, kas iekārtojās dažas stāvvietas tālāk.

No automobiļa izkāpa divas sievietes un viens vīrietis - visi vējjakās ar uzrakstu lieliem baltiem burtiem "ASV Maršalu dienests" . Vienai sievietei bija melna cepurīte ar nagu. Gluži kā pēc mājiena atvērās ari pārējo transportlīdzekļu durvis, un apkārt pirmajiem klusi sastājās pieci formastērpos ģērbušies cilvēki.

Maršalu dienesta darbiniece cepurītē žestikulēdama deva pavēles, rādot pa kreisi no viesnīcas un ari pretējā virzienā. Viens

policists steidza izpildīt pirmo pavēli un aizskrēja divsimt jardus līdz pamestajam veikalam. Uzlicis roku ieroča makstij, viņš gaidīja. Otrs metās pretējā virzienā un paslēpās ēnās pie apakšzemes autostāvvietas ieejas, kuru izmantoja biroju ēkas īrnieki. Pārējie trīs policisti palika pie Maršalu dienesta darbinieces un uzklausīja turpmākos norādījumus.

Sāka pulcēties garāmgājēji, kas ziņkārīgi nolūkojās operācijā, un vēl daži apstājās uz ietves viesnīcai pretējā pusē. Abi policisti posteņos atturēja ikvienu, kas gribēja pienākt tuvāk.

Viesnīcas ārdurvīs parādījās vīrietis ar grumbainu seju un slikti krāsotiem matiem; viņš devās pie maršales. Abi aprunājās, un viņš uzsvērti pamāja. Viņa pajautāja vēl kaut ko; vīrietis papurināja galvu un atbildēja dažos vārdos. Tad viņš atkal iegāja viesnīcā.

Maršalu dienesta darbiniece pacēla galvu un nopētīja apkārtni, izņēma rāciju un pielika pie mutes. Iekams viņa paguva ierunāties, stāvlaukumā parādījās piektā policijas patruļmašīna un klusītēm apstājās pie kulinārijas veikala ielas pretējā pusē. Maršale pagaidīja, kamēr policists izkāpj un pieskrien viņai klāt. Izkāpa ari šoferis, taču tas tikai apgāja apkārt automobilim un ar elkoņiem atbalstījās pret mašīnas jumtu.

Pēc īsas sarunas viņa kolēģis atgriezās un pastāstīja par jaunajām pavēlēm. Tad viņš rikšiem aizlaida prom pa ietvi un aiz-gainīja ziņkārīgos. Kad no kulinārijas veikala iznāca divi vīrieši un sieviete, šoferis vedināja viņus doties pa labi. Tad viņš atkal atslīga pret automobili un vēroja viesnīcu.

Kādu bridi parunājusi rācijā, Maršalu dienesta darbiniece no sānu maksts izņēma Gloka sistēmas ieroci. Tāpat rīkojās viņas kolēģi un trīs patruļnieki. Tad viņi visi sekoja priekšniecei uz viesnīcu.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODALA

Stāvēdams ar muguru pret kulinārijas veikalu, patruļnieks sarāvās, kad viņa labajā nierē iedūrās Bērētas sistēmas pistoles stobrs. Tomēr viņš nepagriezās un ari rokas no automobiļa jumta neatrāva.

-    Pareizi, - Bišops sacīja. - Šeit visi ir draugi. Nekādu pēkšņu kustību. Tu nevari pat iedomāties, dk nervozs es tad kļūstu.

-    Varu iedomāties, - policists atbildēja.

-    Daudzsološs sākums. Tā tik turpini!

Pēkšņas spazmas vēderā pamodināja Bišopu astoņos un piecdesmit piecās vakarā. Kādu bridi viņš ļāvās sāpēm, sakoncentrējās un tad piespieda sevi piecelties. Šoreiz viņš bija pateicīgs šīm sāpēm. Ja nebūtu akūtās nepiedešamības nopirkt pretsāpju līdzekļus, viņš joprojām atrastos viesnīcā. Nospriedis, ka būs labāk, ja Mārkss par viņa pārvietošanos zinās pēc iespējas mazāk, Bišops pameta savu numuru pa ugunsdzēsēju kāpnēm un apgāja apkārt ēkai, lai nonāktu pie diennakts veikala ielas pretējā pusē. Samaksājis par advilu, kokakolu un divas dienas vecu hotdo-gu, kas uzkarsēts veikala mikroviļņu krāsnī, viņš ieraudzīja piebraukušo polidjas automobili.

Bišops nokoda milzīgu gabalu hotdoga, piegāja pie loga un nopētīja apkārtni. Viņš nebija redzējis vai dzirdējis, kā polidsti ieiet iekšā, taču Chevrolet bija tieši tas pats, kuru no rīta rādīja ziņās. Un tas nozīmēja, ka tie ir no Maršalu dienesta. Divus poli-dstus viņš ieraudzīja ielas pretējā pusē un divus - šajā, bet vēl divi droši vien nosedza aizmuguri. Varbūt vēl viens vai divi bija uz jumta. Kāds - foajē. Delanija ar saviem palīgiem neapšaubāmi pati dosies uz trīssimt astoto numuru. Bišops palūkojās pa labi

un pa kreisi. Pagaidām nebija redzami polidjas automobiļi, kas nobloķētu abus ielas galus, taču bija pilnīgi skaidrs, ka drīz ieradīsies papildspēki. Tā vienmēr notika.

Kamēr viņš gaidīja, kad šoferis atkāpsies no automašīnas, ļaus izslīdēt no veikala un netraucēti nozust, pagāja ļoti dārgas sekundes. Taču policists pat nepakustējās.

ūgāk kavēties vairs nedrīkstēja. "Sapratuši, ka istaba ir tukša, viņi aplenks apkārtni un sāks meklēt lieciniekus. Turklāt vēl papildspēki... Jābēg. Nekavējoties."

- Labi, - Bišops teica policistam, - es pasniegšos pēc tava ieroča, izņemšu patronas un tad ielikšu atpakaļ makstī. Tu stāvi rāms un iztēlojies, ka esi uz stingri novilktas virves tūkstoš pēdu augstumā. Viena nepareiza kustība, un tu kriti zemē. Mēs abi.

— Saprotu.

Paraudzījies apkārt, Bišops secināja, ka neviena aizdomīgā nav. Divsimt jardu attālumā pa kreisi policista kolēģis strīdējās ar trim cilvēkiem, kuri acīmredzot vēlējās palikt un noskatīties izrādi. Ari divi ielas pretējā pusē centās noturēt ziņkārīgo pūli. Bišops pasmaidīja. "Ņujorku nevar neiemīlēt."

Joprojām spiezdams pistoli policistam mugurā, Bišops ar kreiso roku atpogāja maksts aizdari, izņēma ierod un pāris sekundēs izņēma visas sešas patronas. Tad viņš ielika aptveri atpakaļ un ieroci - makstī. Bišopam šis cilvēks vēl bija vajadzīgs, tādēļ neliela deņas izrādīšana, neatņemot ierod, pamudinās nespert muļķīgu soli.

-    Ļoti labi, - Bišops sadja. - Mēs viens otru uztveram nopietni. Tagad mēs abi kāpsim tavā mašīnā un brauksim prom.

-    Tevi meklē visās malās, Bišop, - policists teica. - Ilgāk par minūti tu nenoturēsies.

-    Varbūt man tieši minūte ari ir vajadzīga. Kā tevi sauc, patruļniek?

-    praiers. Klifs Praiers.

-    Kur ir mašīnas atslēgas, Klif?

-Jakas kreisajā kabatā.

Bišops piespieda stobru ciešāk, tad pasniedzās un ar kreiso roku izņēma atslēgas. Vēl viņš noņēma roku dzelžus policistam no siksnas un ielika savā kabatā.

-    Labi, Klif, - Bišops sacīja, - lēnām noņem rokas no jumta un atver durvis.

Policists izdarīja, kā likts. Salonā gaisma neiedegās, jo tā paredzēja noteikumi.

-    Uz "trīs" kāp iekšā un pārsēdies pie stūres. Es sēdēšu aizmugurē. Saprati?

-    Jā, - Praiers atbildēja. - Sapratu.

-    Lieliski. Uz priekšu! Viens, divi, trīs!

Praiers ieslīdēja automobilī un ierāpās šofera sēdeklī, tik tikko izvairīdamies no iesperšanas iespaidīgajai radioiekārtai un panelī nostiprinātajam klēpjdatoram. Bišops apsēdās pasažieru pusē, aizvēra durvis un ar ieroci norādīja Praieram uzlikt rokas uz stūres. Kad policists paklausīja, Bišops iegrima dziļāk sēdeklī.

Viņš izslēdza rāciju un iemeta atslēgas klēpī policistam, kurš tobrīd atskatījās. Puisis bija apmēram divdesmit piecus gadus vecs, gludi skuvies, ar dziļām pūtīšu rētām uz sejas. Vairs ne jaunkareivis, taču ari veterāns vēl ne. Viņš sarauca uzacis, kas virs deguna satikās neapmierinātā kāsīti. Ačeles pētīja Bišopu, it kā gribētu iekalt šo seju atmiņā, bet prāts tikmēr apsvēra iespējas rīkoties. Pieredze mācīja, ka viss būs kārtībā, ja viņš paklausīs pavēlēm.

-    Iedarbini motoru un brauc taisni uz priekšu, - Bišops sacīja.

- Nekādas riepu kaukšanas vai dzinēja slāpēšanas. Tu esi pārāk gudrs, lai tā rīkotos, un es esmu pārāk viegli aizkaitināms.

Praiers ielika atslēgu aizdedzē un pagrieza pulksteņrādītāja virzienā. Dzinējs nekavējoties ierūcās.

-    Un tālāk?

-    Koncentrējies tagadnei. Brauc!

Policists ieslēdza ātrumu, viegli piespieda akseleratora pedāli, un automobilis lēnām uzsāka gaitu. Bišops izjuta, kā mašīna uzņem ātrumu, un pēc brīža, kad attālums šķita pietiekams, izslējās sēdeklī un paskatījās ārā pa vējstiklu. Viņi tuvojās krustojumam, kur luksoforā dega sarkanā gaisma.

-    Ieņem kreiso joslu, - Bišops pamācīja. - Pie velna sarkano! Tu esi policists!

Iečērkstējās rācija. Praiers palūkojās pa kreisi, gaidīdams izdevību iejukt satiksmes straumē.

-    Atbildi! - Bišops pamācīja. - Pasaki, ka saņēmi informāciju no posteņa Rasko ielā un brauc pārbaudīt. Un viss. Tad izslēdz.

-    Viņi nenoticēs.

-    Bet par meli ari nenosauks. Vismaz uzreiz. Nu!

Joprojām gaidīdams spraugu starp mašīnām, Praiers atāķēja

rāciju no siksnas un pietuvināja mutei. Kamēr Praiers runāja, Bišops palūkojās ārā pa aizmugures stiklu, pēc tam paķēra rāciju un iemeta to cimdu nodalījumā. Luksoforā iedegās zaļā gaisma; Praiers iegriezās Simt astotajā avēnijā un devās Merikas bulvāra virzienā.

-    Ieslēdz sirēnu un bākugunis, - Bišops pavēlēja. - Krustojumā ar Merikas bulvāri nogriezīsies pa labi. Vai uzminēji, kurp mēs braucam?

Praiers ieslēdza bākugunis un sirēnu, kas pievērsa apkārtējo cilvēku uzmanību. Viņš nogriezās pa kreisi un sāka apdzīt pārējos transportlīdzekļus. Pretimbraucošās automašīnas nekavējoties deva ceļu.

-    Uz Džameiku, - Praiers bilda.

-    Tieši tā. - Bišops zināja, ka no Merikas bulvāra var nokļūt Ārčera avēnijā, bet pēc pieciem vai sešiem kvartāliem nonākt vienā no dzīvākajiem rajoniem Ņujorkā. To šķērso desmit no vienpadsmit Longailendas dzelzceļa līnijām, kuras pēc tam ved katra savā virzienā. Kaut gan bija svētdienas vakars, Bišops sprieda, ka tur būs pietiekami daudz cilvēku, lai varētu iejukt pūlī.

Priekšā gara automobiļu rinda gaidīja pie luksofora krustojumā ar Merikas bulvāri. Praiers ieņēma vajadzīgo joslu un krustojumā pagaidīja, kamēr bākugunis panāk savu. Drīz vien viņš iestūrēja četrjoslu maģistrālē, vadīdams auto gluži kā profesionālis. Bišopam radās aizdomas, ka patiesībā puisim šī neparastā situācija ir iepatikusies.

Bišops laiku pa laikam pacēla galvu, lai redzētu, cik tālu viņi tikuši, bet lielākoties lūkojās uz savu šoferi.

-    Lieliski, Klif, - Bišops sacīja, cenzdamies pārkliegt troksni.

- Vēl tikai mazliet, un braucamais atkal būs tavā rīcībā. - Viņš ieraudzīja zelta gredzenu puisim uz ceturtā pirksta. - Un sievai varēsi izstāstīt skaistu vakara pasaciņu.

-    Protams. Ja vien tu nesa trakosies.

Nopūties Bišops cauri vējstiklam paskatījās tālumā uz sešu joslu krustojumu.

-    Hei vai nē, taču policistu nogalināšana nav manā prioritāšu sarakstā, - viņš sacīja. - Man jau tāpat pietiek problēmu. Protams, ja tu mani izaicināsi... Tagad brauc taisni un nogriezies pa kreisi

Arčera avēnijā. Tāpat ka iepriekš. Neapstājies! Lai pastrādā sirēnas un bākugunis.

Tuvodamies krustojumam, policists samazināja ātrumu. Satiksmes straume, kas plūda austrumu un rietumu virzienā, palēninājās tāda negaidīta kavēkļa priekšā. Praiers izmantoja izdevību un izmanevrēja pāri krustojumam gluži kā ķīniešu biljardā. Ticis pāri, Praiers turpināja ceļu pa Merikas bulvāri, arvien palielinādams ātrumu un bridi pa brīdim pamezdams acis atpakaļskata spogulī.

-    Kaut kas interesants? - Bišops pavaicāja. Viņš pasniedzās un pagrieza spoguli. Aizmugurē tālumā bija redzamas sarkanas un baltas gaismas. Šķita, ka tās ir divas automašīnas. "Nemaz tik daudz laika nevajadzēja," viņš domās secināja un skaļi jautāja: - Delanija, vai ne?

Saviebies Praiers kaut ko norūca, it kā jau doma vien par šo sievieti atbildīgā amatā iezīmētu pastardienu.

-    Es tur sabiju tikai dažas stundas, - Bišops noteica. - Viņa ir apķērīgāka, nekā es domāju.

-    Vai veiksmīgāka. Viesnīcas reģistratūras darbinieks pazina tevi un nospieda pareizo telefona taustiņu kombināciju. Jā, viņai ir talants, noteikti.

Klusībā pasmaidījis, Bišops iztēlojās, cik lieliska Delanija ir darbā. Sliktus tiesībsargus tik kaislīgi neienīst.

-    Ir jauna tūkstošgade, Klif. Un pilnīgi iespējams, ka viņa tiešām tik augstu tikusi ar savu darbu.

Praiers neatbildēja. Varbūt uzskati bija pārāk atšķirīgi, un viņš nesaklausīja ironiju.

Bišops paskatījās uz priekšu. Viņi tuvojās Ārčera avēnijai. Tanī brīdī luksoforā zaļo gaismu nomainīja dzeltenā.

-    Brauc! - viņš uzsauca.

Traucējošu automobiļu nebija, un Praiers palielināja ātrumu, paslīdēja garām tiem, kas gaidīja pagriezienu austrumu virzienā, un iestūrēja avēnijā uz rietumiem.

-    Nolādēts! - iekliedzās Praiers un pagrieza stūri pa labi. Viņiem strauji tuvojās milzīgs Kaumsaki, kurš centās izlauzties transportlīdzekļu rindas priekšgalā. Motociklists ieraudzīja policijas automobili un tūdaļ parāvās pa labi. Bišops saviebās, kad motocikls ietriecās stāvoša dzeltenā taksometra aizmugures durvīs. Policijas auto tikai par mata tiesu izvairījās no sadursmes.

Aizmugures logā Bišops ieraudzīja, kā motociklists nogāžas zemē ar visu transportlīdzekli. Pēc brīža viņš jau bija kājās un skatījās vispirms uz motociklu, tad uz aizbraucošo policijas automobili. No taksometra viņam blakus izlēca saniknots tukls vīrs.

-    Jēzus Horeišio Kristus! - Praiers noelsa, lūkodamies taisni uz priekšu un pārāk bīdamies pavērties sānskata spoguļos. - Vai viņam nekas nekaiš? Teic, ka viņam viss ir kārtībā!

-    Viņam nekas nekaiš, - Bišops apstiprināja, - ja vien taksists viņu nenogalinās. - Kreisajā pusē palika Jorkas koledža, un viņš nolūkojās uz dzelzceļa līniju estakādēm, kas vijās paralēli Ārčera avēnijai, pa kuru viņi tobrīd brauca. - Varbūt nākamreiz puisis paliks savā joslā.

Policists paraudzījās sānskata spogulī un teica:

-    Nemaz nav smieklīgi. Jēziņ! Tas bija tik tuvu!

-    Aizmirsti. Mēs jau gandrīz esam klāt. - Viņi šķērsoja krustojumu ar Simt piecdesmito ielu, un vienu kvartālu tālāk vīdēja krustojums ar Satfina bulvāri. Kamēr Praiers kaut ko neapmierināts bubināja zem deguna, Bišops pārlika visas mantas no ādas jakas kabatām uz bikšu kabatām. Priekšā automobiļi divās rindās gaidīja savu kārtu pie luksofora. - Izslēdz sirēnu un apstājies aiz pēdējās mašīnas. - Policists paklausīja un sā-

ka samazināt ātrumu. Bišops uzlika beisbola cepurīti, paņēma Praiera roku dzelžus un gaidīja, kamēr automobilis pilnībā apstāsies vidējā joslā aiz sarkanas Toyota. Pat nebija jāatskatās, lai divus vai trīs kvartālus aiz muguras pamanītu mirgojošas bākugunis un sirēnu gaudošanu. Aiz krustojuma atradās Dža-meikas stacijas terminālis. Tātad Bišopa rīcībā bija apmēram piecpadsmit sekundes. - Iedod roku dzelžu atslēgas, - viņš pavēlēja.

Vilcinādamies Praiers izņēma tās no bikšu kabatas un pasvieda pār plecu. Bišops pasniedza viņam roku dzelžus un teica:

-    Pie stūres, Klif. Rokas katru savā pusē. Būs labāk, ja pasteigsies. - Viņš nogaidīja, kamēr policists piesprādzē kreiso roku pie stūres, tad izbāž otru cauri stūres ratam un savažo arī to.

Saraucis pieri, Praiers lūkojās uz Bišopu.

-    Varbūt vēl tiksimies, Bišop, - viņš sacīja.

-    Tikai televīzijas ekrānos, - Bišops attrauca, izņēma atslēgas no aizdedzes un iebāza pistoli aiz bikšu siksnas. - Tava jurisdikcija beidzas uz štata robežas. - Kamēr Praiers apsvēra šos vārdus, Bišops izkāpa un aizcirta durvis.

Viņš palūkojās atpakaļ un ieraudzīja divus automobiļus, kas atradās jau kvartāla attālumā. Melnais Chevrolet brauca pa priekšu, tam sekoja policijas auto. Bišops pagriezās un aizskrēja uz ietves pusi, abas atslēgas iemeta notekā līdz ar viesnīcas numura atslēgu un metās uz piecstāvu termināļa ēku.

Bišops sprieda, ka vajātāji nebūs redzējuši, kā viņš izkāpj no mašīnas, tādēļ vispirms noteikti pārbaudīs to. Tad viņi nolems, ka bēglis devies uz termināli un kādu dzelzceļa platformu vai metro staciju. To apstiprinās arī Praiers.

Nonācis krustojumā ar Satfina bulvāri, Bišops apstājās pie biroju ēkas un atskatījās. Abi automobiļi bija nobremzējuši pie

Praiera patruļmašīnas. Bākugunis joprojām mirgoja, taču sirēna bija izslēgta.

Tad viņš norāva cepurīti un novilka jaku, vienlaikus pārliecinādamies, ka krekliņš apsedz ieroci. No krekla viņš izņēma saulesbrilles un uzlika tās. Nokāpis no ietves starp diviem automobiļiem, viņš paslēpa drēbes zem tā, kurš atradās pa kreisi, un lēnā riksī šķērsoja ielu.

Džameikas stacija nesen tika pamatīgi pārbūvēta, un dzelzceļa līniju estakādes pa kreisi no stacijas ēkas atradās zem milzīga tērauda un stikla kupola. Apakšā garš tunelis veda uz stacijas kontroles punktu tieši pretī sliedēm.

Termināļa durvīs Bišops vēlreiz atskatījās. Vajātāji vēl nebija tikuši līdz stūra ēkai, tādēļ viņš atmeta ar roku dūnām un devās pa kreisi uz tuneli. Simtiem jardu attālumā vīdēja firmas taksometru stāvlaukums un vairākas dzeltenās automašīnas ar norādēm "brīvs". Iedams turp, Bišops ieraudzīja Delaniju kopā ar diviem Maršalu dienesta darbiniekiem un pāris policistiem skrienam uz termināļa durvju pusi. Viņa atrāva durvis vaļā, un piecnieks nozuda ēkā.

Bišops aizgāja līdz taksometru stāvlaukumam. Rindas priekšā pie stūres sēdēja apmēram piecdesmit gadus vecs bārdainis, kurš lasīja laikraksta sporta sadaļu un urbināja degunu. Bišops atvēra automobiļa durvis un atkrita aizmugures sēdeklī.

- Uz kurieni, draugs? - šoferis pavaicāja, pat neielūkodamies atpakaļskata spogulī. Joprojām urbinādams degunu, viņš nometa avīzi uz blakus sēdekļa.

Apsvērdams atbildi, Bišops paraudzījās ārā pa sānu logu. "Labs jautājums. Ja pat tādā blusu midzenī kā Ambassador viesnīca cilvēks nevar justies drošs, ko lai saka par citām? Un doku-

mentus ari vairs nevar izmantot." Tātad viesnīcās apmesties vairs nedrīkstēja, un nekas daudz vairs neatlika.

Izņemot vienu.

-    Uz Kenedija lidostu, - Bišops atbildēja šoferim.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAļA

-    Šovakar tu šķiti aizsapņojusies, - sacīja Helina Sūka Nama.

Džena Falstafa sarauca pieri un savilka dvieli cieši sev ap krūtīm.

Kā jau allaž, viņas ģērbtuvē bija palikušas pēdējās. Šī ļoti glītā un ļoti sīciņā korejiete bija Dženas audzēkne un pazina viņu ilgāk par citām, tādēļ Džena pēc treniņiem vienmēr centās palikt ar viņu divatā, lai varētu papļāpāt par vīriešiem. Lai gan - tā kā Dženai šajā jomā neveicās, tad vairāk runāja Helina par vīriešiem savā dzīvē. Parasti viņai bija vairāki vienlaikus.

-    Aizsapņojusies? - Džena pārjautāja.

Helina uzlika krūšturi un pasniedzās zem garajiem un neticami zīdainajiem melnajiem matiem, lai aiztaisītu āķīšus.

-    Par kaut ko jauku, cerams, - viņa sacīja. - Parasti tu spēj koncentrēties. Tu satiecies ar kādu, bet man neko neesi stāstījusi?

Smaidīdama Džena izņēma no skapīša drēbes. Helinasprāt, ikviena pārmaiņa sievietes uzvedībā liecina par vīrieša parādīšanos viņas dzīvē. Un šoreiz - gluži neticami! - viņai bija taisnība. Lielāko dienas daļu Dženas prātu tiešām nodarbināja domas par Džeimsu Bišopu.

Kad viņa pēcpusdienā piedāvājās Ali uzkavēties mājā mazliet ilgāk, brālis bija pasmaidījis un teicis:

-    Bezcerīgi. Turklāt tu esi pietiekami prātīga.

Bija gan skaidrs, ka ari viņa ir iepatikusies Bišopam, tomēr Džena pilnībā piekrita brālim. Pirms aiziešanas viņa apsvēra iespēju iedot Bišopam sava mobilā tālruņa numuru, taču veselais saprāts pēdējā brīdī uzvarēja. Ja Bišopu notvers un numuru atradīs, tad pēdas aizvedīs līdz Ali un pēc tam ari līdz Ouenam Gri-neikras cietumā, bet Džena nevēlējās zaudēt savus brāļus.

"Nolādēts!" viņa domās sodījās. "Kāpēc man vienmēr gadās vīrieši, kurus nevar dabūt?"

Savai draudzenei viņa sacīja:

-    Es satiekos tikai ar tiem, kurus tu man centies piespēlēt. Jāpiebilst, ka neviens no tiem nav otra randiņa vērts.

Helina ieķiķinājās.

-    Tu esi pārāk izvēlīga, un viss. Vismaz izmēģini viņus gultā! Un tad, ja nepatīk, izmet kopā ar cūkgaļas ādiņām. Tā, lūk.

-    Varbūt mani sirdsapziņa moka vairāk nekā tevi.

To dzirdot, Helina sarauca degunu, it kā ostītu nedēļu vecu pienu.

-    Sirdsapziņa! Kāds no tās labums? - Helina pamāja uz T-kreklu ar Elvisa Preslija portretu, ko Džena tobrīd bāza somā.

- Viņu tā noteikti nemocīja. Šis nelaida garām nevienu. Lai gan vīrietim ar šādu izskatu neko nevar pārmest. - Paskatījusies griestos, viņa piebilda: - Interesanti, vai viņam kādreiz bijusi Austrumu sieviete?

Džena papurināja galvu, uzvilka dzeltenbrūnas zamšādas jaku un pasniedzās pēc teniskurpēm. Aizsējusi tās, viņa pajautāja:

-    Vai esam gatavas?

-    Kā vienmēr.

Abas uzmeta plecos treniņtērpu somas, izgāja no ģērbtuves un devās prom pa apakšstāva vingrošanas zāli. Tajā kavējās tikai zā-

Ies īpašniece, kura pie galda datorā pārbaudīja nakamās dienas grafiku.

Abas atvadījās un nokāpa līdz ietvei, bet īpašniece aizslēdza durvis. Ielas malās bija novietoti neskaitāmi automobiļi, un tos daļēji apēnoja milzīgas gobas, kas sastādītas ik pēc divdesmit jardiem.

-    Laikam neizdosies tevi pierunāt uz "Amatniekiem", vai ne? -Helina jautāja. Tas bija jauns, pārmodems bārs neprecētajiem un naktsklubs, ko Helina tomēnes bija sevišķi iecienījusi. - šis ir vīriešu medību vakars.

Džena iesmējās.

-    Tu nekad nepadodies, vai ne? Bet rit ir darbadiena.

-    Ei, jaunība ir tikai vienreiz mūžā! Protams, ja vien tu nedzīvo Losandželosā. Tātad es to uztveru kā "nē"?

-    Trešdien pajautā man vēlreiz, labi?

-    Turu pie vārda. - Tanī brīdī iezvanījās Helinas mobilais tālrunis, un viņa izņēma to no somas, pielika pie auss, pamāja Dže-nai atvadas un devās uz trīs kvartālus attālo autobusa pieturu.

- Henk, jau grasījos tev zvanīt... Šovakar? Zākāt, mani mati... Protams, bet rit ir darbadiena...

"Tā meitene ir nelabojama," Džena nodomāja, šūpodama galvu un noskatīdamās, kā draudzene aiziet. Tad viņa pagriezās un devās pretējā virzienā. Viņa bija spērusi vien desmit soļus, kad no koka ēnas dažu pēdu attālumā no viņas iznāca kāds vīrietis ar kapuci galvā.

Džena nolaida labo plecu, un soma nokrita zemē. Tad viņa pagriezās ar kreiso sānu pret svešinieku un pacēla dūres plecu augstumā. Dzīslās kūsāja adrenalīns, un sirds teju nekavējoties sita divreiz ātrāk. "Lūdzu, kaut viņam nebūtu pistoles!" Džena domās skaitīja.

Vīrietis nekustējās, vien ar kreiso roku noņēma kapuci. Pazinusi viņu, Džena mazliet nomierinājās.

Bišops pasmaidīja un sacīja:

-    Labāk nekausimies, Džena!

TRĪSDESMIT trešā nodala

-    Nekad te neesmu bijis, - Bišops sacīja, gaidīdams, kamēr Džena atradīs atslēgu un ieliks to trešā dzīvokļa augšējā slēdzenē. Košajā gaiteņa apgaismojumā viņa izskatījās lieliski. - Te valda tāds klusums!

-    Jā, - Džena piekrita. - šajā pilsētā tas ir vairāk nekā labi. Te katrs ir par sevi.

Pieveikuši nelielo attālumu līdz Dženas desmit gadus vecajai Honda Accord, viņi aizbrauca uz modemu sešstāvu dzīvojamo māju Loreltonā - apstādījumiem, platām ielām un privātmājām bagātam rajonam Kvīnsā. Automobili viņi atstāja aiz mājas nelielā laukumā, kur pietika vietas divdesmit transportlīdzekļiem. Bišops saskaitīja, ka ik stāvā ir trīs dzīvokļi un uz tiem ved viens lifts ēkas centrā.

Džena tika galā ari ar otru slēdzeni un atvēra durvis, iegāja dzīvoklī un nospieda pāris slēdžus. Kad iedegās gaisma, viņa sacīja:

-    Drīksti ienākt.

Bišops sekoja viņai pa īsu koridoru, pagāja garām kārtīgai vannas istabai kreisajā pusē un nonāca dzīvojamā istabā.

Uzreiz nevarēja pateikt, ka te dzīvo neprecēta sieviete. Bišops bija gaidījis košas krāsas un telpaugus, bet tad nosprieda, ka tāda ir tikai viņa māsas gaume. Dženas dzīvokļa sienas bija baltas,

tādēļ istaba izskatījās plašāka. Lielāko daļu pretējās sienas aizņēma logs. Istabas vidū atradās kafijas galdiņš no melna koka, gaišpelēks trīsvietīgs dīvāns un divi pieskaņoti krēsli. Uz galdiņa mētājās mapes, ātršuvēji, žurnāli un dažādi papīri. Pie sienas pa kreisi līdzās vēl kādām durvīm bija piestiprināts platekrāna televizors, blakus - augsts grāmatplaukts ar kompaktdiskiem, DVD diskiem un brošētām grāmatām. Mazāks grāmatplaukts atradās ari pie labās puses sienas, un tajā tika glabātas vienīgi informātikas mācību grāmatas. Pie sienas Bišopam aiz muguras karājās divas Pikaso litogrāfijas, bet trešā bija redzama pa kreisi no loga.

Dzīvokļa saimniece aizvilka aizkarus, bridi vēroja Bišopu un tad pajautāja:

—    Varbūt atnest kaut ko dzeramu? Ledusskapī vajadzētu būt pintei poļu vodkas. Neprasi, dk ilgi tā tur glabājas.

Bišops pētīja vienu no zīmējumiem un saskaitīja, cik otas triepienu mākslinieks izmantojis, šķita, ka ar zīmuli vilktais paraksts apakšā prasījis daudz vairāk pūļu. Saraucis pieri, viņš pagriezās pret Dženu.

—    Tas ir zirgs vai suns?

Iesmiedamās Džena paskaidroja:

—    Tas ir matadors. — Viņa nometa jaku uz dīvāna, piegāja tuvāk Bišopam un norādīja uz otru zīmējumu. - Bet šis ir zirgs ar visu jātnieku. Un tā... - Viņa pagriezās pret logu. - ...ir guļoša sieviete. — Atkal pievērsusies matadoram, viņa sarauca pieri. - Lai gan, ja tu tā saki...

Džena pārvilka ar pirkstu pār stiklu. Bišops pieliecās tuvāk viņai un tūdaļ saviebās, jo iesāpējās vēders. Džena palūkojās uz viņu un jautāja:

—    Kas notika?

-    Vakar mani pamatīgi apdauzīja. Sekas jūtamas joprojām. -Iztaustījis kabatas, Bišops atskārta, ka no ādas jakas nav paņēmis visu. - Vai tev nebūtu kāda advila tablete?

-    Nāc! - Džena vedināja viņu nākamajā gaitenī. Tur bija divas durvis. Viņi nonāca virtuvē, kas savienota ar ēdamistabu. Gluži tāpat kā viss dzīvoklis, arī tā lielākoties bija balta. Brokastu lete ar divām taburetēm atdalīja virtuvi no ēdamtelpas, kur pie sienas bija piestumts milzīgs galds. Bišops nosprieda, ka Džena neaizraujas ar viesu uzņemšanu, jo lielāko daļu galda virsmas aizņēma Pozver Mac dators. Blakus tam bija divi klēpjdatori, papīru kaudze, skeneris, printeris, maršrutētājs un vēl kādas ierīces, ko viņš nepazina.

Kamēr Džena pārmeklēja atvilktnes, Bišops atslīga pret brokastu leti, novilka kreklu, izņēma aiz siksnas aizbāzto pistoli, ievīstīja to kreklā un nolika tīstokli uz taburetes. Viņš secināja, ka tā būs vieglāk, jo nevajadzēs atbildēt uz neskaitāmiem jautājumiem.

Džena pagriezās, turēdama tablešu paciņu gluži kā balvu.

-    Es zināju, ka tās kaut kur ir. Bet tu nepateici, ko uzdzersi, -viņa sadja un noklakšķināja mēli. - Kā noproti, man trūkst pieredzes šādās lietās. Es pat nepavaicāju, vai esi ēdis! Gribi picu? Netālu ir laba vietiņa, kur es reizumis kaut ko pasūtinu. Strādā ātri.

-    Izklausās lieliski. Un es iešaušu ari glāzīti vodkas.

-    Protams. Domāju, ka es tev pievienošos. - Džena izņēma no ledusskapja tievu, pustukšu pudeli un sameklēja divas glāzes. Pudeles etiķete norādīja, ka tā ir Chopin Potato Vodka. Tātad "Šopēna kartupeļu vodka". Džena katrā glāzē ielēja kristāldzidro dzērienu un paņēma no letes bezvadu tālruni, nospieda kādu pogu un pasūtināja lielo peperoni un sēņu picu. Acīmredzot Džena lielākoties ēda picas, jo piegādātājs pat nepajautāja adresi. Bišops klusībā pasmaidīja un iedzēra trīs tabletes uzreiz. Džena nolika klausuli, paņēma savu glāzi un pasmaidīja.

-    Desmit minūtes, - viņa paziņoja.

Ari Bišops paņēma glāzi, un viņi tās iztukšoja. Iespaids bija jūtams uzreiz. Alkoholu viņš nebija lietojis jau gandrīz trīs gadus. Augumam pārskrēja tirpas un viegls reibums.

-    Oho! - viņš iesaucās.

-    Dod pa galvu, vai ne?

-    Esmu par to dzirdējis, - Bišops sacīja, pētīdams savu glāzi.

-    Stāsti par to, ka šī aizstāj antifrīzu, ir tikai mūsdienu pasaciņas. Kaut vai tādēļ, ka tas būtu pārāk dārgi.

Palocījis galvu, Bišops noskatījās uz galdu.

Džena iesmējās.

-    Droši vien esi jau pamanījis, ka manā vientulības cietoksnī neapgrozās daudz cilvēku. Šad un tad atnāk pāris meitenes no darba, bet pēdējo divu gadu laikā tu esi pirmais vīrietis, ja neskaita Ali, kurš te spēris kāju. Tas būtu jāuztver kā pagodinājums.

-    Ari Lūkasu neesi aicinājusi?

Viņa nopūtās.

-    Lūkasam tāds ielūgums ļoti patiktu. Un viņš gribētu ko vairāk par ielūgumu. Taču nespēj saprast, ka pagātnei jāpaliek pagātnē un no kļūdām jāmācās. Lūdzu, nerunāsim par to!

-    Labi, - Bišops piekrita. - Vai pastāstīsi, kādēļ ielaidi mani savā dzīvoklī? Tu taču mani tik tikko pazīsti.

Bridi klusējusi, Džena sacīja:

-    Tu palīdzēji Ouenam. Iespējams, tev bija savi apsvērumi, taču mans mazais brālītis joprojām ir dzīvs, pateicoties tev. - Tad viņa paraustīja plecus un piebilda: — Un varbūt es gluži vienkārši vēlos palīdzēt. Dažkārt cilvēku rīcības motīvi tiešām ir pavisam vienkārši.

Šī bija viena no tām retajām reizēm Bišopa mūžā, kad viņš neko nevarēja iebilst un tādēļ tikai novilka:

-Skaidrs.

Džena iemalkoja vodku un paskatījās uz Bišopu.

-    Vai īstajam slepkavam ir vārds?

Bišops iepleta acis. Viņš saprata, ka agri vai vēlu šī sieviete sāks izprašņāt, taču viņa jau tāpat zināja bīstami daudz.

-    Manuprāt, būs drošāk, ja tu neiesaistīsies šajā lietā. Hd man, jo mazāk tu zini, jo labāk tev.

Lēni nolikusi glāzi, Džena sakrustoja rokas uz krūtīm. Ads nebija lasāms nekas, taču spriedze vaibstos likās jūtama.

-    Tiešām? - viņa pajautāja. - Un tu domā, ka pajumtes došana izbēgušam rietumniekam nepakļauj mani briesmām?

-    Tu varēsi apgalvot, ka es turēju tevi par ķīlnied.

- Nūja. Bet tā nenotiks. Šīs ir manas mājas; ja vēlies te dažas dienas slēpties, tad labāk sāc runāt ar mani kā ar normālu cilvēku. Ja ne, kā lai es zinu, ka tu pirms trim gadiem nepastrādāji to slepkavību?

-    Tu tiešām tam tid?

-    Un ko dtu lai es domāju, ja tu neko nestāsti?

Bišops vēroja Dženu - savaldzināts un vienlaikus dusmīgs. Lielākoties uz sevi. Viņš bija novērtējis šo sievieti par zemu, turklāt viņai taisnība. Beigu beigās, viņa taču nav vainīga, ka grib visu zināt. Viņš ielēja abiem vēl mazliet dzēriena.

-    Vispirms man jāatrod tāds Ēdams Kortiss, - Bišops iesāka.

- Taču tādējādi es neuzlieku tev nekādu pienākumu. Es pats tikšu galā.

Džena atmaiga.

-    Redzi? Mazliet atklāsmes nesāp, vai ne? Un kā... - Nepabeigusi teikumu, viņa izmetās no istabas, jo pie durvīm kāds zvanīja.

Bija dzirdams, kā Džena apmainās laipnībām ar piegādātāju. Driz vien viņa atgriezās ar picas kasti rokā, nolika to uz letes un atvēra. Ārpus virtuves pavadītajās sekundēs viņa bija izjaukusi savu zirgasti, un tumšie mati nu viļņojās ap pleciem, izceļot ads un augstos vaigu kaulus. Viņi apsēdās uz taburetēm un, vairs neteikdami ne vārda, ķērās pie picas. Pēc pāris kumosiem Džena sacīja:

- Kā tu nonād līdz tam Kortisam?

Bišops izņēma no kabatas izdrukas un nometa tās uz letes. Ēzdama Džena sāka tās pētīt. Bišops saprata, ka ir iesaistījis Dženu šajā lietā jau brīdī, kad ieradās lūgt palīdzību. Tik īsā laikā nevienu dtu viņš iedomāties nespēja. Un tagad viņu pārņēma apziņa, ka ir šai sievietei kaut ko parādā. Tas bija kaut kas jauns. Alerona pagrabā viņš bija nonācis pie secinājuma, ka viņam jau tā ir pietiekami daudz ienaidnieku. 'Turpinot noslēgties sevī, kad tiek piedāvāta palīdzība, es rīkotos muļķīgi. Abi Falstafu brāļi jau izdarījuši milzu pakalpojumu, kāpēc neļaut māsiņai turpināt tradīdju? Varbūt pavērsies lieliskas izredzes/' Apsvēris visu, kas Dženai zināms, Bišops pieņēma lēmumu, kāds nekad agrāk nebūtu pat prātā ienāds.

—    Redzēju šī puiša sejas apakšdaļu Brenana mājā, kad viņš muka prom no turienes. Izrādījās, ka viņš strādājis pie Rendala Brenana, tādēļ palūdzu kādu paziņu atrast maksimāli daudz in-formācijas. Te tā ir.

Džena pamāja un turpināja lasīt. Bišops paņēma vēl vienu picas šķēli. Garšoja lieliski, un viņš aptvēra, ka nav kārtīgi ēdis jau vairāk nekā trīsdesmit sešas stundas.

Tikusi līdz galam, Džena pacēla galvu.

-    Ļoti slikts puisis. Tātad, ja tu redzēji viņu gadu vēlāk, mašīnā avārijas brīdī bija kāds dts.

-    Tieši tā.

-    Vai tad policija nepaņēma pirkstu nospiedumus?

-    Mana pieredze liecina, ka policisti bez būtiska iemesla neapgrūtina sevi ar papildu darbu, un tobrīd nekas neliecināja par krāpšanos. Turklāt viņiem bija radinieks, kas identificēja līķi.

-    Šons Stīvensons? - Džena jautāja, pašķīrusi vajadzīgo lapu.

-    Esmu pārliecināts, ka tagad Kortiss izmanto citu vārdu. Ne jau pirmo reizi viņš tā dara.

-    Hm. - Džena atkal salēja glāzēs un tad pāršķīra lapu. - Te ir pēdējā zināmā viņa adrese, - viņa noteica. - Dzīvoklis Manhetenas centrā.

-    Aizmirsti, - Bišops attrauca, iemalkodams vodku. - To viņš sen pametis.

-    Zinu. Es tikai skaļi domāju.

Bišops pētīja sievietes profilu.

-    Neesmu pajautājis, ar ko tu nodarbojies, Džena.

Viņa ieskatījās savam viesim ads un pasmaidīja.

-    Nekas, tev ir daudz citu problēmu. Es esmu programmētāja. Ne sevišķi aizraujošs darbs, taču es to pieprotu visnotaļ labi, un tas neļauj man palaisties. Šajā ziņā mani darba devēji ir diezgan stingri.

-    Kāpēc? Tu jaunībā biji palaidne?

-    Briesmīga! - plati smaidīdama, attrauca Džena. - Un man joprojām mēdz paslīdēt kāja. - Pagriezusies uz taburetes, viņa ielūkojās acīs savam viesim. - Vēl viena glāzīte, un es tev parādīšu, ko tas nozīmē. Tava kārta saliet.

Bišops jutās iekārdināts. Tiešām. Taču tā būtu kļūda. Ja arī viņu nemedītu puse civilizētās pasaules, šis nebija īstais laiks. Un viņš nebija īstais cilvēks. Šī bija tikai pārsēšanās stacija, un viņš vairs nedrīkstēja pieļaut, ka tiek novirzīts nepareizajās sliedēs.

-    Diez vai tā ir laba doma, - viņš iebilda. - Patiesību sakot, es vai krītu no kājām, un tavs dīvāns šķiet ļoti vilinošs.

Džena atrāvās un smīnēdama lūkojās Bišopā.

-    Labi, - viņa teica. - Varbūt izdosies atrast tev kādu palagu. -Abi piecēlās. Džena izgāja no virtuves un pēc minūtes atgriezās ar segu kaudzi rokās. - Te ir arī dvielis dušai, un vannas istabas skapītī atradīsi jaunu zobu suku.

Paņēmis kaudzi, Bišops virsū uzlika ari savu kreklu ar pistoli, pateicās un devās uz dzīvojamās istabas pusi.

-    Vienmēr laipni, - aiz muguras uzsauca Džena.

TRīSDESMIT CETURTā NODAļA

Bišops pamodās uz Dženas Falstafas dīvāna un atcerējās sarunu iepriekšējā vakarā. Vodka bija padarījusi viņu neierasti runīgu, bet varbūt viņš gluži vienkārši gribēja kādam izkratīt sirdi. Lai kā arī būtu, izlietu ūdeni nesasmelsi, tādēļ viņš pievērsās atmiņām par visu, kas uzzināts pirmajā bēgļa gaitu dienā.

Ēdams Kortiss. Brenana saistība ar viņu. Aiz grāmatplaukta paslēptie papīri. Slepenās kameras. Kurpes nospiedums uz krēsla.

Viņš bija noskaidrojis, kas saista Kortisu ar Brenanu un kā izmantota slepenā eja. Viņaprāt, galvenais motīvs bija nauda. Vēl jāizprot, kurš viņu ievilcis šajā jezgā. Kuram no trijiem bija pietiekami daudz iemeslu izlikt tādus slazdus?

'Torps ir sagādājis informāciju par Kortisu, taču ar to vien nepietiek, lai izsvītrotu viņu no aizdomās turamo saraksta. Vēl jāpārbauda Tenisons un Čeinijs, bet tikšanās ar viņiem būtu pārāk riskanta — īpaši gadījumā, ja Torps nolēmis glābt savu ādu un iz-

stāstīt policijai, ka redzējies ar mani. Tad likumsargiem nebūtu grūti uzminēt nākamo manu soli un sagatavoties tam. Lai vai kā, neliela novērošanas operācija nenāks par sliktu. Es pārbaudīšu situāciju un tad izlemšu. Turklāt vēl jāatrisina Kortisa lieta. Jāpasteidzas, iekams viņš pastrādājis vēl kaut ko."

Atmetis segas, Bišops piecēlās sēdus, pārlaida roku pār galvu un ieklausījās trauku šķindoņā, kas plūda no virtuves. Lai gan plānie aizkari joprojām bija ciet, saules stari ielauzās istabā. Rokas pulkstenis uz kafijas galdiņa rādīja desmit un trīsdesmit septiņas. Viņš bija nogulējis vairāk nekā vienpadsmit stundas un, par spīti sāpēm vēderā, pirmo reizi daudzu mēnešu vai pat gadu laikā jutās atpūties.

Tad viņš uzvilka bikses, T-kreklu un devās uz virtuvi.

Džena stāvēja pie brokastu letes un lēja kafiju divās krūzēs. Mugurā viņai bija īss balts peldmētelis, un miklie mati atķemmēti no sejas. Jau durvīs stāvēdams, Bišops teju sagaršoja kofeīnu. Džena pacēla galvu un sacīja:

-    Tieši laikā.

-    Brīvdiena? - Bišops jautāja.

-    Kāda jēga no atvaļinājuma veselības uzlabošanai, ja tu to neizmanto? - Džena jautāja, paraustījusi plecus. - Tu dzersi melnu, vai ne?

Viņš pamāja ar galvu, apsēdās uz tās pašas taburetes, kur bija sēdējis iepriekšējā vakarā, un iemalkoja kafiju. Tā bija stipra, teju pārāk stipra, taču savu uzdevumu pildīja nevainojami. Džena apsēdās savā pusē un ielika savā krūzē cukuru.

-    Dīvāns acīmredzot ir ļoti ērts. Tu gulēji kā mironis.

-    Laikam biju noilgojies pēc tāda. - Viņš pagriezās un palūkojās uz Poioer Mac. - Neiebildīsi, ja es izmantošu tavu datoru?

Pasmaidījusi Džena pacēla krūzi un iedzēra kafiju.

-    Ja gribi meklēt informāciju par Kortisu, tad par to tev vairs nevajag uztraukties.

-    Tiešām? - Bišopu pārņēma ļaunas priekšnojautas.

-    Es jau viņu atradu, - Džena sacīja. - Vai vismaz labāko nā» kamo...

-    Izbeidz, Džena! - Bišops viņu pārtrauca, nolika krūzi uz letes un piecēlās. Sieviete pārsteigta atrāvās. - Es taču teicu, ka nevajag iesaistīties šajā lietā!

Atbildi negaidīdams, viņš devās uz dzīvojamo istabu un paķēra savu kreklu ar papīriem un pistoli. "Esmu nepareizi novērtējis viņu un vakar pieņēmu nepareizu lēmumu. Bija muļķīgi stāstīt viņai par Kortisu. Nevajadzēja nākt uz šejieni, taču vakar Džameikas taksometrā neko dtu izdomāt nevarēju. Ja cilvēkam nav izvēles, viņš pieļauj kļūdas. Idiots!"

Viņš piegāja pie loga, atrāva aizkarus un skatījās ārā. Bija dzirdams, ka arī Džena ienāk istabā. Nepagriezies Bišops sadja:

-    Kam vēl tu to izstāstīji?

-    Par tevi? Nevienam, protams.

-    Par Kortisu, - Bišops attrauca un pievērsās Dženai. Vienu acumirkli šķita, ka viņa saļims, taču ads saglabājās izaicinājums.

— Lai tik ātri viņu atrastu, tev bija vajadzīga palīdzība.

-    Tev šķiet, ka viena es to nespēju? Zini, jau pirms pāris gadiem tika apgāzta teorija, ka mums ir mazākas smadzenes nekā vīriešiem

-    Ne jau tā es domāju, un tu to zini. Man jā... — Bišops apklusa un sarauca pieri. Atmiņā uzzibsnīja Dženas vārdi par viņas darba devējiem. - Kur tu īsti strādā?

-    Esi kādreiz dzirdējis par Ņujorkas štata Tehnoloģiju pārvaldi?

- Laikam ne.

-    Neesi vienīgais. Tā ir valsts iestāde Impērijas štata laukumā un piedāvā informācijas tehnoloģiju pakalpojumus dtām iestādēm. Es strādāju Informādjas drošības departamentā.

Bišops paberzēja seju.

-    Vai es pareizi dzirdēju? Tu strādā valsts iestādē?

-    Tā gan.

-Jā vai nē?

-    Nesaki, ka cietums pārvērtis tevi par objektīvistu. Zini, pasaulē nekas nav tikai melns vai tikai balts. Esmu neatkarīga līgumdarbu veicēja, kam pienākas apmaksāts atvaļinājums veselības uzlabošanai, taču darbs nav slepens un arī pensija man nepienākas. Skaidrs? - Paraustījusi plecus, Džena apsēdās uz kafijas galdiņa stūra. Bišopam acīmredzami bija mainījies noskaņojums. - Turklāt es neesmu pārliecināta, ka mani pieņemtu valdības darbā uz pilnu slodzi.

-Kāpēc?

-    Tad viņi rūpīgi sāktu rakņāties manā pagātnē, - Džena nošņāca. - Nē, paldies. - Viņa paliecās uz priekšu un atbalstīja elkoņus uz ceļiem. - Paklau, Džeims, piedod, ka rīkojos tev aiz muguras, taču nevienam citam es neko neesmu teikusi. Gluži vienkārši man patīk risināt mīklas, un viss. Tur neko nevar darīt, tas ir mans tiešais pienākums. Un tavējā ir baigi vilinoša.

Bišops atslīga pret palodzi un ar plaukstu pārvilka galvvidum.

-    Saproti, tu to varēji izstāstīt jau vakar, Džena, nevis tagad iemest sejā. Visam pamatā ir uzticēšanās, un es sāku domāt, ka nevajadzēja nākt uz šejieni. Ka esmu pieļāvis kļūdu.

Džena saknieba lūpas un lūkojās uz ierāmēto zīmējumu pie sienas labajā pusē. Uz to, kur attēlota guļoša sieviete.

-    Pirms četriem gadiem, - viņa beidzot iesāka, - ziņās parādījās plašs sižets par piecu hakeru bandu ar nosaukumu "Telefon-zvēri". Tā uzlauza tālruņu tiklus un ieguva savā īpašumā atskaites par kredītiem, kriminālo pagātni un citus datus, ko pārdot trešajām pusēm. - Viņa paskatījās uz Bišopu. - Lasīji?

Atmiņā uzplaiksnīja kaut kādas informācijas druskas, un Bišops jautāja:

-    Viņi deva sev kodētus nosaukumus, vai ne? Dzirdēju, ka beigās federāļi viņus notvēra.

-    Notvēra četrus no pieciem, un katrs dabūja pamatīgu ieslodzījumu federālajā cietumā. Taču bija vēl sestais bandas loceklis, par kuru likumsargiem nebija ne jausmas un kurš sauca sevi par Elektru. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka federāļi ļoti gribētu uzzināt par viņas eksistenci, kamēr vēl nav stājies spēkā Likums par noilgumu. īpaši viņus interesē Elektras īstais vārds un pašreizējā nodarbošanās. - Džena zīmīgi iepleta ads. - Lai uzsāktu izmeklēšanu, pietiek ar vienu telefona zvanu.

Bišops atskārta, ko Džena vēlējās panākt. Šī sieviete deva gandarījumu, iemetot bumbu atpakaļ viņa laukuma pusē. Viņš prata novērtēt šādu žestu. Galu galā, abpusēja uzticība allaž ir labāka.

Viņš apsēdās dīvānā dažu collu attālumā no Dženas. Viņas augšstilbi vīdēja ārā no peldmēteļa, un brūnā āda mirdzēja rita saulē. Tik tuvu, ka varētu pieskarties, tādēļ Bišopam nācās sakopot visus spēkus, lai to neizdarītu.

Saprazdams, ka ir par vēlu atkāpties, viņš teica:

- Labi, stāsti! Ko tu noskaidroji?

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAļA

Smaidīdama Džena pacēla pirkstu un devās atpakaļ uz

ēdamistabu. Pēc brīža viņa atgriezās ar piezīmju lapu rokā. To viņa pasniedza Bišopam. Uz lapas bija rakstīts: "p/k nr. 46533, Ņujorka."

Bišops paskatījās uz viņu un jautāja:

-    Nopietni?

-    Kā lai ņem. Kastīte atrodas Litlnekas pasta nodaļā uz ziemeļiem no šejienes un noīrēta uz gadu. Tātad viņš to joprojām izmanto.

-    Gribētos zināt, kā. - Bišops pamāja uz papīra lapas pusi.

-    Es taču teicu, ka man ir tumša pagātne, - Džena attrauca.

- Ieraudzījusi viņa veco adresi, es sāku domāt par mantotiem īpašumiem un iemanījos tikt Ņujorkas Zemesgrāmatas serveri. Meklēju Ēdamu Kortisu un atradu trīs ierakstus. Pirmie divi nenoderēja, bet trešais norādīja uz četru guļamistabu māju pieklājīgā Neso apgabala rajonā. Sākumā tā piederēja Kenitam Kortisam, kurš nomira tūkstoš deviņsimt deviņdesmit sestajā gadā. īpašumu mantoja viņa dēls Ēdams. Viņš to nekavējoties pārdeva kompānijai "Sirēnas un biedri", kuras direktors bija Džozefs Ārmi-tidžs.

Raukdams pieri, Bišops berzēja rugājiem apaugušos vaigus.

-    Skaidrs.

-    Tad es piezvanīju pašreizējai nomniecei un pateicu, ka esmu no Nekustamā īpašuma regulēšanas komisijas un vēlos noskaidrot, vai klienti ir apmierināti ar iznomātāju firmu darbu. Viņa nosauca "Ešforda īpašumus", un es sazinājos ar viņiem.

-    Tātad Kortiss joprojām ir īpašnieks un māju iznomā, - Bišops secināja. - Bet "Sirēnas un biedri" ir fiktīva firma, kas kalpo par buferi starp viņu un Ešfordu.

Džena pasmaidīja.

Dažus tūkstošus mēnesī par nekā nedarīšanu laikam ir grūti laist garām pat bagātam cilvēkam. "Ešforda īpašumos" es ru-

nāju ar vienu iedomīgu stulbeni. Izšķiedis milzum daudz enerģijas, viņš beidzot nosauca tā jurista vārdu, kurš kārto šis mājas lietas. Tas ir Aleksandrs Stilsons no biroja "Keningtons, Hārtfords unTeilors".

-    Jurists? Tie nekad nav pārāk runīgi.

-    Iespējams, taču ir pierādījies, ka mērķi ne vienmēr var sasniegt, ja skrien ar pieri sienā. Turklāt nedrīkst aizmirst, ka esmu sieviete. - Džena sāka dīdīties gluži kā satraukts bērns. Viņas kājas bija ļoti glītas, bet tas nu bija par daudz. Bišops piespieda sevi piecelties un atgriezās pie loga, lai varētu koncentrēties. - Es iztaujāju viņa sekretāri Ailīnu Tēmbalu. Paskaidroju, ka esmu uz laiku pieņemta darbā viņu grāmatvedībā un mums vajag izrakstīt rēķinu Armitidža kungam par pēdējo ceturksni, bet es nejauši izdzēsu no sistēmas viņa adresi. Tā kā viņš ir Stilsona klients, tad adresei vajadzētu būt ari pie sekretāres. Turklāt es palūdzu, lai viņa šo manu kļūmi patur noslēpumā, citādi es zaudēšu darbu. Ailīna zina, ka meitenēm jāturas kopā, un pēc dažām sekundēm nosauca man šo pastkastes numuru. Viņa izrādījās pretimnākoša, patīkama.

Bišops pasmaidīja.

-    Kāpēc gan ne? Tu veikli strādā, Džena.

-    Vēl viena atskaņa no manas neveiksmīgās jaunības, lai gan mūsdienās to sauc par "sociālo inženieriju".

-    Ja šis ir pastkastes numurs, — mirkli apdomājies, iesāka Bišops, - Kortisam tiek kaut kā ziņots, ka pienākušas vēstules, vai

ne?

- Jā. Es spriežu, ka viņš izmanto īsziņas vai automātisko zvanu sistēmu. Vismaz es tā darītu. Ja es zinātu, ka mani gaida čeks, tad gribētu to saņemt nekavējoties.

-    Piekritu. Tātad tu domā, ka pēcpusdienā nosūtītu vēstuli viņš saņems jau no rīta?

-    Tā vajadzētu būt. Litlneka ir rokas stiepiena attālumā no šejienes. Pagaidi! - Džena piecēlās, devās uz virtuvi un atgriezās ar pildspalvu, piezīmju papīru un dažām aploksnēm rokā. Pasniegusi visu Bišopam, viņa sacīja: - Ko tu rakstīsi?

-    Neko, - Bišops atbildēja, izplēsa četras tīras lapas, salocīja tās uz pusēm un ielika aploksnē. - Marka pievērsīs viņa uzmanību. Varbūt pat visu pateiks.

Aizlīmējis aploksni un uzrakstījis adresi, Bišops nometa vēstuli uz galda. Džena sacīja:

-    Es apģērbšos un aiznesīšu vēstuli līdz pastam, kamēr tu mazgāsies dušā.

Bišops nolūkojās uz priekšā stāvošo sievieti. Vārds "apģērbšos" uzjundīja domas par viņas kājām un īso peldmēteli. Skaļi viņš teica:

-    Tagad es priecājos, ka tev patīk mīklas.

-    Ne jau vienkārši patīk. - Pasmīnējusi Džena piebilda: - Biju iedomājusies, ka tu esi gudrāks.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODALA

Denija Kosta sēdēja trīspadsmit gadus vecā Volvo, kas novietots stāvlaukuma stūrī aiz dzīvojamā nama, un pacietīgi gaidīja Bišopa vai Dženas Falstafas parādīšanos. Vīrieti profesionālā lietā, sievieti - daudz personiskākā.

Kad iepriekšējā vakarā Denija paziņoja Hedisonam par Bišopa nozušanu pēc policistu parādīšanās Ambassador viesnīcā, priekšnieks ieinteresējās par sievietes parādīšanos. Un viņas vilcināšanos pie mājas pirms aizbraukšanas.

Kosta pasniedza piezīmju grāmatiņu ar automobiļa numuru.

- Zini, - Hedisons pasmaidījis sacīja, - varu likt galvu ķīlā, ka Bišopam tā meiča vajadzīga, lai atrastu paslēptuvi. Atstāj to manā ziņā, un es tev sadabūšu meičas adresi, lai vari pārbaudīt dzīvokli.

Hedisons nebija melojis, un kopš tā brīža atlika vien vērot. Pirms pusdienlaika Falstafa devās uz savu automašīnu un aizbrauca. Drīz vien objekts ar dvieli ap gurniem parādījās dzīvojamās istabas logā. Kosta uzrakstīja Hedisonam īsziņu, cerēdama priekšnieku iepriecināt, bet viņš šķita teju vienaldzīgs - un kāds tur brīnums, ja reiz viss izvērsies tieši tā, kā viņš paredzējis. Denija viņam neko nevarēja pārmest. Viņi bija pazīstami daudzus gadus, un Hedisons reti spēra kļūmīgu soli. Viņš arī pavēlēja piestiprināt Falstafas automobilim izsekošanas ierīci, kad sieviete atgriezīsies. Katram gadījumam. Otrreiz Bišopu viņi nedrīkstēja pazaudēt.

Kosta bija izpildījusi visas instrukcijas un uz kādu laiku jutās mierīga.

Viens šķita pilnīgi skaidrs — dzīve allaž kļūst jautrāka, ja piezvana Hedisons. Protams, Kosta zināja, ka Rojs Hedisons nav īstais vārds, lai gan lietots jau pirms desmit gadiem, kad abi pirmo reizi satikās. Tomēr likās dabiski lietot šo, nevis īsto vārdu.

Tolaik Hedisons strādāja Ketrala narkodīleru bandā un prata izdabūt informāciju no ikviena. Noguris no parastajām brutālajām nopratināšanas metodēm, viņš mēdza nolaupīt jauniņu potenciālā informatora radinieci, ielaist tai asinīs narkotikas un izvarot viņu upura acu priekšā. Psiholoģiskais efekts, kādu uz upuri atstāja šī aina - mīļotā radiniece no sirds izbauda nežēlīgo uzbrukumu -, parasti bija briesmīgs, un nabadziņš drīz vien bija gatavs izstāstīt visu. Tiklīdz informācija bija saņemta, He-disons nogalināja upuri, un pusaudze vai nu pievienojās viņam, vai ari tika nogādāta uz kādu no neskaitāmajām organizācijas prieka mājām - apgūt iemaņas jaunajā profesijā. Nekas netika izšķiests velti.

Atzinies Kostai, ka viņam vajadzīga uzticama labā roka, Hedisons pat nenojauta, cik lojālu cilvēku atradis. Abu kopīgās intereses ļoti daudzās jomās tikai nostiprināja unikālās attiecības, un Kosta drīz vien aktīvi piedalījās nopratināšanās, izsakot priekšlikumus un noslīpējot tehniku. Šāda aizrautība pārsteidza pat Hedisonu. Bet Kosta allaž uzskatīja, ka darbs jādara ar prieku.

Četrus gadus vēlāk tika arestēti galvenie bandas locekļi, tādējādi pieliekot punktu Ketrala kundzībai tirgū- īsu bridi pirms tam Hedisons nozuda un parādījās pie Kostas durvīm pēc vairākiem mēnešiem - gludi skuvies un atguvis dabisko melno matu krāsu. Atzinās, ka ilgu laiku bijis Pārvaldes cīņai ar narkotiku apgrozību slepenais aģents un ka spiests mainīt karjeru, kad priekšniecība atklājusi dažus no viņa ne tik godīgajiem darījumiem. Viņš nav nosaucis Kostas vārdu, jo lojalitāti vērtē augstāk par visu. Un uzticamiem cilvēkiem vienmēr atrodas kāds darbiņš.

Viņš bija turējis savu solījumu. Kopš tā laika Denija Kosta allaž labprāt palīdzēja Hedisonam. Bija patīkami strādāt kopā ar cilvēku, kurš plāno uz priekšu un prot atrisināt jebkuru problēmu. Un maksā vairāk nekā vajadzīgs, īpaši gadījumos, kad līst asinis. Bieži vien klāt nāca ari prēmijas, piemēram, šī Džena Falstafa. Pavērās plašas iespējas.

Caur viegli tonēto vējstiklu lūkodamies dzīvokļa logos, viņa sāka prātot, kā Hedisons iecerējis rīkoties ar Bišopu. Ja šis cilvēks būtu gluži vienkārši jānovāc no ceļa, tad pietiktu ar zvanu uz "911", tātad vilcināšanās iecerēta ar nolūku. Acīmredzot Hedi-sons vēlas, lai Bišops kaut ko izdara, taču pats Bišops par to vēl neko nezina.

Kosta gluži vienkārši sēdēja savā automobilī, vēroja un apcerēja, kas Bišopam būtu jāizdara.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAļA

Divas stundas vēlāk Džena un Bišops brauca pa klusu, kokiem apstādītu ieliņu Bruklinas Ridžvudas rajonā. Katrā pusē slējās pirms kara celtas divstāvu rindu mājas, lielākoties ar nevainojami koptiem mauriņiem. Sems Čeinijs dzīvoja namā ar deviņdesmit otro numuru. Bišops zināja, ka aiz mājas ir neliels dārziņš, -reiz viņš te sabija, kad Čeinijs kādā brīvākā brīdī komandas biedriem noorganizēja nedēļas nogales pikniku. Tā bija viena no retajām reizēm, kad visi atpūtās kopā. Bišopam šķita, ka tas noticis pirms simts gadiem.

-    īstā ir māja ar balto žogu, - viņš sacīja. - Bet neapstājies.

-    Sapratu, - Džena attrauca, un Honda brauca uz priekšu ar ātrumu piecpadsmit jūdzes stundā.

Sakārtojis cepurītes nagu, Bišops nopētīja māju. Viņš zināja, ka Čeinijs joprojām tur dzīvo, jo pirms došanās ārā no dzīvokļa Džena atkal ielauzās Zemesgrāmatas reģistrā un pārbaudīja šo informāciju. Ielas malā pie mājas stāvēja sudrabots Chevrolet SUV. Tāds modelis Čeinijam piederēja ari toreiz. Tikai Šis bija jaunāks. Mašīnu jautājumos Čeinijs allaž bijis ieradumu vergs.

Augšstāvā aizkari bija ciet - tādējādi apliecinot, kur Čeinijs meklējams. Vai nu viens, vai kopā ar kādu veiksmīgu kluba "Varones" darbinieci, ko viņš paņēmis līdzi uz mājām. Puisis noteikti bija no pūču tipa - tieši tādēļ Bišops izlēma pirmām kārtām pārbaudīt māju. 'Tenisons pagaidīs - droši vien sēž savā birojā, kur jā rēķinās ar daudziem mainīgajiem. Pārāk daudz cilvēku var mani pazīt. Tādās situācijās labāk izmantot mājas. Mazāk liecinieku."

Bišops nopētīja ari pārējos transportlīdzekļus, kam viņi brauca garām. Visi šķita tukši. Bet tas neko nenozīmēja. Gan jau redzēs.

Apmēram simts jardus priekšā vīdēja krustojums. Uz stūra atradās veikaliņš, kam priekšā Bišops ieraudzīja vairākas brīvas stāvvietas.

-    Pieturēsi tur uz minūti?

-    Protams.

Šķita patīkami, ka Džena neuzdod nevajadzīgus jautājumus vai vismaz nogaida, kamēr pienāks piemērotāks laiks iztaujāšanai. Nav daudz cilvēku, kas to spēj. Bišops secināja, ka viņa varētu kļūt par lielisku kareivi. Kad viņa apturēja automobili, Bišops pagriezās pret viņu un sacīja:

-    Izdarīsi man pakalpojumu, labi? Ieiesi veikalā un nopirksi šodienas Times?

Džena paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

-    Atbraukt tādu gabalu uz Bruklinu, lai nopirktu avīzi! Tu tiešām zini, kā izturēties pret meiteni. - Dzinējs joprojām darbojās, bet Džena izkāpa un nozuda veikalā.

Bišops pagrozīja atpakaļskata spoguli, lai varētu redzēt visu, kas notiek aizmugurē. īpaši - transportlīdzekļus, kam viņi tikko pabrauca garām. Jo sevišķi - tumši pelēko Ford Crozvn Victoria ar tonētajiem stikliem, kurš novietots dažas mājas tālāk no Čeinija mītnes. Tagad Bišops pasmaidīja. "Es tevi redzu."

Pēc minūtes Džena atgriezās, pasniedza Bišopam avīzi un sacīja:

-Ja gribi zināt, tu joprojām esi pirmajās lapās.

-    Negribu.

-    Tad kāpēc tev vajadzīga avīze?

-    Gribēju par kaut ko pārliecināties un iedomājos, ka būtu aizdomīgi, ja mēs te apstātos bez kāda redzama iemesla. Paveries at-pakaļskata spogulī! Redzi to tumši pelēko sedanu?

Džena iegrozīja spoguli vecajā pozīcijā un pēc brīža teica:

-    Ar tiem tonētajiem stikliem? Vai tur kāds sēž?

-    Tā gan. Kad braucām garām, viņš droši vien pieliecās.

-    Policists?

Bišops pasmaidīja.

-    Tas ir Croum Victoria. Tādu parasti izvēlas taksometru šoferi un likumsargi, bet pēc taksometra tas neizskatās.

-    Un ko tas nozīmē? - nopūtusies pajautāja Džena. - Ka Torps ziņojis par vakardienas tikšanos ar tevi?

-    Iespējams. Drīzāk gan Maršalu dienests grib būt pārliecināts, ka visi sektori nosegti. Es tieši tā rīkotos. Bet tas nozīmē, ka viņi novēro arī Tenisonu, un es padaban nevaru izdarīt neko. Nāksies atgriezties pēc dienas vai divām un cerēt, ka viņi zaudējuši interesi.

Džena palocīja galvu.

-Kurp tālāk?

-    Laikam pie tevis.

-    Labi, - Džena attrauca un stūrēja krustojuma virzienā. - Bet tev paliek Kortiss. Varbūt viņš palīdzēs saīsināt aizdomās turamo sarakstu.

Bišops paskatījās ārā pa logu un sacīja:

-    Ir notikušas arī dīvainākas lietas.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAļA

-    Kāpēc gan to sauc par dzīvu Satiksmi, ja neviens nekustas ne no vietas? - Džena īgņojās, nospiezdama bremžu pedāli.

Bija otrdienas rīts, un viņi kopā ar daudziem citiem rīta braucējiem nīka Krosailendas bulvāri, kas veda uz ziemeļiem.

Pagriezies Bišops nolūkojās, kā Džena ar plaukstām bungo pa stūri. Viņa bija uzvilkusi vienkāršu dzeltenbrūnu T-kreklu un zilus džinsus, lai gan tik daiļš augums jebkuras drānas vērta neparastas. Bišopam patika šīs sievietes lietišķā attieksme pret savu izskatu. Tādējādi viņa šķita vēl pievilcīgāka.

Pats Bišops bija uzvilcis vienu no Ouena uzvalkiem, ko Džena glabāja savas guļamistabas skapja dibenā, gaidot brāļa atbrīvošanu pēc dažiem gadiem. Piedurknes bija mazliet par garām, taču citādi apģērbs derēja.

-    Nomierinies, - viņš sacīja. - Vēl nav pat pusdeviņi. - Pasta nodaļa Litlnekā darbu sāka tikai deviņos.

-    Zinu, taču šādos gadījumos es ilgojos pēc automātiskās ātrumkārbas.

-    Pilsētniece, kas ilgojas pēc ātruma pārslēga, tiešām ir brīnums. Izskatās, ka tu nekad nemeklē vieglāko ceļu.

Džena palūkojās uz viņu un pasmaidīja.

-    Tāda nu es esmu.

Viņa pagriezās un no plecu somas, kas atradās uz aizmugures sēdekļa, izņēma nelielu piezīmju bloknotu ar Elvisu Presliju uz vāka. Bišopu intriģēja ari šis Dženas rakstura aspekts - aizraušanās ar baltādaino rokenrola elku, kurš miris pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem. Viņa noteikti nebija parasta sieviete. Uzjautrināts Bišops noraudzījās, kā viņa uzliek lasāmās brilles šaurā ietvarā.

-    Ikviens, kurš pie datora nosēdējis tik daudz stundu, agri vai vēlu tiek pie brillēm, - Džena paskaidroja. - Un lielākoties tas no* tiek agri.

-    Tev piestāv, - Bišops sacīja.

-    Tu man glaimo. - Džena pasmaidīja. - Nezinu, ko tu par to teiksi, taču es kaut ko noskaidroju, kamēr tu gulēji. Tavs Rendals Brenans patiesībā nebija nekāds eņģelis, vai ne?

-    Un kurš tad ir? - Bišops attrauca. - Man nemaksāja par to, ka sargāju kāda tikumus. Es zināju vien to, ka Brenans ir veiksmīgs ieroču tirgotājs, kas piespiež attīstības valstis parakstīt ilgtermiņa līgumus par bruņojuma piegādēm. Sistēma ir tā noslīpēta, ka lielāko daļu darba viņš paveic, neizejot no augšstāva kabineta. Kad ģimenei ārpus īpašuma robežām sāka sekot savādi cilvēki, viņš lūdza palīdzību firmai "Roisa korpuss".

-    Beidzot, - Džena novilka, kad transportlīdzekļi sāka braukt, pamazām palielinot ātrumu. - Vai kādreiz esi ticies ar viņu? Proti, ar Morganu Roisu?

-    Vienu reizi. Tiku iepazīstināts ar viņu drīz pēc pieteikšanās tajā firmā. Visnotaļ neveikls brīdis. Mums nebija nekā, ko sacīt, lai gan vēlāk uzzināju, ka tieši viņš ieteicis piedāvāt man darbu. Varbūt kāds nosūtījis rekomendāciju, un viņš aizlicis vārdu. Pēc dažiem mēnešiem viņš kļuva par vientuļnieku. Neviens nezina iemeslu. Tagad viņš runā ar saviem tuvākajiem palīgiem, svarīgākajiem klientiem, nereti ar štata vadību. Uz savu četrdesmitstā-vu biroju ik dienu dodas ar personīgo helikopteru, nekad nenokāpj zemāk par savu kabinetu augšējā stāvā un jau gadiem izvairās no fotografēšanās. Protams, mana ieslodzījuma laikā kaut kas ir mainījies.

-    Varbūt viņš kautrējas, - Džena sprieda. - Vai zināji, ka viņš kopā ar Brenanu dienēja Vjetnamā? - Viņa atvēra bloknotu un uzmeklēja kādu konkrētu lappusi. - Abi pulkveža pakāpē.

Bišops strauji ievilka elpu, kad priekšā braucošais automobilis nobremzēja un Džena tik tikko paguva izvairīties no sadursmes.

-    Varbūt dod man? - viņš pajautāja.

Saraukusi pieri, Džena pasniedza bloknotu Bišopam.

-Jā, mēs dzirdējām baumas, ka viņi bijuši pazīstami kopš dienesta jūras kājniekos, - Bišops apstiprināja.

-    Skaidrs. Ejam tālāk. Es atradu kādu divdesmit gadus vecu slavinošu rakstu avīzē Nezv York Times. Tajā bija stāstīts par Brenana sievu Alisiju, kura iesaistījusies plašā AIDS fonda darbībā. Rendals pieminēts kā vīrs, kurš lepojas ar sievu un izbrīvējis laiku saspringtā darba grafikā, lai atbalstītu viņu. - Automobilis brauca ar ātrumu četrdesmit jūdzes stundā, un Džena noņēma brilles, pieliecās tuvāk Bišopam un uzsita pa bloknotu, norādīdama kādu konkrētu vietu tekstā. - Izlasi šo! Un pievērs uzmanību publikācijas datumam.

