Falka Rita

Nūdeļu blūzs

Rita Falka

Nūdeļu blūzs

Esiet uzmanīgi, ja šo krimiķi lasīsiet sabiedriskā vietā! Jūs nevarēsiet atturēties no skaļiem smiekliem un ar to piesaistīsiet apkārtējo uzmanību.

Alekss Denglers, denglers-buchkritik.de

Vai tagad vēl kāds teiks, ka pirmklasīgu krimiķi var uzrakstīt tikai skandināvi?

Kristiāns J. Vinders, Tiroler Tageszeitung

Tās ir mazās ikdienišķās lietas un komiskās situācijas, kas grāmatu padara tik izklaidējošu. Visas klišejas par to, kādam jābūt “tipiskam vīrietim”, ir iekļautas Franča Eberhofera tēlā.

Heike Raua, leselupe.de

Kas šai autorei ir tā ir nekaunīga pildspalva. Tā precīzi seko sarunvalodā runātam vārdam. Tas skan smieklīgi un padara viņas varoņus tik dzīvus.

Schweizer Buchhandel, Cīrihe

Smieklu asaras arī šoreiz plūst bagātīgi, bet spriedzes tādēļ netrūkst. Ja Rita Falka tā turpinās, es pārcelšos uz Nīderkaltenkirheni, lai pārsmietos līdz nāvei.

Unser Magazin

Amerikāņu Action pur Bavārijas stilā tāds ir Ritas Falkas otrais romāns. Autores jokainā valoda izsauc ne tikai lasītāja smaidu, bet arī smieklus, straujā darbība garantē spriedzi.

Pēters Rauda, Bьchershau

.

1.   nodaļa

MIRSTI, TU CŪKA! tā rakstīts uz Hepfla mājas sienas.

Kaitinoši. Un ne jau tikai Hepflam.

Jo, ja pašā rīta agrumā zvana nolāpītais telefons, pie tam dienesta telefons, tad ir sūdīgi. It īpaši, ja zvana vēl pirms brokastīm.

Šoreiz tas ir Hepfls pats. Viņš dzīvo ciema tālajā kaktā, ir reālskolas rektors un tagad grib, lai es nāku. Nekavējoties!

Tā kā tas ietilpst manos darba pienākumos, jau gandrīz esmu ceļā. Diemžēl man jāsamierinās ar divām marmelādes maizītēm un olām ar speķi, ko sacep Ome. Tik tiešām žēl, bet brokastu biezpienam laika nepietiek.

“Un kas būs ar biezpienu?” Ome nobļauj man pakaļ, kad jau gatavojos iet ārā pa durvīm. Viņa jau gadiem ilgi vairs neko nedzird, tāpēc es norādu uz pulksteni un ieroci, un viņa mani saprot.

Tiklīdz uzbraucu nelielajā uzkalniņā pie Hepfla mājas, pats varu izlasīt: MIRSTI, TU CŪKA! Lieli, sarkani burti uz apmetuma klātās sienas. Krāsa notecējusi lejup kā asaras. Hepfls jau skrien man pretī un

rāda uz nodarījumu, it kā man pašam nebūtu lemts to ieraudzīt.

“Lūk, skatieties šurp, Eberhofer!”

Rektors ir ļoti nervozs, noplūdis sviedriem un, kā redzams, lielāko daudzumu savu asiņu sakoncentrējis galvā. Viņš pieglauž kādu nesamērīgi garu matu šķipsnu pāri augstajai pierei, un sviedri to tūliņ nostiprina. Ja neņem vērā sasvīdumu, viss pārējais ir nevainojams. Krekls nevainojams, bikses nevainojamas, kurpes nevainojamas. Vienīgi muļķīgā svīšana, pats par sevi saprotams, koptēlu neglābjami sabojā. Vari kaut par Lāgerfeldu iztaisīties, bet, ja svīsti kā cūka, viss veltīgi.

HepHs izgrābj no bikšu kabatas sauju tablešu un iemet sev mutē. Ietrenēta galvas kustība, un tās pazūd viņa sausajā rīklē. Bez piliena ūdens.

“Baldriāns,” viņš nomurmina, atkal grābj kabatā un tad pabāž plaukstu ar sasviedrētajām tabletēm sev zem deguna. Es tik šūpoju galvu, man ir ļoti nepatīkami to redzēt.

“Ko viņi galu galā grib no manis?” Tagad Hepfls izzvejo kabatlakatiņu un noslauka seju.

Tieši kas ir viņi?

“Nu to jau es nezinu. Tie, kuri to uzrakstījuši.”

“Varbūt ar to nemaz neesat domāts jūs?”

“ Tagad gan piebremzējiet, Eberhofer. Tas taču ir rakstīts uz manas sienas. Kuru gan viņi būtu domājuši, ja ne mani?”

Nav ne jausmas. Iespējams, Hepflam taisnība.

“Laikam jau kāds jūs nevar ciest,” es konstatēju un uztaisu pirmklasīgu uzraksta foto. Viņš nopūšas.

“Nostājieties te blakus, Hepfla kungs!” es aicinu, un viņš paklausīgi nostājas pie sienas. Vēl viens pirmklasīgs foto.

“Un tagad nedaudz priecīgāk, ja nav grūti,” es saku, un viņš pasmaida. Brīnišķīgi.

“Vai jums ir kādas aizdomas?”

Hepfls pakrata galvu.

“Varbūt kāds no skolēniem? Jo, godīgi sakot, rektora amats šajos laikos nav tas iecienītākais. Ja runājam par skolēniem.”

“Varbūt. Bet arī policisti nevar lepoties ar milzīgu pielūdzēju pulku, vai ne?”

“Tomēr uz manas sienas nav rakstīts: MIRSTI, TU CŪKA!”

Viņš piekrīt.

“Un ko jūs tagad pasāksiet?” Hepfls grib zināt.

“Neko.”

“Kā neko?”

“Vai, jūsuprāt, man tagad vajadzētu uzsākt lielo izmeklēšanu sienas apsmērēšanas lietā? Varbūt iesaistīt ari specvienības un helikopteru?” Man nāk smiekli, tāpēc eju atpakaļ uz auto. “Katrā gadījumā man ir jādodas tālāk. Galu galā neesat jau vienīgais, kam vajadzīga policija.”

To, kas attiecas uz maniem policista pienākumiem, es, protams, nedaudz pārspīlēju. Jo, godīgi runājot, nemaz tik traki jau te, Nīderkaltenkirhenē, neiet. Patiesībā tādai sienas apķēpāšanai ir visas izredzes izvērsties par darba nedēļas nozīmīgāko notikumu.

Bet tā nav vienmēr. Reiz mums te bija sarežģīta četrkāršā slepkavība. Izcila lieta. Vesela ģimene tika nomušīta. Un viss tikai zemes gabala dēļ! Pilnīgs trakums. Starp citu, tas biju es, kurš šo lietu atklāja. Nu labi, varbūt ne gluži viens pats, dalību ņēma arī Birkenbergeru Rūdijs. Lieliska sadarbība, patiesi. Bet, no otras puses, ciemā ar apmēram tūkstoš iedzīvotājiem četrkāršas slepkavības nemaz nav ierasta parādība. Tā nemēdz notikt necik bieži, vai ne? Tā, ka nomirst kādi četri un pēc tam viens par to nonāk cietumā… Un tieši tāpēc man jāsamierinās ar tik nenozīmīgām epizodēm kā sienu apķēpāšana.

Kad pusdienlaikā ierodos mājās, mani pārsteidz neiedomājams murgs. Nekādu vircotu smaržu priekšnamā, nekādu čurkstošu galiņu uz pannas, pat ne trauku džinkstonas. Itin nekā!

Tā vietā es jūtu dezinfekcijas līdzekļu smirdoņu un redzu divus aizsargskafandrā tērptus cilvēkus. Ome un Paps rosās pa māju, pārvilkuši puķainus priekšautus pāri kombinezoniem, uz pakauša sasietiem lakatiem un rokas līdz elkoņiem iebāzuši gumijas cimdos.

“Dieva dēļ! Kas noticis?” es jautāju, jo man tūlīt pat ienāk prātā doma par katastrofu Ohu atomelektrostacijā.

“Nedēļas nogalē taču atbrauks Leopolds,” dzirdu Papu priecīgi paziņojam cauri ķīmijas tvaikiem.

“Nu un tad?”

“Un viņš atvedīs meitenes!”

Tagad man nedaudz jāpaskaidro, ka, pirmkārt, Leopolds ir mans brālis (ar ko gan es nemaz nelepojos) un,

otrkārt, viņš ir kļuvis par tēvu. Turklāt, runājot par meitenēm, Paps itin nemaz nekļūdās. Jo Leopolda topošā sieva starp citu, jau trešā tikai nupat ir kļuvusi pilngadīga, kaut izskatās vēl jaunāka. Kad viņš to pirmoreiz atveda pie mums, es tieši tā arī pajautāju: vai viņa jau apmeklē skolu. Starp citu, viņa ir taizemiete un praktiski viņu var uzskatīt par Leopolda pēdējā atvaļinājuma suvenīru.

Otra meitene ir viņu abu kopīgā meita, tieši desmit nedēļas veca un mūžīgi ietīstīta nenormāla daudzumā lupatu. Nosaukta par Ušiju, savas vecmāmiņas vārdā. Bet, tā kā tas ir manas mirušās mātes vārds, es mazo labāk saucu par Sušiju. Tas viņai lieliski piestāv, jo viņa izskatās akurāt kā mazs aziātisks rullītis.

Tātad Paps saka, ka Leopolds atvedīs meitenes.

“Un tāpēc jūs te visu atbrīvojat no mikrobiem, ja?”

“Nu kā gan citādi! Tas nemaz nav iedomājams, cik jutīgs var būt tāds mazs bērniņš. īpaši jauktenis. Viņa imūnsistēma īsti nesaprot, uz ko vispirms reaģēt: uz aziātiskiem vai eiropeiskiem mikrobiem. Augstākā mēra bīstamība, ka es tev saku,” visā nopietnībā skaidro Paps.

Pieeju pie plīts un paskatos katlos. Tukšs.

“Jā, Franci, šodien nekā ēdama nav,” nosaka Ome un ar zobiem novelk vienu gumijas cimdu. Tad viņa parokas sava priekšauta kabatā, izķeksē piecīti un iespiež to man saujā.

“Aizej pie Zimmerļa un paņem dažas aknusiera bulciņas. Zini, mums te jāturpina. Jo tas nemaz nav iedomājams, cik gan jutīgs var būt tāds mazs bērniņš. īpaši jauktenis.”

Varbūt mums tomēr vajadzētu aktualizēt jautājumu par Omes dzirdes aparātu?

“Aha,” es nosaku un aizeju savākt Ludvigu, kurš guļ pagalmā, pilnīgi nodezinficēts. Mani ieraudzījis, viņš sāk priecīgi luncināt asti, un mēs dodamies ceļā.

“Pārīti silto iedod man,” es saku, tiklīdz ienāku pie miesnieka, un ar to domāju dažas aknusiera bulciņas. Bet Zimmerlis jau tāpat zina, ko es gribu.

‘Trīs vai četras?” viņš pajautā, vērdams vaļā apsildāmo vitrīnu.

“Divas,” es atbildu, pabikstot ziemas riepu, kas uzblīdusi man jostasvietā pēdējo divu nedēļu laikā.

Aknusiera aromāta mākonis izplūst telpā un tiešā trāpījumā nonāk manās nāsīs. Man notek siekala.

“Četras,” es steigšus izlaboju. “Uztaisi man četras, Zimmerli!”

Miesnieks nogriež četras biezas aknusiera šķēles un ieliek pārgrieztajās bulciņās. Virsū Hāndlmaier sinepes, gatavs.

“Saki, Zimmerli, tu taču pazīsti Hepflu? Tavs Maksis vēl iet skolā, vai ne?” es ierunājos starp pirmo un otro bulciņu.

“To maitu Hepflu? Jā, pazīstu gan. Pat varētu teikt, ka visai labi, jo mums ir sava veida vadības štābs viņa kabinetā,” saka Zimmerlis.

Interesanti.

“Vadības štābs? Kā tad tas jāsaprot?”

“Nu tā, ka pastāvīgi veidojas kontakts starp mani un I lepflu.”

“Tik īpaši jūs viens otram esat?”

“Varētu ari teikt, ka īpaši,” norūc Zimmerlis un klusē. “Apžēliņ, vai tad katrs vārds no tevis ar knīpstangām jāizvelk!” es neapmierināts iesaucos, kaut labi zinu, ka aknusiera dēj es viņa priekšā varētu uz ceļiem stāvēt.

“Viņš ir viens neiedomājams maita, šis Hepfls. Sūdzas par pilnīgi visu, ko Maksis dara. Vai ari nedara.”

“Ak tad šitāds palaidnieks ir tavs Maksis? Jā, ābols nekrīt tālu no ābeles.”

Arī Zimmerlis savā laikā bija visai iecienīts pie skolotājiem. To atceroties, mums abiem uznāk mazs smiekliņš.

“Un tieši par ko sūdzas šis Hepfls?” tīri teorētiski prasu starp otro un trešo bulciņu.

“Nu būtībā jau par neko. Tikai galīgu nieku dēļ. Piemēram, Maksis aizmirsis mājasdarbu. Klasesbiedreni paraustījis aiz matiem. Paraustījis aiz matiem, iedomājies tik!” Zimmerlis dramatiski šūpo galvu, un viņa seju rotā sarkastisks smaids. “Kuru kaut kas tāds vispār interesē! Toreiz, mūsu laikos, pietika ar dažiem trāpīgiem vārdiem vai knipi pa pakausi, un lieta darīta. Bet mūsdienu nenormāli svarīgajiem pedagogiem ir vēlme piedalīties pilnīgi visā. Kaut kāds trakums!”

“Trakums gan,” es saku un līdzdalīgi šūpoju galvu. “Agrāk tas maita Hepfls pie manis iepirkās. Parasti ņēma mārciņu tartara. Un, kad sākās šitie kreņķi, tad es vienmēr iespļāvu viņa gaļā. Viņš to pat nevarēja pamanīt, jo es visu nostrādāju palīgtelpās. Tagad viņš iepērkas pie

Nīderera Landshūtē. Bet savulaik es kopā ar Nīdereru liku meistarības pārbaudījumus, un tagad arī viņš spļauj HepHa tartarā. Tā teikt, mans aizvietotājs. Jā, mēs, miesnieki, mākam turēties kopā.” Zimmerlis noslauka leti un paskatās uz mani. “Bet kāpēc tevi tagad interesē Hepfls?” “MIRSTI, TU CŪKA! Tā tagad rakstīts uz Hepfla mājas sienas. Tieši uz smukā apmetuma.”