Bišops paklausīgi lasīja: "...vieglāk pateikt nekā izdarīt, jo lielāko daļu Rendala laika aizņem privātās apsardzes firmas vadīšana, ko viņš kopā ar savu kolēģi nodibinājis pirms trim mēnešiem." Apakšā Džena bija pierakstījusi: "1987. gada 17. aprīlis."

-    "Roisa korpuss" dibināts tā paša gada janvāri, - Bišops sacīja.

-    Precīzāk sakot, piecpadsmitajā janvāri. - Pavīdēja Trīsdesmit pumās "E" nobrauktuves norāde, un Džena pārkārtojās labajā joslā. - Tā kā firmas nosaukums un Roisa vārds nav minēts, šī saistība nevienam slepkavību izmeklēšanas laikā neienāca prātā. Policija bija arestejusi tevi un dziļāk rakņāties vairs nevēlējās. Interesanti, vai ne?

- Jā. - Bišops domīgi palocīja galvu. - Lai gan es nezinu, kā tas attiecināms uz slepkavībām vai mani. - Pēc mirkļa viņš piebilda: - Laikam kaut kas noticis, un viņu ceļi šķīrušies drīz pēc firmas nodibināšanas. Roiss droši vien nopircis Brenana daļas. Lai gan nopietni tie strīdi nav bijuši, ja reiz Brenans vēlāk lūdzis Roisa palīdzību.

- Varbūt cerēja uz kādu atlaidi. Šaubos, vai mēs to jebkad noskaidrosim. Iegūt konkrētu informāciju par Roisu ir gandrīz neiespējami. Un man tā reti gadās.

-    Iespējams, viņa rīcībā ir vesels štats, kurš nodarbojas ar pēdu slēpšanu. Vēl kaut kas?

Džena nogriezās Ziemeļu bulvāri un devās uz Daglastonu.

-    Tikai savāds nekrologs Brenana dzimtās pilsētas avīzē The Thomton Gazette. Izrādās, ka Brenans bija vienīgais Helēnas Gan-dijas mantinieks. Viņa mirusi tūkstoš deviņsimt astoņdesmit astotā gada jūlijā.

Bišops sarauca pieri.

-    Nekad par tādu neesmu dzirdējis. Kāda slavenība?

-    Sazvērestību teorijas piekritējiem viņa ir gluži vai svētais grāls. Vairāk nekā piecdesmit gadus bijusi Džona Edgara Hūve-ra sekretāre, kalpojusi līdz pat viņa nāvei tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrajā gadā. Helēna Gandija iztaujāta tūdaļ pēc Hūve-ra līķa atrašanas un daudzus gadus turēta aizdomās par kompromitējošu dokumentu aiznešanu no priekšnieka biroja vēl pirms tam, kad publiski paziņots par viņa nāvi.

-    Interesants fakts. Bet ne vairāk.

-    Kā noprotu, tu netici sazvērestību teorijām, - smaidīdama secināja Džena.

-    Vairāk es ticu Bendžaminam Franklinam. Tieši viņš mēdza teikt, ka trijatā noslēpumu var glabāt tikai tad, ja divi ir miruši. Sazvērestību teorijas labi izskatās tikai filmās. Reālajā dzīvē ir daudz grūtāk.

Džena iepleta acis.

-    Un tomēr, ir pilnīgi iespējams, ka pēc Gandijas nāves saglabājušies vismaz daži zagšanas vērti dokumenti, un tie nonāca Brenana īpašumā.

-    Neticu, - Bišops attrauca, papurinājis galvu. - Protams, zināma informācija ir lielas naudas vērta, taču septiņdesmito gadu dokumenti... Tīk seni valdības noslēpumi ir interesanti vienīgi ziņkārīgajiem. Parasti risinājums ir gauži vienkāršs, un šajā gadījumā es sliecos domāt, ka visam pamatā ir nauda. Brenanam tās netrūka, un bija arī slepenā glabātava. Saliekam šos faktus kopā un atrodam tā nakts uzbrukuma motīvu.

-Jā, varbūt tev taisnība, - Džena sacīja. Viņi apstājās pie luksofora krustojumā ar Maratonas aleju. - Gandrīz jau esam klāt.

Bišops nopētīja celtnes labajā pusē aiz krustojuma. Milzīgo deviņpadsmitā gadsimta stilā ieturēto koka namu uz stūra. Nelielu, neuzkrītošu, baltu vienstāva ēku, kurā acīmredzot iekārtots pasts. Par valsts naudu nekādu arhitektūras brīnumu uzcelt nav iespējams.

Iedegās zaļā gaisma. Bišops sacīja:

-    Apstājies pirmajā brīvajā vietā.

Džena paklausīja, izslēdza dzinēju un izņēma no somas mobilo tālruni.

-    Aizmirsu tev iedot šo. - Viņa pasniedza Bišopam aparātu un divas SIM kartes. - Par divdesmit dolāriem 7-Eleven veikalā, taču nav nemaz tik slikts. Baterija ir uzlādēta, stunda sarunu apmaksāta, papildus vēl balss ieraksts un kamera. Tu varbūt to reti

lietosi, taču es ieprogrammēju savu numuru. - Viņa paraustīja plecus. - Nekad jau nevar zināt, vai ne?

-    Paldies, - Bišops sacīja, uzmeta skatienu tālrunim un ielika to Ouena žaketes kabatā kopā ar SIM kartēm. Tad viņš uzlika saulesbrilles un pasniedzās pēc durvju roktura.

- Esi pārliecināts, ka man nevajag pagaidīt? Ja nu viņš šodien neparādās? Tu taču nevari te klaiņot apkārt.

-    Gan kaut ko izdomāšu. Šādā situācijā man labāk būt vienam. Pēc brīža Džena palocīja galvu.

^ Labi, - viņa sacīja. - Uzmanies!

-    Protams, - Bišops noteica, izkāpa no automobiļa un aizvēra durvis. Nolūkojies, kā Džena aizbrauc, viņš šķērsoja ielu un uzmeklēja veikalu, kurā pārdod aprīkojumu aktīvai atpūtai.

TRīSDESMIT DEVITā NODAļA

Otrdienas rītā vienpadsmitos divdesmit septiņās vīrietis, kuru mēdza dēvēt par Ēdamu Kortisu, stāvēja pie pastmarku automāta līdzās pastkastīšu skapim, atvēra aploksni, ko tikko bija izņēmis no pastkastītes numur četri, seši, pieci, trīs, trīs, un tūdaļ saprata, ka to māju vajadzēja pārdot jau sen.

Proti, pārdot kādam citam, nevis sev.

Bet tas nemaz nebija iespējams, vai ne? īrnieki nāca un gāja, bet viņa nams Neso apgabalā nekad nestāvēja tukšs ilgāk par pāris nedēļām. Turklāt, godīgi sakot, viņš jau bija pieradis pie tās ikmēneša naudas balvas. Ari pēc tam, kad Stilsons un iznomāšanas aģentūra paņēma savu daļu, palika vairāk nekā pietiekami, lai viņš izturētu saspringtos periodus, kas iestājās laiku pa laikam. Kā tagad, piemēram. Tas allaž bija čeks, kā viņš jau pašā

sākumā norādījis Stilsonam. Un allaž citā mēneša laikā, jo viņš jau agrā jaunībā secinājis, ka regularitāte cilvēku var nogalināt ātrāk nekā lode.

šī bija vienīgā saikne ar viņa pagātni, un kāds to izmantojis, lai viņu atrastu. Citādi nevarēja būt.

Kortiss smagi nopūtās, un pierē iegūla grumbas. Seja kopš tā laika, kas fiksēts Bišopa fotogrāfijā, kļuvusi tuklāka, taču ķermenis joprojām bija tikpat lieliskā stāvoklī kā divreiz jaunākam vīrietim. Savulaik viļņainie brūnie mati ieguvuši sāls un piparu nokrāsu, apgriezti īsi, sākuši atkāpties no deniņiem un tapuši plānāki.

Pa labi no viņa atradās pieci kases lodziņi, taču tikai pie viena strādāja kasiere. Rindā joprojām stāvēja tie paši divi cilvēki, kas tur atradās arī pirms minūtes, kad viņš ienāca. Pacietīgā sieviete aiz otrā lodziņa apkalpoja sakumpušu veci, kurš uzvilcis savu labāko uzvalku. Aiz viņa - apmēram četrdesmit gadus veca māte, kas cenšas nelikties ne zinis par bērneli blakus. "Tikai divi klienti un es. Tātad tas, kurš mani gaida, atrodas ārpusē. Tukšās lapas aploksnē nozīmē, ka viņiem ir vienalga, ko es zinu." Viņš varēja nosaukt vismaz trīs cilvēkus no savas iepriekšējās dzīves, kuri ļoti labprāt redzētu viņu mirušu, un ārā varēja gaidīt ikviens no tiem. Sētas puses izeja pa sānieliņu tik un tā noveda uz ielas, tātad tikpat labi ārā doties varēja pa ierastajām durvīm. Turklāt Lexus, ko viņš atstājis ielas malā, bija praktiski jauns. "Lai esmu nolādēts, ja tagad to pametīšu!"

Aizslēdzis pastkastīti, Kortiss pieliecās, it kā gribētu sasaitēt kurpes. Viņš par dažām collām parāva uz augšu melnos džinsus, no potītes maksts izņēma savu uzticamo Kolta sistēmas 380 kalibra automātisko pistoli Mustang un atkal piecēlās. Noņēmis

drošības pārslēgu, viņš ielika ieroci sporta jakas kabatā un devās ārā no pasta nodaļas.

Cauri divvērtņu stikla durvīm viņš nopētīja garām plūstošo satiksmes straumi un ielas malā novietotos transportlīdzekļus. Viņa dzeltenbrūnais Lems atradās pa labi aiz vairākiem automobiļiem. Nevienā no tiem nebija cilvēku.

Viņš atvēra pasta nodaļas durvis, izgāja ārā un paskatījās uz abām pusēm. Pa kreisi luksoforu virzienā attālinājās vairāki gājēji. Pa labi tādu bija vēl mazāk - tuvojās tikai vīrietis tumšā uzvalkā, apmēram simt piecdesmit jardu attālumā.

Labajā rokā joprojām spiezdams pistoli, Kortiss devās uz savu trīsdesmit jardus attālo automobili. Viņš gāja lēni, neatraudams acu no vīrieša, kurš tuvojās. Tas bija apmēram sešas pēdas garš, vairāk nekā trīsdesmit gadus vecs, brillēs, īsiem tumšiem matiem. Šķita, ka viņš lūkojas uz visām pusēm, tikai ne uz Kortisu, un iet apņēmīgā gaitā. Abas rokas sabāztas kabatās.

Viss likās aplam, un Kortisam izkalta rīkle. Viņš pielika soli, pēc dažām sekundēm jau stāvēja pie šofera puses durvīm un slēdza tās vaļā. Tad viņš pagriezās, atbalstījās pret automobili un paskatījās uz nācēju. Tas atradās divdesmit jardu attālumā, tobrīd izņēma labo roku no kabatas un iedams sāka to šūpot gar sāniem. Otra roka palika bikšu kabatā. Kortiss sprieda, ka varētu nošaut puisi un aizbēgt, iekams kāds kaut ko pamana. Kolta sistēmas pistole bija skaļa, taču tādu pašu troksni rada arī automobiļa priekšlaicīga aizdedze.

Bija palikuši desmit jardi, un Kortiss nomērķēja vīrietim vēderā. Viņš bija gatavs. Vīrietis joprojām skatījās taisni uz priekšu un nepalēnināja gaitu. Kortiss turpināja novērot vīrieša kreiso sānu un gaidīja kaut jel mazāko mājienu, kas pamudinās šaut.

Vēl tikai pieci jardi, bet vīrieša kreisā roka nekustējās. Kortiss nenolaida acu un sarauca pieri, kad vīrietis pagāja garām un turpināja iet tālāk. "Pie velna! Kas te notiek?" Kortiss nolūkojās, kā vīrietis pieveic pasta nodaļas vienīgo pakāpienu līdz divvērtņu durvīm, atver tās un ieiet iekšā.

Durvis aizvērās, un Kortiss izelpoja.

"Labi. Tātad esmu kļūdījies. Taču mednieks joprojām ir tuvumā, un es te esmu kā uz delnas." Pastiepis roku sev aiz muguras, Kortiss atvēra automobiļa durvis, veikli ieslīdēja sēdeklī un aizvēra durvis. Bāzdams atslēgu aizdedzē, viņš prātoja, kā rīkotos, ja būtu mainītās lomās. Nepietiek laika, lai piestiprinātu riebīgu pārsteigumu startera motoram. Labāk būtu automobiļa apakša paslēpt izsekošanas ierīci un uzbrukt upurim mājās. Bet viņš negrasījās uzreiz doties mājup. Tobrīd izdevīgāk likās braukt uz industriālo parku divu kilometru attālumā no pasta. Viņš nolēma stūrēt uz turieni, vienlaikus novērot, kādos sekotājos iedzīvojies, un tikt ar viņiem galā.

Kad viņš iedarbināja dzinēju, kaklam pieskārās tik pazīstamais vēsais metāls. Kāds vīrietis aizmugures sēdeklī noteica:

- Lieliski, Kortis! Pabraukāsimies!

ČETRDESMITā NODAļA

Džena apsēdās uz tuvākās taburetes, nometa atslēgas uz ēdamistabas galda un prātoja, kas notiek ar vīriešiem un viņu sasodīto ego. "Kāpēc viņi nevar atstāt savu lepnumu aiz durvīm un pieņemt palīdzību? Vai tiešām tas ir tik grūti? Bet nē, Bišops nekad tik atklāti nerīkosies. Tas neiederas noslēgtā vientuļnieka tēlā, kādu viņš izvēlējies."

_ Vīrieši var tā nokaitināt! - Džena iesaucās.

Tomēr viņa palīdzēja, atrodot Kortisa pasta adresi. Pat Bišops nevarēja iebilst tādam rezultātam. Dženai atlika vien cerēt, ka Ēdams Kortiss izrādīsies no nepacietīgajiem, kuri maksā par paziņošanas sistēmu, citādi Bišopam nāksies ilgi gaidīt.

Atglaudusi matus, Džena noslīdēja no taburetes, iegāja dzīvojamā istabā un uz krēsla ieraudzīja Bišopa drēbes. Tās bija salocītas un saliktas glītā kaudzītē. "Vismaz nav sliņķis." Tad viņa pasmaidīja, pacēla kreklu un iztaustīja kabatas. "Jā, es esmu ziņkārīga. Un viņam nāksies ar to samierināties. Viņš taču par īri nemaksā."

Krekla kabatās nekā nebija. Tāpat kā melnajās auduma biksēs. Džena ari pati nezināja, ko gribējusi atrast. Viņa salocīja drēbes un nolika atpakaļ uz krēsla, tad apgāja apkārt kafijas galdiņam un apsēdās dīvānā. Un satrūkās no tādas kā papīru čaukstēšanas. Pacēlusi spilvenu, viņa atrada saņurcītas, saplēstas papīra lapas. "Tā, tā," viņa domās sprieda, "kas tad tas?"

Džena nopētīja atradumu un saprata, ka no sešiem gabaliem iznāk trīs veselas lapas. Sakrustojusi kājas, viņa apsēdās uz grīdas, izklāja lapas pareizā kārtībā uz kafijas galdiņa un sāka lasīt.

Pirmās divas veidoja garlaicīgu vēstuli, ko rakstījis Entonijs Kārtraits no Volda koledžas Tribekā. Vēstulē detalizēti vēstīts, cik lieliski būtu, ja Rendals Brenans izvēlētos viņu iestādi sava dēla Filipa tālākajai izglītošanai. Un cik jauki būtu, ja Brenans Seniors gribētu uzzināt, ka patlaban tiek rekonstruēts koledžas bibliotēkas spārns un kā izglītības iestādes vadība spēj novērtēt filantropus, kas atbalsta ilgtermiņa ieguldījumus izglītībā.

Tik nekaunīgs tonis mudināja Dženu nogrozīt galvu. "Uz Bre-nanu tāds neatstātu nekādu iespaidu. īpaši jau sadaļa par dāsnākajiem sponsoriem un iespēju viņu vārdos nosaukt ēkas spārnus."

Trešā lapa šķita intriģējošāka. Tā bija datēta ar tūkstoš deviņsimt astoņdesmit devītā gada deviņpadsmito martu un nākusi no Tomasa B. Vītlija Vilouvrīvsas pansionātā Sanfrancisko. Tā bija atbilde uz kādu Brenana lūgumu sniegt informāciju par vīrieti vārdā Timotijs R. Eberts, kurš uzturējies pansionātā tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotajā un sešdesmit devītajā gadā. Vītlijs paudis nožēlu, ka nedrīkst izpaust ziņas par saviem klientiem. Nedrīkst pat apstiprināt, ka šāds cilvēks tur tiešām dzīvojis. Pašā apakšā bija grūti izlasāms teksts: "Vilouvrivsas pansionāts ir bezpeļņas organizācija, kas darbojas Kebnekajses korporācijas aizgādībā."

Pamanījusi, ka papīram kaut kas spīd cauri, Džena apgrieza abas lapas daļas otrādi. Tur bija kāda burtu kopa. Desmit līdzskaņi un deviņi patskaņi. Daži atkārtojās. Uzrakstīti haotiski ar pildspalvu, it kā cilvēks būtu gatavojies zīmēt anagrammu mīklu. Džena atkal pagrieza lapas un atslīga pret dīvānu. Bungodama ar pirkstu galiem pa kafijas galdiņu, viņa prātoja, kur Bišops ņēmis šīs lapas un kāpēc paslēpis tās zem dīvāna spilvena.

Zināms bija vien tas, ka Bišops nav paņēmis vēstules līdzi. "Un tas nozīmē," Džena sprieda, "ka es bez bažām varu tās izpētīt, vai ne?"

ČETRDESMIT PIRMĀ NODALA

Sēdēdams aizmugurē, Bišops raudzījās Kortisam pakausī. Labajā rokā viņš žņaudza Bērētas sistēmas pistoli, savukārt Kortisa ierocis atdusējās kabatā. Pa Longailendas ātrgaitas maģistrāli viņi devās rietumu virzienā uz Vudsaidas rajonu Kvīnsā. Cerībā, ka adrese uz autovadītāja apliecības nav tikpat izdomāta kā viņa vārds.

No rīta pēc neilgiem meklējumiem Bišops atrada tūrisma piederumu veikalu un kļuva par firmas Brunton kabatas teleskopa īpašnieku. Tad viņš iegāja modema izskata publiskajā bibliotēkā uz Ziemeļu bulvāra un Maratonas alejas stūra - tieši pretī pasta nodaļai. Izņēmis no plaukta kādu grāmatu, viņš apsēdās pie loga. Ikreiz, kad kāds vīrietis tuvojās pasta nodaļai ielas pretējā pusē, Bišops ar teleskopa palīdzību nopētīja viņa seju.

Vienpadsmitos divdesmit piecās viņš jau sāka prātot, dk ilgi varēs netraucēti novērot, un tanī brīdī parādījās Lexus ar tonētiem stikliem. Šofera seja šķita novecojusi un mati mainījušies, taču pat no attāluma Bišops saprata, ka tas ir vīrietis, kuru viņš redzējis fotogrāfijā. Un zoda līnija kopš pēdējās tikšanās pirms trim gadiem nebija mainījusies.

Tiklīdz Kortiss iegāja pastā, Bišops pameta bibliotēku, šķērsoja ielu un paskatījās zem Lexus buferiem. Aizmugurē atradis nelielu magnetizētu kastīti, Bišops pasmaidīja. Ar rezerves atslēgu ticis salonā un atkal aizslēdzis durvis, Bišops nogūlās sēdeklī un gaidīja. Viņam nebija ne jausmas, kas bija tas vīrietis uzvalkā, taču jutās pateicīgs, ka svešais sagādājis Kortisam nepatīkamu satraukumu.

Kortiss skaļi nopūtās un sacīja:

-    Un es vienmēr uzskatīju, ka advokāti prot glabāt noslēpumus. Gan es vēl aprunāšos ar to nelieti Stilsonu!

-    Vaino tikai pats sevi, - Bišops pamācīja. - Pateikšu priekšā: kad nākamreiz gribēsi nozust, novāc pēdas vai ari nemaz nemēģini.

-    Vai es pareizi dzirdu? - Kortiss nošņāca. - Tu dod padomu man? Tas jāpieraksta! - Tad viņš atkal apklusa un turpināja stūrēt.

Garām paslīdēja Divdesmitā nobrauktuve. Bišops zināja, ka nākamā būs tā, pa kuru viņi nonāks Kvīnsas bulvāri, Piecdesmit septītajā ielā un Kortisa dzīvoklī. Brīdi apdomājies, viņš izņēma no kabatas Dženas doto tālruņa aparātu un atrada vajadzīgo funkciju.

-    Vai tev, brāl, ir kaut mazākā nojausma par to, dk slavens esi? -Kortiss jautāja, lūkodamies uz savu pasažieri atpakaļskata spogulī. - Zvēru, ka tavu seju rāda visās programmās, izņemot tele-veikala kanālu QVC, un drīz vien tā būs zināma ikvienam patruļniekam. Jā, kungs, tā vien izskatās, ka mana auto aizmugurē sēž īsta slavenība!

-    Turklāt tu mani pazini ari tolaik, kad es vēl nebiju kaut kas. Tev joprojām ir tā rēta, kuru atstāju, vai ari tā sadzijusi?

Kortiss paraudzījās uz savu labo apakšdelmu un sacīja:

-    Ej pie velna, Bišop! - Un viņš atkal apklusa.

Kad viņi pabrauca garām Deviņpadsmitās nobrauktuves norādei, Kortiss palūkojās sānu spogulī un iekārtojās labajā joslā, lai nogrieztos.

-    Zini, es izlasīju tavu biogrāfiju. - Runādams Bišops vēroja satiksmi. - Ļoti iespaidīga. Tu esi piedalījies tādās operācijās! Tik eksotiskās vietās! Un tik daudz līķu! Tu varētu uzrakstīt grāmatu.

Neatbildējis Kortiss pievienojās transporta straumei, kas nobrauca no automaģistrāles.

Bišops atpakaļskata spogulī raudzījās Kortisam tieši acīs.

-    īsiem vārdiem sakot, pirms trim gadiem četri smagi bruņoti vīri ielauzās labi apsargātā mājā. Tikai viens palika dzīvs, taču

vispirms šis vīrs spīdzināja un nogalināja jaunu meiteni un viņas tēvu. Tad viņš nozuda, atstājot notikuma vietā apsargu, kuram jākļūst par grēkāzi. Un tagad tu izstāstīsi, kāpēc tā rīkojies.

-    Tu tiešām esi pārliecināts par sevi, vai ne?

-    Šajā dzīvē cilvēks ne par ko nevar būt pārliecināts. Gribi visu izstāstīt?

-    Kamdēļ? Tu man tik un tā neticēsi.

-    Bet tu pamēģini.

Kortiss ieskatījās Bišopam acīs.

-    Kad nobrauksim, es varu gluži vienkārši ietriekties pretimbraucošā mašīnā. Vai palielināt ātrumu līdz deviņdesmit. Tad lūkosim, kas notiks.

-    Šajā satiksmes straumē? Uz priekšu! Es allaž esmu gatavs gūt jaunu pieredzi, un tas man pateiks daudz vairāk, nekā tu līdz šim esi atklājis.

-    Paklau, Bišop, - Kortiss sacīja, iestūrēdams Kvīnsas bulvāri un atkal apstādamies. - Iespējams, ka viss, ko tu par mani domā, ir patiesība. Izņemot vienu sīkumu.

-    Ak tā?

-    Ak tā. Gribi zināt, ko es ieraudzīju, kad nonācu augšstāva kabinetā? - Tā kā Bišops gluži vienkārši skatījās uz viņu, Kortiss turpināja: - Trīs mirušos. Tāpat kā tu.

ČETRDESMIT OTRĀ NODALA

Džena sēdēja pie ēdamistabas galda un, malkodama kokako-lu, lasīja Vilouvrīvsas pansionāta mājaslapu. Tā bija lieliski izstrādāta. Neskaitāmi laimīgi iemītnieki smaida saviem uniformētajiem aprūpētājiem uz gaumīgi būvētu, nededzinātu ķieģeļu ēku

pakāpieniem. Fotogrāfijās bija redzama apstādījumiem bagāta apkārtne.

Sadaļā "Par mums" bija daudz teksta, kurā maz pateikts, toties tika uzsvērts diskrētums un kvalitatīva aprūpe un ievietotas neskaitāmas atsauksmes no apmierinātajiem ģimenes locekļiem. Pašā apakšā bija rakstīts: "Aprūpējam vecus cilvēkus jau 38 gadus." Džena sarauca pieri. Tas nozīmētu, ka iestāde dibināta septiņdesmito gadu sākumā, taču Brenans šķita pārliecināts par dtu laiku. Savā vēstulē Vītlijs nepapūlējās viņu palabot, lai gan tā būtu ekonomiskāk un taktiskāk. Galu galā, lielākā daļa institūdju lepotos, ja varētu lielīties ar dibināšanu pilsoņu kara laikos. Klienti uzticas kompānijai ar vēsturi, tādēļ šķita neparasti, ka vēstulē tam nav pievērsta uzmanība.

"Varbūt viņi vēlas paturēt pagātni noslēpumā?"

Ieinteresējusies Džena noklikšķināja uz ikonas "Kontakti" un ieguva adresi pilsētas piestātnes rajonā un trīs tālruņa numurus. Turpat varēja pārskatīt nelielu vadošā personāla sarakstu un daudz garāku pansionāta mediķu un konsultantu uzskaitījumu. Katram aiz uzvārda sekoja gara burtu rinda. Džena sprieda, ka Vītlijs admredzot aizgājis pensijā vai miris, jo rīkotājdirektora amatā norādīta Airina Reivenskorta. Jau uzvārds vien atbaidīja, tādēļ Džena izpētīja sarakstu, meklēdama kādu pielaidīgāku personu. "Džefrijs Goldens, lietvedis," viņa domās nosprieda. 'Tāds derēs."

Džena uzmeta ad virtuves pulkstenim - divpadsmit un piecpadsmit minūtes, tātad rietumkrastā būs deviņi un piecpadsmit. Viņa paņēma bezvadu tālruņa aparātu, sastādīja pirmo numuru un saprata, ka līnija ir aizņemta. Tad viņa izmēģināja otru numuru, un pēc diviem signāliem atsaucās sieviete jauneklīgā balsī:

_ Labrīt! Vilouvrivsa. Kā varu palīdzēt?

-    Mans vārds ir Mārgarita Hantlija, - Džena sacīja. - Vai es varētu runāt ar Džefriju Goldenu, lūdzu?

-    Protams, - atbildēja sieviete. - Uzgaidiet!

Pēc īsa brīža klausulē atskanēja griezīga vīrieša balss.

-    Hantlijas kundze? Te Džefrijs Goldens. Kā varu palīdzēt?

-Sveicināti, Goldena kungs! Es strādāju Valsts ieņēmumu dienesta ūinoisas birojā, un priekšnieks sacīja, ka jūs varētu man palīdzēt kādā lietā. Ceru, ka tā arī ir...

-    Es savu atskaiti nosūtīju jau pirms vairākiem mēnešiem, Hantlijas kundze. Man ir videoieraksts un parakstītas liecību kopijas, ko snieguši cilvēki, kas te bija sūtījuma nodošanas laikā. Ha-ha!

Džena izvalbīja ads. Dažkārt bija grūti aptvert, ka Ņujorka un Kalifomija tomēr ir vienas valsts sastāvdaļas.

-    Goldena kungs...

-    Saudet mani par Džefu, lūdzu!

-    Labi. Ne jau par jums es gribēju vaicāt. Lieta attiecas uz Vi-louvrīvsu vai drīzāk uz tās priekšgājēju.

-    Nesaprotu.

-    Mēs patlaban gatavojam lietu par izvairīšanos no nodokļu samaksas, un šis cilvēks apgalvo, ka bijis jūsu iestādes klients tūkstoš deviņsimt... - Džena skaļi pačaukstināja papīrus un tad turpināja: - ...sešdesmit astotajā un sešdesmit devītajā gadā. Bet Vilouvrivsa dibināta vairākus gadus vēlāk.

-    Tūkstoš deviņsimt septiņdesmit pirmajā, - Goldens precizēja.

-    Lūk! Vai saprotat? Ja mēs apsūdzam viņu par izvairīšanos no nodokļu samaksas šajos un ari dtos gados un viņš tiesā uzrādīs dokumentus, ka tiešām atradies tur, kur apgalvo, tad mēs zaudēsim uzticamību. Iekams izvirzīt apsūdzību, mums nepieciešami fakti un dati par Šiem diviem gadiem.

-    Ja jau viņam ir dokumenti, lai pierādītu savu uzturēšanos kādā iestādē, vai viņš tos nevar uzrādīt jums?

-    Diemžēl pilnīgas atklātības princips neattiecas uz nodokļu lietām, - Džena paskaidroja. Viņai gan nebija ne jausmas, vai tā tiešām ir. - Ja jūs man pateiktu, kam īpašums piederēja pirms jums un kur es varētu iegūt nepieciešamos datus, kas apstiprinātu vai noliegtu šī cilvēka paskaidrojumus par iztrūkstošajiem gadiem... - Otrā galā valdīja absolūts klusums. - Vai jūs klausāties, Goldena kungs?

-Jā.

Vienzilbīgas atbildes nebija laba zīme. Mierināja vien tas, ka lietvedis vēl nebija pasūtījis viņu labi tālu. Ja nodokļu inspektors kaut ko jautā, atbild ikviens.

-    Vai jums ir šāda informācija, Goldena kungs?

-    Vai šī lieta gūs plašu publidtāti, Hantlijas kundze?

-    Noteikti ne. Ieņēmumu dienestam mediji nav sevišķi noderīgi, tādēļ mēs cenšamies maksimāli izvairīties no sabiedrības uzmanības.

Pēc kāda brīža Goldens sacīja:

-    Mūsu publiskajam tēlam šo ziņu parādīšanās atklātībā par labu nenāks.

-    Varu apliecināt, ka tā nenotiks.

-    Labi. Pašreizējie īpašnieki Vilouvrivsu iegādājās tūkstoš deviņsimt septiņdesmitajā gadā, rekonstruēja to, uzbūvēja vairākus jaunus spārnus un pēc gada atvēra bezpeļņas iestādi ar pašreizējo nosaukumu.

-    Kāds bija iepriekšējais?

-    Kevendiša privātā slimnīca.

-    Visnotaļ nekaitīgs nosaukums.

Goldens nopūtās.

-    Viņi specializējās garīgi slimo aprūpēšanā.

-    Saprotu, - Džena sacīja. - Tātad tā bija patversme.

-    No šī vārda mēs cenšamies izvairīties, kad runājam par Ke-vendišu, Hantlijas kundze. Tas liek domāt par vecu, gotiskā stilā celtu ēku, kurā mīt nežēlīgi slepkavas. Lai gan agrāk Šīs bija ne visai aprīkotas mājas vēl bīstamākiem elementiem. Daudzi pacienti ieradās labprātīgi. Jūs jau droši vien zināt, ka garīgajām slimībām ir dažādas formas.

-    Negribēju jūs aizvainot.

-    Protams. - Goldens nervozi iesmējās. - Es tikai... Lai vai kā, apkārtējiem labāk nezināt, kas šeit notika agrāk. Mēs septiņdesmit pirmo uzskatām par sākuma gadu. Mūsu pagātne gan nav nekāds noslēpums, taču reklamēt to nevēlamies.

-    Skaidrs. Tātad jūs apgalvojat, ka tikt pie senākiem datiem nebūs iespējams?

-    Mums te tiešām nekā nav. Varbūt.. Uzgaidiet mirklīti! - Klausulē Džena dzirdēja datora tastatūras klabināšanu. Tad Goldens sacīja: — Izskatās, ka vecās slimnīcas dokumenti tiek glabāti noliktavā austrumos. Izņemot pacientu slimības vēstures, protams, jo tās visas nodotas pacientu ģimenes ārstiem. Varu nosaukt adresi, bet jums varbūt būs nepieciešams tiesas orderis, lai iepazītos ar dokumentiem.

Dženu iepriecināja vārds "austrumos".

-    Par adresi es tiešām priecātos, - viņa sacīja.

Goldens nosauca kādu Bruklinas adresi un glabātavas numuru. Džena visu iekricelēja piezīmju bloknotā.

-    Jūs man ļoti palīdzējāt, Goldena kungs!

-    Vienmēr laipni, Hantlijas kundze. Atcerieties mani, kad pienāks audita laiks!

Beigusi sarunu, Džena ieskatījās piezīmēs un sāka prātot, vai tikko nav velti izšķiedusi stundu no savas dzīves. Bija apšaubāmi iedomāties, ka pirms divdesmit gadiem uzrakstīta vēstule ir jebkā saistīta ar asiņainajiem notikumiem pirms trim gadiem. Taču nekad neko nevar zināt. Viņa pievērsās ekrānam un atcerējās par otru vēstuli. No koledžas. "Pie velna!" viņa domās sodījās. "Kad esi zirgā..."

Viņa ierakstīja meklētājā vārdus "Rendals Brenans" un "Vol-da koledža". Pirmā saite rezultātu lapā bija Volda koledžas mā-jaslapa. Viņa to noklikšķināja un atvēra mājaslapas sadaļu, kurā cildināta plašā koledžas bibliotēka. Un nesen tapusī piebūve.

Brenana spārns.

'Tātad viņš tomēr pieņēmis piedāvājumu iemūžināt savu vārdu. Interesanti un varbūt pat noderīgi." Dženu pārņēma tas pats apmierinājums, kādu viņa izjuta ikreiz, kad tika atrisināta kāda problēma. Viņa pierakstīja mājaslapas adresi, tad atkal paķēra tālruni un pēc atmiņas sastādīja numuru.

Abonents atsaucās pēc pieciem signāliem.

-Hallo?

-    Čau! Vai esi aizņemts?

ČETRDESMIT TREšā NODAļA

-    Sēdi vidū, rokas turi kabatās, - Bišops sacīja no savas vietas pie netīras virtuves letes un vēroja, kā Ēdams Kortiss, plati smaidīdams, paklausīgi atslīgst paša dīvānā. Bišops jau bija pārbau-

dījis dīvānu un pārliecinājies, ka aiz spilveniem nekas nav paslēpts.

Kortisa dzīvoklis bija liels un plašs, ar cietkoksnes grīdu un logiem, kuri sniedzas no grīdas līdz griestiem un pa kuriem var redzēt Jauno Krucifiksa kapsētu. Bišops sēdēja uz taburetes ar seju pret Kortisu, vienu elkoni atbalstīdams uz letes un kreiso roku ar pistoli turēdams klēpī. Virtuves lete nebija vākta jau vairākas dienas, un netīrie galda piederumi cīnījās par vietu ar neizēstiem šķīvjiem un līdzņemšanas ēdiena kastēm. Kādā pustukšā nūdeļu kārbā Bišops ieraudzīja bezvadu tālruņa aparātu. Tas apliecināja, ka tuvākajā laikā viņus neviens nepārtrauks.

i Es jau teicu, ka tu man neticēsi, - Kortiss iesāka.

-    Man nepietika informācijas, lai noformulētu savu viedokli, -Bišops attrauca. - Tātad tu par seifglabāta vu uzzināji, kad strādāji pie Brenana?

Paraustījis plecus, Kortiss klusēja.

Bišops pavēcināja savu Bērētas sistēmas pistoli.

-    Vai gribi, lai es kļūstu negants?

-    Kā tad! Tu tik daudz pūļu izšķiedi, lai mani atrastu, un tagad gluži vienkārši nošausi, tā ari nesaņēmis atbildes?

-    Varbūt. Kāds man ir parādā par trim gadiem, ko pavadīju cietumā, Kortis. Un patlaban šis "kāds" esi tu. Ja tu neko nestāstīsi, es varu piebeigt tevi un turpināt meklējumus. Tu zini, ka es to izdarīšu. Es tevi atradu, lai gan citiem tas nebija pa spēkam, un es atradīšu arī tavu drauģeli. Vajadzēs vien mazliet vairāk laika, un viss. Sāc runāt, un man nebūs iemesla nogalināt tevi.

Kādu mirkli Kortiss kodīja vaiga iekšpusi. Tad viņš pagriezās pret logu un paskatījās debesīs. Pagāja piecas sekundes. Desmit. Bišops saprata, ka viņš apdomājas. Apsver iespējas. "Tieši tādēļ jau Kortiss nodzīvojis tik ilgi. Zina, ka man nav, ko zaudēt. Un

apjēdz, ka dažas atbildes neko nemaksā. Ka runāšana patiesībā ļaus iegūt."

Beidzot Kortiss pievērsās Bišopam un nopūtās.

-    Labi, brāl. Aprunāsimies!

-    Seifglabātava. Kā tu par to uzzināji?

-    Vecais muļķis kādudien pēc dažām glāzītēm pats par to izpļāpājās. Kā izbūvējis to drīz vien pēc īpašuma iegādes. Diemžēl kuņas dēls aizsūtīja mani prom, tādēļ nepaguvu slepeno eju apskatīt. Izdzimtenis!

-Kāpēc?

šķita, ka uz šo jautājumu Kortisam nav atbildes. Tad viņš nopūtās un sacīja:

-    Natālijas Brenanas dēļ. Kā būtu ar vienu dūmu?

Bridi apdomājies, Bišops palocīja galvu. Galvenais - lai Kortiss turpina runāt.

-    Ar vienu roku. Kreiso.

-    Uzokšķerēji, ka neesmu tāds kreilis kā tu, ja? - Kortiss pasmaidīja un pārspīlētām kustībām ar kreiso roku izņēma no krekla kabatas cigarešu paciņu un vienreiz lietojamas šķiltavas. Aizkūpinājis cigareti, viņš nolika paciņu un šķiltavas uz dīvāna kreisā paroceņa, izpūta dūmu mākoni un teica: - Tu tur biji, brāl! Tu zini, dk traka viņa bija. Nespēja pievērst sava vecā uzmanību, tāpēc metās virsū ikvienai tēvišķai personai, kas gadījās tuvumā, un tu pat attapties nepaspēji, kad ballīte jau bija sākusies. Nevarētu gan teikt, ka manā gadījumā viņai bija daudz jānopūlas, jo viņa taču mēdza staigāt pa māju deši pieguļošos šortos un krekliņā, kas nav platāks par auklu. Sevišķi viņa nekautrējās. Bet tu taču to zini, vai ne?

Bišops neatbildēja, taču jutās visnotaļ pārliecināts, ka Ēdams Kortiss nemelo. Tāda ridba bija Natālijas dabā. Veikli prātā kaut ko aprēķinājis, viņš sacīja:

-    Kad tu tur strādāji, viņa vēl bija bērns.

Kortiss paraustīja plecus un ievilka dūmu.

-    Piecpadsmitgadīgās tagad ir trisdesmitgadnieču vērtas. Zini, mūsdienās viņas tik ātri pieaug, un viņa gribēja tādas lietas... - Kortiss pasmaidīja un pašūpoja galvu. - Ei, es taču nebiju pirmais, ja saproti, ko es ar to gribu teikt.

"Jēziņ!" Bišops nodomāja. "Nav brinums, ka meiča bija tik traka!"

-    Tātad viņa izstāstīja tēvam par jums?

- Nē. Viņa nebija ļauna, tikai dumja. Stulbā zoss nekad neko nenovāca aiz mums, un viendien Brenans uz palagiem atrada pierādījumus, tādēļ manas dienas bija skaitītas. Kaut kādu iemeslu dēļ viņš negribēja iesaistīt policiju un gluži vienkārši ļāva man aiziet. - Atkal ievilcis dūmu, Kortiss turpināja: - Es nebrīnītos, ja izrādītos, ka tieši viņš reiz noplūcis krāšņo nevainības ziedu un tādēļ negrib, lai ģimenes noslēpumi nāk gaismā. Zini, viņš nebija nekāds svētais.

Tieši tādu frāzi no rīta lietoja arī Džena. Bišops allaž bija zinājis, ka Rendals Brenans ir amorāls cilvēks, taču apsūdzība in-cestā un vardarbībā pret bērnu, turklāt bez pierādījumiem, šķita pārspīlēta.

-    Tātad viņš tevi atlaida.

-    Tieši tā. Apmēram gadu pirms tavas parādīšanās uz skatuves.

-    Bet uz seifglabātavu tev gribēšana nepārgāja.

-    Protams! Vēl trakāk. Biju pat gatavs ciest autoavārijā, lai tikai mani neturētu aizdomās. - Kortiss pasmaidīja. - Tā gan kalpoja vairākiem mērķiem, bet šis bija galvenais. Pie stūres sēdēja puisis, kurš jau tā nodzīvojis par ilgu, tādēļ visiem bija labi. Padosi man pelnu trauku? - Viņš ar zodu norādīja uz leti, pret kuru bija atspiedies Bišops. - Tur jābūt.

-    Met uz grīdas, - Bišops attrauca. - Tālāk?

Kortiss nopurināja pelnus sev pie kājām.

-    Man bija vajadzīgs kāds, kurš brīvi var iekļūt mājā un pārmeklēt to, vai ne? Biju izstrādājis uzmetumu plānam, kā draudēt Brenana ģimenei, piespiest viņu pieņemt darbā miesassargus; tad es vienu uzpirktu. Dienā, kad ziņu sižetā pazinu vienu no tavas komandas locekļiem, es sapratu, ka esmu uz pareizā ceļa.

-    Rebeka Ņūmārketa, - Bišops secināja.

-    Jā! - Kortiss sāka smieties. - Uzminēji.

Televīzijā Bišops ar komandu tika rādīts tikai vienu reizi - tajos sešos mēnešos, kad viņi nodrošināja apsardzi galēji labēji noskaņotajai mediju pārstāvei Rebekai Ņūmārketai. Viņa bija gatava par naudu izspļaut aizskarošus viedokļus un paust rasu naidu, tādēļ saņēma tik daudz nāves draudu, ka tikai "Roisa korpuss" varēja palīdzēt. Šī sieviete arī bija vienīgā, kuras dēļ Bišops nopietni sāka šaubīties par profesijas izvēli. Viņam sešu mēnešu laikā vien izdevās novērst divus atentātus. Ja godīgi, Bišops brīnījās, ka Ņūmārketa joprojām elpo.

-    Redzēju, kā jūs visi ierodaties uz kādu balvas pasniegšanas ceremoniju, - Kortiss stāstīja, - un sapratu, ka esmu atradis īsto personu. Kad pēdējoreiz tikāmies, mēs abi izmantojām citu vārdu, taču viņš atstāja tāda cilvēka iespaidu, kas nebaidās sasmērēt rokas. Izrādījās, ka neesmu maldījies. Mēs atkal iepazināmies, es viņu piebaroju, parādīju savu atradumu, un viņš uzvedās kā bērns Ziemassvētkos. Nespēja vien sagaidīt, kad sāksim. Starp citu, viņš uzreiz izvēlējās tevi par grēkāzi. Tu viņam kaut kā nepatiki.

-    Vārds? - Bišops noprasīja.

Kortiss papurināja galvu.

-    Ai, ai, brāl! - viņš iesaucās. - Tā šīs spēlītes nespēlē. Ja pareizi saprotu, patlaban es varu piedāvāt tikai sava bijušā partnera vārdu un pašreizējo atrašanās vietu. Man nav iebildumu atbildēt uz citiem jautājumiem, bet lielos trumpjus es paturēšu pie sevis līdz brīdim, kad mēs vienosimies par garantijām, ka es palikšu dzīvs.

-    Es varu piespiest tevi runāt, Kortis. - Bišops pacēla bikšu staru, lai parādītu dunci.

-    Vari gan, bet tad es parūpēšos, lai tu izdari visu līdz galam. Tas nenesīs labumu nevienam no mums, vai ne? Bet es varu būt saprātīgs.

Ēdama Kortisa acīs varēja manīt apņemšanos. Ja nepieciešams, viņš ies līdz galam, tādēļ Bišops nolēma paciesties un izvēlēties saprātīgu ceļu. Ilgtermiņā tas parasti izrādījās pareizākais. Viņš teica:

-    Tu uzglūnēji ģimenei, sūtīji bērnu fotogrāfijas Brenanam un atstāji draudu vēstules.

-    Jā, - Kortiss attrauca un izpūta griestos dūmu mākoni.

- Visam vajadzēja izskatīties pēc atriebības Brenanam par kādu senu pāridarījumu. Un vajadzēja radīt iespaidu, ka drīz vien cietīs visa ģimene.

Bišops papurināja galvu.

-    Nesanāk. Kā tu varēji paredzēt, ka apsardzei Brenans nolīgs "Roisa korpusu"? Un kā tu varēji būt drošs, ka izvēlēsies tieši manu komandu?

-    Vēsi. Brenanam ir tik daudz naudas, ka viņš noteikti zvanīs labākajai privātajai apsardzes firmai valstī. īpaši tādēļ, ka tieši viņš palīdzēja Roisam sākt biznesu. Vai tu to zināji? - Kad Bišops pamāja, Kortiss turpināja: - Lūk. Tā kā viņam ar Roisu bija kopīga pagātne, tad mēs nešaubījāmies, ka izvēlēsies tieši tavu komandu. Neaizmirsti, ka tu biji miesassargu daļas zelta puisēns, komandēji puišus, kas vienmēr dod simtprocentīgu rezultātu. Tiklīdz piezvanīja vecais kompanjons, mēs jau zinājām, ka Roiss norīkos visuzticamāko vīru. Tādu, kurš līdzinās viņam pašam. Tieši tādēļ mēs precīzi aprēķinājām draudu izteikšanas laiku, lai tu tobrīd būtu brīvs un pieejams. Tā kā tu vienmēr izvēlējies vienu un to pašu komandu, mans partneris zināja, ka ari viņš tiks pie darbiņa. - Kortiss pastiepa abas rokas un pasmaidīja. - Tā, lūk, brāl.

-    Kad tavs partneris atrada seifglabātavu?

-    Apmēram trīs mēnešus vēlāk, septembra sākumā. Bet tā arī neizstāstīja, kā to izdarījis.

Bišops neatbildēja un atsauca atmiņā brūces uz Natālijas ķermeņa. ''Tik dziļas un haotiskas varēja atstāt cilvēks, kurš personīgi saistīts ar upuri. Bet... Kortiss par Natāliju runāja bez emocijām. Tātad paliek tikai viena iespēja." Diemžēl Bišops toreiz nemanīja, ka viņa komandas puiši aizrautos ar pusaudzi. Pat Čeinijs nebija kritis tik zemu.

-    Natālija izstāstīja tavam drauģelim, kur to meklēt.

-    Tu domā? - Kortiss jautāja, saraucis pieri.

-    Protams. Gultā, pēc mīlēšanās. Viņš noteikti niekojās ar meiteni istabiņā virs garāžas. Pat riskēja aizvest viņu uz manu Kvīn-sas dzīvokli, jo zināja, ka es reti tur uzturos. Bruģēja ceļu, tā sakot.

Kortiss ievilka un tad lēni izpūta dūmu.

-    Jā, tu tiešām varēji tā nodomāt. Tur noteikti bija kaut kāds mīlestības un naida maisījums. Acīmredzot Natālija atgādināja kādu senu mīļāko, kuru viņš tā arī nebija aizmirsis.

-    Droši vien. Un viņš izteica priekšlikumu par bruņotu uzbrukumu, vai ne?

-    Protams. Tikai tā mēs varējām tikt prom un novērst aizdomas no viņa. Un bija jāpārliecinās, ka ari Brenani iet bojā.

-    Un tev tas sagādāja prieku.

-    Ei, brāl, ka tik darbiņš padarīts! Nebija jau pirmā reize, kad Šādi nākas slēpt pēdas.

Bišops nopētīja Kortisu un pēkšņi sajuta karstu vēlēšanos izsist viņam zobus. Sēdēdams izstieptām kājām, viņš šķita tik pašpārliecināts, it kā apspriestu futbola spēles iznākumu.

-    Mēs zinājām, - Kortiss turpināja, - ka piecpadsmitajā oktobrī beigsies jūsu līgums, un nolēmām šo faktu izmantot, lai tiktu garām pirmajiem vārtiem. Ja īstajai komandai jāparādās septiņos, mēs ieradīsimies sešos. Ar autentiskiem identifikācijas dokumentiem un kodiem mums visi ceļi bija vaļā.

'Tātad savējais sagādāja identifikācijas dokumentus," Bišops domās secināja. "Interesanti. Un Tenisons tā mīl tehnoloģijas! Viņam būtu pavisam viegli sagatavot viltotus dokumentus, lai tiktu garām Nīrijam pie vārtiem. Turklāt nedrīkst aizmirst par paslēptajām novērošanas kamerām."

-    Kas bija pārējie trīs jūsu uzbrukuma komandā? - Bišops jautāja.

Kortiss atplauka platā smaidā.

-    Tev viņi patika, ja? - Viņš iesmējās. - Puiši joprojām nav identificēti Un tas nekad nenotiks. Bijušie rumāņu karavīri, kas angliski nezina teju ne vārda. Nabaga puišiem nebija lemts tonakt izdzīvot. Ja par viņiem neparūpētos jūs, to izdarītu es.

Bišops sāka ar pirkstiem masēt pieri.

-    Kāpēc jūs nobeidzāt Nīriju?

-    Mūsu puisis tikai likvidēja cilvēku, kurš pretojas. Pēc tam katrs no mums uzbruka savam vīram teritorijā, bet es devos mājā un piespiedu tevi zināmu laiku pagulēt. - Kortiss ievilka pēdējo dziļo dūmu un tad ar kurpi nodzēsa cigareti. - Tad devos augšā, atradu nošauto Otsu, bet Brenans un Natālija joprojām asiņoja pēc mana partnera uzmanības apliecinājumiem. Tā kā man bija tavs duncis urt tu galu galā būsi grēkāzis, iedomājos, ka varētu pielikt punktu. Noslaucīju savas asinis, izpeldināju dunci Brenana asinīs un nometu to blakus vecajam. Paķēru naudu un tūdaļ pēc tam satiku tevi kāpnēs.

Piemiedzis acis, Bišops prātoja, kas aizturējis trīs viņa raidītās lodes.

-Kevlar?

Kortiss pamāja.

-    Kas aprīkota ar asiņu maisiņiem. Mēs zinājām, ka tu rīkosies pēc mācību grāmatas un raidīsi trīs lodes krūtīs. Priecājos, ka tu mūs nesarūgtināji.

To Bišops saprata. Un tagad tapa skaidrs, kāpēc uzbrukums vispār sarīkots. Tas bija tikai māņu gājiens, lai piesegtu īstās, jau iepriekš pastrādātās slepkavības, "kamēr Bišops pilda savus pienākumus divus stāvus zemāk".

"Un es neko nedzirdēju. Pilnīgi neko! Vajadzēja klausīties uzmanīgāk. Nepiedodami. Absolūti." Ar šādu neveiksmi bija grūti samierināties.

-    Cik tad tu galu galā dabūji? - Bišops jautāja.

-    Skaidrā? - Kortiss paraustīja plecus. - Laikam vairāk nekā piecus miljonus. Mīnus divi, kurus ieskaitījām tavā aizdomīgajā kontā.

Bišops pārsteigts skatījās uz Kortisu.

-    Trīs miljoni? Vai tas bija tik daudzu dzīvību vērts?

Pieliecis galvu, Kortiss pasmaidīja.

- Protams, nē. Bet ne jau tādēļ mēs ieradāmies, vai ne? - Tad viņš sāka skaļi smieties. - Vai tiešām tu domāji, ka viss tikai naudas dēļ? To pāris miljonu dēļ, kurus Brenans noglabājis nebaltām dienām? Lieliski, brāl! Tiešām lieliski.

Tanī brīdī Bišops atskārta, ka Džena bijusi tuvāk patiesībai, nekā viņš domājis. Varbūt tajā seifglabātavā bez naudas tiešām atradies vēl kaut kas. Kaut kas tāds, ko ar naudu pat salīdzināt nevar. Bišops atcerējās Dženas stāstu par Džonu Edgaru Hūveru un attālo Brenana radinieci Helēnu Gandiju.

-    Tie bija dokumenti, vai ne? Ved FIB dokumenti, ko Brenans saņēmis mantojumā.

Kortiss pārstāja smieties, un Bišops saprata, ka trāpījis naglai uz galvas.

-    Kā tu par tiem uzzināji? - viņš jautāja. - Varbūt Brenans tev visu izstāstīja tajā pašā dienā, kad izpļāpājās par seifglabātavu?

-    Protams. Tolaik, kad viņš vēl uzticējās man. Pastāstīja, ka nomirusi kāda veca radiniece, kas reiz strādājusi pie Hūvera un visu savu īpašumu novēlējusi viņam. Ieskaitot šos dokumentus. -Plati pasmaidījis, Kortiss turpināja: - Tad es šo to izpētīju. Saproti, gribēju gūt apstiprinājumu, ka nedzenos pēc ziepju burbuļa. Un atradu pietiekami daudz, lai konstatētu, ka viņš nepūš miglu acīs.

-    Kādu apstiprinājumu?

-    Pārbaudīju putekļiem klātus slimnīcas papīrus, par kuriem neviens vairs neatceras.

Pēkšņi dzīvoklī atbalsojās suņu rejas, un Bišops instinktīvi pagrieza galvu trokšņa virzienā. Tanī brīdī Kortiss sniedzās pēc CIgaretēm, un šķita, ka tiek saplēsts kāds audums. Kad Bišops atkal pagriezās, Kortiss labajā rokā jau turēja ierod.

Mērķēdams Bišopam tieši galvā.

ČETRDESMIT CETURTā NODAļA

Dzīve var mainīties sekundes laikā.

šis vienkāršais fakts mācību laikā Bišopam tik bieži atkārtots, ka viņam sajuds skaits. Toreiz tika sacīts: "Vien uz sekundi aizmirsti par piesardzību, un tā var izrādīties tava pēdējā, tādēļ esi gatavs visam. Ja desmit tonnas liels smagums krīt lejā no debesīm, sākumā tu redzēsi ēnu, tādēļ vispirms paraujies malā un tikai pēc tam pacel ads, lai saprastu, kas notiek."

Šķita, ka atmiņa Bišopu beidzot pievīlusi.

Bišops lūkojās uz pistoles stobru, un viņa sejā nepakustējās ne muskulītis. Bērētas sistēmas pistole klēpī vairs nebija pavērsta vajadzīgajā virzienā, bet kabatā ieliktais ierocis tikpat labi varētu atrasties kaimiņu dzīvoklī. Taču viņa labā roka joprojām bija uz letes - pateicoties balsta pīlāram, Kortiss to neredzēja. Vismaz kāda priekšrocība.

Kortiss savu labo roku bija izstiepis un ar ierod mērķēja Bišopam tieši galvā. Nekustīgs un rāms kā vaska figūra.

Tas bija revolveris. Izskatījās pēc īsstobra trīssimt piecdesmit septītā kalibra, taču Bišops pat negrasījās paliekties tuvāk, lai labāk apskatītu ierod. Bija skaidrs, ka aptvere ir pilna. Bišops pievērsa ads Kortisa kreisajai rokai uz dīvāna un klusībā nolādēja sevi. Brīdī, kad kaut kas plīsa, Kortiss bija bāzis roku īpaši iztaisītā caurumā dīvāna parocenī, kur paslēpts ierods. "Acīmredzot Kortiss izmantojis kādu vāju līmi, lai saturētu audumu kopā, jo

es nemanīju savienojuma vietu. Gudri. Puisis sagatavojies visām neparedzētajām situācijām."

Savādais durvju zvans ierējās atkal. Otrajā reizē tapa pilnīgi skaidrs, ka tā ir elektroniska skaņa. Rējieni bija pārāk vienādi. Tiem sekoja trīs spēcīgi klauvējieni. Un kāds uzkliedza:

- Džo, tu esi mājās? Kamēr tevis nebija, FedEx atveda paciņu, un es parakstījos.

Smaidīdams Kortiss vērās Bišopā un piespieda pirkstus pie lūpām. Bet tas nemaz nebija vajadzīgs. Neviens no viņiem negribēja izpaust savu klātbūtni. Kortiss vēlējās, lai puisis aiziet un domā, ka dzīvoklis joprojām ir tukšs. Bišops nevēlējās, lai bojā iet nevainīgs aculiecinieks. Un bija pārliecināts, ka Ēdams Kortiss nogalinās abus, ja no tā būs atkarīga viņa dzīvība.

Klauvēšana nemitējās. Kaimiņš likās neatlaidīgs, un tas bija labi. Bišopam vajadzēja panākt, lai Kortiss atrodas savā vietā līdz brīdim, kamēr viņš sagatavojas. Ja Kortiss piecelsies, visam būs beigas - viņš redzēs, ko Bišops iecerējis darīt ar labo roku. Bet Kortiss nekustēsies, kamēr Bišops nenometīs savu ieroci. Un viņš nepavēlēs to nomest, kamēr kaimiņš stāvēs pie durvīm un klauvēs.

-    Varu apzvērēt, ka tā bija tava mašīna, ko es redzēju piebraucam, - kaimiņš jau mierīgāk turpināja. Pēc piecām sekundēm Bišops saklausīja klepošanu, taču diezgan klusu. Kaimiņš bija padevies un gāja uz savu dzīvokli.

Bišops ierunājās pirmais, lai vismaz par dažām sekundēm novilcinātu neizbēgamo un roka vēl par collu tuvotos mērķim.

-    Cik daudz no tā, ko tu man izstāstīji, ir patiesība?

Kortiss veltīja viņam neīstas nožēlas pilnu skatienu.

-    Par Nīriju es parūpējos pats, bet viss pārējais bija tieši tā. Pārsteidzoši, es zinu, taču manā biznesā stāstīt par karu negadās bieži. To var darīt, taču beigās klausītāju nākas nožmiegt.

-    Kā tajā vecajā CIP anekdotē.

-Jā. Varbūt aizmetīsi savu ieroci? Tad runāsim tālāk.

Par to Bišops šaubījās. "Kortiss neļaus man tagad aiziet. Viņš gadiem dzīvojis ar jauno uzvārdu un nepieļaus, ka tiek nodots policistiem. Lai arī policija man nenoticēs, tā noteikti visu pārbaudīs. Džozefs Armitidžs neizturēs stingru personas datu pārbaudi. Daudz vieglāk ir mani nogalināt. Varbūt viņam izdotos atdarināt pašnāvību. Tā rīkotos gudrs cilvēks."

-    Ar īkšķi un rādītājpirkstu, - Kortiss pamācīja. - Lēni un mierīgi. Met uz loga pusi.

Bišops lēni atrāva plaukstu no pistoles, un labās rokas pirksti beidzot satvēra pirmīt pamanītā virtuves naža spalu. Griežamais atradās uz koka dēlīša, netālu no ēdiena kārbā ietūdtā tālruņa aparāta.

Kreisās rokas pirksti izveidoja tādas kā spīles, un Bišops satvēra savu Bērētas sistēmas pistoli aiz stobra. Vienlaikus labā roka pagrieza nazi tā, ka asmens rādīja uz viņu.

Kortisa izstieptā roka joprojām turējās stingri, bet ads šķita kā piekaltas Bērētas sistēmas pistolei. Bišops atdarināja tās pašas pārspīlētās kustības, kuras Kortiss bija izmantojis iepriekš, lai aizsmēķētu. Viņš ļoti lēni pacēla ierod. Un tajā pašā laikā ar labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu satvēra naža asmeni, pacēla to par collu virs letes. Kortiss joprojām neko nemanīja. Nazis šķita ārkārtīgi ass, taču Bišops nezināja, cik precīzs tas būs - virtuves naži nav domāti mešanai un nav kārtīgi nolīdzsvaroti. Smagum-punktam vajadzētu atrasties vietā, kur asmens satiekas ar spalu, taču šī naža spals noteikti bija daudz smagāks. 'Turklāt nāksies rīkoties ar labo roku. Viegli nebūs. Vienalga. Laiks ir klāt."

Viņš pavēcināja kreiso roku, it kā zīmētu gaisā ķeksīti, un beigās atlaida pistoli. Nesatricināms Kortiss ar acīm vien sekoja pistoles trajektorijai. Bišops uz taburetes pagriezās pulksteņrādītāja virzienā, atrāva labo roku no letes un meta nazi Kortisam tieši pa galvvidu, iekams pistole nokrita uz grīdas. Pēc tam viņš nekavējoties novēlās uz grīdas un sataustīja kabatā Kolta sistēmas pistoli, gaidīdams šāvienu, kas visam pieliktu punktu.

Taču šāvieni neatskanēja. Vispār nebija dzirdams ne troksnītis. Sagrābis pistoli kreisajā rokā, Bišops pagriezās un visu saprata.

Metiens bija precīzs, taču nazis gaisā sagriezies un spala resnais gals, nevis asmens trāpījis Kortisam pa pieri. Spriežot pēc neglītā iedobuma galvaskausā, viņam pēc pamošanās garantētas vismaz mēnesi ilgas galvassāpes. Tomēr viņš bija dzīvs. Un tas šķita vairāk, nekā viņš pelnījis.

Bišops piecēlās un ieraudzīja, ka bezsamaņā guļošais roku nolaidis gar sāniem, pirkstos joprojām žņaugdams trīssimt piecdesmit septītā kalibra ieroci. Spožu Kolta sistēmas Python revolveri ar četru collu stobru. Viņš pacēla no grīdas savu pistoli un pārējos ieročus noglabāja žaketes kabatās. Tos viņš apņēmās izmest tuvākajā konteinerā, kad tiks ārā no šī dzīvokļa.

''Labi, ka tas vienas sekundes likums darbojas arī pretējā virzienā," Bišops domās sprieda, Kortisa kabatās meklēdams automobiļa atslēgas.

ČETRDESMITPIEKTā NODAļA

Bišops atstāja automobili zem kokiem klusā ielā četru kvartālu attālumā no Dženas dzīvokļa un atlikušo ceļu nogāja lēnā solī, pieliecis galvu. Ikvienam vērotājam viņš atgādinātu bezrūpīgu puisi, kas devies pastaigā.

pēc Kortisa dzīvokļa pārmeklēšanas viņš atrada tikai vienu noderīgu lietu: M84 apdullinošo granātu. Bišops par tās efektivitāti bija pārliecinājies vairākkārt, tādēļ nolēma paņemt līdzi. Tad viņš iztukšoja vannas istabu, savākdams visus asos priekšmetus, un ar līmlenti, ko saimnieks milzīgā rullī glabāja virtuvē, piesaitēja guļošo Kortisu pie radiatora. Bišops vēlējās turpināt diskusiju un nosprieda, ka pēc pāris tualetē pavadītām dienām Kortiss būs runīgāks, ja turēs rokās granātu un mocīsies neprātīgās migrēnas lēkmēs.

Nonācis pie Dženas mājas, Bišops ar liftu uzbrauca trešajā stāvā un pieklauvēja pie dzīvokļa durvīm. Džena atvēra. Mugurā viņai bija tas pats peldmētelis, kas no rita, un viņa smaržoja pēc ziediem. Vijolītēm. "Cik reizes dienā viņa iet dušā?" Bišops sprieda.

-    Sveiks, - viņa sacīja. - Tātad Kortiss atnāca?

-    Atnāca. - Pa gaiteni Bišops devās uz dzīvojamo istabu un apsēdās atpūtas krēslā. Džena ieņēma vietu dīvānā. Novilcis uzvalka žaketi un pārmetis to krēsla atzveltnei, Bišops mēģināja neskatīties uz Dženas kailajiem stilbiem un pēdām, bet tas bija grūti. Viņš pazina sievietes, kas tādu kāju dēļ būtu gatavas nogalināt. Un vīriešus arī.

Džena pasmaidīja un teica:

-    Ja pajautāšu, kas notika, vai tu sadusmosies?

-    Nē, Džena, - Bišops atzina. - Uz tevi es nedusmošos. - Viņš sprieda, ka abi lielie pakalpojumi, ko Džena jau izdarījusi, ir vismaz godīgas atbildes vērti. Varbūt pat vēl vairāk.

Nākamajās desmit minūtēs Bišops atstāstīja visu, ko teicis Kortiss. Kad viņš pabeidza, Džena sacīja:

-    Nabadzīte! Ja es būtu viņas tēvs, tad nošautu to nelieti uz vietas un apraktu mežā. - Viņa atglauda matus. - Bet mēs vismaz zinām, ka ar Helēnu Gandiju esam uz pareizā ceļa, vai ne?

-    Tu esi uz pareizā ceļa. Es uzskatīju, ka viņiem vajadzīga tikai nauda.

-    Jā. - Džena paraudzījās ārā pa logu un piebilda: - Dažkārt paskatīšanās no cita leņķa palīdz skaidrāk visu saprast.

-    Sāku tam ticēt. - Jau atkal Bišops pieķēra sevi raugāmies uz Dženas kājām un steigšus pacēla galvu. Džena vēroja viņu, smaidīja un knibināja jostas galus.

-    Ir pagājušas gandrīz divas dienas, kopš tu ienāci pa mana dzīvokļa durvīm. Vai esi domājis, dk ilgi vēlies palikt?

-    Esmu, - Bišops atbildēja. Pēdējās stundas laikā pat vairākkārt. Atpakaļceļā viņš prātoja, ka varbūt ir iepatides Dženai un tādēļ viņa palīdz, bet viņam nez kādēļ bijis vajadzīgs tik ilgs laiks, lai nonāktu pie šāda secinājuma. Savukārt viņa ātri vien pierādījusi, ka ir uzticības vērta. Tādus cilvēkus reti nācās sastapt. Bišops atskārta, ka izjūt dziļu deņu pret šo sievieti. - Varbūt vēl pavērosim, kas notiks tālāk, - viņš sadja mazliet aizsmakušā balsī, — un tad izlemsim.

Viņa atplauka smaida.

-    Izklausās lieliski.

Tad viņa piecēlās no dīvāna, apgāja apkārt kafijas galdiņam un nostājās tieši priekšā Bišopam, satvēra viņa roku, uzlika to uz viena jostas gala un gaidīja, ko viņš iesāks.

Iepriekšējā vakarā Bišops būtu atvainojies un piecēlies. Nu viss bija dtādi. Jostu viņš neatlaida. Lēni pavilka, kamēr mezgls kļuva vaļīgs. Peldmētelis pavērās, un kādu brīdi viņš nolūkojās uz gludo brūno ādu. Uz sudraboto sirsniņu Dženas nabā, dažu collu attālumā viņam no acīm.

Piecēlies Bišops pievilka Dženu sev klāt. Viņa apvija rokas Bišopa viduklim, piespieda muti viņa lūpām, un uz^1 viņš zaudēja laika izjūtu. Un attapās tikai tad, kad Džena pogāja vaļā viņa kreklu. Smagi elpodams, Bišops palīdzēja viņai novilkt šo apģērba gabalu.

-    jē-ē-ēziņ! - Džena novaidējās, platām acīm lūkodamās uz viņa torsu. - Tu tiešām nejokoji? - Viņa pieskārās savainotajai vietai un pacēla galvu. - Manuprāt, tev nepieciešama īpaša aprūpe.

Bišops noraudzījās, kā Džena novelk peldmēteli. Un tad cauri arkai sekoja viņai uz guļamistabu.

ČETRMSMITSESTā NODAļA

Džena atspiedās ar elkoni spilvenā un atbalstīja galvu delnā, paskatījās uz Bišopu un ar pirkstu galiem pārvilka viņa degunam, lūpām, kaklam un pleciem. Viņš aizvēra acis. Šīs sievietes pieskārieni šķita lieliski, taču mitējās pie vairākām senām rētām uz kreisā pleca. 'Tā jau tam vajadzēja notikt," Bišops domās sprieda.

-    Ļoti gribas pajautāt, kur tu tādas ņēmi, - Džena sacīja, - taču zinu, ka tu atgaiņāsies ar stāstiņu par oda kodienu.

-    Nebūt ne, - Bišops attrauca. - Mocījos nedēļām ilgi. Mums bija nodarbība par improvizētiem spridzekļiem, un viens no instruktoru palīgiem pameta rokas granātu. Mērķēja viņš draņķīgi.

Noklakšķinājusi mēli, Džena liegi pamasēja rētas apvidu.

-    Vai tev patika dienests jūras kājniekos?

-    Laikam. Vismaz kādu laiku. Man patika nepārtrauktie izaicinājumi fiziskajām spējām, bija interesanti noskaidrot, ko es patiesībā varu. Turklāt man allaž gribējies ceļot, un šī labuma tiešām netrūka.

-    Kādēļ aizgāji?

-    Iemeslu bija daudz. Galvenokārt tādēļ, ka neskaitāmās situācijās es domās uzdevu jautājumu "kāpēc", bet jūras kājniekam vai jebkuram citam karavīram tāds vārds nav jāzina. - Bišops paraustīja plecus un turpināja: - Bija pienācis laiks darīt kaut ko citu, un viss.

-    Tev nav neviena tetovējuma! Es protu to novērtēt.

-    Man bail no adatām.

-    Noteikti.

Pēc burvīga klusuma mirkļa sajutis, ka Džena skatās uz viņu, Bišops atvēra ads.

-    Kas ir?

-    Baidos, ka tu sadusmosies uz mani.

-    Es domāju, ka par to jau esam vienojušies. īpaši pašreizējos apstākļos.

-    Labi, — Džena noteica un dziļi ievilka elpu. - Es atradu tās vēstules zem dīvāna spilvena.

Bišops nespēja noturēties nepasmaidījis. Rūgti maldās ikviens, kurš uzskata, ka cilvēks rīkosies pretēji savai iedabai.

-    Un tev sagribējās pašai visu pārbaudīt, ko? - Arī Džena pasmaidīja, un Bišops turpināja: - Labi, klausos. Ko atradi?

Džena piecēlās sēdus un sakrustoja kājas. Bišops noklausījās, ko viņa ar Džefriju Goldenu runājusi par kādreizējo KevendiŠa slimnīcu, kas agrāk bijusi Vilouvrīvsas pansionāta vietā, un pašreizējo datubāzes atrašanās vietu.

-    Nodokļu inspektore, - Bišops ķirdnājās. - Atkal "sociālās inženierijas" triks?

-    Jā, bet atceries tos vecos slimnīcas dokumentus, kurus Kortiss teicās pārbaudījis? Manuprāt, viņš runāja par Kevendiša slimnīcu.

-    Jo tev gribas, lai tā būtu.

_ Vai tev nešķiet, ka tas ir iespējams? Kortiss mierīgi varēja doties uz glabātavu Bruklinā un pats visu pārbaudīt.

Skatīdamies griestos, Bišops noteica:

-Jā, tas ir iespējams. - Viņš atsauca atmiņā Kortisa vārdus un tikpat rūpīgi apsvēra visu, ko šis cilvēks nebija izstāstījis. - Zini, pēc tā, kas toreiz notika, viņi tajā seifglabātavā nebija atraduši meklēto. Kortiss apgalvoja, ka šie dokumenti ir vērtīgāki par pieciem miljoniem, ko viņi dabūja, un puisis noteikti nav pieradis pie bagātības. Es spriežu, ka Brenans pēc Kortisa atlaišanas noglabājis dokumentus citur. - Bišops pacēla rokas virs galvas. Kustība izraisīja asas sāpes vēdera muskuļos, un viņš sarāvās. Sāpes kļuva trulākas. Viņš turpināja: - Tātad, ja es noskaidrošu, kas bija tajos dokumentos, man izdosies izvilināt no slēptuves īsto vainīgo.

-    Es jau cerēju, ka tu pateiksi kaut ko tādā garā, - Džena sacīja un izkāpa no gultas. - Vispirms jāpārbauda glabātava. Ja mēs turp dosimies, man vajadzīgs lietišķs apģērbs.

i Tu domā, ka tik vienkārši tiksi tur iekšā?

-    Ne gluži, - Džena attrauca. — Bet pa ceļam mums vajadzēs apstāties.

ČETRDESMIT SEPTīTā NODALA

Džena nospieda durvju zvanu un pajautāja:

-    Tev tiešām patīk viņa sešdesmito gadu beigu mūzika vai ari parkā tu tikai centies man izpatikt?

Bišops pasmaidīja. No Ouena mantu kastes paņemto veco beisbola cepurīti viņš bija uzvilcis zemu pāri pierei.

-    Neesmu īsts Elvisa fans, taču tas sešdesmit devītā gada albums tiešām ir labs. Wearing That Loved On Look ir visnotaļ lipīga melodija.

Iesmējusies Džena sacīja:

-    Es tevi modināšu ar Trying To Get To You. Tu taču zini, ka vecu dziesmu nosaukumu uzskaitīšana ir tikpat oriģināla kā ābols, vai ne?

-    Kādu laiciņu esmu izkritis no aprites, - Bišops atbildēja, paraustījis plecus.

Durvis atvērās, un spraugā parādījās Ali seja. Viņš ieraudzīja Bišopu, veikli nopētīja ielu viņiem aiz muguras un tad sadja māsai:

-    Pazaudēji atslēgu?

gj Negribēju tevi pārsteigt

-    Vajadzēja par to padomāt, iekams pirmīt man zvanīji, - Ali attrauca un ielaida viesus mājā.

Džena bija ģērbusies tumši zilā žaketē un svārkos, baltā blūzē. Bišops Ouena uzvalku bija papildinājis ar kaklasaiti un savām saulesbrillēm. Izskatījās, ka abi tikko iznākuši no biroja. Iespaidu bojāja tikai beisbola cepurīte.

Gaitenī Ali sacīja Bišopam:

-    Vari pagaidīt šeit. Mēs nebūsim ilgi.

Bišops paraustīja plecus un pirms ieiešanas dzīvojamā istabā noteica:

-Labi.

Saraukusi pieri, Džena nopētīja brāli un sekoja viņam lejup pa kāpnēm uz pagrabu. Bija skaidrs, ka Ali ir dusmīgs, bet nepaies ilgs laiks un viņš paskaidros iemeslu.

Viņš parādīja papīru kaudzi uz darbagalda un tad notupās, lai atvērtu nelielo seifu zem rakstāmgalda. Džena pārskatīja trīs lappuses garo dokumentu un pamāja uz zīmogiem un parakstiem, kas šķita īsti un oficiāli.

-    Veikli nostrādāts, - viņa sacīja un pacēla galvu. Ali stāvēja un lūkojās uz māsu. - Labi, kas ir?

-    Ir slikti, turklāt vairāku iemeslu dēļ, - Ali paskaidroja.

- Gribi zināt, cik slikti?

-    īsti ne, - Džena atbildēja un nopūtās. - Taču esmu pārliecināta, ka tu tik un tā visu izstāstīsi.

-    Redzi, - Ali iesāka, - augšā mums ir Amerikā meklētākais cilvēks. Nopērc tik viņam krūzīti kafijas, un tevi tūdaļ apsūdzēs noziedznieka slēpšanā. Bet tu viņam ļauj uzturēties savā dzīvoklī!

-    Nu tu runā kā Misters Godīgais Pilsonis, - Džena attrauca un nometa papīrus uz galda. - Tu taču pats teid, ka ar viņu viss ir kārtībā. Atceries? Kas vēl?

-    Variādjas par to pašu tēmu. - Ali lēni pašūpoja galvu. - Vai gribi man sariebt? Biju domājis, ka tu esi gudrāka.

-    Ar tevi tas nekādi nav saistīts, Ali. Ja neesi pamanījis, es esmu liela meitene, un tas nozīmē, ka pati varu izvēlēties savu ceļu. Džeimss nav vainīgs, un tagad viņam vajadzīga mana palīdzība. Ja tādēļ nākas ielaist viņu savā dzīvoklī, es tā ari daru.

-    Džeimss? - Ali iepleta ads. - Jēziņ, tu ar viņu guli! Aizkaitināta Džena papurināja galvu. 'Tā mēs tālu netiksim"

Viņa palūkojās uz abiem kabatas portfeļiem, ko turēja rokā, un teica:

-    Paklau, iedod man tos personas dokumentus, un mēs liksim tevi mierā.

-    Ei, neņem pie sirds! - Ali uzsauca un pasniedza māsai dokumentus. - Es tikai rūpējos par tevi, tas ari viss. Tā kā mammas vairs nav, mēs esam palikuši vieni, turklāt neaizmirsti, ka es esmu vecākais.

_

-    Zinu, Ali, - Džena sacīja mazliet maigākā tonī, - taču man nav vajadzīgs kāds, kurš apspriež manu izvēli. Pat mamma to zināja. Bet palīdzība man ļoti noderētu.

-    Protams. - Ali uzsmaidīja māsai. - Tad šos tu gribēji?

-    Lieliski, - Džena atsaucās un noskūpstīja brāli uz vaiga.

-    Tieši to es no tevis ari gaidīju. - Ali aiz muguras viņa ieraudzīja atvērtu pazīstamu klēpjdatoru. - Tad redz, kur mans vecais aparāts! Mans brālītis ir zaglis!

-    Man likās, ka esmu tev pateicis. Vai neiebilsti, ja palietošu to vel kādu stundiņu? Es pārsūtu kādu īpašu programmatūru.

-    Protams, - Džena noteica un devās augšup pa kāpnēm.

-    Varbūt atpakaļceļā iebraukšu un paņemšu.

-    Ja arī nebūšu mājās, - Ali bilda, - nāciet vien iekšā!

Dzīvojamā istabā gaidīja Bišops - sēdēdams dīvānā un skatīdamies CNN. Ekrānā bija redzama datorā apstrādāta Bišopa fotogrāfija, kurā viņam ir īsi mati. Gandrīz tādi paši kā tagad.

Aiz Dženas no pagraba uznāca Ali. Reportiere tobrīd sacīja: "...tiek uzskatīts, ka no Grīneikras cietuma izbēgušais, par slepkavību notiesātais Džeimss Bišops joprojām atrodas Ņujorkas štatā. FIB izplatījusi ziņu aģentūrām viņa fotogrāfiju, kura apstrādāta datorā, un uzskata, ka tieši tā bēglis patlaban izskatās. Vēl viņi brīdina, ka nekādā gadīju..."

Bišops nospieda tālvadības pults podziņu, un ekrāns kļuva melns.

Džena pagriezās pret viņu un sacīja:

-    Varbūt doma par braucienu nemaz nav tik veiksmīga. To varam izdarīt mēs ar Ali.

-    Tad tikai rit, - Ali iebilda, - jo man pēcpusdienā paredzētas vairākas lietišķas tikšanās, ko es nedrīkstu atcelt. Bet Dženai taisnība. Tā bilde neko labu nesola.

-    Aizmirstiet, - Bišops attrauca, papurinājis galvu.

Nopētījusi viņu, Džena paziņoja:

-    Labi, bos. - Viņa pameta Bišopam vienu kabatas portfeli. _ Bet pirms došanās ceļā vajadzētu padomāt par izskata maiņu.

ČETRDESMITASTOTā NODAļA

Klusēdami viņi brauca pa Bruklinas ielām. Bišops sēdēja pie stūres, bet Džena blakus un, noliekusi galvu, šķirstīja savu piezīmju grāmatiņu. Viņa degunu sedza marles apsējs, ko vietā noturēja trīs leikoplasta sloksnes. Ada neganti niezēja.

Džena pagriezās, lai nopētītu savu roku darbu, un sadja:

1 Es jau sāku pārdomāt.

Bišops paraustīja plecus.

-    Nevajag. Cilvēki gribēs zināt, kuru esmu tā nokaitinājis, tādēļ patiesībā uz mani pat neskatīsies. Turklāt tu spēlēsi savu lomu.

Kad viņi brauca pāri Kerola ielas tiltam, Bišops piespieda pirkstu marlei, tad pasniedzās un ieslēdza radio. Atskanēja Brāmsa Otrā simfonija, un Bišops atzinīgi iepleta ads. Viņš bija domājis, ka Džena dena tikai rokenrolu. Tā kā Džena neko neteica, viņš turpināja stūrēt un kādu brīdi klausījās mūziku. Vismaz mēģināja. Diemžēl radio čerkstēja, un fonā skanēja spalgi svilpieni - tādi ātri vien spēj nokaitināt.

-    Pamēģini dtu, - Džena ieteica. Bišops jau grasījās tā darīt, bet tobrīd šķērsoja Hoita ielu, un Džena pasažieru sēdeklī paliecās uz priekšu saddama: - Tas varētu būt tur.

Izslēdzis radio, Bišops sekoja Dženas skatienam. Viņi bija nonākuši ielā, kur lielākoties atradās rūpnieciskas ēkas - izņemot

iežogotu teritoriju labajā pusē. Kad viņi piebrauca tuvāk, Bišops ieraudzīja, ka daļa stiepļu pinuma žoga pastumta malā, lai transports varētu iebraukt un izbraukt ārā. Ar lieliem burtiem uz milzīgas metāla plāksnes bija rakstīts: "Tiesas noliktava." Iebraucot teritorijā, transporta līdzekļiem vajadzēja tikt garām drošības barjerai, kas tobrīd bija pacelta. Blakus atradās neliela būdiņa, kuras priekšā stāvēja un pa mobilo telefonu runāja sargs formastērpā. Aiz viņa bija skaidri redzamas trīs noliktavas ar pustukšu autostāvvietu vidū. Pa kreisi vīdēja vienstāva ēka - Bišops sprieda, ka tas ir galvenais birojs.

Automobilis apstājās līdzās sargam, un Bišops atvēra logu. Uz plāksnītes sargam pie krūtīm bija rakstīts vārds: "Karls Railijs."

-    Kā varu palīdzēt? - Railijs jautāja, ielikdams tālruni sānu kabatā un pievērsdamies Dženai. Viņa bija novilkusi žaketi un blūzei atpogājusi trīs augšējās podziņas. Bišops saprata, ka apsēju uz deguna varēja ari nelikt.

Paliekdamās uz priekšu un uzrādīdama Alerona sagatavotos personu apliecinošos dokumentus, Džena piedāvāja jaunajam sargam burvīgu skatu.

-    Es esmu Margarita Hantlija no Valsts Ieņēmumu dienesta Kriminālmeklēšanas nodaļas. Man ir tiesas orderis, lai pārbaudītu dokumentus, kas glabājas "C noliktavā", šis ir seržants Džordžs Raits no Ņujorkas Policijas departamenta, pavada mani kā oficiāls liecinieks.

Bišops atvēra savu kabatas portfeli, taču Railijs bija pārāk aizņemts, pētot Dženas dokumentus.

-    Vai viss kārtībā, Railija kungs? - Džena jautāja.

-    Ē... jā. Viss kārtībā. - Sargs norija siekalas un turpināja:

- Jums vajadzīgs Pīrsons biroja ēkā. Viņš aizvedīs. - Vēl pēdējo

reizi palūkojies uz Dženas kājām, Railijs iztaisnojās un devās atpakaļ savā postenī.

Kamēr Bišops aizvēra logu, Džena norūca:

-    Perverss tips!

Viņš apslāpēja smaidu un pagrieza stūri pa kreisi. Automobilis apstājās pēdējā vietā biroja ēkas priekšā.

-    Runāšanu atstāšu tavā ziņā, - Bišops sadja. - Tev ir talants.

-    Paldies, - Džena attrauca, paķerdama no aizmugures sēdekļa plecu somu un žaketi. - Bet tu neizkrīti no lomas. Kapteinis tevi norīkojis Šajā stulbajā auklēšanas uzdevumā, tādēļ tev jāizskatās nepadetīgam un ārkārtīgi aizkaitinātam.

-    Ar to nav problēmu, - Bišops atbildēja un izkāpa no automobiļa.

Viņš atvēra ieejas durvis un ļāva Dženai ieiet pirmajai.

Ja viņš tiešām būtu policists, tad ēkā tūdaļ justos kā mājās. No biroja viņus šķīra lete. Rindā pie rakstāmgaldiem sēdēja trīs apsargi - divi strādāja ar datoru, trešais runāja pa tālruni. Apmeklētāju pusē atradās kafijas automāts, metāla galds un krēsli, kas šķita visnotaļ neērti.

Džena piegāja pie letes un sadja:

-    Es meklēju Pīrsonu.

Viens apsargs atrāvās no datora monitora un norādīja uz sirmo vīru, kurš runāja pa telefonu. Tas pacēla pirkstu, norādīdams, ka beidz sarunu. Džena palodja galvu un pievērsās Bišopam. Tas atspiedās pret sienu un izrādīja, ka daudz labprātāk atrastos jebkur dtur. Turklāt viņš netēloja. Viņaprāt, sirmais vīrs varēja būt atvaļināts policists. Tāds, kuram patīk kulstīt mēli par kopīgiem paziņām.

Vīrs pienāca pie letes, un Džena plecu somā sāka meklēt papīrus. Apsargs teica:

-    Es esmu Pīrsons.

Izņēmusi dokumentus, Džena nosauca savu un Bišopa neīsto vārdu. Pīrsons palūkojās uz Bišopu un atkal pagriezās pret Dženu.

-    Tātad, kas jums vajadzīgs, Hantlijas kundze? - viņš jautāja. Bišops noraudzījās, kā apsargs atloka trīs papīra lapas un izklāj tās uz letes. Šķita, ka Alerons glabā pārnesamu cieto disku ar teju visu ASV oficiālo veidlapu paraugiem un to vidū ir ari visdažādākie orderi un juridiskie dokumenti. Bišops zināja, ka pasaule ir pie tavām kājām, ja vien esi tās daļa. Pīrsons būs gluži kā lakmusa papīriņš.

- Pīrsona kungs, - Džena iesāka, - šis tiesas orderis mums atļauj pārbaudīt dokumentus, kas attiecas uz Kevendiša privāto slimnīcu laikā pirms tūkstoš deviņsimt septiņdesmitā gada. Manuprāt, tie atrodas "C noliktavā".

Apsargs pārlasīja juristu valodā sarakstīto tekstu, taču bez sevišķas ieinteresētības. Tad pievērsās pēdējai lappusei ar parakstiem un iepriekšējās dienas datumu. Tiesnesis ar tādu vārdu bija miris pirms pieciem gadiem.

- Jā, - apsargs sacīja, pacēlis galvu un pastūmis papīrus atpakaļ Dženai. - Tā ir mūsu glabātava. "A" un "B" lielākoties izmanto komerciāliem nolūkiem. - Viņš aizgāja atpakaļ līdz savam rakstāmgaldam un paņēma cepuri. - Iesim!

Noliktava bija milzīga. Visu ēku caurauda neskaitāmas ejas, ko veidoja plaukti ar lielām zilām kastēm. Griesti bija piecdesmit pēdas augsti, un plaukti sniedzās līdz pusei. Noteiktos intervālos atradās vairākas kāpnes uz ritentiņiem, un Bišops saklausīja, kā dtā ēkas daļā darbojas autokrāvēja hidraulika.

Pīrsons veda viņus pa eju kreisajā malā un, nepalēninādams soli, pagriezās pret Bišopu.

-    Kurā iecirkni tu strādā? - apsargs jautāja.

-    Jutikas septiņdesmit septītajā, - Bišops atbildēja, negribēdams ieslīgt detaļās.

-    Domāju, ka atsūtīs kādu no septiņdesmit sestā, kas atrodas Ūnijas ielā. Tas ir tuvāk mums, un es tur pazīstu dažus puišus. Bet tevi es nepazīstu.

Tieši tādēļ Bišops izvairījās pieminēt Ūnijas ielas iecirkni - jo zināja, kas sekos. 'Tādas lietas labāk izskaust iedīglī," viņš nodomāja un zīmīgi palūkojās uz Dženu, kas gāja līdzās.

Viņa pamāja un teica:

-    Es izvēlējos seržantu Raitu, Pīrsona kungs, jo tieši viņš bija pieejams. Acīmredzot septiņdesmit sestajā iecirknī trūkst kadru, ja reiz šodien nevarēja atvēlēt man pavadoni.

Iespurcies Pīrsons attrauca:

-    Tā droši vien ari ir. Mūsdienās kadru trūkst visur. - Viņš apstājās un norādīja pa labi. - Jums paveicies, Hantlijas kundze. Nevajadzēs saukt palīgā autokrāvējus.

Bišops un Džena nolūkojās uz milzīgo zilo plastmasas kasti apakšējā plauktā. Zīmīte uz sāna vēstīja: "Nr. C7634 - Kevendiša slimn. - Slepeni." Bišops ar Pīrsonu pieliecās, uzmanīgi izvilka smago kasti no plaukta un novietoja to uz betona grīdas. Pīrsons viegliem soļiem aizgāja līdz kāpnēm piecdesmit pēdu attālumā un apsēdās uz šķērša.

-    Es vērošu no malas, - viņš pavēstīja un paraustīja plecus, tad no aizmugures kabatas izvilka kādu ieroču žurnālu un sāka darīt gluži pretējo.

"Lieliski/' Bišops domās secināja. "Visas sarunas beigušās."

Viņš nolūkojās, kā Džena notupstas un attaisa kastes vāku.l Iekšā bija vairākas lielas kartona kastes. Uz katras uzspiests gad-| skaitlis. Visās kastēs - dokumenti. Džena ieplestām acīm paska tījās uz Bišopu im izcēla pirmo kasti.

ČETRDESMIT DEVĪTĀ NODALA

Pēc četrdesmit piecām minūtēm Džena sadja:

-    Timotijs Eberts.

Viņa bija apsēdusies uz kāpņu šķērša un turēja klēpī atvērtu virsgrāmatu. Bišops sēdēja viņai pretī uz kastes ar norādi "janv-jūn. 1963", šķirstīdams garlaiāgu administratīvo dokumentu kaudzi un ātri vien zaudēdams vēlēšanos dzīvot.

-    Ko atradi? - viņš jautāja, pacēlis galvu.

Džena noņēma brilles un paskaidroja:

-    Neesmu pārliecināta. Domāju, ka tas ir kāds drošības dienesta žurnāls par tūkstoš deviņsimt sešdesmit astoto gadu. Rokraksts ir briesmīgs, taču viņš noteikti pieminēts decembrī. Vārda nav, tikai uzvārds "Eberts". Cik daudz tādu var būt vienā iestādē?

Bišops palūkojās pa kreisi. Pīrsons joprojām tupēja uz otrām kāpnēm, ārpus dzirdamības zonas, pilnīgi iegrimis lasāmvielā.

-    Kāpēc slimnīcas drošības dienests interesējies par viņu?

-    Šķiet, ka viņš deviņpadsmitajā datumā pazudis bez vēsts. Uzraugs apgaitā konstatējis, ka viņa istaba ir tukša. Rakstīts, ka meklēšanā iesaistītas vairākas medmāsas, taču iemītnieks nav atrasts. Par ziņojumu policijai nekas nav minēts, tātad sevišķi bīstams puisis nav bijis.

Pētīdams pabalējušu riepas nospiedumu uz grīdas, Bišops jautāja:

-Kas vēl?

Džena atkal uzlika brilles un pārlasīja nākamās lappuses.

-    Jā, lūk. Izskatās, ka pēc pāris dienām pazudušais pacients no vienpadsmitās istabiņas atradies. - Viņa aizvēra grāmatu, piecēlās un izstaipījās gluži kā kaķene. Tad viņa pienāca klāt un nometa grāmatu Bišopam pie kājām. - Tā beidzas tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotais gads. Smags gads. Daudzas slepkavības.

Pieliekusies viņa izņēma no kastes nākamo grāmatu - tikpat lielu un tādā pašā krāsā kā tikko nomesto. Uz šīs grāmatas vīdēja skaitlis "1969". Viņa devās uz savu improvizēto sēdvietu, atvēra pirmo lappusi un sāka lasīt.

Bišops nezināja, cik daudz laika pagājis. Pacēlis galvu, viņš manīja, ka Džena joprojām sēž tādā pašā pozā un no virsgrāmatas kaut ko pārraksta savā bloknotā. Daudz lapu vairs nebija atlicis.

-    Tu gan veikli lasi, - viņš sednāja.

Nepaceldama galvu, Džena attrauca:

-Tā varētu teikt.

Tieši uz to Bišops cerēja. Izpētījis visas sešdesmit astotā un sešdesmit devītā gada kastes, viņš nebija atradis nevienu norādi uz noslēpumaino pacientu, šķita, ka Ēdams Kortiss, pētīdams mapes, pamatīgi pastrādājis. Ziņas par Eberta uzturēšanos slimnīcā teju pilnīgi izdzēstas. Nebija pat rēķinu kopiju vai ierakstu par ģimenes locekļu ierašanos. Nekā.

Džena beidza rakstīt un pienāca tuvāk, apsēdās uz kastes līdzās Bišopam, nolika grāmatu tā, lai Pīrsons neredzētu, un sarauca pieri.

-    Savādi, vai ne? Ja Kortiss pratis tik veiksmīgi slēpt pēdas, kā tad šie divi ieraksti paslīdējuši viņam garām?

Bišops bija pārskatījis dažas sešdesmit astotā gada žurnāla lappuses un norādīja:

-    Manuprāt, tas tādēļ, ka šie nav oficiālie žurnāli. Turklāt te nav fiksēti pulksteņa laiki, un viņš izturējies visnotaļ dīvaini. Turklāt rokraksts ir ne tikai slikts - tas ir vienkārši briesmīgs.

-    Jā. - Džena palocīja galvu. - Un vairāki teksti ir saucami par izpušķotiem. Parasti oficiālos dokumentos tādus nesastapt. Iespējams, tur varēja ari nebūt drošības dienesta žurnālu. Tādās vietās netiek novērota pārlieka aktivitāte. Jā, tiešām, šīs vairāk līdzinās garlaikota naktssarga dienasgrāmatām. Ja viņš būtu papūlējies pierakstīt savu vārdu, tad varbūt saņemtu savus sacerējumus atpakaļ. Nav jābrīnās, ka Ēdams Kortiss nav tiem pievērsis uzmanību; man vajadzēja pārvarēt neskaitāmas autora apziņas plūsmas straumes, lai tiktu līdz kaut kam interesantam. - Pametusi skatienu apkārt, viņa ieraudzīja savu somu un pavilka to tuvāk.

—    Un vārdā Eberts ir pieminēts tikai vienu reizi. — Pārliecinājusies, ka Pīrsons joprojām lasa, viņa atvēra somu un iemeta tajā tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotā gada virsgrāmatu.

Smaidīdams Bišops secināja:

-    Tomēr viņš ir pieminēts vēlreiz?

-Jā, tikai kā "Vienpadsmitais". - Džena paņēma bloknotu un pašķira lapu. - Sešdesmit devītajā Vienpadsmitais vēl vismaz piecas reizes aizgājis no iestādes, nevienam par to neziņojot. Un ikreiz atgriezies pēc pāris dienām. Septiņpadsmitajā februāri, piektajā maijā, trešajā jūlijā, divdesmit sestajā septembrī un vienpadsmitajā oktobrī.

-    Labi, - Bišops novilka, ar plaukstu paberzēdams galvvidu.

-    Tas ir viss?

- Vēl ne. - Džena atvēra sešdesmit devītā gada žurnālu lap- pusē, kur ielikta zīmīte, un sacīja: - Paklausies, kas rakstīts tris- padsmitajā novembri. "Beidzot manā naktsputna dzīvē kāds ie- priecinājums vai vismaz kaut kas līdzīgs. Aģents Mendreiks  atgriezies ar rakstisku atjauju pārbaudīt dokumentus, kas skar  konkrētus pacientus. Daudz viņš nerunā, tikai pieprasa, lai es at

slēdzu durvis uz lietvedības telpu. Atstāju viņu tur, un viņš neparādās līdz pat diviem naktī."

- Aģents Mendreiks? - Bišops atkārtoja. - Federālais?

- Nav rakstīts. Un agrāk nav pieminēts. Varbūt iepriekš viņš ieradies pa dienu. - Džena turpināja lasīt skaji: -Viņš lūdz manu viedokli par pacientu vienpadsmitajā istabiņā, un es atbildu, ka neesmu ar šo cilvēku daudz runājis. Zinu vien to, ka viņš ir tikpat neaprēķināms kā visi citi šīs iestādes iemītnieki un ka viņš mēdz laiku pa laikam slepeni izlidot no krātiņa. Kā redzams, aģentam tas šķiet interesanti, taču iemeslus viņš nepaskaidro. Vēl viņš jautā par slimnīcas ikdienu un prašņā, vai mēs rīkojam pacientiem ekskursijas. Es atbildu, ka ik mēnesi tiek kaut kas plānots tiem, kuri vēlas dekorāciju maiņu. Brauc uz muzejiem, bumbu spēlēm un tamlīdzīgi. Paziņoju, ka Vienpadsmitais parasti pierakstās un ar mani nekonsultējas; tad aģents atplaukst Smaidā un noprasa, kad būs nākamais pasākums. Es atbildu, ka piektdien. Pateicies par palīdzību, aģents dodas ārā pa austrumu izeju." - Džena noņēma brilles un sacīja: - Viss. Ja šis Mendreiks atgriezies, lai pārmeklētu Eberta istabu, tad tas nav noticis šī apsarga maiņā, citādi par to būtu ieraksts, šķiet, ka viņš fiksējis pilnīgi visu. — Vēlreiz palūkojusies uz Pīrsonu, Džena ieslidināja somā arī tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada žurnālu, tad aiztaisīja rāvējslēdzēju un uzsmaidīja sargam. - Nezinu, kā tu, bet es pēc tāda darba esmu izbadējusies.

- Palīdzi nolikt visu atpakaļ, - Bišops ierosināja, pieceldamies kājās, - un tad es par tevi parūpēšos.

PIECDESMITĀ NODALA

Bišops nogriezās no Korta ielas un iestūrēja stāvlaukumā, kur ēdienu var pasūtināt, neizkāpjot no automobiļa. Saņēmuši kārbu ar vistas spāmiņiem, milzīgu čīzburgeru, divas pamatīgas porcijas ar frī kartupeļiem un garšvielām, ledus tēju un diētisko kolu, viņi nolēma ēšanai apstāties nākamajā ielā kādas gobas paēnā. Puisis, kurš pasniedza ēdienu, pat nepaskatījās uz Bišopu, taču parasti priekšpilsētas ielās netrūkst ziņkārīgu pilsoņu, tādēļ viņš uzskatīja par labāku apsēju nenoņemt.

Ēdot Bišops domāja par Mendreiku. "Ja tas bijis federālais aģents, tad mēs esam uz pareiza ceļa. Tātad 'Iimotijs Eberts ir svarīgs pavediens. Diemžēl vēl nav skaidrs, kā viņš saistīts ar cilvēku, kas izlika man lamatas. Ne Tenisons, ne kāds cits savulaik nav interesējies par vecām FIB lietām."

Pagrābis dažus kartupeļu gabaliņus, Bišops sadja:

-    Zini, tādu Mendreiku nemaz nav tik daudz.

Džena palodja galvu.

—    Reiz bija tāds burvju mākslinieks, bet vairāk... - Viņa noslau-dja rokas salvetē un izņēma savu Motorola mobilo tālruni. Nospiedusi vairākas podziņas, viņa pielika aparātu pie auss. - Sveika, Kristela, te Džena... Jā, normāli. Zini, mazliet sāp galva, moka vājums. Atgriezīšos pēc... Ha! Tā tik būs dieniņa! Paklau, vai vari palīdzēt, neuzdodot jautājumus? Nu, tu taču joprojām izstrādā to jauno paketi federāļiem, vai ne? Ar ko tu tur kontaktējies? Ar Refertiju? Cik dešas ir jūsu attiecības? Izbeidz, Kristela! Sarunās

ar puišiem, kam ir žetons, tu allaž izturies vienādi. Paklau, ja tu viņam pajautātu, kur tagad meklējams atvaļināts aģents Mendreiks, vai viņš tev izstāstītu? - Pagriezusies pret Bišopu, Džena izvalbīja acis. - Vai tad es neteicu "neuzdodot jautājumus"? Labi, labi. Pasaki viņam, ka es satiekos ar puisi, kura tēvocis sešdesmitajos esot strādājis FIB un kurš atkal grib viņu satikt... Nē, ne gluži... Nē, tikai uzvārds... Nav nemaz tik izplatīts... Jā... Jā... Forši. Esmu tava parādniece, Kristela!

-    Izklausījās pēc īstas sodības! - Bišops secināja, kad Džena beidza sarunu.

-    Jā, bet viņa ir lieliska programmētāja un nevainojami prot iegūt informāciju no cilvēkiem. īpaši no vīriešiem. Ceru, ka pēc stundas viņa piezvanīs.

Bišops palocīja galvu. Džena nokoda gabaliņu vistas gaļas un atkal noslaucīja rokas.

-    Vai esi nonācis tuvāk cilvēkam, kurš tevi tā iegāza?

Iztēlojies Čeinija, Torpa un Tenisona sejas rindiņā kā augļu attēlus spēļu automātā, Bišops paraustīja plecus un atbildēja:

-    Nezinu, taču spriežu, ka motīvi bijuši personīgi.

-    Tu gribi teikt, ka esi kādu tik pamatīgi aizkaitinājis, ka nonāci atriebības saraksta galvgalī?

-    Gadu gaitā Tenisonam, Torpam un Ceinijam esmu aizrādījis par dažādiem pārkāpumiem. Jā, ikviens no viņiem to varēja uztvert personīgi.

-    Tad kādēļ Torps palīdzēja tev atrast Kortisu?

Bišops paraustīja plecus.

-    Viņš bija man parādā. Bet tas nenozīmē, ka ir svītrojams no aizdomās turamo saraksta. - Iemalkojis ledus tēju, Bišops palūkojās uz Dženu. - Tev tiešām lieliski sanāca. Citā dzīvē tu varētu būt aktrise.

Džena pasmaidīja.

-    Es gan neesmu tik neirotiska, bet paldies. Gribējās atstāt iespaidu. - Mirkli paknibinājusi salmiņu, viņa piebilda: - Tātad, tavuprāt, mēs velti šķiežam laiku?

-    Manuprāt, pavediens, kuram sekoja aģents Mendreiks Kevendiša slimnīcā, bija pārāk labs, lai par to neliktos ne zinis. Vēl jo vairāk tādēļ, ka mans draugs Kortiss pieminēja kaut ko svari-gaku par naudu. Es nekad neesmu ticējis sakritībām, tātad Brenans to Vilouvrīvsas vēstuli slēptuvē glabāja ar nolūku. - Viņš paraustīja plecus. - Varbūt tas neko nedos, taču pagaidām man nekā cita nav.

-    Jā, laikam. - Džena savāca tukšās kārbas un visu izmeta tuvējā konteinerā. Kad viņa atgriezās automobilī, Bišops iedarbināja dzinēju. - Vai vispirms aizbrauksim pie Ali? Es tur kaut ko atstāju.

PIECDESMIT PIRMā NODAļA

Bišops Alerona dzīvojamā istabā novilka žaketi un ņēma nost kaklasaiti, kad gaitenī iezvanījās Dženas mobilais tālrunis. Sasveicinājusies ar Kristelu, Džena ienāca istabā un apsēdās dīvānā. Tūdaļ viņai apkārt sāka grozīties kaķis. Viņa nolika tālruņa aparātu uz kafijas galdiņa un nospieda skaļruņa pogu.

Atskanēja jaunas sievietes balss.

- ...aplausi, lūdzu, jo Kristelai Rodžersai atkal gadījusies cū-cene. Viņa ne tikai veiksmīgi izpildījusi savu misiju, bet ari sarunājusi randiņu!

Džena izvalbīja acis un sacīja:

-    Es jau tupu uz ceļiem un klanos jusu augstības priekšā. Pietiek!

-    Labi, tiešām bija tāds Viljams Mendriks, kurš strādājis Vašingtonas birojā un atvaļinājies tūkstoš deviņsimt sešdesmit septītajā gadā. Viņš pabeidza...

-    Tas nav īstais, - Džena pārtrauca kolēģi.

-    Droši vien. Viņš nomira pirms piecpadsmit gadiem. Nākamais un pēdējais konkursants ir Arturs Mendreiks, kurš no valsts darba aizgāja tūkstoš deviņsimt astoņdesmit sestajā gadā un pievērsās tūrisma biznesam.

Bišops iepleta ads. Džena pārjautāja:

-    Tūrisma biznesam?

-    lieši tā. "Metrobleida helikopteru čārterreisu un ceļojumu pakalpojumi" Hobokenā, netālu no upes. Breds apgalvo, ka viņš ir tāds bijušais aģents, par kādu pēc atvaļināšanās gribētu kļūt ikviens.

Klausulē bija dzirdama papīru šķirstīšana.

-    Breds? - Džena pārjautāja.

-    Jā, - Kristela apstiprināja. - Breds. Un aizveries! Tātad... reizēm savu rokrakstu ir tik grūti izlasīt! Skaidrs. Kā noprotams, viņš meties kopā ar puisi, kuru saticis Korejas operādjas laikā, un abi atdzīvinājuši pamestu privāto helikopteru bāzi, lai vadātu atbildīgas personas uz pilsētu un atpakaļ, bet tūristus uz apskates objektiem. Viņi dabūja kredītu un iegādājās pāris helikopterus, bet Mendreiks izmantoja savus sakarus federālajās iestādēs, lai iesmērētu riteņus, izlauztos cauri pilsētas zonējuma likumiem un saņemtu nepiedešamās atļaujas. Noderēs?

-    Vairāk nekā noderēs.

-    Un vēl. Bredam ir biļetes uz jauno Brodveja izrādi "Baltās durvis" ar Eloīsu Endersoni galvenajā lomā. Uz pirmizrādi! Uzmini, ko viņš ņems līdzi!

-    Acīmredzot tava lampa mirdz viskošāk, - Džena attrauca.

-    Nu, jā. Bet tu gan turies, lai vari man izstāstīt, ko tas viss nozīmē, labi?

-    Labi, - Džena atbildēja un beidza sarunu.

-    Džersija nav pārāk tālu, - Bišops sadja.

-    Arī es domāju to pašu, - Džena apstiprināja, pamājusi ar galvu.

-    Vai piekritīsi braukt viena, Džena? Negribu izaicināt likteni ar federālo aģentu, kaut ari atvaļinātu.

|pļ- Protams, - viņa teica. - Jau grasījos to ierosināt.

Kamēr Džena piecēlās un nozuda Ali pagrabā, Bišops atslīga krēslā un pavērās griestos. Viņš mēģināja uzskaitīt visus iemeslus, kāpēc FIB aģents devies tik tālā ceļojumā, lai uzmeklētu in-formādju par kādu padentu privātā slimnīcā. Viņš tika līdz ceturtajam, kad Džena atgriezās ar klēpjdatoru un vel vienu beisbola cepurīti rokā. Galvassega šķita dārga un tik jauna, ka apaļais metāliskais logo joprojām spoži spīdēja. Džena nolika datoru uz kafijas galdiņa un pasvieda cepuri Bišopam. Viņš to noķēra un uzlika galvā. Par modi viņš neko nezināja, taču nebrīnītos, ja Aleronam varētu būt kāds vārds sakāms, redzot jauno cepuri galvā dtam.

Kādu pusotru minūti Bišops vēroja Dženu kaut ko rakstām. Tad viņa pacēla galvu un teica:

- Laikam viņa biznesa pamatā ir mutvārdu reklāma. Mājaslapas nav, taču ir neskaitāmas direktorijas, kurās norādīta adrese un tālruņa numurs. - No plecu somas viņa izņēma Bišopam jau pazīstamo piezīmju grāmatiņu un pildspalvu, kaut ko pieraksti-

ja un atkal paņēma mobilo tālruni, ievadīja numuru un aktivizēja skaļruni. Tad viņa notupās dīvānā un atslīga pret atzveltni. Tik nevainīga kustība tomēr uzjundīja Bišopam prātā neķītras domas.

Viņi klausījās zvana signālos, un tad atsaucās sieviete čerkstošā balsī:

-    //Metrobleida Čārterreisi un ceļojumi". - šķita, ka sievietei ir vismaz piecdesmit gadi. Varbūt pat vairāk.

-    Labdien, - Džena sadja. - Vai varu aprunāties ar Mendreiku, lūdzu?

-    Ar kuru, mīļumiņ?

-    Ē... ar Arturu?

-    Artu? Vai viņš jūs pazīst?

-    Nē, mani sauc Dže...

Aicinājums uzgaidīt neatskanēja, klausulē iestājās klusums. Džena paraustīja plecus.

-    Laikam tūlīt savienos.

-    Kā varu palīdzēt, kundze? - pēc dažām sekundēm kāds sadja klausulē. Balss izklausījās jauneklīga, lai gan Bišops lēsa, ka Mendreiks ir vismaz sešdesmit vai septiņdesmit gadus vecs. Taču uzrunas forma liecināja par veco skolu.

-    Labdien. Mēs neesam pazīstami. Mani sauc Džena Falstafa, un es labprāt aizbrauktu pie jums aprunāties, ja tas ir iespējams.

-    Viss ir iespējams, Džena, tomēr es būtu patddgs par nedaudz plašāku informādju. Vai esat žurnāliste?

-    Nē, kungs. Es rakstu tikai kodus datoriem.

-    Mans vārds ir Arts, nevis "kungs". Ja zvanāt, lai piedāvātu izstrādāt mums mājaslapu, tad baidos, ka velti tērējat savu laiku.

-    Nē, es neko nepārdodu. Iemesls ir dts.

-    Saprotu. Vai tas ir saistīts ar mani personīgi?

-    Tieši tā.

-    Hm, arvien interesantāk un interesantāk. Par laimi jums, ikdienas pienākumi vai, pareizāk sakot, to trūkums ļauj man atlicināt laiku blakuslietām, piemēram, neizprotamām sarunām ar glītām sievietēm. Jūs taču esat glīta, vai ne?

Kad Bišops palocīja galvu, Džena pasmaidīja un sacīja:

-    Kā bilde! Man patīk tas, kā jūs runājat, Art.

-    Augsts novērtējums, tiešām, īpaši no sievietes ar uzvārdu "Falstafa". Manuprāt, ja jums ir mazāk par piecdesmit, tad jūs jau esat glīta. Kad jūs gribētu satikties?

Bišops ieskatījās rokas pulkstenī. Četri un trīsdesmit četras pēcpusdienā. Viņš ar lūpām atdarināja vārdu "nekavējoties", un Džena piedāvāja: - Varbūt šodien?

-    Negribat vilcināties, ko? Ja esat tuvumā, es neredzu iemeslu atteikumam. Viens no mums parasti beidz darbu ap septiņiem, tātad līdz tam laikam esmu ar mieru, lai gan sešos vai mirklīti pirms tam būtu vislabāk. Pieņemšanas telpā pajautājiet Aleksai, un viņa norādīs uz manu pusi. Tikmēr es pasapņošu par to, kāda jūs varētu izskatīties.

-    Uz drīzu redzēšanos! - Džena sadja. - Ceru, ka atbildīšu sapnim.

-    Par to es nešaubos, Džena. Uz redzēšanos.

Viņa nospieda sarunas beigšanas podziņu un teica:

-    Tas nu bija vieglākais. Jau sākusies sastrēgumstunda, tādēļ man jāpasteidzas. Ko iesāksi tu?

Pasniedzies pēc Dženas piezīmju grāmatiņas, Bišops pašķīra vairākas lapas atpakaļ.

-    Ja aizdosi sava dzīvokļa atslēgas, tad ar taksometru braukšu uz turieni. Šo to izpētīšu.

-    Ar taksometru? Ja nu šoferis tevi pazīs?

Bišops izņēma no kabatas deguna apsēju un uzsita pa cepurītes nagu.

-    Nepazīs.

Džena pasmaidīja un teica:

-    Ārkārtas gadījumiem esmu iedevusi Ali visu savu svarīgāko atslēgu dublikātus. Atnesīšu tos tev. - Viņa palūkojas uz savu kostīmu. - Un pie viena pārģērbšos; augšstāvā vajadzētu būt kādam jaunam tērpam.

-    Par ļaunu nenāks, - Bišops smaidīdams attrauca. - Mendreiks neizklausījās pēc tipa, kurš attiecībās ar sievietēm ievēro kādas ceremonijas.

PIECDESMIT OTRā NODAļA

Raudzīdamās pa šofera puses sānu logu, Denija Kosta gaidīja Dženu Falstafu iznākam no brāļa mājas un klusībā pateicās mūsdienu novērošanas tehnoloģiju brīnumiem

Atbrīvots no nepieciešamības visu laiku paturēt objektu acīs, cilvēks varēja daudz mierīgāk turēties ēnā. īpaši tad, ja vajadzēja tikai piestiprināt miniatūru globālās pozicionēšanas sistēmas ierīci objekta transportlīdzeklim un sekot ultraspēdgam signālam. Tobrīd sīciņā kastīte par savu atrašanās vietu ziņoja ar vienmērīgām SMS šaltīm, kuras pēc tam tika pārvērstas simbolos, ko varēja parādīt detalizētā kartē, kas savukārt atradās konkrētā mājas-lapā. Ja ir zināma vajadzīgā adrese, piekļūt mājaslapai var no jebkura tālruņa ar intemeta pieslēgumu.

Tādēļ Kostai nevajadzēja fiziski pārlūkot teritoriju, lai zinātu, ka Dženas Honda novietota ielas malā trīsdesmit pēdu attālumā

no viņas. Pietika uzmest ad mobilā tālruņa ekrānam, kas bija piestiprināts pie automašīnas paneļa.

Pirmīt, izsekojusi Lexus automobili no pasta nodaļas līdz daudzdzīvokļu namam Vudsaidas rajonā, Kosta nosprieda, ka nepieciešamas tālākas instrukdjas, un aizsūtīja Hedisonam īsziņu ar adresi un situādjas izklāstu. Hedisons tūdaļ piezvanīja un teica:

- Izklausās, ka mūsu zēns atradis Kortisa kungu. Paliec tur un par visu ziņo man!

Ņujorkā bija vieglāk pateikt nekā izdarīt. Kad tas pats Lexus ar Bišopu pie stūres beidzot izbrauca no apakšzemes stāvvietas, došanās atpakaļ uz Dženas dzīvokli kutināja nervus, jo katrā krustojumā Kosta baidījās viņus pazaudēt no redzesloka. Kad Bišops beidzot apstājās ielas malā un kājām devās uz meičas dzīvokli dažu kvartālu attālumā, Hedisons ieteica piestiprināt vēl vienu izsekošanas ierīd - ja nu Bišops izmantotu šo automobili vēlreiz. Problēma tika atrisināta.

Nu viņi bija atgriezušies pie brāļa. "Kurp tālāk?" Kosta prātoja. "Un kurā brīdī Hedisons pārtrauks ballīti un sāks rīkoties?" Kosta zināja, ka dienu var pavadīt arī daudz patīkamāk - nesēžot visu laiku mašīnā, turklāt Šajos sapņos liela loma bija atvēlēta Falstafai. Atlika vien cerēt, ka drīz sapņi piepildīsies.

"Kā velnu piemin, tā velns klāt!" Kosta secināja, ieraudzījusi Dženu Falstafu. Viņa bija ģērbusies ādas jakā, zilā T-kreklā un melnos džinsos. Aizslēgdama ārdurvis un aizsteigdamās līdz savam automobilim, viņa azotē spieda plecu somu. Apsēdusies pie stūres, viņa jau pēc minūtes izstūrēja uz ielas un devās prom.

Kosta vērās sarkanajā punktiņā, kas kustējās pa nelielo ekrānu, tad uzsmaidīja tam kā senam draugam un sāka izsekošanu.

PIECDESMIT TREŠĀ NODAI.A

Bišops samaksāja taksometra šoferim un iegāja Dženas mājā. Apsējs un cepure kalpoja nevainojami. Kā jau parasti - vienkāršākās lietas izrādījās ģeniālākās.

Dzīvoklī viņš nometa cepuri uz virtuves letes un norāva apsēju. Tad viņš atbrīvojās no Ouena uzvalka un uzvilka savas drēbes. Apsēdies Dženas krēslā pie ēdamgalda, viņš ieslēdza datoru un maršrutētāju un sāka prātot, vai nav pieļāvis kļūdu, iesaistot Dženu šajā dēkā. "Bet... vai man bija izvēle? Mendreiks ir vecās skolas FIB aģents. Viņš jau pēc sekundes saprastu, ka apsējs ir tikai maska. Turklāt Dženai nekas nenotiks. Viņai ir talants piespiest cilvēkus runāt, un vecīga tūrisma organizētāja iztaujāšana diez vai sagādās problēmas."

Pats Bišops vēlējās saprast, dk nozīmīgi ir datumi, ko Džena pierakstījusi datu glabātavā. "Šķiet, visi interesējas par Ebertu, un es nojaušu, ka datumi, kad viņš nav bijis slimnīcā, palīdzēs noskaidrot šīs prombūtnes iemeslus. Tur notdkti kaut kas ir."

Atvēris Google meklētāju, viņš ierakstīja: "decembris 1968 februāris maijs jūlijs septembris oktobris 1969." Tad viņš atcerējās par slimnīcas atrašanās vietu un papildināja tekstu: "Sanfrancisko." Pēc tam viņš noklikšķināja uz ikonas "meklēt".

Pirmajā rezultātu lapā parādījās saites uz vietnēm, kur norādīti Dženisas Džoplinas, Cream, Džimija Hendriksa un Deep Purple koncertu grafiki, tāpat Vjetnamas kara piemiņai un Endijam Vorholam veltītas lapas un tamlīdzīgi. Ari Čārlza Mensona fanu mājaslapa. Vairākās nākamajās lapās informādja atkārtojās, tikai ar plašākām atsaucēm. Ne gluži to Bišops bija cerējis ieraudzīt, taču ātrus panākumus ari negaidīja.

Bišops turpināja darbu, ierakstīdams meklētājā visdažādākās vārdu kombinācijas un ik pa brīdim pievienodams kādu pilnu Dženas pierakstīto datumu, bet dažkārt izlaizdams mēneša nosaukumu. Taču informācija kļuva arvien nenozīmīgāka, dažkārt lapā bija tikai attāla norāde uz Sanfrancisko. Viņš papurināja galvu, atslīga krēslā un vērās griestos.

"Loģiski būtu uzlabot meklēšanas parametrus; lai to izdarītu, vajadzīga papildu informācija." Bišops pārskatīja visu, ko līdz šim bija atradis, un lūpas savilkās smaidā - izrādījās, ka trūkst viens vārds. Visnotaļ acīmredzams, ja ņem vērā Mendreika došanos uz veco slimnīcu.

Izslējies Bišops ierakstīja šo vārdu līdzās citiem un nospieda ikonu "meklēt".

Viņš pārstāja smaidīt, kad ieraudzīja saiti pirmās rezultātu lapas vidū. Tā šķita tik negaidīta, ka izcēlās uz pārējo fona.

— Nolādēts! - Bišops nočukstēja, pārlasot divas rindiņas mājaslapas aprakstā. "Neiespējami!"

Kad viņš noklikšķināja uz saites, atvērās mājaslapa, kas pilnībā veltīta vienam tematam. Dizains bija vienkāršs, bez izskaistinājumiem. šur un tur tekstu pārtrauca kāda fotogrāfija. Kreisajā pusē - opciju saraksts. Viena piesaistīja Bišopa uzmanību, un viņš noklikšķināja uz ikonas. Ekrānā parādījās cieši saspiests teksts bez attēliem. Balti burti uz melna fona. Izlasītais mudināja aizmirst visu pārējo. Izliktos slazdus. Bēgšanu. Dženu. Viņu pilnībā pārņēma ekrānā redzamie vārdi.

Beidzot ticis līdz autora uzrādītajam avotu sarakstam, Bišops saprata, kāpēc FIB interesējies par to pacientu.

Četros no sešiem Eberta prombūtnes gadījumiem datumi sakrita ar tiem, kas minēti mājaslapā. Tā nebija tikai nejaušība. Lai gan jēga šķita tik neprātīga, ka bija grūti noticēt. Bišops ieskatījās

Kukam atņemtajā nirēju pulksteni un secināja, ka Džena jau nonākusi tūrisma firmā. "Viņai tas jāzina. īpaši tad, ja Mendreiku nāksies pabikstīt, lai viņš sāk runāt par savu pagātni."

Bišops izņēma no kabatas mobilo tālruni un uzrakstīja Dženai īsziņu ar mājaslapas adresi. Tad viņš pievienoja pamudinājumu pārbaudīt informāciju pēc iespējas ātrāk un nosūtīja īsziņu.

Atslīdzis krēslā, viņš atskārta, ka tagad atlicis tikai gaidīt, kad piezvanīs Džena. "Ne visai patīkama situācija. Varbūt pienācis laiks pievērsties Tenisonam. Viņš drīz pabeigs darbu un pāri upei dosies uz mājām Gatenbergā. Nebūtu slikti pārbaudīt, vai viņam arī ir personīgais policijas eskorts kā Čeinijam." Bišops paskatījās uz Alerona cepurīti un prātoja, vai maskēšanās nolūkiem ar to pietiks. Tad pirmo reizi kārtīgi nopētīja lielo apaļo emblēmu uz tās. Un pēkšņi visu saprata.

Lexus joprojām atradās zem kokiem, kur viņš to atstāja. Pieliecis galvu, Bišops piegāja pie šofera puses durvīm un mazliet atslābinājās, kad apsēdās pie stūres. "Varbūt Dženai taisnība, ka šejienes iedzīvotāji nebāž degunu dtu cilvēku darīšanās, taču riskēt nedrīkst." Viņš iedarbināja dzinēju, atslīga sēdeklī un ar plaukstu nejauši nospieda kādu pogu uz stūres. Ieslēdzās radio, atskaņojot vecu Beach Boys dziesmu. Gluži kā nostalģiska atgriešanās pie saknēm. Taču Bišopu vairāk ieinteresēja spalgā svilpšana, kas tik tikko bija dzirdama fonā. Gluži tāda pati kā Dženas automobilī. Viņš pārslēdza dtu stadju, bet svilpšana atkārtojās. Bišops pabungoja ar pirkstiem pa stūri, tad atvēra šofera puses durvis un izkāpa.

Viņš pārbaudīja Lexus riteņu arkas. Zem pirmajām nekā nebija, taču pasažieru puses aizmugurē viņš atrada ar magnētu piestiprinātu melnu raidītāju sērkociņu kastītes lielumā. Viņš ļoti labi zināja, uz ko tāds ir spējīgs. "Kāds mani izseko. Un Dženu ari. Bet notvert mani negrib, jo piezvanīt policijai būtu vienkāršāk un lētāk."

Bišops aizgāja līdz lietus ūdens novadcaurulei un iemeta ierīci režģa caurumā. Viņu plosīja divējādas jūtas. "No vienas puses, ir skaidrs, ka esmu uz pareizā ceļa. Acīmredzot šī bija tāda kā agrīnās brīdināšanas sistēma gadījumam, ja esmu nonācis pārāk tuvu. Un tā noteikti ir. Taču izsekota tiek arī Dženas mašīna, tātad esmu pakļāvis viņu briesmām, bet to es negribu pieļaut. Viņa jau pietiekami palīdzējusi, tātad pēdējais laiks nogādāt viņu drošībā un pašam ar visu tikt galā." Bet pirmām kārtām jāatbri-vojas no otra raidītāja.

PIECDESMIT CETURTĀ NODALA

Džena smagi nopūtās un izslēdza dzinēju, neapzināti salīdzinādama savu elpu ar trokšņu slāpētāja tikšķiem, kamēr tas atdzisa. Viņa zināja, ko tas nozīmē. Kā parasti, visļaunāk bija Holen-da tunelī. Turklāt vēl sastrēgumstundā. Nebūtu tik slikti, ja varētu paklausīties radio, taču spalgā svilpšana fonā kaitināja un satrauca vēl vairāk.

Vismaz Mendreika nosaukto adresi bija viegli atrast. Firma atradās divstāvu ēkā viegli izliektas aklās ieliņas galā netālu no Ņu-arkas avēnijas un viadukta. Ielas kreisajā pusē rindojās plaši automobiļu utilizācijas uzņēmumi. Pretējo pusi aizņēma trokšņaina otrreizējo izejvielu pārstrādes rūpnīca.

Viņa palūkojās uz duci citu transportlīdzekļu nelielajā stāvlaukumā un pa labi ieraudzīja vēl vienu stiepļu pinuma žogu.

Cauri tam varēja saskatīt divus vai trīs helikopteru nolaišanās laukumus. Ēkas kreisajā pusē bija ieeja ar portikiem un vairākas stiklotas durvis.

Izkāpusi Džena aizslēdza automobili, piegāja pie stiklotajām durvīm un atvēra vienas no tām. Apmeklētāju pieņemšanas telpā neskaitāmi ērti krēsli bija izvietoti apļos pa četri. Sienas klāja palielināti pilsētas uzņēmumi no gaisa. Atmosfēra šķita pieklusināta un nomierinoša. Vienā no apļiem sēdēja kāds sarunā iegrimis pāris. Izskatījās pēc tūristiem, kas gaida lidojumu ar helikopteru. Uz Dženu neviens neskatījās. Tieši priekšā pie milzīga rakstāmgalda sēdēja briļļaina sieviete ar balinātiem blondiem matiem. Viņa strādāja ar datoru. Plāksnītes ar vārdu nebija, taču Džena sprieda, ka tā būs Alekša.

Beidzot pamanījusi Dženas tuvošanos, sieviete jautāja:

-    Kā varu palīdzēt?

-    Labdien, mēs runājām pa telefonu. Džena Falstafa. Ierados pie Arta.

-    Ak, jā, - Alekša attrauca, nopētīdama apmeklētāju. Tad viņa piecēlās, paliecās pāri rakstāmgaldam un ar pirkstu norādīja uz plašu gaiteni Dženai pa labi. - Uz turieni, mīļā, un pēc tam augšup pa kāpnēm. Pirmais pa labi augšstāvā ir Arta kabinets. Skaidrs?

Džena pateicās, devās prom pa gaiteni un tad augšā pa kāpnēm. Nelikdamās ne zinis par trim aizvērtajām durvīm priekšā, Džena pieklauvēja pie tām, kuras greznoja Artura Mendreika vārds. Atskanēja aicinājums ienākt.

Izrādījās, ka telpai ir pastiepta taisnstūra forma, un pusē, no kuras varēja redzēt autoparku, bija vairāki aizslēģoti logi. Lielāko daļu telpas centra aizņēma garš, četrstūrains konferenču galds. Tālākajā galā no datora pieceldamies atrāvās Arts Mendreiks, kurš apgāja apkārt nieres formu atgādinošajam rakstāmgaldam un pastiepa roku.

-    Džena, — viņš iesāka.

Viņa piegāja tuvāk un paspieda Mendreika roku.

-    Labdien, Men... Piedodiet. Art.

Kabineta saimnieks bija apmēram piecas pēdas un deviņas collas garš, nevainojami piegrieztā melnā uzvalkā. Pēc izskata spriežot, septiņdesmit gadus vecs, grumbainu seju - Džena sprieda, ka tas no dzīves pavadīšanas tiešos saules staros. Matu tikpat kā nebija, ja neskaita dažas sirmas šķipsniņas virs ausīm. Taču skaidrajās brūnajās acīs dzirkstīja jauneklīgums. Džena nespēja noturēties nepasmaidījusi.

-    Ko varu piedāvāt, Džena? — Viņš piegāja pie neliela ledusskapja līdzās rakstāmgaldam un turpināja: - Man ir ūdens un bezalkoholiski dzērieni, Alekša var atnest ari kafiju, ja vēlaties.

-    Ar ūdeni pietiks, - Džena sacīja un pagaidīja, kamēr Mendreiks iepildīja divās glāzēs Evian ūdeni un ledu. - Paldies. Visnotaļ neparasta vieta tūrisma firmai, vai ne?

Mendreiks apsēdās līdzās Dženai un sakrustoja kājas.

-    Toties te ir zemāka īre. Turklāt lielākā daļa mūsu biznesa klientu ir augstas amatpersonas, kas uzskata, ka iespēja izvairīties no Ņujorkas satiksmes ir jebkuras cenas vērta. Mums ir trīs helikopteri, kas uz zemes pavada diezgan maz laika. Divi no tiem drīz atgriezīsies. Bet jūs esat glītāka, nekā es iedomājos, Džena. Ja jūsu dzīvē ir kāds vīrietis, tad ceru, ka viņš spēj jūs novērtēt.

Džena juta, ka piesarkst pēc tāda komplimenta.

-    īsti nezinu, ko viņš domā. Lielais klusētājs, saprotat?

-    Hmm. Ja viņš neuzmanīsies, tad iedzīvosies čūlā. - Mendreiks notrauca kādu iedomātu pūciņu no piedurknes un piebilda: - Tātad, kā es varu palīdzēt?

Iemalkojusi ūdeni, Džena sacīja:

-    Lieta saistīta ar jūsu braucienu uz Kevendiša slimnīcu Sanfrancisko tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada beigās.

Arts mirkli vēroja savu viešņu.

-    Kāpēc jūs domājat, ka esmu tur bijis?

-Jūsu vārds ir minēts privātā dienasgrāmatā, kas piederējusi naktssargam. Lūdzu. - Džena no somas izņēma tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada sējumu, atvēra ar lapiņu iezīmēto vietu un nolika Mendreikam priekšā.

Viņš krekla kabatā uzmeklēja brilles, uzlika tās un pārlasīja fragmentu, nepieskardamies grāmatai. Nonācis līdz beigām, viņš noņēma brilles un atslīga krēslā.

-    Ja mēs turpināsim, - Mendreiks sadja, - tad es gribētu zināt, par ko tieši jūs interesējaties. Vai tas būtu godīgs darījums?

Džena zināja, ka šāds jautājums tiks uzdots, taču piemērotu atbildi vēl nebija izdomājusi. Turklāt parastās pasaciņas Arts tūdaļ atmaskos. Viņa nokremšļojās, iemalkoja ūdeni un nolēma teikt patiesību. Cik vien tas iespējams.

-Jūs pieminējāt vīrieti manā dzīvē.

-Jā.

Uzmanību Džena koncentrēja uz glāzi savā priekšā.

-    Viņš... nonāds nepatikšanās. Lūdzu, neprasiet detaļas, bet mēs abi cenšamies atrast cilvēku, kura dēļ tā notids. Viena no iespējām ir noskaidrot, ko un kāpēc šis cilvēks patiesībā meklējis. Pagaidām izmeklēšana novedusi līdz padentam, kurš pirms četrdesmit gadiem uzturējās Kevendiša slimnīcā. Un pēc tam tikām līdz jums. - Viņa pagriezās pret Artu un pasmaidīja. - Pietiekami neskaidri, vai ne?

Arts iedzēra no savas glāzes un teica:

-    Stāsts par jūsu vīrieti izklausās intriģējošs. Gribētu ar viņu iepazīties.

-    Nezinu. Patlaban viņam pietiek problēmu.

-    Protams. - Arts nolika savu glāzi blakus Dženas glāzei un turpināja: - Ziniet, Džena, es biju FIB aģents pēdējos desmit Hū-vera dzīves gados, taču satiku viņu tikai vienu reizi, un ari tas šķita par daudz. Viņu nevarēja nosaukt par iespaidīgu figūru ne kā cilvēku, ne kā priekšnieku. Tomēr viņš bija mans priekšnieks, sešdesmit devītā gada beigās uzaicināja mani uz savu kabinetu un nosūtīja uz kādu Sanfrancisko slimnīcu. Es izpildīju uzdevumu, proti, pārbaudīju rēķinus par katru pacientu un rakstīju detalizētus ziņojumus par saviem atklājumiem. Tie bija domāti tikai Hūvera acīm.

-    Un tas ir viss, ko viņš jums izstāstīja?

Bijušais aģents pasmaidīja un ar plaukstu paberzēja kailo galvvidu.

-    Ja jūs būtu lasījusi par Hūveru visu, tad zinātu, ka viņš bija vīrs ar problēmām, piemēram, patoloģiski neuzticējās cilvēkiem, tostarp ari saviem padotajiem. Man tiešām nevajadzēja zināt, kāpēc to daru, jo vārdos izteikta pavēle no šī dižā cilvēka jau bija pietiekams iemesls.

Džena saklausīja rotoru lāpstiņu dunu un pagriezās krēslā. Pa logu viņa ieraudzīja helikopteru, kas dodas pilsētas virzienā.

-    Pēdējais šīsdienas ceļojums? - viņa pajautāja.

-    īss izlidojums, lai maģiskās stundas laikā redzētu lieliskākos objektus. - Arts piemiegtām acīm vēroja kādu attālu punktiņu. - Ja nekļūdos, tur lido Reifs Stīvensona kungs. Atgriežas no kārtējās ienesīgās dienas biržā.

Viņam bija lieliska redze. Džena vēroja, kā punktiņš pamazām pārvēršas par vēl vienu helikopteru, un pajautāja:

_ Vai jūs kaut ko noskaidrojāt?

-    Es noskaidroju, kurš maksā rēķinus par katru pacientu un paņēmu fotokopijas vai kā nu tās tolaik sauca. Tad es aprakstīju savus atradumus un visu nosūtīju uz Hūvera biroju. Ja gribat zināt, vai es atradu kaut ko aizdomīgu, tad atbilde ir "nē".

-    Bet Hūveram aizdomas radās, jo viņš jūs nosūtīja uz turieni vēlreiz.

-    Oho, esat mājās kārtīgi pastrādājusi! Lai ko arī Hūvers domāja, man viņš savu noslēpumu neatklāja. Tikai nosūtīja man vienu no savām bēdīgi slavenajām zīmītēm, kurā pavēlēja doties atpakaļ un noskaidrot visu iespējamo par vienu konkrētu pacientu, bet izdevīgā brīdī pārmeklēt viņa istabu.

-    Tlmotijs Eberts no vienpadsmitās palātas.

Arts iepleta ads.

-    Nav slikti. Jā, tas bija Timotijs Eberts. Es pārskatīju šī cilvēka slimības vēsturi... tagad gan es ar to vairs nelepojos... un atklāju, ka viņš uzņemts tūkstoš deviņsimt sešdesmit septītajā, tātad divus gadus iepriekš. Viņam noteiktā diagnoze bija maniakālās depresijas galējā forma. Mana jaunākā meita strādā slimnīcā, tādēļ es zinu, ka tagad tos sauc par bipolārajiem traucējumiem. Bet tolaik pasaulei nebija ne jausmas, kā to ārstēt.

-    Vai tas līdzinās Šizofrēnijai?

-    Daudzi tā domā, - Arts paskaidroja, papurinādams galvu.

- Bipolārie traucējumi ir slimība, kuru izraisa ķīmiskā līdzsvara trūkums un raksturo intensīvas garastāvokļa pārmaiņas. Daži, kam šī slimība attīstījusies galējā formā, piedzīvo dziļu psihozi, kuras laikā iztēlojas sevi par "īpašas misijas" veicēju. Bet patiesībā viņi ir ārstējami, ja tiek izrakstītas pareizās zāles. Savukārt īstā Šizofrēnija ir ļoti reta, un slimnieki piedzīvo nepārtrauktas ha-lucinādjas un mānijas. To ir daudz grūtāk ārstēt, jo slimnieks

gluži vienkārši pārstāj lietot zāles, ja tā liek darīt halucinācijas laikā parādījies tēls.

-    Skaidrs. Un kurš maksāja rēķinus? Senči?

-Nē. Ziniet, es neatceros tā cilvēka vārdu, lai gan atmiņā palicis, ka tas ir grūti izrunājams.

-    Zēl, - Džena novilka. - Naktssargs rakstīja, ka jūs interesējāties par dienām, kad Eberts devies brīvsolī.

-    Protams. Manu uzmanību saistīja itin viss neparastais.

Džena izņēma no somas piezīmju grāmatiņu, un tanī brīdī mobilajā tālrunī pienāca īsziņa.

-    Un viņš jums nosauca datumus, kad Eberts bija pazudis?

-    Protams,^ Arts apstiprināja. - Bet negaidiet, ka es atcerēšos...

-    Nevajag, - Džena attrauca. - Viņš pats tos pierakstīja. Pavisam sešus. Lūk. - Viņa atvēra bloknotā pēdējo ierakstu un pasniedza Artam, vienlaikus izņemdama no somas tālruņa aparātu. Arts izpētīja datumus un pēc tam neizpratnē palūkojās uz Dženu.

- Jums tie neko neizteic? — viņa pajautāja.

-    Vai vajadzētu?

-    Nezinu, - Džena atbildēja, pirmo reizi izjuzdama nedrošību. - Cerēju, ka... - Viņa apklusa. "Uz ko tad es īsti cerēju? Ka viņš atcerēsies visas savādā, četrdesmit gadus senā norīkojuma detaļas un pasniegs tās uz šķīvīša ar zelta maliņu? Jā, Džena, lielisks plāns."

Viņa ielūkojās tālruņa ekrānā. Bija saņemtas divas īsziņas, nevis viena. Abas no Bišopa. Pirmajā viņš atsūtījis kādas mājaslapas adresi, otrajā lūdzis palikt "Metrobleida pakalpojumos" un sagaidīt viņu. Saraukusi pieri, viņa prātoja, kādēļ Bišops nolēmis tā riskēt un atbraukt. "Nekas nopietns tas nevar būt, citādi viņš kaut ko būtu teicis. Gan viņš drīz būs klāt, un es visu uzzināšu,

bet mājaslapu apskatīties varu jau tagad. Varbūt viņš kaut ko uzodis/'

-    Izskatās, ka jūs pavisam drīz varēsiet iepazīties ar to vīrieti, 1 Džena sacīja.

-    Viņš brauc šurp?

Pamājusi Džena paraudzījās uz Arta personālo datoru.

-    Tas taču ir pieslēgts intemetam, vai ne?

Arts sekoja viņas skatienam.

-    Dabiski. Kāpēc vaicājat?

-    Vai atļausiet man dažas minūtes kaut ko pārbaudīt?

-    Lūdzu! - Arts pavilka tuvāk tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada dienasgrāmatu un atšķīra kādu lappusi. - Es tikmēr izklaidēšos, palasot šī džentlmeņa privātās domas.

Paķērusi savu mobilo tālruni un bloknotu, Džena piegāja pie rakstāmgalda un apsēdās. Viņa palūkojās uz leju un aiz tastatūras zem neregulāras formas spodrināta stikla gabala atradās jaunākais laikraksta Nezu York Times numurs. Salocīts tā, ka skaidri bija redzama pirms trim gadiem uzņemta Bišopa fotogrāfija no policijas arhīva. Veikli pārliecinājusies, ka Arts neskatās, Džena apgrieza avīzi otrādi. Bišopam jāpalīdz, kā vien iespējams. Viņa pagrāba datorpeli un atvēra intemeta pārlūkprogrammu, no tālruņa pārrakstīja adresi un noklikšķināja uz ikonas "meklēt".

Rezultāts pēkšņumā līdzinājās autokatastrofai. Viņas acu priekšā vīdēja milzīgs iztrūkstošais mozaīkas gabals. Laika josla no tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotā līdz sešdesmit devītajam gadam. Bišops bija to atradis. Klusēdama Džena steigā lasīja tekstu, līdz ar katru teikumu sirds sitās arvien ātrāk. Brīdi pa brīdim viņa ieskatījās bloknotā, lai salīdzinātu datumus un atbilstoši tos atzīmētu vai izsvītrotu. Nonākusi līdz galam, viņa atslīga krēslā, skatījās griestos un apsvēra iegūto informāciju. Vismaz mēģināja.

Pēc mirkļa viņa palūkojās uz Artu, kurš rūpīgi lasīja no dienasgrāmatas izņemto vēstuli, ko Bišops atrada Brenanu mājā.

-    Labāk nāciet šurp, Art, - Džena sadja un piecēlās kājās, nogaidīja Artu pieslejamies un ar vēstuli rokā tuvojamies rakstāmgaldam.

Viņš apsēdās, paskatījās ekrānā un pavaicāja:

-Vai tas...

-    Varbūt vispirms salīdzināsiet ar datumiem manā bloknotā un tad uzdosiet jautājumus? Es tos pārrakstīju no diviem žurnāliem.

Arts nometa vēstuli blakus avīzei un sāka lasīt tekstu ekrānā, ik pa brīdim ieskatīdamies Dženas piezīmēs. Viņa vēroja bijušā aģenta seju monitora radītajā gaismā; ticis līdz pēdējai rindiņai, viņš šķita nobālējis, lai gan skaidri to pateikt nevarēja.

Visbeidzot viņš pacēla galvu un novilka:

-Nu...

-    Tieši tā, - Džena atsaucās. - Tagad saprotat, kādēļ Hūvers sūtīja jūs uz turieni.

-    Jā. — Arts aplaizīja lūpas un uzsita pa bloknotu. - Četri datumi, kuros Eberts nozuda...

-    ...sakrīt ar slepkavību datumiem, - Džena pabeidza teikumu.

- Jums vajadzētu izjust atvieglojumu, Art. Tagad jūs zināt to, ko zināja Hūvers. Visbeidzot jūs esat atklājis, kas slēpjas zem segvārda "Zodiaks".

PIECDESMITPIEKTA NODAļA

Braukdams pa Kanāla ielu Holenda tuneļa virzienā, Bišops prātoja, kā rīkosies Mendreika klātbūtnē. "Cik var spriest, bijušais aģents ir daudz modrāks par citiem tāda vecuma cilvēkiem. Pazīs mani uzreiz. Ja puisis izlems rīkoties, tad Džena nevarēs apgalvot, ka neko nav zinājusi par manu bēgšanu no cietuma, un viņai nāksies stāties tiesas priekšā par palīdzēšanu kriminālnoziedzniekam."

Bišops izlēma par labu vienkāršākajam risinājumam - gaidīt Dženu ārā un izvairīties no satikšanās ar Mendreiku.

Domas atkal pievērsās intemetā sameklētajai informācijai. Tomēr viņš bija pārliecināts, ka vēl kāds mozaīkas gabaliņš nav atrasts. "Noteikti. Ja neskaita Džeku Uzšķērdēju, Zodiaks ir slavenākais sērijslepkava mūsdienu vēsturē. Ari tagad, pēc četrdesmit gadiem, nav šaubu, ka viena no lielākajām mediju korporācijām maksātu lielu naudu, lai uzzinātu, kas bijis šis noziedznieks. Bet... vai pietiekami lielu, lai attaisnotu slaktiņu? Ja Brenana seifglabā-tavā atrasti vairāki miljoni? Maz ticams."

Tātad jāšķetina pavediens par pašu Timotiju R. Ebertu. Acīmredzot puisis joprojām ir dzīvs, jo par mirušajiem parasti interesējas tikai ģimenes locekļi. Bišops apsvēra iespēju, ka šis cilvēks bijis pazīstams gan Kortisam, gan tam, kuru viņš meklē. Acīmredzot finansiāli nodrošināts. Gatavs maksāt krietni vairāk par pieciem miljoniem, lai garantētu, ka noslēpums netiek atklāts. Bet -kurš tas ir?

Joprojām jautājumu bija vairāk nekā atbilžu.

Pievienojies nelielajai transportlīdzekļu rindai, kas gaidīja pie tuneļa rietumu iebrauktuves, Bišops palūkojās tumstošajās debesīs un tālumā ieraudzīja helikopteru, kas devās tajā pašā virzienā. Tātad "Metrobleida pakalpojumi" nebija pārāk tālu.

PIECDESMIT SESTā NODAļA

Stāvēdama pie loga, Džena vēroja tuvojošos helikopteru un domāja par Timotiju Ebertu. "Kādēļ tik daudziem cilvēkiem bija jāmaksā tik augsta cena par to, lai noskaidrotos, ka viņš ir Zodiaks? Labi, ka tagad visu varu pajautāt Artam." Kad helikopters beidzot pārlidoja pāri ēkai, Džena pagriezās pret bijušo aģentu, kurš joprojām pētīja mājaslapu, un ar galvu pamāja uz griestu pusi.

—Vēl viena augsta amatpersona?

-    Jā, - Arts apstiprināja, raukdams pieri un vērdamies datora ekrānā. - Interesanti.

Džena piegāja tuvāk un apsēdās uz rakstāmgalda malas.

-    Atradāt vēl kaut ko?

-    Vai zināt kaut ko par Zodiaka šifriem, Džena? - Arts jautāja, pagriezies pret viņu.

-    Šo to zinu. Viņš sūtīja šifrētus ziņojumus laikrakstiem un pieprasīja, lai tos publicē pirmajā lappusē, vai ne?

-    Tā gan. Tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada jūlija beigās viņš nosūtīja pirmo ziņojumu trim lielākajām Sanfrancisko avīzēm un apgalvoja, ka pēc vēstules atšifrēšanas būs skaidrs, kas viņš tāds ir. Tie, protams, izrādījās meli. Tekstā bija kaut kādas muļķības par atdzimšanu paradīzē, kur upuri būs viņa mūžīgie vergi. Beidzās vēstule ar deviņpadsmit šķietami nejauši izvēlētiem burtiem, kuru jēga tālaika kriptologiem tā ari palika apslēpta. Paskatieties!

Nostājusies Artam līdzās, Džena izlasīja atšifrēto vēstuli. Pašās beigās bija burtu rinda: "EBETORIMTi'IJ UTUŽĒLO."

-    Mana versija, protams, ir gauži neticama, - Arts sacīja, - bet pamēģiniet to lasīt no otra gala...

Kādu bridi Džena vērās burtu rindā un pēc tam pārsteigta pievērsās Artam.

-    "Žēlot Timotiju Ebertu."

Arts palocīja galvu.

-    Gan ne visai pārliecinoši. Bet... ja zina, ar ko vajadzētu sākt, un nebaidās mazliet pārkāpt noteikumus, tad šo var uzskatīt par tādu kā parakstu.

-    Vai saucienu pēc palīdzības, - Džena sadja un pievērsās vēstulei, ko Arts pirmīt lasīja. Tā bija no Vilouvrīvsas sūtītā. Džena to paņēma rokā. Apgrieza otrādi. Protams, apakšā uzrakstītie desmit līdzskaņi un deviņi patskaņi bija tie paši, kas ekrānā.

Džena pamanīja, ka Arts vispirms nopēta vēstuli ar piemiegtām acīm, tad paskatās uz viņu.

-    Rendals Brenans, - viņš klusi noteica. Tad pasniedzās pēc avīzes un apgrieza to otrādi, lai būtu redzama Bišopa fotogrāfijas augšdaļa. Atslīga krēslā un palūkojās uz Dženu. - Jūsu vīrietis mazliet riskē, braukdams uz šejieni, vai ne?

Līdz ar to Dženai bija skaidrs, ka Arts visu zina. Ka viņš pratis salikt kopā atsevišķos mozaīkas gabaliņus un atradis vienīgo pareizo atbildi. "Viņam laikam neko nenoslēpsi." Džena nopūtās un teica:

-    Lielā mērā tas atkarīgs no jums.

-    Droši vien. - Arts sasita plaukstas un pakodīja lūpu. - Taču jāatzīst, ka gribētos uzklausīt viņa versiju par notikušo. - Radās iespaids, ka viņš gribējis sadt vēl kaut ko. Bet viņš tikai pagriezās pret ekrānu un sāka runāt par kaut ko dtu: - Nebiju domājis, ka tādas mājaslapas vēl eksistē. Gaidīju lapas ar trakām teorijām, bet te autors tikai uzskaita faktus, kas nereti nākuši no polidjas arhīva. Iespaidīgi. - Viņš pievērsās Dženai. - Vai iedegsiet gaismu? Ir jau tumšs.

-    Protams. — Džena aizgāja līdz durvīm, nospieda slēdžus pie sienas, un iedegās trīs ovālas griestu lampas. - Vai te atrastais sakrīt ar to, ko jūs uzmeklējāt Eberta istabā?

Lūkodamies ekrānā, Arts sadja:

-    Es nepārmeklēju to istabu.

-    Biju iedomājusies...

-    Jā, man vajadzēja to izdarīt. Bet... tiklīdz biju ziņojis Hūve-ram par saviem atklājumiem Eberta slimības vēsturē un viņa pazušanām, Hūvers lika nekavējoties atgriezties austrumos.

-    Viņš negribēja noskaidrot lietu līdz galam?

Arts pasmaidīja.

-    Tā es neteicu, vai ne? Patiesību sakot, varu garantēt, ka viņš to pamatīgi izmeklēja, līkai izmantoja dtu aģentu. Es taču teicu, ka viņš nevienam neuzticējās. īpaši viņam nepatika, ja labā roka zina, ko dara kreisā. Ja es kaut ko atrastu Eberta istabā, tad noteikti saprastu saikni starp viņu un Zodiaku, bet to Hūvers nedrīkstēja pieļaut. Es nekad neesmu bijis līmotija Eberta istabā un nekad neesmu redzējis viņu pašu.

-    Bet kāds taču redzēja!

-    Neapšaubāmi. Un esmu pārliecināts, ka Hūvers iekārtoja vienu no savām slavenajām mapēm...

-    Atā, Art, - pēkšņi kāds uzsauca no apakšstāva.

Par pārsteigumu Dženai, Arts atkliedza:

-    Esi uzmanīgs, Džeik!

Džena atslīga pret konferenču galdu, sakrustoja rokas uz krūtīm un uzsmaidīja Artam.

Arī Arts pasmaidīja.

-    Piedodiet. Tā mums pieņemts, kad pienākušas darbdienas beigas. Vēl jāsagaida tikai Korijs un tūristi, un tad varēsim slēgt det uz nakti. - Viņš uzsita ar pirkstu pa vēstuli. - Tātad Vilouv-rivsa ir tagadējais Kevendiša slimnīcas nosaukums?

-    Bet īpašnieki ir dti, - Džena sacīja, palodjusi galvu. - Kāda bezpeļņas organizācija to nopirka tūkstoš deviņsimt septiņdesmitajā gadā. - Viņa sarauca pieri. - Kaut kāds Kaisers vai tamlī"

dzīgi. Izklausījās pēc ārzemnieku vārda. Vēstules apakšā ir rakstīts.

Pat nepaskatījies papīrā, Arts izgrūda:

-    Kebnekajse.

-    liesām! Kā jūs zinājāt?