Zimmerlis smaida. Apmierināti. Pat ļoti apmierināti. “Kāds ir labi pastrādājis. Visu cieņu!” viņš vēl nosaka.

2.     nodaļa

Pēc pāris dienām, kā jau solīts, pagalmā ieripo Leopolda mazģimenīte. Ome visu dienu ir vārījusi tā, it kā kompānija ierastos pa tiešo no krievu gūsta. Savukārt Paps ir uztraucies un jau kopš agra rīta pastāvīgi rēgojies logā, lai tikai nenokavētu labdzimtību ierašanos.

Un nu šie visā spožumā iesoļo mūsu apdzīvojamā virtuvē. Vispirms Leopolds iestumj pa durvīm savu miniatūro sieviņu un tad parādās pats ar brēkuli uz rokām, izriestām krūtīm, lepns kā pāvs. Ja ņemam vērā, ka viņš ir tikai plātīgs grāmatu tirgotājs, no kura pastāvīgi aizmūk sievietes, tas izskatās patiesi smieklīgi. Bet, ja runa ir par iespaida atstāšanu uz Papu, tad Leopoldam der jebkuri līdzekļi. Tagad viņš Papa virzienā raida lipīgu lišķību straumi. Kā vienmēr. T ikai šoreiz tas izdodas sasodīti iedarbīgi, jo ar bērnu Leopolds ir trāpījis desmitniekā, tas nu man jāatzīst.

Loģiski, ka mums tagad jāaplenc jaunā ģimenīte un jāapbrīno tās laime. Vismaz tā domā Leopolds. Un arī Paps, jo ir gandrīz tikpat lepns kā jaunais tēvs. Par jauno māmiņu neņemos spriest, jo viņa ne vārda nesaprot vāciski un kontaktējas tikai angliski. Nu labi, tagad varbūt es nedaudz pārspīlēju.

“ Very nicesaka Paps.

“It is a very nice baby,” saku es.

Mazuļa māte priecājas, un par to savukārt priecājas Leopolds. Tad Ome paziņo, ka ēdiens ir gatavs, un jaunais tēvs augstsirdīgi atdod vīstokli mātei. Pie galda viņš ir pirmais un tūlīt uzsāk negausīgu rīšanu.

“Garšo labi, vai ne? Tastes good, Pamela?' Leopolds vaicā.

Paskat tik, brāļa kungs ir bilingvāls. Panida, starp citu, ir viņa topošā sieva, un viņa piekrītoši paloka galvu.

“Vai jau esi izšķīries no Roksanas?” Roksana ir Leopolda iepriekšējā sieva.

“Nē,” viņš atbild un uzkrāmē uz sava šķīvja vēl dažas liellopu gaļas šķēles.

“Un kad jūs, abi smukulīši, domājat precēties?” vēl gribu zināt.

“Tikko kā būšu izšķīries.”

Skaidrs.

Bērns sāk brēkt, jo acīmredzot ir izsalcis. Panida noliek pie malas dakšiņu, atpogā blūzīti, atbrīvo jaunavīgo krūti un pieliek pie tās bērnu. Mazais sāk zīst, un Papam iztek acis. Patiesībā arī man, bet, tā kā es redzu, cik dumji izskatās Paps, saņemos. Tātad… es saņemos un koncentrējos uz savu šķīvi.

“Kolrābju biezenis ir brīnišķīgs,” mulso klusumu pārtrauc mana balss. Paps lēnām pagriež galvu uz manu pusi un izklaidīgi pamāj ar galvu.

“Kolrābju biezeni Panida nemaz nevar ēst, vai ne, Panida? Jo no tā viņai uzpūšas vēders. Un tad arī Ušijai uzpūšas vēders,” mums paskaidro Leopolds, veltīdams līdzjūtīgu skatienu mātei un bērnam. Tad viņš iesviež sev mutē neiedomājamu lielu dārzeņu kaudzi.

Ome pieceļas, atnes spilvenu un paliek zem zīdītājas elkoņa. Tā ir labāk. Omei tiek veltīti pateicīgi skatieni. Arī no Leopolda. Bet Paps vispār nesaprot, uz kurieni skatīties.

Vēlāk pie kafijas mums ir pirmklasīga Omes cepta zemeņu kūka un nenovēršami! arī bītli. Ne velti Paps visu priekšpusdienu pulēja savas vecās plates un apkopa arhaisko atskaņotāju. Ja tā padomā, viņš taču zina no C,alvas visas bītlu dziesmas, tad jau tāds very nice ir patiesi nožēlojams. Bet nu labi.

“Ak, Papu, tas ir brīnišķīgi kafija, kūkas un bītli,” saka Leopolds, vecais siekalcūķis, un labpatikā izstaipās. “Man bieži vien tā pietrūkst.”

Paps laimīgi smaida.

Leopolds laimīgi smaida.

Un man jau nāk vēmiens.

“Lai gan nevaru nepiebilst, ka ari Panida māk labi cept,” Leopolds saka un paņem kūkas gabalu. Viņš runā ar pilnu muti, neglābjami izpostīdams visu pārējo apetīti. “Arī vārīt, starp citu. Viņa vispār ir izveidojusies par lielisku namamāti, kopš atrodas šeit, Vācijā. Patiesi lieliska, pavisam nopietni.”

“Nūjā, viņa vēl ir pavisam jauniņa. Tad jau lieliski padodas dresūrai,” nosaku.

Paps uzrauj vienu uzaci un paskatās uz mani. Skaidrs, jābūt uzmanīgākam!

“Nē,” iebilst Leopolds un pārvieto zemeņu kūkas kunkuli no viena vaiga uz otru. “Vispār nemaz. Jūs pat

nevarat iedomāties, kā tas ir ar Panidu. Taizemes sievietes… Saprotiet, viņas vispār ir pavisam citādas. Daudz mīlīgākas un tādā garā. Pie tam arī pieticīgas. Nekādas emancipācijas. Sapnis.”

Viņš apliek roku ap sapņu sievietes pleciem un savārsta dažas angliskas frāzes.

“Diemžēl neko daudz nezinu par taizemietēm,” es ierunājos kā starp citu. “Vienīgais, ko esmu dzirdējis, ka pirms dažiem gadiem kāda taizemiete naktī savam vīram nokoda daiktu. Bez kāda brīdinājuma. Vai arī tā bija vjetnamiete?”

To es nevarēju nepateikt. Kaut arī Leopolds tagad sāk klepot un apkošļātais zemeņu kunkulis izlido atpakaļ uz šķīvja.

“Franci!” iebļaujas Paps. Viņa uzacs joprojām ir brīdinoši saraukta, jo nekas cits nelīdz.

Es pieceļos.

“Brīnišķīgi,” saku Omei. Noliecos pie viņas un nobučoju uz vaiga. “Tevis gatavotais ēdiens bija brīnišķīgs.”

Viņa priecājas.

Tad es eju uz savu cūkkūti pēc Ludviga. Tās ir divas lietas manā dzīvē, ko nemainītu ne pret ko. Pirmā mana pārbūvētā cūkkūts, mans patvērums, mana karaļvalsts, mana oāze un miera osta, vieta seksa orģijām. Nu labi, orģiju nav necik daudz, bet, brālīt balto, šad un tad kaut kas notiek. Ziniet, bija jau arī ļoti daudz darba, to nemaz nevar izstāstīt. Kad Paps līdz ar vecuma iestāšanos pārtrauca savu cūkaudzēšanu un es disciplināru iemeslu dēļ no Minhenes atgriezos dzimtajā pusē, sāku pārbūvi. Pamazām vien veco cūkkūti pārbūvēju par dzīvojamo

ēku. Līdz galam viss vēl nav pabeigts, bet nu jau te iekšā var dzīvot pavisam labi. Turklāt tas man aiztaupa pastāvīgu kopābūšanu ar ģimeni. Un bītliem. Un tas ir ko vērts.

Otra manas niecīgās eksistences jēga ir Ludvigs mans labākais draugs, uzticamākais pavadonis un fitnesa treneris. Katru dienu mēs dodamies uzmundrinošā pastaigā, ilgāk par stundu. To darām arī šovakar. Mums vajadzīgs 1:18, kas ir vidējais rezultāts, bet mūsu personīgais rekords, sasniegts tikai vienu reizi, ir 1:16.

Kad pārnākam mājās, Leopolds ar savu Āzijas pērli jau ir prom. Bet bērns vēl joprojām tepat.

Paps joprojām rāda drūmu seju par manu iepriekšējo i/.lēcienu, bet es tik un tā pavaicāju: “Klau, vai tas var būt, ka šie savu bērnu aizmirsuši?”

“Viņiem abiem laiku pa laikam vajag iziet divatā. T āpēc Ušija uz brīdi paliks pie mums, vai ne, Ušij?” man paskaidro Paps.

“Tieši uz cik ilgu brīdi?”

“Kas gan tev par daļu? Viņa taču paliek pie manis, ne tevis.”

“Tā tikai vēl trūka!” es iesaucos.

Tad pieeju pie šūpuļa, kurā ielikts mazais vīstoklītis. Šaurās actiņas vairs nav tik šauras kā pašā sākumā, drīzāk mandeļformas. Skaisti. Ada tumsnēja, bet tai nav dzeltenīgas nokrāsas kā mātei. Varētu teikt, kafija ar pienu. Ļoti skaisti. Bet deguns! Tas nebūt nav strupi aziātisks! Patiesībā tas izskatās kā tipisks Eberhoferu knābis. Varbūt ne tik briesmīgs kā Leopoldam vai man, bet tik un tā.

“Skaista viņa ir, šī mūsu Ušija, vai ne,” saka Paps dievinošā tonī.

“Vispār jau jā,” es piekrītu.

“Un vēl tas deguns! īsts Eberhoferu knābis.” Viņš lepni smaida.

“Kas knābi sēj, tas knābi arī dabū. To vajadzētu zināt pat Leopoldam. Un kad, tu saki, abi atgriezīsies?”

“Nevarētu būt pārāk vēlu. Galu galā Ušijai būs vajadzīga krūts,” nosaka Paps un paskatās uz mazmeitiņu ar savu “uķi-puķi” skatienu.

“Vai priecājies, ka viņa mantojusi mammas vārdu?” es vēl pajautāju.

“Jā. Lielāku prieku man Leopolds pat nevarētu sagādāt,” Paps klusītiņām atbild.

Nu, tas jau tāpat bija skaidrs.

Atskan īss klauvējiens pie durvīm, un iekšā iebrāžas Mošhameru Līžele. Ar žiglu “Servus, Eberhofer” pastūmusi malā Papu, viņa vico pāri istabai. Tad pasviež sveicienu arī man un ar visu ķermeņa augšdaļu pārliecas pāri šūpulim.

“Vai tas ir jaunais Eberhofers?” Līžele grib zināt.

“Ja precīzāk Eberhofere,” saka Paps.

“Ak skuķis? Nu nav nemaz tik slikti. Vienmēr saku ka tikai vesels,” nober Līžele un tad pastāsta, ka nupat ciemā satikusi Leopoldu kopā ar Panidu un no viņiem arī uzzinājusi par jauno iedzīvotāju sastāvu mūsmājās. Tas viņai, pats par sevi saprotams, tūlīt bijis jāredz. Jo, ja runājam par ziņkārību, tad no visām ciema klačenēm Līžele neapšaubāmi ir pirmajā vietā.

“Un kas vēl jauns pasaulē?” jautāju viešņai un neuzkrītoši pastumju zem dīvāna zeķi.

“Vēl? Tak jau nekas. Vienīgais uz Hepfla mājas sienas rakstīts: MIRSTI, TU CŪKA! Bet to jau tu, Franci, redzēji, ja?”

“Tā ir dienesta izmeklēšana, par kuru es tev absolūti neko nedrīkstu stāstīt,” svarīgi nosaku un izliekos, ka man steidzami jādodas prom. “Nu man jāiet. Galīgi nav laika.”

“Dienesta izmeklēšana? Nez ko tādu tad tu tur izmeklē?” vēl sadzirdu, bet, par laimi, jau esmu gaitenī. 1 )urvis ciet, un prom.

Ārā satieku Leopoldu ar jauno māmiņu. Viņš, paldies 1 )ievam, savāc savu bērnu, iestumj visu ģimenīti mašīnā, un tad sākas nebeidzama atvadu māšana.

“Bye-byeT visi sauc cits caur citu, un Paps pat dažus soļus paskrien līdzi automobilim. Nedaudz pieklibodams, jo iepriekšējā vasarā asa izkapts viņam laupīja divus kāju pirkstus. Kas tas bija par jandāliņu toreiz, to nemaz nevar izstāstīt! Paps nošķēla sev pirkstus, un man tie pļavā bija jāmeklē, lai tos atkal varētu piešūt. Diemžēl nekas nesanāca, un kopš tā laika viņš, protams, uzskata, ka pie šī negadījuma vainīgs esmu tikai es. Arī tagad man tiek veltīts “skaties, kā es kliboju” skatiens.

Un tā Paps savos nodriskātajos džinsos dažus soļus paklunkurē nopakaļus mašīnai, mādams ardievas.

“Bye-byer viņš sauc atkal un atkal.

“Bye-bye, mēs piezvanīsim!” sauc Leopolds.

“Don’t call us, mēs paši piezvanīsim,” saucu arī es un cītīgi māju abām rokām. Beidzot viņi ir prom, un atkal

iestājas miers. Vismaz uz pāris minūtēm. Tad zvana mans dienesta telefons.

Kaimiņu nesaskaņas, tepat netālu. Lai gan ir pavēls un mani moka nenormālas slāpes, es saņemos un braucu turp. Dienests ir dienests, arī svētdienā, ja vajag.

Villošanās notikusi divģimeņu mājā. Viens jau nepacietīgi mīņājas otrā stāva balkonā un vicinās ar rokām. Visticamāk, viņš par visu šo trādirīdi arī ziņojis. Ātri vien uzzinu, ka strīdus ābols ir termometrs.

Neticami!