-    Es taču teicu, ka tas bija grūti izrunājams vārds.

Džena izslējās un nolaida rokas gar sāniem.

-    Pagaidiet! Vai jūs gribat teikt...

-    Jā, - Arts attrauca. - To pašu vārdu es redzēju atskaitēs par Eberta rēķiniem. Tobrīd domāju, ka tas ir uzvārds, bet laikam esmu kļūdījies. - Viņš papurināja galvu. - Bet tā jau vienmēr notiek, vai ne? Atrisini vienu mīklu, un parādās nākamā.

-    Jūs tiešām nejokojat, - Džena secināja, it kā sarunātos pati ar sevi. - Bet kas, pie velna, ir Kebnekajse un Timotijs Eberts?

Viņa piegāja pie loga un paskatījās cauri žalūzijām. Bija jau gandrīz satumsis. Maģiskā stunda noteikti pagājusi. Vīna pievērsās autoparkam un ieraudzīja, kā pa vārtiem izbrauc kāds Porsche automobilis ar ieslēgtiem priekšējiem lukturiem. Tas aizrūcināja pa vientulīgo ceļu. "Varbūt pilots Džeiks dodas mājup," Džena nosprieda. Nu bez viņas automašīnas laukumā bija palicis Lanā Rover Discovenj, Chrysler, Chevrolet un Mercedes. Viņa ar skatienu sekoja Porsche, kamēr tas pabrauca garām transportlīdzeklim, kurš tuvojās tūrisma firmas ēkai.

Džena pagriezās pret Artu un paziņoja:

-    Viņš ir klāt.

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

Bišops novietoja Lexus automobili vairāku simtu jardu attālumā no teritorijas vārtiem. Noslaucījis visas virsmas, kurām pie-

skāries, viņš aizslēdza durvis un devās uz "Metrobleida pakalpojumu" ēkas pusi. Abos stāvos joprojām dega gaismas, laukumā stāvēja četri automobiļi. Piegājis tuvāk, viņš pazina Dženas Honda. Tad viņš pa atvērtajiem vārtiem devās uz ieeju kreisajā pusē un, turēdamies ēnās, palūkojās cauri stiklotajām durvīm. Bija redzama labi apgaismota apmeklētāju pieņemšanas telpa, taču nekādu kustību nemanīja.

Piegājis tuvāk, Bišops saprata iemeslu.

Viņš pasniedzās pēc pistoles zem krekla, atgrūda durvis vaļā un iegāja telpā. Tuvodamies sekretāres galdam, viņš to saoda. Un tad nonāca pie sievietes, kuru bija redzējis ārpusē. Viņa gulēja uz grīdas līdzās apgāztam krēslam. Pierē vīdēja divi palieli ložu atstāti caurumi. Viņš pieliecās un pieskārās sievietes rokai. Joprojām silta.

Izstieptajā rokā cieši satvēris ieroci, Bišops devās tālāk pa gaiteni labajā pusē. Cauri stiklotajām durvīm pašā galā viņš ieraudzīja trīs tukšus helikopteru laukumus. Vidējo apspīdēja uz zemes izvietotas lampas, bet četri augstāk ierīkoti prožektori lēja pār teritoriju dzintarkrāsas gaismu.

Bišops pieplaka sienai kreisajā pusē un ieskatījās aiz pirmajām atvērtajām durvīm. Tur bija gara, šaura telpa ar grafikiem un kartēm pie visām sienām. Uz milzīga rakstāmgalda atradās kaut kas līdzīgs ierīcēm, kas nodrošina sakarus starp zemi un gaisu. Grozāmajā krēslā sēdēja vīrietis. Pulsu pārbaudīt nevajadzēja -kājas bija izstieptas, galva atgāzta, acis pievērstas griestiem. Rīkles vietā pletās griezta brūce.

Viņš aizslīdēja līdz nākamajām durvīm. Tur bija redzams dīvāns, četri kvadrāta formā izvietoti rakstāmgaldi un pie tālākās sienas - virtuve. Uz grīdas līdzās dīvānam gulēja vēl viens vīrietis. Uz vēdera, melnējošas peļķes ieskauts.

Pagriezies Bišops iegāja kāpņu telpā un lēni devās augšup, pūlēdamies atvairīt domas, ka vēsture atkārtojas. "Es neesmu vainīgs šo cilvēku nāvē. Es neesmu atbildīgs par viņu drošību. Es neko nevarēju izdarīt, lai to novērstu."

Bet ar Dženu bija citādi.

Augšstāvā viņš ieraudzīja pavērtas durvis, uz plāksnītes bija Mendreika vārds. Bišops ar pirksta kauliņu pagrūda durvis vaļā un, izstieptajā rokā turēdams ieroci, iegāja kabinetā. Telpas dziļumā līdzās rakstāmgaldam uz grīdas gulēja kāds vecs kungs. Bišops sprieda, ka tas noteikti ir Mendreiks.

Bišops notupās blakus un ieraudzīja dziļu brūci galvaskausā. Mendreika krūtis joprojām cilājās. Bišops pārbaudīja acu zīlītes, tad no guļošā žaketes kabatas izņēma naudas maku. Tajā bija pilota licence ar derīguma termiņa noilgumu. No rakstāmgalda viņš paķēra tālruni. Jau grasīdamies zvanīt glābšanas dienestam, viņš uz grīdas ieraudzīja piezīmju grāmatiņu.

-    Ko vēlaties ziņot, kungs? - klausulē atskanēja dispečeres balss.

-    Vajadzīga medicīniskā palīdzība. - Bišops nosauca adresi un piebilda: - Cietušais ir sešdesmit deviņus gadus vecs vīrietis, bez samaņas. Arturs Rendolfs Mendreiks. Smaga galvas trauma, sists ar trulu priekšmetu. Visticamāk, pirms piecpadsmit vai divdesmit minūtēm. Elpa sekla, palielinātas zīlītes liecina par iespējamu komas stāvokli. Atrodas otrā stāva kabinetā. Citās telpās ir līķi. - Bišops nolika klausuli un atcerējās noslaucāt klausuli piedurknē. Tad viņš pasniedzās un pacēla piezīmju grāmatiņu. Uz tās bija stilizēts Elvisa portrets divās krāsās.

Un tas tikai apstiprināja to, ko viņš jau zināja, - Džena ir nolaupīta. "Esmu nokavējis vien dažas minūtes. Vajadzēja braukt ātrāk, mazāk laika tērēt, lasot to sasodīto mājaslapu. Varbūt tomēr vajadzēja braukt viņai līdzi, lai kāds arī būtu risks. Tā ir mana vaina. Un nav grūti uzminēt, kurš to izdarījis. Vai spriedelēt, kas notiks, ja es viņu neizglābšu." Rūpīgi noglabājis bloknotu savā kabatā, Bišops apsolīja sev, ka pats atdos to Dženai rokās. Lai ko tas prasītu.

Kabinetu piepildīja balta gaisma, un Bišops piemiegtām acīm ieraudzīja tuvojošos helikopteru. Tas acīmredzot grasījās nolaisties. Pēc tam viņš pievērsās ceļam. Tālumā vīdēja sarkanas un baltas bākugunis — šie automobiļi drīz būs klāt. Un tie nemaz nelīdzinājās neatliekamās palīdzības transportlīdzekļiem.

Bišops saprata, ka tie ieradušies pēc viņa.

PIECDESMIT ASTOTA NODAļA

Līdzās durvīm Bišops ieraudzīja mēteļu pakaramo ar divām "Metrobleida" firmas vējjakām. Uzvilcis vienu no tām, viņš noskrēja lejā pa kāpnēm - brīdī, kad ēku jau satricināja helikoptera radītā vibrācija. Iekšējā balss brīdināja, ka Džena, iespējams, joprojām ir šajā ēkā, taču instinkts mudināja domāt citādi. Viņa noteikti bijusi kopā ar Mendreiku un nekādā gadījumā nebūtu atstājusi savu piezīmju grāmatiņu.

Apakšstāva komunikāciju telpā viņš atrada ausu sargātājus un tēla pilnībai uzlika ari tos.

Tad viņš atrāva vaļā sētas puses durvis, noskrēja divus simtus jardu līdz helikopteru nolaišanās laukumam un apstājās pie apgaismojuma lampām. Helikopters atradās aptuveni simts pēdas virs galvas un stāvā leņķī laidās lejup. Ieslidinājis ieroci vējjakas kabatā, viņš pielieca galvu, kad lidaparāta prožektori pārslīdēja viņam pāri un koncentrējās uz lielo "H" nolaišanās laukuma vidū.

Pagriezies viņš vēl skaidrāk saskatīja mirgojošās bākugunis. Iespējams, policija jau atradās autostāvvietā. Viņš saprata - vēl minūte, un spēle būs galā.

Viņš raudzījās taisni uz priekšu, skaitīja sekundes un aplēsa attālumu. Nelielajam vienmotora helikopteram bija atlikušas tikai piecdesmit pēdas. Viņš pamanīja vīrieti un divas sievietes aizmugurē, un bārdainu vīrieti priekšā, līdzās pilotam. Visi lūkojās garām Bišopam - uz neparasto gaismu šovu. Līdz nolaišanās laukumam bija palikušas trīsdesmit pēdas. Tad divdesmit. Piecpadsmit. Pieliecis galvu, Bišops metās uz priekšu un nonāca pie helikoptera tieši tajā brīdī, kad tas skāra betonēto laukumu. Viņš atrāva vispirms pasažieru puses durvis, tad aizmugures - nu visa lidaparāta kreisā puse bija vaļā. Pasažieri nelikās ne zinis par viņu un raudzījās tālumā. Bārdainis kaut ko teica, bet trokšņa dēļ Bišops to nedzirdēja.

Izraudams ieroci no kabatas, viņš ar labo roku attaisīja bārdaiņa drošības siksnu.

-    Nu, mīļie! - viņš uzsauca. - Siksnas nost, un mierīgi kāpjam ārā. Pasteidzieties, lūdzu!

Trijotne aizmugurē jau taisīja vaļā drošības siksnas, bet pilots izbrīnīts noraudzījās uz Bišopu. Iekams viņš paguva kaut ko pateikt, Bišops nolika pistoli uz grīdas pie bārdaiņa kājām. Pilots to pamanīja. Kad viņš pacēla galvu, Bišops ar labās rokas rādītājpirkstu atdarināja griešanās kustību.

-    Lai dzinējs darbojas, puis. Policija! - Par pēdu atkāpies, Bišops atļāva bārdainim izkāpt un turpināja: - Ejot uz apmeklētāju telpu, galvas turiet noliektas. - Pilotam viņš sacīja: -Laižam? - Atbildes vietā saņēmis tikai mājienu, Bišops pagriezās pret pasažieriem aizmugurē. - Pasteidzieties! Ārkārtas situācija.

Sieviete, kas sēdēja vistuvāk durvīm, izlēca no helikoptera, un viņai tūdaļ sekoja pārējie. Tiklīdz viņi bija prom, Bišops aiztaisīja aizmugures durvis, ieslīdēja priekšējā sēdeklī un aizcirta durvis.

Tad viņš norāva ausu sargus un vietā uzlika austiņas. Dzinēja un rotoru radītā rūkoņa tūdaļ pārvērtās par fona troksni. Bišops iesprauda vadu sakaru sistēmas ierīcē un saklausīja elpošanu.

-    Kur ir Gregs? - pilots jautāja.

-    Komunikāciju telpā, - Bišops atbildēja un paskatījās ārā pa logu. Bārdainis laukuma malā gaidīja savus draugus. Tālāk varēja redzēt, kā atveras ēkas durvis un parādās bruņoti vīri. Bišops saskaitīja četrus. Diviem mugurā bija tādas pašas vējjakas kā viņam. Vīri vēl neskrēja, taču noteikti sāks, tiklīdz sapratīs, ka helikopteram nav izslēgts dzinējs. Bišops piesprādzējās un pievērsās pilotam. - Laižam!

Pilots bija vairāk nekā trīsdesmit gadus vecs, ar īsiem, plāniem, gaišiem matiem, kalsnu seju un muti, kam nolaisti kaktiņi. Viņš iesāka:

-    Vai negribat vispirms uzrādīt dokumentus?

-    Protams, - Bišops attrauca un piespieda pistoles stobru pilota ceļgalam. - Derēs? Bet tagad ceļamies augšā, iekams esmu aizmirsis, ka tu esi civilais.

-    Labi, labi, - pilots novilka, sākdams spiest slēdžus panelī virs galvas.

-    Atpakaļ pa to pašu maršrutu, pa kuru atlidoji, - Bišops izrīkoja, dziļāk iespiezdamies ādas sēdeklī. No ēkas iznākušie jau sāka skriet un bija pieveikuši pusi distances. Bišops pagriezās pret pilotu. - Un tev vajadzētu zināt, ka kritiskos brīžos es pats protu vadīt tādus aparātus. Tātad tu neesi neaizvietojams. - Bišops ar pirkstu norādīja uz debesīm. - Ceļamies gaisā! Nekavējoties.

Bišops cerēja, ka gūsteknis neizprovocēs uz šādu soli. Dzīves laikā viņš bija lidojis neskaitāmas reizes, taču nekad nesēdās pilota vietā. "Ja tikšu ārā no šīs jezgas, varbūt pieteikšos kursos. Vienmēr ir labi, ja dzīvei ir mērķis."

Ieroci viņš nenolaida un sagrozījās, kad pilots nospieda vēl vairākus slēdžus un sviras. Policisti jau kaut ko uzsauca viņiem -cauri dzinēja rēkoņai Bišops saklausīja apslāpētus kliedzienus. Likuma sargi atradās teju rokas stiepiena attālumā, un pilots acīmredzami vilcinājās.

Bet jau nākamajā mirklī Bišops sajuta, ka lidaparāta pakaļgals paceļas un drīz vien stāvoklis izlīdzinājās. Helikopters lēni cēlās gaisā un vienlaikus griezās pulksteņrādītāja virzienā, lai lidotu uz austrumiem. Bišops atrāva ieroci no pilota ceļgala un paskatījās lejup. Viņi jau atradās piecpadsmit pēdu attālumā no zemes un turpināja pacelšanos. Divi policisti un viens federālais aģents vēcināja savus ieročus. Otrs federālis - sieviete - bija pielikusi plaukstu pie pieres, lai pasargātu ads no prožektoru gaismām, un kaut ko teica rādjā. "Delanija. Noteikti. Droši vien izsauc gaisa spēkus. Kā viņa tik ātri nonākusi man uz pēdām?" Bišops prātoja.

Viņi bija atrāvušies par piecdesmit pēdām un joprojām cēlās augšup. Kad helikopters atradās virs ēkas, pilots jautāja:

-    Kurp mēs dodamies un kas, pie velna, notiek?

-    Turies šajā virzienā, - Bišops pamādja, pagriezies pret pilotu. - Uz pilsētas centru. Kā tevi sauc?

-    Tu neesi policists.

-    Protams. Kā tevi sauc?

-    Korijs... Komels Mendreiks. Kur ir Gregs?

"Mendreiks," Bišops domās atkārtoja. 'Tātad vecā vīra dēls.

Strādā ģimenes biznesā."

-    Ja tas ir puisis no komunikāciju telpas, - Bišops sacīja, - tad viņš jau bija miris, kad es pirms dažām minūtēm ierados šeit.

-    Miris? - Mendreiks spēji pagrieza galvu, lai palūkotos uz Bišopu, un helikopters pēkšņi sasvērās uz kreiso pusi, bet pilots ātri laboja kļūmi. - Ko tu ar to gribi teikt? Es ne...

-    Sieviete apmeklētāju pieņemšanas telpā arī. Tavs vecais guļ bezsamaņā. Es viņu atradu augšstāvā. - Bišops uzskatīja, ka paplašinātās acu zīlītes vai trešo līķi labāk nepieminēt. - Es izsaucu mediķus. Viņš atveseļosies.

-    Arts? - Mendreiks pārjautāja, raudzīdamies taisni uz priekšu.

Bišops neatrāva skatienu no rokas, kura turēja sviru. Gaidīja Mendreika reakciju.

-    Katastrofu mediķi zina, kā viņu pārvietot, - Bišops skaidroja. - Tu nezini. Labāk turēsimies taisni, ja?

-    Tu viņu nogalināji, - pilots noskaldīja monotonā tonī.

-    Man nebija iemesla, taču es meklēju puisi, kurš to izdarīja.

Mendreiks kaut ko norūca. Viņš neizklausījās pārliecināts, taču

lidošanas virzienu ari nemainīja. - Un ko tu te darīji?

-    Pirmīt pie tava tēva ieradās kāda sieviete. Apmēram divdesmit piecus gadus veca. Glīta. Redzēji?

-    Mana tē... - Mendreiks sarauca pieri. - Nē.

-    Slepkava ieradās pēc viņas. Jūsu cilvēki gluži vienkārši atradās nepareizajā vietā un nepareizajā laikā.

Kādu bridi vērojis Mendreiku, Bišops noņēma austiņas, no kabatas izvilka mobilo tālruni un nospieda agrāk iegaumētu numuru.

-    Tas esi tu, Džimij? - atskanēja klausulē.

-    Kurš gan cits? - Bišops attrauca.

-    Tā jau domāju. Jāatzīst, ka tev allaž patikušas glītas sievietes.

-    Un kas tev par to zināms, Torp?

Piecdesmit devītā nodaļa

-    Un es tikko grasījos zvanīt tev, - Torps uzjautrināts sadja.

- Kā tu uzminēji?

-    Ļauj man parunāt ar Dženu, - Bišops lūdza.

-    Runāsi, kad es izlemšu. Turklāt pašreizējā stāvoklī viņa tāpat to nespētu izdarīt. Tādē) atgriezīsimies pie mana jautājuma. Kortiss nevarēja izpaust manu vārdu, dtādi tu jau būtu ieradies demos. Tātad, kā tu uzzināji?

Mendreiks noņēma austiņas, lai ieklausītos. Bišops teica:

-    Iemācies kārtīgāk slēpt pēdas. Brenana kabinetā es atradu krēslu, uz kura bija tavas kurpes nospiedums. Tev allaž patikuši firmas apavi. īpaši tās firmas, kuras ražojumus izmanto Cardinals spēlētājs Edijs Sorokins, kas tev vienmēr simpatizējis. Patlaban viņš valkā Nike, ja? Un tu tādas pašas izņēmi no sava skapīša ģērbtuvē, vai ne?

Tādu secinājumu izdarīt Bišopam bija palīdzējis Converse Ali Stars logo uz Alerona cepurītes. Aplis ar zvaigznīti centrā. Vienkāršs, viegli iegaumējams - tieši tādam jau jābūt firmas logo. Svētdien ģērbtuvē viņš bija redzējis tā puiša apavus ar zvaigznītēm, tikai bez apļa, taču sprieda, ka tie tomēr ir Converse ražojums. Lai gan slavenu zīmolu dizaineri varētu atļauties mazliet vairāk ra-došuma, kad jādomā par logo izvietošanu. Piemēram, uz zolēm. Un konkrētajā gadījumā šāds logo kā aplis redzams kurpes nospiedumā. Tādu viņš redzējis uz krēsla. Bišops atsauca atmiņā

kādu Torpa repliku tolaik, kad viņš vēl strādāja pie Brenana, proti, kā viņam riebjas Converse ražotie apavi, ko izvēlējies Sorokins un ko viņam tādēļ jāvalkā piespiedu kārtā. īsts fans.

-    Lieliska atmiņa, - Torps atzina. - Tu esi pārāk gudrs, Dži-mij. Vajadzēs uzmanīties. Toties tu atradi Kortisu! Es jau kādu laiku centos sameklēt savu seno partneri, bet tu aizvedi tieši pie viņa. Nabadziņš sasiets gluži kā tītars pirms Pateicības dienas.

-    Tu viņu nogalināji? - Bišops vaicāja, jau zinādams atbildi. Lai gan Kortisa bojāeju pasaule diez vai sevišķi pārdzīvos.

-    Un kā tu domā? Vecīt, tu pat iedomāties nevari, kā es priecājos, ka tu aizbēgi no cietuma! Dzīve bija kļuvusi pārāk monotona, bet tu, pat nelūgts, vienu problēmu jau esi atrisinājis.

Bišops pamanīja, ka Mendreiks uzliek austiņas. "Iespējams, policisti cenšas sazināties ar mums no komunikāciju telpas." Bišops pasniedzās un izslēdza rāciju. Mendreiks paraustīja plecus un atkal noņēma austiņas.

-    Ei, kas tas par troksni? - Torps pajautāja. - Tu izmanto "Met-robleida" pakalpojumus?

-    Jā. - Tālumā pavīdēja Hudzonas upe, un aiz tās mirgoja Manhetenas gaismas. Pēc trim vai četrām minūtēm viņi būs nonākuši pilsētā. - Savādā kārtā tūdaļ pēc manas ierašanās parādījās ari policija, - Bišops paskaidroja. - Vai pateicību esmu parādā tev?

-    Ne-e. Man tu pagaidām esi vajadzīgs brīvs kā putns debesīs.

To dzirdot, Bišops palocīja galvu. 'Tātad Arts Mendreiks nav noticējis Dženas stāstam un brīdinājis policiju. Vai varbūt atteicies runāt, kamēr viņa nebūs atzinusies. Jā, bet ko tad citu varēja gaidīt no federāļa, lai ari atvaļināta?"

-    Kāpēc tu nogalināji tos cilvēkus?

-    Aizmirsti par viņiem! Mums ir citas darīšanas.

Bišops iesmējās.

-    Ne šajā dzīvē.

-    Nevar būt, ka tu jau esi aizmirsis par Dženu. - Tā kā Bišops neatbildēja, Torps turpināja: - Pirms trim gadiem es nedabūju to, ko gribēju, Džimij. Tagad būs citādi. Un tu par to parūpēsies.

-Tiešām?

-    Tiešām. Domāju, ka tagad tu jau zini, ko es meklēju, vai ne?

-    Kaut kādus FIB dokumentus par sērijslepkavu Zodiaku, -atbildēja Bišops un, šūpodams galvu, aizdomājās par tiem cilvēkiem, kas tāda mērķa dēļ jau zaudējuši dzīvību.

-    Gudrs zēns. - Torps sāka smieties. - Tie bija pie Brenana. Es tos gribēju sev. Un tu man tos sagādāsi. Ķīlā tiek likta šī glītā lēdija.

-    Šķiet, tu esi baigi pārliecināts, ka es riskēšu tik tikko pazīstamas sievietes dēļ, - Bišops attrauca.

-    Mēs kopā nostrādājām gandrīz piecus gadus, un tādā laika periodā daudz var uzzināt par otru cilvēku. Līdz ar to es visnotaļ labi spēju paredzēt, kā tu rīkosies konkrētā situācijā. Un esmu nonācis pie secinājuma, ka šis saldumiņš kļuvis par tavu aizbilstamo bridī, kad jūs sākāt apmainīties ar ķermeņa fluīdiem Tā ir viena no tavām vājībām, Džimij. Tādi cilvēki kā tu nespēj mainīties, tādēļ pat necenties izlikties. Tagad tu zini, uz ko esmu spējīgs, tāpēc nespied mani stāstīt, ko izdarīšu ar viņu, ja tu nepakļausies.

Bišops pamanīja, ka viņi jau tikuši pāri Hudzonai un tūdaļ sasniegs aizliegto pilsētas finanšu centru. Viņš aizklāja klausuli ar plaukstu un sacīja Mendreikam:

-    Lidojumiem aizliegtajā zonā virs Manhetenas neielauzies. Mums problēmu jau tāpat pietiek. Turies gar krastu un dodies uz

Bruklinu. - Negaidīdams atbildi, Bišops noņēma roku no tālruņa aparāta un teica: - Kā lai es atrodu tos dokumentus?

-    Tā jau labāk. Citādi sāku domāt, ka nāksies izdarīt kaut ko nožēlojamu, lai tu mani uztvertu nopietni. Un tev tie nemaz nav jāmeklē; es jau zinu, kur tie ir. Tev patiks.

-    Šaubos. Kur tie ir?

-    Tava vecā priekšnieka Morgana Roisa kabinetā.

SEŠDESMITā NODAļA

-    Vai tu vēl klausies? — Torps vaicāja, jo Bišops uzreiz neatbildēja.

Bet Bišops jau domāja par "Roisa korpusa" Tomi Austrumu Sešdesmit sestās ielas un Pirmās avēnijas krustojumā. Bijušo darba devēju galveno mītni. Viņš tur pabijis tikai trīs reizes, taču iespaidu ēka atstājusi milzīgu.

-    Tu runā par vienu no apsargātākajām privātajām ēkām uz šīs salas, - Bišops atgādināja.

-    Jau labāk, - Torps attrauca. - Tu tos atradīsi visaugstākajā līmenī, kur vienkārši mirstīgie kāju nesper. Pat tu neesi tur bijis, īpašā glabātavā, ko vecais Morgans licis izbūvēt pirms kāda laika. Ko domā?

-    To tu negribēsi zināt. Kāpēc es? Ja neesi pamanījis, es neuzlaužu seifus un man paka) dzenas teju puse valsts.

-    Bet tu esi atjautīgs. Ja vien ir pareizā motivācija, tāds vīrs var izdarīt jebko. Un, manuprāt, solījums atstāt tavu sievieti dzīvu un veselu ir vajadzīgais pamudinājums. Ja nu es kļūdos, tad piedāvāšu tev papildu stimulu, proti, ierakstu, kur tu esi redzams pirms trim gadiem Brenana virtuvē. Pirms un pēc cīņas ar Korti-su, kā ari tās laikā. Kā tev šķiet? Pamatīgu pierādījumu tam, ka tu nevarēji nogalināt Brenanus. Tavu pasi uz brivību.

-    Gandrīz izklausās pārāk labi, lai būtu patiesība. īpaši tad, ja to apgalvo tu.

-    Tomēr tu zini, ka tā ir patiesība, vai ne? Ja tu redzēji kurpes nospiedumu, tad noteikti esi atradis ari salauzto objektīvu dūmu detektorā.

-    Atradu.

-    Ja tu atradi to, tad noteikti zini, ka bija ari dti, - Torps turpināja. - Man ir izdevies savākt ēkas, tostarp augšējā stāva uzmetumus un plānus. Un esmu daudz pierakstījis par drošības pasākumiem un dtiem sīkumiem. Visu esmu nosūtījis uz e-pastu, kuru tu tik laipni man nosaud. Kas vēl?

-    Cik daudz laika man dosi? Vajadzēs vismaz trīs vai četras dienas, lai izlūkotu vietu.

-    Rīt līdz pusnaktij, - Torps atdrta.

Bišops gandrīz sāka skaļi smieties. Un ieskatījās pulksteni Astoņi un divdesmit septiņas vakarā. Rītdienas pusnakts iestāsies pēc divdesmit deviņām stundām.

-    Ļoti smieklīgi, - viņš notdca. - Un neiespējami.

-    Nekas nav neiespējami. Tev jau nu gan vajadzētu to zināt. Godīgi sakot, manai kolēģei Džena ir iepatikusies, un es nezinu, dk ilgi vēl spēšu atvairīt neizbēgamo. Denijas tieksmes ir mazliet... neparastas, teiksim tā. Rīt pusnakti tie dokumenti būs tavās rokās vai ari viņa pēc atgriešanās pie tevis vairs nebūs tāda pati kā agrāk. Ne fiziski, ne garīgi. Ja tu neklausīsi, es Denijai pievienošos, lai gan parasti man patīk daudz jaunākas. Vai es skaidri izsakos?

Tobrīd Mendreiks meta loku ap Bateriju parku Bruklinas virzienā.

-    Jā, — Bišops noteica.

-    šis vārdiņš man patīk vislabāk. Un tagad paklausies. Ja es kaut tikai saodīšu policijas tuvumu nākamo trīsdesmit stundu laikā, tad darijums tiks lauzts. Nevaru iedomāties, ka tu pats viņiem visu izstāstīsi, tomēr tev būs vajadzīga palīdzība, tādēļ tev nāksies uzmanīties sarunbiedru izvēlē. Ja palaidīsi mēli, tava lēdija negribot mainīs orientāciju.

-    Iedod viņai telefonu, - Bišops attrauca, - vai ari aizmirsti par visu.

-    Protams, Džimij! Tikai negaidi saistošu sarunu.

Gaidīdams Bišops atkal aizklāja klausuli un sacīja:

-    Tiklīdz Bruklinā ieraudzīsi dzīvojamo namu ar helikopteram piemērotu jumtu, mūsu ceļi šķirsies.

Mendreiks palocīja galvu brīdī, kad viņi lidoja pāri Prospekta parkam un helikopters nolaidās zemāk.

-    Džeims?

Balss šķita neskaidra, taču Bišops zināja, ka tā ir Džena.

-    Ei, turies, labi?

-    Ei, mīļā, - Džena novilka monotonā tonī. - Laidies miegā, laidies vien. Nabaga Arts. Piedod. Kebne...se.

"Kebne...se? Ko viņa ar to grib teikt?" Bišops prātoja.

-    Tu neesi vainīga, - viņš skaļi teica. - Es tevi izpestīšu.

-Saproti, ko es ar to domāju? - iejaucās Torps.

-    Ko tu viņai iedevi?

-    Vienu no saviem īpašajiem virumiem, lai vismaz kādu laiku saglabātu viņu neskartu. Neuztraucies par viņu, partner, koncentrējies uz konkrētās problēmas risināšanu. Drīz atkal parunāsimies.

Saruna pārtrūka.

Bišops ielika tālruni kabatā, lēni pacēla no grīdas savas austiņas un nesteidzīgi sakārtoja tā, ka ierīce derēja nevainojami. Pārliecinājās, ka nav nevienas spraugas. Tad kādu minūti grozīja mikrofonu, kamēr tas atradās collas attālumā no mutes. Precīzi collas attālumā. Un tikmēr, vērdamies naksnīgās Ņujorkas gais-mās, apsvēra visdažādākās metodes, kā aizvadīt Torpu no šīs pasaules. Jo šis laiks tuvojās. Strauji.

-    Vai atradi nolaišanās vietu?

-    Tu esi Bišops, - Mendreiks secināja. - Tas, kuru rādīja ziņās. -Tā kā Bišops neatbildēja, pilots turpināja: - Un tas bija cilvēks, kuru tu meklē, vai ne? Kas viņš ir?

-    Ja izstāstīšu, - Bišops nopūzdamies atzina, - tev nāksies to atklāt policijai, un tad manai draudzenei draudēs briesmas. - Viņš pagriezās pret Mendreiku. - Paklau, man vajadzīga tava palīdzība, Komel. Būs labāk, ja tu visiem teiksi, ka nupat es ne ar vienu pa telefonu nerunāju, un manu draudzeni vispār nepieminēsi. Policisti varbūt pārbaudīs transportlīdzekļus, kas atstāti stāvlaukumā, un noskaidros viņas vārdu, bet es tur neko nevaru darīt.

Mirkli klusējis, Mendreiks sadja:

-    Ja es neko neteikšu, viņi taču nospriedīs, ka tu nogalināji Gre-gu un Alekšu!

Bišops paraustīja plecus.

-    Esmu jau pieradis, — viņš atbildēja, taču Mendreika replika ierosināja būtisku jautājumu. "Tiklīdz viss nomierināsies, poli-dsti atskārtīs, ka man nebija motīva nošaut vairākus svešiniekus. Un tad sāks pētīt, ar ko Mendreikam todien bija norunāta tikšanās, un Falstafu uzvārda parādīšanos noteikti neuztvers par nejaušu sakritību. Bet arī tur es neko nevaru darīt. Varu vien cerēt, ka Dženas vizīte nebija reģistrēta." Bišops norādīja pa kreisi uz piecu vai sešu stāvu dzīvojamo namu ar garu, plakanu jumtu un ugunsdzēsēju kāpnēm sētas pusē. - Tā izskatās piemērota.

Mendreiks palocīja galvu un, samazinādams augstumu, riņķoja ap ēku. Pielidojis tuvāk, viņš ieslēdza nolaišanās gaismas.

Ēkas jumts bija gluži kā nosēts ar satelītšķīvjiem, taču Bišops domāja vien par to, dk tuvu nonācis meklētajam cilvēkam. Un dk tas tagad ir nenozīmīgi, ja Torpa rokās ir Džena. Šajā situādjā viņa paša problēmas atkāpās dibenplānā, un pats svarīgākais bija Dženas izglābšana. Turklāt viņa jūtas pret šo sievieti bija tikai viens no iemesliem. Lielākoties vēlēšanos glābt noteica Dženas attieksme - viņa atšķirībā no dtiem uzreiz noticēja svešinieka nevainībai. 'To es nemūžam neaizmirsīšu. Tā kā manis dēļ viņa nonākusi briesmās, tad mans pienākums ir viņu glābt. Pavisam vienkārši."

Pēc trīsdesmit sekundēm helikoptera slēpes pieskārās betonam. Bišops noņēma austiņas un atsprādzēja siksnu. Viņš jau sniedzās pēc durvju roktura, kad Mendreiks pajautāja:

-    Ar kuru mašīnu viņa brauca?

Bišops sarauca pieri.

-    Honda Accord. Kāpēc jautā?

-    Ja viņi jautās, varu pateikt, ka tā ir manas draudzenes automašīna, kuru esmu aizņēmies, kamēr manējo remontē.

Savilcis mutes kaktiņu tikko jaušamā smaidā, Bišops sadja:

-    Tas tiešām noderētu. Un ceru, ka tavam vecajam viss būs kārtībā. - Viņš atvēra durvis un izkāpa, pieliecis galvu. Tad viņš aizdrta durvis, pamāja Mendreikam un aizskrēja uz kāpņu pusi.

SEŠDESMIT PIRMā NODAļA

Mārtiņš Torps izmeta vairs nederīgo SIM karti uz ielas un tad nospieda podziņu, lai aizvērtu tonētā stikla logu un paslēptos no ziņkārīgajiem garāmgājējiem. Viņi devās uz Austrumu Trešo ielu.

Ziņkārīgo gan nebija. So parasto Ford furgonu viņš iegādājās teju pirms gada. Ielās tādu bija papilnam. Torps uzsmaidīja De-nijai pie stūres un tad pagriezās, pārmetis kreiso roku pāri sēdekļa atzveltnei, lai palūkotos uz savu viešņu.

Džena sēdēja sakrustotām kājām, atbalstījusies pret furgona sienu. Rokas viņai bija sasietas priekšā. Galva šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Torps bija spiests atzīt, ka viņa ir glīta. Viņam gan patika cita vecuma sievietes, taču bija skaidrs, kādēļ Bišops un Denija tā aizrāvušies. Turklāt viņai bija ari smadzenes. Tagad, skatoties uz viņu, to gan būtu grūti secināt

Ja kāds jautātu, kādēļ viņš sagūstījis šo sievieti, Torps nespētu atbildēt. Gluži vienkārši likās, ka pienācis īstais laiks, kad Denija savos ziņojumos atklāja, cik tuvu patiesībai ir Bišops un Džena. Pārāk tuvu. Uzskatīdams, ka labākas iespējas var ari nebūt, Torps nolēma izmantot furgonu, satikties ar Deniju pie "Metrobleida" ēkas un sagūstīt Dženu, kamēr Bišopa nav tuvumā. Viņš nebija rēķinājies, ka birojā joprojām būs cilvēki, taču Denija veikli tika ar tiem galā.

-    Kā mums tur klājas, Džena? - Torps jautāja. - Jauki un ērti, ko?

-    Viņš to nedarīs, - Džena sacīja.

-    Kas? Bišops?

-    Es viņ' neko ne'zīm', - Džena nobuldurēja un papurināja galvu.

Torps noklakšķināja mēli.

-    Tās nu ir muļķības, - viņš sadja. - Tomēr ceri, ka tu viņam kaut ko nozīmē gan, dtādi tev nekad nekļūs labāk. - Viņš plati pasmaidīja un turpināja: - Zini, ir tāds sens budistu prindps, proti, fizisks ķermenis varot izturēt tikai ierobežotu baudas daudzumu. Piemēram, tu vari ēst un ēst lielisku maltīti, ja vien pietiek naudas, taču beigu beigās tev paliks slikti. Tu vari sist kulakā, zils palikdams, taču kaut kad tavs draudziņš sāks sāpēt. Tāda ir dzīve. Bet vēl budisti norāda pavisam ko dtu, proti, sāpju daudzums, ko ķermenis var izturēt pirms nāves, ir praktiski nderobežots. Padomā, Džena! Neierobežots! - Joprojām smaidīdams, viņš sāka skatīties uz priekšu un piebilda: - Par to ir vērts padomāt, vai ne?

SEŠDESMIT OTRA NODALA

-    Vai viss, kam tu pieskaries, pārvēršas mēslos, Bišop? - jautāja Lūkass šeltons. - Vai arī esi nolēmis labot visas pasaules slikto karinu pirmās krietnās sievietes dēļ, ko esi sastapis savā ceļā?

Bišops smagi nopūtās. Tādiem spriedelējumiem tiešām nebija laika.

Viņi sēdēja viens otram pretī nelielā dzīvojamā istabā Lūkasa četristabu dzīvokli Lofta ielā Bruklinā. Platekrāna televizorā mirgoja filma, taču skaņa bija izslēgta. Alerons bija sagumis pabālējušā zilā dīvānā. Iepletis ads, Bišops pagriezās pret viņu.

Lūkass sakoda zobus.

-    It kā tev nebūtu vienalga, riebekli, - viņš turpināja. - Tikai viens zvans...

-    Tu nevienam nezvanīsi, Lūkas, - Alerons viņu pārtrauca.

- Es viņu neatvedu šurp, lai jūs mērītos spēkiem. Dženai draud briesmas. Tu palīdzēsi vai riesies?

To dzirdot, Lūkass acīmredzami saduga, un Bišopam gandrīz kļuva žēl puiša. Gandrīz.

Alerons nebija sevišķi priecīgs, kad Bišops pirmīt parādījās uz viņa mājas sliekšņa un visu izstāstīja, taču Bišops saprata, ka nevarēs viens izglābt Dženu un izpildīt uzdevumu. Viņam bija vajadzīga abu šo cilvēku palīdzība. Turklāt viņam radās spēcīgas aizdomas, ka Lūkass ir piektais hakeru bandas loceklis, par kuru stāstīja Džena. Tas, kurš kopā ar Dženu izvairījās no FIB nagiem. Un tas nozīmēja, ka datorzinībās viņš varētu līdzināties Dženai. Bišops negribīgi atzina, ka drīz vien šīs zināšanas būs noderīgas. Savstarpējai nepatikai nebija nozīmes -, tobrīd svarīgākā bija Džena.

Bišops sēdēja līdzās Aleronam dīvānā, savukārt Lūkass pagrieza savu La-Z-Boy firmas krēslu, lai būtu ar seju pret viesiem. Viņš joprojām nešķita laimīgs, taču Bišops sprieda, ka tāds ir viņa parastais stāvoklis.

-    Tātad, ko iesāksim? - Alerons jautāja Bišopam. - No tava stāsta var secināt, ka "Roisa korpusa" ēka līdzinās Fortnoksai. Kāpēc? Ko viņi tur sargā?

-    Galvenokārt informāciju, - Bišops atbildēja. - Saproti, tā ir lielākā privātās apsardzes organizācija valsti un tātad arī pasaulē. Mana vecā nodarbošanās, miesassargu pakalpojumi, ir tikai daļa no visa pārējā. Galvenokārt maizi un sviestu firma pelna, mācot cīņas un kārtības nodrošināšanas pamatus savā plašajā nometnē Virdžīnijas štatā. Ja esi izgājis kursu, tad ir garantija, ka tu dabūsi lieliski apmaksātu darbu tāpat kā divdesmit tūkstoši citu kontrahentu viņu reģistros. Viņi ir pirmie visnotaļ īsajā sarakstā, no kura draudzīgo valstu valdības izvēlas labi apmācītu personālu kārtības uzturēšanai pilsoņu nemieru laikā. Cik man zināms, Roiss panācis divdesmit miljardu dolāru līgumus ar federālajām likumsargu iestādēm. Un kur nu vēl "melnie" līgumi, kas šad un tad gadās!

Lūkass paraustīja plecus.

-Un?

-    Viņi ir iebāzuši kāju daudzās durvju spraugās, un viņiem pieejama darbības gaitā iegūta sensitīva informācija. CIP, piemēram, labprāt tiktu pie ziņām, kas glabājas firmas serveros, līdz ar to vari iedomāties, ka citas valstis justos tāpat. Un tas nozīmē, ka paši par savu drošību viņi rūpējas sevišķi nopietni.

Alerons palocīja galvu.

-    Un mums jāizdomā, kā to apiet, lai sadabūtu dokumentus Torpam.

-    Un mēs to izdarīsim, - Bišops apliecināja. Vismaz viņš cerēja, ka tas izdosies. Viņš pievērsās Lūkasam. - Bet pirmām kārtām man jāpārbauda savi e-pasti. Kur ir tavs dators?

SEŠDESMIT TREšA NODAļA

-    Tas varētu būt īstais, - Bišops sadja, rādīdams ekrānā. Viņi ar Lūkasu atradās pārveidotā guļamistabā/ kur lielāko daļu sienas aizņēma septiņdesmito gadu filmu afišas. Lūkass palielināja vienīgo neapzīmēto teritoriju, ko viņi līdz šim redzējuši augšējā līmenī. Visām citām telpām stāva plānā bija pievienota norāde par izmantošanas mērķi un daļēji pavērtu durvju apzīmējums kādā no četrām sienām. Bet šī atradās pašā centrā, tātad tai nebija logu un, kā šķita, ari ieejas vai izejas.

-    Aha, - Lūkass novilka, pieliecies tuvāk ekrānam. - Ja vien tā nav viņa privātā boulinga zāle. Viss pārējais viņam tur jau ir. Bibliotēka, vannas istaba, vingrotava, sauna, kinozāle, šautuve. Jē-ziņ! - Viņš papurināja galvu un turpināja pētīt attēlu, kamēr apstājās pie vēl kāda neapzīmēta laukuma. - Ei, un kas tad tas?

-    Liftu Šahta ēkas centrā, - Bišops paskaidroja. - Varbūt augšējā līmenī nobloķēta pirms dažiem gadiem.

-    Kā tad viņš tiek uz savu kabinetu? Teleportējas?

-    Lido ar savu helikopteru, - Bišops atbildēja. - Kabinetā nonāk caur jumtu, lai pa ceļam nav jāsatiekas ar citiem cilvēkiem. Tāds digitālā laikmeta Hovards Hjūss.

-    Vai tad Manhetenā atkal atļauti nakts lidojumi?

Bišops paraustīja plecus.

-    Iespējams, varam droši pieņemt, ka viņš kādu uzpircis un dabūjis īpašu atļauju no pilsētas varas iestādēm.

Lūkass kaut ko norūca, aizvēra failu, atvēra nākamo ar numuru "septiņi" un pētīja tā saturu, kamēr nonāca līdz tumši zilai svītrai pašā apakšā.

-    Stāsti, Bišop! Visu stāvu plāniem, izņemot apakšējo un augšējo, ir šāda svītra. No otrā līdz ceturtajam stāvam ir violeta, no piektā līdz astotajam zila...

-    Ar krāsām kodētas nodaļas, - Bišops paskaidroja. - Apakšējos stāvos, manuprāt, ir grāmatvedība. No turienes iespējams nonākt tikai dtos grāmatvedības stāvos, un viss. Miesassargiem piešķirta zaļā krāsa, un tie aizņem trīs stāvus kaut kur ap divdesmito. Bez izejas uz citiem stāviem. Kopā bija deviņas, ja pareizi atceros.

-    Varbūt tavas prombūtnes laikā klāt nākušas vēl kādas, - Lūkass iebilda. - Kurš zina, dk ved ir šie plāni?

-    Pieņemsim, ka tie ir jaunākie, - Alerons sadja, ienākdams istabā ar pārējām izdrukām rokā. Viņš apsēdās vienīgajā krēslā.

- Nelietis visu labi izpētījis, tas nu ir jāatzīst. Man jau sajukuši rēķini, dk daudzas problēmas mūs gaida.

Bišops pagriezās un atspiedās pret sienu.

-    Ja tas būtu viegli, - viņš sacīja, - Torps jau sen pats to būtu izdarījis. Kā ar laikiem?

Alerons pacēla galvu.

-    Izskatās, ka pat visa nauda nav spējusi mainīt Roisa strādāšanas ieradumus; ja vien viņam nav uzņēmums ārzemēs, kur viņš ievēro normālu darba laiku. Ierodas astoņos, prom dodas deviņos vakarā, un tā septiņas dienas nedēļā. Tātad, ja nevēlies ielauzties jau tagad, mums ir trīs brīvas stundas rit, starp deviņiem un pusnakti.

Skatīdamies griestos, Bišops viegli uzsita ar galvu pa sienu.

-Smalki.

-    Ļoti, - Alerons piekrita. - Un ir vēl ļaunāk. Ēkai ir četrdesmit stāvi, un katrā, izņemot pašu augšējo, ir vismaz seši bruņoti sargi, kas nepārtraukti patrulē. Rēķinies, ka apakšstāvā ir vismaz divtik. Visur, liftus ieskaitot, ir pirkstu nospiedumu skeneri un novērošanas kameras, un lifts brauc tikai līdz trīsdesmit devītajam stāvam. Kameras ir ari kāpņu telpās. Pa tām var nonākt četrdesmitajā, taču tur priekšā ir collu biezas ugunsdrošas durvis, kuras no tās puses atvērt nav iespējams. Un, jā. Es zinu, ka tas ir nelegāli, taču Roiss laikam ievēro pats savus likumus un sūta pie velna visus, kuriem tie nepatīk. Un, ja tu domā ielīst pa ventilācijas šahtām, kā rāda filmās, tad aizmirsti par to. Platākajā vietā tām ir divpadsmit kvadrātcollas, bet tik vāju cilvēku nav.

-    Un tas viss tikai tādēļ, lai nodrošinātos pret iebrucējiem, -Bišops secināja un pamanīja, ka Lūkass atraujas no ekrāna un ieklausās. - Telpas zem četrdesmitā stāva mūs neinteresē, tātad izmantosim jumtu, tāpat kā Roiss.

-    Labi, - Alerons piekrita. - Bet tur mums rodas citas problēmas. Lūkas, ko vari mums parādīt?

Lūkass pagriezās, lai pārskatītu lejupielādēto failu. Bišops un Alerons nostājās viņam līdzās.

-    Te ir tikai viens ēkas aerofoto, - Lūkass teica un noklikšķināja uz ikonas. Ekrānā parādījās augstas rezolūcijas attēls, kurā redzams debesskrāpja plakanais jumts.

-    Torps droši vien domājis to pašu un nolīdzis helikopteru, lai palidinātos virs ēkas, - Bišops secināja. Viņš atbalstījās ar plaukstu pret galdu un paliecās tuvāk, izpētīdams katru sīkāko detaļu. Ņemot vērā ēnas, viņš sprieda, ka fotografēts vēlā rītā. Redzami pieci augšējie stāvi - vienos spoguļstiklos, savukārt dienvidu pusē visi logi bija aizmūrēti. Lielāko daļu jumta aizņēma dažādas gaisa kondicionēšanas sistēmas un divas vienkāršas komunikāciju piebūves. Ziemeļu un dienvidu pusē Bišops manīja komplicētus sastatņu blokus.

Taču visuzkrītošākais bija milzīgais zaļais aplis, kas uzzīmēts jumta austrumu pusē ar baltu "H" vidū. Virs tā piecpadsmit grādu leņķī stiepās slīpa betona ietaise, kas atgādināja pamatīgu ķīli. Bišops sprieda, ka tā ir ieeja augšstāvā. Ķīļa virsotne slēpās ēnās, tās pārkare sniedzās pāris pēdas uz augšu un uz sāniem, taču Bišops tomēr saskatīja durvju aprises. Blakus atradās sienā iebūvēta ierīce, acīmredzot koda panelis vai selektors.

Izpētījis attēlu, Alerons palocīja galvu.

-    Jā, sakrīt ar viņa piezīmēm, - viņš sacīja un norādīja uz apēnoto ieeju. - Redzi? Ciparu koda panelis, lai iekļūtu ēkā. Un šajā bildē gan nav redzams, taču virs pārkares ir vēl viena slēgtas ķēdes kamera, kas pārklāj helikoptera nolaišanās laukumu un lielu daļu jumta aiz tā. - Viņš pārvilka ar plaukstu teritorijai ieejas priekšā. - Ikvienā jumta collā, izņemot pašu nolaišanās laukumu, ir iebūvēti kustību sensori. Pēc iziešanas no šī apļa Roisam

ir sešdesmit sekundes, lai nonāktu līdz durvīm un nospiestu kodu; pēc tam ieslēdzas trauksmes signāls.

Bišops atkal atslīga pret sienu un paberzēja pakausi.

-    Redzēji tās sastatnes? Cik bieži viņi mazgā logus?

Alerons pasmaidīja.

-    Ari to mūsu Torps ir pārbaudījis. Izskatās, ka viņiem ir divi puiši, kam maksā avansā. Viņi ir caurcaurēm pārbaudīti un saņem labu algu, lai būtu pieejami pēc pirmā aicinājuma. Visi viņus pazīst vaigā, un aizvietotāji netiek izmantoti.

-    Skaidrs. - Bišops pievērsās Lūkasam. - Alerons teica/ ka tu savulaik biji prasmīgs hakeris.

Lūkass pat neatrāvās no ekrāna.

—Ja jau viņš tā saka...

-    Tikpat labs kā Džena?

Bridi klusējis, viņš papurināja galvu.

-    Tik labs nav neviens.

-    Labi. Un kā tev veicas ar ciparu kodiem?

-    Ak, tas ir nieks, ja vien pietiek laika noņemties. Man ir programmiņa/ kas iesaistās sadarbē ar kodu paneļa programmēšanas portu un tad sāk pārbaudīt ciparu kombinācijas, kamēr atrod īsto. Bet sešdesmit sekundēs to izdarīt nav iespējams. Minimums ir desmit minūtes.

-    Lai nu būtu, - Bišops novilka. - Galvenā problēma ir cita. Kā mēs ielauzīsimies glabātavā, par kuru neko nezinām? Es jau aizrādīju Torpam, ka neesmu seifu uzlauzējs. - Viņš pagriezās pret Aleronu. - Teic, ka Torps neliek mums darboties uz aklo! Viņš noteikti ir atradis kādu spraudziņu, ko mēs varam izmantot.

Alerons paraustīja plecus.

-    Tikai to, ka par seifiem "Roisa korpusam" ir beztermiņa līgums ar "Ulisu". Vēl viņš ir redzējis milzīgu seifglabātavu pagrābā, kur atrodas dokumenti, kurus ir bīstami glabāt kibertelpā. Ari to būvējis "Uliss".

-    Tad mēs varam riskēt un pieņemt, ka Roisa seifu ražojusi tā pati firma?

-    Nedomāju, ka mums ir izvēle, - Bišops noteica.

-    Ei, paklau! - Alerons iesaucās un iekoda apakšlūpā. - Pirms gada es palīdzēju kādam puisim, kurš nonācis tādā pašā situācijā un vēlējās pilnīgi mainīt izskatu. Kad pienāca laiks maksāt, izrādījās, ka naudas drusku pietrūkst. Es ļāvu viņam iet, pretī saņemdams solījumu, kuram nenoticēju. Bet pēc dažām dienām ieradās viņa brālis, lai pateiktos personīgi Noderīgs puisis seifu biznesā. Teica, ka vajadzības gadījumā noteikti man palīdzēs. Saproti, dots pret dotu. Iedeva man numuru, lai varu viņu sazvanīt. Puisis, vārdā Vilsons.

Bišops iepleta ads.

-    Ja Vilsons, tad esmu par viņu dzirdējis.

-    Bet es neesmu, - Lūkass iebilda, saraucis pieri. - Pie velna, par ko jūs runājat?

Alerons pagriezās pret viņu.

-    Atceries, pirms dažiem gadiem valstī tika izsludināta laupītāju meklēšana? Viņi Pacific Continental bankas filiālē Sietlā bija nočiepuši piecpadsmit miljonus. Par to runāja veselu nedēļu!

Lūkass pamāja.

-    Un Vilsons bija viens no tiem laupītājiem?

-    Ja var ticēt baumām, viņš palīdzēja iekļūt bankas seifglabātavā. Polidja viņam tā ari nespēja uzrādīt apsūdzību. Vairāki cilvēki apzvērēja, ka viņš laupīšanas brīdī atradies dtā štatā, gluži tāpat kā visos citos gadījumos viņa pēdējo divdesmit gadu karjerā. Cik labi, ka ir draugi, vai ne?

-    Tā mēdz teikt, - Bišops attrauca. - Ejam tālāk. Norunā man tikšanos uz rītdienu, ja iespējams.

-    Sapratu. - Alerons uz mirkli apklusa. - Kā Džena izklausījās, kad runāja ar tevi?

-    Sveika un vesela, taču absolūtā reibumā. Grūti gan pateikt, no kā. Varbūt izmantots kāds opiāts, lai noturētu viņu pasīvā stāvoklī. - Bišops sarauca pieri un tad pievērsās Aleronam. - Vai tu varētu dabūt kādu naloksona devu?

-    Varbūt. Ja vien zinātu, kas tas ir.

-    Medikaments, ko lieto narkotiku pārdozēšanas gadījumos. Dažkārt to dēvē par narkanu. Mēģini dabūt vienu devu. šļirce līdzināsies tām, ar ko ievada insulīnu. Nē, labāk divas devas. Kad pienāks īstais laiks, Dženai jāspēj skriet No tā var būt atkarīga viņas dzīvība.

-    Uzskati, ka ir jau darīts, - Alerons apsolīja. - Bet ir vēl dažas lietas. Piemēram, kamera virs ieejas.

-    To atstājiet manā ziņā, - Lūkass paziņoja. - Bet man būs vajadzīga tava palīdzība, Ali.

-    Protams. Tad atliek tikai sīkā problēmiņa ar tikšanu uz jumta. Bišop?

Bišops raudzījās uz kādu Lūkasa afišu un prātoja par Dženas pieminēto vārdu "Kebne...se". Tad atcerējās rindu Vilouvrivsas veidlapā, uz kuras nodrukāta vēstule, proti, ka pansionāts darbojas Kebnekajses korporācijas aizgādībā. "Atkal Kebnekajse. Ko viņa ar to mēģināja pateikt?" Pagriezies pret Lūkasu, viņš sacīja:

-    Raugi, vai brīvā brīdī nevari kaut ko noskaidrot par Kebnekajses korporāciju, ja? Varbūt izrādīsies, ka tas nav svarīgi, taču es gribu pārliecināties.

-    Labi, - Lūkass apsolīja.

-    Bet mēs joprojām nezinām, kā tiksim uz tā jumta, - Alerons

atgādināja.

-    Tas ir mans lauciņš, - Bišops attrauca, atrāvies no sienas.

SEŠDESMIT CETURTA NODAļA

Torps noņēma pēdējo piekaramo slēdzeni un pacēla apakšzemes stāvvietas aizvirtņus. Viņi atradās pussagruvušā piecstāvu biroju ēkā Austrumu Trešajā ielā. Pagaidījis, kamēr Denija iestūrē furgonu tumsā, viņš vēl reizi nopētīja kluso ielu, aiztaisīja aizvirtņus un atkal aizklikšķināja piekaramās slēdzenes.

Tās bija lieliskas. Militāriem nolūkiem. Sargent and Greenleaf ražojums. Spējot izturēt jebkādu uzbrukumu, ari šķidro slāpekli. Pārdod mazumtirdzniecībā, katra maksā vairāk nekā tūkstoti dolāru. Torps tās iegādājās pirms četriem gadiem par salīdzinoši zemu cenu un apmaiņā pret vecajām. Manhetenā vairs nebija palicis daudz paslēptuvju, taču šī ārkārtas situācijās šķita visnotaļ piemērota. Nepiederošie tajā nebija vēlami.

Kad Torps atkal iekārtojās pasažieru sēdeklī, viņi aizbrauca līdz garāžas zemākajam līmenim. Torps lēsa, ka kritiskos brīžos te var izvietot četrdesmit vai pat četrdesmit piecus transportlīdzekļus. Tā kā pilsētā stāvvietu cenas bija katastrofālas, Šī garāža varētu būt solīda nekustamā īpašuma vērtībā. Viņš priecājās, ka īpašnieki joprojām plēsās šķiršanās prāvā un visi viņu līdzekļi bija iesaldēti. Ja problēmas tiks atrisinātas, viņš jutīsies sarūgtināts.

Furgons apstājās apakšzemes garāžas tālākajā stūri pie vienistabas telpas, kur savulaik sēdējis stāvvietas uzraugs. Denija izslēdza motoru, taču starmeši joprojām dega. Atstājis Dženu gādī-gājās Denijas rokās, Torps iegāja telpā un uzmeklēja divus pārnēsājamus prožektorus. Viņš tos ieslēdza, novietoja uz zemes pretējos stūros un nopētīja biroju.

Pie vienas sienas atradās senlaicīgs radiators. Pie nestiklota loga - vecs rakstāmgalds un krēsls. Butāna plīts un pārnēsājamais sildītājs bija jauni, iegādāti līdz ar prožektoriem. Ar to pietiks tuvākajām divdesmit stundām; pēc tam viņš plānoja pārvietot Dženu uz dtu vietu. Nolaupīta upura turēšana vienā vietā allaž sagādāja problēmas.

Viņš nolūkojās, kā Denija aizved meiču līdz radiatoram un apsēdina. Torps no kabatas izņēma roku dzelžus un pieslēdza vienu Dženas delnas lodtavu pie metāla caurules, kas nozuda sienā. Kamēr Denija aizgāja līdz automobilim, lai atnestu dažas mantas, Torps apsēdās blakus Dženai uz grīdas, izstiepa kājas un atspiedās pret sienu.

Satvēris sievietes kreiso roku savās plaukstās, Torps vēroja, kā viņa lēni paceļ galvu.

-    Piedod, ka te valda tāda netīrība, Džena, - Torps sadja,

- taču tā būs labāk. Es gribu būt pārliecināts, ka tu esi drošībā un tevi neviens netraucē.

-    Vien tu. - Džena mēģināja izraut roku, bet drīz vien mitējās.

-    Es ne, jo man jāstrādā. Par tevi rūpēsies Denija. Ja būsi laba meitene, attieksme būs tāda pati. Un otrādi.

-    Kāpēc? - Džena jautāja, tik tikko pavērusi ads.

Torps paskatījās uz viņu un saprata, ka jautāts ne tikai par pašreiz notiekošo. 'Taču viņa kļūdās, ja domā, ka es tagad izklāstīšu savus motīvus. Kamēr viņa ir tādā stāvoklī, runāt ir velti, turklāt skaidrot nāktos ilgi. Un bezjēdzīga urķēšanās dvēselē man nekad nav patikusi, lai gan jauka ir pakavēšanās atmiņās, vēlreiz pārdzīvojot kādu īpašu triumfu vai veiksmi. Un operādja

Brenana mājā ir viens no tādiem veiksmes stāstiem. Lai ari meklētos dokumentus es neatradu, no tās jezgas izkļuvu sveikā."

Ja neskaita savainoto roku, kuras dēļ viņam nācās aiziet no darba. To viņš tiešām nebija plānojis. Bet viņš nebija ari plānojis visu atlikušo mūžu strādāt par miesassargu- īpaši pēc tam, kad dzīve ieguva jaunu misiju, kas atsvēra visu pārējo.

Pēkšņi Torps kaut ko atcerējās un izņēma no kabatas mobilo tālruni. Viņš nospieda iegaumēto numuru un gaidīja signālu. Ilgi nebija jāgaida.

-Jā?

-    Te Mārtiņš, - Torps sacīja.

-    Mārtiņš. Nepazinu numuru. - Lai gan vārdi tika izrunāti skaidri, akcents jautās spēcīgs.

-    Es bieži tos mainu. Tā ir drošāk.

-    Zini, draugs, vairs nedomāju, ka sazvanīsimies. Es jau sen esmu atmetis ar roku.

Torps pasmaidīja.

-    Es taču teicu, ka atradīšu izeju, un atradu. Būs pēc divdesmit četrām stundām. Un mazliet pēc tam būs pieejami ari tev. Ja vien tu vēlies.

-    Protams, vēlos, draugs. Bet interesanti, kāpēc tu man zvani tagad un nevis pēc divdesmit četrām stundām, kad visu droši zināsi.

-    Nospriedu, ka tagad cena ir dubultojusies un tev būs vajadzīgs laiks, lai sameklētu naudiņu.

-    Saprotu. Dubultojusies, tu saki? - Ārzemnieks šķita uzjautrināmies. - Ņemot vērā summu, par kādu mēs vienojāmies, tas nav iespējams.

-    Tev tas būtu jāuzskata par nenovērtējamu vīnu, kas ar gadiem kļūst aizvien labāks. Tu taču negribi teikt, ka pēc tik ilga laika nenotiks jaunas pārrunas.

-    Jūtos mazliet pārsteigts, bet tas taču nav viens un tas pats vai ne? Turklāt es nedzeru vīnu. - Kādu bridi klausulē valdīja klusums, un tad viņš piebilda: - Man jāpakonsultējas ar pārejiem.

Torps noglāstīja Dženai galvu.

-    Neko dtu es nemaz negaidīju, draugs. Bet nekonsultējies pārāk ilgi. Jūrā zivju ir daudz, īpaši tavā pasaules daļā.

-    Drīz dabūsi konkrētu atbildi, - ārzemnieks sadja. - Apsolu.

-    Tad sazvanīsimies, — Torps atbildēja un beidza sarunu.

Viņš atgāza galvu, līdz tā atspiedās pret sienu, un aizvēra ads.

"Vairs nebūs ilgi. Es zināju, ka viņi uzķersies. Obligāti. Kortiss ir miris, tāpēc man pat nebūs jādalās."

SEŠDESMIT PIEKTA NODAļA

Kad Kortiss pirmo reizi izteica Torpam piedāvājumu un plāna uzmetumu, viņš ar pārējo komandu bija Losandželosā, palīdzot izglābt to pašnāvniecisko Ņūmārketu no linča tiesas.

Jau pagājuši vairāki gadi, taču Torps atcerējās savādnieku no tiem laikiem, kad viņš strādāja Pārvaldē cīņai ar narkotiku apgrozību; puisis bija iekārtojies darbā Ketrala narkodīleru bandā. Viņu ceļi krustojās tikai vienu reizi, bet Kortiss atstāja uz Torpu iespaidu - kā amorāls cilvēks, kurš naudas dēļ gatavs darīt jebko. Kad Kortiss izstāstīja par četrdesmit gadus vedem dokumentiem un atklāja, kā pie tiem tikt, Torps uzreiz ieinteresējās. Viņš allaž saprata, kad parādījusies lielā iespēja.

Protams, palīdzēja ari tas, ka Rendala Brenana meita bija tik līdzīga Fionai Stretonei. Pirmajai meitenei, pret kuru viņš kaut jel ko izjuta. Līdzība jautās ikvienā fotogrāfijā, kuru Kortiss viņam rādīja. Gari melni mati. Vasarraibumiņi uz vaigiem. Lielas, augstprātības pilnas zilas ads. Nidgi savilkta mute. Iespaidīgi. Un drīz vien viņa alkas pēc Natālijas Brenanas jau atgādināja alkas pēc tiem dokumentiem, šķita pilnīgi skaidrs, ka varētu iegūt abus.

Viņi ar Kortisu vairākus mēnešus kopīgi izstrādāja plānu, detalizēti apsprieda un noslīpēja katru soli, lai izslēgtu jebkādas ne jaušības. Kad beidzās kārtējais norīkojums sargāt Ņūmārketu un komanda tika nosūtīta mājās baudīt tik pelnīto atpūtu, Torps un Kortiss visā nopietnībā sāka savu naida kampaņu pret Brenanu ģimeni. Kā jau Kortiss bija paredzējis, Brenans palīdzību lūdza nevis policijai, bet savam bijušajam partnerim Morganam Roisam. Pieprasīdams divdesmit četru stundu aizsardzību sev un savai ģimenei. Vislabākos vīrus. Un izrādījās, ka tas ir Bišops ar savu komandu. Kura tieši tobrīd gadījās brīva.

Natāliju Torps ieraudzīja tikai tad, kad viņi beidzot ieradās Longailendas namā un satikās ar saviem jaunajiem darba devējiem. Ārēji viņa tiešām līdzinājās tēlam, kuru Torps vēlējās redzēt, tādēļ novērsties bija ļoti grūti. Toreiz viņi atradās dzīvojamā istabā, un Natālija nekaunīgi visus nopētīja, pakavēdamās pie Bišopa. Un viņas acis iedegās teju mežonīgās alkās - nebija nekādu šaubu par to, kas notiek viņas prātā. Torpa dusmas uz Bišopu tanī brīdī pieņēmās spēkā vēl par dažām iedaļām.

Jau no paša sākuma viņi ar Kortisu vienojās, ka vajadzīgs kāds grēkāzis. Kortisam bija vienalga, kurš tas būs - ka tik komandas loceklis. Savukārt Torpam jau pēc notikumiem Sietlā bija dibināts iemesls grēkāža lomai izvēlēties Bišopu. Natālijas attieksme pret viņu tikai nostiprināja šo lēmumu.

Kopumā Torpam bija vajadzīgi gandrīz divi mēneši, lai pēc dažādiem izsmalcinātiem manevriem beidzot dabūtu Natāliju gultā. Lielākoties viņi izmantoja istabu virs garāžas, un kādu laiku Torpam radās sajūta, ka viņš atkal ir kopā ar Fionu. Bet Natālija bez skaļas lamāšanās un pazemojumiem pilnīgi pakļāva viņu īsām un absolūti traģiskām attiecībām.

Tomēr Torps ne uz mirkli neaizmirsa, ka ieradies, lai atrastu seifglabātavu. Viņš zināja, ka slēptuve meklējama šajā īpašumā, taču ari pēc trim mēnešiem no tās nebija ne vēsts. Bet viendien Natālija gluži vienkārši par to izstāstīja - kad abi gulēja blakus pēc visnotaļ enerģiskas mīlēšanās. Viņa atklāja, ka tēvs seifglabātavu izbūvējis drīz pēc īpašuma iegādes. Trešā stāva telpā starp kabinetu un vannas istabu. Torps brīnījās, ka pats to nav pamanījis, un bija gatavs noņemt cepuri tā cilvēka priekšā, kurš radīja interjera plānu.

Nākamajā dienā Torps Brenana kabinetā pie griestiem piestiprināja kameru ar kustību sensoru, lai noskaidrotu koda kombināciju. Otru kameru viņš paslēpa Natālijas istabā - lai tīksminātos par sievieti -, un piesardzības nolūkos vēl pa vienai virtuvē un dzīvojamā istabā.

Turpmākos notikumus Torps centās pasteidzināt Došanās uz dzīvokli, kuru Natālija uzskatīja par Torpa īpašumu, un foto sesija bija viegls uzdevums. Torps zināja, ka starp abiem norīkojumiem Bišops dzīvoklī uzturējies tikai vienu reizi, tātad noteikti nepamanīs svešinieku klātbūtnes pēdas. Tieši toreiz Torps izmantoja iespēju un atstāja pierādījumus Bišopa datora cietajā diskā. Mazliet grūtāk izrādījās sagatavot viltotos dokumentus Kortisam un viņa komandai, taču beigu beigās viss bija kārtībā. Apmēram mēnesi pirms plānotā uzbrukuma Denija atsūtīja ziņu, ka novērošanas kamera fiksējusi Brenana ieiešanu seifglabātavā. Un koda kombināciju ir iespējams noskaidrot.

Dažas dienas vēlāk Torps visu pārbaudīja pats. Slēptuvē viņš atrada vairāk nekā piecus miljonus skaidrā naudā un simtiem svarīgu dokumentu, kuru vērtība, iespējams, bija daudz lie^a. Taču starp tiem nebija dokumenta, kuru Torps meklēja. Mapes par Zodiaku gluži vienkārši nebija. "Neticami! Tik daudz darba un laika ieguldīts nieku dēļ!"

Bija vajadzīgs milzīgs gribasspēks, lai apvaldītu dusmas un atgūtu spēju skaidri domāt. "Ja dokumenta nav šeit, tas ir kaut kur citur īpašuma robežās. Tiklīdz šī jezga būs aiz muguras, es varēšu koncentrēties citu vietu pārmeklēšanai, bet pagaidām jārealizē uzsāktais plāns. Un pēc divu miljonu ieskaitīšanas Bišopa savādajā kontā mūsu rīcībā joprojām būs pusotrs miljons, tātad bizness beigsies ar peļņu."

Kad beidzot pienāca piektdiena, piecpadsmitais oktobris, Torps rīta stundas pavadīja, demontējot seifglabātavas kontroles sistēmu un iznesa no telpas visus Brenana dokumentus - vēlākai izpētei. Naudu viņš atstāja, bet dokumentus pārmeta pāri elektrizētajam žogam, kur Denija tos savāca. Tad viņš novietoja virtuvē no attāluma vadāmu traucējumu ierīci, lai liegtu Bišopam komunikācijas iespēju.

Pēc tam atlika tikai gaidīt. Piecos un trīsdesmit piecās vakarā Torps pameta savu posteni, uzkāpa kokā līdzās garāžai un iekļuva Natālijas istabā. Acis aizvērusi, viņa gultā klausījās iPod. Torps joprojām atcerējās pārsteigumu Natālijas sejā, kad viņš pēkšņi iedūra šļirci viņai kaklā un nospieda plunžeri. Kad nomierinošais līdzeklis iedarbojās, viņa apklusa.

Pārējais notika tieši tā, kā viņš iepriekš iztēlojies. Pirmais bija piesardzīgais, grīļīgais gājiens uz Natālijas tēva kabinetu. Nākamais - Torpa prasība, lai Brenans nostājas ar seju pret grāmatplauktiem vai ari meita mirs. Tad - sarkanā strūklaka, jo Torps no aizmugures pāršķēla Brenana rīkli, piesēja Natāliju pie krēsla un aizlīmēja viņai muti, kamēr vecais vīrs mocījās agonijā. Pēc tam Torps atvēra seifglabātavas durvis un sagatavojās Kortisa

ierašanās brīdim. Nosūtīja ziņu Otsam uz peidžeru, pavēlot nekavējoties ievilkt Brenanu seifglabātavā un nebrīdināt pārējos. Pamanīja šoku Otsa sejā, kad tas parādījās pēc pusminūtes un ieraudzīja asinis. Totālas neticības izteiksmi, kad Torps parādīja viņam pistoli ar skaņas slāpētāju un iešāva trīs lodes nabadzi-ņam krūtīs. Viss izdevās gluži vienkārši lieliski.

Izdzēsis ziņu no abiem peidžeriem, viņš ieskatījās pulkstenī -joprojām bija daudz laika - un izņēma no kabatas plānu vienreizējas lietošanas polietilēna uzsvārci. Nākamais darbiņš bija nepieciešams, taču ļoti netīrs. Torps nostājās pretī Natālijai un norāva viņai kreklu, tad pāršķēla krūtis un ieklausījās apslāpētajos kliedzienos. Viņš vēroja, kā sieviete iepleš ads un izloka augumu, mēģinādama pārraut saites. Un cirta vēlreiz. Un tad vēlreiz.

Pāris minūtes vēlāk pabeidzis eksekūdju, Torps smagi elsoja, un duncis rēgojās ārā no sievietes vēdera. Atbalstījusi zodu pret krūtīm, viņa šūpoja galvu no vieniem sāniem uz otriem un kaut ko murmināja. No vēdera lejup ķermenis bija pārvērsts tumšsārtā sagraizītā masā. Torpam tas patika, jo izskatīsies, ka Bišops ļāvis vaļu emodjām un uzšķērdis savu draudzeni.

Torps izrāva dund un noplēsa Natālijai no mutes līmlenti. Tad nostājās viņai aizmugurē un aiz matiem parāva viņas galvu atpakaļ...

Pēkšņi sadzirdējis aizcērtamies automobiļa durvis, Torps sarāvās un atgriezās tagadnē. Durvīs parādījās Denija, kura nometa uz grīdas vēl vienu matrad. Torps pievērsās Dženai. Gūstekne snauduļoja, nodūrusi galvu, gluži kā Natālija pēc tam, kad viņš tai pārgrieza rīkli.

Lielākoties todien veiksme bija pavadījusi Torpu. Ārā viņš aktivizēja radiotraucējumu ierīd, piestiprināja spridzekli sētas puses durvīm un aizsteidzās uz lapeni. Tas būtu lielisks aizsegs, ja vien viņš pagūtu līdz tam nokļūt; bet viens no Kortisa rokaspuišiem divreiz veiksmīgi izšāva.

Vārgāks vīrs būtu noģībis pēc tādiem ievainojumiem rokā un plecā. Bet Torps palika pie samaņas un visu laiku paturēja acīs virtuves logu - gaidīdams brīdi, kad Bišops tuvosies sētas puses durvīm. Tad varēs aktivizēt spridzekli, bet par pārējo parūpēsies Kortiss.

Torps piecēlās, notrausa putekļus no biksēm un pavēcināja ar roku Denijai, tā signalizējot par savu aiziešanu. Tad viņš palūkojās uz Dženu un sadja:

- Bet tieši tādi briži sašķiro uzvarētājus un zaudētājus, vai ne?

SEŠDESMIT SESTA NODAļA

Komels Mendreiks paliecās uz priekšu Palisāžu medicīnas centra uzgaidāmās telpas krēslā un vēroja, kā Maršalu dienesta darbiniece Delanija un aģents Vegners nogriežas pa labi uz liftu pusi un nozūd skatienam.

"Lai kur Bišops būtu, es viņu neapskaužu," domās sprieda Mendreiks.

Delanija šķita zinām it visu par šo puisi jau kopš viņa dzimšanas brīža. Mendreikam pietika ar pāris minūtēm šīs sievietes klātbūtnē, lai saprastu, ka vārda "neveiksme" viņas leksikonā nav. Jaunākais kolēģis Vegners acīmredzami pielūdza viņu un ne jau tikai izskata dēļ. Mendreiks tikai pēc krietna brīža attapa, ka detalizēti atbild uz visiem jautājumiem, lai tikai šī sieviete domātu labu par viņu. Parasti viņš tā nemēdza darīt.

Bet visu viņš Maršalu dienestam neizstāstīja.

Ar acs kaktiņu pamanījis nopllvojam kaut ko baltu, Mendreiks pagrieza galvu. Uzgaidāmajai telpai tuvojās slaidais, bārdainais ārsts Ahtars, sabāzis rokas uzsvārča kabatās. Mendreiks piecēlās un devās ārstam pretī.

-    Vai jūsu māsa joprojām ir Šeit? - ārsts jautāja, raudzīdamies apkārt un sakārtodams brilles uz deguna.

-    Lisai nācās uz nakti aizvest bērnus pie bijušā vīra. Drīz viņa atgriezīsies.

-    Labi. Baidos, ka nekādu izmaiņu nav. No Neatliekamās palīdzības nodaļas jūsu tēvs pārvests, stāvoklis ir stabils, bet joprojām ir pāragri spriest, kādu iespaidu atstās sitiens. Lai gan koma nav dziļa, tātad ir iespējams, ka viņš pamodīsies jau rīt, bet varbūt pēc dažām nedēļām. Naktī mēs uztaisīsim vēl dažus testus un no rita zināsim vairāk. - Ārsts palūkojās sienas pulkstenī. Mazais rādītājs pārlēca divpadsmitiem. - Jau šorīt. - Viņš izmocīja smaidu.

-    Bet viņš tiešām pamodīsies?

-    Slimnīcā garantijas ir visnevērtīgākā valūta, taču viņš savos gados ir spēcīgs un visnotaļ veselīgs vīrs un palīdzība tika izsaukta laikus. Manuprāt, problēmu nav, bet vairāk neko pateikt nevaru. Ja atvainosiet...

Mendreiks palocīja galvu un sacīja:

-    Paldies, dakter. Es te palikšu visu nakti, tātad varēsiet mani informēt...

-    Protams. Ja tas nebūšu es, tad mani kolēģi.

Ārsts pagriezās un aizgāja atpakaļ. Mendreiks devās uz tukšo krēslu rindas pusi, apsēdās jau iesildītajā vietā un iegrima domās par rītdienu. Vai šodienu. Policija viņu pārliecināja, ka līdz ausmai notikuma vieta būs sakārtota, bet palūdza aizslēgt biroju uz pāris dienām, lai viņi pagūtu paņemt visus lietiskos pierādī

jumus. Mendreikam nebija iebildumu, jo šādā situācijā nemaz ne gribējās nodarboties ar lidojumiem. "Esmu tikko zaudējis trīs cilvēkus, ko pazinu gadiem ilgi, un tēvs atrodas vietā, kur nevienam nav aizsniedzams. Jēziņ! Un tikai dažu stundu laikā! Pārāk smags pārdzīvojums/'

Aizvēris ads, Mendreiks ar plaukstām paberzēja seju un nolēma aiziet lidz kafijas automātam gaiteņa galā.

-    Kā viņam klājas?

Mendreiks izslējās. No blakus krēsla viņā vērās Bišops. "Nolādēts!" Mendreiks domās sodījās. "Kā viņam tas izdevās? Tas puisis pārvietojas klusi kā spoks!" Bišops bija uzvilcis auduma bikses militāristu stilā, jaku un uzlicis beisbola cepurīti. Atgādināja parastu džeku, nevis meklētāko cilvēku Amerikā.

-    Joprojām bezsamaņā, - Mendreiks atbildēja, palūkojās apkārt un piebilda: - Paklau, neuztver to personīgi, bet kāda tev daļa?

-    Es gribu atrast to vīru, kura dēļ viņš ir te, - Bišops paskaidroja. - Vai saprotams?

Paraustīdams plecus, Mendreiks paliecās uz priekšu un ar elkoņiem atbalstījās pret ceļgaliem.

-    Laikam. Bet kāda jēga no tā, ko domāju es? Klau, es gribēju iedzert...

-    Viņu sauc Džena Falstafa.

Mendreiks pagriezās pret Bišopu. Viņš zināja, par ko Bišops runā. Un teica:

-    Man ļoti žēl, ka tā noticis ar tavu draudzeni, bet esmu pie dzīvojis trīs savu...

-    Viņi ir miruši, - Bišops attrauca. - Viņu labā tu vairs neko nevari darīt, un tavs vecais ir profesionāļu rokās.

-    Jā, paldies, ka atgādināji. Cik man zināms, viņi pat nenojauš par tādu Dženu un noticēja, kad pastāstīju, ka tā ir manas draudzenes Honda. Bet man pietiek... Starp citu, kā tu mani atradi?

-    Pavisam viegli. Zvanīju uz visām slimnīcām, kamēr atradu to, kurā uzņemts Mendreiks. Nospriedu, ka ari tu te būsi, un nogaidīju līdz brīdim, kad Delanija ar savu sabiedroto aiziet. - Bišops paliecās uz priekšu, lai abi būtu vienā līmenī. - Es ierados lūgt tavu palīdzību, Komel.

-    Mani par Komelu sauc tikai Arts, kad ir tēvišķā noskaņojumā. Vai tad nepietika ar to, ka pārvedu tevi pāri upei?

-    Atbildēt vari tikai tu pats. Vai viņi izturējās briesmīgi?

-    Maršali? Kāpēc? Es esmu nevainīgs upuris, kuru uz grauda turējis izbēdzis noziedznieks. - Smaids viņa sejā ļoti ātri nozuda. - Zini, viņa ir deši apņēmusies tevi noķert. Šķiet, viņai vienalga, ka tieši tu izsaud ātros Artam.

Bišops paraustīja plecus.

Dziļi ievilcis elpu un atkal izpūtis, Mendreiks atslīga krēslā, paskatījās griestos un ieklausījās slimnīcas trokšņos. Apkārt valdošo klusumu pāršķēla vien neregulāri paziņojumi skaļruņu sistēmā, aicinot kādu ārstu ierasties vienā vai otrā ēkas spārnā. Garām steidzīgi pagāja medmāsa, kam bija pilnas rokas spilvenu un palagu. Mendreiks sekoja sievietei ar skatienu, kamēr viņa nozuda aiz stūra.

Tad viņš ar galvu pamāja uz pāri, kas sēdēja trīs rindas priekšā.

-    Redzi tos divus? Esmu te jau vairākas stundas, un viņi jau pirms tam sēdēja. Bet pa šo laiku nav pārmijuši ne vārda.

-    Droši vien saslimis kāds abiem dārgs cilvēks, - Bišops sprieda. - Varbūt viņš mirst. Varbūt tas ir vienīgais, kas abus vēl vieno.

Palocījis galvu, Mendreiks atkal iedūra skatienu grīdā. Pēc minūtes viņš izslējās krēslā un sadja:

-Tātad, kuru likumu man šoreiz vajadzēs pārkāpt?

SEŠDESMIT SEPTīTA NODAļA

-    Klau, tiksim skaidrībā uzreiz, - Vilsons sadja, apstādamies un pagriezdamies pret Bišopu. - Nezinu, kas, tavuprāt, notiks, bet tu smagi kļūdies, ja domā, ka es piedalīšos. Es savu parādu pret Falstafu esmu nokārtojis, jau runājot ar tevi. Un nedomā, ka es pēdējā brīdī pārdomāšu un nolemšu iesaistīties, lai tikai pierādītu savas spējas. Tā nebūs. Kāds labs draugs savulaik man teica, ka reiz manai veiksmei pienāks gals. Zini, viņam taisnība. Pēdējais darbiņš man bija pirms četriem gadiem. Es pēc tā neilgojos, un tieši tādēļ sieva mani mīl.

I Pat necerēju, ka tu nāksi līdzi, - Bišops atzina. - Tava reputācija man ir zināma.

Vilsons kādu mirkli vēroja Bišopu un tad atsāka iešanu.

-    Labi, tātad tev viss ir skaidrs.

Kad Bišops rītausmā atgriezās no slimnīcas, Alerons paziņoja, ka desmitos norunājis tikšanos ar Vilsonu Centrālparkā, netālu no skulptūras, kurā atainota Alise Brīnumzemē. Bišops vietā ieradās piecpadsmit minūtes agrāk, lai nopētītu apkārtni, suņu saimniekus un skrējējus. Desmitos un trijās minūtēs no austrumu puses viņam tuvojās smagnējs, nepilnus piecdesmit gadus vecs vīrietis plānā lietusmētelī. Nepalēninājis soli, viņš viegli pamāja Bišopam un turpināja iet pa taciņu.

Pievienojies viņam, Bišops kādu bridi soļoja līdzās klusēdams. Saule jau mirdzēja debesīs, taču gaisā jautās rīta dzestrums. Lieliski apstākļi pastaigai. Apskatījis Vilsonu tuvumā, Bišops pirmīt iedomātajam vecumam pievienoja vēl piecus gadus - viņam noteikti bija pāri piecdesmit. Pieri izvagoja grumbas, un īsi apcirptie mati izrādījās daudz sirmāki nekā likās no pirmā acu uzmetiena. Taču pelēkās ads šķita skaidras un neko nepalaida garām.

-    Nevaru iedomāties nevienu, ko varētu tev ieteikt, - Vilsons turpināja. - Manu aprindu ļaudis nestrādā ar amatieriem. īpaši gadījumos, kad peļņa nav gaidāma. Turklāt nepietiek laika sagatavoties. Un, jā, tu taču pat nezini, kāda tā seifglabātava patiesībā ir. - Viņš papurināja galvu. - Jēziņ, ja par to runā skaļi, izklausās vēl briesmīgāk! - Bišops viņam piekrita, taču klusēja, tādēļ Vilsons turpināja: - Labi. Tātad tavs puisis izbūvējis privātu seif-glabātavu savā īpašumā esošas ēkas augšstāvā, ja?

-    Tieši tā. Varbūt firma "Uliss", jo viņi būvējuši seifus ari pagrabā. Precīzi uzzināt nav iespējams.

-    Protams. Kāpēc atvieglot jums ceļu? Tātad, ja tu gribi tikt iekšā, ir divi varianti. Gribi minēt?

-    Izurbties cauri vai uzlauzt kodu.

-    Teicami. Tas ir pirmais variants. Manipulādjas ar atslēgām piekrīt otrajai kategorijai, bet par to vari aizmirst. Tev nekas nesanāks, bet nevajag tādēļ griezt sev vēnas; daudziem tas nebūtu pa spēkam. - Vilsons pamāja pa kreisi, uz brīva soliņa pusi. - Lūdzu, ienāc manā kabinetā!

Bišops apsēdās vienā galā, Vilsons iekārtojās dažas pēdas tālāk. Attālums bija pietiekami liels, lai ikvienam šķistu, ka šie cilvēki nav pazīstami. Vilsons.no lietusmēteļa kabatas izņēma caurspīdīgu plastmasas maisiņu un attina to vaļā. Kā pēc mājiena viņiem priekšā nolaidās balodis. Tad nākamais.

-    Draugi? - Bišops pajautāja.

Vilsons iesānis palūkojās uz viņu.

-    Lai viņi paši sadabū sev maltīti. Šis ir pārāk labs, lai izšķiestu dumju putnu barošanai. Ei, pamēģini!

Paņēmis no maisiņa cepumu, Bišops nokoda gabaliņu. Šokolādes skaidiņas garšoja lieliski.

-    Burvīgi, vai ne? Vēl viens iemesls, kādēļ es mīlu savu sievu. -Vilsons nokoda cepumu un turpināja: - Un par urbšanu ari vari aizmirst. Tā bija mana specializācija, un es savas prasmes slīpēju gadiem ilgi. Turklāt tādus plazmas griezējus tu neatradīsi pat nedēļas laikā, kur nu vēl tuvākajās divpadsmit stundās.

Bišops atslīga krēslā.

-    Tātad jāatrod pareizā kombinācija vai ari jāatmet ar roku.

-    Viss uzreiz kļūst vienkāršāk, vai ne? - Vilsons plati pasmaidīja. - Klientiem, kas spēj labi samaksāt, ražotāji piemēro seifglabātavas īpašām spedfikādjām, bet tev noteikti nāksies sastapties ar elektronisko atslēgu; lai dabūtu durvis vaļā, tev panelī jāievada kods. Parasti tikai dpari. Tev būs trīs mēģinājumi, un pēc tam tevi izslēgs uz pāris minūtēm. Mūsdienās tas ir standarts lielākajai daļai privāto seifglabātavu. Es zinu, ka "Uliss" tādas izmanto gandrīz visos modeļos.

Tobrīd garām gāja divi jaunekļi. Bišops paņēma vēl vienu cepumu.

Kad viņi atkal bija palikuši divatā, Vilsons turpināja:

-    Lai tiktu pie kombinādjas, ir trīs iespējas. Pirmā: katram saražotajam seifam vai glabātavai ir savs rūpnīcā iestrādātais kods, parasti no sešiem līdz astoņiem dpariem, lai klients varētu to atvērt un pēc tam izvēlēties savu kodu. Daudzi klienti šo rūpnīcas kodu izmanto vairākkārt, kamēr tas kļūst par ieradumu. "Zini," domā Teds Dž. Pointdeksters, "šajā ir tik daudz dparu, ka neviens tos neuzminēs, tādēļ nav jēgas izdomāt jaunu kodu, kad es beidzot esmu iegaumējis šo." Hd man, tā notiek ļoti bieži.

-    Man nav pieejami ražotāju kodi.

-    Bet man ir, - Vilsons attrauca, - vai ari būs. Iedošu tev sava mobilā numuru; kad būsi iekšā, sameklēsi modeļa vai sērijas numuru un nosauksi to. Tas būs labi redzamā vietā. Pēc piecām minūtēm es tev pateikšu rūpnīcas kodu. Tīk daudz es varu tavā labā izdarīt. Vai tavs draudziņš varētu būt tik dumjš?

Baloži acīmredzot izlēma nodarboties ar ko dtu un aizlidoja.

-    Godīgi sakot, nē, - Bišops atbildēja.

-    Bet nekad nevar zināt, tādēļ ir vērts pamēģināt. Labi, pievērsīsimies otrai metodei. Vai varēsi uzminēt?

Vilsons atkal piedāvāja cepumu. Bišops paņēma to un sadja:

-    Tu nopietni?

-    Kopš aiziešanas pensijā vairs ne, bet doma nav peļama. Ja tas nav rūpnīcas kods, tad deviņos gadījumos no desmit tas ir klientam kāds ļoti nozīmīgs skaitlis. Jautājumos par atmiņu mēs ļoti bieži aizmirstam cilvēku dabu. Nevajag automātiski pieņemt, ka īpašnieks izgudros nejauši izvēlētu dparu kombināciju tikai tādēļ, lai piemuļķotu tevi. Dzīve nav Holivuda. Cilvēkam jau tā ir jāiegaumē sodālās apdrošināšanas numurs, bankas konta numurs, PIN kodi, paroles pomosaitos un sazin kur vēl. Tid man, viņš uzskata, ka mierīgi var iztikt bez vēl vienas oriģinālas sešu vai astoņu dparu kombinādjas. Nākamās stundas vajadzēs veltīt pētījumiem. Jo labāk iepazīsi savu draugu, jo labāks būs tavs ekipējums. Mēs te runājam par iemīļoto cilvēku dzimšanas dienām, svarīgām jubilejām personīgajā dzīvē un biznesā un tamlīdzīgi

-    Un kāda ir trešā?

-    Trešo tu izmanto, ja pirmās divas izgāžas, - Vilsons sadja, greizi pasmaidījis. - Tas ir labs hakeris. Un tagad tu man pateiksi, ka tev tāda nav, vai ne?

-    Bija. Bet nezinu, dk labs viņš ir tagad. Ar muti viņš brauc lieliski un, ja ar vārdiem pietiktu... - Bišops paraustīja plecus.

-    Sapratu. Vai viņš ir devis mājienu, ka saprot atšķirību starp savu pakaļu un pieklājīgu sekvencera programmu?

Bišops iemeta mutē pēdējo šokolādes cepuma gabaliņu.

-    Jā. Mēs uz to paļaujamies, lai tiktu tālāk par "sākt".

-    Tad jau labi. Varbūt tiksi vēl tālāk. Viss atkarīgs no tā, cik laba ir tā programma. Un, protams, programmētājs. Kļūdīties gadās katram, bet tavs cilvēks zinās vairāk nekā es. - Vilsons ielika maisiņu kabatā un piecēlās. — Lūk, trīs tavas iespējas. Vai kaut jel kas no tā, ko teicu, bija šīs tavas dzīves pusstundas vērts?

-    Nezinu, - Bišops atbildēja. - Taču es vienmēr esmu ticējis, ka labāk ir uztraukties par kaut ko, nevis bēdāties, ka vairs nav nekā, par ko uztraukties. - Arī viņš piecēlās, un abi devās atpakaļ pie Alises skulptūras. - Kas notika ar tavu draugu?

Vilsons spalgi nošņācās.

-    Kalpo Singsingā astoņpadsmit līdz divdesmit gadus par trešo uzlidojumu, proti, sasodīti nenozīmīgu laupīšanu degvielas uzpildes stadjā. Vai vari noticēt? Biedriem pratis izgādāt vislabākos advokātus, bet jautājumos par sevi prāta nav pat tik daudz kā odam.

-    Laikam vajadzīgajā brīdī nav pieņēmis pareizo lēmumu.

-    Jā, - Vilsons piekrita. - Pietiek ar vienu.

SEŠDESMIT ASTOTA NODAļA

Alerons nebija iedomājies, ka "Roisa korpusa" foajē būs tik atvērts. Tiklīdz viņš iegāja pa virpuļdurvīm, līdz liftiem stiepās gandrīz tukša telpa, kur varētu izvietot pusi futbola laukuma. It kā iespaidam nepietiktu ar divus vai trīs stāvus augstajiem griestiem, viņi grīdu bija izbūvējuši no marmora, lai akcentētu ik soli. Aiz muguras palika stipri tonēta stikla siena, kas veda uz Pirmo avēniju un rīta saules gaismu pārvērta patīkamā ēnā.

Viņš pakāpās malā, lai palaistu garām neskaitāmas darba bites, un palūkojās pa kreisi. Apmēram divsimt pēdu attālumā atradās lokveida lete apmēram cilvēka krūšu augstumā. Aiz tās vīdēja monitoru siena. Viens no foajē sargiem stāvēja kājās un vēroja visus, kas ienāk ēkā vai iziet no tās. Vēl divi sēdēja savos posteņos aiz letes, kur, kā sprieda Alerons, izvietoti visjutīgākie ekrāni. Bet varbūt puiši spēlēja datorspēles.

Kamēr Alerons tuvojās postenim, stāvošais sargs pētīja katru viņa soli. Tāda uzmanība noteikti neiedrošināja nejaušu apmeklētāju. Iedams arvien tuvāk, Alerons vienā letes galā ieraudzīja trīs glītās kaudzītēs saliktas spīdīgas brošūras. Viņš pagriezās un piegāja tuvāk.

Sargs bija ģērbies tumši zilā formastērpā un šķita nepilnus trīsdesmit gadus vecs. Ticis tuvāk, Alerons uz puiša labās krūškaba-tas ieraudzīja "Roisa korpusa" logo. Alerona improvizētā kurjera uniforma - melna vējjaka, balts krekls un pelēka auduma bikses -salīdzinājumā šķita bezgaumīga. Pie siksnas karājās kabatas portfelis ar dienesta apliecību.

-    Kā klājas? - Alerons jautāja.

-    Centīšos palīdzēt, - sargs atbildēja.

Alerons pasmaidīja un uz letes līdzās brošūrām nolika lielu brūnu aploksni.

-    Sūtījums Mārtiņam Torpam, un vajadzīgs jūsu autogrāfs. - Blakus aploksnei viņš novietoja planšeti ar papīra lapu. Tanī brīdi viņš izlikās, ka ievērojis kaut ko starp divām brošūru kaudzītēm, taču ātri atguvies, un atkal atplauka atbruņojošā smaidā, tiklīdz sargs pienāca klāt un paņēma aploksni.

Sargs pagriezās un pasniedza to vienam no saviem sēdošajiem kolēģiem. Alerons pacēla labo roku, nolika plaukstu pirmīt ievērotajā vietā un parāva roku atpakaļ, pēc tam iebāzdams to bikšu kabatā kopā ar tikko paņemto priekšmetu.

Pamanījis šo kustību, sargs uzsauca:

-    Kas jums tur ir, draugs?

Abi kolēģi pacēla galvu, izbrīnīti par tādu toni. Tuvāk sēdošais šķita ieņemam augstāko amatu no visiem.

Alerona seja pauda nevainīga bērna vientiesību.

-Kā, lūdzu?

Vecākais sargs jautāja pirmajam:

-    Kaut kas atgadījies, Dek?

Par Deku nosauktais pasmaidīja un atbildēja:

-    Paraudzīsim. - Tad viņš pievērsās Aleronam. - Ko jūs tikko paņēmāt no letes un ielikāt kabatā?

-    Tikai savu pildspalvu. - Alerons sarauca pieri. - Kas tur ļauns?

Deka smaids kļuva vēl platāks, un viņš apgāja apkārt letei, nostājās tieši pretī Aleronam, pasniedzās pēc portfeļa, kas karājās viņam pie siksnas, un atvēra to.

-    Semjuels Arturs Viliss no "īstsaidas loģistikas", - viņš noteica. - Vai nu parādīsiet savu kabatu saturu, vai arī te sāksies skandāls.

Nevajadzēja pat skatīties, lai zinātu, ka ari vecākais sargs lēni iet apkārt letei. Skaļie soļi mitējās divu pēdu attālumā no Alerona, un Deks sacīja:

-    Kā tad būs, draugs?

Pēc īsas pauzes Alerons izvilka no kabatas collu garu zibat-miņu, uz kuras bija norāde "2GB", un pasniedza to sargam.

Saraucis pieri, Deks atdeva to kolēģim, kas visu vēroja otrpus letei. Tas ķērās pie kāda darba, kas pārējiem palika apslēpts. Kādu bridi valdīja klusums, tad viņš izslējās un tikko jaušami papurināja galvu. Deks pagriezās pret Aleronu.

-    Esat policijas redzeslokā, Semjuel Artur Vilis?

-    Ei, vecīt, esmu parasts strādnieks, gluži tāpat kā jūs. Nekas taču nav noticis, vai ne? Ļaujiet man iet un nenododiet policijai, labi?

Deks palūkojās pāri Alerona plecam.

-    Gribi viņu pārmeklēt, Hem? Tev trīsdesmit pirmajā joprojām ir draugi.

-    Nezinu, - sacīja vīrs, kurš stāvēja Aleronam aiz muguras.

- Manuprāt, Semjuels Arturs Viliss tagad saprot, cik ļaunus darbus var pastrādāt dīkā atstātas rokas. Un turpmāk tās savaldīs.

-    Tiešām, Semjuel Artur Vilis? - pārjautāja Deks, pieliecis galvu. - Jūs tik ātri visu uztverat?

-    Ļoti ātri, - Alerons attrauca.

Sargs paņēma planšeti no letes, lapas vidū uzkricelēja savu parakstu un iegrūda Aleronam krūtis.

-    Viss. Un tagad taisieties prom no šejienes, kamēr vēl esmu labā noskaņojumā.

-Paldies, vecīt! - Alerons sagrāba planšeti un neatskatīdamies devās ārā pa virpuļdurvīm. Uz ietves viņš iejuka gājēju straumē un drīz vien no ēkas vairs nebija redzams. Tad viņš izņēma mobilo tālruni, nospieda dažus taustiņus un pielika aparātu pie auss. Atskanēja vien divi signāli, un abonents jau atsaucās.

-    Viss kārtībā, - Alerons noteica un beidza sarunu.

SEŠDESMIT DEVĪTĀ NODALA

Sēdēdams Ali pagrabā, Lūkass nolika mobilo tālruni uz darbagalda, pasmaidīja, atkal pievērsās algoritmam savā klēpjdato-rā un gaidīja, kamēr programma paveic savu uzdevumu.

Ali zvans nozīmēja, ka viens no sargiem uzķēries uz āķa un iespraudis zibatminu kompānijas datorā. Viņam tā izskatījās pēc tukšas zibatmiņas, taču Lūkass iepriekšējā naktī bija tajā ieperinājis vīrusu un tas nekavējoties inficēja novērošanas sistēmas serveri. Lūkass sprieda, ka vīruss jau veido neatklājamu caurumu viņu ugunsmūri un sūta visus kameru uzņemtos materiālus uz intemeta vietni, kas pieejama vien viņam.

Vismaz nākamās divdesmit četras stundas. Pēc tam programma aizlāpīs ugunsmūri, slēgs savienojumu ar vienoto resursu viet-rādi un izdzēsīs pati sevi no datorsistēmas, iekams to kāds vispār pamanījis. Tā bija lieliska programmiņa, kas pārsteidza ar savu vienkāršību. Lūkasam gan gribētos to saukt par savu, taču Džena vienmēr bijusi apdāvinātāka.

Doma par Dženu uzjundīja nelabumu. "It kā nepietiktu ar to, ka esmu viņā iemīlējies, es ari nevaru par savām jūtām nevienam pastāstīt. Un Ali jau noteikti ne. īpaši tagad, kad uzradies tas Bišops. Paldies Dievam, ka pirms vairākām nedēļām aizvācu no istabas viņas fotogrāfijas. Nav nekā nožēlojamāka par vīrieti, kurš ir kā apsēsts ar savu bijušo mīļāko."

Ptk.

Izdzirdējis šo brīdinājuma signālu, Lūkass paslidināja pirkstu pa skārienpaliktni un atrada ar grāmatzīmi norādīto vienoto resursu vietrāža adresi. Kad viņš ierakstīja iepriekšējā vakarā iz-

veidoto lietotājvārdu un paroli, pēc pāris sekundēm ielādējās vajadzīgā vietne.

Viņa priekšā vīdēja divas kolonnas ar klusējošiem videoekrā-niem, kas reālajā laikā pārraida melnbaltus kadrus no "Roisa korpusa" ēkas foajē. Apkārt katram miniatūrajam ekrānam atradās vairākas navigācijas ierīces, lai lietotājs varētu pavērst kameru pa labi vai pa kreisi, uz augšu un uz leju, pievilkt kadru tuvāk vai attālināt. Mājaslapa vēl nebija pilnībā ielādējusies, bet Lūkass jau sāka to pētīt.

Kad pavērās pagraba durvis, viņš pagrieza galvu. Ieraudzījis Bišopu, kurš kāpa lejup pa kāpnēm, Lūkass atkal pievērsās ekrānam.

Pienācis tuvāk, Bišops ieraudāja novērošanas kameras.

-    Tad jau Alerons ir ievedis mūs ēkā.

-    Tā izskatās, vai ne? - Lūkass klusēdams turpināja pētīt uzfilmēto materiālu, taču beidzot ziņkāre guva virsroku. - Kā veicās ar Vilsonu?

-    Uzzināju pietiekami daudz, lai gājienu uzskatītu par veiksmīgu. Taču ir pāragri spriest, vai mums tas noderēs. - Bišops paraudzījās uz Lūkasu. — Vēl viņš teica, ka tu mūsu plānā spēlēsi svarīgu lomu. Tu un tava sekvencera programma.

Lūkass pasmaidīja.

-    Un tevi tas tracina?

Uz šī āķa Bišops neuzķērās un klusēja.

Ekrānā parādījās helikopters uz ēkas jumta.

-    Bingo! Lūk, mūsu mazulītis. - Lūkass iegaumēja kameras numuru un turpināja pētīt lapu, kamēr nonāca līdz apakšai. - Uz jumta citu kameru nav, - viņš paziņoja, atkal uzmeklēdams helikoptera attēlu, - tātad tev jāuztraucas tikai par Šo.

-    Vai tagad vari kaut ko izdarīt?

-    Vēlāk varēšu augšupielādēties viņu serveri, bet pagaidām vatam tikai skatīties, neko neaiztiekot. Tagad atliek vien gaidīt, kad tavs bijušais priekšnieks pabeigs kārtējo garo darbadienu.

-    Tas nebūt nav viss, - Bišops iebilda. - Kā tev padodas uzmeklēt informāciju par cilvēkiem?

SEPTIņDESMITā NODAļA

Dženai nebija ne jausmas,cik ir pulkstenis. Telpā neiespīdēja dabiska gaisma, un viņa nolēma neizrādīties pārāk ziņkārīga klusējošās sagūstītājas acīs, lai gan viņai noteikti bija rokas pulkstenis. Torps šķita briesmīgs, taču Denija biedēja līdz nāvei. Džena atcerējās agrāk redzēto brūd sejā un pasmaidīja. "Priecājos, ka pirms atslēgšanās esmu viņu kārtīgi saspārdījusi."

Viņa pamodās pirms pusstundas un nosprieda, ka prātīgāk būtu netrokšņot. Lai ari galva joprojām šķita gluži kā ar vati piebāzta, viņa tomēr atsauca atmiņā kādas drumslas no iepriekšējā vakarā notikušā. Arī to šļird, ko Torps bija atstājis. Tā kā skaidra galva ir vienīgā iespēja izkļūt no šīm nepatikšanām, viņa cerēja, ka rāma uzvedība varētu paglābt no vēl vienas injekdjas. "Hm, kuru gan es te gribu piemuļķot? Otra šļirce ir atstāta ar nolūku. To noteikti izmantos."

Ar brīvo roku viņa pasniedzās pēc plastmasas pudeles ar ūdeni, kas pamesta netālu. Viņa atskrūvēja vāciņu, iedzēra pāris malkus un nolika pudeli atpakaļ. Ēdienu neredzēja, bet viņa ari nejutās izsalkusi.

Atspiedusi galvu pret auksto betona sienu, Džena iegrima domās, nespēdama noticēt tam, dk ātri dzīve sagriezusies kājām gaisā. "Un cik ilgs laiks man atlicis, ja Bišopam līdz pusnaktij neizdosies sagādāt Torpa pieprasītos dokumentus?"

Džena skatījās taisni uz priekšu, sarauca pieri un prātoja, kādēļ uzskata, ka Bišops vispār kaut ko darīs, lai viņu glābtu. "Līdz šim viss bijis tikai vienvirziena kustībā. Palīdzējusi esmu tikai es, nevis otrādi. Un viņš tikko izbēdzis no cietuma, bet tādās vietās nekādus krietnos tikumus neapgūst Kāpēc es ceru uz kaut kādu palīdzību? līkai tāpēc, ka biju laba gultā?"

Viņa papurināja galvu un piespieda sevi aizgaiņāt tādas domas. "Man tas nav raksturīgi, tātad vainīgas acīmredzot ir narkotikas. Lai kādas ari tās bija. Es tikai pāris reižu pusaudzes gados uzsmēķēju zālīti, un mani vienmēr sāka mocīt paranoja. Tāda pati kā tagad." Viņa aizvēra ads un vairākas minūtes dziļi elpoja, gluži tāpat kā pirms katras stundas skolā. Noskaidrojot prātu un koncentrējoties tikai uz ieelpu un izelpu. Iekšā. Ārā. Iekšā. Ārā.

"Bišops bija teicis, ka izglābs mani, un man atliek vien noticēt. Nav šaubu, ka palīgā viņš ņems Ali. Un varbūt ari Lūkasu, ja izdosies puisi izraut no sevis žēlošanas purva."

Kāds pēkšņi saspieda viņas labo roku, un Džena atvēra ads. Blakus bija notupusies Denija ar šļird pirkstos. Iekams Džena paguva kaut jel ko aptvert, Denija iedūra adatu vēnā un nospieda plunžeri. Nākamajā mirklī Džena pastiepa brīvo roku, lai izrautu šļirci, taču nepaguva. Reakcija izrādījās novēlota. Jau pēc dažām sekundēm narkotika ieplūda asinīs, un Dženas roka noslīga klēpī gluži kā pamirusi.

Džena atslīga pret sienu un ielūkojās savai mocītājai ads, kas brīžam šķita pavisam izplūdušas. Pirms pilnīgas ļaušanās narkotiku iedarbībai Džena klusībā lūdzās iespēju paņemt Deniju līdzi, ja nāksies doties pēdējā gaitā.

SEPTIņDESMIT PIRMā NODAļA

Mārtiņš Torps sēdēja "Roisa korpusa" torņa trīsdesmit piektajā stāvā pie rožkoka rakstāmgalda savā plašajā kabinetā un pabeidza todien pēdējo uzdevumu - saglabāja PDF formātā jaunāko ziņojumu par situāciju Kābulā, kur trīs "Roisa korpusa" partneri nīka cietumā par vietējā taksometra šofera un divu pasažieru nogalināšanu. Pēc tam viņš ziņojumu pa elektronisko pastu nosūtīja vīram augšstāvā.

Ne jau tam vīram, protams, jo viņa līmeņa darbinieki neko nesūtīja tieši Roisam. Ziņojums nonāca pie Torpa tiešā priekšnieka Vudfilda, kurš to savukārt nosūtīs savam priekšniekam, Ārzemju operāciju nodaļas vadītājam Geleram. Roiss jaunumus uzzinās tikai tad, ja Gelers to uzskatīs par priekšnieka uzmanības vērtus. Pazīstot Geleru, Torps sprieda, ka tas nenotiks.

Torpam tas viss šķita gauži vienaldzīgs. Pavisam drīz viņš sasniegs savus mērķus. Ja cilvēks ir rokas stiepiena attālumā no iespējas kļūt bagātākam par Zālamanu, visas ikdienišķās problēmas zaudē savu nozīmīgumu. Viņš absolūti nešaubījās, ka Bišopam izdosies iekļūt seifglabātavā piecus stāvus augstāk. Tas cilvēks tiešām bija atjautīgs un tādēļ ari bīstams, bet pati situācija -satraucoša.

Piegājis pie loga, Torps palūkojās ārā uz Austrumu Sešdesmit sesto ielu un nopētīja Ņujorkas luteklīšus, kas steidzas savos sīkajos pienākumos. Viņš sāka prātot, ko iesāks ar Bišopu, tiklīdz tas sadabūs dokumentus. Un ar Dženu, protams.

Domas pārtrauca mobilā tālruņa vibrēšana uz rakstāmgalda. Torps piegāja klāt, paņēma aparātu un pasmaidīja, ieraudzīdams zvanītāja numuru.

-    Es zināju, ka tu drīz piezvanīsi, - Torps sadja un apsēdās.

-    Esmu klāt, - noteica pazīstamais cilvēks.

-    Ceru, ka ar labām ziņām.

-    Tieši tā, lai gan nebiju pārliecināts, ka viņi piekritīs tādai summai. Simts miljoni tomēr ir ļoti daudz, pat mums.

Torps piespieda sevi saglabāt vēsu mieru, lai gan ar grūtībām. Dažu stundu laikā viņš bija dubultojis savus naudas iekrājumus. Dubultojis. Pūlēdamies apslāpēt prieku balsī, viņš sadja:

-    Lieliskas ziņas. Nemaz nešaubījos, ka nepievilsiet mani. Un nauda...

-    Esi drošs, ka nauda jau tagad ir kontā un gaida piemērotu bridi, kad tiks pārskaitīta tavējā. Nu ir tava kārta, draugs. Ja tu nepildīsi savu solījumu, sāksies milzīga jezga. Šeit cilvēki ļāvušies cerībām, un viņus nebūtu prātīgi mānīt.

-    Droši vien. Un viņus var saprast. Tiklīdz tie būs manās rokās, es rīta agrumā došu ziņu un nosaukšu satikšanās vietu. Vai ar to pagaidām pietiks?

-    Pietiks, - atbildēja sarunu biedrs.

Nolicis klausuli, Torps atslīga krēslā. Apmierināts ar pasauli un savu vietu tajā.

Viņš palūkojās griestos un sāka prātot, vai bērni Ziemassvētkos jūtas tāpat.

SEPTIŅDESMIT OTRĀ NODALA

Pie tumsā slīgstošās "Metrobleida helikopteru čārterreisu un ceļojumu pakalpojumu" ēkas Bišops ar pārējiem ieradās astoņos četrpadsmit vakarā. Mendreiks gaidīja pie ieejas. Visiem trim mugurā bija melnas drēbes - krekli un džemperi zem parastām vējjakām kā ari tumšas bikses un apavi ar gumijas zolēm. Izkāpis no Alerona automašīnas Jaguar, Bišops klusēdams palūkojās uz stāvlaukumā atstāto Dženas automobili. Pat bez skatīšanās viņš zināja, ka pārējie dara to pašu. Paķēris savu mugursomu, viņš iegāja ēkā.

Lūkass taisnā ceļā devās uz Arta kabinetu augšstāvā, savukārt Bišops palika lejā un piespieda Mendreiku un Aleronu vēlreiz pārrunāt iecerēto plānu. Un pēc tam vēlreiz. Un vēlreiz. Stingri runājot, Aleronam vispār nevajadzēja braukt līdzi, bet Bišops nebija pilnīgi pārliecināts par Mendreika uzticamību. Viņaprāt, Dženas brāļa klātbūtne atturēs Mendreiku no ļaušanās vājumam kritiskā brīdī.

Kad Bišops jau sesto reizi bija pārbaudījis savu un Lūkasa ekipējumu, viņi devās uz augšstāvu. Arta datora monitorā bija redzams nekustīgs helikoptera attēls. Laiku pa laikam radio skeneris pārraidīja īsas Lagvardijas lidostas gaisa satiksmes kontroles torņa sarunas ar tuvāko lidaparātu.

Astoņos un piecdesmit divās Bišops pēkšņi ieraudzīja ekrānā parādāmies kādu vīrieti, kurš nesa plānu portfeli un devās uz helikopteru. Viņu apspīdēja prožektori, kas ieskāva nolaišanās laukumu. Gaitā jautās ierindas mācībā apgūtais, un profilā bija redzams ērgļa deguns un īsi apgriezti mati.

Alerons paliecās tuvāk.

-    Tas noteikti ir viņš, vai ne?

Bišops palocīja galvu.

-    Tas ir viņš.

Viņš noraudzījās, kā Roiss iekāpj helikopterā, novieto portfeli uz pasažieru sēdekļa, tad piesprādzējas un uzliek radioaustiņas. Tad Roiss paliecās uz priekšu, nospieda vairākas sviras kontroles panelī un tad atkal atslīga sēdeklī.

-    Gaisa satiksmes kontrole, te helikopters "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais". Vai sapratāt? Beigas.

Aizvēris acis, Bišops ieklausījās skaļrunī dzirdamajā balsī. "Tieši tāda, kādu es atceros. Strikta un skarba. Un Ņūdžersijas akcents. Mazliet dobjāka nekā manējā un ķērkstoša, gluži kā smēķētājam - kaislīgam vai tādam, kurš tikko atmetis."

Tornis atbildēja nekavējoties.

-    "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais", te runā 'Tornis". Mēs sapratām. Beigas.

-    'Tornis", te "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais" no nolaišanās laukuma uz jumta. Gatavs aizlidot. Beigas. - Fonā atskanēja rotoru lāpstiņu švīksti, un Bišops atvēra ads, lai skaņa un vizuālais tēls apvienotos.

-    "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais", sapratu! Jūs esat gatavs izlidošanai. laimīgu ceļu, R. kungs! Beigas.

-    'Tornis", te "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais". Sapratu. Izlidoju. Tad nu līdz rītam, Gerij. Beigas.

-    Varbūt tiksimies vēl agrāk, Gerij, - Bišops noteica, atdarinādams akcentu, lai gan ķerkstēšana neizdevās. Alerons palūkojās uz viņu un iepleta acis. Bišops noraudzījās, kā helikopters paceļas debesīs, pakarājas gaisā pāris pēdas virs laukuma un tad veic precīzu simt astoņdesmit grādu pagriezienu ap savu asi, sagatavojoties aizlidošanai.

Mendreiks pasniedzās un izslēdza rāciju.

-    Ar vienu dzinēju, - viņš teica. - Izskatās pēc Colibri. Jauks lidaparātiņš.

Lūkass pagriezās krēslā.

-    Un kāds tad ir tavējais?

-    Colibri. - Mendreiks tikko jaušami pasmaidīja. - Profesionāļa izvēle.

-Jā, jā, - Bišops attrauca, ekrānā novērodams helikoptera aizlidošanu. Tad viņš pagriezās pret Mendreiku un teica: - Tev jau te neglabājas kāds dūms, ko?

Deviņos trīspadsmit Mendreiks turēja helikopteru karājamies tūkstoš pēdu augstumā virs īstriveras. Ņujorkas pilsētas gaismas pletās viņu priekšā gluži kā uz pastkartes. Bišops ievilka pēdējo dūmu no ceturtās cigaretes, pavēra durvis un izmeta nodeguli. Kādu bridi durvis palika vaļā, kamēr izvējojās pēdējie dūmi, un tad viņš tās atkal aizcirta.

Pāris reizes kārtīgi noklepojies, viņš pārbaudīja savu balsi. Nu tā līdzinājās īsta smēķētāja krekšķēšanai. Viņš pamāja Mendrei-kam, kurš ar brīvo roku ieslēdza rāciju, un sacīja radioaustiņu mikrofonā:

-    Gaisa satiksmes kontrole, te helikopters "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais". Vai sapratāt? Beigas.

Atbilde atskanēja teju nekavējoties.

-    Te 'Tornis". Mēs sapratām, "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais". Beigas. - Tas joprojām bija Gerijs, lai gan Bišops viņa balsī saklausīja jautājumu. Pagriezies viņš ieraudzīja, kā Alerons sarosās krēslā un palūkojas uz Lūkasu. Bišops turpināja:

- 'Tornis", te "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais". Esmu īstriveras ziemeļu galā. Lūdzu atļauju atgriezties "Roisa korpusa" nolaišanās laukumā. Beigas.

-    "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais". Vai kaut kas noticis, R. kungs? Beigas.

-    'Tornis", te "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais". Tiešām ir noticis, Gerij. Beigas. - Bišops sarauca pieri, palūkojās uz Mendreiku un nogaidīja.

-    "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais", pagaidām lūdzu saglabāt pozīdju. Beigas.

Bišops ieskatījās pulkstenī. Deviņi un septiņpadsmit vakarā. Viņš lēni izelpoja un pavērsās Manhetenas virzienā. "Ja plāns neizdosies, būs jāapsver atkāpšanās variants. Mendreikam tas nepatiks, taču es tukšām rokām neatgriezīšos. No šīs operācijas ir atkarīga Dženas dzīvība."

Mendreiks aizlika brīvo plaukstu priekšā mikrofonam un sadja:

-tPolicija pie "Metrobleida pakalpojumiem" parādījās visnotaļ ātri.

-    Ko tas nozīmē? - pajautāja Bišops.

-    Tā Maršalu dienesta darbiniece teica, ka Arts nosūtījis e-pastu, lai brīdinātu polidju, ka tu brauc pie viņa. Pirmīt aizmirsu to pastāstīt.

Bišops pasmaidīja, jo tādu pavērsienu viņš pats jau bija uzminējis.

-    Un par Dženu ne vārda?

-    Viņi parādīja man to e-pastu, - Mendreiks skaidroja, papurinājis galvu. - Viņa nebija pieminēta.

-    Labi. - Bišops atkal pētīja horizontu un tad ieskatījās pulkstenī. Deviņi un deviņpadsmit.

-"Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais", te "Tornis".

-    Klausos, 'Tornis". Beigas, - Bišops sacīja.

-    "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais", ceļš ir brīvs. Beigas.

Mendreiks plati pasmaidīja, savukārt Bišops teica:

-    'Tornis", te "Novembris, Romeo, Čārlijs, Pirmais". Sapratu. Esmu tev parādā, Gerij! Beigas.

-    Te 'Tornis". Vienmēr laipni, R. kungs. Uzmanieties! Beigas.

Bišops noņēma radioaustiņas un atslīga sēdeklī. Uz pleca viņš sajuta lielas plaukstas pieskārienu.

-    Uz priekšu! - Bišops sacīja.

Un Mendreiks tā arī darīja.

SEPTINDESMIT TRESA NODAļA

Kad viņi nonāca līdz "Roisa korpusa" tornim, Mendreiks turēja helikopteru karājamies piecpadsmit pēdas virs slīpās, rampai līdzīgās izbūves. Prožektori joprojām bija ieslēgti - uz tādu laimi Bišops nebija cerējis. Iespējams, tie darbojās kādu ieprogrammētu laika periodu.

Bišops pagriezās pret Aleronu aizmugurē un ar rādītājpirkstu veica horizontālas apļveida kustības. Viņi apmainījās vietām, tad Bišops mainījās ar Lūkasu un atvēra aizmugures pasažieru puses durvis. Helikopterā iepūta spēcīgs septembra vakara vējš, un Bišops dziļi ieelpoja pilsētas gaisu. Viņš veikli palūkojās ārā, tad pasniedzās zem priekšējā pasažieru sēdekļa un izvilka trīsdesmit pēdas garu, samezglotu virvi.

Sēdēdams blakus, Lūkass uzvilka ādas cimdus un nokliedza:

-    Man tas ļoti nepatīk, Bišop! īpaši jau augstums.

Vienu virves galu piesējis pie metāla āķa, kas iestiprināts kabīnes griestos, Bišops attrauca:

-    Tas ir tikai desmit pēdu kritiens. Stāvot tu esi gandrīz tikpat garš. - Viņš izmeta virvi pa durvīm un vēroja, kā tā aizvijās līdz jumta izbūvei. - Seko man, - viņš piebilda un pagaidīja, kamēr Lūkass negribīgi paloka galvu.

Uzvilcis savus cimdus, Bišops pārliecinājās, ka soma deši pieguļ mugurai. Tad viņš satvēra virvi abās rokās un pagriezās pret

Lūkasu. Ar kāju atbalstījies pret vienu sliedi, viņš parādīja pārējiem uz augšu paceltus īkšķus un laidās lejup brīvā kritienā.

Viņš apvija kājas svārstīgajai virvei un tālāk tika, izmantojot vien rokas. Jau pēc desmit sekundēm viņa kājas skāra betonu dažu pēdu attālumā no pārkares. Viņš notupās, ar vienu roku saturēja virvi un ar otru pamāja Lūkasam. Puisis jau bija uzkāpis uz helikoptera sliedes un, bridi vilcinājies, visnota) ātri rāpās lejup pa virvi

Kad viņš piezemējās blakus, Bišops atzina:

-    Nebija nemaz tik slikti.

-    Jā, kā tad, - Lūkass attrauca bez elpas. Viņš izskatījās pārbijies. - Kaut ko tādu es nemūžam vairs nedarīšu.

Bišops pasmaidīja un pamāja Aleronam, kurš vilka virvi atpakaļ. Tiklīdz tā bija vietā, Mendreiks pacēlās par dažām pēdām augstāk, bet helikopters palika viņiem tieši virs galvas.

Lūkass nopūtās un noņēma savu mugursomu, nolika to zemē un izvilka klēpjdatoru. Vēl viņš uzmeklēja plānu metāla kastīti cigarešu paciņas lielumā un pievienoja to datoram ar garu universālās seriālās kopnes vadu. Tad viņš pasniedza kastīti Bišopam un paskaidroja:

-    Bezvadu raidītājs. Nevajag pieskarties kamerai, ja vien ierīce ir pāris pēdu attālumā no tās.

Pamājis Bišops pierāpoja tālākajam kreisajam pārkares stūrim un paraudzījās tālāk. Viņš atradās apmēram desmit pēdas virs jumta. Priekšā, sienas centrā, vīdēja neuzkrītošas melna metāla ieejas durvis un blakus - kodatslēgas panelis. Tieši virs durvīm, dažas collas zem pārkares, bija redzama ovāla kamera fiksētā pozīcijā, filmēdama teritoriju tieši priekšā. Bišops pavirzījās tā, lai atrastos virs kameras, un novietoja bezvadu raidītāju vienas collas attālumā no malas.

Kad Bišops atgriezās, Lūkass jau sparīgi strādāja datorā. Bišops ieskatījās ekrānā un ieraudzīja uz jumta filmēto materiālu, ko viņš lejupielādēja jau kopš brīža, kad Roiss izgāja no ēkas.

-    Mums ir tikai piecpadsmit minūtes, - Lūkass atzina. - Es tagad dodu cilpas komandu; ja mana mazā, labā kastīte kārtīgi pastrādās... - Attēls pazuda, un parādījās koda cipari. Lūkasa pirksti veikli klabināja tastatūras taustiņus, un Bišops manīja, ka puiša lūpās neviļus atplaukst smaids. - Esam iekšā, - viņš beidzot paziņoja.

Bišops joprojām redzēja tikai kodu.

-    Kā tu zini?

-    Pārbaudi pats, neticīgais! - Lūkass attrauca. Viņš atvēra in-temeta pārlūkprogrammu un ar grāmatzīmi norādīto vietni. Tajā bija redzams tukšais jumta laukums. - To patlaban redz ēkas drošības dienests, - viņš paskaidroja, piecēlās un devās uz pārkares pusi. Notupies līdzās savai maģiskajai kastītei, viņš pavēcināja roku priekšā kamerai. - Nu? - viņš uzsauca.

Bet datora ekrānā Bišops joprojām redzēja tikai jumtu, nevis rokas. Bišops pamāja Lūkasam un paraudzījās uz helikopteru. Alerons pa atvērtajām durvīm vērās uz viņiem. Bišops norādīja uz nolaišanās laukumu un ar rokām atdarināja piezemēšanās kustības. Pienāca Lūkass, un viņi abi nolūkojās, kā Mendreiks tūdaļ nosēdināja helikopteru tieši uz lielā burta "H".

Kamēr Mendreiks izslēdza dzinējus, Lūkass no mugursomas izņēma otru tikpat mazu metālisku ierīci. Tā bija matēti pelēka, ar vairākiem portiem vienā galā, viens gals bija noklāts ar līpošu lenti. Izmantodams vēl vienu garu vadu, viņš pievienoja ierīci klēpjdatoram.

Bišops noņēma savu mugursomu un izvilka tievu, mezglotu virvi, kam katrā galā sasieta cilpa, tāpat melnu dzelzs āmuru un vairākus apmēram divas collas garus alpīnistu āķus. Piegājis pie malas, viņš nostājās vienā līnijā ar koda paneli un virves galu ar lielāko cilpu laida lejup, kamēr tā karājās vien pēdu no jumta. Tad viņš uzlika mugursomu uz virves, lai tā nenokristu, un otru galu aizvilka pēc iespējas tālāk. Apmēram desmit pēdu attālumā no pārkares. Kad virve beidzās, viņš izņēma marķieri un uz betona uzzīmēja punktu.

Lūkass bija pabeidzis savu uzdevumu un vēroja, kā Bišops atgriežas pēc instrumentiem. Tad viņš devās atpakaļ uz iezīmēto vietu un iesita vienu āķi betonā, paņēma virvi un ievēra mazāko cilpu āķa ad. No visa spēka paraustījis virvi, Bišops devās pie Lūkasa, kurš pasniedza viņam kastīti.

-    Bezvadu datu raiduztvērējs, - Lūkass sadja. - Tie paši noteikumi Ja tas atrodas dažu collu attālumā no paneļa, viss ir kārtībā. Dod man piecpadsmit vai divdesmit minūtes, un mēs būsim iekšā.

Iebāzis kastīti krekla kabatā, Bišops ieskatījās pulkstenī. Deviņi un trīsdesmit četras minūtes.

-    Agrāk tu runāji par desmit, - Bišops aizrādīja.

-    Varbūt es mazliet pārspīlēju. Iesūdzi mani tiesā.

Bišops pašūpoja galvu un pacēla savu mugursomu, no kuras izņēma divus nelielus priekšmetus un iebāza tos kabatā. Acīmredzot viņam nāksies iekļauties saspringtākā grafikā.

Stingri turēdams virvi abās rokās, Bišops uzmanīgi pārlīda pāri malai, un jau pēc brīža kājas bija dažu collu attālumā no jumta virsmas. Tad viņš iebāza kreiso kāju kāpslī, pamazām atslābināja roku muskuļus un mierīgi nolēca uz jumta."

Durvis pa kreisi bija no melna metāla un iestrādātas akmenī. Bez roktura, bez slēdzenes un bez eņģēm. "Acīmredzot veras uz iekšpusi, tiklīdz ievadīts vajadzīgais kods." Panelis atradās Bi-gopam krūšu līmenī, un viņam vajadzēja ieliekties ceļos, lai seja atrastos vienā līmenī ar iekārtu. Taustiņi - cipari no viens līdz deviņi - bija izkārtoti ierastajās trijās kolonnās, bet ceturtajā rindā bija zvaigznīte, nulle un reste. "Paldies Dievam, bez burtiem, taču nevar ari saprast, vai gaidāmas kādas briesmas." Bišops pacēla galvu un ieraudzīja Lūkasu, kurš pāri malai lūkojās uz viņu.

Izņēmis no krekla kabatas raiduztvērēju, Bišops norāva lipīgās lentes aizsargjoslu un piestiprināja aparātiņu pie sienas līdzās koda panelim. Tad viņš no bikšu kabatas izvilka tūbiņu ar alumīnija pulveri pirkstu nospiedumu noņemšanai un stiklplas-ta otiņu - to visu viņam bija sagādājis Alerons. Bišops atvēra tūbiņu, iebēra pulveri cimdotajā plaukstā un uzpūta tieši uz paneļa. Pēc tam ar otiņu viņš notīrīja lieko pulveri. Pirkstu nospiedumi sudrabotajā pulveri bija redzami tikai uz pieciem taustiņiem - uz viens, pieci, septiņi, astoņi un reste.

-    Tik tālu nu būtu, - viņš noteica.

Tad kāpslis kļuva vaļīgs, un viņš ar abām kājām nolēca zemē.

SEPTIņESMIT CETURTā NODAļA

-    Pie velna, kas notiek? - Lūkass uzsauca.

Bišops pacēla roku, mudinādams apklust, un tūdaļ ieskatījās pulkstenī. Deviņi, trīsdesmit septiņas minūtes un divpadsmit sekundes. Nemanīja ne bākugunis, ne sirēnas, taču viņš zināja, ka pareizā koda sastādīšanai atlikušas sešdesmit sekundes.

"Labi," viņš domās sprieda. "Vai nu tu tiksi pāri šim pirmajam šķērslim, vai ari viss beigsies, vēl nesācies. Nomierinies."

Viņš raudzījās uz koda paneli un vēlreiz visu apsvēra. "Ir redzams, kādus taustiņus spiedis Roiss, taču kārtība nav zināma.

Varbūt kādu vajadzētu spiest divas reizes. Vilsons apgalvoja, ka parasti tiek doti trīs mēģinājumi. Un man ir tikai nepilnas sešdesmit sekundes. Tad nu sāksim skaitīt."

Ja varēja ticēt Vilsona teorijai, tad šie cipari - viens, pieci, septiņi, astoņi - veido kādu datumu. Lūkass pēcpusdienā bija uzmeklējis Roisa biogrāfiskos datus, taču Bišopam ar tiem nepietika. Un nevienā no datumiem nebija tieši šādu ciparu.

Un pēkšņi Bišops atcerējās datumu, kas patiešām derēja. Kad viņš lasīja par AIDS labdarības fondu, kurā Brenans iestājies tūkstoš deviņsimt astoņdesmit septītā gada aprīlī, Džena bija minējusi, ka šī kompānija dibināta trīs mēnešus agrāk, piecpadsmitajā janvāri. Rakstos tas izskatītos šādi: "15.1.87." Kā pēdējā, iespējams, jāspiež reste. Bet varbūt pirmā. Vai, teiksim, lai nošķirtu mēnesi, dienu un gadu.

Aplaizījis lūpas, Bišops nospieda vieninieku, piecnieku, resti, vieninieku, resti, astoņnieku un septiņnieku.

Bez rezultātiem.

Tad viņš pirmo nospieda resti, pēc kārtas visus ciparus un atkal resti.

Joprojām nekā. Bišops ieskatījās pulkstenī. Deviņi, trīsdesmit septiņas minūtes un četrdesmit septiņas sekundes. Vēl viens mēģinājums un divdesmit piecas sekundes.

Bišops aizvēra ads un domās lūdzās pēc pareizās atbildes. Tāda bija vienmēr. Vienmēr.. Vajadzēja tikai apdomāties. Pagāja divas sekundes. Viņš atvēra acis, paliecās tuvāk panelim un ieraudzīja pulvera paliekas uz vēl diviem taustiņiem - uz nulles un devītnieka. "Vajadzēja taču uzreiz kārtīgi apskatīties! Muļķis." Viņš iztukšoja tūbiņu saujā un uzpūta atlikušo pulveri uz paneļa apakšējās daļas.

Otiņa vairs nebija nepieciešama. Uz devītnieka nospiedums palika tikpat blāvs, bet nulle bija glīti klāta ar pulveri.

Pulkstenis rādīja deviņi, trīsdesmit septiņas minūtes un piecdesmit astoņas sekundes. Palikušas piecpadsmit sekundes.

Laiks pēdējam mēģinājumam. 'Tātad kombinācijā ir ari nulle, bet kur likt resti?" Bišops atcerējās precīzo, aprauto valodu, kad Roiss sarunājās ar gaisa kontroles torni. Un aizdomājās par nulli, ko rakstos liek, apzīmējot janvāri. "Kā jau militāro aprindu cilvēkam, viņam patīk kārtība un precizitāte, tātad mans pirmais minējums noteikti ir pareizs un reste jāliek punkta vietā."

šoreiz Bišops kombinācijā nospieda arī nulli un gaidīja, kad noklikšķēs slēdzene.

Atkal nekā.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Deviņi, trīsdesmit astoņas minūtes un vienpadsmit sekundes. Laika vairs nebija. Sekundes tikšķēja uz priekšu.

Un pēkšņi atskanēja metālisks klikšķis. Bišops attapa, ka ir aizturējis elpu. Viņš nopūtās un pasmaidīja.

Durvis bija vaļā.

SEPTIņDESMIT PIEKTA NODAļA

-    Gribi izstāstīt, kas tev notika? - iejautājās Lūkass.

Viņi bija pieveikuši pusi vāji apgaismota betona kāpņu posma, kas beidzās divus līmeņus zemāk pie vēl vienām durvīm.

-    Virve izrādījās slidena, - Bišops atbildēja. - Un kāpslis atraisījās.

-    Izbeidz! Es taču tikko biju izlēcis no helikoptera!

-    Aizmirsti. Mēs jau esam iekšā. - Taču domās Bišops atgādināja, ka nedrikst būt tik pašpārliecināts. "No neveiksmes mūs šķira tikai mata tiesa. Seifglabātavu uzlauzt nebūs tik viegli. Turklāt tā vēl jāatrod."

Nonācis kāpņu lejasgalā, viņš nopētīja pamatīgās metāla durvis. Tām bija rokturis, taču nekur neredzēja koda paneli vai slēdzeni. Viņš satvēra rokturi un pavēra durvis, taču tālāk negāja.

Tumsā neko daudz saskatīt nevarēja, un blāvā lampiņa, kas spīdēja no aizmugures, neko daudz nepalīdzēja. Bišops izņēma no kabatas lukturīti un izgaismoja tuvāko apkārtni. It visur redzēja stiklu un atsevišķas mēbeles. Acīmredzamu slazdu vai trauksmes ierīču nebija. Izslēdzis lukturi, viņš nogūlās uz vēdera un grīdas.līmenī mēģināja saskatīt lāzera staru režģi. Nekā. Piecēlies viņš pagriezās pret Lūkasu, kurš stāvēja tieši aiz muguras.

Kodīdams lūpu, puisis raudzījās uz Bišopu un sacīja:

-    Mēs taču tiksim iekšā, vai ne?

Bišops pamāja. "Lai ari stulbenis, puisis tomēr domā loģiski. Galu galā, vai mums ir dta izeja?"

Viņš iegāja nākamajā telpā.

Un nekavējoties saprata, kur atrodas kustību sensori. Tikai tie nebija izvietoti drošības nolūkos. Telpā pamazām kļuva gaišāks, un Bišops sprieda, ka darbojas kāda automātiska gaismas ieslēgšanas sistēma. Minūtes laikā kļuva gandrīz tikpat gaišs kā dienā. Bišops palūkojās apkārt - lampas bija iemontētas sienās un griestos. "Gaumes trūkumu Roisam nevar pārmest. Varbūt sistēma izmaksājusi tikpat daudz kā viss pārējais, kas šeit atrodams."

-    Ja šo sauc par Hovarda Hjūsa kompleksu, - ierunājās Lūkass, - tad es, kad izaugšu, gribu būt tāds pats kā viņš.

-    Vēl dažus gadiņus jāpadešas, - Bišops attrauca.

-Ej ellē!

Roisa privātās telpas līdzinājās pirmklasīgai viesistabai. Viss vienos biezos, tumši pelēkos paklājos, dekorējums lielākoties mirdzoši balts. Austrumu un rietumu pusē logus klaja aizvirtņi, vienādos attālumos cits no cita atradās balsta stabi, tonēta stikla starpsienas sadalīja telpu tris dažādās daļās. Pieņemšanas telpā bija seši melni atzveltnes krēsli, kas izvietoti ap diviem stikla galdiņiem. Apspriežu telpā atradās garš, ovāls galds ar marmoram līdzīgu virsmu, bet galā - milzīgs projicēšanas ekrāns. Trešā bija virtuve ar nepieciešamo aparatūru uzkodu vai atspirdzinājumu pagatavošanai. Bišops prātoja, vai šajos krēslos pēdējā laikā sēdējis vēl kāds, izņemot Roisu. Pazīstot Roisa nepatiku pret cilvēkiem, atbilde acīmredzot bija noliedzoša.

Tālāk tonētā stikla sienā bija iebūvētas platas bīdāmās durvis. Cauri tām Bišops saskatīja plašu gaiteni.

-    Palūkosim, kur tieši atrodamies, - viņš sadja un iebāza roku Lūkasa mugursomā.

-    Ko, mēs vēl neesam miruši un nonākuši šķīstītavā? - Lūkass nobēra pār plecu. - Kā, pie velna, viņš uztur kārtību šai vietā?

-    Varbūt reizi nedēļā ar helikopteru atved personiskos apkopējus, - Bišops sprieda, izņemdams un atloddams ēkas plānu. Viņš uzmeklēja savu atrašanās vietu un pacēla galvu. - Lielākā daļa viņa rotaļistabu ir aiz tās stikla sienas, tāpat kā tā, kuru mēs uzskatām par seifglabātavu.

Viņš pagriezās pret sienu aiz muguras. Tā stiepās no viena ēkas gala līdz otram. Pa kreisi no durvīm, pa kurām viņi tikko bija ienākuši, atradās vēl vienas. Ar līdzīgu koda paneli. Bišops norādīja uz tām un sadja:

-    Tās ved uz Roisa kabinetu.

-    Domā, ka viņš lieto vienu un to pašu kodu?

Atcerējies stāstu par cilvēka dabu, Bišops atbildēja:

-    Nesaprotu, kādēļ lai tā nebūtu. - Piegājis pie durvīm, viņš izmēģināja to pašu kombināciju. Pēc sekundes durvis atvērās uz iekšpusi. Bišops pagriezās pret Lūkasu un teica: - Pārbaudi tās telpas, bet es palūkošu, ko varam atrast šeit.

-    Protams, - Lūkass novilka.

Bišops pa gaiteni nonāca milzīgā kabinetā. Tas atgādināja ainas no filmas "Doktors Streindžlavs". Visu pretējo sienu simt pēdu attālumā aizņēma milzīga digitālā pasaules karte uz melna fona. Pie daudzām valstīm bija redzamas elektroniskas piezīmes. Kartei priekšā atradās ļoti. platais un garais Roisa rakstāmgalds no melna marmora. Uz tā - trīs platekrāna monitori.

Pagriezdamies pret sienu aiz muguras, Bišops saprata, kāpēc Roiss kabineta centrālo daļu atstājis tik tukšu.

Deviņdesmito gadu sākumā dienēdams Londonas vēstniecībā, Bišops satikās ar kādu anglieti, un abi nedēļas nogalē aizlidoja uz Spāniju. Meiča ieteica apmeklēt Karalienes Sofijas muzeju Madridē, lai apskatītu nesen iegādāto Pikaso meistardarbu "Gemika". Bišops atcerējās, kā gandrīz stundu bija stāvējis pie šī melnbaltā sienas gleznojuma, aizmirsis par pilnīgi visu un ļāvies tikai šī abstraktā ciešanu attēlojuma varai.

Nu viņš stāvēja pie tāda paša gleznojuma, tikai daudz lielāka. Varbūt pat divkārt lielāka. Palielinātā fotogrāfija sākās kādu pēdu no durvīm un stiepās piecdesmit pēdu platumā un no grīdas līdz griestiem.

Bišops piegāja tuvāk fotogrāfijai un nostājās collas attālumā. Izklaudzināja sienu ar pirkstu kauliņiem, šķita visnotaļ pamatīga. Tad viņš atkāpās un palūkojās uz sienu durvju otrajā pusē. "Aiz tās ir kāpnes, kas ved lejup no jumta. Bet aiz šīs?" Viņš atkal atlocīja plānu un rūpīgi nopētīja shēmu. Un ievaidējās. "Man bija taisnība, kad apgalvoju, ka Roiss jau sen

bloķējis iespēju piekļūt šim stāvam ar liftu. Agrāk tas bija šeit. Tieši te."

Viņš pagriezās un devās pie sienas ar karti. Tuvodamies viņš katrā pusē pamanīja durvju apveidu, taču rokturu nebija. Iedams pie durvīm kreisajā pusē, viņš uzmeta skatienu rakstāmgaldam un melnajam, futūristiskā stilā ieturētajam ergonomiskajam krēslam. Kad viņš bija piecu pēdu attālumā no durvīm, tās klusi paslīdēja uz labo pusi. Nepalēninot soli, viņš iegāja telpā, kur acīmredzot ari izvietoti kustību sensori.

Tā bija bibliotēka. Balta. Bez dekorējumiem. Vidū ovāls melns rakstāmgalds un trīs ar ādu apvilkti atzveltnes krēsli. Divas sienas aizņēma desmit pēdas augsti grāmatplaukti un divas pa stieni slidināmas kāpnes no metāla. Plaukti bija pilni.

Tuvodamies logiem kreisajā pusē, Bišops atvēra mugursomu un izņēma elektronisku mērlenti, ieslēdza to un nomērķēja uz pretējo sienu. LCD ekrānā parādījās skaitlis. Simt astoņas pēdas. Simt desmit, ja ieskaita grāmatplauktu.

Bišops izgāja no telpas un devās pie sienas kartes otrā galā. Ari tās durvis atslīdēja vaļā, un Bišops iegāja telpā, kur atradās vannas istaba, spa procedūru un vingrošanas zāle.

Paklāju nebija, tikai flīzes. Vannas istaba aizņēma pusi telpas, un centrā atradās iekārta ar marmora virsmām, uz kurām sakārtoti dvieļi un losjoni. Aiz tās vīdēja milzīga džakuzi. Ari pie tās sienas, kur otrā pusē bija karte, atradās plaukti. Bišops pārbaudīja tualetes podu, bidē, izlietnes, vienkāršu dušas kabīni un otru, kurai bija aizbīdāmas sienas. Tālākajā stūrī pie loga atradās balta marmora telpa. Bišops lēsa, ka tā varētu būt sauna.

Otru telpas daļu aizņēma vingrotava. Pa plašo aiļu Bišops redzēja dārgu aprīkojumu fitnesam.

Ar elektronisko mērlenti viņš noteica, ka attālums ir astoņdesmit sešas pēdas. Tātad abas telpas kopā aizņēma simt deviņdesmit sešas pēdas. Pieskaitot ārsienu platumu - trīs vai četras pēdas - Bišops ieguva ēkas kopējo platumu divsimt pēdu apmērā. "Nekādas slepenas glabātavas te nav. Ja nu vienīgi sauna kalpo citiem nolūkiem." Viņš piegāja klāt un atvēra divas collas biezās durvis. Desmit reiz divdesmit pēdas plaša telpa. Divi marmora soli viens otram pretī, neliela kanalizācijas lūka ūdens novadīšanai grīdas centrā. Ja neskaita sienā blakus durvīm iebūvēto kontroles paneli, nekā dta nebija.

Kad durvīs parādījās Lūkass, Bišops pagriezās. Puisis Šķita vēl nelaimīgāks nekā parasti.

-    Tu joko, - Bišops novilka.

Lūkass papurināja galvu.

-    Kaut tā būtu. - Viņš pacēla tādu pašu elektronisko mērlenti, kādu rokā turēja Bišops. - Pārbaudīju katru collu. Nekā.

-    Un plānā neiezīmētā telpa?

-    Roisa otrās mājas. Milzīga gulta, vannas istaba, pilnībā aprīkota virtuve un dzīvojamā istaba, kas ir lielāka par visu manu dzīvokli kopā. Iespējams, agrāk durvis nav bijušas, bet tagad ierīkotas. Tur ir viss, kas miljardierim nepiedešams, lai pavadītu nakti bez sievas. - Nopūties Lūkass ar abām rokām pieskārās dvieļu turētājam. - Bet nekādas glabātavas tur nav.

SEPTIņDESMIT SESTA NODALA

-    Neticu, - Bišops noteica, tuvodamies vingrotavai.

Lūkass nosprauslājās un ar roku pamāja uz durvju pusi.

-    Ei, puis, uz priekšu, bet dpari nemelo!

_ Tev es ticu, — Bišops attrauca. Viņš nopētīja vingrotavu, taču neatrada neko, kas kaut attāli līdzinātos seifglabātavai. Nebija nevienas slepenas telpas. - Taču secinājums man nav pieņemams. Tev datorā ir tie stāvu plāni?

-    Par ko tu mani uzskati? - Lūkass atcirta, noņēma mugursomu no pleciem, izvilka klēpjdatoru un nolika uz plaukta. Atvēris datoru, viņš turpināja: - Gribi pārbaudīt katru stāvu?

-    Tikai vienu. - Bišops piegāja klāt un pārskatīja failu nosaukumus. Nonācis līdz saraksta apakšai, viņš divreiz noklikšķināja uz faila "F-39". Atvērās zemāk esošā stāva plāns, un Bišops palielināja katru stūrīti. - Lūk, - viņš norādīja, atradis nākamo telpu bez nosaukuma un durvju apzīmējumiem. Tā atradās ēkas dienvidu pusē, tieši zem vingrotavas.

Lūkass iepleta ads.

-    Oho! Bet tā var izrādīties tāda pati mīlas ligzdiņa kā šeit.

-    Tāda viņam jau ir, - Bišops attrauca. — Neaizmirsti, ka mēs atrodamies biroju ēkā Manhetenas centrā. Te ir Roisa privātā paradīze, bet zemāk ir kabineti, un katram šī nekustamā īpašuma stūrītim ir savs nolūks. - Bišops uzsita pa ekrānu ar rādītājpirksta kauliņu. - Un šis ir pārāk liels, lai būtu kabinets. It īpaši tādēļ, ka tur nav logu.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Tur jābūt logiem!

-    Atceries no gaisa uzņemto jumta fotogrāfiju? - Bišops atgādināja. - Savādi numurētos stāvus, kam dienvidu pusē nebija logu? Tikai balts betons.

-    Labi, - Lūkass novilka, lēni pamādams ar galvu. - Varbūt tā ir apspriežu zāle.

Bišops pavirzīja attēlu pa kreisi un apstājās pie lielas telpas ziemeļu pusē. Norāde vēstīja, ka tā ir konferenču zāle.

-    Divas vienā stāvā? Nedomāju vis.

-    Kā tad mēs tiksim lejā, lai pārbaudītu?

-    Tāpat kā Roiss.

-    Pa ugunsdzēsēju kāpnēm?

-    Es tādas neredzu, - Bišops atbildēja, nopētījis apkārtni. - Pārāk daudz iespēju uzdurties kādam dtam cilvēkam. Nē, viņš tur kaut kā nokļūst tieši no šejienes.

-    Un viņam ir pietiekami daudz naudas, lai tā būtu, - Lūkass piebalsoja, arī pievērsdamies telpas izpētei.

Beigu beigās Bišopa skatiens apstājās pie saunas. Tā neiederējās kopējā ainā.

Ari Lūkass raudzījās uz to.

-    Bet tā tiešām var izrādīties tikai sauna, - viņš iebilda.

Kad viņi piegāja tuvāk, Bišops atvēra durvis.

-    Izskatās pēc magnētiskajām, - viņš sacīja. - Nebrīnīšos, ja apakšā izrādīsies metāls. - Viņš palaida vērtni vaļā, un durvis lēnām vērās ciet. Kad slēdzene noklikšķēja, viņš atkal atvēra durvis un iegāja iekšā. Tūdaļ iedegās griestos iemontētās lampas. Lūkass stāvēja durvīs, bet Bišops pārbaudīja sienā iebūvēto kontroles paneli.

Tas atgādināja palielinātu pirmo iPod modeļu versiju. Bišopam reiz tāds bija piederējis - piemiņas velte no kāda pateicīga klienta. Augšpusē atradās LCD displejs, bet apakšā vīdēja metāla na-vigādjas disks ar norādi 'Temp -/+". Un četras pogas. Zem tām bija šādi vārdi: "ieslēgt/izslēgt", "taimeris", "displejs", "tīrīt". Bišops nospieda pogu "ieslēgt", un displejs kļuva tumši zils. Tad viņš sāka spiest visas pogas pēc kārtas, taču nekas vairāk nenotika. Ekrānā neparādījās neviens uzraksts. Ari navigādjas diska grozīšana uz visām pusēm neko nedeva.

Saraucis pieri, Bišops nopētīja telpu un tūdaļ saprata, ko palaidis garām.

-    šī noteikti nav sauna, jo te nav ventilācijas. - Viņš pievērsās Lūkasam un turpināja: - Kad tu pērc kādu dārgu ierīci, tu ievēro rokasgrāmatā teikto, vai ne?

Lūkass paraustīja plecus.

-    Protams. Kā jau visi. - Mirkli klusējis, viņš piebilda: - Kādēļ lai bagātnieki būtu citādi?

-    Lūk. Varbūt bibliotēkā mēs atradīsim kādu norādi, kā rīkoties. Vai uz rakstāmgalda. Ir vērts pārbaudīt.

-    Eju, - Lūkass attrauca. Durvis viņam aiz muguras klusi aizvērās.

Bišops nopūtās un pagrieza navigācijas disku pretēji pulksteņrādītāja virzienam. Nekas nenotika.

Tad viņš to pagrieza pulksteņrādītāja virzienā. Un zem kājām saklausīja klusu elektronisku dūkšanu. Telpa sāka slīdēt lejup.

SEPTINDESMIT SEPTITA NODALA

Kad grīda sakustējās, Bišops notupās. Kaut ko tādu viņš nebija gaidījis, taču Roisam allaž izdevās kādu pārsteigt. Flīzēto sienu vietā parādījās metāla, un Bišops tupēja uz ceļgaliem, atbalstīdamies pret tuvāko solu. Slīdējis divdesmit pēdas, savādais lifts apstājās.

Bišops atradās telpā ar nerūsējoša tērauda sienām. Pretējā šķita ieliekta gluži kā burbulim. Pa vidu no griestiem līdz grīdai stiepās Šuve. Bišops sprieda, ka tā ir ieeja seifglabātavā. Pa kreisi pie sienas Bišopa krūšu augstumā atradās četrdesmit collas liels LCD displejs. Tobrīd tas nebija ieslēgts. Apgaismojumu nodrošināja astoņas ovālas, griestos iebūvētas dienasgaismas lampas. Sienā pa

labi viņš ieraudzīja vēl vienu kontroles paneli ar nelielu displeju ar sarkanu pogu zem tā.