Redziet, pirmā stāva iemītnieks piestiprinājis virs zvana pogas termometru, lai būtu informēts par āra temperatūras svārstībām. Bet arī otrā stāva iemītnieks laiku pa laikam uzmetis acis termometram. Tieši tā paša iemesla dēļ. lāda rīcība satraukusi grādīzera īpašnieku, kurš to visu redzējis pa tualetes lodziņu. Galu galā viņš taču to lietu pircis par savu sūri grūti pelnīto naudu un nekādi nav varējis pieļaut, ka kāds cits izmanto viņa īpašumu savām vajadzībām. Lai taču tas otrs pats sev nopērk termometru!

Tā tas turpinājies jau dažas nedēļas. Un šodien… šodien tas draņķis vienā mierā atkal skatījies uz termometru. Pie tam visai ilgi. Savā ziņā pat var teikt, ka provokatīvi ilgi, paziņo pirmā stāva iemītnieks. Un tad viņam vienreiz pieticis! Ja tas maita vēl kaut reizi nolasīs temperatūru, viņš viņu nodurs. Burtiski. Un, iedomājieties tik, tāpēc viņš ķēris pēc klausules! Lai sacūkotu manu atpūtu svētdienā!

Tagad nu mēs te stāvam. Divģimeņu mājas priekšā, t rijatā. Tas nozīmē, ka arī pirmā stāva iemītnieka sieva ii mums pievienojusies un vēlas ko piebilst. Taču viņas virs nevēlas to pieļaut. Viņš liek tai klusēt. Laba dresūra.

“Tieši ko jūs vēlaties no manis?” es gribu zināt.

“Nu lai šitais vairs neskatās manā termometrā!”

Skaidri formulēta prasība.

“Vai jūs vairs neskatīsieties viņa termometrā?” jautāju kaimiņam.

“Nē,” tas nosaka.

Viss skaidrs.

“Piedāvāju viņam kļūt par līdzīpašnieku un samaksāt pusi no cenas, bet viņš negribēja,” atkal iesaistās kašķa cēlājs.

“Piecdesmit centus! Smieklīgi! Tas draņķa termometrs maksāja nieka eiro. Pie tam runa jau nav par materiālām vērtībām, bet drīzāk par ideju. Bet to jau tas cirmuļgalva nesaprot!” tagad kliedz tas otrs.

“Manuprāt, tas ir gudrs lēmums. Ja abi samaksā pusi, tad arī abi var uz to skatīties,” saku, cerēdams uz izpratni.

Nekā. Izpratnes nav. Vienprātības nav. Tikai divi žestikulējoši stūrgalvji. Un tas viss svētdienā!

Izvelku ieroci un ar vienu pirksta kustību atbrīvoju termometru no pienākumu pildīšanas. Lodes trieciens saceļ gaisā pamatīgu putekļu mākoni, bet tagad nevienam vairs nav ko teikt. Iekāpju trafaretētajā auto un dodos baudīt savas brīvdienas pārpalikumu. Īstenībā jau es nemaz nedrīkstētu tā darīt. Es domāju to šaudīšanos. Jo tad atkal velns var sprukt vaļā. Manai priekšniecībai jau tā liekas, ka es pārāk bieži spiežu uz gaiļa. Tieši

tā arī nopelnīju atgriešanos dzimtajā pusē: viņi bija iedomājušies, ka es apgabala galvaspilsētā varu kādu nobliezt. Kādu, kurš to nemaz nebūtu pelnījis. Protams, to nedrīkstēja pieļaut. Tad jau labāk, lai tas notiek Nīderkaltenkirhenē, vai ne?

Bet vispār es tikai gribēju teikt, ka dažas lietas bez ieroča nemaz nevar atrisināt. Nu kā, piemēram, šodien. Kāda būtu bijusi alternatīva? Pašpalīdzības grupa termometra šmugulētājiem?

3.     nodaļa

Beidzot es tieku līdz Volfijam un pasūtu sev alu. Preicja pusē pie stūra galda sēž bariņš sievišķu, apkrāvušās ar ceļojumu katalogiem. Starp viņām ir Sūzija no pašvaldības un arī Zimmerļa Gizela. Pajautāju, kura plāno atvaļinājumu, un gaidu atbildi no Gizelas. Bet pēkšņi man blakus uzrodas Sūzija un saka: “Klau, dārgumiņ, es braucu uz Itāliju. Ko tu par to saki?”

“Uz Itāliju? Tieši ar ko kopā?”

“Nu, ar dažām meitenēm. Ko domā?”

Tagad esmu pārsteigts nesagatavojies, jo mums ar Sūziju šad un tad kaut kas ir. Nekā nopietna, vairāk aiz pieraduma, un, protams, katrs no mums var braukt atpūsties, kad vien vēlas. Un arī ar ko vien vēlas. Bet mēs to nedarām. Drīzāk jau tas attiecas uz mani, jo man nekur negribas braukt. Mājās taču ir vislabāk. Un Sūzijai negribas tāpēc, ka es nekur nebraucu. Vienai pašai viņai netīk.

Parasti.

Bet, kā redzams, tagad Sūzija savus uzskatus ir mainījusi un atradusi kādu, kas var mani aizvietot. Godīgi sakot, viņa nekad nav man jautājusi, vai es gribu līdzi. Nu labi, pēdējoreiz viņa par to interesējās labu laiku atpakaļ. Ja tā padomā, tas varētu būt vairāk

nekā pirms gada. Toreiz es teicu “nē”, ko gan citu. Jo es nekur negribēju braukt. Tik tiešām nekur! Un tad es ar Birkenbergeru Rūdiju aizlidoju uz Maljorku. Dienesta vajadzībās, un tas, protams, neskaitās, bet tik un tā mani nepamet sajūta, ka Sūzija grib atspēlēties. Par to Maljorku. Viņa brauc uz Itāliju ar dažām stulbām bābām tikai tāpēc, lai atriebtos par manu Birkenbergera atvaļinājumu.

“Brīnišķīgi,” es saku. “Itālija tas taču ir vienkārši lieliski. Tu man atsūtīsi skatu kartīti, vai ne?”

“Skatu kartīti? Jā, protams, tu dabūsi skatu kartīti. Varbūt atvedīšu tev vēl kaut ko,” viņa notrallina un atkal pievēršas savām galma dāmām.

“Uz Itāliju,” tāpat vien saku Volfijam, raudzīdamies savā alus glāzē.

“Tas tev pamatīgi bojā nervus, ja?” komentē stulbais krodzinieks.

“Man? Nē, nemaz. Kāpēc gan? Tieši kas gan te varētu attiekties uz mani?”

“Nu tas, ka Sūzija brauc atvaļinājumā bez tevis. Tas, ka viņai būs jautri bez lieliskā Eberhoferu mačo.”

Tā kā mani te viss jau piebesījis, izdzeru savu glāzi, uzmetu Volfijam uz letes dažas monētas un eju mājās.

Nākamajā dienā pirms pusdienlaika zvana telefons un vada otrā galā runā darbinieks no Landshūtes policijas iecirkņa. Reālskolas rektors esot pazudis. Neesot ieradies uz stundām, un sekretāre nevarot viņu sazvanīt. Lai es turp aizbraucot un visu apskatot.

MIRSTI, TU CŪKA! — man iešaujas galvā. Es nolieku kl.iusuli un braucu pie Hepfla.

Smērējums no viņa sienas ir nozudis, un viss atkal ir smuki balts. Kā redzams, no jauna nokrāsots. Manai /v.tnīšanai un klauvēšanai nav rezultātu, arī megafonā i/.teiktie uzaicinājumi paliek bez ievērības. Viena vienīga klusēšana no Hepfla puses. Apeju apkārt mājai, ielūkojos logos. Viss hermētiski noslēgts, nekādas iespējas nkt iekšā. Pastkastīte tukša, tātad pārāk ilgi viņš nevar būt prom. Manis aptaujātie kaimiņi paziņo, ka pēdējo reizi redzējuši Hepflu sestdienā. To, kā viņš aizbraucis ar s.ivu Ford. (Šodien ir pirmdiena.) Turklāt viņi apgalvo, ka rektors bijis tāds pats kā vienmēr — labi kopts un nesimpātisks. Nu forši. Koptais nesimpātiskais aizbrauc un neatgriežas, un man tagad visi šie sūdi būs jāizstrebj?

Garāža ir vaļā, auto prom. Tātad kaimiņiem taisnība: Hepfls nedevās ceļā kājām. Iekšpusē viss izskatās kā parastā garāžā: plaukti, instrumenti, krāsu spainīši, zirneklu tīkli.

Piezvanu uz Landshūtes policijas iecirkni un pajautāju, vai man nevajadzētu atdabūt vaļā mājas durvis. Nē! Nekādā gadījumā! Lai es savu ieroci atstāju tieši tur, kur tas tagad ir, un atkal nesastrādāju muļķības. Par muļķībām vispār nav runas. Es tikai domāju, ja pastāv kādas aizdomas, tad labāk būtu, ja… Nē! Nekādā gadījumā, kliedz uztraukta balss otrā galā. Mēs taču vēl varam pagaidīt līdz rītdienai. Iespējams, Hepfls līdz tam laikam parādīsies pats. Un, ja ne,.tad ieradīsies atslēdznieks. Un beigta balle. Un lai es labāk padomājot par to, kas iznāca no manas pēdējās trauksmes izsludināšanas.

Nu laikam atkal būs nedaudz jāpaskaidro. Tas notika pirms vairākiem mēnešiem un bija augstākā mērā motivēti. Tā teikt, lietas labā. Tolaik tieši biju atklājis četrkāršo slepkavību, ko jau pieminēju, un visādā ziņā skaitījos spics čalis. Šo apstākli te nevar neievērot, un tāpēc notika tā, kā notika.

Tātad mēs ar Ludvigu vienā mierā kātojam savu līkumu cauri mežam, un pēkšņi tur stāv automobilis. Liels Alfa Romeo ar tonētiem stikliem un itāļu numurzīmēm. Tādi te negadās bieži. Braucēja pusē durvis ir vaļā, bagāžnieks tāpat, bet nekur tuvumā neredz neviena cilvēka. Tas mani dara uzmanīgu, bet pagaidām visu vēl ir iespējams izskaidrot. Es turpinu ceļu kopā ar Ludvigu un nemaz par to visu neuztraucos. Taču, kad pēc stundas trīs ceturtdaļām nākam atpakaļ, nekas nav mainījies. Tāda situācija ir jāizpēta. Galu galā policista darbalaiks ir nenormēts.

Uz mašīnas aizmugurējā sēdekļa atrodas bērnu sēdeklītis un dažas rotaļlietas, uz pasažiera sēdekļa Vācijas karte un mobilais telefons ar tukšu bateriju, bagāžniekā aptieciņa, atstarojošā veste un avārijas trijstūris. Absolūti priekšzīmīgi. Bet uz aizmugurējā bampera zaigo kaut kas līdzīgs asinīm. Un uz meža takas blakus automašīnai aizdomīgi spīguļo rudens lapas. Asinis? Nu jau lieta kļūst trauksmaina. Man iešaujas prātā, ka tā varētu būt bērna nolaupīšana ar visām no tā izrietošajām sekām. Tātad ārkārtas situācija, un zvans tiesnesim Morāčekam ir absolūta nepieciešamība. Tiesnesis noreaģē momentāni. Kaut vai tāpēc, ka manā četrkāršās slepkavības lietā viņš mani nekādā veidā neatbalstīja. Apskaidroju Morāčekam lietas nopietnību, un pēc neilga brīža ierodas specvienība. Virs

mūsu galvām riņķo helikopters, ar milzu prožektoru izgaismodams katru meža kaktiņu. Suņi apošņā automašīnas iekšieni un uzsāk meklēšanu. Es stāvu tam visam U.ikus relatīvā mierā un ļauju kolēģiem darīt viņu darbu. Var teikt, visai patīkams brīdis.

Bet, lai tas viss nepārvērstos par salkanu happy end ar ļ.mnā laupītāja arestēšanu un drebošu ķīlnieku atsvabināšanu, diemžēl viss beidzas citādi. Žēl, bet neko tur nevar padarīt. Tātad es, kā jau teicu, patīkamās izjūtās vēroju s.ivus kolēģus, bet pēkšņi saprotu, ka neesmu vienīgais skatītājs. Man blakus stāv mazs vīrelis, nedaudz aizelsies, krekla piedurknes atrotījis augstu virs elkoņiem. Sākumā viņu pat neievēroju, līdz viņš ierunājas: “Cosa c’e? Kas notiek?” Es kļūstu tramīgs. Apskatu vīreli uzmanīgāk un ievēroju, ka viņš rokās tur benzīnkannu.

Mani pārņem šausmīgas nojautas.

Dritvai micīt! Tas tik tiešām ir autiņa īpašnieks. Un viņš man tā vienkārši pajautā, kas noticis! Ķēms gatavais.

Viņam, lūk, esot beidzies benzīns. Benzīns! Vai varat iedomāties? Tad viņš centies izvilkt benzīnkannu no bagāžnieka un savainojis roku. Tāpēc arī asinis uz bampera. Un tad viņš devies uz benzīntanku pēc degvielas. Bet, tā kā nepazinis šo apkaimi, benzīna meklējumos pagājušas divas ar pusi stundas… Nu apmēram tā. Tagad gan jau esmu pietiekami daudz par šo runājis, tāpēc mainām tēmu. Pastāstīju to tikai tāpēc, lai būtu skaidrs, kāpēc es uz savu aizdomu pamata nevaru dabūt vadības atbalstu.

Kad vakarā guļu uz sava dīvāniņa un cenšos ar Supertramp pārspēt skaļumā bītlus, pie durvīm atskan klauvējiens un ienāk Sūzija. Viņa grib zināt, kāpēc es šodien

neesmu ienācis pie viņas birojā. Mūsu kabineti rātsnamā atrodas vienā gaitenī, un līdz ar to praktiski nav iespējams nesastapties. It īpaši tāpēc, ka Sūzija vāra labāko kafiju visā apkārtnē. Taču es esmu tik joti nodarbināts ar HepHa lietu, ka tādiem niekiem kā kafija man vispār neatliek laika. To es viņai arī pasaku.

“Klau, Sūzij, es biju tik ļoti aizņemts ar darba darīšanām, ka privātajai dzīvei neatlika laika.”

“Ak tā. Un ar manu Itālijas atvaļinājumu tam nav nekāda sakara?”

“Itālijas atvaļinājumu? Nē, nekādā ziņā. Kāpēc gan?” “Nu, es tā iedomājos,” Sūzija nosaka un iekārtojas man blakus.

Viņas galva guļ uz manām krūtīm, un viņas mati smaržo lieliski. Diemžēl tie kutina man degunu, tāpēc man viņa jāpārvieto. Novietoju Sūziju tieši zem sevis, jo tad viņas mati vairs nekrīt man sejā un arī citādi tā ir daudz ērtāk. Mēs nedaudz pamaigojamies un tādā garā. Viss ir tik viegli. Tieši sapņaini.

No skandām plūst Dreamer patīkamais ritms.

Pēc tam Sūzija pilnīgi kaila iemieg manās rokās un es varu viņu netraucēti apskatīt. Skaista jau nu gan viņa ir. Vismaz relatīvi. Agrāk, protams, bija vēl skaistāka. Pirms dažiem gadiem, kad bija jaunāka. Diemžēl arī viņu laiks nav saudzējis. Reiz Sūzija ieteicās, ka mēs varētu apprecēties. Viņa kļūstot vecāka un labprāt vēlētos sev ģimenes dzīvi. Precēties! Tad tik tālu esam gan.

“Klausies, Sūzij,” es viņai toreiz teicu. “Tagad palūkojies apkārt. Paskaties kaut vai uz Flecingeru. Vai, piemēram, uz Zimmerli. Viņiem abiem ir ģimene.”

“Un tad?” jautāja Sūzija.

“Vai viņi izskatās laimīgi?”

Sūzija papurināja galvu, un līdz ar to lieta bija izbeigta.

Bet tagad viņa grib uz Itāliju! Ar visu savu celulītu. Jā, ja tā rūpīgāk ieskatās, tad pirmās pazīmes jau manāmas, īpaši, ja ādu saspiež starp pirkstiem. Tad var redzēt. Pavisam nedaudz, bet ir. Galu galā viņai ir tikai drusku pāri par trīsdesmit, manai Sūzijai. Nu viņa atmostas. Laikam esmu viņu iztraucējis ar spaidīšanu.

“Ko tu te pēti?” Sūzija jautā, noņemot manu roku no sava augšstilba.

Tā kā zinu, ka sievietēm nav nekā ļaunāka par celulīta pieminēšanu, labāk to noklusēju. Tā vietā saku: “Tev jau ir daži smuki padziļinājumi uz kājelēm, vai ne?”

“Tu, stulbais kretīns!” tas ir pēdējais, ko no viņas dzirdu. Pagrābusi savas lupatas no gultas kājgaļa, Sūzija aizskrien kā no mātes miesām nākusi. Durvis aizcērtas, un prom viņa ir.

“Jēzus Kristus!” dzirdu iebļaujamies Papu. Tad viss noklust.

Brokastis nākamajā rītā ir pieticīgas. Patiesībā to nav vispār. Parasti Orne ir īsta brokastu dieviete, viņai līdzināties nevar neviens visā plašā pasaulē. Rīta bufete viesnīcā Ritz salīdzinājumā ar Omes brokastu galdu ir nožēlojama zupas virtuve. Bet šodien nekā!

“Kas šorīt noticis ar brokastīm?” jautāju Omei, stāvot pie galda ar tukšu šķīvi rokās.

Ome mani saprot momentā. Viņa sāk bļaustīties tā, kā savā mūžā nav bļaustījusies. Es esot liellops, kurš

meklē tikai savu labumu. Tādu pirmklasīgu sievieti kā Sūzija es vispār neesot pelnījis. Un ka savas sūda brokastis es turpmāk varot taisīt pats. Reizi par visām reizēm. Jo viņai ir apnicis būt man par kalponi. Man savā vecumā jau sen vajadzējis būt precētam. Un tā tālāk un tā joprojām. Tad viņa uzsvērti smagiem soļiem dodas uz pagalmu un aizcērt durvis.

Es ātri ieleju sev malciņu kafijas, kas vēl silta turas uz plīts, un tad arī kātoju prom.

Jā, Ome un Sūzija, tas ir īpašs gadījums. Praktiski to var uzskatīt par lielo mīlu jau kopš sākta gala. Un Ome var apzvērēt pie Bībeles, ka Sūzija ir vienīgā īstā sieviete, kas man piemērota. Nevienai citai nav nekādu izredžu. Tās Ome pat nedomā sveicināt. Starp citu, arī Paps ne. Katru reizi, kad es kādu citu meiteni atvedu mājās, viņi spēlē klusēšanas spēli. Reiz aiz neuzmanības paņēmu savu dāmu līdzi uz dzīvojamo istabu. Jēziņ! Būtu labāk palikuši cūkkūtī, kaut arī tā vēl pildīja savas pamatfunkcijas un tajā mitinājās cūkas. Tās nekādi nebūtu traucējušas. Ar to arī viss beidzās. Sekss un vairāk nekā. Bez kādas ģimeniskas piedevas. Ne tā kā ar Sūziju. Un tagad viņa ir noskaudusi manas brokastis! Tikai tāpēc, ka vakar histēriska un plika izskrēja pagalmā. Labu apetīti!

4.     nodaļa

Patīk man tas vai nepatīk, atsāku pētīt Hepfla lietu ar tukšu vēderu. Aizbraucu līdz skolai un noskaidroju, ka rektors vēl joprojām nav parādījies. Piebraucu pie viņa mājas, nikni klauvēju pie durvīm, aktīvi spiežu zvana pogu tā teikt, izpildu savu priekšnesumu ar pilnu atdevi.

Nekā. Nekāda Hepfla te nav.

Piezvanu atslēdznieku darbnīcai, un šie ir gatavi piedalīties.

Liels ir mans izbrīns, kad durvju atmūķētāja lomā ierodas Zīglehneru Bruno. Neesmu viņu redzējis veselu mūžību, kādus gadus divdesmit. Agrāk viņš piederēja pie mūsu kompānijas. Toreiz, kad ar saviem mopēdiem vēl bijām visas tuvējās apkārtnes bieds: sev likāmies baigi pieauguši un cauri ciemam pļērcinājāmies ar 80 kilometriem stundā. Bruno tad salaida ar Angiju no Landshūtes. Tā bija viena superīga meitene. Un tad viņš aizvien vairāk laika pavadīja kopā ar viņu, nevis ar mums. To es zinu pavisam droši. Un tad šī Angija palika stāvoklī. Arī to zinu pavisam droši. Mēs sēdējām alusdārzā, tā vienā mierā, bija lieliska diena, un piepeši Angija paziņoja, ka ir stāvoklī. Ka viņa ir stāvoklī un tagad būs jāprecas. Mēs visi, godīgi runājot, bijām kā uz mutes krituši. Visi,

izņemot Bruno. Viņš izdzēra pēdējo alu, rāmi nolika glāzi un teica: “Nūja, tad jau jāprecas!”

Un tad viņam bija jādodas prom. Ārkārtīgi steidzami. Mēs domājām, ka Bruno dodas uz mājām, lai attaptos no šoka, bet viņš nedevās uz mājām. Tieši otrādi. Viņš taisnā ceļā kātoja uz dzelzceļa staciju. Uz staciju un prom. Uz neatgriešanos. Tikai vēlāk, kad jau bērns bija piedzimis, Angija saņēma kartīti no Bruno. No ārzemju leģiona. Precīzāk, no Francijas. Tas viņam bija licies patīkamāk nekā iemainīt mopēdu pret bērnu ratiņiem.

Lai nu kā, tas notika pirms gadiem divdesmit. Un šodien es viņu atkal satieku. Personīgi man tas šķiet lieliski.

“Bruno? Tas taču ir vienreizēji, ka atkal esi te. Kopš kura laika esi atgriezies?” es nekavējoties viņu uzrunāju.

Bet Bruno tik knibinās ap durvīm, neveltīdams man ne skatiena. Durvis atsprāgst vaļa, var teikt, satriecoši ātri.

“Kopš neilga laiciņa,” viņš beidzot īsi izmet un skatās uz savām rokām. Tās ir pavisam sasmērētas. “Vai es tās kaut kur varu nomazgāt?” Bruno tur savus netīros knaģus tieši manu acu priekšā.

“Uz priekšu!” es saku un pirmais ieeju Heptta mājā.

Viņš ieiet viesu tualetē, kura atrodas blakus ieejai, bet es tikmēr izpētu pirmo stāvu. Dažas reizes pasaucu mājas saimnieku, bet bez panākumiem. Telpās gaiss ir sastāvējies, tāpēc eju pie terases durvīm. Atveru tās, un ka tevi jupis! dārzs ir tik akurāts, ka pilnīgi nav kur piesieties. Katrs zāles pudurītis kā ar manikīra šķērītēm apgriezts. Dārza mēbeles sniega baltumā un tik tīras,

ka šķiet sterilas. Ūdenstvertne, varu apgalvot, novietota ģeometriski precīzi, lai arī pēdējo dienu karstumā drusku pažuvusi. Paņemu lejkannu. Ir gan te ļoti skaisti, lai arī no Hepfla ne miņas.

Uz terases iznāk Zīglehners, susinādams rokas. “Man te vairs nav ko darīt. Uz kurieni lai sūtu rēķinu?” viņš noprasa.

“To tūlīt vari aizsūtīt uz Landshūtes policijas iecirkni,” saku.

Viņš paloka galvu.

“Varbūt kādreiz aizejam iedzert kādu alu? Droši vien tev ir daudz, ko stāstīt,” es draudzīgi ierosinu.

“Man nav itin nekā, ko stāstīt,” Bruno nosaka un aizgriežas. “Servus, Eberhofer.”

“Servus, Zīglehner,” atbildu. Jā, neko runīgs viņš nav. Agrāk bija pavisam citādi.

Kad durvju atmūķēšanas speciālists ir prom, uzkāpju augšstāvā. Tas ir mansards, nekādu bēniņu. Guļamistaba, vannasistaba un kabinets. Vannasistabā zobu birste stāv tieši tur, kur tai jāstāv, arī ķemme un pārējie higiēnas priekšmeti atrodas savās vietās, nekā netrūkst. Pidžama novietota uz akurāti uzklātas gultas, tikpat akurāti salocīta. Starp citu, lielajā divguļamajā gultā uzklātas abas puses, lai arī Hepfls dzīvo viens. Viss nevainojami simetriski.

Kabinetā valda tikpat pedantiska kārtība. Pat fanātiska, var teikt. Iekārtojums ir moderns, daudz stikla un akmens, taču, manuprāt, nav īpaši mājīgi. Bet lai nu paliek. Hepfls vēl aizvien nekur nav atrodams.

Gājienu uz pagrabu veicu tikai kārtības labad, jo neticu, ka rektors tur varētu klusiņām tupēt. Vieta veļas

mazgāšanai, produktu uzglabāšanai, izeja uz dārzu. Ari te viss ir tīrs, praktiski izlaizīts. Pie sienas piesliets zils galda tenisa galds. Patiesībā žēl, ka Zlglehners jau ir prom, mēs varētu labu maču sarīkot. Vienā no pagraba plauktiem redzu čemodānu komplektu, kas rūpīgi iepakots polietilēnā.

Nekādu tālāku norāžu.

Atkal augšā. Vienā no dzīvojamās istabas atvilktnēm atrodu ceļojumu pasi, kura reiz redzējusi labākus laikus. Izdošanas datums — 1984. gads. Fotogrāfijā redzams vēl pajauns Hepfls. Sasuka ar šķirtni vienā sānā, balts krekls, ūsas. Tātad pase joprojām ir tepat un nekā būtiska netrūkst. Izņemot pašu Hepflu. Bet tā taču neviens neaizceļo! Katrā gadījumā tas neizskatās pēc kaut kā plānota. Kur tad, velns parāvis, viņš ir?

Pilnīgi nekādu ideju.

Vēlreiz piezvanu sekretārei uz skolu: vai pa šo laiku rektors nav izrādījis kādas dzīvības pazīmes?

Nekā. Ne telefona zvanu, ne personīgas ierašanās, pilnīgs nekā. Jautāju sekretārei, vai viņai nav zināms kāds, kurš varētu būt lietas kursā, bet vina vilcinās.

“Skaidri nezinu,” viņa saka, “bet Hepfla kungam ir māsa. Man šķiet, vina dzīvo Landshūtē. Varbūt vina…?

Galu galā viņi taču ir rada.”

“Māsa, jūs sakāt? Vai jums ir viņas adrese?” es taujāju tālāk.

“Nē, no kurienes tad. Viņi abi tikpat kā nekontaktējās. Tikai zinu, ka viņa tāda ir un nav precējusies. Tātad, iespējams, arī viņas uzvārds ir Hepfla. Ja tas jums kaut ko var līdzēt.”

“Visādā ziņā. Paldies.” Mēs atvadāmies, norunājuši palikt sakaros.

Pie durvīm atrodu karājamies mājas atslēgu un paņemu to sev līdzi. Diez tā ir tikai rezerves kopija vai arī Hepfls izgājis no mājām pavisam bez atslēgas? Pie atslēgu riņķa piekarināta maza plīša sirsniņa. Sarkana. Tādēļ man grūti noticēt, ka šī varētu būt galvenā atslēga. Katrā gadījumā tur atrodas arī automašīnas atslēga. Vairāk gan nekā.

Tā kā jau ir pienācis pusdienlaiks un, pats par sevi saprotams, mani moka briesmīgs izsalkums, vispirms aizbraucu uz mājām. Ceru, ka Ome man nenoskaudīs arī pusdienas.

Pastkastē ieraugu dažus reklāmas bukletiņus. Perfekti! Jāpalūko, vai nav kādi īpašie piedāvājumi. Jo ar īpašajiem piedāvājumiem var ļoti labi piebraukt Omei. Piemēram, es pasaku: “Klau, Ome, C&A šodien ir divdesmit procentu atlaide!” — un viņa jau ir iesēdusies manā automašīnā. Sēž un staro. Redziet, tāda iepirkšanās tūre lieliski satuvina, tas izdodas vienmēr. Tātad uz brīdi iegriežos savā cūkkūtī un ievācu augstākā mērā svarīgu informāciju'.

Pēc pāris mirkļiem ciešā pārliecībā par uzvaru dodos pāri pagalmam uz dzīvojamo māju. Tur ķēnišķi smaržo pēc ēdiena, un tas izcili uzlabo manu garastāvokli. Zibenīgs skatiens plīts virzienā apstiprina manas nazālās aizdomas: cūkas stilbiņi ar rīvmaizes knēdeliem, zaļumiem un tumšbrūnu alus mērci. Tā tam jābūt. Zaļumi labi

sacepti, nedaudz piesviluši un, kā minimums, divas stundas sautēti. Stilbiņi kraukšķīgi un kārdinoši. Svētlaime jebkuram strādājošam vīrietim. Vēl jo vairāk, ja viņš no mājām padzīts bez brokastīm.