Pacēlis ads, Bišops vēroja, kā no sienas izvirzās metāla plāksne, lēni noslēdzot telpu. "Tas nevar būt uz labu." No bikšu kabatas izņēmis mobilo tālruni, Bišops pārliecinājās, ka zonas nav. "Protams. Nu man vairs nav Vilsona aizmugures, lai gan ari seifu uzlaušanas vecmeistaram šāds dizains droši vien būtu jaunums." Bišops ieskatījās pulkstenī. Desmit un astoņas minūtes. "Cerams, ka Lūkasu lejā es varēšu dabūt" Viņš pagriezās un piegāja pie paneļa sienā. Brīdī, kad abas viņa kājas skāra metāla grīdu, vienlaikus iedegās abi displeji

Mazajā ekrāniņā Bišops ieraudzīja baltus burtus uz tumši zila fona. "Laika limits ieiešanai seifglabātavā ir aktivizēts. Līdz slēgšanai palicis: 04.56... 04.55... 04.54."

Lai ari Bišops nospieda pogu, nekas nemainījās, tikai cipari.

Viņš pieskrēja pie lielā LCD ekrāna. Tam bija balts fons. Augšējā stūri melni cipari skaitīja to pašu atlikušo laiku. Lielāko daļu ekrāna aizņēma krāsu spektra aplis - gluži tāds pats, kādu viņš bija redzējis pie Alerona. Apakšā atradās šaura josla, kuras krāsojums mainījās no melna līdz baltam, ar visdažādāko toņu pelēko pa vidu. Pa labi no apļa bija pieci tukši lodziņi, bet apakšā rindojās desmit mazāki.

Bišops vērās uz krāsu apli gluži kā uz seniem hieroglifiem.

"04.41... 04.40... 04.39..."

SEPTIņDESMIT ASTOTA NODALA

"04.38... 04.37... 04.36."

Bišops zināja, ka steigties nedrīkst. "Noteikti ir kāda loģiska sistēma. Tikai jānomierinās un jāpacenšas to atklāt."

Pirmo viņš izpētīja krāsu apli. Uz pulksten divpadsmitiem bija dzeltenā, kas pamazām pārtapa oranžā, tad sarkanā, madžen-tā un pēc tam visdažādākajās gaišsārti violetās un tumši violetās nokrāsās uz pulksten sešiem. Tām sekoja tumši zils, ciānas, zaļš un laima tonis, kas beigās atkal kļuva dzeltens. Apļa ārmalās krāsas bija košas, savukārt tuvāk centram vērtās arvien bālākas. Pats centrs bija balts.

Novilcis ādas cimdus, Bišops nometa tos uz grīdas un ar kreisās rokas rādītājpirkstu pieskārās dzeltenajam sektoram pie ārējās malas. Četros lodziņos labajā pusē tūdaļ parādījās procenti, bet piektajā nokopējās krāsa, kurai viņš tikko bija pieskāries. Burtu nebija, taču Bišops sprieda, ka tās ir CMYK krāsu modeļa vērtības, par kurām reiz stāstīja Alerons. Pirmajā un ceturtajā lodziņā, acīmredzot ciāna un melnajā, bija nulle procentu, savukārt otrajā un trešajā - madžentā un dzeltenajā - attiecīgi septiņi un deviņdesmit seši. Izskatījās loģiski. Piektajā lodziņā bija koši dzeltens tonis ar oranžu nokrāsu. Bišops pieskārās tam, un apakšā pirmais lodziņš iegaismojās sarkans, bet pēc tam tas atkal kļuva balts.

'Tātad durvju atslēgšanai jāatrod pareizā krāsu kombinācija. Jānoskaidro pareizie procenti, jānospiež parauga krāsas lodziņš un jācer, ka viss ir kārtībā. Tiklīdz uzminēšu desmito, durvis atvērsies." Bišops secināja, ka nekas nevar būt vienkāršāks par šo, ja vien ir brīva pēcpusdiena.

"04.01... 04.00... 03.59..."

Zem krāsu apļa atradās pelēcīgā josla ar virtuālu bultiņu baltajā zonā. Bišops piespieda pirkstu bultai un lēni pavilka pa kreisi. Krāsu aplis pakāpeniski kļuva tumšāks, jo tika piejaukta melnā krāsa. Centrs tapa pelēcīgāks, bet pārējās krāsas, piemēram, sarkanā pārvērtās par brūnu, zilā — par tumši zilu un tā tālāk.

Bišops palocīja galvu. Tā varēja iestatīt kontrastu, lai iegūtu tumšākus toņus. Viņš pavilka ar pirkstu atpakaļ, lai centrs atkal kļūtu balts.

"03.49... 03.48... 03.47."

Bija jāatrod desmit krāsas. Ņemot vērā atlikušo laiku, katra toņa meklēšanai varēja atvēlēt divdesmit divas sekundes. "Pie velna, tas nav iespējams!" Bišops saprata, ka jāuzmin sistēma. "Roi-sam vienmēr ir tieši tikpat daudz laika. Vai apmēram tikpat. Tātad nekāda sarežģītā kombinācija tā nav. Acīmredzot jāķeras pie vienkāršiem toņiem. Tādiem, kurus Roiss veikli varētu izvēlēties," Bišops sprieda.

"03.42... 03.41... 03.40."

Pieskāries dzeltenajam sektoram, Bišops ar rādītājpirkstu pavilka tuvāk ārējai malai, kamēr trešajā lodziņā parādījās simt procenti, bet pirmajā, otrajā un ceturtajā palika nulle. Atrāvis pirkstu, viņš pieskārās dzeltenajam piektajam lodziņam.

Tas pats lodziņš apakšā tūdaļ iezaigojās sarkans. Bet vairs neatguva balto toni un palika zaļš.

Bišops pasmaidīja. Šādās situācijās viņam ļoti patika zaļā krāsa. Tā nozīmēja tikai labu.

Šādu metodi viņš izmantoja ari ar ciānu - simt procenti ciāna, nulle pārējos lodziņos. Apakšā otrais lodziņš kļuva sarkans un pēc tam zaļš. Divpadsmit sekundēs viņš bija uzminējis divas krāsas. "Lielisks rezultāts. Atliek vēl astoņas. Varbūt tas tiešām ir iespējams. Vai izmēģināt trešo pēc kārtas?" Bišops sprieda un piespieda pirkstu madžentas sektoram.

Trešais lodziņš apakšā kļuva sarkans un pēc tam balts. Kods netika pieņemts.

"03.19... 03.18... 03.17."

Nezaudēdams drosmi, Bišops mainīja taktiku. "Ja izdosies uzminēt krāsu nozīmi, varēšu noskaidrot ari secību. Tas noteikti ir kaut kas Roisam ļoti būtisks/' Prātā ienāca jostas, ko piešķir cīņas mākslās, taču informācijā par Roisu nebija ne vārda par noslieci uz karatē. Vai kādu dtu cīnās mākslu.

Un tad viņš saprata. Ar krāsām kodētās nodaļas.

"Kas gan cits, ja ne ar krāsām apzīmētie ēkas stāvi? Noteikti! Lūkass vakar par tiem bija jautājis." Bišops atcerējās, ka pirms daudziem gadiem šajā ēkā bija dzeltenie un gaiši zilie līmeņi, taču viņam nebija ne jausmas, uz kurām nodaļām tie attiecas. Viens šķita skaidrs - sārta līmeņa nav, un tādēļ koda kombinādjā nav madžentas.

"Varbūt nākamo ņemt zaļo? Manu veco līmeni?" Bišops sprieda.

"03.01... 03.00... 02.59."

Bišops vilka pirkstu pāri zaļajam sektoram, kamēr dāna un dzeltenajā lodziņā bija simt procenti, bet pārējos divos palika nulle. Tad viņš pieskārās piektajam lodziņam un tika apbalvots ar zaļo krāsu. "Lieliski. Tā tik turpināt!"

Viņš mēģināja atcerēties, ko Alerons svētdien bija stāstījis. "Piemēram, tu sajauc simts procentus dzeltenās ar piecdesmit procentiem madžentas. Iznāk koši oranžs. Piemauc klāt vēl tikpat daudz madžentas, un sanāks silti sarkans." Abus šos toņus Bišops bija redzējis Lūkasa plānos, tādēļ tos izmēģināja nākamos. Jaukajām, tīrajām krāsām viņš iztērēja pa desmit sekundēm, un apakšā ie-zaigojās vēl divi zaļi lodziņi. "Kopā jau pied. Puse ceļa veikta. Lieliski."

"02.25... 02.24... 02.23."

"Iepriekšējā vakarā Lūkass pieminēja vēl kaut ko un tad prasīja, ko tas nozīmē. Ko īsti viņš teica? "No otrā līdz ceturtajam stāvam ir violeta, no piektā līdz astotajam zila."" Pirmo Bišops izmēģināja zilo un pieskārās attiecīgajam sektoram. Lodziņos parādījās simt procenti ciāna, četrdesmit pieci procenti madžentas un četri procenti dzeltenās. Ne pārāk vienkārši. Viņš atbrīvojās no dzeltenās krāsas un madžentu piejauca līdz piecdesmit procentiem. Lūk. Viņš pieskārās parauga lodziņam, un apakšā iedegās sestais zaļais lauciņš.

"02.06... 02.05... 02.04."

Tad viņš pievērsās violetajai. "Uz pulksten sešiem. Ārmala. Simt procenti ciāna. Simt procenti madžentas. Nulle visa pārējā. Lieliski. Nospied krāsu."

Baltais lodziņš palika balts. Tātad viņš bija izvēlējies nepareizo violeto toni. Varbūt pārāk intensīvu.

Madžentu viņš neaiztika, savukārt dāņu samazināja līdz piecdesmit procentiem. Parauga lodziņš kļuva gaišsārti violets. Šoreiz septītais lodziņš iekrāsojās zaļš.

"01.43... 01.42... 01.41."

"Palikuši trīs. Ārzemju operādjas ņemsim nākamās. Torpa nodaļa." Tos puišus viņš vēl nebija aizticis. Līdz ar Kārtības uzturēšanas apmācības nodaļu (sarkanais kods) tā atradās vistuvāk "Roisa korpusa" piramīdas augšgalam. Gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Iespējams, tobrīd Bišops atradās vienā no viņu stāviem. "Kāda ir viņu krāsa?" Viņš nebija tik centīgi izpētījis trīsdesmit devītā stāva plānu, lai atcerētos krāsu joslu, taču reiz viņam tika stāstīts, ka ikvienā šejienes kabinetā ir speciāli taisīts priedes vai rožkoka rakstāmgalds. "Privilēģijas. Tātad varbūt brūno? Bet kādēļ šajā aplī nav brūnās krāsas?"

"01.26... 01.25... 01.24."

Un tad viņš atcerējās kontrastu joslu. Vispirms viņš uzmeklēja silti sarkano. Simt procenti madžentas un simt procenti dzeltenās. Tad paslidināja kontrastu joslas bultiņu un vēroja, kā sarkanais pārvēršas par brūno. Melnās krāsas vērtība - četrdesmit septiņi procenti. Viņš pavirzīja pirkstu, lai ekrānā parādītos piecdesmit. Viegli iegaumējams skaitlis.

Viņš nospieda parauga lodziņu.

Septiņiem zaļajiem lodziņiem pievienojās astotais.

"01.01... 01.00... 00.59."

Bišops dziļi ievilka elpu. "Palikuši vēl divi. Un vesela minūte. Vēsi!" Taču viņam nebija ne jausmas, kurš varētu būt nākamais tonis. Raudzīdamies uz krāsu apli, viņš mēģināja atcerēties palikušās nodaļas. "Kad es te strādāju, bija deviņas. Tā es teicu Lūkasam. Un viņš atbildēja: "Varbūt tavas prombūtnes laikā klāt nākušas vēl kādas." Aizmirsti," Bišops klusībā sevi pamācīja. "Kura ir nākamā krāsa? Domā!"

Raudzīdamies uz seifglabātavas metāla durvīm, viņš prātā pārskaitīja visas nodaļas. "Grāmatvedība bija violetā. Miesassar-dzes nodaļa zaļā. Juridiskā - oranža. Apmācības - sarkanā. Re-krutēšanas... Kāda?"

Pieri raukdams, Bišops secināja, ka tā ir iztrūkstošā nodaļa. "Kādā krāsā tā bija?" Un tad viņš pasmaidīja. Atbilde bija acu priekšā. "Kādā krāsā ir nerūsējošs tērauds bez mirdzuma?"

Pelēks.

Pabīdījis bultiņu līdz piecdesmit procentiem melnās, Bišops pārējās krāsas reducēja līdz nullei un nospieda parauga lodziņu. Devītais laukumiņš iezaigojās sarkans un pēc tam kļuva zaļš.

"00.21... 00.20... 00.19."

Bišops bija pārliecināts, ka pulkstenis steidzas. 'Tās noteikti nebija četrdesmit sekundes. Kas paliek?" Vairāk nodaļu nebija, un viņam šķita, ka foajē šai vienādojumā nav iekļauts. Tātad desmitā ir paša Roisa krāsa. Augšējais stāvs.

"00.14... 00.13... 00.12."

Domās pavīdēja Gemikas ainas, un Bišops sāka prātot, kā gan iespējams izturēt, ja visu dienu acu priekšā ir kaut kas tāds. "Iespējams, drūmos toņus sabalansē apkārt esošais baltums. Perfekts līdzsvars. Iņ un jaņ. Melns un balts."

"00.09... 00.08... 00.07."

'Tātad melnā vai baltā. Viena vai otra. Siena ar Gemikas gleznojumu ir melna. Un siena ar karti ari. Tāpat kā lielākā daļa mēbeļu. Bet dekorējums - balts." Tādēļ Bišops kontrasta bultiņu pavirzīja pa labi līdz pašam galam. Sākotnējā pozīcijā.

00.03."

Apļa centrs atkal kļuva balts. Gluži tāpat kā sakumā. Bišops tam pieskārās ar rādītājpirkstu.

"00.02."

Skatiens pievērsās krāsu vērtību skalai labaja pusē. Visos lodziņos bija nulle. Un piektais rādījās balts. Bišops pieskārās tam.

"00.01."

Desmitais lodziņš iezaigojās sarkans.

SEPTIŅDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Kad taimeris rādīja "00.00", lodziņš kļuva zaļš.

Bet nekas nenotika.

Bišops palūkojās apkārt. Viss joprojām tāpat. Bija dzirdams, kā viņš elpo un kā gaiss plūst cauri ventilācijas šahtām. "Vai esmu paguvis laikā? Ja ne, mani ieslēgs šai metāla kapā un drīz vien atradīs."

Neatraudamies no displeja, Bišops uzvilka cimdus un gaidīja kādu mājienu, piemēram, uzrakstu "Spēle beigusies", bet nekas tāds nenotika.

Viņš piegāja pie sienā iebūvētā paneļa, taču ekrāns bija tukšs. Nebija uzraksta: "Ieejas kods pieņemts." Nebija nekā. Un tad viņš pakausī sajuta vēja pūsmu. Pacēlis galvu, viņš augšā ieraudzīja saunu.

Tātad kaut kas tomēr bija mainījies. Viņš atkal varēja tikt prom. Un mobilajam tālrunim parādījusies zona. Viņš paņēma aparātu un augšējā stūrī ieraudzīja trīs svītriņas. Lūkass atsaucās pēc otrā signāla.

-    Jā, zinu, - viņš teica. - Joprojām meklēju.

-    Es jau atradu, - Bišops paziņoja. - Bet esi uzmanīgs, kad ej iekšā pa durvīm. - Ielicis tālruņa aparātu kabatā, viņš apsēdās uz sola un gaidīja. Vēl nebija pienācis īstais bridis apsveikumiem. Viņš dziļi ievilka elpu un nomierināja prātu. Taupīdams enerģiju nākamajam solim, lai kāds tas arī būtu. Galvā joprojām tikšķēja pulkstenis.

Pēc piecpadsmit sekundēm durvju spraugā virs galvas parādījās Lūkass. Viņš palūkojās lejup uz Bišopu un jautāja:

-    Vai man tagad jālec?

Bišops piecēlās kājās un teica:

-    Es uzsūtīšu liftu. Lai brauktu lejā, aizver saunas durvis un navigācijas disku pagriez pulksteņrādītāja virzienā.

-    Sapratu.

Kad Bišops nospieda paneļa pogu, mehānisms atkal sāka dūkt, un grīda cēlās augšup.

Lūkass viņam pievienojās pēc sešdesmit sekundēm un platām acīm nopētīja telpu ar metāla sienām.

-    Oho! - viņš iesaucās. - Biedējoši! Un tālāk?

-    Krāsu kods, - Bišops paskaidroja un pieveda Lūkasu pie LCD displeja. - Piecas minūtes, lai atrastu desmit konkrētas krāsu vērtības. Tiklīdz nospied pareizo, iedegas zaļš.

Pamājis Lūkass sarauca pieri un pagriezās pret Bišopu.

-    Bet visi lodziņi jau ir zaļi.

Tobrīd Bišops jau bija pievērsis uzmanību seifglabātavas durvīm. Viņš atglauda matus un novilka:

-Zinu.

-    Tu jau atradi? Bet es domāju... Tu gribi teikt, ka uzminēji kombināciju?

Bišops paraustīja plecus.

-    Grūti pateikt.

-    Ak tā, - pagriezdamies pret glabātavas durvīm, secināja Lūkass. - Tagad es saprotu. - Un viņš tuvojās durvīm. - Varbūt tu ne... - viņš iesāka, bet tanī brīdī šuve sienā pavērās, izveidojot spraugu. Tā kļuva arvien platāka.

ASTOŅDESMITĀ NODALA

Bišops vēroja, kā metāla durvis lēnām slīd vaļā, un beidzot atļāvās domās sev paplikēt pa plecu. “Es to izdarīju! Dženai joprojām ir iespēja. Vēl viens šķērslis pārvarēts. Kā vienmēr. Tieši tā cilvēks rīkojas visas savas dzīves laikā. Soli pa solim. Bet priekšā vēl daudz tādu soļu."

Kad sprauga bija piecas pēdas plata, durvis apstājās.

-    Atkal kustību sensori, - Bišops secināja. - Vajadzēja tik pieiet tuvāk, lai tos aktivizētu.

-    Laikam, - Lūkass piebalsoja.

Pulkstenis uz Bišopa rokas rādīja desmit un deviņpadsmit minūtes. Palikušas nepilnas simts minūtes.

-    Ejam, mums nav laika, - viņš mudināja Lūkasu doties glabātavā.

Telpa bija apaļa, piecpadsmit pēdas diametrā. To apgaismoja viena liela, ovāla lampa, kas iebūvēta griestos desmit pēdas viņiem virs galvas. Pašā centrā atradās tris kvadrātpēdas liels metāla dokumentu skapis ar desmit atvilktnēm, katra bija sešas collas dziļa. Iekšējās sienas ziemeļu, austrumu un dienvidu punktos bija iemontēti tris metāla rāmji ar mākslas darbiem, taču tiem Bišops nepievērsa uzmanību. Viņu interesēja tikai dokumentu skapis. Aiz tā vidukļa augstumā atradās izvirzīta metāla plāksne -darbagalds ar biroja krēslu, kam bija tīklota atzveltne.

Lūkass citu pēc dta nopētīja ierāmētos darbus.

-    Ei, tam puisim pieder Leonardo da Vinči skice, ko pirms dažiem gadiem pārdeva izsolē! Es to redzēju ziņās. Gandrīz divdesmit miljoni. Vai tu paskatīsies?

-    Man šodien mākslas pietiek, - Bišops attrauca un parāva augšējo atvilktni. Tajā atradās astoņas glītas kaudzītes ar parādzīmēm. Augšējās bija par simt tūkstošiem dolāru, šķita, ka ikvienā kaudzītē ir apmēram piecdesmit lapas.

Pienācis klāt, Lūkass klusi iesvilpās.

-    Tur ir vismaz trīsdesmit miljoni!

"Drīzāk jau četrdesmit," Bišops domās iebilda un aizvēra atvilktni.

-    Sāc ar apakšējo, un vidū mēs satiksimies.

Kad Lūkass notupās uz grīdas un atrāva vaļā apakšējo atvilktni, Bišops pakāpās malā un atvēra nākamo. Tajā atradās slēgta stikla vitrīna ar senlaicīgu grāmatu, bet uz vāka nekas nebija norādīts. Blakus vīdēja Sotheby's izsoļu nama katalogs - atvērts lappusē, kur raksturoti tūkstoš sešsimt divdesmit trešajā gadā izdoti pirmie Šekspīra kopotie raksti. Bišopam pat nojausmas nebija, ka tādi vispār vēl eksistē. Kokvilnas cimdu tuvumā neredzēja, un tas izteica visu.

Trešajā atvilktnē bija neskaitāmas kaudzes ar augstas vērtības banknotēm dažādās valūtās, bet ceturtajā viņš atrada dokumentus, kas līdzinājās meklētajiem: vairākas kaudzes ar kartona mapēm bez uzrakstiem.

Bišops paņēma visas mapes un aiznesa līdz galdam, savukārt Lūkass turpināja pārskatīt atlikušās atvilktnes. Bišops atšķīra katru mapi un veikli pārlasīja dokumentus. Līgumi ar valsti, uz kuriem redzami prezidenta biroja pārstāvju paraksti. Rīses ar ārzemju kontraktiem, kurus parakstījušas dažādas karaliskas personas un valdību pārstāvji. Trīs biezās mapēs atradās dosjē par augsta līmeņa militārpersonām. Vēl divās - tikai fotogrāfijas, kurās redzami nepazīstami veci vīri ar jaunām sievietēm dažādās seksa pozās. Pavīdēja arī pa kādai vecākai sievietei. Bišops papurināja galvu. "Nav teikts, ka miljardieri savus augstumus sasnieguši, spēlējot pēc noteikumiem."

Pēc nepilnām piecām minūtēm viņš secināja, ka informāciju par Zodiaku nav atradis. Ne druskas. Nopūties Bišops pagriezās un ieraudzīja, ka Lūkass jau ticis līdz piektajai atvilktnei no augšas. Tanī brīdī viņš vilka ārā nelielu grāmatiņu cietos vākos un sāka lēni šķirstīt lapas.

—    Atradi kaut ko? - Bišops jautāja.

-    Visu, - Lūkass attrauca, - tikai ne īsto. - Viņš piegāja pie galda un uzlika grāmatu virsū mapēm. - Skaidra nauda. Akcijas. Vairākas vecas grāmatas stikla vitrīnās. Vienu no tām sauca "Kos-mogrāfija", un to sarakstījis puisis ar ārzemniecisku vārdu.

-    Ptolemajs, - Bišops paskaidroja. Vēl viens priekšmets no "Pasaules retāko grāmatu" saraksta.

—    Lai būtu. Kā veicās tev?

Bišops palūkojās uz galdu, kur valdīja pamatīgs juceklis, un papurināja galvu. Tad viņš pamāja uz ādas vākos iesieto grāmatu, ko Lūkass tikko bija atnesis.

-    Kas tas?

Lūkass paraustīja plecus.

-    Puisis laikam ir pastmarku kolekcionārs.

Saraucis pieri, Bišops paņēma grāmatu. Uz deviņas reiz sešas collas lielā sējuma nebija neviena uzraksta. Viņš to atvēra. Katru no četrdesmit vai piecdesmit biezā papīra lapām klāja plastikāts, lai pasargātu pastmarkas.

-    Ko iesāksim? - Lūkass vaicāja, kamēr Bišops šķirstīja albumu. - Manuprāt, Torps diez vai noticēs, ja teiksim, ka dokumentu te nav. Domāju, ka jāpaņem maksimāli daudz skaidrās naudas un jāmēģina ar to nelieti vienoties. Tādiem kā viņš nauda allaž nozīmē visu. Bišop? Ei, Bišop! Vai tu klausies? Es teicu, ka Dže-nai atlikušas tikai deviņdesmit minūtes, un tad...

-    Es dzirdēju, — Bišops attrauca, joprojām šķirstīdams albumu.

- Un mēs neesam zagļi. - Viņš paraudzījās uz Lūkasu un jautāja: 1 Vai tev Roiss atgādina kolekcionāru?

-    Tu joko? Paskaties apkārt!

-    Vai tu atvilktnēs ar grāmatām redzēji kokvilnas cimdus? Un citās?

-    Cimdus? - Lūkass sarauca pieri. - Kāpēc tu vaicā par cimdiem?

-    Tātad varam secināt, ka Roisam nav svarīgs šo grāmatu saturs. Ja cilvēks grib pašķirstīt nenovērtējamu, simtiem gadu vecu manuskriptu, neatstājot taukainu pirkstu nospiedumus, tad viņš uzvelk kokvilnas cimdus. Ja viņu patiešām interesē gleznas, tad viņš tās kar pie sienas kabinetā vai dzīvoklī. Nevis ieslēdz tur, kur neviens tās nevar apbrīnot. Neizskatās, ka šīs būtu zagtas vai citādi slēpjamas. Viss, ko mēs šeit redzam, ir tikai dažādi valūtas veidi.

Lūkass norādīja uz dokumentiem.

-    Un kas tās par mapēm?

-    Arī tās var uzskatīt par naudu. Varbūt vēl lielāku nekā viss pārējais.

Apdomājies Lūkass noprasīja:

-Un?

-    Lai kļūtu par kolekcionāru, jābūt noteiktam domāšanas veidam. Manuprāt, Roiss ir pilnīgi cits tips.

-    Un? - Lūkass pamāja uz albumu Bišopam rokās. - Iespējams, ka tās ir retas un maksā milzu naudu. Vai ari tas nevarētu būt ieguldījums? .

-    Salīdzinot ar visu pārējo šajā telpā, markām nav nekādas vērtības. Es te neredzu ne Britu Gviānas viena centa pastmarku uz madžentas fona, ne kādu "Spolīti", ne ASV Franklina viena centa nomināla pastmarku ar iedobīšu režģi "Z" formā. Te nav nevienas tiešām retas pastmarkas, kura būtu glabājama šajā slepenajā telpā. - Viņš jau tuvojās albuma beigām. - Taču lielisks "Melnā penija" eksemplārs ir gan.

—Vērtība? - Lūkass noprasīja.

Bišops paraustīja plecus.

-    Iespējams, pieci taukšķi.

-    Kā tu to visu zini?

-    Vienvakar Brenans bija pamatīgā žvingulī un gribēja papļāpāt, bet es biju vienīgais visā mājā. Un tad viņš man stāstīja par retām pastmarkām. Viņam tas bija hobijs, taču bez apsēstības. Arī bagāts vīrs, taču nekas salīdzinājumā ar Roisu, tādēļ es spriežu, ka šī kolekcija piederējusi Brenanam.

-    Kāpēc Brenans gribējis, lai Roiss glabā viņa pastmarkas, ja pašam mājās ir seifglabātava? Vēl jo vairāk tādēļ, ka šī kolekcija nemaz nav tik vērtīga.

-    Iemeslam noteikti jābūt. Ne jau nieku dēļ Torps tā satrakojies ar šīs slēptuves meklēšanu. Varbūt galvenais ir šis albums.

Lai pašķirtos lapas, Bišops apgrieza sējumu otrādi, taču ārā nekas neizkrita. Un kaut ko tādu gaidīt bija muļķīgi. Viņš apsēdās krēslā un atkal sāka lapot albumu, metodiski slidinot pirkstus pāri katrai lappusei no sākuma līdz beigām. Nekā. Tikpat rūpīgi viņš iztaustīja arī plāno ādu vāku iekšpusē. Aizmugurē viņš kaut ko sajuta un paziņoja par to Lūkasam.

No potītes maksts viņš izvilka dunci, iegrieza ādā un viegli paplēsa, atklājot biezo kartonu zem tās. Tieši centrā kartonā bija izgriezts caurums, kurā paslēpta cilindriskā atslēga.

-    Vismaz kaut kas, - Lūkass noteica.

Bišops paņēma atslēgu* Pie tās bija pielīmēta lapiņa, uz kuras ar zilu tinti uzrakstīts: "A2110." Ari otrā pusē atradās lapiņa, kur ar to pašu tinti uzkricelēts: "3975642."

-    Ko ar tādu varētu atslēgt? - Lūkass jautāja.

Pacēlis galvu, Bišops atbildēja:

-    Nav ne jausmas.

ASTONDESMIT PIRMA NODAļA

Atpakaļceļā neviens nerunāja. Bišops, iegrimis domās, visu laiku vēroja pilsētu. Viņaprāt, Alerons un Lūkass darīja to pašu.

"Metrobleida pakalpojumu" helikopteru nolaišanās laukumu viņi sasniedza desmitos un četrdesmit trijās. Mendreiks palika lidaparātā, savukārt Bišops aizveda pārējos uz apmeklētāju telpu un apsēdās krēslā.

-    Vai viss? - Alerons pajautāja. - Atliek tik noskūpstīt māsiņu uz atvadām?

Lūkass neuzdrošinājās raudzīties viņam acīs. Bišops ieskatījās pulkstenī un sacīja:

-    Vēl kādu stundiņu jāpastrādā.

-    Ej pie velna! - Lūkass iesaucās un spēra soli uz priekšu.

-    Saņemies, - Bišops attrauca. - Pagaidām viņa vēl ir dzīva. -Izvilcis no kabatas atslēgu, viņš sāka to virpināt pirkstos. - Manuprāt, nav nemaz tik daudz vietu, kur skapīši tiek nodoti ilgtermiņa lietošanā. Sporta zāles. Skolas. Kur vēl?

Alerons apsēdās pretī un minēja:

-    Dažas bibliotēkas un koledžas, laikam. Kaut ko izdomāji?

-    Vēl ne, - Bišops atbildēja. - Bet Džena varētu. - Viņš no mugursomas izņēma Dženas bloknotu.

Pēdējoreiz to šķirstīdams, viņš bija koncentrējies uz piezīmēm par slimnīcas datu glabātavas apmeklējumu, bet tagad pievērsās agrākiem ierakstiem. Džena bija piemetusi uzvārdus, ciparus un adreses, meklēdama informāciju par Kortisu. Arī adresi Neso apgabalā. "Džozefs Armitidžs, "Sirēnas un biedri". "Ešforda īpašumi", Aleksandrs Stilsons, "Keningtons, Hārtfords un Teilors", p. k. nr. 46533, Ņujorka." Šim ierakstam sekoja citāts no avīzes par Brenanu un nekrologu, kurā pieminēta Helēna Gandija. Tam -glabātavas adrese Bruklinā un Volda koledžas mājaslapas adrese. Tām - datumi, kuros Eberts pametis slimnīcu. Un visbeidzot -"Metrobleida pakalpojumu" adrese un tālruņa numurs.

Bišops pacēla galvu. Alerons un Lūkass raudzījās viņā.

-    Nu? - Lūkass noprasīja.

-    Agrāk nebiju to lasījis, - Bišops atbildēja un pasniedza bloknotu tālāk, ar pirkstu rādīdams uz mājaslapas adresi.

Lūkass paņēma bloknotu un no somas izvilka klēpjdatoru, apsēdās un sāka strādāt. Pēc nepilnas minūtes viņš paziņoja:

-    Tātad, tā ir mājaslapa par kādu bibliotēkas piebūvi Volda koledžā TVibekā. Brenana spārns.

Alerons paskatījās uz Bišopu.

_ Turpini, - Bišops mudināja.

Paliecies tuvāk ekrānam, Lūkass stāstīja:

-    Tas atrodas ārpus koledžas pilsētiņas, dažu kvartālu attālumā no pašas koledžas. Atvērts divtūkstošajā gadā. Te norādīts, ka Rendals Brenans bijis galvenais sponsors, ieguldot būvniecībā divdesmit miljonus. Tad visādas muļķības par papildu telpām, auditorijām, lasītavām, datoru termināļiem un tamlīdzīgi. - Kādu brīdi viņš lasīja klusēdams, tad pasmaidīja un pagrieza klēpjdatoru, lai ekrāns būtu redzams visiem. - Paskatieties uz to bildīti!

Bišops paliecās uz priekšu. Alerons piegāja klāt un notupās līdzās. Ekrānā bija redzams krāsains tuvplāns no lentes griešanas ceremonijas pie atvērtajām jaunās bibliotēkas durvīm. Priekšplānā, mazliet pa labi, stāvēja smaidošs Brenans ar milzīgām šķērēm rokā. Gaišsārti violetā lente jau bija līdz pusei pārgriezta. Bišops sprieda, ka smaids izskatās pagalam nedabisks. Kreisajā pusē atradās kāds bārdainis, varbūt dekāns, kurš aplaudēja un par kaut ko smējās. Varbūt pats par savu joku. Pa atvērtajām durvīm Bišops redzēja plašu gaiteni un fonā mazliet neskaidru sekretāres galda apveidu. Abpus gaitenim vīdēja metāla skapīši.

Tikko ienākušais Mendreiks nostājās Aleronam aiz muguras un nopētīja visus pēc kārtas. Bišops pacēla galvu. Lūkass sacīja:

-    Koledžas un bibliotēkas, Ali! Brenana spārnā ir abi\

Alerons pamāja.

-Jā, jā. Tas tiešām ir kaut kas. - Tad abi puiši pievērsās Bišo-pam.

-    Nesaprotu, - viņš noteica.

Nosprauslājies Lūkass izvalbīja acis.

-    Nez kādēļ nejūtos pārsteigts. Varbūt apgaismosi ari mūs?

-    Redziet, - Bišops iesāka. - Ja spārns atklāts divtūkstošajā gadā, tad fotogrāfija uzņemta pirms vienpadsmitā septembra. Pēc tam daudz kas mainījās. Piemēram, sabiedriskās ēkās vairs nav skapīšu. Lielajā centrālstacijā tādus vairs neatradīsi, tāpat Kene-dija lidostā un visur citur. — Viņš pamāja uz datora ekrāna pusi.

- Šie varbūt noturējās vēl vienu gadu, augstākais, astoņpadsmit mēnešus, un tad ari tos aizvāca.

-    Tu to droši zini? - Lūkass jautāja.

-    Tā es neteicu. Bet pieņemsim, ka skapīši joprojām ir tur. Mēs zinām, ka Brenans nokārtoja tā, lai atslēga tiktu paslēpta metāla kapā, par kura eksistenci nav zināms nevienam. Tad kur viņš noslēptu pašus tik dārgos dokumentus? Sabiedriskā ēkā, protams. Kur ik dienu garām staigā tūkstošiem cilvēku. To sargā tikai skapītis, ko mana divpadsmit gadus vecā māsasmeita varētu atvērt ar matadatu. Vai loģiski?

-    Ko, nekad neesi dzirdējis, ka slēpt vajag pašā degungalā? -Lūkass atkal nosprauslājās.

Nopūties Bišops pievērsās Aleronam.

-    Līdz šim tu esi runājis diezgan prātīgi, Bišop, - sacīja Alerons. - Tas nu jāatzīst. Ja tev ir kāds labāks pavediens, tad es klausos. Citādi... - Viņš paraustīja plecus.

-    Es joprojām domāju, - Bišops atbildēja.

Lūkasa smiekli atgādināja suņa rējienu.

-    Vai tu šīs pusotras stundas laikā pagūsi mūs informēt par saviem secinājumiem, ko? Vai mēs visu uzzināsim?

-    Izbeidz, Lūkas, - Alerons norādīja, paķēra no galda "Metrobleida" uzņēmuma vizītkarti un no kabatas izņēma pildspalvu. - Kādi bija tie cipari uz atslēgas?

-    A, divi, viens, viens, nulle, un otrā pusē trīs, deviņi, septiņi, pieci, seši, četri, divi, - Bišops paskaidroja.

Alerons tos pierakstīja uz vizītkartes.

-    Labi, - Lūkass samiemieciski novilka. - Manuprāt, tas ir skapītis numur divi tūkstoši simt desmit ēkas austrumu pusē. Un vienā lietā tev tiešām taisnība: tās atslēgas nekam nav derīgas. Tātad otrs skaitlis ir papildu kodatslēgai, ko viņš tur uzstādījis. Vai būs vēl kāds dižens padoms, iekams mēs ar Ali pošamies ceļā?

Bišops palūkojās uz viņiem.

-    Vai esi domājis, kā tiksiet iekšā? Tur noteikti ir novērošanas kameras un sargi.

-    Par to neuztraucies, Bišop! - atcirta Lūkass. - Tu tik sēdi te un kustini smadzenes, kamēr pulkstenis tikšķ uz priekšu.

Ar īkšķi paberzējis pieri, Alerons raudzījās uz atslēgu Bišopam rokā.

-    Neizlaid to no pirkstiem! Gadījumam, ja kaut ko izdomāsi. Es pats zinu dažus trikus ar atslēgām, tā ka par mums neraizējies.

-    Ceru, ka tev taisnība, - Bišops sacīja. - Ja jums izdosies tikt pie dokumentiem, uzraksti īsziņu, lai man ir kaut kas konkrēts, ko pusnakti piedāvāt Torpam. īsziņu sūti jebkurā gadījumā, bet nezvani. Es gribu, lai līnija ir brīva, kad viņš zvanīs.

-    Labi, - Alerons atteica.

Lūkass uzmeta somu plecā un jau devās uz ārdurvju pusi, bet pusceļā apstājās un atgriezās, izņēma no kabatas salocītu papīra lapu un nometa uz galda Bišopam priekšā.

-    Tu prasīji, - viņš norūca un devās uz izeju. Atbultējis durvis, viņš stāvēja un gaidīja.

Alerons piecēlās un pastiepa roku. Mendreiks to paspieda.

-    Pateicos par palīdzību, - sacīja Alerons. - Ceru, ka tavam vecajam viss būs kārtībā.

Mendreiks pasmaidīja.

-    Paldies. Dodiet ziņu, kad izglābsiet Dženu. Ir tāda sajūta, ka es viņu jau pazīstu.

-    Tev viņa patiks, - Alerons sacīja un pamāja Bišopam. - Tāpat kā visiem.

Tad viņš pievienojās Lūkasam, un abi izgāja naksnīgajā tumsā.

ASTOŅDESMIT OTRĀ NODALA

Bišops tik tikko manīja viņu aiziešanu un gluži vienkārši sēdēja ar atslēgu rokā. Domāja. Pulkstenis rādīja desmit un piecdesmit tris. Lai kaut ko izdomātu, atlikušas sešdesmit septiņas minūtes.

Aleronam viņš nebija melojis. Viņš tiešām cerēja, ka puiši pierādīs viņa maldus, tomēr tas šķita neticami. "Dokumentiem kaut kur jābūt. Noteikti. Tikai jāsaprot, kur ir šī vieta."

Lai to izdarītu, Bišopam vajadzēja noskaidrot šo divu skaitļu nozīmi. "A2110" un "3975642". "Katrs uzrakstīts savā atslēgas pusē. Tātad attiecas uz divām pilnīgi atšķirīgām lietām, kuras vieno kopīgs nolūks. Dokumentu atrašanās vieta. Tās noteikti nav ģeogrāfiskās koordinātas, bet varbūt norāda uz vietu kādā ne tik acīmredzamā veidā." Turklāt šie skaitļi Bišopam šķita pazīstami. "Nē, ne pazīstami. Tas nav īstais vārds. Taču kaut kas rausta manas apziņas aukliņu, kura noteikti nav saistīta ar koda kombināciju."

Pēkšņi viņa redzeslokā parādījās roka, un tā nolika uz galda atvērtu Dr. Pepper dzēriena pudeli.

-    Arts tam bezgalīgi tic, - sacīja Mendreiks, iemalkoja no savas pudeles un apsēdās Bišopam pretī. - Sauc to par lubrikantu prātam. Protams, runā arī par cukura daudzumu.

Pateikdamies Bišops pielieca galvu, paņēma pudeli un iedzēra malku. Viņš cerēja, ka Mendreiks turpinās klusēt, bet tas turpināja:

-    Risinājums būs. Cilvēks var domāt un domāt, bet beigās risinājums parādās pats.

-    Protams, - Bišops nopūties atzina.

Viņš palūkojās uz atslēgu kreisajā rokā, nopētīja uzllmlti un sarauca pieri. Sarunā ar Aleronu un Lūkasu viņš bija palaidis garām visvienkāršāko lietu. Norāvis lapiņu, viņš uz atslēgas ieraudzīja iegravētus burtus. "Praiss."

Parasti uz atslēgām iegravē ražotāja nosaukumu. Piemēram, Jeils vai Čabs. Vai vispār neko neiegravē. Par Praisu Bišops neko nebija dzirdējis. "Varbūt atslēdzniekiem ir tradīcija personalizēt atslēgas, kad tās tiek pasūtinātas no ražotāja?"

Mendreikam viņš sacīja:

-    Vai jums te ir "Dzeltenās lapas"?

-    Protams. Alekša tās glabā... - Mendreiks apklusa un turpināja tikai pēc mirkļa: - Tām jābūt rakstāmgaldā man aiz muguras. Kuru rajonu? - viņš pajautāja, pieceldamies no krēsla.

-    Vispirms pamēģināsim Manhetenu.

Pilots aizgāja līdz sekretāres galdam. Apkārtni joprojām ierobežoja koši dzeltenā policijas lente. Mendreiks palīda zem tās un pārmeklēja atvilktnes. Atgriezies viņš pasniedza Bišopam tālruņu katalogu. Bišopam bija šķitis, ka tas būs biezāks. "Laikam jau mūsdienās visas atbildes uz jautājumiem var atrast intemetā."

Atvēris sadaļu "Atslēdznieki", Bišops pārskatīja sarakstu, kamēr nonāca pie burta "P". Nākamās lappuses viņš šķira daudz lēnāk. Un drīz vien apstājās. Pa kreisi, pašā apakšā, atradās reklāma, kura aizņēma ceturtdaļu lappuses. "Visas jūsu problēmas ar slēdzenēm ir atrisinātas!" vēstīja milzīgs sarkans teksts. Zem tā mazākiem burtiem bija norādīts nosaukums "Praisa atslēgas". Bišops pārlasīja tekstu un pievērsās attēlam, kurā redzama firmas ēka - neliels, bagātīgi apgādāts veikals ar stikla fasādi un stikla durvīm. Ar dzīvokli augšstāvā. Tad viņš palūkojās uz adresi un pasmaidīja.

Austrumu Otrā iela, simt desmitais numurs.

Ja šī adrese jāuzraksta uz nelielas lapiņas, tad var saīsināt līdz "110A2". Vai līdz "A2110". Iespējams. Bišops cerēja, ka veikala īpašnieks tiešām dzīvo augšstāvā.

Viņš atkal ieskatījās pulkstenī. Desmit un piecdesmit deviņas. Jādodas ceļā. Izrāvis lapu no kataloga, Bišops paķēra mugursomu, iebāza kabatā Lūkasa lapiņu un piecēlās no krēsla.

-    Liekas, tev taisnība, - viņš sacīja pilotam. - Varbūt tas tiešām ir kāds pavediens. Es nemūžam neaizmirsīšu, ko esi izdarījis mūsu labā.

-    Es arī ne, - Mendreiks attrauca. - Nākamreiz pieskaitīšu rēķinam.

Bišops pasmaidīja, devās pie durvīm un izgāja automašīnu stāvlaukumā. Tajā bija palikusi tikai Dženas Honda un Mendreika Mercedes. No Kortisa Lexus nebija ne vēsts - to acīmredzot paņēmuši policisti. Nonācis pie Dženas auto, viņš izņēma no kabatas atslēgas, ko Džena bija iedevusi, un atslēdza durvis. Viņš nometa mugursomu uz pasažieru sēdekļa un jau grasījās sēsties pie stūres, bet tad izvilka no kabatas lukturīti un devās nopētīt automobiļa aizmuguri.

Nogūlies uz muguras, Bišops pievilkās, lai ķermeņa augšdaļa atrastos zem transportlīdzekļa. Iesāpējās vēdera muskuļi, un Bišops uz mirkli norima. Gadījums ar Trim Lāčiem bija palicis tālā pagātnē. Tajos laikos, kad viņa vienīgais mērķis bija izkļūšana no cietuma un īstā vainīgā atrašana. "Savādi, kā dzīve var mainīties! Nemūžam nebūtu iedomājies, ka nonākšu tādā situācijā."

Viņš ieslēdza lukturīti un apspīdināja automobiļa apakšu. Jau pēc dažām sekundēm viņš tieši blakus izplūdes sistēmas rezona-toram ieraudzīja ar magnētu piestiprināto raidītāju. Noņēmis ierīci, viņš izslīdēja ārā no automobiļa apakšas, piecēlās, pārmeta guvumu pāri žogam un tad sēdās pie stūres.

ASTOņDESMIT TREšā NODALA

Kortlendas aleja atrodas Ķīniešu kvartālā starp Kanāla ielu un Franklina ielu, un tā ir viena no pēdējām Ņujorkas alejām. Šaurā, netīrā sānieliņa stiepjas divu kvartālu garumā un gandrīz vienmēr ir tumša. Dienā tā kalpo kā piebrauktuve piecus un sešus stāvus augstajām noliktavām un fabrikām, naktī - par patvērumu narkomāniem un bezpajumtniekiem. Pēdējos gados aleja kļuvusi pievilcīga ari mūzikas video režisoriem, kuriem dots uzdevums panākt, lai viņu klientiem ar bērnišķīgajām sejiņām būtu kaut neliela ticama līdzība ar ielu cilvēkiem.

Trešdienas vakarā pulksten deviņos un piecdesmit septiņās alejā neviena nebija. Mārtiņš Torps lēni stūrēja furgonu ziemeļu virzienā pa bruģēto ielu. Viņš pabrauca garām izejām ugunsgrēku gadījumiem, sīkiem uzņēmumiem, kur slikti atalgoti

strādnieki raujas vaiga sviedros, durvīm ar piekaramām atslēgām un aizslēģotām ieejām, drīz vien nonākot pie ēkas, ko rotāja grafiti.

-    Nu, abi, - viņš uzsauca, nopētīdams ielu, - kāpiet ārā!

Viņš pagriezās sēdeklī un ieraudzīja Deniju, kura jau bija izkāpusi pa aizmugures durvīm un sniedzās pēc Dženas. Torps automašīnu stāvlaukumā bija saslēdzis sievieti roku dzelžos, lai gan viņa joprojām atradās narkotiku varā. Taču drīz tā beigsies, un tad viņa lūgsies pēc nākamās devas.

Torps izkāpa, aizcirta aizmugures durvis un atkal apsēdās pie stūres, attaisīja logu un nolūkojās, kā Denija aizstiepj viešņu līdz brūnām metāla durvīm blakus aizslēģotajām un atslēdz abas smagās piekaramās atslēgas.

Šo vietu viņi sen nebija izmantojuši - jau kopš slepenā aģenta laikiem, kad šeit tika nopratināti aizdomās turamie informatori un nevajadzēja uztraukties, ka ārpasauli sasniegs upuru kliedzieni. Ketrala organizācija to joprojām nomāja, taču ēka vairs netika lietota, jo darbība pārcēlās uz rietumiem. Torps brīnījās, kādēļ organizācija to nav nodevusi apakšīrē, bet, kā mēdz teikt, mans ir mans. Pat vislielākajās pilsētās ir tādas slepenas vietiņas, kuras atrast var tikai zinātājs. Un Torps zināja.

Kad Denija noņēma otru piekaramo atslēgu, Torps sadja:

-    Atceries, par ko mēs vienojāmies! Apgaismojumam jābūt pietiekamam, lai nepieļautu kļūdas, turklāt tu viņai nedrīksti ne pirkstu piedurt, kamēr neesmu devis atļauju. Saprati?

Denija pamāja un savilka lūpas smaidā, tad atvēra durvis, iestūma Dženu tumsā un pati sekoja. Torps zināja, ka ilgi tur tumšs nebūs. Viņš jau iepriekš bija pārbaudījis, ka apgaismojums pirmajā stāvā joprojām ir kārtībā, un nolicis Denijas iemīļotos instrumentus atklātā vietā, lai vēlāk varētu likt lietā.

Klusībā smaidīdams, Torps paņēma mobilo tālruni un uzmeklēja mājaslapu, kurā varēja sekot Dženas automobilim. "Iespējams, mēs tik labi sastrādājamies tieši tādēļ, ka mūs vieno šie sīkie seksuālie grēciņi, padarot mūs par nepiederošiem pārējai pasaulei." Lai gan Torps uzskatīja, ka viņa aizraušanās ar jauniņām meitenēm ir daudz veselīgāka par Denijas sadistiskajām tendencēm. "Manas partneres gultā pamostas no rīta. Vismaz lielākajā daļā gadījumu."

Bet - katram savs. Turklāt Torps bija pārliecināts, ka Dženai neizdosies no šīs jezgas izkļūt dzīvai. Viņa bija redzējusi sagūstī-tājus vaigā. Un visiem kādreiz pienāk gals. Atšķirība vien tā, ka viņai process būs mazliet sāpīgāks nekā citiem. "Labi, daudz sāpīgāks. Bet tas būs tikai uz dažām stundām. Un viss."

Stūrēdams prom pa Kanāla ielu, Torps neatrāva ads no mobilā tālruņa ekrāna. Sarkanais punktiņš joprojām atradās vecajā vietā. Upes otrā krastā, "Metrobleida pakalpojumu" stāvlaukumā, kurp bija devies Bišops, lai izmantotu helikopteru.

Kaut arī cerības, ka Bišops izmantos Dženas automobili, lai nokļūtu atpakaļ pilsētā, bija vārgas, Torps tomēr neatmeta ar roku. Vēl bija palikusi viena stunda.

Pa šo laiku daudz kas varēja mainīties.

ASTOŅDESMIT CETURTĀ NODALA

Austrumu Otrajā ielā Bišops iegriezās vienpadsmitos un četrdesmit trijās. Pēc minūtes viņš jau bija atradis atslēdznieka veikalu. Tādā stundā satiksme nebija blīva, ari gājēju šķita maz. Viņš samazināja ātrumu un meklēja iespēju novietot auto. Vienīgā brīvā vieta bija kvartāla galā pie zīmes "Apstāties aizliegts". Nelikdamies par to ne zinis, Bišops atstāja automobili ielas malā un skriešus metās divsimt jardus atpakaļ līdz veikalam.

Sarkanbrūnais nams realitātē izskatījās daudz pieticīgāks. Fotogrāfijā redzamajiem logiem un durvīm priekšā bija aizvirtņi. Pa kreisi atradās vēl vienas durvis ar dažiem pakāpieniem. Bišops pamanīja zvana pogu - izskatījās jauna - un ķieģeļu sienā iebūvēto namruni. Tas liecināja, ka augšstāvā dzīvo viens īrnieks, nevis vairāki.

Pirkstu no pogas viņš neatrāva aptuveni desmit sekundes. Tā kā atbildes nebija, viņš zvanīja vēl pusminūti. Beidzot skaļrunī atskanēja dobja vīrieša balss.

-    Man ir ausis! - svešais uzsauca. - Ko vajag?

-    Esmu Rendala Brenana draugs, - Bišops pavēstīja.

Pēc īsas pauzes vīrietis sacīja:

-    Pagaidi.

Bišops saskaitīja četrdesmit piecas sekundes, un tikai tad klikšķi liecināja, ka durvis tiek atbultētas. Beidzot tās pavērās uz iekšu, un ailā stāvēja tumsnējs vīrietis platiem pleciem. Apmēram piecdesmit gadus vecs, Bišops sprieda. Kādas divas collas garāks par Bišopu, ērtās čībās un melnā, austrumnieciska stila kimono, kas nespēja noslēpt īpašnieka vēderu. īsi apcirptajā bārdā un pie deniņiem jautās sirmi pavedieni, taču seja joprojām šķita jauneklīga. Labo roku vīrietis turēja aiz muguras tā, lai nācējs to neredzētu.

-    Kas tad nu? - viņš jautāja.

-    Rendals Brenans, - Bišops atkārtoja.

-    To es sapratu. Bet kas tu tāds?

Vīrietis mēģināja izskatīties un izklausīties mierīgs, taču Bišops uzreiz saprata, ka reiz šis cilvēks dienējis armijā. Taisna stāja, ierocis aiz muguras, modras acis, kad nopēta apkārtni un nejauši garām braucošu automobili. Varbūt jūras kājniekos, ja reiz pazīstams ar Brenanu. Un pēkšņi Bišops saprata, ko nozīmē otrs skaitlis.

-    Trīs, deviņi, septiņi, pieci, seši, četri, divi, - viņš sacīja.

-    Vai tas kaut ko nozīmē? - vīrietis vaicāja.

-    Karavīrs nekad neaizmirst sava pirmā ieroča sērijas numuru, - Bišops paskaidroja, izņemdams no kabatas atslēgu un parādīdams svešajam. - Manējais bija seši, septiņi, pieci, astoņi, divi, deviņi, seši. Jūsējais uzrakstīts te kopā ar jūsu vārdu un adresi. Praiss, vai ne?

Vīrietis sarauca pieri.

-    Mēs esam pazīstami?

-    šaubos, - Bišops attrauca. - Grasāties mani nošaut vai tomēr aicināsiet iekšā?

Kādu brīdi nopētījis savādo viesi, Praiss pasmaidīja, piespiedās pie sienas un parādīja labo roku. Tajā viņš turēja četrdesmit piektā kalibra pusautomātisko pistoli, kas tanī brīdī mērķēja grīdā.

-    Seko gaismai, - saimnieks sacīja.

Bišops pagāja viņam garām un dzirdēja, kā tiek aiztaisītas durvis. Gaitenī dega viena vienīga spuldzīte. Vairāk gaismas plūda no nelielas dzīvojamās istabas gaiteņa galā. Nonācis tur, Bišops ieraudzīja vienu logu, kas veda uz nelielu pagalmu. Pagriezies viņš pamanīja tuvojamies Praisu. Roka un ierocis nu bija halāta kabatā. Tieši pa kreisi no Bišopa atradās durvis - droši vien izeja uz veikalu. Pa labi vīdēja kāpnes, kas acīmredzot veda privātākās telpās. Uz dzīvojamās istabas grīdas glītās kaudzītēs bija sakārtoti žurnāli, avīzes un reklāmsūtījumi. Pie labās puses sienas piecos lielos podos gluži kā parādē rindojās telpaugi. Turpat bija piestiprināts sarkanmelns taksofons, kas izskatījās vecāks par Bišopu un kam klausule karājās uz āķa vienā pusē.

-    Tagad atceros, kur esmu tevi redzējis, - Praiss secināja un, pieliecis galvu, nopētīja Bišopu. - Pēc psihopāta tu neizskaties.

-    To pamanījuši ari citi, - Bišops attrauca. Viņš zināja, ka policistiem un karavīriem tiek mācīts būt modriem, bet joprojām jutās pārsteigts, dk ātri Praiss viņu atmaskojis. - Bet līdz rītausmai viss var mainīties.

Praiss palodja galvu.

-    Atmaksa ir gauži saprotama lieta. Ja tā ir garantēta. Tava vienība un rangs?

-    Sākumā Bravo rotas Trešā jūras kājnieku korpusa pirmais bataljons, Havaju salas. Vēlāk Otrās rotas "C" vads ar bāzi Jork-taunā. Seržants.

-Jā, dzirdēju par viņiem no pašreizējiem karavīriem. Ātrās reaģēšanas antiterorisma nodrošināšanas komanda. "Atvairīt, atrast, aizsargāt", vai ne?

-    Tieši tāds bija mūsu sauklis, - saraucis pieri, atzina Bišops.

- Jūs pietiekami labi pazināt Brenanu un tātad uztraucāties par viņa likteni. Un izrādās, ka pazīstat ari mani. Kāpēc nemērķējat uz mani no četrdesmit piektā kalibra ieroča?

-    Cilvēks ar tādu pagātni nenogalina pulkvedi, - Praiss sacīja, paraustīdams plecus. - Vai viņa meitu. Mēs to zinām ari tad, ja tiesnesis spriež dtādi.

-    Paldies. Vajadzēja jūs iecelt zvērināto kārtā.

-    Vienmēr laipni. Pieņemu, ka esi ticis uz pēdām īstajam slepkavam?

-    Biju, bet tad viņš drošības nolūkos nolaupīja manu draudzeni. - Bišops paraudzījās uz atslēgu paša rokā. - Bet ceru, ka šī man palīdzēs sagādāt kaut ko tādu, kas ļaus viņai tikt brīvībā. Diemžēl man vairs nav daudz laika.

-    Tad nāc man līdzi, - Praiss noteica un no tās pašas kabatas, kurā bija ielicis ieroci, izņēma milzīgu atslēgu saišķi. Ar vienu no tām viņš atslēdza durvis pa kreisi no Bišopa, atvēra vaļā, pasniedzās pie gaismas slēdža un iegāja telpā.

Bišops sekoja un attapās vienā no diviem gariem gaiteņiem, kas stiepās veikala ēkas dziļumā. Plaukti tiešām bija tik pilni kā fotogrāfijā. Nogriezušies pa kreisi, Praiss un Bišops pagāja garām dažādiem seifu, durvju actiņu, zvanu, namruņu, durvju atduru, ķēdīšu, pastkastīšu, eņģu, signalizācijas ierīču, kā arī cilindrisko, piekaramo atslēgu, aizšaujamo bultu un durvju aizvērēju paraugiem.

-    Man pieder visa māja, zini, - Praiss skaidroja. Čības plīkšķot sitās viņam pret papēžiem. - Pateicoties viņam.

-    Brenanam? - Bišops pārjautāja un ieskatījās pulkstenī. Vienpadsmit un četrdesmit astoņas. "Drīz zvanīs Torps. Un droši vien pienāks ari īsziņa no Alerona."

-    Jā. Pirms pieciem gadiem es nomocījos ar problēmām, par kurām tagad nestāstīšu. Parastais stāsts par grūtībām samaksāt kredītu. Mani jau aplaimoja ar īpašuma atsavināšanas papīriem, bet tad pēkšņi mana hipotēka tika nomaksāta vienā rāvienā. -Praiss apstājās pie vēl vienām durvīm ēkas dziļumā un sāka meklēt vajadzīgo atslēgu. - Es vismaz beidzu dzert. Izrādījās, ka pulkvedis bija uzraudzījis savu veco seržantu kopš kara laikiem un vienā jaukā dienā devies glābt.

-    Kopš Vjetnamas? - Bišops jautāja. - Jūs neizskatāties tik vecs.

-    Labi gēni un regulāra fizkultūra. - Praiss atrada atslēgu un atdarīja durvis. Aiz tām bija šauras kāpnes, kuras apgaismoja kāda lampa no pagrabstāva. Praiss gāja pirmais un turpināja stāstīt: - Dažas dienas vēlāk pulkvedis uzradās pie manām durvīm. Es metos ceļos viņa priekšā. Piecēlis mani, viņš paskaidroja, kādu pakalpojumu grib saņemt pretī.

Kāpņu lejasgalā Bišops paraudzījās apkārt. Viņi atradās šaurā telpā ar zemiem griestiem, un tā stiepās visas ēkas garumā. Griestos bija iebūvētas tris dienasgaismas lampas. Tuvāk ieejai stāvēja milzīgs koka darbagalds, kura virsma nokrauta ar dažādām slēdzeņu detaļām. Ķieģeļu sienu pa kreisi no Bišopa aizņēma plaukti ar neskaitāmiem instrumentiem. Pie pretējās sienas varēja redzēt piecus metāla dokumentu skapjus, blakus tiem - garu melnu rakstāmgaldu ar datoru un nepieciešamajiem aksesuāriem. Tajā pašā sienā bija iebūvēts seifs ar kodatslēgu. Pa labi no Bišopa bīdāmā siena norobežoja mazāku telpu, kurā varēja saskatīt svaru stieņus un vingrošanas aprīkojumu. Tādējādi kļuva saprotama Praisa replika par regulāru fizkultūru.

-    Kāds bija tas pakalpojums? - Bišops jautāja.

Praiss piegāja pie seifa, notupās un ievadīja divpadsmit ciparu kodu.

-    Brenans teica, ka būšu viņa personīgais individuālais seifs. Ja kāds ieradīsies un nosauks mana pirmā ieroča sērijas numuru, tad es atdošu šim cilvēkam glabāšanā nodoto lietu. - Praiss atvēra seifu un izņēma vecu, apmēram divas pēdas garu un pēdu platu karavīra kasti no metāla. Vāku ciet turēja plāksnīte uz tērauda cilpas un vienkārša piekaramā atslēga. - Dīvainākais ir tas, ka dienesta laikā mums ar pulkvedi nebija sevišķi draudzīgu attiecību. Nekas īpašs nenotika, bet man vienmēr bija aizdomas, ka, viņaprāt, ierindniekam allaž jāzina sava vieta un jāsamierinās ar dzīvi. - Praiss papurināja galvu. - Nolādēts, nezinu. Varbūt ar laiku viņš mainījis uzskatus.

-    Tā mēdz gadīties, - Bišops sacīja. - Lai cilvēkam uzticētos, nevajag viņu obligāti iemīlēt. - Viņš pamāja uz kastes pusi. - Kad Brenans nomira, tu ieskatījies kastē?

-    Tas būtu loģiski, vai ne? - Atslēdznieks piecēlās kājās un paraustīja plecus. - Viens no darījuma nosacījumiem paredz, ka es neļaujos kārdinājumam pat viņa nāves gadījumā. Viņš garantēja, ka tas nav nekas nelikumīgs, tikai kaut kāds mantojums, tādēļ es devu savu vārdu un esmu to turējis. Lai kas tur arī būtu, tas nav mans. Laiku pa laikam mani moka ziņkāre, taču ne tik spēcīga, lai es lauztu solījumu. Tāds nu muļķis es esmu.

-    Vārda turēšana nav nekāda muļķība, - Bišops noteica un nometās ceļos pie kastes, paņēma piekaramo atslēgu saujā un ielika atslēgu slēdzenē. Derēja lieliski. Viņš pagrieza atslēgu pulksteņrādītāja virzienā, un atskanēja klikšķis. Tad viņš izņēma atslēgu no cilpas, nolika uz grīdas, pacēla metāla aizbīdni un atvēra kasti.

ASTOŅDESMIT PIEKTĀ NODALA

Metāla kastē atradās vienkārša melna dokumentu mape, kādu var atrast gandrīz jebkurā kancelejas preču veikalā. Tā bija no stingra kartona, ar koka galiem, aizslēdzamu vāku un ātršuvēja mehānismu iekšpusē. Laika gaitā mapes vāki šķita nodiluši, un nebija nevienas norādes par saturu.

Bišops izņēma mapi no kastes. Tā izrādījās smagāka, nekā viņš domājis.

-    Liec te, - Praiss mudināja, pastumdams iesāktās slēdzenes un instrumentus uz vienu darbagalda pusi. Bišops piegāja klāt un novietoja mapi uz stipri izvagotās virsmas, blakus nolikdams savu mobilo tālruni. Tad viņš nospieda vāka slēdzenes pogu un atvēra mapi vaļā.

Iekšā izrādījās saspiesti neskaitāmi dokumenti, ko vietā noturēja metāla skava. Visi papīri bija salikti plastmasas maisiņos ar aiztaisāmu galu vai kancelejas kabatiņās. Pacēlis skavu, Bišops saņēma dokumentus abās rokās un tad izklāja uz galda.

Stāvēdams pretējā pusē, Praiss jautāja:

-    Gribi, lai atstāju tevi vienu?

-    Kā vēlies, - Bišops attrauca, paraustījis plecus. Ja Praiss uzskatīja, ka jāpaliek, Bišops nolēma viņam neiebilst. Turklāt Bišops sprieda, ka šim cilvēkam ir tiesības redzēt, ko viņš tik ilgu laiku sargājis.

Bišops pacēla maisiņu, kurā atradās tikai viena papīra lapa -vēstules uzmetums. Teju bērnišķīgais rokraksts rindu beigās izteikti stiepās uz augšu, taču ikviens vārds bija skaidri izlasāms.

"Te runā Zodiaks. Es vakarnakt noslepkavoju taksometra šoferi Vašingtona laukumā..." Vārdi "noslepkavoju" un "laukumā" bija nosvītroti un aizvietoti ar "nogalināju" un "ielā". Tālāk sekoja: "...Kļavas ielā un..."

Ar to vēstule beidzās.

Acīmredzot Eberts pārdomājis vai sācis dtu uzmetumu. Lai vai kā, Bišops zināja, ka ir atradis Hūvera krātos dokumentus par Zodiaku. Vismaz kādu laiku visas šīs lietas bijušas sērijslepkavas ridbā. Lai ari vēstule atradās maisiņā, Bišops jutās netīrs, vien turot to rokā.

Praiss joprojām stāvēja pie galda. Bišops pasniedza viņam vēstuli un pats paņēma nākamo maisiņu. Tajā bija salocīts melns materiāls bez jebkādām norādēm. Saraucis pieri, Bišops nolika to malā un paņēma divus citus maisiņus - katrā bija pa grāmatai cietos vākos. Lielākā izrādījās šifrētāju un kodēt?"..

rokasgrāmata, savukārt mazākā aprakstīja romiešu alfabēta vēsturi.

"Puisis ar plašu interešu loku," Bišops domās secināja. Viņš iztēlojās pacientu slimnīcas palātā uz gultas centīgi apgūstam perfektu sistēmu, kā tracināt presi, kamēr pats iznīcina nejauši izvēlētus sabiedrības locekļus.

-    Ei, vai tā ir īsta? - Praiss iesaucās, platām acīm pētīdams nepabeigto vēstuli.

-    Ceru, ka jā, - Bišops noteica un pievērsās mobilajam tālrunim, kas tobrīd iepīkstējās. Bija atnākusi īsziņa. Atvēris to, Bišops ieraudzīja trīs vārdus: "Neveiksmīgi. Un tev?" Tātad no Alerona. Bišops veikli uzrakstīja atbildi: "Jā, parunāsim vēlāk."

No nākamās kabatiņas viņš izņēma direktoram Hūveram adresētu drukātu ziņojumu uz trim lappusēm. Datēts ar tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada septiņpadsmito novembri. Pēdējās lappuses apakšā bija Artura Mendreika vārds un paraksts. Mendreiks ziņojis, ka Eberts ar viņu labprātīgi runājis tūkstoš deviņsimt sešdesmit septītā gada decembrī un sūdzējies par biežu atmiņas zudumu, kas sācies pēc tam, kad kādu vakaru ar draugiem uzsmēķējis marihuānu.

Bišops pazina daudzus, kas lietojuši tādas cigaretes. Līdz ar to viņš zināja, ka zālīte nav bīstamāka par alkoholu un izraisa mazāku atkarību. Un tai noteikti nav pa spēkam padarīt cilvēku psihiski slimu. Bet, Bišops sprieda, tā var kļūt par katalizatoru un ietekmēt lietotāja psiholoģisko stāvokli. Ārsti laikam domājuši tāpat, un drīz pēc šīs atzīšanās Ebertam noteikta diagnoze "maniakāli depresīvā slimība".

Ziņojumam bija pievienots slimnīcas izraksts ar datumiem, kad Eberts atstājis ārstniecības iestādi, un galīgās izrakstīšanās dokumenti. Eberts sabiedrībā atgriezies tūkstoš deviņsimt sešdes

mit devītā gada septiņpadsmitajā decembrī. Bišops zināja, ka tad ari beigusies slepkavošana - acīmredzot ārsti atraduši iedarbīgas zāles. Vai vismaz tādas, kas atturējušas no briesmu darbiem. Tā Bišops cerēja. Viņš negribēja domāt par to, kas notiktu, ja Eberts pārstātu lietot medikamentus. Un dk neatklātu slepkavību iekrātos pa šiem četrdesmit gadiem.

-    Šis tev liksies interesants, - Bišops sadja Praisam, ielikdams dokumentus kabatiņā un paslidinādams pāri galdam.

Pats viņš paņēma papīru ar norādi "FIB kriminālistu ziņojums". Tā bija atskaite par asins analīžu rezultātiem, kuras ņemtas no melnās kokvilnas jakas ar kapud, kas atrasta Eberta palātā un kam uz krūtīm izšūts tēmēklis. "Lūk, kas bija tajā maisiņā, ko es tikko noliku malā!" Bišops sprieda. Braiens Hārtnels, vienīgais izdzīvojušais liecinieks pie Beriesas ezera nogalinātās Sese-lijas Šeperdas lietā, ziņoja, ka slepkavam bijusi tieši tāda jaka. Analīžu rezultāti liecināja, ka atrastas gan Šeperdas, gan Hārt-nela asinis, kā ari Eberta mati. Uz abām grāmatām un vēstuļpa-pīra atrasti Eberta pirkstu nospiedumi.

Bišopam tas viss Šķita nomācoši. Pret pašu ierosinātā krimināllieta bija iemādjusi, dk bīstami ir pārsteidzīgi secinājumi, taču šādus pierādījumus šķita grūti ignorēt.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit un piecdesmit astoņas. Pēc divām minūtēm zvanīs Torps - Bišops bija absolūti pārliecināts, ka nelietis būs punktuāls, ja vien negribēs paspēlēties. Lai vai kā, Torps kaismīgi alka pēc šiem dokumentiem, taču Bišops joprojām nebija sapratis tādas apsēstības iemeslu. "Kādēļ šī informādja par Ebertu ir tik vērtīga?"

-    Pilnīgi neticami, - Praiss noteica, lasīdams Mendreika ziņojumu. - Ziņu dienesti par tādiem papīriem maksātu milzu naudu.

- Laikam gan, - Bišops attrauca un nometa viņam priekšā kriminālistu atskaites, bet pats pasniedzās pēc maisiņa, no kura izvilka sešas plānas, kopā saspraustas kopējamā papīra loksnes. Kopijas rēķiniem, kas par Eberta uzturēšanos slimnīcā maksāti no sešdesmit astotā gada novembra līdz sešdesmit devītā gada decembrim. Tie apliecināja, ka visu laiku maksājusi Kebnekajses korporācija.

Kebnekajse. "Jau atkal tas pats vārds/' Bišops domās sprieda un pēkšņi atcerējās Lūkasa zīmīti, ko bija ielicis kabatā. Līdz šim nebija radies bridis to izlasīt.

Atlocījis lapu, viņš ieraudzīja tekstu ar lielām atstarpēm starp rindiņām. Tas vēstīja par šo kompāniju. Bišops pieņēma, ka informāciju Lūkass nozadzis no kāda valdības servera. Tika apstiprināts, ka patlaban tā ir bezpeļņas organizācija, kam pieder Vi-louvrivsas pansionāts Sanfrancisko pilsētā, Kalifomijas štatā. Organizācija reģistrēta tūkstoš deviņsimt sešdesmit septītā gada septītajā augustā, un nākamā gada deviņpadsmitajā maijā tai piešķirts ar nodokļiem neapliekama uzņēmuma statuss. Tālāk sekoja ikgadējās atskaites par organizācijas bruto apgrozījumu. Skaitļi nešķita iespaidīgi. Bišops sprieda, ka iestāde tik tiķko savilkusi galus kopā. Tekstā bija lasāmi ari četru pašreizējo direktoru padomes locekļu uzvārdi. Bišops nepazina nevienu.

Pašā apakšā, atsevišķā rindā, bija norādīts cilvēks, kurš reģistrējis organizāciju. Un to Bišops pazina ļoti labi. Ja tas nozīmēja tieši to, ko Bišops domāja, tad nu bija saprotams, kādēļ Torpam šie dokumenti ir tik vajadzīgi. Un kādēļ viņš gājis tik tālu, lai pie tiem tiktu.

Bišops saknieba lūpas un pārskatīja atlikušos papīrus. Aģenta Gilberta Devro ziņojumā uzskaitīts pilnīgi viss, ko atrada Eberta palātā tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada divdesmitajā novembrī; lielākā daļa šo mantu atradās uz galda Bišopam priekšā. Zem ziņojuma Bišops atrada oriģinālo dokumentu par Eberta uzņemšanu slimnīcā. Tas atradās smilškrāsas kartona vākos, un virspusē uzdrukāts Eberta vārds un dzimšanas datums. Iekšpusē, labajā augšējā stūri, bija pielīmēta četrdesmit gadus veca, melnbalta fotogrāfija ar parakstu "Timotijs Eberts".

Tanī brīdī Bišops juta, kā saceļas matiņi uz skausta. "Lūk! Tiklīdz ir rokā pēdējais gabaliņš, mozaīkas attēls top skaidrs. Viss beidzot ir skaidrs." Lai ari dokuments tikai apstiprināja Lūkasa atrasto informāciju, tomēr likās briesmīgi skatīties pazīstamā sejā. Līdzība šķita acīmredzama. Pēdējoreiz Bišops šo seju bija redzējis pirms gandrīz pieciem gadiem. Vakara ziņās. Sižetu par kādu vīru, kurš gājis bojā dabiskos apstākļos, un spriedelējumus par to, kā turas viņa dēls. Tomēr šī cilvēka nāve nemazināja dokumentu svarīgumu. Bišops to saprata. Tieši konkrētā cilvēka seja nozīmēja visvairāk. Pareizajiem cilvēkiem tā būtu veselas bagātības vērta. Un nepareizie maksātu vēl vairāk.

Pēkšņi atskanēja elsas, un Bišops pacēla galvu. Praiss nometa papīrus zemē, izstiepa rokas un ieķērās galda malā. Lūpas kustējās, taču vārdus nevarēja sadzirdēt. Mirkli raudzījies kādā punktā Bišopam virs galvas, viņš nogāzās uz grīdas.

Kāpņu lejasgalā stāvēja Torps. Rokā turēdams Gloka sistēmas pistoli ar skaņas slāpētāju.

ASTOŅDESMIT SESTĀ NODALA

Bišops rīkojās instinktīvi - nepilnas sekundes laikā ar kreiso roku izvilka aiz siksnas aizbāzto Bērētas sistēmas pistoli un nomērķēja tieši Torpam pierē. Stobrs nekustējās, it kā neredzama aukla to savienotu ar mērķi.

-    Met zemē! - pavēlēja Bišops.

-    Protams, Džimij. - Torps pasmaidīja, izpleta pirkstus, un ierocis ar skaļu tinkšķi nokrita uz grīdas. Tad viņš piegāja tuvāk, noliecās, pacēla Praisa nomestos dokumentus un tuvojās galdam.

Ar pistoles stobru nemainīgi sekodams pretiniekam, Bišops paslīdēja viņam garām un pietuvojās kāpnēm.

Smiedamies Torps nostājās Bišopa vietā pie galda un sāka cilāt papīrus, it kā neviens neapdraudētu viņa dzīvību.

-    Tātad tu atradi izsekošanas ierīci, ja? - Torps vaicāja. - Varu saderēt, ka uzgāji pirmo un nākamo vairs nemeklēji, vai ne? Nu, Džimij, tev gan vajadzētu zināt, ka es neko nedaru pa roku galam.

Bišops pacēla Torpa ieroci un notupās blakus Praisam, ne uz mirkli nenolaizdams acu no pretinieka. Praisa kreisā kāja bija saliekta un atradās zem labās, zem zīda kimono veidojās asiņu peļķe. Piespiedis pirkstus miega artērijai, Bišops pēc dažām sekundēm sajuta pulsu. Lodes ieeju redzēt nevarēja, taču bez neatliekamas mediķu palīdzības Praisam nebija izredžu izdzīvot.

-    Netērē laiku, - Torps pamācīja. - Atslēdznieks, kurš neprot parūpēties pats par savām ārdurvīm, ir pelnījis tādu likteni.

-    Tu gan proti šaut cilvēkiem mugurā, vai ne? - Bišops attrauca un piecēlās kājās. - Protams, tev bija daudz iespēju praktizēties.

Torps pasmaidīja.