Ome stāv pie plīts. Uz mirkli viņa pagriežas, nopēta mani no galvas līdz kājām, tad atkal pievēršas ēdienam. Es atveru virtuves bufeti un uzklāju galdu. Paps ienāk un nomazgā rokas.

“Smaržo lieliski,” viņš konstatē.

Es piekritu, taču šķidrums, kas tagad sakrājies mutē, neļauj man parunāt.

“Četri,” teic Paps. “Mums vajadzīgi četri šķīvji un piederumi.”

“Kā tā četri?” es jautāju, un siekalas satek man mutē. Skatiens cepampannā visu izskaidro, tur atrodas četri stilbiņi. Noriju siekalas un jautāju: “Vai atnāks vēl kāds?”

“Jā, Leopolds,” atbild Paps.

Nu forši.

“Un kāpēc tieši tagad, nedēļas vidū, ierodas Leopolds? Viņš taču tā vienkārši nevar aizslēgt savu nāvīgi svarīgo grāmatveikalu!”

“Grāmatveikalā šodien strādā amatnieki, jo Leopolds ir iegādājies jaunus plauktus. Un tad, protams, viņš neko nevar tirgot.

Protams, ne. Bet vai tāpēc viņam jāmētājas te apkārt?

“Skaidrs,” es nosaku.

Ome sadala ēdienu, un tad jau ari viņš, šis Leopolds, ir klāt. Visā savā godībā. Kaucošām riepām iebrauc pagalmā tā, ka oļi vien aizlido pa gaisu. Paps smaida. Tipiski. Ja es kaut reizi ko tādu atļautos iebrauktu

pagalmā tā, ka viss lido pa gaisu, tad gan viņš nesmaidītu, vecais ēzelis.

“Servus, ļaudis,” mums uzsauc Leopolds, ātri nomazgā rokas un sēžas pie galda. “Nu, Ome, vai esi gatava?” viņš nobļaujas un pavicina gaisā lapiņu.

Ome priecājas.

“Tieši kam Omei ir jābūt gatavai?” es gribu zināt.

“Šodien taču ir Real vairumtirdzniecības atlaide personālam,” saka Leopolds. “Līdz pat trīsdesmit vienam procentam, vai saproti? Ja tev kas vajadzīgs, vari pievienoties! Mēs ar Omi laižam uz turieni. Vai ne, Ome?”

Nē, nu tālāk jau vairs nav kur! Leopolds un Ome! Leopolds, kuram vispār nekad nav bijis ne sūda daļas gar Omi! Un kur nu vēl sakarā ar izpārdošanām. Tas vienmēr bijis mans uzdevums. Hmm, izskatās pēc lomu maiņas: Leopolds ir piesmērējies Papam un es tā nedaudz esmu sakaitinājis Omi. Sasodīts! Katram taču ir savi pienākumi, bet tagad Leopolds cenšas ielīst manā ietekmes zonā. Vecais siekalcūķis. Pavisam atklāti grib man atņemt Omi. Tas ir kara pieteikums. Un ēdiens ir sacūkots. Nu labi, izsalkums ir remdēts, tomēr bauda atņemta.

“Kā gan tu tiec pie Real personāla atlaidēm? Tu taču nepiederi pie personāla,” es paužu neizpratni.

“Tie ir sakari. Sakari, brālīt,” Leopolds triumfē manā priekšā

Brālīt!? Knēdelis mani gandrīz nosmacē.

Kamēr es palīdzu Omei novākt traukus, Paps ar Leopoldu sēž uz dīvāna, bet pēc tam tie divi aizbrauc uz

izpārdošanas paradīzi. Stāvu pagalmā un noskatos viņiem pakaļ. Ludvigs pieglauž galvu man pie kājas. Mans uzticamais biedrs.

Visai īdzīgā noskaņojumā aizbraucu uz biroju. Ceļš pie Sūzijas arī nešķiet rozēm kaisīts, tomēr no tā nevaru izvairīties.

“Servus, Sūzij,” es visai formāli sasveicinos, pat nepaskatījies uz viņu. Pieeju pie loga un lūkojos ārā.

Atbildes nav.

“Klau, Sūzij, man steidzami vajadzīga adrese.”

Viņa bungā pa klaviatūru tā, it kā būtu pieteikusies desmitpirkstu rakstības sacensībās. Un pilnībā ignorē mani.

Nolieku viņai priekšā papīra lapiņu ar Hepfla personas datiem un saku: “Māsa, iespējams, dzīvo Landshūtē. Man nepieciešama viņas adrese. Tas ir izmeklēšanas interesēm domāts pieprasījums. Vari atbildēt rakstiski.”

Jāsaka, man izdodas visai profesionāli. Turklāt tam ir rezultāts, jo Sūzija pārtrauc taustiņu bungāšanu un paskatās uz lapiņu. Tas mani iedrošina.

“Klau, Sūzij, kas attiecas uz vakardienu…”

Tālāk nemaz netieku — caurumduris trāpa precīzi man pa pieri. Gar acīm sametas tumšs. Tad jau labāk eju.

Pēc piecām minūtēm adrese ir uz mana galda. Sēžu ar slapju lupatu pie galvas, kad ienāk kolēģe, pašvaldības darbiniece. Citiem vārdiem sakot, Sūzijas kolēģe. Un arī draudzene. Viena no tām, kura arī dosies uz lielo Itālijas safari.

“Tev neiet pārāk spīdoši, Franci?” viņa izsmejoši notrallina.

“Ir jau labi,” es nosaku.

Tad viņa man uz galda noliek A4 formāta lapu. Perfekta izdruka ar personas datiem. Vismaz kaut kas.

Par spīti smagiem līdzsvara traucējumiem, dodos ceļā. Labāk tālāk no šejienes. Prom no Nīderkaltenkirhenes. Prom no Sūzijas. Prom no Omes. Un prom no Leopolda. Tas, šķiet, būtu pats labākais. Pat ja tā ir tikai Landshūte.

5.     nodaļa

“Hepfla kundze?” es jautāju, tiklīdz atveras durvis. Brīnišķīga vecā stila dzīvokļa priekštelpā stāv gracioza sieviete vidējos gados.

“Kas to grib zināt?” viņa atjautā.

Parādu savu dienesta apliecību, un tā atstāj vajadzīgo iespaidu. Nu, vismaz viņa mani ielaiž dzīvoklī. Paejam dažus soļus un nonākam pirmklasīgā dzīvojamā istabā. Balkons ar skatu uz Izāras ūdeņiem. Eleganti.

“Jums pierē ir milzīgs puns,” sieviete saka un norāda uz manu pieri. “Varbūt jums vajadzīga komprese vai kas tāds?” “Nē, paldies. Būs jau labi,” es atbildu, kaut vēl joprojām katra galvas kustība sagādā vieglu reiboni. “Patiesībā esmu atnācis jūsu brāļa sakarā.”

“Mans brālis ir dirsulis.”

“Gluži tāpat kā manējais,” es piebalsoju.

Viņa smaida.

Tad mēs omulīgi iekārtojamies sēžammaisos un papļāpājam par brāļiem. Dīvainas paralēles. Patiesi interesanti, turklāt es uzzinu arī ko jaunu. Kaut vai to, ka viņai nav gandrīz nekādu kontaktu ar Hepflu. Un arī nekādas vēlmes pēc tiem. Tā tas esot jau gadiem ilgi, jo Hepfls ir vienpatis kopš bērnības: nekādu draugu ne toreiz, ne tagad. Starp citu, viņam nav bijusi viegla bērnība.

Drīzāk viņš bijis no tiem, kuri regulāri noraujas pa muti. Vienaudžu izsmiets un bieži piekauts. Šad un tad klasesbiedri viņu pakāruši vecajā ābelē skolas pagalmā. Aiz paša bikšturiem. Tur tad HepHs karājies un īdējis, kamēr kāds no skolotājiem apžēlojies un atbrīvojis viņu no smagā likteņa.

Tātad nekādu draugu. Kas atliek? īpaši, ja esi bērns. Hepfls ieracies grāmatās, un pamazām no vidusmēra skolnieka kļuvis par teicamnieku. Protams, arī tas viņam nedevis nekādas priekšrocības. Kā gan citādi. Bet tik un tā tas bijis sākumposms ceļam uz skolas rektora krēslu. Un tas viss tikai ar vidēju inteliģenci. Visu cieņu!

To man pastāsta Hepfla māsa. Neko vairāk viņa nezina, jo uzturējusi sakarus ar brāli tikai tik ilgi, cik tas bijis neizbēgami. Tāpēc, ka arī viņa Hepflu nevar ciest. Vai vispār uz pasaules ir kāds, kam Hepfls patīk? To viņa nezina. Vismaz agrāk neviena tāda nav bijis. Dažbrīd licies, ka pat vecākiem lai Dievs mielo viņu dvēseles viņš nav paticis. Nu, šis beidzot ir apstāklis, kas Hepflu atšķir no Leopolda. Bet viss cits ir ļoti līdzīgs.

“Vai jums gadījumā nav kādas jaunākas Hepfla fotogrāfijas?” es jautāju, jo ar vecumveco bildi no ceļojumu pases neko nevaru iesākt.

“Pasarg Dievs!” viņa iesmejas.

“Varbūt vēlaties iesniegt ziņojumu par personas pazušanu?” es lietišķi apvaicājos.

“Nē, patiesi nē. Man viņa nepietrūkst.”

“Tā varētu būt, bet, saprotiet, viņš jau trīs dienas ir pazudis. Visi dokumenti un koferi atrodas savās vietās, tātad pēc ceļojuma tas neizskatās.”

“Vienalga. Kas man par daļu?”

“Nūjā,” saku. “Vispār jau tas ir vienalga, jo tagad tik un tā tiks ierosināta izmeklēšana. Tikai tas būtu daudz smukāk, ja jūs oficiāli…”

“Nē, nē, atvainojiet,” Hepfla kundze saka un pieceļas. Kamēr es pūlos izķepuroties no sava sēžammaisa, viņa piebilst: “Es tad justos kā lišķe.”

Skaidrs. Kurš gan to varētu saprast labāk nekā es. “Zinošu, tiklīdz kaut ko uzzināšu,” vēl nosaku ceļā uz durvīm.

“Ja jūs tas neapgrūtina,” viņa nosaka un aizslēdz aiz manis durvis.

Tā kā esmu Landshūtē un saule stipri cepina, manas garšas kārpiņas pieprasa saldējumu. Jo, neapšaubāmi, Landshūtē ir labākais saldējums visā apkārtnē. Tad nu es pavisam smuki braucu ar savu trafaretēto auto pāri Izāras tiltam. Logs vaļā, elkonis ārā, un manī jau briest līksms prieks. Diemžēl tas man tiek rupji laupīts, tikko tuvojos saldējuma kafejnīcai. Acīm redzami arī daudziem citiem ir radusies grandiozā saldējuma ideja, jo autostāvvieta iepretim kafejnīcai ir pārpildīta līdz neiespējamībai par spīti aizliegumam šeit apstāties. Un tur viņi visi pavisam mierīgi sēž pie galdiņiem, šie parkošanās noteikumu pārkāpēji. Laiza saldējumu vai strebj kafiju, iedomājušies, ka tāda ir pasaules kārtība. Lielajam vairumam uz acīm saulesbrilles, it kā tad viņus neviens nevarētu pamanīt. Varbūt viņi maskējas?

Ieraudzījuši trafaretēto auto, daži kļūst visai nervozi. Augumi saspringst, tomēr neviens pat nedomā kustēties.

Nogaida, kas tagad notiks. Vai tas stulbais kruķis kāps ārā no sava autiņa un sāks izdalīt soda talonus? Tik tālu nu mēs esam. Bākugunis, sirēna, un es nepaspēju ne acis samirkšķināt, kad man jau atbrīvojusies pati labākā rūme visā stāvvietā. Varētu pat teikt, ka tā ir sapņaina. Tagad tik sēžos pie galdiņa un pasūtu saldējumu. Ar putukrējumu. Uzlieku saulesbrilles, un viss kārtībā.

Perfekti!

Kad vakarā ienāku virtuvē, it visur rēgojas vieni vienīgi iepirkumu maisiņi. Omes karstāko sapņu piepildījums. Tā kā man nav ko likt pretī, eju pastaigāties ar Ludvigu un pēc tam atgriežos savā miteklī. Iekārtojos zvilnī, apsedzos un mēģinu atslābināties. Taču sega ož pēc Sūzijas! Tas nekādi nepalīdz. Pagalma otrā pusē dauzās bītli. Ierastajā skaļumā. Dzirdu arī Leopoldu smejamies. Vai vēl kas ļaunāks var notikt? Caureja ar vemšanu? Strutaini augoņi?

Tā ir caureja ar vemšanu. Tā sākas pēc divdesmit minūtēm un turpinās visu nakti. Dievs vien zina, kur esmu to saķēris. Katrā gadījumā tā ir klāt. Visas turpmākās stundas pavadu uz klozeta ar spaini klēpī.

Loģiski, pēc tādas nakts neesmu spējīgs braukt uz darbu. Kā nopļauts guļu savā zvilnī un dvašoju pēdējos elpas vilcienus. Ceturksni pāri astoņiem cūkkūtī iestampājas Ome.

“Kas tad te notiek, Franci? Kāpēc nebrauc uz darbu?” viņa sāk aurot, bet, pienākusi tuvāk un uzmetusi man īsu skatienu, turpina drusciņ maigāk: “Tu taču briesmīgi izskaties, Franculi!”

Ja jau Ome sauc mani par Franculi, tad droši vien izskatos briesmīgi. Tā viņa pēdējo reizi teica, kad es gulēju slimnīcā un man operēja priekšādiņu. Toreiz man bija četrpadsmit.

“Tu taču esi balts kā krīts. Un arī svīsti kā cūka. Turklāt uz pieres tev ir milzīgs augonis,” viņa nosaka un grābj ar pirkstiem tieši man pierē.

“Au!” Tas patiesi ir sāpīgi.

“Ak jē! Es vienmēr esmu bijusi pret to, ka tu pārvācies uz šo stulbo cūkkūti. Kurš zina, kas te perinās. Katrā gadījumā tas izskatās pēc buboņu mēra.”

Jēzus Kristus!

Bet nu gan es zinu, kas tagad sekos. Es taču pazīstu savu Omi. Viņa neļaus Francim izdzist. It īpaši tad, kad viņš atkal kļuvis par Franculi.

Ome teciņiem izmetas ārā un jau pēc mirkļa ir atpakaļ, līdzi vedot Papu. Viņš nes ļoti smagu paplāti, kuru rūpīgi novieto man priekšā.

“Brālīt balto! Kā gan tu izskaties!” Paps nosaka un taisās, ka tiek. Kā saprotu, lai nesaķertu kādu infekciju.

Ome turpretim rīkojas pavisam otrādi viņa mani pabaro ar olu zupu un svaigu medusrausi. Tam pa virsu nāk daži cepumi, sālsstandziņas un kola, tad vesela glāze kumelīšu tējas ar džinu. Pierei saņemu smēri un plāksteri. Tad jau uzreiz kļūst labāk.

“Tagad smuki paguli, Franculi. Pusdienā uztaisīšu tev mazliet paēst,” Ome pasaka un nobučo mani uz vaiga.

“Nemaz nevajag, lai tas būtu mazliet,” es atsaucos.

Ome smaida. Viņa mani lieliski saprot.

Pēc pusdienām jau jūtos lieliski. Iespējams, vakar uz manu kuņģi bija iedarbojušies privātie pārdzīvojumi. Tā nu taisos ceļā uz darbu, jo galu galā man ir jātiek galā ar Hepflu. Vispirms gan ātri ieskrienu pie Zimmerļa. Tā kā viņa Maksis mācās Hepfla skolā, es iedomājos apskatīt gadagrāmatu, kādai jābūt jebkurā skolā. Katras šādas gadagrāmatas pirmajā lappusē stāv skolas rektora priekšvārds, un tam līdzās jābūt ideālai fotogrāfijai tas varētu būt aktuāls manai izmeklēšanai. Protams, manā digitālajā fotoaparātā ir nesen uzņemta bilde, bet tajā ir labi redzami milzīgi burti MIRSTI, TU CŪKA! un knapi saskatāms niecīga izmēra Hepfls. Turklāt rektors ir tik ļoti sasvīdis, ka spīd kā jāņtārpiņš un līdz ar to atstaro gaismu. Tātad saviem nolūkiem es to diemžēl nevaru izmantot. Un tāpēc man tagad vajadzīgs Maksis.

“Servus, Zimmerli!” es sveicinu miesnieku. Veikalā atrodas divi klienti, bet man negribas gaidīt, kamēr tos apkalpos. “Saki, vai Maksis jau mājās?”

“Jā, ir gan. Augšstāvā. Izej cauri kautuvei,” saka Zimmerlis, iesaiņodams gulašu.

“Skaidrs,” nosaku un dodos ceļā.

Makša istabas virzienu nepārprotami norāda skaļa mūzika un pubertātes sviedru smaka. Pieklauvēju pie durvīm.

“Kas ir?” Jautājums pēc intonācijas drīzāk atgādina “Tinies prom!”, tomēr es eju iekšā. Tīnis guļ gultā un lasa Bravo.

“Klausies, Maksi, man ir jautājums,” es saku, iesēzdamies viņa datorkrēslā, uz kura samests kalns ar lupatām. Viņš nedaudz paceļas un noliek žurnālu sev blakus.

“Un tas būtu?” Maksis jautā.

“Vai tev gadījumā nav jūsu skolas gadagrāmatas iepriekšējā gada eksemplārs?”

“Skolas žurnāls?”

“Ja to tā sauc, tad jā.”

“Vēsi,” Maksis nosaka un ar ķermeņa augšdaļu panirst dziļi zem gultas. No turienes viņš samērā veikli izķeksē laikrakstu čupu un pēdējā skolas gada gadagrāmatu. Brīnišķīgi.

“Vai tur iekšā ir arī Hepfls?” jautāju.

Viņš nopūš putekļus un sniedz grāmatu man. Smīnēdams.

“Vispār jau jā,” Maksis piebilst.

Atveru pirmo lappusi, un tur jau tas ir rektora portrets. Augstas kvalitātes foto. Diemžēl Hepflam ir izskrāpētas acis. Tur, kur vajadzētu būt redzokļiem, rēgojas tikai caurumi. Izskatās visai neomulīgi.

“Tu viņam izskrāpēji acis?” es jautāju, nolikdams grāmatu malā.

“Izdūru. Ar cirkuli. Tas bija pirmais, ko izdarīju, kad saņēmu to žurnālu. Un mans skolotājs tikai noskatījās.”

“Tavs skolotājs neko neteica?”

“Pilnīgi neko. Viņš tikai ņirdza,” atbild Maksis un atkal apguļas.

“Ak tad ņirdza.” Izskatās, ka arī skolotāju aprindās Hepfls nav pārāk iemīļots.

“Vēl kas?” jautā Maksis, atkal pievērsdamies Bravo.

Paceļu roku sveicienam un taisos, ka tieku.

6.    nodaļa

Manā kabinetā uz galda atrodas zlmite: “Hepfls ir atpakaļ.” Uzrakstīts lieliem burtiem, bet vairāk arī nekā. Eju pie Sūzijas, jo tas nepārprotami ir viņas rokraksts.

“Ko nozīmē, ka Hepfls ir atpakaļ?” es jautāju, sarunu nesākot ar apsveicinājumu, jo vēl neesmu saņēmis atvainošanos par caurumdura atentātu.

“Kā gan man to zināt! Vai es tev kāda sekretāre, vai? Piezvanīja viena sieviete un palūdza, lai to tev pasaku,” Sūzija skarbi noskalda aiz monitora.

Debešķīgi smaržo pēc kafijas.

“Vārds! Vai sievietei bija arī vārds?”

“Nav ne jausmas.”

Tā mēs nekur tālu netiksim. Izrauju viņas datoram štepseli.

“Vai tu esi galīgi stulbs palicis?” Sūzija man uzbļauj. “Vai vina nosauca savu vārdu vai nenosauca?” es

>

atkārtoju jautājumu. Galu galā tā ir nopietna lieta, tāpēc viņai vajadzētu izpaust vismaz kaut kādu līdzdalību.

“Jā. Varbūt. Vairs neatceros. Viņa bija no kaut kādas skolas. Apžēliņ, ja tagad visi mani dati būs pazuduši, tad viss darbs bija par velti!”

“Kas negrib klausīties, tas dabū ciest,” nosaku pa ceļam uz kafijas automātu. Ieleju sev kafiju un eju.

Ja zvans bijis no skolas, tai vajadzētu būt Hepfla sekretārei. Tūlīt viņai atzvanu, bet diemžēl bez rezultāta. Acīmredzot sekretāre strādā tikai līdz pusdienlaikam. Tāpēc braucu taisnā ceļā pie Hepfla.

Zvanu un klauvējos, bet atkal nekāda rezultāta. Tieši tāpat kā iepriekš. Pieņemu, ka zvans bijis tikai dumjš joks. Vai arī ka Sūzija gribējusi mani izcūkot. Tas gan viņai nenāca par labu. Atceramies: viss darbs par velti! Vai atmaksājās?

Tādās pārdomās atslēdzu Hepfla mājas durvis. Tā kā esmu atbraucis, varu arī ieiet iekšā. Varbūt tomēr atrodu kādu noderīgu fotogrāfiju.

No kaut kurienes skan klasiskā mūzika. Jāsaka, visai skaļi. Tā kā kaislīgi neinteresējos par klasisko mūziku, nevaru pateikt, tieši kas tur skan, bet vispār šis gabals man ir pazīstams. Skaņas nāk no augšstāva. Varbūt Hepfls tomēr ir…?

Uzkāpju augšā. Jā, patiesi, šis gabals šķiet pazīstams. Dungoju līdzi, pastarpām pāris reižu izsaukdams Hepfla vārdu. Nekā. Atbildes nav.

Melodija plūst no vannasistabas. Pieklauvēju. Atkal nekādas atbildes. Nospiežu rokturi, paveru durvis, un tur jau viņš ir Hepfls vannā. Pilnīgi zem ūdens, ārā rēgojas tikai nāsis. Sasodīts! Viņš ir beigts!

Lēnām pieeju pie vannas, pārliecos pāri malai un aptaustu ūdeni. Patīkama temperatūra. Var teikt, tāda vannošanās temperatūra. Tad ķeros pie viņa sastingušās rokas, bet tajā brīdī Hepfls kā korķis izsprāgst no ūdens un pārbaida mani līdz nāvei. Es atmuguriski noveļos uz flīzēm.

“Augstais Dievs, ko jūs te darāt?” rektors man uzbļauj. Vannas putas slīd lejup pa viņa ķermeni un nopil no vīrišķības simbola. Pavisam sīka.

Pieceļos kājās un vispirms izslēdzu radio.

“Jūs mani pārbaidījāt līdz nāvei!” HepHs saka, bet nu jau daudz mierīgāk.

Pārbaidīt līdz nāvei… jā, kurš nu to būtu teicis.

Tad Hepfls paķer dvieli no pakaramā un ietinas tajā. Viņa ķermenis ir kā nosēts ar lieliem, tumšiem plankumiem visās iespējamās vietās rēgojas dažādu variāciju asinsizplūdumi. Viņš apsēžas uz vannas malas.

“Man ir iesniegums, Hepfla kungs. Iesniegums par cilvēka pazušanu. Varbūt jūs būsiet tik laipns un man paskaidrosiet, kur esat uzturējies šīs pēdējās dienas?” es gribu zināt.

Rektors bužina savus matus.

“Iesniegums? Nekļūstiet taču smieklīgs! Pieaudzis cilvēks var dažas dienas būt prom, un no tā nav jāizpūš valsts mēroga notikums.”

Uz viņa ķermeņa ir arī mazāki plankumi, tādi kā izdedzināti caurumiņi. Apmēram pakauša apvidū. Laikam Hepfls mana, ka uz viņu skatos, tāpēc apklāj plecus ar roku dvieli.

“Vai jums klājas labi?” es apvaicājos.

Rektors piekrītoši paloka galvu. “Taisni lieliski!”

“Vai jums bija negadījums vai kaut kas tādā garā?” jautāju, paraustīdams dvieli, kas viņam uz pleciem.

“Ko jūs galu galā atļaujaties! Taisieties, ka tiekat!”

“MIRSTI, TU CŪKA!” es nosaku pavisam lēnām.

Hepfls saminstinās. “Varbūt es drīkstētu vismaz apģērbties? Gaidiet mani apakšstāvā!” Tas izklausās visai nervozi.

Es nekustu ne no vietas.

“Lūdzu,” viņš klusi piebilst.

Nu labi. Gaidīšu lejā.

Kādu laiku stāvu pie dzīvojamās istabas loga un apbrīnoju skaisto dārzu. Kad izdzirdu veramies vannasistabas durvis, paejos uz priekšnamu. Tas izskatās profesionāli. Aplūkoju garderobi. Žakete, putekļmētelis viss kā no Lāgerfelda. Apavu plauktā dārgas kurpes, tikpat kā jaunas un spoži notīrītas. Aiz aizkara uz pagrabu stāv zābaku pāris. Izskatās pēc armijas tankiem un it nemaz neiederas kopainā. Bet nu labi, neceļos tādi var lieti noderēt.

Beidzot Hepfls nodejo pa kāpnēm, pilnībā apģērbies. Balts krekls rūpīgi aizpogātām piedurknēm, izbuktētas bikses, bikšturi, brūnas smalkādas kurpes. Nevainojami. Miesas apskādējumi vairs nav redzami, bet es tik un tā gribu visu uzzināt.

“Kā radušies zilumi uz jūsu ķermeņa? Tie taču nav izveidojušies paši no sevis, vai ne?”

“Un ja nu tomēr?” Hepfls atvaicā. Viņš stāv garderobes spoguļa priekšā un ķemmē mitros matus. Tie ir pietiekami gari, lai nosegtu pakausi. “Ziniet, ir tādas ādas slimības, par kurām jūs, mīļais draugs, nekad nebūsiet dzirdējis. Un pateicieties Dievam, ka esat no tām pasargāts.”

Tagad nokaunos. Cerams, tas nav lipīgi. Sabāžu rokas bikšu kabatās, tā riktīgi dziļi.

“Jā, labi,” es saku visai nomākrs. “Tad nu taisīšos. Kā redzams, esat atgriezies, un tad jau viss kārtībā. Lietu līdz ar to varam uzskatīt par izbeigtu.”

“Tā nu tas ir,” Hepfls piekrīt un noliek malā ķemmi. Viņa skatiens trāpa zābakus. “Tātad, ja varu jūs lūgt…” Rektors virza mani uz durvīm. Zābaki viņam acīm redzami rada neērtības sajūtu. Iespējams, tāpēc, ka tie neiederas perfektajā kopainā.

Tā kā te vairs nav ko darīt, es braucu prom.

Pēc vakariņām paņemu Ludvigu un mēs ejam pie Volfija iedzert kādu alu. Tikko esmu nosēdies pie letes, parādās Zimmerlis. Nepaspēju izdzert ne trīs malkus, kad ierodas arī Flecingers, mūsu draugs un amatnieks. Tā nu sēžam pilnīgā harmonijā, un tas ir jauki. Jau labu laiku tā nav bijis. Bet, ja runājam godīgi, jauki ir tikai sākumā, jo pēc tam Flecingers sāk žēloties par krīzi. Tā teikt, par saimniecisko krīzi. Viņš sūdzas un gaužas, un sacūko mums visu vakarēšanu.

“Norēķināšanās morāle ir pavisam pagrimusi,” Flecingers saka. “Tikai retais klients samaksā uzreiz. Parasti man vismaz mēnesi jāgaida uz samaksu un tad bezmaz vai jāteic paldies, ja to beigu beigās saņemu. Daudzi pat vispār nesamaksā! Pēdējā laikā vairāk esmu tiesā nekā darbā. Tā taču tam nevajadzētu būt, ne?”

“Var jau, bet nevajadzētu,” es nosaku, jo nekas labāks man neienāk prātā.

Flecingers pārbola acis; laikam mana atbilde viņam neliekas tik jocīga, kā es to biju domājis.