-    Nu, nu, Džimij. Nevajadzētu mani kaitināt, vai ne?

_ Labāk izstāsti, kur ir Džena. Kamēr neesam sākuši noskaidrot, bez kurām anatomiskajām daļām tu vari iztikt.

Pacēlis galvu no papīriem, Torps joprojām smaidīja.

-    Zini, mēdz teikt, ka bruņots cilvēks spēj dabūt gandrīz visu, ko vēlas, ja vien neapbruņotajam nav dunča. Kā tev patīk, Džimij? Tavuprāt, esmu pieļāvis muļķīgu kļūdu vai arī man azotē kaut kas ir? - Uzsvērti vilcinādamies, Torps iebāza roku bikšu kabatā un izvilka mobilo tālruni. Bišops vēroja, kā viņš noliek to uz darbagalda, un saprata, ka viņa priekšrocības šajā situācijā aizplūst kā ūdens notekcaurulē.

-    Vari sūtīt, Denij, - Torps sacīja, pagrūda Bišopa tālruni tālāk un atkal pievērsās dokumentu lasīšanai. Pēc piecpadsmit sekundēm divas reizes nopīkstēja Bišopa mobilais tālrunis. - Paskaties, draugs! Denija tev atsūtījusi spoku stundas filmu! -Torps ielūkojās rokas pulkstenī un piebilda: - Nē, ir jau desmit minūtes pāri.

Bišops ar brīvo roku paķēra aparātu, uzmeklēja īsziņu mapi un atvēra .mpeg failu.

Kadrs šūpojās, taču Dženu varēja saskatīt. Viņa bija pilnīgi apģērbusies un piesieta raupjam koka krēslam kādas labi apgaismotas telpas centrā. Telpa bija ar augstiem griestiem, taču bez logiem. Pēc izmētātajiem atkritumiem un vispārējas nekārtības Bišops sprieda, ka tā ir kāda pamesta noliktava. Vienīgā mēbele bija garš koka galds blakus krēslam, uz kura sēdēja Džena. Uz galda atradās melna kaste, bet līdzās glīti sakārtoti dažādi asi instrumenti. Fonā varēja redzēt vēl divas tikpat nolaistas telpas -katra sadalīta ar šķērssienu, kurā ierīkota tik plata ieeja, lai pa to brīvi iebrauktu smagais automobilis. Pēdējā telpā Bišops saskatīja uz grīdas embrija pozā guļam kādu cilvēku. Varbūt bezpajumtnieku, kurš iekļuvis ēkā un nav paguvis to nožēlot. Tālāk atradās atvērtas durvis ar pāris pakāpieniem, kas veda augšup.

Kamera pievērsās Dženai. Viņa sagumusi sēdēja krēslā, galvu nodūrusi, un mati krita pār vaigiem. Bišops nevarēja saprast, vai

viņa ir pie samaņas. Tad Denija nofilmēja viņas kājas, un Bišops pamanīja ap īkšķiem aptītus un ar leikoplastu sastiprinātus elektrības vadus. Kamera lēni izsekoja vadiem, kas izrādījās savienoti ar melno kasti uz galda. Uz kastes bija četras ciparnīcas. Bišops varēja apzvērēt, ka dzird dūkšanu. Denija atrāva kameru, un ekrānā parādījās izplūdis rokas attēls. Tā pieskārās vienai ciparnīcai, un kamera tūdaļ pagriezās pret Dženu.

Bišops aizvēra acis. Tad atkal atvēra. Viņš zināja, kas notiks.

Pēkšņi Džena spēji pacēla galvu. Telefona aparāta skaļruņos atskanēja spalgs kliedziens. Torps salēcās un pēc tam sāka smieties. Bišops satvēra tālruni ciešāk - šķita, tas tūdaļ sabirzīs putekļos. Un vēroja, kā Džena cenšas izrauties un, elektriskās strāvas ķerta, neganti lokās. Kliegšana norima pēc divpadsmit sekundēm, kad tika atslēgta strāva.

Džena rīstījās, spļāva uz grīdas un visbeidzot pārgurusi atslīga krēslā. Bišops saprata, ka viņa mēģinājusi atbrīvoties no skābeni metāliskās garšas mutē. Viņam tā bija labi pazīstama - tāda mutē saglabājas vairākas dienas gluži kā mīļš atgādinājums.

Tad Džena atvēra acis un pagriezās pret savu mocītāju. Viņa lūkojās tieši kamerā un tad nokliedza:

- Nolādētais izdzimuma suns! Tu ķer kaifu no tā, ja? Vai tu...

Ieraksts beidzās, pārtraucot Dženu pusvārdā.

Bišops pacēla galvu. Torps nebija pat pakustējies. Tāpat kā ierocis Bišopa rokā - tas joprojām tēmēja Torpam pierē. Pirkstu no mēlītes viņš nebija atrāvis ne uz mirkli. "Pietiktu mazliet piespiest," Bišops nodomāja. "Varbūt divas reizes. Un Torpa radītajām līķu kaudzēm pienāktu gals. Bet, protams, pagaidām nedrīkst." Tā kā Denija tālrunī dzirdēja visu, kas notiek, Bišops labi saprata, kurš ir stāvokļa noteicējs.

Kad Bišops lēni nolaida ieroci, Torps ierunājās:

-    Sākusi darboties kreisā puslode, ko? Jā, viņai būs mazliet vieglāk. Redzi tos nažus uz galda? Ja mēs nevienosimies, Denijai ļoti patiks likt tos lietā.

-    Par ko vienoties? - Bišops jautāja. - Te ir dokumenti. Tikai atzīsties, kur viņa ir!

Torps papurināja galvu.

-    Vispirms ieročus.

Spēris soli, Bišops nolika abas pistoles uz darbagalda un atkal atkāpās. Torps pavilka ieročus tuvāk, paņēma Gloka sistēmas pistoli un no žaketes kabatas izņēma vienreiz lietojamu šļird. To viņš nolika uz galda blakus Bišopa ierocim.

— Kādu bridi pagaidi, Denij, - Torps sadja un nospieda sarunas beigšanas taustiņu. Tad viņš paņēma Eberta mapi un sāka lasīt, it kā nekur nevajadzētu steigties. Laiku pa laikam viņš pacēla galvu, lai pārliecinātos, ka Bišops nav izkustējies no vietas. Bišops vēroja Torpu un domāja par dund potītes makstī. "Kā lai izvelk dund, iekams Torps mani nošauj? Ja duncis būs man rokā, Torps noteikti runās. Es zinu, ko darīt, lai viņš dzied kā lakstīgala."

-    Te nu ir tā mapīte, kas apstiprina mūsu darījumu, vai ne? -Torps sacīja un gluži kā iemīlējies pētīja uzņemšanas dokumentus. - Jāatzīst, tu prati atstāt uz mani iespaidu. Vai tad es neteicu, ka tu spēj rīkoties atjautīgi, ja vajadzība spiež?

-    Tikai pateicoties tev, - Bišops atcirta. - Vai bija tā vērts?

-    To tu pats zināsi labāk, - Torps atbildēja, ieskatīdamies Bišopam acīs. - Kāda ir pašreizējā cena par pārliecinošiem pierādījumiem, ka šīs valsts slavenākais sērijslepkava Timotijs Hemings ir pašreizējā ASV tieslietu ministra tēvs?

ASTOŅDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

-    Tu tos sauc par pārliecinošiem? - Bišops jautāja.

-    Es tos saucu par pietiekamiem valdības darbam, - Torps smaidīdams atbildēja. Viņš atkal sāka šķirstīt lapas un šķita runājam vairāk ar sevi. - Vecīt, Kortiss gan teica, kas atrodams šajā mapē, taču ir pavisam dta sajūta, kad redzu tos pats savām acīm. Hemingu ģimene tiešām ir kaut kas, vai ne? Trīs ASV tieslietu ministri pēdējo četru paaudžu laikā! Cik gan pārsteidzoša var būt vēsture, ko?

Bišops klusēja. Viņam bija zināma Hemingu ģimenes reputācija un ietekme nācijas galvaspilsētas galveno spēlētāju aprindās. Vēl viņš zināja, ka šai ģimenei piederošā juridiskā firma ir cienījamākā un dārgākā visā Vašingtonā. Jau kopš tūkstoš deviņsimt trīsdesmit trešā gada, kad Ērons Hemings kļuva par tieslietu ministru Rūzvelta prezidentūras laikā un noturējās amatā sešus gadus. Eizenhauers no tūkstoš deviņsimt piecdesmit trešā līdz piecdesmit septītajam gadam šo vietu atvēlēja viņa dēlam Metjū. Tas tiešām ir pārsteidzošs vēstures fakts. Līdz ar to Bišops nejutās pārsteigts, kad pirms sešiem gadiem pašreizējais prezidents augstajā amatā iecēla Metjū mazdēlu Robertu. Tā jau bija gluži vai ģimenes tradīcija. Taču Hmotijam šī balva netika. Bišopam gan šķita, ka Hmotijam bijuši pašam savi iemesli, lai iekļautos ģimenes uzņēmumā un nenonāktu uzmanības centrā. Tomēr pēc nāves viņu parādīja televīzijā. Un prezidents piedalījās bēru ceremonijā.

-    Vai tu zināji, ka vecais Ērons Hemings trīsdesmitajos gados draudzējās ar Hūveru? - Entuziasms Torpa balsī nebija noplacis. - Es lasīju par to. Heminga spējas veidot sabiedrisko domu atstāja tik lielu iespaidu uz Hūveru, ka viņš sākumā izmantoja

tās pašas metodes, lai slavinātu FIB. Iespējams, viņš Timiju pazina jau kopš bērnības. Padomā par to! - Viņš pacēla acis no papīriem un pasmaidīja. - Bet sešdesmitajos paliek pavisam interesanti, vai ne? Mūsu Timijs laikam rīkojies pavisam dīvaini, ja reiz viņa vecais Metjū Hemings juties spiests nosūtīt dēlu uz slimnīcu valsts otrā galā, reģistrējot viņu ar izdomātu uzvārdu. Un dibinājis Kebnekajses korporāciju, lai maksātu rēķinus. Un pēc tam, kad nolēmis turpināt ģimenes biznesu, nopircis slimnīcu un iznīcinājis pilnīgi visus atgādinājumus par dēla uzturēšanos tur. Interesanti, vai Metjū vispār jebkad radušās aizdomas par to, dk briesmīgi juties viņa dēls? Kā tev šķiet?

Bišops paraustīja plecus. Viņam bija vienaldzīgs Hmotijs Hemings. Vai Zodiaks. Svarīga tobrīd šķita tikai Džena.

-    Es izturos cienījami, Džimij, tādēļ nekaitini mani. Es uzdevu jautājumu, tātad gribu zināt tavu viedokli!

Nopūties Bišops sacīja:

-    Šaubos, vai to zinājis ari pats Timotijs. Jo viņš ik reizi atgriezās slimnīcā, bet neko neatcerējās.

Torps sarauca pieri.

-    Bet pēc tam sūtīja vēstules avīzēm un asiņainas lupatas. Tātad kaut ko zināja.

—Varbūt. Neesmu eksperts.

-    Pie velna! §j Torps iesmējās un pārkārtoja papīrus, ko turēja rokā. - Atlabis Tīmotijs apprecējās, dzima bērni. Tad viņš sagatavoja Robertu darbam, kurš pašam gāja secen. Varu saderēt, ka Hū-vers skaitījis lūgšanas, lai beigu beigās viņš pats ieņem šo amatu. Droši vien naktis nav gulējis, iztēlojoties, kādu varu pār prezidentu dod šāda informācija. Visu cieņu vecajam buldogam. Viņa lēmums paturēt visu slepenībā kā pēdējo žetonu darījumu spēlē bija ģeniāls. Tas vīrs allaž domāja piecus soļus uz priekšu.

-    Izklausās, ka viņš bijis tavu bēmibas dienu varonis.

-    Viņš zināja, ko grib, un neapstājās nekādu šķēršļu priekšā.

-    Lai ko tas maksātu, - Bišops piebilda.

-    Tieši tā. - Torps pasmaidīja.

_ ļjn tagad tas ir tavs pēdējais žetons darījumu spēlē. Bet varbūt tu gribi to pārdot? Varu iztēloties, kā Al-Kāida to medī. Tu patlaban strādā Ārzemju operāciju nodaļā, tātad kontaktpersonas atrast nebūtu grūti.

Torps sāka smieties.

-    Kā naglai uz galvas, Džimij! Tieši tur mūsdienās glabājas liela nauda, un, tici man, viņi tā alkst iegūt šos papīrus, ka pieņem pārsteidzīgus lēmumus. Pat tie plānprātiņi saprot, ka nevar mūžīgi spridzināt torņus. Beidzot viņi nākuši pie slēdziena, ka labākie ir tie ierod, kas prasa vismazāko piepūli un dod triede-nu ienaidniekam tieši sirdī. Tiklīdz dokumenti būs viņiem rokā, viņi sasauks preses konferend, kura mainīs pasaules attieksmi pret pēdējo palikušo superlielvaru. Varbūt uz mūžīgiem laikiem.

-    Un tu viņiem dosi šo iespēju.

-    Ei, labs biznesmenis allaž prot atrast savu vietu un aizpildīt

to!

-    Tad tagad tu sevi dēvē par biznesmeni?

-    Kāpēc ne? Varu iedomāties, ka vecais Brenans sevi uzskatīja par tādu pašu, kad skuvās no rītiem, turklāt neaizmirsti, ka tieši viņš palīdzēja tiem idiotiem bruņoties. Viņš nebija nekāds nevainīgais jēriņš.

-    Bet kā tad ar Natāliju?

Torps lūkojās kādā punktā uz sienas.

-Ak, nabaga Natālija ar jauko dupsīti! Lieliska meiča, vai ne? Diemžēl es vienmēr zināju, ka viņa domā tikai par tevi. Protams, es ar viņu tomēr papriecājos. Lai gan atrašanās tavā ēnā mani

padarīja traku, Džimij. Un tā izlikšanās, ka mēs visi esam draugi! Tēlošana, ka esmu tev parādā par incidentu kanalizācijas šahtā! Tev bija taisnība, taču ne jau tā, kā tu iedomājies.

-    Tad, lūk, kāpēc tu mani ienīsti. Jo es redzēju, ka esi ievainojams.

-    Nē, - Torps attrauca, un smaids pārtapa smīnā. - Tu to izmantoji pret mani. Es zinu, ko tu domāji; tev patika šī vara pār mani. Ļoti patika! Tieši tādēļ tu vienmēr iekļāvi mani savā komandā, proti, lai parādītu, ka esmu tavs padotais. Tu zināji, ka es nekad nenoraidīšu norīkojumus, jo gribēju palikt dienestā. Un vienmēr plūci visus atzinības laurus, ja veiksmīgi izpildījām uzdevumu. Tu gribēji būt pārliecināts, ka savu komandu es nekad neizveidošu.

Bišops papurināja galvu.

-    Tu maldies, - viņš sacīja.

-    Protams, Džimij. Tās ir tikai manas fantāzijas. Bet, zini, tas nav svarīgi. Galvenais ir tas, ka mums vajadzēja grēkāzi no mūsu komandas un es izvēlējos tevi. Tomēr... lai kā man patiktu kavēties atmiņās, manuprāt, daudz svarigāk ir padomāt par tagadni. Vai redzi to šļircīti? Tu to paņemsi un iedursi vēnā. - Tā kā Bišops pat nepakustējās, Torps turpināja: - Adata ir tīra, ja par to tu uztraucies.

-    Es tev uzticos, kā vienmēr, - Bišops sacīja. - Kāpēc tu negribi mani gluži vienkārši nošaut?

-    Nošaut? - Torps iepleta acis. - Nē, Džimij! Ja es gribētu tavu nāvi, tad nokniebtu tevi tūdaļ pēc tā atslēdznieka. Nē, es gribu, lai policija turpina meklēt dzīvu bēgli un neaizraujas ar dažādu mazsvarīgu notikumu izmeklēšanu. Es turu savu solījumu. Vismaz daļēji. Diemžēl nevaru tev sagādāt to filmiņu ar tevi un Kor-tisu. Piedod.

-    šim solījumam es tik un tā neticēju. Un ņem vērā, ka tavs vārds būs pirmais, kuru es izdvesīšu, ja mani noķers.

-    Un kāda, tavuprāt, būs policijas atbilde? "Ak tā, kungs? Tātad viņš to visu organizēja, lai dabūtu savās rokās dokumentus, kas apliecina, ka tieslietu ministra tēvs bija pirms četrdesmit gadiem slavenais Zodiaks? Ārstu? Lūdzu, te būs trako krekls." Un Džena nav redzējusi ne manu, ne Denijas seju, tādēļ uz viņas liecību neceri. - Torps pamāja uz šļirces pusi. -Esmu tev sagatavojis kādu mierinātāju, lai tu uz stundiņu kļūtu paklausīgs un es varētu nokārtot darīšanas. Jo ātrāk tu to izdarīsi, jo ātrāk es pateikšu, kur ir Džena, un mēs visi sāksim jaunu skaistu dzīvi. - Torps ar pistoli notēmēja Bišopam galvā. - Vai arī beigsim jau tūliņ. Man tas sarežģīs lietas, taču izvēle ir tavās rokās.

Bišops uzrotīja labo piedurkni un pasniedzās pēc šļirces. Noņēmis plastmasas vāciņu, viņš vairākas reizes uzsita pa šļirci un nospieda plunžeri, kamēr no adatas izšļācās pirmās šķīduma lāses. Pietuvinājis šļirci elkoņa locītavai, viņš sacīja:

-    Vajadzēja tevi toreiz atstāt tai kanalizācijas šahtā. Tur ir tava īstā vieta!

-    Par vēlu nožēlot, - Torps iebilda, neatraudams ads no šļirces. - Visu! Es precīzi nomērīju devu tādam cilvēkam kā tu. Un pēc tam noliec atpakaļ uz galda. Mēs abi zinām, ko tu spēj izdarīt ar asiem priekšmetiem, bet es negribu pieļaut tādas nejaušības.

Nospiedis plunžeri, Bišops izrāva adatu un nometa šļirci uz galda.

-    Iedarbība būs jūtama pēc minūtes, - Torps skaidroja, - tādēļ iesaku atrast vietu uz grīdas, nevis nogāzties turpat un varbūt savainoties.

Bišops mirkli apdomājās, tad paraudzījās apkārt un garām Praisa līķim aizgāja līdz sienai ar instrumentu plauktiem. Viņš apsēdās uz grīdas, atspiedās ar muguru pret ķieģeļiem un izstiepa kājas, lai labā nebūtu redzama Torpam. Pēc tam viņš lēnām bāza roku labajā bikšu kabatā.

Aleronam bija izdevies sagādāt tikai vienu narkana devu, un tā joprojām atradās kabatā. Diemžēl Bišops nezināja, ko tikko ielaidis vēnā, tādēļ nebija skaidrs, kāds būs narkana efekts. "Ja tā ir tā pati viela, kādu Torps iešļircinājis Dženai, tad man ir izredzes. Jālaiž tik iekšā un jācer uz labāko."

Pirksti sataustīja šļirci un uzmanīgi noslidināja adatas vāciņu. Tanī brīdī Torps nometa papīrus uz galda un, turēdams rokā savu pistoli, apgāja apkārt galdam.

Sastindzis Bišops secināja, ka jānogaida, kamēr Torps aizies. Viņš nolūkojās, kā pretinieks apstājas, lai pārbaudītu Praisa pulsu. Tad Bišops novietoja šļirci tā, lai plunžeris mazliet izspiestos ārā no kabatas. Kad Torps, acīm redzami apmierināts, pienāca klāt un notupās blakus, Bišops piesedza šļirci ar roku.

-    Pasaki, kur ir Džena, - Bišops lūdza. Viņš jau juta, ka sirds sitas straujāk, bet ķermeņa reakcijas šķita gausākas. Likās, ka rīklē iesprūdusi vates pika.

-    To sauc par vienvirziena domāšanu, zini? - Torps jautāja.

- Labi, labi, viņa ir kādā noliktavā Kortlendas alejā. Vai tagad jūties laimīgs?

-    Kurā? - Bišops noprasīja. Viņš jau mazliet šļupstēja, un tas satrauca. Ik muskulitis šķita nejutīgs, un bija grūti kustināt lūpas. Turklāt sirds noteikti sitās krietni ātrāk.

-    Hm. - Torps paberzēja saraukto pieri. - Zini, es tā kārtīgi padomāju un nonācu pie secinājuma, ka nekad neesmu pievērsis uzmanību mājas numuram. Tur ir grafiti zīmējumi, bet tie tev diez vai palīdzēs; tagad tādi ir visur. Pagaidi mirklīti, varbūt atcerēšos. - Torps notēloja, ka izmisīgi domā, un tad turpināja: - Nē, nezinu. Piedod, Džimij. Patiesību sakot, es viņu tā kā apsolīju De-nijai un negribētos meiču piemānīt. Un, jā, viņa ir redzējusi mūs sejā. Arī to es tev sameloju. Iespējams, būs labāk, ja tu par meiču aizmirsīsi un sāksi domāt pats par sevi. - Torps cieši nopētīja Bi-šopu. - Jau nāk miedziņš?

Lai arī bija, ko teikt, Bišops nevarēja ne parunāt, ne norit siekalas, ne pakustēties. Visa pasaule šķita nejutīga. Pat sirdspukstus viņš vairs nejuta, lai gan joprojām elpoja, tātad sirds vēl strādāja.

- Trūkst vārdu? - Torps jautāja. - Tad jau deva bijusi laba, ko? Pirmoreiz es to izmēģināju ar kādu mazulīti, un viņa pēc pāris minūtēm vairs nespēja pakustināt pat plakstiņus. Un tā apmēram stundu. Pietiekami daudz laika, lai es izdarītu ar meiču visu, kas viņai pašai nemaz tik ļoti nepatika. Jautri! Es varētu šo zālīti patentēt, ja tā nesaturētu tik daudz aizliegtu vielu. Saproti, galvenās problēmas rada tādi paralizējoši līdzekļi kā vekuronijs un sukdnilholīns, kas atslābina pilnīgi visus muskuļus, tostarp ari diafragmu. - Torps iespieda pirkstus Bišopam vēderā, lai norādītu īsto vietu, bet Bišops neko nejuta. Viņš spēja vien deši raudzīties savā pretiniekā. - Labi, ja tanī brīdī esi slimnīcā, kur tevi var intubēt. Slikti, ja atrodies kaut kur dtur. Bet tāds jau ir mana maisījuma mērķis. Vekuronijs atslēdz muskuļus, bet bīstami paātrina sirdsdarbību. Morfins to palēnina, lai sirds neizlec tev no krūtīm un nedodas augšup pa tām kāpnēm. Bet trešais elements nodrošina automātiskās motora funkdjas bez iedarbības uz sekundārajiem muskuļiem. Iespaidīgi, vai ne?

Bišops samirkšķināja ads. To viņš nebija plānojis, taču plakstiņi paši atvērās un aizvērās. Tādējādi samitrinot ads, ko viņš vairs nespēja pakustināt. Līdz ar to redzēt varēja tikai Torpu, viss pārējais it kā izzuda.

-    Labi, - Torps sacīja, pieceldamies kājās, - pietiks pļāpāt. Es tiešām negribu tevi garlaikot.

Torps atgriezās pie darbagalda, savāca dokumentus un ielika tos kartona mapē. Bišops dzirdēja, kā pretinieks dungo kādu nesaprotamu melodiju. Tad Torps paņēma abus mobilos tālruņus; vienu viņš ielika savā kabatā, bet otrā sāka rakstīt īsziņu. Pēc brīža atskanēja elektronisks signāls, apliecinot, ka īsziņa nosūtīta. Bišops klusībā lūdzās, lai tā nebūtu atļauja Denijai "uzdzīvot" ar Dženu.

Atkal pievērsies Bišopam, Torps sacīja:

-    Tavu mobilo es ņemšu līdzi, Džimij, bet pistoli atstāšu. Domāju, ka tev tā būs vajadzīgāka nekā man.

"Tā gan," Bišops sprieda. "Un varbūt es tādu pašu pakalpojumu izdarīšu arī tev, kad pienāks laiks, Torp. Bet varbūt tomēr ne. Lai kas ari notiktu, tu savus parādus nomaksāsi līdz pēdējam īpaši vienu parādu. Vienreiz es tevi atradu; tin atradīšu vēlreiz, kad būšu atbrīvojis Dženu."

Nopētījis pagraba telpu, Torps teica:

-    Labi, vecīt, ātrāk, augstāk, tālāk, mani gaida mana jaunā dzīve. Neiekulies nepatikšanās, dzirdi?

Tad viņš devās augšup pa kāpnēm, klusi kaut ko dungodams.

ASTOŅDESMIT ASTOTĀ NODALA

Dženas vienīgā vēlēšanās bija atbrīvoties pašai no savas ādas. "Lūdzu, Dievs, dari kaut ko, lai man tā nedeg iekšas!" Viņa mēģināja vemt, taču pēdējo divdesmit četru stundu laikā nekas nebija ēsts. Rīstīšanās tikai vairoja sāpes nogurušajā un izvārdzinātajā ķermeni.

"Cik ilgi man vēl būs jācieš?" Jau pirmais trieciens bija pietiekami spēcīgs, taču iespaidu mazināja asinīs palikusī narkotika. Otrs šķita neaprakstāms. Objektīvi viņa saprata, ka trieciens turpinājies desmit vai vienpadsmit sekundes, taču tās likās bezgalīgas. Tomēr viņa apņēmās tās nelietes priekšā neraudāt. Vismaz tik daudz spēka viņai bija.

Par savu mocītāju kā par Deniju Džena vairs nedomāja. Tas bija cilvēka vārds, kādā nesauc būtni, kura sakrustotām kājām klusēdama sēdēja viņai priekšā uz grīdas. Un vēroja viņu gluži tāpat kā bioloģijas students vēro preparējamu vardi.

Cerību stariņu deva mobilais tālrunis, ko viņa nejauši ieraudzīja. Sapratusi, ka ieraksts tiks izmantots kā līdzeklis Bišopa ietekmēšanai, viņa nekavējoties centās izmantot savu stāvokli, lai nosūtītu kādu mājienu. Galvenās bažas radīja iespēja, ka filmēšana beigsies, iekams viņa pagūs visu pateikt. "Ja ari viņš dzirdēja mani, vai saprata mājienu?" Bišopam bija vajadzīgs sākuma punkts, bet Džena nezināja pietiekami daudz, lai norādītu, kur tieši atrodas.

Tā bija pēdējā reize, kad Džena šajā vietā runāja. Lūgties viņa negrasījās.

Džena pievērsās guļošajam cilvēkam otrā telpā. Atmiņas par nokļūšanu ēkā bija pārāk fragmentāras, taču viņai šķita, ka pa ceļam redzējusi divus. Viena, iespējams, bija sieviete. Varbūt pat šī. Dženai izrādījās grūti koncentrēties.

"Kas viņi ir? Bezpajumtnieki? Vai vispār dzīvi?" Pazīstot savus mocītājus, Džena par to šaubījās. Viņas kliedzieni būtu pamodinājuši pat mirušos, taču tas cilvēks nebija pat pakustējies.

Varbūt tas vispār bija manekens. Attapusies, dk bezjēdzīgi ir šādi prātojumi, Džena mēģināja koncentrēties vēlreiz.

Viņas uzmanību piesaistīja kāda kustība, un pēkšņi pierei pieskārās ledus auksta roka. Galva tika parauta atpakaļ, plakstiņi ar varu pavērti, šāda procedūra atkārtojās jau trešo reizi. Džena negribēja zināt, ko tik interesantu mocītāja ieraudzījusi viņas ads.

Un tad nāca atskārsme. Tā ir gaidīšanas spēle. Neliete gaida, kad asinīs vairs nebūs narkotiku, lai viņa pilnībā apzinātos visu, kas notiek. Un tad sāksies īstās izpriecas. Pirmīt Džena apzināti neskatījās uz nažiem un adatām - it kā tādējādi tie vairs neeksistētu bet nu šī taktika vairs nepalīdzēja. Džena teju ilgojās, lai dpamīca atkal tiek pagriezta. Varbūt vēl vienu triedenu viņas sirds neizturētu, un visas problēmas atrisinātos pašas.

Bija pilnīgi skaidrs, ka nāve vairs nav pats sliktākais, kas varētu ar viņu notikt. Tikai pēdējais.

Pēc brīža Džena izdzirdēja pazīstamo pīkstienu - atkal pienākusi īsziņa. Sagūstītāja piegāja pie galda un paņēma mobilo tālruni. Lai gan apzinādamās, ka bezjēdzīgi, Džena tomēr mēģināja pakustināt locekļus. Elektrības vadi turēja viņu stingri pie krēsla, tādēļ viņa drīz vien norimās un pagrieza galvu. Neliete tobrīd pamāja, it kā apliecinātu, ka sapratusi tekstu, un nolika tālruni uz galda. Iepriekš tik neizteiksmīgo seju pāršķēla silts smaids, kas nobiedēja Dženu vairāk par visu pārējo, kas ar viņu noticis pēdējo trīsdesmit stundu laikā.

ASTOŅDESMIT DEVĪTĀ NODALA

Torps iekāpa furgonā, ko viņš bija atstājis kvartālu tālāk. Nolicis savu lielo balvu uz pasažieru sēdekļa, viņš to apbrīnoja un izbaudīja.

"Lūk. Beidzot. Viss, ko esmu vēlējies, atrodas vienā ērti nesamā paciņā. Neticami. Varbūt varēšu iznomāt kādu salu Klusajā okeānā, saaicināt uz turieni skaistas meičas un tērēt nopelnīto, traks palikdams. To vajadzētu nopietni apdomāt. Summa ir dubultojusies, tātad iespējas ir praktiski neierobežotas."

Taču Torps jutās savādi. Viņš trīs gadu darba veiksmīgajā kulminācijas brīdī bija gaidījis atvieglojumu, pacilātību vai vismaz kaut ko, bet nu viņu pārņēma vien parasta vienaldzība.

''Varbūt ir par agru pūst uzvaras taures? Galu galā, naudas jau man vēl nav, vai ne? Vispirms jānodod šie papīri Saijidam." Satikšanās ar šo kontaktpersonu al-Kāidas organizācijā jāuztver nopietni. Tāpat kā viņš, ari visi dti gribēja ieguldīt pēc iespējas mazāk naudas, un Torpam vajadzēja gatavoties neskaitāmiem sarežģītiem scenārijiem. To, ar kādiem lopiem darīšana, nedrīkst aizmirst.

"Vismaz satikšanās vietu atļauts izvēlēties man. Varbūt tas ir pats svarīgākais moments. Protams, Denija piesegs, tiklīdz būs tikusi galā ar to sievieti."

Torps paņēma tālruni un sastādīja numuru. Pēc trešā signāla abonents atsaucās, un Torps sadja:

-Te es.

-    Mārtiņ, draugs! - attrauca pazīstamā balss. - Un atkal no cita numura, kā jau ierasts. Es ar nepadetību gaidu ziņas. Vai slēgsim darījumu?

-    Slēgsim gan. Dokumenti man ir rokā, un viss ir tieši tā, kā solīju. Viens no aizzīmogotajiem papīriem apliecina, ka mūsu draugs ir iejaukts kādā slepkavībā.

Bridi klusējis, sarunu biedrs teica:

-    Saprotu. Jāatzīst, ka es šaubījos, taču tu esi izpildījis solījumu, Mārtiņ. Iespaidīgi! Tad jau pieņemu, ka esi izdomājis piemērotu satikšanās vietu?

-    Esmu gan, - Torps atbildēja pēc iespējas saulainākā balsī. Izklāstījis detaļas, viņš pajautāja: - Vai derēs?

-    Tā kā nemūžam neesmu tur savu kāju spēris, - Saijids sacīja, - vajadzēs to beidzot izdarīt. Priekšlikums pieņemts. Cikos mēs satiksimies?

-    Piecos no rīta. Un vēl.

-    Jā, mans draugs?

-    Es neceru, ka tā būs tikšanās ad pret ad, taču es nekavējoties došos prom, ja ieraudzīšu tajā vietā vairāk par četriem cilvēkiem. Un tad jūs pievienosiet cenai divdesmit procentus.

-    Viss būs tieši tā, kā tu teiksi, Mārtiņ. Neuztraudes. Ja kādu iemeslu dēļ nāksies atcelt tikšanos, sazvanīsimies.

-    Es nekad neuztraucos, - Torps paziņoja un beidza sarunu.

Tad viņš uzrakstīja īsziņu Denijai. "Nu jau gandrīz viss," viņš

domās secināja. "Rītausmā es būšu bagāts un varēšu nākotnē dzīvot bez bēdu."

Apmierināti smaidīdams, Torps iedarbināja dzinēju un devās pretī šai nākotnei.

dEVIņDESMITA NODAļA

"Kusties!" Bišops domās sevi mudināja. "Rādītājpirkstam tagad ir jākustas. Es gribu, lai tas sāk bungot pa bikšu audumu. Es pavēlu tev pārvarēt narkotikas efektu un kustēties!"

Pirksts neklausīja. "Kustību es noteikti pamanītu. Bet nekā."

Bišops gandrīz neko nezināja par paralizējošām vielām, taču nosprieda, ka pirmās kustīgumu atgūst ekstremitātes, tādēļ visu savu enerģiju koncentrēja uz labās rokas rādītājpirkstu. Un tā jau astoņas minūtes kopš Torpa aiziešanas.

Viņš neatlaidās. Mēģināja vēl un vēlreiz. Nevēlēdamies (auties narkotikai. Iereibušais prāts nemitīgi iztēlojās kustību, un viņš mudināja muskuļus paklausīt viņa gribai. "Tas ir mans ķermenis, un prāts to kontrolē, tāpat tam jānotiek ari šajā brīdī. Tu piederi man," viņš domāja. 'Tu esi mana daļa. Sāc bungot pa biksēm! Tagad! Parādi..."

Šoreiz rādītājpirksts noraustījās.

Pēc atkārtotas pavēles pirksts vēlreiz sakustējās. Viņš sajuta, kā pirksta gals pieskaras audumam, un turpināja bungot vienā ritmā ar iedomātiem sirdspukstiem.

Nākamais bija īkšķis. "Seko rādītājpirkstam," viņš domās skaitīja. 'Tas ir viegli. Es gribu sajust šļirces plastmasas korpusu. Bungo, bungo, bungo! Tā ir pati vienkāršākā lieta pasaulē!"

Nekādas kustības. Viņš koncentrējās, vizualizēja to. Atkārtoja kustības ainu prātā. Pārējais vairs neeksistēja. Tikai īkšķis, kas ritmiski bungo. Pagāja sekundes. Tad minūtes. Un visu šo laiku viņš iztēlojās, kā īkšķis bungo. Un drīz vien attapās, ka tā vairs nav fantāzija. īkšķis tiešām kustējās vienlaikus ar rādītājpirkstu. Viņš to nepārprotami juta. Pārējais ķermenis šķita kā pamiris, bet tam nebija nozīmes. Tobrīd kustējās pašas svarīgākās daļas.

Viņš pacietīgi atkārtoja nogurdinošo procedūru ar trim pārējiem pirkstiem. Katrs nākamais atsaucās ātrāk par iepriekšējo, un beidzot viņš varēja izmantot visus piecus. Ar to vajadzētu pietikt. Viņš jau bija iztērējis piecpadsmit vērtīgas minūtes.

Ar īkšķi Bišops lēni izvilka šļirci no kabatas. Pēc tam satvēra to starp rādītājpirkstu un vidējo, bet ar īkšķi piepalīdzēja. Tad ar pārējiem diviem pirkstiem pārcēla roku pāri kājai, lai varētu nomērķēt adatu kreisā augšstilba iekšpusē. Un uzmanīgi piespieda šļird biksēm, lai adata izdurtos cauri audumam.

Tālāk sekoja pats grūtākais. Kājas bija absolūti nejutīgas, tādēļ nāksies durt tik stipri, dk vien tas iespējams ar piedem pirkstiem, un cerēt, ka adata ir pārdūrusi ādu.

Vizualizējis šo darbību, Bišops dešāk satvēra šļird, divas reizes dziļi ieelpoja, pēc trešā elpas vildena sakoncentrējās un no visa spēka tuvināja adatu stilbam.

Protams, viņš neko nejuta.

Bet, atlaidis pirkstus, saprata, ka šļirce ir kaut kur iedūrusies un karājas zināmā leņķī. "Jāpieņem, ka esmu izdalījis visu. Ja tomēr kļūdījos, tad pavadīšu te vēl četrdesmit piecas minūtes un Džena ies bojā."

Viņš ar īkšķi nospieda plunžeri, kamēr šļirce kļuva tukša.

Un gaidīja. Un mēģināja atcerēties, dk precīzs bijis, kad teids, ka rezultāti būs manāmi jau pēc pāris minūtēm. Pēc saindēšanās ar ēdienu nonācis detuma izolatorā, viņš bija redzējis tris sargus ienesam vienu uz mūžu ieslodzīto, kurš jau izskatījās miris. Cietuma ārsts injicēja zāles viņam rokā, un šķita, ka nāvinieks uzreiz atguva samaņu, taču Bišops zināja, ka tā nevar būt. Viņš atkārtoja prātā visu šo ainu un pabeidzis pamāja ar galvu. Toreiz tās bija divas minūtes. Varbūt nedaudz mazāk.

Hkai pēc brīža Bišops saprata, ko ir izdalījis. Atkal pamāja. Un pasmaidīja.

Ar vienu roku atspiedies pret betona grīdu, viņš lēni piecēlās kājās, izvingrināja plecu muskuļus un izstaipīja rokas. Izbaudīja šo sajūtu, šķita, ka viss darbojas nevainojami. Ari galva likās daudz skaidrāka.

Viņš piegāja pie galda, lai paņemtu pistoli, un pārbaudīja aptveri - tā izrādījās pilna. Ielicis pistoli kabatā, viņš pārbaudīja Praisam pulsu. Vecā vīra seja izskatījās pelnu pelēka, taču pulss vēl bija uztaustāms. Vārgs, taču bija. Stiprs vīrs. Uzskrējis augšā un iztraucies cauri veikalam, Bišops nonāca pie vecmodīgā tak-sofona. Viņš piezvanīja palīdzības dienestam, aprakstīja Praisa ievainojumus, nosauca adresi un nolika klausuli.

Tad viņš pa gaiteni aizbrāzās uz ārdurvju pusi. Ticis uz ielas, viņš turpināja skriet.

DEVIņDESMIT PIRMA NODAļA

Denija Kosta iedūra akupunktūras adatu Dženas kreisā īkšķa mīkstumā un vēroja, kā pulsējošās vēnas upura deniņos pamazām pierimst. Atbrīvota no sāpēm, Džena skaļi nopūtās.

Hedisonam jeb Torpam izrādījās taisnība, kad viņš teica, ka sāpes ir bezgalīgas; taču bez atelpas brīžiem tām nav jēgas. Ja sāpju ir par daudz, organisms tās pieņem par normu, pakāpeniski pierod pie jaunā stāvokļa un tādējādi mazina efektu. Nē, daudz pareizāk ir negaidīti piedāvāt atslābināšanos, lai atgādinātu ķermenim to, kā tam trūkst. Tādējādi nākamo fizisko neērtību bridi tas pratis novērtēt vēl labāk.

Tad nu Denija ļāva Dženai izbaudīt mieru pirms gaidāmajām briesmām. Kas solījās kļūt vēl nejaukākas. Pēdējo minūšu laikā Džena laiku pa laikam bija slepus lūkojusies uz daudzajiem nažiem. īpaši uz to, kurš nolikts atsevišķi no citiem, - uz japāņu medību dunci ar ļoti griezīgu, trīs collas garu, liektu nerūsējošā tērauda asmeni. Lielisks ierocis dzīvnieku ģērēšanai. Un ne tikni dzīvnieku.

Denija secināja, ka Džena tiešām ir ļoti skaista. Iztēlojusies, kā duncis pāršķeļ nevainojamo brūno ādu un atdala to no muskuļu audiem, Kosta nodrebēja. "Drīz viņa sāks runāt. Lūgsies un kliegs. Tā vienmēr notiek."

Viņa atkal bija izvēles priekšā. "Ko iesākt?" Pirms desmit minūtēm nosūtītā īsziņa apliecināja, ka steigties nevajag, taču Kosta no Torpa bija iemācījusies nepieciešamību sagatavoties neparedzētajam. "Un Bišops ir pierādījis, ka spēj nokaitināt. Pirmīt Torps atzinās, ka negrasās Bišopu nogalināt. Tātad jārēķinās ar iespēju - kaut pavisam niecīgu -, ka viņš var parādīties šeit."

Tādam gadījumam varēja sagatavoties, taču Džena sēdēja krēslā tik bezpalīdzīga, ka Denija juta kārdinājumu aizmirst par visu pārējo. "Galu galā, alejā ir vairākas noliktavas. Cik liela ir iespēja, ka Bišops izvēlēsies šo un nevienu dtu? Ja labi padomā, tāda iespēja ir pavisam niedga."

Izrāvusi adatu Dženai no rokas un nometusi zemē, Kosta piegāja pie galda un paņēma medību dund.

Un pasmaidīja.

DEVIŅDESMIT OTRĀ NODAĻA

Divas jūdzes no Austrumu Otrās ielas līdz Kortlendas alejai Bišops pieveica nepilnās desmit minūtēs, bet problēmas apmērus viņš apjauta vien tajā brīdī, kad brauca pa vāji apgaismoto aleju. Tajā atradās tikai noliktavas. Lielākoties četru vai piecu stāvu ēkas, turklāt visas šķita diezgan līdzīgas.

Nospriedis, ka Denija ir iekšā kopā ar Dženu, Bišops nolēma meklēt ēku bez piekaramās atslēgas pie ārdurvīm. Pagaidām viņš bija pamanījis divas kandidātes, taču ar to nepietika. Vajadzēja izvēlēties vienu. Turklāt steidzami.

Viņš apturēja automobili un palūkojās priekšā valdošajā tumsā. Un atcerējās tālrunī saņemto video. Tajās bija redzamas vien trīs netīras pirmā stāva telpas kādā pamestā noliktavā. Par maz informācijas. Turklāt šajā stundā visas noliktavas izskatījās pamestas.

Rokas joprojām turēdams uz stūres un bungodams pa to ar pirkstiem, Bišops paliecās uz priekšu. Domāja par Dženu, taču centās nelikties ne zinis par viņas sāpēm un dusmām. Koncentrējās uz viņas vārdiem. Runājusi viņa bija tikai pašās filmiņas beigās. Nokliegusi: "Nolādētais izdzimuma suns!" Visnotaļ savāda frāze. Pietiktu taču ar vienu pašu "izdzimumu". Vienkāršs vārds, turklāt skaidri visu pasaka.

Pēkšņi Bišops atcerējās, ka mirkli pirms eksekūcijas Džena vilcinājusies, jo pamanījusi Deniju filmējam. It kā būtu sapratusi, ka var izmantot iespēju.

BišOps atslīga krēslā un iztēlojās abas durvis bez piekaramajām atslēgām. Standarta durvis ar grafiti zīmējumiem.

"Izdzimuma suns."

Viņš pārslēdza ātrumu un lēni brauca uz priekšu, pētīdams durvis abās alejas pusēs. Nonācis līdz krustojumam ar Balto ielu, viņš pagaidīja, kamēr izsīkst naksnīgo braucēju straumīte, un tad nekavēdamies devās tālāk. Lēnā gaitā viņš stūrēja uz priekšu un pārbaudīja visas ēkas. Beidzot kreisajā pusē pavīdēja brūnas metāla durvis bez piekaramās atslēgas, un Bišops nobremzēja.

Grafīti klāja ari metāla aizvirtņus priekšā dienesta ieejai. Lielākoties tie bija amatieru zīmējumi, taču attēls pašā apakšā atšķīrās no pārējiem. Labi pazīstams personāžs - dzinējsuns ar austiņām. Blakus uz dzeltena fona bija norādīts: "MC izdzimuma suns."

"Lieliski, Džena!" Bišops domās uzslavēja. Viņš pabrauca atpakaļgaitā un novietoja automobili pie iepriekšējās noliktavas, izņēma Bērētas sistēmas pistoli un atvēra mašīnas durvis. Šai noliktavai bija pieci stāvi, un no katra veda atsevišķa izeja uz ugunsdzēsēju kāpnēm pie ēkas ārsienas. Augšējo stāvu durvīm bija piekaramās atslēgas, tātad ārkārtas gadījumā tās izmantot nevarēs.

Ja ēka ir pamesta, tam nav nekādas nozīmes.

Otrā stāva līmenī ugunsdzēsēju kāpnes bija piestiprinātas pie sienas. Izskatījās diezgan vecas un sarūsējušas, taču noteikti lietojamas. Bišops atkal sēdās pie Honda stūres un pabrauca uz priekšu. Ielicis pistoli vējjakas kabatā, viņš aizgāja līdz bagāžniekam, izņēma un aiz siksnas aizbāza montāžas lauzni. Tad viņš uzkāpa uz automobiļa jumta.

Bišops dziļi ievilka elpu, sagatavodamies nepatīkamajām sajūtām, lēcienā ieķērās ugunsdzēsēju kāpņu apakšējā šķērsī un pievilkās. Sāpes vēderā bija vēl briesmīgākas par gaidītajām, un viņš nošņākdamies sasprindzināja vēdera muskuļus. Izmantodams vien roku spēku, Bišops pievilkās līdz otrajam šķērsim, tad nākamajam un koncentrējās tikai svarīgākajam uzdevumam. Beidzot apakšējo šķērsi viņš varēja aizsniegt arī ar kāju. Un rāpās augšup.

Galā viņš uzvēlās uz kāda režģa un pirms piecelšanās kājās vairākas reizes ievilka elpu. Līdzās atradās metāla durvis ar aiz-

bīdni un sarūsējušu piekaramo atslēgu. Viņš iebāza montāžas lauzni pusapaļajā atslēgas cilpā un parāva uz leju. Nošņirkstēja metāls, un atslēga tika uzlauzta. Instrumentu Bišops pameta turpat izņemdams no kabatas pistoli un lukturi. Tad viņš pagrūda durvju aizbīdni.

Iekšā valdīja tumsa un klusums. Oda pēc sasmakuša gaisa, nemanīja ne svaiguma vēsmas, un Bišops mazliet nomierinājās. Turēdams durvis vaļā, viņš iededza lukturi un ieraudzīja garu, alai līdzīgu telpu, kas dziļumā stiepās apmēram simt piecdesmit jardus. Pa kreisi, vienā rindā ar aizslēģotām durvīm, vīdēja sen neizmantota kravas lifta šahta. Pie tālākās sienas Bišops saskatīja divvērtņu durvis bez stikliem.

Labajā rokā turēdams lukturi, bet kreisajā pistoli, Bišops salika krustām delnu locītavas, nomērķēja ieroci uz divvērtņu durvju pusi un iegāja ēkā.

DEVINDESMIT TREšā NODAļA

Šķērsodams piedrazoto telpu, Bišops turējās pie labās puses sienas. Ēkā valdīja neparasts miers un klusums. Parasti vecās mājās dzirdami dažādi trokšņi; Bišops sprieda, ka šīs noliktavas būvētas ilgam laikam. Nonācis pie bīdāmām koka durvīm, viņš izslēdza lukturi un ieklausījās. Joprojām ne skaņas. Bet zem durvīm viņš pamanīja blāvu gaismiņu. 'Tātad esmu uz pareizā ceļa."

Viņš satvēra kreisās vērtnes rokturi un uzmanīgi parāva durvis vaļā. Pa spraugu varēja redzēt, ka tur ir kāpņu laukumiņš, ko

izgaismo apakšstāva lampa. Pa kreisi pakāpieni veda augšup, tumsā. Bišops ar lukturi apspīdināja plašo kāpņu telpu. Nāsīs iesitās mitra koka un senu izkārnījumu smārds, taču nekas konkrēts nebija ne redzams, ne dzirdams. Nebija pat grauzēju, kas bēgtu no gaismas stara. Bišops izslēdza lukturi, ielika to kabatā un tad spēra soli uz kāpnēm, kas ved lejup.

Satvēris ieroci abās rokās, viņš nonāca apakšstāvā un ielūkojās vairākās telpās.

Viena no tām bija tā pati, kas uzņemta videoierakstā, tikai no dta leņķa. Tātad viņš atradās uz to pašu triju telpu sliekšņa. Tās nošķīra starpsienas ar plašām ieejas ailām, tādēļ redzēt varēja pat simts jardus uz priekšu. Telpas apspīdēja centrālā lampa un vēl trīs netīrumiem klātas dienasgaismas lampas.

Džena atradās pa labi no milzīgām divvērtņu durvīm pašā galā. Blakus atradās galds ar visdažādākajiem nažiem un dunčiem. Viņa joprojām bija piesieta pie krēsla un sēdēja, galvu noliekusi. Krekls norauts, kreisā roka asiņoja. Apkārt uz grīdas vīdēja tumši traipi. No tāda attāluma Bišops nevarēja noteikt, vai Džena joprojām elpo.

Viņš no visas sirds vēlējās pieskriet klāt un to pārbaudīt, taču bija skaidrs, ka viņa viena atstāta ar kādu nolūku. 'Tātad Denija ir kaut kur tepat un gaida mani. Iekams rīkoties, jāpārbauda dtas telpas."

Tieši pretī gulēja cilvēks, ko Bišops bija redzējis videoierakstā. Joprojām tajā pašā embrija pozā. Seju neredzēja, taču tā noteikti bija sieviete platās treniņbiksēs un netīrā, lielā sporta kreklā ar kapuci. Taču Bišopa uzmanību tūdaļ piesaistīja otrs cilvēks, kurš gulēja pie labās puses sienas divdesmit pēdu attālumā. Vīrietis.

Pirmo Bišops apskatīja sievieti. Pielīdis klāt, viņš piespieda pirkstus vietai zem auss. No sievietes bija palikuši vien kauli un āda, tādēļ pulsa uztaustīšana nesagādāja problēmas - tas bija vārgs, taču vienmērīgs. Viņš nopētīja sejas profilu. 'Iespējams, nepilni trīsdesmit gadi, izcilni vaigu kauli, netīri, gari brūni mati." Briesmīgās ķermeņa smakas dēļ Bišops sāka elpot caur muti. Tomēr sieviete šķita skaista - vismaz būtu tāda, ja pārstātu lietot narkotikas. Viņai pie kājām Bišops pamanīja divus izlietotus prezervatīvus un, pēc izskata spriežot, jaunu vienreiz lietojamu šļirci. Bišops papurināja viņu aiz pleca, taču reakcijas nebija. Sieviete līdzinājās mironim.

Piecēlies Bišops tuvojās vīrietim. Ģērbies biezā mētelī, viņš gulēja uz sāniem, labo roku iebāzis kabatā. Bišops ar kāju pavēla vīrieti uz muguras. Šķita, ka ari viņš ir apmēram trīsdesmit gadus vecs. Gaišie mati sniedzās līdz pleciem, seja likās nevainojama un simetriska. Mati izskatījās nesen mazgāti. Ja neņēma vērā briesmīgo rētu uz labā vaiga, seja neliecināja par cilvēku, ko ķēris bezpajumtnieka liktenis. Ari mētelis nešķita lēts.

Ar kāju piespiedis vīrieša labo elkoni, Bišops notupās, pielika ieroča stobru viņa pierei un pacēla plakstiņu. Straujā acs kustība liecināja par bezsamaņas stāvokli, taču Bišops zināja, ka to viegli notēlot.

Viņš ar pistoli iesita guļošajam pa labajiem deniņiem. Vīrietis novaidējās un pagrieza galvu uz kreiso pusi. No ievainojuma pilēja asinis. Bišops atkal pārbaudīja ads un ieguva to pašu rezultātu, lai gan tagad vīrietis elpoja daudz skaļāk. Tad Bišops izvilka vīrieša roku no kabatas un steidza pārbaudīt, ko viņš tajā turējis.

Tas bija medību duncis. Visnotaļ dārgs, spriežot pēc izskata. Japāņi vai korejieši tādus izmanto ādas ģērēšanai. Uz liektā asmens varēja redzēt asinis. Daudz asiņu.

Bišops paņēma dunā un devās uz nākamās telpas durvju pusi. Palūkojies ap stenderi, viņš secināja, ka tā ir tukša, un gāja tālāk. Pa nākamajām durvīm viņš ieraudzīja Dženu. Vienu un joprojām tajā pašā pozā.

Taču šoreiz skaidri varēja redzēt, kā cilājas viņas krūtis. Džena joprojām bija dzīva.

Skriedams tuvāk, Bišops ieklausījās, kas notiek aiz muguras, un neizlaida no acīm nākamās durvis. Izrādījās, ka Denija tikai sākusi. Dženas kreisajam augšdelmam bija norauta divas collas gara ādas sloksne/ atklājot kādu bicepsa muskuli. Ādas sloksne nokarājās uz leju un sašūpojās ikreiz, kad Džena izpūta elpu. Bišops maigi pieskārās viņas vaigam. Zem kreisās acs vīdēja milzīgs sarkanīgs sasitums. Bišops sprieda, ka Denija iesitusi Dže-nai, kad sadzirdējusi kādu ielaužamies ēkā.

Asiņu nešķita tik daudz, kā Bišops sākumā domāja, tomēr uz grīdas bija izveidojusies peļķīte. Ap kailo kāju pirkstiem varēja redzēt apdegušu ādu un leikoplastu, taču elektrības vadi izrādījās aizvākti. Krēsla kājas ar metāla eņģēm bija piestiprinātas pie grīdas. Bišops prātoja, cik daudzi upuri cietuši tādas lēnas nāves mokas.

Bišops piekļāva ādas sloksnīti miesai un piespieda, kamēr pārliecinājās, ka asinis to noturēs vietā. Tad viņš ar medību dunci steidza pārgriezt resnos vadus, ar kuriem Dženas labā roka bija piesieta krēslam. Džena satrūkās un mazliet pavēra acis. Ieraudzījusi Bišopu, viņa nočukstēja:

-    Tu tomēr atnāci!

-    Es taču apsolīju.

Jau nākamajā mirklī Džena iepleta acis un iekliedzās:

-Nē!

Uzvēdīja briesmīgā ķermeņa smaka.

"Sieviete. Nolādētā sieviete!"

Kad Bišops mēģināja pagriezties/ viņa mugurā ietriecās kaulains ceļgals. Pistole izslīdēja no rokas, un viņš nogāzās uz grīdas. Cieši satvēris dunci, Bišops centās piecelties, taču vēdera muskuļi sažņaudzās un viņš nokrita uz ceļiem. Cīnīdamies pēc elpas, viņš sajuta sitienu pa roku, un duncis iekrita Dženai klēpī.

Pēc sekundes abpus sejai parādījās Denijas dūres. Viņa turēja stingri nostieptu elektrības vadu.

Tas tūdaļ pieskārās Bišopa kaklam.

DEVIņDESMIT CETURTā NODAļA

Bišops instinktīvi pacēla labo roku un iebāza divus pirkstus starp vadu un savu kaklu. Denija tūdaļ savilka vadu kopā un sāka vilkt gūstekni prom pa grīdu. No abiem saspiestajiem pirkstiem izšļācās asinis, kas plūda lejup pa delmu. Bišops mēģināja ar labās rokas elkoni iesist aizmugurē stāvošajai, bet Denija ikreiz izvairījās, neatslābinot žņaugšanas spēku.

Pēc apmēram divdesmit pēdām Bišops nokrita uz sāniem. Denija apvija kāju viņa viduklim un nogāzās līdzi. Vads jau sāpīgi iegriezās kaklā zem ādamābola. "Kur viņa ņem tik daudz spēka?" Bišops nodomāja. 'Tā kaulainā kuce ir uz pusi mazāka par mani! Pat vairāk."

Cīņas karstumā Bišopam šķita, ka dzird kliedzienus, taču vārdus saprast nespēja. "Tā droši vien ir Džena. Denija noteikti ne. Kaulainā laikam ir mēma, jo žņaudzot spēj tikai savādi Šņākt. It kā darītu to ar prieku, ar gandarījumu."

Ar kreiso roku Bišops pasniedzās pie potītes maksts, bet Denija iespēra viņam pa elkoni. No šī nodoma Bišopam nācās atteikties, tādēļ viņš nopētīja grīdu, meklēdams vēl kādu ieroci. Jel kādu. Tur nebija nekā, tikai vecas baterijas, kartons un avīzes. Bišops bija pārliecināts, ka pistolei jābūt pavisam netālu. 'Tie velna, kur tā ir?" Nespēdams pakustināt galvu, viņš ar kājām un brīvo roku izlocījās tā, lai redzētu galdu. "Lūk! līkai dažu pēdu attālumā uz grīdas." Par spīti pretinieces ķermeņa smagumam, viņš rāvās uz ieroča pusi. Diemžēl pēkšņi acu priekšā parādījās kāds zābaks, kurš aizspēra pistoli prom.

Vads griezās kaklā, un Bišops sajuta asiņu straumīti zem jakas. Bija arvien grūtāk ievilkt elpu, un tā jau līdzinājās ķērkšanai. Ar brīvo roku Bišops centās aizsniegt sievieti, taču viņa gluži kā zirneklis lēkāja viņam pāri. Neiespējami. Tiklīdz Bišops iegrozījās, lai uztaustītu potīti, sieviete ar ceļgalu iespēra viņam pa roku.

"Aizmirsti par acīmredzamām kustībām!"

Bišops atkal rāvās uz galda pusi, un kaulainā locījās viņam virsū, labās kājas ceļgalu nepārtraukti durot sānā. Jo izmisīgāk Bišops cīnījās par savu dzīvību, jo spēcīgāk sieviete turējās pretī. Zem paša ķermeņa piespiestā kreisā roka šķita jau pavisam slapja, un Bišops zināja, ka tā atstāj asiņainu sliedi uz grīdas.

"Vēl vienu pēdu. Tad vēl vienu. Pusceļš jau veikts." Nākamajā mirklī Bišops iedomājās par Dženu. Kādu brīdi viņas balss vairs nebija dzirdama, un redzēt viņu Bišops nevarēja. Viņš pievilkās tuvāk galdarr\ par vēl vienu pēdu. Un vēl vienu. Tad acu priekšā starp veciem papīriem pavīdēja kaut kas metālisks. Akupunktūras adata. Tris collas gara, ar plānu metāla spalu. Satvēris adatu, Bišops mitējās līst uz priekšu.

Denija sāka berzēt augumu pret Bišopa ķermeni gluži kā groteskā ekstāzes parodijā. Viņas ceļgals vēl dziļāk iedūrās sānā, un arī vads tika sažņaugts ciešāk. Bišops vairs necīnījās pēc skābekļa. Bezjēdzīgi. Redzēt varēja tikai kādas collas attālumā. Viss kļuva pelēks. Dzīvību nodrošināja tikai neliels gaisa daudzums plaušās. Sažņaudzis adatu dūrē, Bišops atvēzēja roku. Tā atsitās pret Denijas kāju, bet dūre pieskārās ceļgalam. Viņa pat necentās to atgrūst. Bišops sprieda, ka viņai mocīšanas beigās patīk izbaudīt maksimālu kontaktu ar upuri.

Paļaudamies tikai uz sajūtām, Bišops ar rādītājpirkstu uztaustīja sievietes ciskas laterālo plato muskuli tieši virs ceļgala. Viņš zināja, ka visi muskuļi ir jutīgi, taču šis startēja atsevišķā līgā. To apliecinātu ikviens sportists. Likdams lietā pēdējās spēka paliekas, Bišops pacēla dūri pēc iespējas augstāk un tad ietrieca adatu muskulī līdz pat spalam.

Žņaugšana mitējās, un augums tika atbrīvots no svešā smaguma. Bišops apvēlās otrādi un klepodams atkal iepildīja plaušās skābekli. Ar nesavainoto roku viņš izrāva garoti no rievas kaklā un pacēla saspiestos pirkstus, lai apturētu asiņošanu. Mazā pirkstiņa galu viņš izrādījās zaudējis, taču zeltnesis joprojām bija vietā. Bišops pagriezās pret Deniju. Viņa sēdēja uz grīdas līdzās galdam, labā kāja bija izstiepta, un viņa lēni ar abām rokām vilka adatu ārā no miesas. Seja atspoguļoja mokas.

-    Tādas ir īstas sāpes, - Bišops sacīja. - Patīk?

Denijai aiz muguras Bišops ieraudāja Dženu. Viņa ar japāņu dund cirta pušu ap kājām apvītos vadus. Joprojām klepodams, viņš izrāva savu dund no potītes maksts. Bija laiks pielikt šim notikumam punktu. Pietrausies uz ceļiem, viņš vēroja, kā Denija aizmet adatu, tad palūkojas sev līdzās un paceļ kaut ko no grīdas.

Tā bija Bišopa pistole.

Ar kreiso roku satvērusi ceļgalu, Denija nomērķēja ierod Bišopam kājstarpē. Smaids, kuru viņa veltīja savam upurim, bija skaistākais, kādu viņš jebkad redzējis.

Pēkšņi Džena uzrāvās stāvus, lēdenā metās klāt Denijai un ietrieca medību dimd savai mocītājai mugurā, tieši starp lāpstiņām. Denijas smaids pārtapa par grimasi. Ierocis izslīdēja no pirkstiem, un viņa nokrita uz grīdas.

-    Mirsti, vājprātīgā kuce! — Džena nokliedza, pieceldamās kājās, un paķēra vēl vienu dund no galda.

Bišops steidzās pēc savas pistoles.

-    Nē, Džena, — viņš sacīja, izraudams dund Denijai no muguras un pasviezdams to zem galda. Denijas krekls jau bija piesū-des asinīm. - Aizgriezies!

Džena neklausīja. Viņas roka asiņoja, ķermenis sasists un savainots, taču neizskatījās, ka viņa būtu pārbijusies vai dēstu sāpes. Drīzāk viņa līdzinājās mežonei. Bišops neko nevarēja viņai pārmest.

-    Man tā nav pirmā reize, - Bišops paskaidroja. - Un negribu, lai tā būtu pirmā tev. Aizgriezies!

Jau grasīdamās atbildēt, Džena aprāvās, lēni pagriezās un nometa dunci. Tad viņa atslīga pret galdu, un Bišops pamanīja, kā raustās viņas pleci.

Bišops pavēla Deniju uz muguras. Apakšā grīda jau bija sarkana. Sieviete raudzījās viņam tieši acīs. Zobus pavērtajā mutē klāja asinis. Kad abu skatieni sastapās, viņa pasmaidīja.

- Uz neredzēšanos, - Bišops noteica un pārlauza viņai sprandu.

DEVIŅDESMIT PIEKTā NODAļA

Atspiedies pret galdu, Bišops noraudzījās, kā Džena norauj jakai oderes gabalu. Pirmīt Bišops bija aplicis viņai ap pleciem savu jaku. Un tagad tās detaļa tika aptīta viņam ap savainotajiem pirkstiem un plaukstu.

Tik slikti viņam nav bijis kopš sestdienas, un tagad viņš jutās vēl sliktāk. Taču viss bija tā vērts. Džena bija tā vērta. Vērodams viņas rosīšanos, Bišops pasmaidīja. Atvieglojums, ka viņa joprojām ir dzīva un vesela, atsvēra visas fiziskās sāpes un ļāva turēties vēl kādu mirkli. Tā kā Džena bija drošībā, viņam rūpēja tikai centieni saglabāt spēkus, lai pabeigtu darbu līdz galam.

Kad Džena sasēja dēšu mezglu, Bišops attapa, ka viņa vairs ne reizi nav paskatījusies uz Denijas līķi, kas gulēja dažu pēdu attālumā. Bet laiku pa laikam palūkojās uz divvērtņu durvīm. Bišops jau bija pārbaudījis telpu aiz tām un atradis video uzņemto sievieti. Denija bija pārgriezusi viņai rīkli un pametusi upuri blakus režģim, kas klāja lifta šahtu. Un tad acīmredzot iebāzusi dunci sava draudziņa kabatā, bet pati apgūlusies sievietes vietā.

-    šoreiz tev tiešām vajadzīgs ārsts, - Džena sacīja, nopētīdama apsēju. - Bet ko gan es zinu, vai ne? - Tad viņa pievērsās melnajam audumam Bišopam ap kaklu un maigi pieskārās savainojumam. Pirksti palika tīri. Saraukusi pieri, viņa paliecās uz priekšu un noskūpstīja Bišopu uz mutes. - Paldies.

-    Vienmēr laipni, - viņš atbildēja un piespieda plaukstu Dženas vaigam. Abu lūpas atkal sakļāvās skūpstā. Jau daudz ilgākā. Dženas lūpu pieskāriens šķita labāks par jebkuru balzamu, un viņam negribējās to pārtraukt. Tomēr beidzot viņš atrāvās un notupās blakus līķim, lai pārmeklētu kabatas. - Vai Torps pieminēja, kur tiksies ar pircējiem?

-    Neatceros. - Džena mirkli paklusēja un piebilda: - Es lielākoties biju bezsamaņā.

Bišops atrada Denijas mobilo tālruni, piecēlās kājās un pasniedza aparātu Dženai.

-    īsiem! Tavs brālis ar Lūkasu pārbaudīja citu versiju, bet tagad viņu nervi droši vien ir uzvilkti līdz beidzamajam. Starp dtu, mēs atrodamies Kortlendas alejā.

Džena satvēra tālruni, uzspieda numuru un pielika aparātu pie auss. Pēc sekundes viņa teica:

-    Ali, te Džena. Ar mani viss ir kārtībā. Vairs nekas nedraud. -Viņa pasmaidīja, un Bišops klausulē sadzirdēja kliedzienu.

- Zinu, zinu, bet es visu paskaidrošu, kad atbrauksi uz šejieni. -Viņa nosauca adresi. - Tagad man jāpiezvana polidjai... Jā... Nekavējies. - Atdevusi tālruni Bišopam, viņa piebilda: - Ali apsolīja savu pirmdzimto nosaukt tavā vārdā. Un tagad es zvanu policijai, vai ne?

-    Tiklīdz es būšu prom, - Bišops atbildēja un tālruni sameklēja īsziņas. - Izstāsti viņiem visu, kas notika, un atceries, ka es nodūru to sievieti. Tu viņai vispār neesi pieskārusies.

-    Tā bija pašaizsardzība!

-    To zinām mēs, taču brūce mugurā izraisīs nevajadzīgus jautājumus. Atstāj to manā ziņā, Džena. Manā kontā viņi ieskaitījuši jau tik daudz noziegumu, ka vēl viens neko nemaina.

Vērdamies tālruņa aparātā, Bišops pasmaidīja. Denija nebija izdzēsusi īsziņas. Pēdējā nosūtīta pirms nepilnas stundas. Viņš to atvēra. "Nodošana 05.00. BM. Satiekamies 04.00."

"BM. To jau varēja paredzēt. Brenana māja. Tādu satikšanos vajag norunāt vietā, kuru tu pārzini kā savus piecus pirkstus. Un Brenana māja atbilst šādam kritērijam. Mums abiem." Bišops ielūkojās pulkstenī. Bez deviņām minūtēm viens nakti. "Laika vēl diezgan. Labi, Torp," viņš nodomāja, "satiksimies tur, taču tev tas nepatiks." Bišops izdzēsa īsziņu un atdeva tālruni Dženai.

Viņa pieskārās Bišopa vaigam.

-    Tiklīdz es izstāstīšu policijai, kas notika, viņi sapratis, ka tu neesi vainīgs.

-    Vienalga. - Bišops paraustīja plecus. - Par mani vairs nav runa.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Bišops papurināja galvu, nevēlēdamies atbildēt.

-    Vai tiksi galā, kamēr atbrauks Ali?

-    Man ir daudz ieroču, - Džena attrauca, norādīdama uz galda pusi.

Pasmaidījis Bišops pamāja uz tālāko telpu.

-    Tur guļ kāds puisis, kuram manis dēļ būtu vajadzīga medicīniskā palīdzība.

-    Es domāju, ka par to atbildību varētu uzņemties tā kuce, vai ne? - Pašūpojusi galvu, Džena piebilda: - Kā gan cilvēkam var patikt kaut kas tāds?

-    Dažiem jau no dzimšanas kaut kas salaists grīstē, - Bišops noteica, noraudzījies uz līķi.

-Jā, laikam.

Bišops devās pie durvīm, lai tiktu ārā no ēkas. Pēkšņi Džena iesāka:

-Džeims...

Dženas sejas izteiksmi varēja tulkot dažādi. Bišops izvēlējās vienu no iemesliem un sadja:

-Es zinu.

Tad viņš atvēra durvis un aizgāja.

DEVIņDESMIT SESTA NODAļA

Torps skatījās ārā pa trešā stāva logu un noregulēja nakts redzamības ierid. Kad pa atvērtajiem vārtiem iebrauca automobilis, viņš skaidri redzēja, kā no aizmugures izlec kāds dlvēks un tūdaļ nozūd krūmu biežņā, kuru īpašumā netrūka.

Nošūpojis galvu, Torps atrāvās no loga. "Muļķi! Bez tā laikam tiešām nevar iztikt. Kad saku, lai brauc četratā, noteikti ieradīsies piektais. Labi, lai viņi domā, ka gūst virsroku. Es šādam neparedzētam gadījumam esmu sagatavojies."

Tobrīd viņu daudz vairāk uztrauca Denijas prombūtne. Viņš bija nosūtījis vēl vienu īsziņu, taču atbilde nesekoja. Mobilo tālruni lietot riebās - ikvienu no tiem - jo varēja nojaust, kas īsti noticis. "Noteikti aizrāvusies ar to Falstafu un izpriecās zaudējusi laika izjūtu. Viņai allaž patīk ievilkt spēlītes līdz pēdējam." Torps to bija pieredzējis vairākkārt, nereti ari iesaistījies rotaļās -toreiz, kad Denijas gaume vēl nepārsniedza saprāta robežas. Vainot varēja meičas pārlieko atkarību, un Torps labi zināja, kurp tā novedīs. Viņu joprojām pārņēma iekāre, kad Denija atplauka tajā filmzvaigznes smaidā. Tādēļ Torps centās distancēties vienmēr, kad nevajadzēja izmantot Deniju darbam.

"Bet ar to puisi krūmiņos viņa varētu tikt galā. Viņi noteikti likuši puisim paslēpties, lai tas uzbrūk man, tiklīdz iznākšu no mājas. Varbūt tādēļ, lai "pārliecinātu" atklāt bankas konta numuru, kad būs saņēmuši dokumentus. Es rikotos tieši tā. Viņiem pat prātā neienāk, ka varu te palikt dienām ilgi un neviens to pat nenojautīs."

Torps iegāja seifglabātavā un ieslēdza nelielu lampu uz grīdas. Ar strāvu to apgādāja baterijas. Izrādījās, ka gaisma ir blāvāka nekā iepriekš. "Varbūt izturēs vēl stundu, un tad vajadzēs mainīt baterijas. Žēl, ka nevarēju atrast spuldzi, ko ieskrūvēt griestu lampā. Nekas, iztikšu tāpat. Bez apgaismojuma būtu neizturami."

Atkāpies viņš pastūma grāmatplauktu, taču glabātavas durvīs palika sprauga. Pats sev Torps iestāstīja, ka tā vajadzīga, lai mobilajam tālrunim būtu zona, un cita iemesla nav. Viņš piespieda sevi nelikties ne zinis par pieaugošo paniku, kas draudēja pārņemt viņu savā varā. Šīs bailes - ka tiks aprakts dzīvs

- viņu mocīja jau kopš bērnības. Torps iestāstīja sev, ka joprojām kontrolē apkārtni un jebkurā brīdī var pastumt grāmatplauktu malā, ja trauksme vairs nebūs izturama. Viņš palūkojās uz līdzpaņemtajām ēdiena kārbām un ūdens pudelēm un iegalvoja sev, ka nemaz nav tik slikti. "Badu ciest nevajadzēs, gaisma ir, bateriju kabatās pietiks vairākām dienām, ja tiktāl vispār nonāks."

Viņš sakrustotām kājām sēdēja uz grīdas un atvēra klēpjda-tora vāku. Ekrānā parādījās kadri, ko uzņem četras no sešām mājā paslēptajām kamerām; tās, kas izvietotas foajē, virtuvē, dzīvojamā istabā un vienā no augšstāva telpām. Pirmīt pagrabā viņš bija atradis drošinātāju kārbu, un tagad māja šķita gaismas pielieta. "Vecā, labā Alisija Brenana joprojām maksā elektrības rēķinus par tukšu māju. Brīnums, kā gan bagātie vēl ir bagāti?"

Foajē kamera bija pavērsta pret ārdurvīm. Pēc īsa brīža tās atvērās, un ekrānā parādījās gludi skuvies arābs tumšā uzvalkā, kas šķita nedaudz par mazu. Torps palielināja attēlu pa visu ekrānu. Vīrietis pētīja telpu, viņa roka atradās zem žaketes. Viņš kaut ko teica ārpusē palikušajiem. Tad ienāca vīrietis ar nevainojami koptu kazbārdiņu un brillēm stieples ietvarā. Viņam mugurā bija labāk šūts uzvalks. Trešais likās līdzīgi ģērbies, ar pilnbārdu un nesa lielu portfeli. Visbeidzot parādījās ceturtais - vēl lielāks par pirmo, pieguļošā džemperī un tumšās biksēs. Viņš nostājās durvīs un paskatījās uz visām pusēm.

Pirmie trīs iegāja pa divvērtņu durvīm kreisajā pusē un pēc brīža atkal iznāca ārā, bet ceturtais palika pie ieejas. Torps pasniedzas pēc rācijas, bet datorā uzmeklēja dzīvojamās istabas ka-mēru. Trijotne nostājās tukšās telpas vidū, kur Torps bija atstājis otru rāciju. Briļļainais noliecās un paņēma to no grīdas. "Acīmredzot tas ir Saijids/' Torps nosprieda, ieskatījās pulkstenī un pēc tam nospieda sarunu pogu rācijā.

-    Gandrīz precīzi laikā, draugs, - Torps sacīja. - Patiesību sakot, divas minūtes par agru.

Saijids palūkojās uz visām pusēm un tad pietuvināja rāciju mutei.

-    Tas ir... negaidīti, Mārtiņ. Vai mēs netiksimies ad pret ad?

-    Es kautrējos, Saijid. Turklāt es esmu viens, bet jūs ieradāties četratā. - Torps pasmaidīja. - Neuztraudes, tas ir izdarāms ari no attāluma. Dokumentus esmu atstājis četrās dažādās vietās. Es teikšu priekšā, kur paslēpta pirmā daļa, lai tas milzenis var to atnest tavam bārdainajam draugam. Tiklīdz viņš būs apliecinājis dokumentu autentiskumu, tu ieskaitīsi naudu manā kontā, kuru es tev nosaucu. Kad būšu saņēmis apstiprinājumu no bankas, es norādīšu nākamo slēptuvi un... pārējo tu noteikti vari uzminēt.

-    Jā. Lai gan rodas jautājums, kā mēs nokārtosim pēdējo maksājumu. Pēdējā daļa taču būs manās rokās vēl pirms pārskaitījuma, vai ne?