Par laimi, mani izglābj Zimmerlis: “Jā, man gan ir labāk. Cilvēki samaksā skaidrā naudā par to, ko nopērk. Uz parāda es tikpat kā neko nedodu. Bet, ja tā notiek, tad mana sieva ir dusmīga.”

“Nu par manu sievu vispār nav ko runāt,” iekarst Flecingers. “Ja jūs zinātu, kādas nomītas tupeles viņa tagad valkā! Jo mums, lūk, esot nedaudz jāpietaupa. Tāpēc ka viņa ar īgņātu Finu un Klāru Džeinu nevar braukt uz Angliju pie vecākiem brīvdienās. Gatavais cirks, nevarat ne iedomāties. Neviena laipna vārda, par seksu nemaz nerunājot.”

Mēs abi ar Zimmerli veltām draugam līdzjūtīgus skatienus. Tas piederas pie lietas. Tad Flecingers izdzer savu alus kausu tukšu un pasūta nākamo.

“Žūpošana nelīdzēs,” nosaka Volfijs, saņēmis Flecingera pasūtījumu.

“Tev jau viegli runāt, tu stulbais krodziniek! Bet vai tu zini, kā tas ir, kad tiesu izpildītājs min uz papēžiem?” gāzes-ūdens-apkures haltūrists bubina savā alus glāzē.

“Starp citu, tiesu izpildītājs pie manis ir biežs viesis,” saka Volfijs, ar lupatu noslaucīdams leti. Mēs satraukti saskatāmies, bet krodziņa saimnieks smejas. “Jā, patiesi. Viņš pie manis nāk un iet.”

“Ak tā,” es saku. Viss skaidrs.

“Ar grāmatvedību man viss kārtībā rēķini nedēļām ilgi guļ pastkastē, līdz tur vairs neko nevar iebāzt. Iespējams, esmu nedaudz nolaidīgs. Tātad, Flecinger, tiesu izpildītāja dēļ nepietaisi bikses. Arī viņš ir tikai cilvēks,” saka Volfijs un parausta plecus.

“Jā, bet šis cilvēks grib naudu!” iesaucas Zimmerlis.

“Tieši tā!” kliedz Flecingers un triec savu kausu pret tīri noberzto virsmu, to atkal apšmucēdams. “Un tās man, visu svēto vārdā, šobrīd nav!”

Nu, nu, nu! Šo nekādi vairs nevar nosaukt par relaksējošu atmosfēru.

Pilnai laimei piepeši iezvanās mans telefons. Līķis uz vilciena sliedēm pie Nīderkaltenkirhenes paaugstinājuma. Tūlīt jādodas turp. Bet, ja tā godīgi, tad tagad man jebkas šķiet patīkamāks par absolūti neirotisko apkures haltūristu. Pat saplacināts līķis.

7.        nodaļa

Kamēr mēs ar Ludvigu nonākam notikuma vietā, ari dzelzceļa policija ir klāt. Divi pavirši pazīstami kolēģi zilās uniformās, ar kabatas lukturīšiem rokās. Turpat netālu stāv arī lokomotīves vadītājs un nervozi smēķē.

“Servus visapkārt, vai jau kas ir noskaidrojies?” es apjautājos, tikko atnācis.

“Nekā,” atbild viens no kolēģiem. Viņam ir tik milzīgas ausis, ka no tām pavisam mierīgi varētu izveidot plauktiņu.

“Tas šogad ir jau otrais, kuram pārrullēju pāri,” saka lokomotīvists, vēlreiz kāri ievelk dūmu un tad aizsviež izsmēķi. Oglīte pāršķeļ nakti.

Mēs uzsākam meklēšanu, noejot gar vilciena sastāvu. Spīdinām ar kabatas baterijām zem vagoniem, un tur paveras lopkautuves cienīgs skats. Asinis un cilvēka miesas driskās, arī kaulu šķembas. Neko daudz te sameklēt 7 > laikam nevarēs.

“Šurp!” sauc ausu plauktiņš, un mēs ejam pie viņa. “Neblenz, paņem pretī!” viņš saka, man kaut ko sniegdams. Lukturīša gaismas stars apstiprina manas pirmītējās aizdomas tie ir mati, ko esmu saņēmis. Un zem tiem šūpojas galva. Kad tā pārstāj šūpoties un pavēršas manā virzienā, man aizsitas elpa. Tas ir Hepfls, kurš te pendelējas. Visai baiss paskats. Un vēl nepatīkamāk ir tas, ka viss atgādina Makša foto. To ar izdurtajām acīm. Proti, Hepfla acis ir atvērtas, bet tajā pašā laikā pilnīgi bez satura. Pavisam tukši dobumi. Iespējams, redzokļi izsprāguši, kad vilciens brauca pāri. Kā jau teicu, baisi. Tas viss uzdzen man šermuļus, tāpēc ļauju galvai nokrist, un tā noripo pa dzelzceļa uzbērumu gluži kā futbola bumba.

“Tā ir Hepfla galva,” saku.

“Ak tad Hepfla paurītis,” saka ausu plauktiņš, un viņam tas šķiet neiedomājami komiski.

Neilgi pēc tam ierodas līķu savācēji un vilciens var doties tālāk. Pateicoties Ludviga izcilajam degunam, tiek savākts ievērojams daudzums mirušā ķermeņa daļu. Viss nonāk sterilos plastmasas maisiņos, kaut gan būtībā jau tur nav nekā noderīga. Patiesi. Nu labi, mums ir galva, kas aiztaupa identificēšanu. Kolēģi dodas prom, un arī man te vairs nav ko darīt.

Mājupceļā man obligāti vajadzīgs viens šņabis pie Volfija, jo pēc tā visa man ir slikta dūša. Flecingers vēl aizvien ir savā vietā, un pēkšņi jēdziens “ekonomiskā krīze” iegūst jaunu jēgu.

Kad apsēžos uz sava zviļņa un sāku izģērbties, pamanu, ka jakas kabatā man joprojām ir atslēga. Hepfla mājas atslēga. Acīmredzot viņa pēkšņā atgriešanās mani tik ļoti pārsteidza, ka pavisam aizmirsu to atdot.

Nākamās dienas pašā rīta agrumā sētā ieripo Leopolds kopā ar savu mazo Rūķdeguni. Viņa Panida tagad mācās lautas universitātes intensīvajos vācu valodas kursos, un viņam pašam jāstrādā stulbajā grāmattirgotavā, tāpēc Sušijai vajadzēs kādas dienas pavadīt pie mums. Un šodien, tā teikt, ir izmēģinājums.

Man, par laimi, ir jauna izmeklēšana, līdz ar to nebūs daudz laika uzturēties mājās. Mazi bērni man stipri krīt uz nerviem. Par lielajiem vispār nav ko runāt. Ja kādreiz iedomājos, ka man būtu jādzīvo zem viena jumta ar tādu radījumu kā Zimmerļa Maksis, mati ceļas stāvus! Tāds mūžam sabozies, svīstošs un onanējošs pumpainis, kuram vajadzīga tikai mana nauda un telefons, saražo veselus kalnus netīras veļas, guļ un ēd, kad vien to vēlas, turklāt vēl izdur skolas rektoram acis. Ar cirkuli. Kaut tā ir tikai fotogrāfija, šitāda rīcība tik un tā liecina par respekta trūkumu. Ar to es gribēju teikt: patiešām priecājos, ka neesmu savairojies.

“Franci, vai vari ātri pārtīt Ušiju? Viņa smird tik briesmīgi, ka sajūtu to jau no šejienes,” bļauj Ome no virtuves, tikko esmu pārkāpis pār mājas slieksni.

Arī es varu saost to, par ko viņa runā, tomēr izliekos, ka manis te nemaz nav. Tad jau labāk braucu uz darbu bez brokastīm. Vai tiešām tik tālu jau esam, ka man jāapkalpo Leopolda dzimta!?

Viss ir daudz ļaunāk, nekā spēju iedomāties. Kā tāda niecīga dirsiņa var tik briesmīgi smirdēt? Ikviens, kurš pazīst Omi, skaidri saprot, ka bēgšana nebūtu gudrs gājiens, tur varētu izcelties karš līdz mūža galam. Tā nu tagad Ome stāv man blakus, ņemot dalību sūdu

savākšanā. Kad izceļu Sušiju no čupas, viņa priecīgi man uzsmaida.

“Viņa man uzsmaidīja,” saku Omei. Protams, viņa mani nedzird, toties iepūderē sīkajai pakaļu tā, ka visapkārt paceļas balts mākonis un dažas minūtes nekas nav redzams. Man uznāk klepus lēkme.

“Kur galu galā ir Paps?” Atguvis elpu, es norādu uz plašu atskaņotāju.

“Tavs tēvs?” jautā Ome. “Viņš cenšas salikt Ušijas ceļojumu gultiņu,” viņa atbild un ieliek man rokās sagatavoto bērnu. “Bet tagad pie brokastīm!”

Tā nu mēs jauki sēžam un dzeram kafiju, Sušija iekārtota šūpulītī pie zemes. Viņa šūpojas, šūpojas un tad sāk raudāt. Iespējams, tā ir kāju smaka, kas viņu dara nelaimīgu. Personīgi es arī nevēlētos sēdēt uz grīdas starp trīs pieaugušu cilvēku smakojošajām kājām. Izņemu mazo no šūpulīša. Viņa smaida. Novietoju šo Omes klēpī un ēdu tālāk, bet Rūķdegune sāk raudāt. Ome pasniedz bērnu tālāk Papam, galu galā tas ir viņa mazbērns. Sušija turpina raudāt. Paps pārvieto bērnu atpakaļ pie manis. Sušija smaida.

Tas man atgādina darbu ar iereibušajiem. Tie man tā krīt uz nerviem, ka pat izteikt nevaru. Ziniet, ir divu dažādu kategoriju dzērāji. Vieni kļūst agresīvi, bet tik un tā pakļaujas man. Savukārt otri kļūst mīlas pilni, pat varētu teikt pieglaudīgi, viņi uzsmaida un stāsta, cik esmu viņiem mīļš, taču tas nekādā zinā nav labāk. Jo tik un tā pamatīgi krīt uz nerviem. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pats tajā laikā esmu absolūti nedzēris. Vismaz vairumā gadījumu. Un tieši tāpat ir ar Rūķdeguni viņa krīt uz

nerviem ar savu smaidīšanu, un viņa man nepatīk. Jau tāpēc vien, ka radusies no Leopolda. Šķības acis šur vai tur, bet tik un tā jūtama zināma leopoldizācija.

“Skaties, Ušijai tu patīc, Franci!” sirsnīgi ķiķina Paps.

Nu man pietiek! Nolieku mazo atpakaļ šūpulītī. Pienācis laiks arī viņai pierast pie kāju smakas.

Flepfla pārpalikumi tiek nogādāti uz Minheni tiesu medicīnas ekspertiem. Tur viņam veiks sekciju. Mēs taču gribam zināt, vai rektors brīvprātīgi nogūlies uz sliedēm vai arī viņam kāds palīdzējis. Tomēr aizdomas ir par pašnāvību, jo vilciena vadītājs apgalvo, ka Hepfls rāmi gulējis uz sliedēm. Nevis stāvējis vai neuzmanīgi skrējis pāri, bet gan tieši gulējis. Vadītājs saka, esot lieliski viņu redzējis lukturu gaismā, jo gaišais apģērbs labi atstarojis. Un tad viņš arī sācis bremzēt, šis vilciena vadītājs. Bet, par nelaimi, bijis jau par vēlu, kā mēs zinām. Nevienu nevar redzēt kilometriem tālu, pat ja viņš ietērpies gaišās drānās.

Uzdodu sev jautājumu: kādu gan sekciju iespējams veikt šādai gaļas detaļu kaudzei? Labprāt vēlētos to aplūkot klātienē, tāpēc piezvanu tiesu medicīnas ekspertam un pajautāju, kad viņi būs tik tālu tikuši. Šonedēļ vēl nekas nesanākšot. Varbūt pirmdienas pēcpusdienā. Perfekti.

Tad piezvanu Birkenbergeru Rūdijam. Viņš bija mans kolēģis tajos laikos, kad vēl abi dienējām Minhenes policijā. Tas bija traks laiks, brālīt balto, bet nu jau tā ir pagātne. Mani pārcēla, Rūdiju atlaida. Jo viņš izkastrēja

pedofilu. Konvojēšanas laikā no Stadelheimas uz tiesu. Vienkārši atšāva olas tam perversajam tipam. Tā saucamā linča tiesa. Ideāls iemesls, lai atlaistu. Līdz ar to Rūdijs vairs nav mans kolēģis, bet gan privātdetektīvs. Tomēr viņš ir palicis mans draugs, un nu ir pēdējais laiks mums abiem atkal satikties.

Rūdijs neizsakāmi priecājas, kad izdzird manu balsi. “Eberhofers? Eberhofers? Šķiet, es tādu nepazīstu,” viņš murmina vada otrā galā. Kā tad! Zinu es viņa spēlītes. “Vai esam pazīstami no pēdējās sadomazo ballītes? Vai no dārzkopju semināra? Vai arī, pagaidiet, no kalnu sakopšanas festivāla? Nē! Pag, atcerējos, mēs iepazināmies iepriekšējās vasaras nacistu telšu pilsētiņā!”

“Zinu jau zinu, Birkenberger. Varēju piezvanīt agrāk. Bet tu jau arī. Galu galā telefons funkcionē abos virzienos,” samierinoši nosaku.

“Esmu zvanījis tev vismaz simt piecdesmit reižu!” Rūdijs bļauj klausulē. “Pirksti jau jēli notrīti. Bet vienmēr klausulē dzirdu kādu no taviem dumjajiem radiem. Vai arī automātisko atbildētāju. Sazināties ar Romas pāvestu ir daudz vienkāršāk, mīļais draugs. Vai arī bijušais draugs!”

Tipiski. Birkenbergers vienmēr ir uzvedies kā greizsirdīga laulene.

“īsāk sakot, Rūdij, pirmdien esmu Minhenē. Tu mani gribētu redzēt vai arī ne?” noprasu.

“Pat nezinu,” vecais čoms iešnāc klausulē.

Ja vai ne?

“Tagad paklausies! Apmēram gadu neko neesmu par tevi dzirdējis un tagad man pēc pavēles uzreiz jālec gaisā?”

“Tātad nē?”

“Nu labi. Cikos tieši būsi?”

Pazīstu viņu kā savu ķešu. Bet viņš mani tāpat.