-    Tā gan, - Torps attrauca. - Bet visu pēc kārtas. Man bija laiks pārdomāt procedūru, tādēļ beigu beigās mēs abi būsim apmierināti.

-Kā teiksi. Lūdzu, sāc!

-    Labi. Kad tavs draugs dosies atpakaļ uz foajē un uzkāps augšā pa kāpnēm, tad lai izvēlas gaiteni kreisajā pusē. Tur pa kreisi būs trīs durvis. Viņam jāizvēlas otrās. Pie istabas tālākās sienas

viņš ieraudzīs ģērbtuvi. Ja viņš pacels paklāju, tad piekļūs grīdas dēlim, kurš viegli padosies. Lai nes tev visu, ko tur atradīs.

-    Ļoti labi, - Saijids atbildēja. Ekrānā Torps redzēja, kā viņš kaut ko pasaka augumā lielajam vīram, kurš tūdaļ devās pildīt uzdevumu.

Torps atslīga pret sienu un gaidīja. Lielākoties garastāvoklis bija labs, jo viss notika tieši tā, kā viņš plānojis. Taču omu bojāja dusmas uz Deniju, kura tā ari neparādījās. "Stulbā, smirdīgā kuce nespēj atrauties no rotaļām! Viņai var uzticēt daudzas lietas; kādēļ gan viņa tik viegli padodas savai atkarībai? Tiklīdz viss būs galā, es viņu pārmācīšu!" Torps aizvēra ads. Pēc brīža labais noskaņojums atgriezās, jo viņš iztēlojās, kā sodīs savu palīdzi. "Tas tiešām būs sāpīgi."

Atvēris acis, Torps ieraudzīja, ka milzenis jau atgriezies dzīvojamā istabā un sarunājas ar savu bosu. Par viņu Torps jau bija paguvis aizmirst. "Uzmanies, Mārtiņ! Savaldi savas domas un koncentrējies darbam!" Saijids pielika rāciju pie mutes un sacīja:

-    Tur nekā nav.

Torps sarauca pieri. 'Tātad milzenis tiešām ir tik stulbs, cik izskatās." Torps nospieda rācijas sarunu pogu.

-    Dokumentus es tur noliku pirms nepilnām divām stundām, Saijid. Kreisais gaitenis. Otrā istaba pa kreisi. Vaļīgs grīdas dēlis pie ģērbtuves. Paskaidro viņam! Tā taču nav astrozinātne!

-    Nevajag. Nādži tavā valodā runā labāk par mani un precīzi ievēroja tavas instrukcijas. Grīdas dēlis jau bija pacelts, taču apakšā nekas nav atrodams.

Beidzot Torps saprata, kādēļ Denija tā arī neatbrauca. "Bišops. Ja viņa necēla klausuli, tad..."

-    Mājā ir vēl kāds, Saijid, - Torps paziņoja. - Viņa vārds ir Bišops. Acīmredzot dzirdējis norādes un pasteidzies pirmais.

-    Kas viņš ir?

-    Es viņu izmantoju, lai atrastu dokumentus, - Torps paskaidroja un vienlaikus panāca, ka datora ekrānā redzams visu sešu kameru filmētais. - Bīstams tips.

-    Ko tu iesaki?

-    Tā kā jūs visi droši vien esat bruņoti, - Torps teica, mirkli apdomājies, - tad iesaku viņu atrast un iznīcināt.

Saijids palūkojās uz saviem kolēģiem un noteica:

-    Tā ir tava problēma, Mārtiņ. Mēs neesam tavi personīgie slepkavas.

-    Pat par desmit miljoniem dolāru ne?

Atrāvis rāciju no mutes, Saijids aprunājās ar pārējiem. Pēc minūtes viņš atkal pacēla ierīci pie lūpām.

-    Mans palīgs Hanīfs piedāvā daudz pieņemamāku risinājumu. Sākotnēji tu par dokumentiem prasīji piecdesmit miljonus dolāru, vai ne? Ja tu paliksi pie šī priekšlikuma, tad mēs ar prieku palīdzēsim tev šajā situācijā. Ja tā labi padomā, Mārtiņ, tad tu neko nezaudē.

-    Būsim nopietni, - Torps attrauca, pūlēdamies nelikties ne zinis par nelabumu, kurš kāpa vēderā.

-    Parasti es tāds ari esmu. Nu, mans draugs, kā biznesmenim tev jāsaprot, ka tagad apstākļi ir pavērsušies mums par labu. Ja vien tu nevēlies pats tikt galā ar to vīru... - Saijids apklusa. Viņš apzinājās, ka guvis virsroku.

Torps aizvēra ads un nervozi dauzīja galvu pret metāla sienu. "Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts!" Viņš mēģināja atrast dtu izeju, taču saprata, ka tādējādi atklās savu atrašanās vietu. Un to viņš nedrīkstēja pieļaut. Nekādā gadījumā. Tā kā ar Deniju vairs nevarēja rēķināties, Saijida piedāvājums bija pats labākais. 'Tātad Bišopa dēļ es tikko pazaudēju piecdesmit miljonus dolāru. Piecdesmit miljonus" Tam Torps nespēja noticēt

Viņš pacēla rāciju pie lūpām un teica:

-    Tu esi sasodīti labs zaglis, Saijid. — Un pēc brīža piebilda:

- Norunāts.

-    Uzskati to par izdarītu, - Saijids atbildēja. - Bet, lūdzu, pagaidām nevajag...

Tanī brīdī visas sešas kameras tika izslēgtas.

DEVIņDESMIT SEPTīTā NODAļA

Bišops atrāva roku no sadragātās drošinātāju kārbas un uzskrēja augšā pa pagraba kāpnēm. Ticis cauri palīgtelpai, viņš nogriezās pa kreisi un devās pie sētas puses kāpnēm. Pusceļā viņš pieveica vēl divus pakāpienus un tad notupās. Ieroci un lukturīti viņš nomērķēja uz kāpņu apakšgalu.

Lai kur ari būtu Torps, Bišopam radās aizdomas, ka viņš jau paziņojis Saijidam nevēlamā iebrucēja atrašanās vietu. Viens vai divi no arābiem neapšaubāmi steigsies izpildīt uzdevumu.

Tieši uz to Bišops cerēja.

Mājā viņš bija iekļuvis tāpat kā iepriekšējā reizē. Nebija ilgi jāgaida, un parādījās ari teroristi. Iegaumējis vīru sejas, Bišops noklausījās sarunu un apsteidza pie slēptuves to, kurš tika nosaukts par Nādži. Nepabeigtā Zodiaka vēstule, aploksne, izziņa par Eber-

ta veselības stāvokli un šifrētāju rokasgrāmatas atradās drošībā -Natālijas istabas skapī.

Kopš brīža, kad viņš izslēdza mājā elektrību, bija pagājušas sešas sekundes. Viņš sprieda, ka svešie jau nosūtījuši kādu pārbaudīt pagrabu. Trīsdesmit jardus priekšā pa sētas puses logiem ieplūda tieši tik daudz gaismas, lai tumsā varētu saskatīt ēnas. Un tad viņš pamanīja kustību.

Kreisajā pusē redzeslokā parādījās mašīnpistoles siluets. Kādu sekundi Bišops sprieda, ka tā atkal ir Heklera un Koha sistēmas pistole, taču aptvere nebija izliekta. "Tātad firma Steyr." Tad Bišops ieraudzīja roku, kas turēja ierod, un apakšdelmu. Dzirdēt nevarēja pilnīgi neko, tātad varēja sednāt, ka tie nav nekādi amatieri.

Ieraudzījis daļu no svešinieka ķermeņa, Bišops saklausīja klusu elpošanu. Nākamajā mirklī siluets mainījās - svešais bija pagriezies pret kāpnēm.

Bišops pavērsa lukturi pret vīrieša galvu un nospieda slēdzi. Spējajā gaismā vīrietis aizmiedza ads, un Bišops divas reizes izšāva. Svešinieka pierē tūdaļ uzziedēja divas rozes. Bišops atkal izslēdza lukturi un metās pa kreisi, paraudams kājas prom no šāviena līnijas. Nākamajā mirklī sienu un griestus caururba ložu straume, ko raidīja mirstošais vīrs. Pēc katra cirtiena atlēca ģipša daļiņas, kas gluži kā krusas graudi kapāja Bišopa pakausi.

Kad šāvieni mitējās, Bišops devās augšā pa kāpnēm. Skriedams pa labi cauri tumšajam gaitenim uz mājas fasādes daļu, viņš dzirdēja kāpnēs aprautus šāvienus. Viņš ielika lukturi kabatā un izvilka piecas collas garu metāla sešstūrainu priekšmetu. M84 apdullinošo granātu, ko bija atradis Kortisa dzīvoklī un iemetis mugursomā. "Lieti noderēs, lai padarītu nekaitīgu puisi pie ārdurvīm."

Diemžēl, slīdēdams garām pēdējām durvīm pa labi, Bišops saņēma spēcīgu sitienu. Nokritis uz vēdera, viņš attapās, ka pistoli pazaudējis, taču joprojām žņaudza plaukstā granātu. Viņš apvēlās uz muguras, un varenas rokas satvēra viņu aiz apkakles un uzrāva stāvus. Tad svešais apvija rokas Bišopa augumam, saspieda, liedzot iespēju kustēties, un pacēla prom no durvīm. "Ceturtais vīrs," Bišops domās secināja. "Acīmredzot uzskrēja augšā tanī brīdī, kad izdzirdēja šāvienus, un nogaidīja, kad ieskriešu viņam tieši rokās."

Svešinieks izrādījās neparasti spēcīgs, un Bišops juta, kā tiek saspiestas viņa ribas un cik grūti ir elpot. Nākamajā mirklī Bišops veica sitienu ar galvu un trāpīja pa kaut ko mīkstu. Iespējams, degunu. Vīrietis novaidējās, spēra soli atpakaļ un vājināja tvērienu tieši tik daudz, lai Bišops varētu atbrīvot kreiso roku.

Bišops tūdaļ trieca granātu svešajam mutē un iegrūda pēc iespējas dziļāk. Vīrietis cīnījās pēc elpas un tūdaļ palaida Bišopu vaļā, piekļaudams plaukstas savai izķēmotajai sejai. Bišops tās pagrūda malā, izrāva granātas gredzenus un pārvilka svešajam pār galvu džempera apkakli, lai granāta turētos vietā. Tad viņš divus soļus atkāpās, pielieca plecu un ietriecās vīrieša vēderā. Svešais saliecās un atmuguriski nokrita kāpņu laukumiņā. Bišops pagriezās un noslīdēja uz grīdas, aizspiezdams acis un ar abām plaukstām sargādams ausis.

Granāta detonēja svešajam mutē. Tukšajai telpai pārvēlās sprādziena trokšņa un gaismas vilnis.

Izņēmis no kabatas lukturīti, Bišops piecēlās kājās un nopētīja grīdu. Nelikdamies ne zinis par līķi, kas ripoja lejup pa kāpnēm, viņš atrada savu pistoli un pacēla to. Tad viņš izslēdza gaismu un aizskrēja prom pa gaiteni. Galā nogriezies pa labi, viņš aizsteidzās garām sētas puses kāpnēm, kur atkal nogriezās pa labi un nonāca nākamajā gaitenī.

Mājas plānojumu Bišops atcerējās visnotaļ labi. Pa kreisi atradās trīs istabas. Pa labi, pretī vidējām durvīm, - ieeja noliktavā bez logiem. Tā noderētu, taču agrāk durvis vienmēr turētas aizslēgtas, bet Bišopam nebija vaļas kavēties. Pirmajā un trešajā istabā pa kreisi logi stiepās no grīdas līdz griestiem. "Neder. Tiklīdz pavēršu durvis, kāds var pamanīt manu atrašanās vietu." Bet vidējai istabai bija normāla izmēra logs, no kura pavērās skats uz kokiem noaugušu teritoriju. Absolūta tumsa. Bišops aizskrēja pa gaiteni, slidinādams pirkstus pa labās puses sienu. Uztaustījis noliktavas durvis, viņš satvēra rokturi un grūda. Kā jau gaidīts, durvis bija aizslēgtas. Tad viņš izvēlējās pretējās durvis, ko aizvēra aiz sevis.

Atslīdzis pret tām, Bišops pieskārās kreisās puses ribām un pēkšņās sāpēs saviebās. "Laikam lauztas. Es šķīstu pa vīlēm! Bet esmu dzīvs, savukārt divi teroristi jau ir beigti. Palicis tikai Saijids un Hanīfs. Un tie uzmanīsies, jo zina, kāds ir pretinieks. Abi kopā pārmeklēs māju, piesegdami viens otru."

Bišops pacēla acis pret griestiem un ieraudzīja kādu pazīstamu apveidu. "Interesanti, vai Torps tagad mani vēro?" Bišops zināja, ka novērošanas kameras darbojas ari sliktas redzamības apstākļos. "Un ja ari redz, kas par to? Pa rāciju viņš neko neziņos, lai nepadarītu par ērtiem mērķiem pārējos divus."

Bet nekas netraucēja viņiem rakstīt īsziņas mobilajos tālruņos. "Un man agri vai vēlu būs jāiet cauri virtuvei vai kādai dtai telpai, kuru Torps novēro. Es nedrīkstu palikt Šeit un gaidīt, kad mani notver slazdā kā žurku. Viņiem ir automātiskie ieroči un mu-nīdja."

Viņš aizvēra acis un iedomājās, ka ikvienu kavēkli var pārvērst par priekšrocību.

DEVIņDESMIT ASTOTA NODAļA

Torps vēroja miniatūros attēlus un jautāja pats sev, kāpēc nav paslēpis kameru ikvienā telpā. Atbilde šķita acīmredzama: "Tāpēc, ka paļāvos uz Denijas palīdzību." Lai gan likums par visas teritorijas nosegšanu bija sens kā pasaule.

"Labi vismaz, ka man ir piemērots aprīkojums, lai gan apakšējā gaitenī paslēptais tagad vairs nav izmantojams." Pirmīt Torps bija aizvēris visas durvis, un pa logiem neplūda iekšā dabiskā gaisma, tādēļ ekrānā valdīja tumsa.

Tad dzīvojamās istabas kamerā pavīdēja kustība - izdzīvojušie teroristi devās uz foajē. Saijids gāja pirmais, Hanīfs piesedza aizmuguri. Tad Torpa uzmanību piesaistīja monitors, kurā redzams gaitenis stāvā zem viņa. Ūz brīdi viņam likās, ka tas bijis gaismas stars no kādu durvju puses, un viņš teju pieplaka ekrānam. Nākamajā mirklī acis pievērsās kustībai ap Nādži līķi, kas bija redzams virtuves kamerā. Torps gaidīja, vai kustība atkārtosies. Vīrieša kājas izplestas vīdēja virtuvē, bet pārējais ķermenis atradās uz Četriem apakšējiem pakāpieniem. Kreisā roka joprojām

bija saliekta nedabiskā leņķī aiz muguras. Saijids līķi pavēla, lai no kabatām izņemtu ieroču aptveres. Torps aizrāvies vēroja, kā roka lēni paslīd un atgulstas uz pakāpiena. Citas kustības vairs nesekoja.

"Varbūt agonija. Bet varbūt kaut kas dts?"

Saraukdams pieri un neatraudamies no ekrāna, Torps pasniedzās un no grīdas paņēma Bišopa mobilo tālruni.

DEVIņDESMIT DEVITA NODAļA

Izdzirdējis grīdas dēļu čīkstēšanu, Bišops saprata, ka Saijidam sūtītā īsziņa iedarbojusies. Viņš bija izmantojis Nādži žaketes kabatā atrasto mobilo tālruni un ievietojis tajā vienu no Dženas dotajām SIM kartēm. Lai neviens nenojaustu, ka īsziņa sūtīta no mirušā vīra telefona.

Tiklīdz atskanēja durvju vēršanās krakšķi, Bišops pavēra noliktavas durvis un ieraudzīja divus vīrus pie ieejas pretējā istabā. Turēdami ieročus gatavībā, viņi pārmeklēja telpu.

Bišops pacēla savu pistoli un trīs reizes šāva uz vīrieti, kurš stāvēja kreisajā pusē. Divas reizes ķermenī, trešo galvā. Visi šāvieni trāpīja mērķī, un pašķīda asinis. Vīrietis nokrita uz grīdas.

Tad viņš nomērķēja uz otru svešinieku. Kad tas pagriezās, uz-mirdzēja briļļu ietvari. Vīrietis izrādījās veikls. Bišops izšāva divas reizes krūtīs un redzēja, kā pretinieks nokrīt, tēmēdams ierod uz uzbrucēju. Bišops atkal izšāva - galvā, bet vīrietis joprojām kustējās. Lodes ieurbās sienā.

Nākamajā mirklī Bišopam virs galvas nobira ložu straume. Viņš noliecās un pieplaka sienai pa kreisi no durvīm. Terorista

mašīnpistole raidīja šāvienus vietā, kur tikko bija atradies Bišops. Durvju stenderē un sienā parādījās caurumi, bet uz paklāja sakrita ģipša un koka šķēpeles. Bišops dzirdēja, kā pret sienu džinkst čaulītes. Nākamais bija pazīstams klikšķis. Arāba ierocim beigusies munīcija.

Bišops pietrausās kājās un saklausīja, ka svešais izņem aptveri. Uzmanīgi liekdamies ap stenderi, Bišops mērķēja ar pistoli vietā, kur pirmīt atradās ievainotais.

Tas izrādījās Saijids.

Terorists gulēja uz grīdas asiņu peļķē. Tumsā tā atgādināja melnu eļļu. Ar brīvo roku viņš mēģināja izvilkt žaketes kabatā ieķērušos pilno aptveri. Saijids paskatījās uz Bišopu un izgrūda:

-    Yela'an mayteen aklāk.

-    Kā tu zini? - Bišops noprasīja un iešāva Saijidam kreisajā ad.

Viņš neprata arābu valodu, taču nojauta, ko Saijids vēlējies pateikt. Dievs nolādēšot viņa ģimenes locekļu kapus. Bišopu tādi vārdi sevišķi neskāra. Viņaprāt, lāsti jāatstāj skolas pagalmā. Vienīgais, uz ko Bišops cerēja, — ka savu galu sagaidīs tikpat denīgi.

Tad viņš pievērsās otram mirušajam. Hanīfs gulēja uz vēdera, rokas izpletis, galvu pavērsis pret kolēģi. Aizbāzis pistoli aiz siksnas, Bišops pielīda tuvāk un izrāva ierod Hanīfam no rokas.

Steyr TMP. Viegla, kompakta, Austrijā ražota mašīnpistole, kādu Bišops lietojis vienu reizi mūžā. Nāvējoši precīza, gandrīz bez atsitiena. Nav brīnums, ka teroristiem tādas patīk. Izņēmis aptveri, Bišops secināja, ka palikušas sešas patronas. Viņš ielika aptveri atpakaļ, noliecās un no potītes maksts izvilka dund.

Katrā rokā turēdams pa ierocim, Bišops tuvojās kāpnēm, kas veda augšstāvā.

Pie Torpa.

SIMTā NODAļA

Sasniedzis kāpņu laukumiņu trešajā stāvā, Bišops joprojām turēja rokā mašīnpistoli, bet dunci vairs ne. Viņš ieskatījās vannas istabā un vecajā vingrotavā, tad atgrūda vaļā divvērtņu durvis uz kādreizējo Brenana kabinetu un iegāja iekšā.

Pa logu iespīdēja pietiekami daudz gaismas, lai priekša varētu saskatīt milzīgo rakstāmgaldu. Bišops palūkojās uz ieeju blakus telpā pa labi un tad tuvojās pirmajam grāmatplauktam. Iebāzis roku ceturtajā plauktā no augšas, viņš uztaustīja vajadzīgo vietu iekšpusē un paslidināja visu grāmatplauktu malā.

J Nekādu pēkšņu kustību, Džeims, - aiz muguras ierunājās Torps.

Bišops nekustējās.

-    Vai zini, ko es tevis dēļ tikko pazaudēju? - Pat nesagaidījis atbildi, Torps turpināja: - Nomet stobru, pacel rokas un ļoti lēnām griezies apkārt!

Pavēris kreisās rokas pirkstus, Bišops atlaida mašīnpistoli, pacēla rokas un pagriezās ar seju pret Torpu, kurš stāvēja sešu pēdu attālumā un ar Gloka sistēmas pistoli tēmēja viņam tieši sejā.

-    Droši vien veselu bagātību, - Bišops atbildēja.

Torps papurināja galvu.

-    Nē, daudz vairāk. Bet neuztraucies, jo to, kas man ir, grib vēl ari daudzi citi, un nākamreiz tu man darījumu neizjauksi.

Pieņemu, ka zem krekla tev ir pistole, ja? Pavisam lēni tiec no tās vaļā!

Nopūties Bišops ar kreiso roku izvilka aiz siksnas aizbāzto ieroci. Tad viņš to pameta uz rakstāmgalda pusi un ieklausījās, kā pistole nokrit uz grīdas un atsitas pret galda kāju.

-    Un tagad dunci. To, kas allaž glabājas potītes maksti.

Bišops izstiepa kreiso roku, noliecās un ar apsaitēto roku uz-

rotīja kreiso bikšu staru, lai parādītu, ka maksts ir tukša.

-    Vairs neglabājas, - Bišops paskaidroja. - Atradu tam labākas mājas.

-Kur liki?

-    Iespraudu vietā, kur Denijai reiz bija balss saites. - Bišops pasmaidīja un cerēja, ka Torps to redz. Tad viņš pacēla labo roku, lai pretinieks pamanītu asinīm piesūkušos apsēju, un nolaida abas rokas gar sāniem, kreiso paturot mazliet ieliektu elkonī.

- Kaulainā maita norāva man vienu pirkstu, taču tas bija tā vērts. Pirms piebeigšanas es viņai vairākas reizes iešķēlu pa seju. Atmaksāju par visu, ko viņa nodarīja Dženai.

Pistole Torpa rokā mazliet nodrebēja, un blāvajā mēness gaismā Bišops vēroja, kā pretinieks mirkšķina acis.

-    Un vairs nespēju tam pieskarties, - Bišops skaidroja. - Viņa taču tik briesmīgi smirdēja! Zini, manuprāt, tagad viņa smird mazāk.

-    Neticu, - Torps iebilda, un ierocis nedaudz novirzījās no mērķa.

-    Tomēr viņa ir mirusi.

-    Ne jau par to, - Torps attrauca, un pistole atkal tēmēja Bišopam galvā. - Es runāju par sejas pāršķelšanu. Tas nebūt nav tavā garā.

-    Uz to neceri. Tev ir talants atklāt cilvēku ļaunākās rakstura iezīmes.

-    Meli. Tev tādam darbam nepietiktu gribasspēka.

_ Gribasspēka? Tik vien vajadzīgs, lai spīdzinātu bezpalīdzīgu upuri? Vai arī nepieciešams vēl kāds sevišķs elements?

-    Vai tagad mēs runājam par Natāliju Brenanu?

-    Par kuru tad vēl? - Bišops atjautāja. Saliecis kreisās rokas pirkstus, viņš sāka iztaisnot roku un turpināja: — Natālija acīmredzot stingri turējusi tevi uz āķa, ja reiz tu tā uzšķērdi viņu.

-    Varbūt mazliet, - Torps atbildēja, pavēcinādams pistoli, lai uzsvērtu pēdējo vārdu. - Kas zina? Žēl, ka nebija vairāk laika parotaļāties ar viņu, taču todien termiņš lika rīkoties veicīgāk. - Torps papurināja galvu. - Vecīt, vai tev neriebjas termiņi?

Bišops klusēja. Kad viņš izstiepa roku pilnībā, duncis noslīdēja lejup gar elkoni, un polimērmateriāla spals nonāca divos vidējos pirkstos.

-    Godīgi sakot, - Torps skaidroja, - viņa ļoti atgādināja kādu sievieti no manas pagātnes, un es gandrīz vai juku prātā ikreiz, kad šī palaistuvīte pacēla savu galviņu.

-    Ja? Un viņu tu ari nogalināji? - Duncis ieķērās krekla aprocē, un Bišops izstiepa roku, lai atkabinātu to. Diemžēl pilnībā tas neizdevās.

-    Nācās, lai viņa neparautu mani sev līdzi. Tu noteikti zini, kādas mēdz būt sievietes, vai ne?

''Nezinu gan," Bišops domās atbildēja. Viņš paraustīja plecus, un šī kustība palīdzēja atbrīvot dund no aproces. Tad viņš ar pirkstiem sāka griezt dund, lai asmens rādītu uz grīdas pusi. "Turpini pļāpāt, Torp," viņš mudinaja. "Izstāsti visu! Es tiešām protu klausīties."

-    Gan jau zini, - Torps sadja. - Ikviens vīrietis savā mūžā satiek vismaz vienu liktenīgo sievieti. Fiona bija manējā.

-    Pēc tādas neizklausās, - Bišops iebilda un sarāvās, kad asmens iedūrās mazajā pirkstiņā. - Proti, pēc tavējās.

-    Ha! Pilnīgas muļķības. Visi, kas gadījās Fionai ceļā, bija viņas medījums. Un viņa nekavējās man par visiem izstāstīt. - Torps paraustīja plecus. - Natālijai nepaveicās ar to, ka bija tik līdzīga Fionai.

-    Un tu viņai nepārprotami par to aizrādīji, vai ne? - Bišops noskaldīja, virpinādams dimd tik ilgi, kamēr varēja ērti to satvert starp rādītājpirkstu un īkšķi. Pārējie trīs pirksti tika saspiesti rādītājpirksta atbalstam. Viņš bija gatavs.

-    Jā. Atzīstu, ka beigās ar to dund es mazliet satrakojos. - Torps klusi iesmējās. - Kaisles neprāts, saproti?

Bišops tik tikko klausījās. Lielākoties viņa uzmanība bija pievērsta Gloka sistēmas pistoles stobram. Viņš gaidīja izdevīgu bridi, kad stobrs vairs netēmēs viņa galvā tieši. Kaut uz mirkli.

-    Ja tu domā, ka vari mani aizvainot ar stāstiņiem par to, kā nogalināji Deniju... - Torps turpināja, uz katru trešo vai ceturto vārdu vēcinot ieroci gaisā gluži kā bungu vālīti, - nevaru noliegt, ka esmu aizkaitināts, taču dzīve turpinās. Vismaz mana...

Kad ieroča stobrs atkal sakustējās, to pašu darīja arī Bišops.

SIMTS PIRMĀ NODALA

Mest vajadzēja slepus, un Bišopam tas nepatika. Taču mērķi viņš jau bija izvēlējies. Kad pistoles stobrs par collu paslīdēja uz kreiso pusi no viņa galvas, Bišops notupās, atvēzēja kreiso roku. Izstiepis plaukstu, viņš sašūpoja roku Torpa virzienā un pašā pēdējā bridi palaida dund vaļā.

Mirkli, kad tas notika, viņš patiesībā neredzēja. Vienbrid tas vēl bija starp pirkstiem un jau nākamajā iedūrās Torpam labajā plecā, tieši zem atslēgas kaula. Torps pārsteigts kaut ko norūca un palūkojās uz dund savā miesā. Pistoli viņš refleksīvi parāva uz augšu un iešāva griestos.

Bišops pieskrēja klāt Torpam un ar plecu ietriecās viņam krūtis, bet ar kreiso roku satvēra Torpa labo delnas lodtavu. Abi sasvērās uz blakus telpas durvju pusi. Bišops paklupināja Torpu, un abi nogāzās uz grīdas viens otram virsū. Viņš nejauši palaida vaļā Torpa roku ar ierod; Torps veikli pagriezās uz sāniem un ar brīvo roku izrāva dund no pleca.

Dažu pēdu attālumā Bišops ieraudzīja saliekamo krēslu. Pie-trausies kājās, viņš pacēla krēslu un aizvēra to. Tanī brīdī Torps atkal nomērķēja uz savu pretinieku. Satvēris krēslu aiz kājām, Bišops pacēla to plecu augstumā un gluži kā ar tenisa raketi trieca Torpam pa galvu. Atskanēja veldzējošs krakšķis. Torps atkal atsitās pret grīdu, bet pistole ieslīdēja telpas stūrī.

Nometis krēslu, Bišops ar papēdi piespieda Torpa kreiso delnas lodtavu tik sāpīgi, ka pirksti pavērās un duncis izkrita. Torps sāpēs vaidēja un satvēra savu savainoto plaukstu. Bišops notupās, pacēla dunci un piedūra to Torpam pie rīkles. Asmens spiedās ādā tieši virs ādamābola.

-    Nevajag, - Torps lūdzās.

-Aizveries! - Bišops uzkliedza un pārmeklēja Torpa drēbes. Jakas kabatā viņš atrada vēl divas šļirces. Bez norādījumiem, ar caurspīdīgu šķīdumu - gluži tādu pašu, kāds tika izmantots Praisa pagrabā. Bišops ielika šļirces sev kabatā. Vēl viņš uzgāja vairākas baterijas, atslēgu saišķi un tris mobilos tālruņus. Baterijas un atslēgas viņš aizlidināja prom un pievērsās tālruņiem. Viens no tiem bija Dženas Motorola. Otrs noteikti piederēja pašam Torpam. Dženas tālruni Bišops iebāza savā kabatā, bet pārējos aizmeta.

-    Paliec šeit, - Bišops pavēlēja un piecēlās kājās.

Torps joprojām gulēja uz muguras un spieda kreiso roku pie savainotā pleca, bet ar otru roku žņaudzīja kreisās delnas locītavu. Viņš vēroja Bišopu.

Piegājis klāt, Bišops pacēla pistoli, tad pieslīdēja tuvāk logam un paraudzījās ārā. "Trīs stāvi. Dzegas nav. Tāpat kā agrāk. Acīmredzama bēgšanas ceļa nav. īpaši jau Torpam šādā stāvoklī." Apmierināts Bišops iegāja nākamajā telpā. Neizlaizdams no acīm ieeju, viņš pacēla savu Bērētas sistēmas pistoli un Steyr mašīnpistoli. Pistoli viņš aizbāza aiz siksnas un Gloka sistēmas pistoles čaulītes izmeta uz Brenana rakstāmgalda. Noslaucījis pirkstu nospiedumus no pistoles, Bišops atrāva vaļā seifglabātavas durvis un iegāja iekšā. Notīrījis arī mašīnpistoli, viņš to izmeta gaitenī.

Bišops atkal atgriezās blakus telpā un ieraudzīja Torpu mēģinām piecelties.

-    Pat necenties, - Bišops sadja, satvēra Torpu aiz apkakles un ievilka nākamajā telpā. Nonācis līdz grāmatplauktiem, viņš palaida gūstekni vaļā.

Torps atbalstījās pret plauktiem, pieskārās savam kreisajam vaigam un saviebās.

-    Paklau, es nemeloju par to video, kur esi redzams tu un Kor-tiss, - viņš sacīja. - Esmu to nolicis drošā vietā. Es varu aizvest tevi tur.

-    Vēlāk, - atteica Bišops. - Vispirms izstāsti, kur esi licis pārējos dokumentus. Mēs kopīgi apstaigāsim māju; ja būsi samelojis kaut par vienu slēptuvi, es tev nocirtīšu īkšķus. Iesākumam.

-    Ei, bez problēmām! Viena daļa ir virtuvē, zem cepeškrāsns plātnes. Jāpavelk nost, un uzreiz var redzēt. Otru meklē istabā, kur ielauzās tie divi idioti. Zem palodzes.

- Un trešā?

-    Lapenē. Zem vienas celiņa plāksnes. Gribi, lai parādu? -Torps atspiedās ar roku pret grīdu un jau trausās kājās.

Bišops pavēcināja ierod.

-    Es taču teicu gulēt!

-    Ko? Es domāju... - Torps iepleta acis un pacēla rokas. - Ei, neaizmirsti par to video! Es zvēru, ka nemeloju! Vai, tavuprāt, es iznīcināšu materiālu, ko varu izmantot pret tevi? Tajā saišķī, ko tu izņēmi man no kabatas, ir atslēga skapītim no vietas ar nosaukumu "Armistada noliktava". Dienvidu bulvārī Bronksā. Un tur ir tūkstošiem skapīšu; bez manis tu īsto nemūžam neatradīsi

Paraustījis plecus, Bišops sadja:

-    Iespējams, tev taisnība. - Viņš izņēma no kabatas abas šļirces un iemeta Torpam klēpī. - Bet pagaidām izvēlies vienu no Šīm un ari vēnu.

Torps palūkojās uz šļircēm, neticībā pavēris muti, un tad atkal uz Bišopu.

- Es došu tev tādu pašu izvēli, kādu tu devi man, Torp, - Bišops turpināja. - Pieņemu, ka ari draņķis ir tas pats, tātad pakustēties varēsi apmēram pēc stundas. Manuprāt, policijai nebūs vajadzīgs tik ilgs laiks, lai uzminētu, kurp esmu devies, it īpaši tad, ja kāds redzējis mājā iedegtu gaismu. Tu, protams, vari viņus apsteigt, lai gan es par to šaubos, tātad tev nāksies daudz ko paskaidrot. Tomēr tu būsi dzīvs.

-    Ei, izbeidz! - Torps iesaucās, cieši lūkodamies pretiniekā.

-    Vai ari es nošauju tevi uz vietas. - Bišops notēmēja Torpam galvā. - Es ieteiktu otro variantu. Ātrāks, tīrāks. Bet izvēle ir tavās rokās. Pietiks pļāpāt! Tev ir trīsdesmit sekundes.

Kādu mirkli skatījies uz šļircēm, Torps nošūpoja galvu un paņēma vienu. Tad viņš uzrotīja kreiso piedurkni, noņēma vāciņu, iedūra adatu delmāun nospieda plunžeri līdz galam.

-    Lieliski, - Bišops sacīja. - Tagad salauz adatas pret grīdu un abas šļirces ieliec kabatā.

Paklausīgi izpildījis pavēles, Torps iebilda:

-    Tu nemūžam neatradīsi to skapīti!

-    Tam vairs nav nozīmes, - Bišops attrauca. - Patlaban svarīgākais ir tas, ka šajā telpā mira Natālija. Briesmīgā nāvē. - Viņš notupās uz grīdas, un Torps sarāvās. — Saproti, tas mani uztrauc visvairāk, - Bišops turpināja. - Natālija bija vien bezrūpīgs bērns, kam vēl visa dzīve priekšā. Bet tad uzradies tu un pārvilki tai treknu svītru. Un viņas dzīves pēdējos mirkļus tu pārvērti ellē, bet es tobrīd atrados simts pēdu attālumā. To es esmu viņai parādā, šodien mēs nokārtosim rēķinus. - Viņš pavēcināja roku Torpam deguna priekšā, taču pretinieka acis pat nepakustējās. Tad viņš pacēla Torpa roku aiz rādītājpirksta un palaida vaļā; roka atkrita klēpī gluži kā māla pika. - Izskatās, ka tavs īpašais kokteilis iedarbojies. Vai gribi kaut ko pateikt, kamēr vēl vari?

Torps samirkšķināja ads, vairākas reizes norija siekalas un, nekustinot lūpas, izmodja:

-    Tu... nogalēsi... ani?

-    Piedod, Torp. Atšķirībā no tevis, es turu solījumus. Kādu bridi tu paliksi dzīvs, bet es garantēju, ka tev tas nepatiks. Iesim!

Bišops piecēlās kājās, atkal satvēra Torpu aiz apkakles un aizvilka viņu uz seifglabātavu. Tur viņš atbalstīja gūstekni pret sienu, izņēma no kabatas lukturi un apspīdināja telpu, kamēr atrada lampu uz grīdas. Piegājis klāt, viņš to ieslēdza. Gaisma izrādījās blāva, taču ļāva apskatīt glabātavu. Apmēram desmit reiz divdesmit pēdas liela telpa. Bez redzamām ventilādjas šahtām, zemos griestus gandrīz var aizsniegt ar roku. Jauki un omulīgi. Bišops nopētīja Torpa gādātās ūdens pudeles un sauso pārtiku, kā ari atvērto klēpjdatoru telpas vidū uz grīdas un visnotaļ pazīstamo mobilo tālruni. Viņš paņēma savu Nokia un sadja:

-    Tev tas vairs nebūs vajadzīgs. - Ielids aparātu kabatā, viņš sabradāja klēpjdatoru. - Un šis ari ne. - Pārtiku un ūdeni viņš atstāja.

Pēc tam Bišops nopētīja trīs collas biezās durvis. Tām bija tikai rokturis. Nemanīja kādu mehānismu durvju atvēršanai ārkārtas gadījumos vai trauksmes pogu. Bankām tādi bija, taču Brenans bija izlēmis, ka privātā seifglabātavā tas ir lieki. Ari kodatslēgu neredzēja, tātad viss darāms ārpusē, kamēr durvis ir vaļā.

-    Zini, ja es būtu azartisks cilvēks, - Bišops turpināja, - tad saderētu, ka tu nesen esi mainījis kombināciju? lai to zinātu tikai tu. - Viņš atkal nopētīja telpu. - Tā būtu prātīga rīcība, un tu allaž esi bijis gudrs. Interesanti, dk ilgi te pietiek gaisa, ja durvis ir det? Manuprāt, kādām trīsdesmit sešām stundām. Maksimums, četrdesmit astoņām, lai gan tas būtu par daudz. Tomēr tev pietiks laika pārdomām. - Viņš pamāja uz lampas pusi. - Un tev būs gaisma. Pilnīgā tumsā tevi atstāt negribētos. - Notupies blakus Torpam, viņš pajautāja: - Sienas jau spiežas virsū, ko?

Torps nevilšus samirkšķināja ads. Krūtis ritmiski cilājās, dtu kustību nemanīja.

-    Tanī pagrabā tu man atstāji pistoli, - Bišops sadja, - tādēļ ari es būšu laipns pret tevi. - Viņš ar pirkstu norādīja uz tukšo Gloka sistēmas pistoli līdzās salauztajam klēpjdatoram. - Atradīsi tur.

Tad viņš piecēlās un vēl pēdējo reizi apskatīja seifglabātavu. Pagriezies viņš jau grasījās iziet pa durvīm, kad atcerējās savu pistoli aiz siksnas. Viņš to izvilka ārā. "Trijos līķos atradīs lodes no šī ieroča, bet bez sērijas numuriem polidja man uz pēdām netiks. Tātad ieroci nedrīkstu paturēt." Viņš izņēma sešas palikušās patronas un iebēra kabatā, tad noslaudja pistoli un aptveri, lai nepaliktu pirkstu nospiedumi, un nometa ierod uz grīdas.

Sperdams soli pāri slieksnim, Bišops pagriezās un sadja:

-    Kad nospiedīsi gaili, domā par Natāliju!

Viņš aizvēra metāla durvis un nospieda rokturi, kamēr saklausīja dobju būkšķi - atslēgas mehānisms nostrādāja nevainojami.

Vairākas reizes pagriezis ciparnīcu pretēji pulksteņrādītāja virzienam, viņš atkal nospieda rokturi, lai pamēģinātu durvis atvērt. Tās nekustējās. Piekļāvis plaukstu seifglabātavas durvīm, Bišops pasmaidīja un tad iestūma grāmatplauktu vietā.

"Saldus sapņus, Torp!"

Bišops pievērsās rakstāmgaldam. Izņēmis no kabatas sešas patronas, viņš tās pievienoja pārējām. "Varētu ari atstāt šeit. Nav jēgas staipīt līdzi, ja man vairs nav ieroča. Taču uz tām joprojām ir mani pirkstiņi. Jātiek prom, kamēr policija vēl nav klāt, taču varu atlicināt dažas sekundes, lai noslaucītu savu pirkstu nospiedumus. Man galīgi nav vajadzīgi policijas mēģinājumi saistīt mani ar vēl vienu asinspirts gadījumu." Viņš satvēra krekla apakšējo malu un paņēma pirmo patronu. Tanī brīdī viņš izdzirdēja klusus soļu švīkstus un pagriezās.

Durvīs stāvēja arābs melnā treniņtērpā, izstieptajā rokā turēdams uz Bišopu notēmētu ieroci.

Bišops ieraudzīja uzliesmojumu, un tad kaut kas ietriecās viņa saules pinumā. Viņš uzkrita virsū rakstāmgaldam un pēc tam sabruka uz grīdas, kājas izstiepis un galvu atsitis pret galda kāju. Pēc vēl viena uzliesmojuma viņa ķermenis noraustījās - kaut kas bija trāpījis kreisajā augšstilbā. Klepodams viņš sajuta mutē metālisko asiņu garšu un aizdomājās, kāpēc nav dzirdējis šāvienus.

Pacēlis galvu, Bišops ieraudzīja vīru ienākam kabinetā un notēmējam viņam tieši galvā. "Skaidrs. Skaņas slāpētājs." Tajā pašā brīdī ar acs kaktiņu Bišops saskatīja savādas pulsējošas krāsas un sāka prātot, ko tas varētu nozīmēt. Viņš aizvēra acis, un krāsas pazuda. "Jau labāk. Citādi tās mani jau nokaitināja."

Viņš nolēma paturēt ads det. Jo ļoti labi zināja, kas būs tālāk.

SIMTS OTRĀ NODALA

Kad Bišops atkal atvēra ads, telpa bija gaismas pielieta, un vienas pistoles vietā viņš redzēja tris. Tās atkal tēmēja viņam galvā un izskatījās pēc Heklera un Koha sistēmas piektā modeļa mašīnpistolēm. Gandrīz tādu pašu pirms trim gadiem izmantoja Kortiss un viņa algotņu banda. "Tā vien šķiet, ka esam nogājuši pilnu ciklu/' Bišops iedomājās un pasmaidīja.

Vidū stāvošais vīrietis pakāpās malā, un Bišops ieraudzīja tuvojamies sievieti līdzīgā kaujas tērpā, tikai slēpotāju maskas vietā viņai bija melna cepurīte, no kuras ārā spraucās gaiši mati. Maršalu dienesta darbiniece Delanija notupās blakus Bišopam. "Vēl viena no tām sievietēm, kas tuvumā šķiet pievilcīgāka nekā no attāluma." Reālajā dzīvē viņa neizskatījās tik barga, un dzidrās, tumši brūnās acis atgādināja Bišopam par māsu Eimiju.

Bišops lēni pastiepa viņai pretī kopā saliktas rokas.

Delanijas lūpas savilkās tikko jaušamā smaidā, un viņa pastūma Bišopa rokas atpakaļ.

-    Tu ne visai augstu vērtē mūsu prāta spējas, vai ne, BiŠop?

Viņš klusēdams vēroja, kā Delanija nopēta viņa apsaitēto roku un tad pievēršas šautajām brūcēm sānā un augšstilbā. Kamēr viņš gulējis bezsamaņā, asinis sarecējušas; šķita, ka lodes nav skārušas kādu dzīvībai svarīgu artēriju. Taču sāpēja visas maliņas.

-    Mēģini nekustēties. Mediķi jau ir ceļā, ieradīsies pēc desmit minūtēm. Domāju, ka tāds spēcīgs puisis kā tu nodzīvos tik ilgi.

Noklepojies Bišops vaicāja:

-    Kā jūs mani atradāt?

-    Mēs pārbaudījām īsziņas Denjelas Kostas mobilajā un atradām norādi uz "BM". Pēc ilgākām pārdomām es nolēmu, ka jādodas šurp.

-    Bija piektais vīrs...

-    Jā, - Delanija apstiprināja. - Cerēja, ka varēs izlauzties. Un kļūdījās. - Viņa pagriezās pret saviem palīgiem un sadja: - Labi, puiši. Domāju, ka tālāk tikšu galā pati. - Vīri nolaida ieročus un dts pēc dta klusi izslīdēja no kabineta. Nolūkojusies, kā viņi aiziet, Delanija atkal pievērsās Bišopam. - Te viss liecina, ka darījums sagājis grīstē. Tie mirušie laikam ir cilvēki, kas gribēja no Torpa pirkt dokumentus?

Bišops sarauca pieri. Ari šī kustība izrādījās sāpīga.

-    Jūs zināt par Torpu?

-    Es taču teicu, ka neesam muļķi. Jau pirms tam, kad Falstafas jaunkundze mums visu izstāstīja, es sapratu, ka ar to puisi kaut kas nav kārtībā. Pēdējās desmit stundas nesušas milzu apgaismību, tā teikt.

-    Klausos, - Bišops attrauca.

-    Žetons ir man, - Delanija iebilda, - tātad pirmais stāstīsi tu. Pamēģini īsumā.

Ievilcis elpu, Bišops koncentrēti atskaitījās par pēdējām četrām dienām, taču nepieminēja ne Aleronu, ne Lūkasu, ne Vilso-nu, ne ielaušanos "Roisa korpusa" ēkā. Uz Brenana māju viņš nāds, lai satiktu Torpu, un nokļuvis divu pušu apšaudē. Kamēr viņš pa visu māju meklējis Torpu, uzradies piektais vīrs un viņu sašāvis.

Kad viņš pabeidza, Delanija sadja:

-    Tavā stāstā kaut kas nesaskan. Piemēram, tev nav ieroča. Kā tu plānoji tikties ar Torpu?

Bišops pamāja uz potītes maksts pusi.

-    Man ir duncis.

-    Ak tā. Un tu gribi teikt, ka Torps nošāva pārējos? - Nenogaidīdama atbildi, Delanija turpināja: - Vai zini, kas tie bija?

-    Praisa pagrabā, - Bišops atbildēja, papurinājis galvu, - Torps pieminēja al-Kāidu. īsti nezinu.

-    Labi. Kas tie bija par dokumentiem?

-    Dažādi FIB materiāli par sērijslepkavu Zodiaku, kurš uzdarbojās pirms četrdesmit gadiem. Trikam tur nosaukts viņa vārds, un tas acīmredzot ir ļoti zināms, bet Torps izjauca mūsu sarunu un sašāva Praisu, iekams es paguvu visu noskaidrot. Starp citu, kā viņam klājas?

-    Praisam? Joprojām bez samaņas, taču lode esot izņemta. Ja tā būtu ietriekusies puscollu pa kreisi, ārsti viņam pareģotu atlikušo dzīvi ratiņkrēslā. Tātad Torps nogalināja Kortisu?

-    Tieši tā. - Bišops izņēma no kabatas savu mobilo tālruni un pasniedza to Delanijai. - Taču es ierakstīju savu sarunu ar viņu. Diemžēl Kortiss maz paguva izstāstīt. - Uz mirkli apklusis, Bišops piebilda: - Labi, es savu pienākumu esmu izpildījis.

Delanija nopūtās un piecēlās kājās. Ielikusi mobilo tālruni kabatā, viņa spēra soli sānis un atbalstījās pret grāmatplauktu.

-    Kad kļuva skaidrs, ka tu nerīkojies pēc parastās bēgļu shēmas, es cītīgāk izpētīju notikumus pirms trim gadiem un sapratu, ka lieta ir krietni slāņaināka.

-    Slāņaināka?

-    Pat daudzslāņaina. Par iemesliem tagad nerunāsim, bet vairāki fakti nesakrita, un tava nevainojamā pagātne vispār neiederējās kopainā. Tādēļ es parakņājos triju izdzīvojušo notikuma dalībnieku dzīvē, un acu priekšā parādījās Mārtiņš Torps ar lielu sarkanu karogu rokā. Vai zināji, ka viņš strādājis Pārvaldē cīņai ar narkotiku apgrozību?

Bišops papurināja galvu. Torps bija stāstījis, ka reiz strādājis tieslietu sistēmā, taču precīzāk neko neminēja. Darbs pārvaldē daudz ko izskaidroja, ari Torpa aizraušanos ar narkotikām un to iedarbību.

-    Viņš tur nostrādāja gandrīz piecus gadus un tad iestājās "Roisa korpusā". Viņa dosjē nebija pieejams, un es kļuvu vēl aizdomīgāka.

-    Jūs gribat teikt, ka tagad situācija mainījusies?

-    Vakar vakarā Augstākās tiesas tiesnesis pēc mana lūguma noņēma slepenības grifu. Es ne mirkli nemānos, apgalvodama, ka Mārtiņš Torps ir ļoti slikts puisis. Deviņdesmitajos gados viņš ar segvārdu Rojs Hedisons darbojās Ketrala nar-kodīleru bandā un, izrādās, pārāk viegli iedzīvojies jaunajā tēlā. Tā vien liekas, ka viņam bijis sevišķs talants informācijas iegūšanā no aizdomās turamajiem. Torpa iemīļotākā metode bija nolaupīt upura pusaugu radu bērnu vai meitu, sazāļot viņu un izvarot upura acu priekšā. Tiklīdz nabadziņš visu izstāstījis, Torps viņu nogalinājis, bet meiteni nodevis kādā bordelī.

Bišops pamāja. Viņam tas bija jaunums, taču lieliski iederējās kopējā Torpa raksturojumā. Vel viņš nosprieda, ka Torps jau būs atguvies no narkotiku reibuma, un iztēlojās, kādas šausmas mo

ka šo nelieti slepenajā glabātavā, kā viņš ar dūrēm dauza pa sienām un kliegdams lūdzas, lai viņu izlaiž no briesmīgā kapa. Torpam noslēgtā telpa līdzinās ellei zemes virsū. To iedomājies, Bišops tik tikko novaldīja smaidu.

-    Spriežot pēc tā, ko viņš izdarīja ar Natāliju Brenanu, - Bišops sadja, - es ne par ko vairs nebrīnos.

-    Taču viņa darba devējus tas pārsteidza gan. Kad arestējām pāris zemāka ranga bandītu, tie apliecināja, ka viņš spīdzinājis un nogalinājis Manvelu Rosu un izvarojis viņa četrpadsmit gadus veco meitu. Iespējams, bijuši ari dti upuri.

-    Ļausiet minēt, - Bišops teica. — Tika izlemts, ka tiesas prāva uz vairākiem gadiem sabojās pārvaldes reputādju, tādē) būs labāk, ja viņu gluži vienkārši atlaidīs.

-    Visnotaļ precīzi. Viņam tika aizliegts ieņemt jebkādu amatu tiestbsargājošajās institūdjās, un tad viņa dosjē uzlika slepenības grifu. Vairākas stundas mums šodien nācās kārtot orderus, lai pārmeklētu abus Torpa dzīvokļus. Vienā no tiem mēs atradām divas nepilngadīgas ielasmeitas, kam steidzami nepiedešama nākamā deva. Un tev laikam ir svarīgi zināt, ka atradām ari noliktavas skapīša īres kvīti uz Roja Hedisona vārda.

Bišops iepleta ads. 'Tātad Torps tiešām nav melojis."

-    Gribi zināt, ko mēs tur atradām?

-    Tā kā neguļu te roku dzelžos, tad jau laikam nekā inkriminējoša tur nav. Varbūt novērošanas kameru uzfilmēto materiālu? Viņš kameras bija salicis pa visu māju.

-    Un vēl... - Delanija iesāka, bet pagriezās, jo kabinetā ienāca vīrietis melnā vējjakā. Bišops viņu bija redzējis blakus Delanijai slimnīcā. Runāja viņš pārāk klusi, lai Bišops kaut jel ko saklausītu. Pēc brīža Delanija nopūtās un sadja: - Bet es vēlreiz gribu visu pārbaudīt, lai būtu droši. Labi, MiČ?

-    Labi, šef, - Mičs noskaldīja un, uzmetis skatienu Bišopam, izgāja no kabineta.

Delanija piemiedza acis un teica:

-    No Torpa nav ne vēsts.

-    Varbūt viņš ir jau jūdzēm tālu, - Bišops atbildēja, vienlaikus izdzirdot riteņu čīkstēšanu uz gaiteņa paklāja. Bija ieradušies mediķi. - Būtu jābrinās, ja viņš vēl kādreiz uzradīsies mūsu priekšā.

-    Ak tā. - Delanija pagriezās pret grāmatplauktu un ar pirkstu kauliņiem uzsita pa koku. — Vai Brenanam vecākajam te nebija kāda slepena eja?

-    Bija gan.

-    Hm. - Maršalu dienesta darbiniece sarauca pieri un pievērsās Bišopam. Nākamajā mirklī durvīs parādījās divi mediķi ar nestuvēm uz riteņiem.

Augumā garākais teica:

-    Apšaudē detušais.

Delanija norādīja uz Bišopu.

-    Un dti ievainojumi.

Novietojuši nestuves līdzās, mediķi notupās katrs savā pusē Bišopam un uzmanīgi pacēla detušo. Bišops neatraudamies skatījās uz Delaniju. Viņa domīga pagriezās pret grāmatplauktu, piespieda plaukstu kādam plauktam un pēc tam sāka ar pirkstu galiņiem bungot pa koku. Nestuves tika paceltas ierastajā augstumā, un Bišopa sānam un augšstilbam tika uzlikti spiedoši pārsēji. Tad augumā īsākais mediķis pagrieza nestuves uz divvērtņu durvju pusi.

Garākais ieķērās priekšējā rokturī un noprasīja:

-    Mēs braucam, kundze?

Kādu brīdi klusējusi, Delanija viegli uzsita ar plaukstu pa grāmatplauktu un noteica:

-Jā, ejam.

Mediķi stūma Bišopu uz durvju pusi, un Delanija gāja blakus. Paskatījusies uz cietušo, viņa jautāja:

-    Vai, tavuprāt, ir palicis vēl kāds, kurš zina seifa kodu?

-    Nevaru iedomāties, - Bišops atbildēja un pievērsās griestiem.

- Cik es varu spriest, vienīgais zinātājs paņēma šo noslēpumu līdzi kapā.

EPILOGS

Kad atskanēja svilpe, abas komandas pameta spēles laukumu. Sportisti devās uz ģērbtuvēm, gatavi saņemt brāzienu par pirmo puslaiku, kas pavadīts bez punktiem. Skatītāji piecēlās, lai dotos pēc dzeramajiem un iztukšotu urīnpūšļus. Bišops palika sēžam savā vietā apakšējās rindās un atlocīja New York Times pēcpusdienas izdevuma pirmo lappusi.

Lielais virsraksts nebija mainījies. "ASV tieslietu ministrs Roberts Hemings atkāpjas." Apakšvirsraksts vēstīja: "Senais prezidenta atbalstītājs pēc piecu gadu dienesta atkāpjas no amata "personīgu" iemeslu dēļ." Augšējā fotogrāfija bija uzņemta rīta preses konferencē. Roberts Hemings šķita nakts laikā kļuvis par desmit gadiem vecāks.

Bišops palasīja rakstu, taču drīz vien secināja, ka autors vietas aizpildīšanas nolūkā vēlreiz pārmalis jau zināmos faktus. Ielicis avīzi klēpi, Bišops atslīga sēdeklī un, caur zobiem svilpodams, izstiepa sāpošo labo kāju. Daži blakussēdētāji jau atgriezās savās vietās, bet Bišops nelikās par viņiem ne zinis un pa caurspīdīgo jumtu vēroja skaidrās debesis. Viņš mazliet ilgojās pēc vecā Giants stadiona, taču jaunā arēna Herisonā līdzinājās īstam futbola laukumam. Pirmkārt, līnijas nebija zīmētas uz velēnas. Un, otrkārt, te bija īsta zāle. Trūka tikai alus, taču ārsti pagājušajā nedēļā pirms izrakstīšanas no slimnīcas bija brīdinājuši, ka vismaz mēnesi jāatturas no alkohola, ja viņš grib dzīvot ar šo pašu kuņģi. Bišops labprāt pieņēma, ka ārsti zina, ko runā.

Kad tika izņemtas deviņu milimetru lodes no kreisās nieres un labā augšstilba, ārsti krietni nomocījās ar pārējiem ievainojumiem vēderā. Viens vispār brīnījās, kā Bišops tik ilgi noturējies pēc tādas asiņošanas. Tomēr ārsti bija lieliski pastrādājuši. Tik lieliski, ka viņš vairs neklepoja asinis. Dzija ari rīkle un zeltnesis, lai gan viņš vēl kādu laiku pēc balss līdzināsies nabaga Klintām īstvu-dam. Diemžēl mazā pirkstiņa gals tika zaudēts uz visiem laikiem, bet to jau viņš tik un tā reti izmantoja.

Slimnīcā Bišops pavadīja divas nedēļas. Kad pirmā beidzās, vizītē ieradās izmeklētājs Kinemens. Viņš pasniedza Bišopam oficiālu paziņojumu par apsūdzību atcelšanu, kas panākta, lielā mērā pateicoties Torpa skapīti atrastajiem materiāliem. Savas dzīves "spilgtākos" brīžus viņš iemūžinājis DVD diskos personiskajām izklaidēm. Tajos redzams gan Kortisa uzbrukums Bišopam, gan neskaitāmas ainas, kā Torps mīlējās ar Natāliju, gan ieraksts, kā Torps pie seifglabātavas durvīm pārgriež rīkli Rendalam Brenanam

Valstī bija izsludināta noziedznieka meklēšana. Bišops vēlēja viņiem veiksmi.

Vēl Kinemens pastāstīja, ka par Denjelas Kostas nāvi apsūdzība netiks izvirzīta. Šāds paziņojums saņemts no mēra biroja. Pilsētu satracinājusi iespēja, ka atkal tiks arestēts kāds nevainīgais, tādēļ "pašaizsardzības" motīvs ir pieņemams visiem. īpaši pēc tam, kad Džena izstāstīja savu versiju. Bišops jau bija uzsācis sarunas par kompensācijām, kas viņam pienāksies par trim cietumā pavadītajiem gadiem. Precīzāk sakot, sarunas uzsācis viņa advokāts Mailss Peskoms, kurš izklausījās optimistiski noskaņots, jo galā būšot ievērojams cipars. Bišopu šāds rezultāts apmierināja. Vismaz finansiāli.

Attiecības ar Dženu viņi nolēma nesteidzināt, jo nu pietika laika iepazīt vienam otru. Tomēr viņš bija saņēmis ielūgumu vakariņās un negrasījās atteikties. Pirmīt Džena bija piezvanījusi, ka netiks uz spēli, jo vēlas apciemot Artu Mendreiku, kurš atguvies no komas. Bet Džena apsolīja pagatavot Bišopam maltīti, ja vien viņš izvēlēsies čili picu. Dievs vien zināja, kas notiks ar viņa kuņģi.

Bet lielāko daļu laika Bišops pavadīja prātojumos, ko iesākt tagad, kad pasaule ir pie viņa kājām. Pagaidām viņš mitinājās pie radiem Stetenas salā, taču drīz vien vajadzēs meklēt darbu. Diemžēl viņš nezināja, kāds tas varētu būt. Miesassarga pienākumi vairs nešķita vilinoši, turklāt viņš bija krietni mainījies. Viņš vairs negribēja pakļauties pavēlēm. Reiz viņš to bija darījis, un redz, kas no tā iznāca. Tomēr nācās atzīt, ka šis lēmums ierobežo izvēles iespējas.

-    Dodu peniju, lai uzzinātu jūsu domas, seržant, - ierunājās vīrietis pa kreisi no Bišopa.

-    Tās netiek pārdotas, pulkvedi, - Bišops attrauca, viegli smaidīdams.

Viņš pagriezās, lai nopētītu sava bijušā darba devēja profilu. Morgans Roiss vēroja stadionu, bālās lūpas sakniebis šaurā līnijā. Cepurīte ar Red Bulls logo nosedza lielāko daļu iesirmo matu,

taču līkais deguns nebija noslēpjams. Tuvumā izrādījās, ka maisiņi zem acīm padara vīru vēl vecāku par sešdesmit pieciem gadiem.

-    Nezināju, ka esat "buļļu" fans, - Bišops sadja. - Ja neskaita puisi, kas sēž no jums pa labi, dk daudz cilvēku jūs esat norīkojis apkārt?

-    Es nevienu, - Roiss atbildēja. - Viņi ir četri, bet neuztveriet to personīgi. Tā ir mana otrā āda, kad esmu ārpus biroja sienām.

-    Tie, kas te sēdēja, gribēs atgriezties savās vietās.

-    Tagad viņi var atļauties atrast dtas. Kā ievainojumi?

-    Kādu bridi klibošu un mēģinu nesmieties. - Bišops pacēla avīzi un uzsita pa tukšo sēdekli priekšā. - Pieņemu, ka Heminga atkāpšanās ir jūsu roku darbs. Kā jūs uzzinājāt par dokumentiem?

Paskatījies uz avīzi, Roiss atslīga sēdeklī un sadja:

-    Seržants Praiss ar prieku izstāstīja savu versiju, kad es apsolīju, ka "Roisa korpuss" samaksās visus ārstēšanās izdevumus. Pārējo es sapratu pats. Turklāt gandrīz tukšā mājā nav daudz slēptuvju, ja cilvēks zina, ko meklē. Redziet, vakar man bija nepatīkama tikšanās ar Robertu. Viņu tiešām nevajadzēja pārliecināt, ka jāatkāpjas. Manuprāt, tik nelaimīgu cilvēku es savā mūžā neesmu redzējis. Tāda pagātnes nasta laikam pamatīgi nospiež cilvēka dvēseli

-    Politiķiem nav dvēseles, - Bišops iebilda. - Tāpēc jau viņi ir politiķi. Tātad viņš visu laiku to zinājis?

Roiss pamāja.

-    Neiedziļinoties sīkumos, viņš paskaidroja, ka patiesību uzzinājis pirms divdesmit gadiem un kopš tā laika ar tēvu nav runājis. Un atzinās, ka tieši tādēļ gribējis strādāt valsts dienestā.

Viņaprāt, kalpošana valstij kaut nedaudz kompensētu tēva nodarīto.

Bišops iepleta ads.

-    Manuprāt, iesaistīšanās politikā tomēr nebija īstais ceļš. Vai atradāt Torpa liki?

-    Un iznicinājām to. Negribējās, lai Alisija nejauši tam uzduras, ja kādreiz nolemtu tur ieiet, šausmīgs gals. Izskatījās, ka pēdējās stundas Torps pavadījis, mēģinot ar kailām rokām atraut durvis vaļā. Gluži kā vājprātīgais. Viņa pirksti bija pārvērtušies par jēlas gaļas stumbeņiem. Viņam tā noteikti šķitusi kā mūžība.

-    Viņš ir pelnījis katru tās sekundi.

-    Piekritu. - Pēc īsa klusuma brīža Roiss piebilda: - Man bija interesanta saruna ar Geriju no Gaisa satiksmes kontroles dienesta.

-    Varu iedomāties.

-    jā, droši vien. Kopš tā laika esmu nomainījis seifglabātavas kodu, lai gan Rendala pastmarku albumu gribētu paturēt kā piemiņu. Jāatzīst, ka es nobrīnījos, kad viņš lūdza parūpēties par kaut kādas mazvērtīgas mārku kolekdjas drošību. Biju par to aizmirsis līdz brīdim, kad sapratu, ka pazudusi vienīgi tā. Vai man taisnība, ja pieņemu, ka ar tās palīdzību tu nonāci līdz tiem dokumentiem?

-    Jā. - Lūkodamies uz laukumu, Bišops jautāja: - Vai jūs, pulkvedi, kādreiz kādu nepamanāt?

-Nekad.

-    Tad jau es esmu pirmais.

Roiss nopūtās.

-    Arī man gadās kļūdas, Bišop, lai gan daudzi domā citādi. Kad tevi notiesāja, mani sāka mākt šaubas. Es izpētīju tavu dzīvi, un policijas savāktie pierādījumi neatbilda tam, ko es uzzināju. Pēc tam uzmanīju tevi Grīneikras cietumā. Tiklīdz uzzināju par tevis uzsākto tiesas prāvu, es pilnībā iesaistījos šajā procesā. Vai tu jel kad aizdomājies, kādēļ prāva beidzās tik ātri un tev par labu?

-    Pāris reižu man tas ienāca prātā.

-    Es zināju, ka tev bijis dibināts iemesls, ne tikai rūpēšanās par citu cietumnieku labklājību. Un nospriedu, ka tu gatavojies bēgšanai. Ļoti gribējās noskaidrot, ko tu iesāksi, nonācis brīvībā, un tu mani nesarūgtināji. Gluži pretēji, patiesību sakot.

-    Man bija palīgi.

-    Džena Falstafa, - Roiss minēja, pamājis ar galvu. - Ļoti izcila sieviete, visās nozīmēs. Bet tu to laikam jau esi noskaidrojis.

Bišops paraustīja plecus.

-    Viņas čili picu vēl neesmu nogaršojis.

Laukumā jau parādījās LA Galaxy spēlētāji, kuri nepacietīgi gaidīja savus pretiniekus. Skatītāji steidza ieņemt vietas, un vietējās komandas līdzjutēji atsāka skaļi slavēt Red Bulls sniegumu pirmajā puslaikā.

Vērodams viņus, Roiss sacīja:

-    Es joprojām gaidu jautājumu.

-    Vai vārdiņu "kāpēc"? — Kad Roiss pamāja, Bišops turpināja:

- Tāpēc, ka Natālija tikai formāli bija Brenana meita.

Roiss aizvēra acis un sāka sist takti ar kāju.

-Jā.

-    Tikai tāda atbilde ir loģiska šajā stāstā. Top skaidrs, kāpēc Brenans tik vēsi izturējās pret viņu, kāpēc jūs sadalījāt "Roisa korpusu" drīz pēc dibināšanas un kāpēc jūs gribējāt atrast īsto slepkavu, kad bijāt mani izsvītrojis no aizdomās turamo saraksta.

Tobrīd arēnā izskrēja Red Bulls futbolisti, un uzticamie līdzjutēji sagaidīja viņus ar kaismīgām ovācijām. Spēlētāji ieņēma savu vietu laukuma labajā pusē.

Tāda trokšņa mudināts, Roiss atvēra ads un tdca:

-    Būdama precējusies ar Rendalu, Alisija katram no mums dāvāja pa bērnam. Viņš to droši nezināja un baidījās izprašņāt, jo Alisija prata viņu turēt grožos. Tomēr, manuprāt, Rendals instinktīvi nojauta, ka Natālija nav viņa bērns. Kaut vai tādēļ, ka nemaz nelīdzinājās viņam, un viņš nebija muļķis.

"Ja Brenans zināja, ka Natālija nav viņa bioloģiskā meita, tad jau Kortisa teorija par viņu seksuālo pagātni ir iespējama," Bišops domās secināja, taču nevēlējās to pieminēt. "Lai Natālija dus Dieva mierā." Bišops nogaidīja, kad tiesnesis nosvilpj puslaika sākumu, un tad tdca:

-    Man ir vēl kāds jautājums, - Jā?

-    Kāpēc jūs esat šeit?

Roiss pirmo reizi pasmaidīja un atbildēja:

-    Mārkess.

Bišops pamanīja kustību labajā pusē. Blakus sēdēja kluss, neuzkrītošs vīrietis, kurš turēja pirkstos vizītkarti. Bišops to paņēma. "Vienlīdzīgas palīdzības sniegšanas organizādja." Logo attēloja sadotas rokas, bet apakšā bija bezmaksas tālrunis. Bišops pagriezās pret Roisu un gaidīja paskaidrojumu.

-    Varbūt tu brīnīsies, ka arī man ir sirdsapziņa, - Roiss sacīja,

-    lai gan to pamodināja tikai manas meitas nāve. - Viņš pamāja uz vizītkartes pusi. - Tā ir bezpeļņas organizācija, ko es dibināju pirms divarpus gadiem, lai sniegtu finansiālu palīdzību cilvēkiem ar noteiktām problēmām. Cilvēkiem, kas neveiksmīgi izmēģinājušies oficiālos ceļus un nav saņēmuši profesionālu palīdzību.

-    Kas tās par problēmām? - Bišops jautāja, sizdams ar vizītkarti pa savu ceļgalu.

-    Tu pie tādām jau esi pieradis. Parasti tas saistīts ar vardarbību vai tās draudiem. Mēs abi zinām, cik ierobežota ir likuma vara tādos gadījumos, tādēļ "Vienlīdzīgā palīdzība" nepieciešamības gadījumā sniedz atbalstu jaunas mītnes atrašanā, lai izvairītos no ļaunā likteņa. Taču nereti upuriem vajadzīgs ne tikai finansiāls atbalsts.

-    Jūs jokojat, ja? - Bišops jautāja, deši raudzīdamies uz Roisu.

-    Jūs atkal gribat pieņemt mani darbā? Jāatzīst, jums ir iekšas.

Pievēris ads, Roiss sadja:

-    Nekas tamlīdzīgs. Tīd man, tu būsi pilnīgi neatkarīgs. Lēmumus pieņem vīrs vārdā Džordāno, un mēs ar viņu vispār netiekamies. Es tikai piešķiru naudu, taču dtās lietās nejaucos. Ja neņem vērā tev doto rekomendādju. Esmu atvēlējis pietiekami lielu summu, lai viņš varētu piesaistīt palīdzību no malas, piemēram, tevi. Tur norādīts viņa numurs. Piezvani! Viņš gaida, un viņš noteikti tev pratis izstāstīt vairāk nekā es.

Bišops atkal pievērsās laukumam. Saruna bija viņu nogurdinājusi Tāpat kā klausīšanās.

-    Es padomāšu, - viņš godīgi atbildēja. - Un brīdiniet Džordāno, lai aiztur elpu.

-    Ļoti labi, - Roiss atteica un piecēlās. - Es viņu brīdināšu.

Vienlaikus piecēlās arī Mārkess un pārējie miesassargi - viens

priekšējā rindā, otrs no Roisa pa kreisi un vēl divi aizmugurē.

Roiss paskatījās uz Bišopu un piebilda:

-    Ceru, ka tu pieņemsi pareizo lēmumu, seržant. - Tad viņš pagriezās un miesassargu pavadībā devās uz piecpadsmit pēdas attālo eju.

Nolūkojies viņu aiziešanā, Bišops atkal pievērsās vizītkartei un tad ielika to krekla kabatā. "Par to es padomāšu vēlāk. Varbūt. Lai gan iespēja atkal saistīties ar Roisu mazliet šķebina. Tagad jānoskatās spēle. Esmu par to krietni samaksājis un gaidījis ļoti ilgi."

Bišops atslīga sēdeklī un skatījās, kā pretinieku desmitais numurs, anglis Džeimsons Raits, kura ziedu laiki jau pagājuši, aizmet bumbu centra spēlētājam ar devīto numuru, kas skrēja uz kreiso flangu. Raits tūdaļ aizsteidzās līdz gala līnijai, lai gaidītu piespēli. Tā arī tika dota, tiklīdz "buļļu" aizsargs muļķīgā lēcienā paklupināja malējo uzbrucēju. Tiesnesis nenosvilpa pārkāpumu; Raits tika garām diviem sedzējiem un no visa spēka trieca bumbu tīklā tieši garām vārtsargam.

Pieci tūkstoši balsu uzgavilēja Raitam, kuru uzmundrināt metās arī komandas biedri. Mājinieku līdzjutēji drūmi klusēja - daži izrādījās tik aizkaitināti, ka jau cēlās augšā no sēdekļiem, lai gan puslaiks tikko sācies.

Pieri saraucis, Bišops prātoja, kādēļ daži padodas vēl pirms fināla svilpes. Vēl bija laiks. Daudz laika.

Viss vēl bija iespējams.

Content

Dīns Džeisons Nozieguma anatomija

PIRMĀ NODALA

OTRĀ NODAļA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAļA

PIEKTā NODAļA

SESTĀ NODAļA

SEPTīTā NODAļA

ASTOTĀ NODAļA

DEVīTĀ NODAļA

DESMITĀ NODAļA

VIENPADSMITā NODAļA

DIVPADSMITā NODAļA

TRĪSPADSMITĀ NODAļA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAļA

SEŠPADSMITĀ NODALA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAļA

DEVIņPADSMITā ŅODAļA

DIVDESMITĀ NODALA

DIVDESMIT PIRMā NODAļA

DIVDESMIT OTRā NODAļA

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

DIVDESMIT ASTOTā NODAļA

DIVDESMIT DEVīTā NODAļA

TRĪSDESMITā NODAļA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODALA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAļA

TRĪSDESMIT trešā nodala

TRīSDESMIT CETURTā NODAļA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAļA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODALA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAļA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAļA

TRīSDESMIT DEVITā NODAļA

ČETRDESMITā NODAļA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODALA

ČETRDESMIT OTRĀ NODALA

ČETRDESMIT TREšā NODAļA

ČETRDESMIT CETURTā NODAļA

ČETRDESMITPIEKTā NODAļA

ČETRMSMITSESTā NODAļA

ČETRDESMIT SEPTīTā NODALA

ČETRDESMITASTOTā NODAļA

ČETRDESMIT DEVĪTĀ NODALA

PIECDESMITĀ NODALA

PIECDESMIT PIRMā NODAļA

PIECDESMIT OTRā NODAļA

PIECDESMIT TREŠĀ NODAI.A

PIECDESMIT CETURTĀ NODALA

PIECDESMITPIEKTA NODAļA

PIECDESMIT SESTā NODAļA

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

PIECDESMIT ASTOTA NODAļA

Piecdesmit devītā nodaļa

SEŠDESMITā NODAļA

SEŠDESMIT PIRMā NODAļA

SEŠDESMIT OTRA NODALA

SEŠDESMIT TREšA NODAļA

SEŠDESMIT CETURTA NODAļA

SEŠDESMIT PIEKTA NODAļA

SEŠDESMIT SESTA NODAļA

SEŠDESMIT SEPTīTA NODAļA

SEŠDESMIT ASTOTA NODAļA

SEŠDESMIT DEVĪTĀ NODALA

SEPTIņDESMITā NODAļA

SEPTIņDESMIT PIRMā NODAļA

SEPTIŅDESMIT OTRĀ NODALA

SEPTINDESMIT TRESA NODAļA

SEPTIņESMIT CETURTā NODAļA

SEPTIņDESMIT PIEKTA NODAļA

SEPTIņDESMIT SESTA NODALA

SEPTINDESMIT SEPTITA NODALA

SEPTIņDESMIT ASTOTA NODALA

SEPTIŅDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

ASTOŅDESMITĀ NODALA

ASTONDESMIT PIRMA NODAļA

ASTOŅDESMIT OTRĀ NODALA

ASTOņDESMIT TREšā NODALA

ASTOŅDESMIT CETURTĀ NODALA

ASTOŅDESMIT PIEKTĀ NODALA

ASTOŅDESMIT SESTĀ NODALA

ASTOŅDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

ASTOŅDESMIT ASTOTĀ NODALA

ASTOŅDESMIT DEVĪTĀ NODALA

dEVIņDESMITA NODAļA

DEVIņDESMIT PIRMA NODAļA

DEVIŅDESMIT OTRĀ NODAĻA

DEVINDESMIT TREšā NODAļA

DEVIņDESMIT CETURTā NODAļA

DEVIŅDESMIT PIEKTā NODAļA

DEVIņDESMIT SESTA NODAļA

DEVIņDESMIT SEPTīTā NODAļA

DEVIņDESMIT ASTOTA NODAļA

DEVIņDESMIT DEVITA NODAļA

SIMTā NODAļA

SIMTS PIRMĀ NODALA

SIMTS OTRĀ NODALA

EPILOGS