Tiklīdz esmu pabeidzis telefona sarunu, manā kabinetā ieklūp birģermeistars. Viņš ir ļoti satraukts un visu laiku slauka seju ar kabatlakatiņu. Tad nokrīt uz krēsla tieši man iepretī un tver pēc gaisa. Pēc vairākiem gaismas gadiem birģermeistars beidzot ķeras pie lietas. Viņam esot vajadzīga sarīkojuma apsardze Nīderkaltenkirhenes sarkanbaltajai biedrībai vai, precīzāk sakot, futbola spēlei. Lai tikai es nesmejoties! Te jāpaskaidro, ka vietējā futbola komanda savā līgā vienkārši veģetē. Jau gadu desmitiem. No paša sākuma līdz šai dienai. Nekādu cerību uz izaugsmi. Pilnīga nulle.

Bet tagad viss mainīšoties, teic birģermeistars, jo mums esot jauns papildinājums. īsts vārtu spridzeklis, kā izsakās birģermeistars. Angolietis, ko biedrība iegādājusies. Par visai smuku naudiņu. Un viņam nu lemts izvest sarkanbalto biedrību no komas. Šim angolietim. Tāpēc viņiem tagad vajadzīga pasākuma apsardze. Vārtu spridzeklim!

Kaut kas tāds netika gādāts pat Lotāram Mateusam, kad viņš pirms trim vai četriem gadiem viesojās biedrības piecdesmitgades svinībās. Lotārs bija goda viesis, bet pat viņam nebija apsardzes. Šis ieradās kopā ar kādu no savām lolitām, uzskribelēja dažus autogrāfus, izsolīja trikotāžas izstrādājumu, un viss. Nekādas apsardzes, nekādu kruķu, vispār nekā. Bet tagad kādam tur

angolietim ir vajadzīga šitāda greznība? Personīgi man trūkst vārdu.

Turklāt es pilnīgi neko nezinu par Angolu. Varbūt vienīgi to veco, lipīgo dziesmiņu CocaCola in AngoUi. Kaut gan nemaz nevaru iedomāties, ka Angolā visu dienu varētu slaistīties un dzert kolu.

“Un tieši kad ir vajadzīga šī apsardze?” es jautāju, jo man jāizrāda zināma ieinteresētība.

“Katru nedēļas nogali, Eberhofer. Katru nedēļas nogali! Vienreiz sestdienas pēcpusdienā, vienreiz svētdienas rītā. Pēc slīdošā grafika,” elso birģermeistars.

Kulminācija ir kā ierakstīta viņa sejā.

“Katru nedēļas nogali? Jūs taču nedomājat nopietni, ka man katru nedēļas nogali būtu jāstāv nolāpītajā futbola laukumā un jāapsargā kaut kāds nēģeris!”

Es atgāžos krēslā un sakrustoju rokas uz krūtīm. Nedaudz sabožos. Birģermeistars pielec kājās tik strauji, ka pat krēsls apgāžas.

“Iegaumējiet, Eberhofer! Jūs darīsiet, ko es jums likšu. Arī nedēļas nogalē. Jo esat manā pakļautībā un galu galā darba pamatlaikā jūs dauzāt bumbierus,” viņš nosaka un pamet manu kabinetu.

Dauzu bumbierus! Kurš nu to būtu teicis! Patiesībā šim cienījamajam birģermeistaram pat nav bumbieru, ko dauzīt. Apsargāt angolieti! Tik tālu nu jau esam!

Pusdienas pārtraukumu nolemju pavadīt savā kabinetā, lai izvairītos no leopoldizēšanas procesa mūsmājās. Vienkārši iegādājos dažas desbulciņas pie Zimmerļa.

“Hepflam esot uzbraucis vilciens, kā dzirdēju,” nosaka miesnieks, kamēr iepērkos.

“Uzbraucis — tas vēl nebūtu nekas,” saku, noskaitot naudu uz letes. “Nebija jau gluži tā, ka vilciens būtu dzinies rektoram pakaļ un tad uzbraucis. Viss bija drīzāk otrādi.” “Kā jau parasti,” saka Zimmerlis un smaida kā mēnestiņš. “Galvenais, ka neuzbrauca nepareizajam.”

“Klau, Zimmerli, katram gadījumam man tev tomēr jāpavaicā: kur tu biji vakar vakarā?” Miesnieka dumjais smaids man šķiet aizdomīgs.

“Vai tad jau aizmirsi, ka vakar vakarā sēdēju tev blakus pie Volfija un uzklausīju Flecingera suņa murgus?” Jā, tā bija gan.

“Un Maksis? Kur šajā laikā bija Maksis?” jautāju tālāk.

“Tagad gan, stulbais kruķi, izbeidz. Un taisies, ka tiec!” “Maksis?” atkārtoju jautājumu.

“Kā gan es to varu zināt! Domā, ka viņš man atskaitās? Savos sešpadsmit gados!”

“Pēc pusnakts Hepflu sabrauca vilciens. Un tavs pienākums ir būt informētam par to, kur Maksis vazājas nakts laikā, mans draugs.”

“Mans draugs! Es tev tūlīt parādīšu draugu!” kliedz Zimmerlis, vicinādams gaļas cirvi.

Taisni jāsmejas.

“Maksi!” kliedz Zimmerlis apdullinošā skaļumā. Telpas rezonē balsi, un skaņa izplatās tālu. Viņš vēl četras reizes sauc pēc pumpainā tā, ka visas sienas līgojas, bet nekādu panākumu. Nē, nevarētu teikt, ka gluži bez panākumiem, jo ierodas miesnieka sieva.

“Ko tu te bļausties?” viņa grib zināt.

“Ko bļauju? Redz, mīļā Gizela, šitais sūda kruķis grib zināt, kur tavs kroņprincis pagājušajā naktī vazājies.”

“Nav ne jausmas,” laulene nosaka un parausta plecus.

“Nu tad, lūgtum, uzej augšā un pasaki viņam, lai kustina bulkas un novelkas lejā!”

“Kāpēc es? Tev pašam kājas nokaltušas, vai?” saka Gizela un pagriežas iešanai.

Lūk, vēl viens iemesls, lai neprecētos.

Tā kā man šī nabaga miesnieka kļūst žēl, es padodos. “Vakarā tiekamies pie Volfija?” izejot pajautāju.

“Ap pusdeviņiem?” Zimmerlis nosauc man pakaļ.

“Labs ir.”

Un tad durvis aizcērtas.

Kad atgriežos savā kabinetā, manā krēslā sēž Paps un tur klēpī Sūziju. Savukārt Sūzija tur klēpī Sušiju. Un visa pārējā pašvaldība ir nometusies uz ceļiem viņiem visapkārt gluži kā svētās ģimenes pielūgšanā. Rūķdegune, lielās uzmanības iepriecināta, sajūsmā smejas.

“Kas tad te notiek?” tūlīt gribu zināt.

“Klau, Franci, Ušija visu priekšpusdienu raudāja,” saka Paps. “Un mēs abi ar Omi gaidījām pusdienlaiku, kad tu pārnāksi un mazā beidzot pārstās raudāt. Jo tu viņai tik ļoti patīc, vai ne, Ušij? Bet tu tā vienkārši ņem un nepārnāc!”

Visa pašvaldība raida pārmetošus skatienus manā virzienā.

“Jā, varbūt man nejauši uzradās tāda blakuslieta kā darbs, par kuru dažreiz jāparūpējas,” es atspēkoju Papa

uzbrukumu un nolieku savas bulciņas. “Un vispār kāda man daļa gar Leopolda pēcnācēju? Viņam bauda, mums darbs?”

Mani sadursta nāvējoši skatieni.

“Un tagad visi ārā!” es nobļaujos, jo man tas ir apnicis.

Sūzija pieceļas, nodod vīstokli Papam un savu kolēģu ielenkumā pamet kabinetu. Birģermeistars ieņem atbrīvojušos vietu un apbrīno bērnu.

“Tik skaists bēbis,” viņš saka. “Varbūt vienīgi izņemot degunu. Bet tas jau varētu arī izaugties.”

Pasarg Dievs! Kur nu vēl izaugt!

Paps pieceļas, Sušija atkal sāk raudāt, un birģermeistars uzmundrinoši uzsit viņam uz pleca.

“Un neaizmirstiet, Eberhofer,” tad viņš vēršas pie manis. “Svētdien desmitos biedrības namā. Tā ir dienesta pavēle!”

Dienesta pavēle! Kā nu es izskatos Papa acīs!

Paps ņirdz. Tas dedzina kā uguns.

“Un, jā, kamēr neaizmirstu,” birģermeistars vēl piesviež pagalīti. “Uzvelciet uniformu. Tas izskatās profesionālāk!”

8.           nodaļa

Pēcpusdienā beidzot sataisos ceļā uz Landshūti pie Hepfla kundzes. Neviena nav mājās, bet tādu sliktu ziņu jau nevaru vienkārši pie durvīm zīmītē atstāt. “Brālim pārripoja vilciens, diemžēl beigts.” Nē, tā patiešām nevar. Būs jāatnāk vēlāk.

Pēc tam aizbraucu uz Hepfla māju. Parasta apskate, tīrākā rutīna.

Vispirms aplaistu puķu dobes, jo puķes taču nav vainīgas, ka tagad palikušas bez kopēja.

Aiz dzīvžoga lūr kaimiņi. Viņi tur ir paslēpušies (es to skaidri redzu) un domā, ka neatklāšu viņus. Laistot puķes, pamazām virzos uz viņu pusi un izliekos, ka neko neesmu pamanījis. Taču, tiklīdz esmu nonācis tieši viņiem priekšā, uzbļauju: “Rokas uz dzīvžoga!”

Tagad virs dzīvžoga rēgojas divas galvas un četras rokas. Varu sajust pat viņu elpu. Nu gan man jāsmejas kaimiņi ir pārbijušies līdz nāvei. Bet tā jau arī bija ieplānots.

“Augstais Dievs! Jūs mūs pārbiedējāt līdz nāvei!” saka vīrietis, krampjaini tverot pēc gaisa.

“Tā jau arī bija ieplānots,” es nosaku.

“Kā, lūdzu?” viņš jautā, bet viņa vēl aizvien nespēj atgūties no pārbīļa.

“Tagad atbildiet man: kāpēc jūs te aiz dzīvžoga lūraties?”

“Lūramies? Ko jūs iedomājaties? Mēs vienkārši turam rūpi par saviem kaimiņiem,” viņš saka. Viņas elpa nemainās. “Par šo kaimiņu jums turpmāk vairs rūpe nav jātur.” Viņš noliec galvu. Viņa joprojām elso.

“Mēs jau dzirdējām. Briesmīga lieta,” viņš teic.

“Vai jūsu sievai ir problēmas ar elpošanu?” es jautāju, jo viņas nepārtrauktā dumjā elsošana man sāk apnikt.

“Astma,” vīrietis nosaka, un sieviete elsodama piekrītoši paloka galvu.

“Aerosols?” jautāju. “Aerosols pret astmu?”

Abi uz mani uzmanīgi skatās. “Ak tā! Aerosols, protams! Vai tagad drīkstam nolaist rokas?” viņš pajaut^.

Es vēlīgi pamāju. Viņš iebāž roku bikšu kabatā un izvelk aerosolu. Vina inhalē, un viņai kļūst labāk.

“Vai jūs šo Hepflu labi pazināt?” tagad gribu zināt. “Labi? Ko nozīmē “labi”? Cik nu labi var iepazīt kaimiņu?” viņš prāto.

“Vai bieži tā ložņājāt gar dzīvžogu spiegodami?”

Abi nosarkst. Koši sarkani.

“Par spiegošanu nevar būt ne runas. Mēs vienkārši bieži rosāmies pa dārzu. Un tad taču palūkojas, ja kāds iznāk, vai ne tā?”

“Pieļauju, ka arī uz Hepflu tā pabiežāk lūkojāties?” Atbilde izpaliek. Pabraukāju ar kurpi pa zāli.

“Nu un ko tādu interesantu pie Hepfla pamanījāt? Vai kas sevišķs palicis prātā? Vai kaut kas likās neparasti?” “Dieva dēļ, ko tad var saukt par “neparastu”? Patiesībā jau neko,” viņš atkal prāto.

“Vārds “patiesībā” norāda uz izņēmumu. Tātad kas tas bija?”

“Nu taču tas priekšauts! Viņš vienmēr tīrīja, apsējis priekšautu. Arī ārpusē. Kad mazgāja logus un tādā garā.”

Man gan priekšauts neliekas nekas aizdomīgs. Nu labi, varbūt vīrietim, bet, tā kā Hepfls bija neglābjams pedants, tad itin labi varu iedomāties viņu priekšautā.

“Man gan priekšauts neliekas nekas aizdomīgs. Arī mana Ome valkā priekšautu, kad uzkopj māju. Pavisam ikdieniški,” nosaku.

“Nūjā, bet jūsu Ome droši vien nav kaila zem tā priekšauta!” vīrietis piebilst.

“Domāju, ka nē, lai arī nekad nebiju pievērsis tam uzmanību,” es atzīstu.

“Varat būt pārliecināts, ka viņa zem priekšauta nav plika,” vīzdegunīgi saka sieviete.

“Un HepHs bija pilnīgi kails?”

“Kā no mātes miesām nācis!” viņi abi iesaucas vienlaikus. Gandrīz rodas iespaids, ka trenējušies to teikt.

“Un tagad jūs ložņājat gar dzīvžogu cerībā, ka Hepfls atkal varētu parādīties, vien ar priekšautu apsējies?” Nu man ir jāsmejas.

“Dievs, apžēlojies! Ko gan jūs par mums domājat?” Viņš ir sašutis.

“Tas nu lai paliek manā ziņā,” aizejot nosaku.

Labāk tā rūpīgāk papētīšu iekštelpas. Galu galā arī sīkums var būt nozīmīgs. Jo viens ir absolūti skaidrs: pēc

MIRSTI, TU CŪKA! un samaltā Hepfla ķermeņa nevar būt ne runas par pašnāvību.

Telpas izskatās tieši tāpat kā pēdējā reizē, kad te biju ieradies. Precīzi tāpat. Pat ūdens vannā vēl ir palicis. Dvielis, kurā Hepfls bija ietinies, guļ nomests uz gultas, bet zeķu un apakšveļas atvilktnes stāv vaļā. Tas man šķiet neparasti. Tādam cilvēkam kā Hepfls, kura mājās nav atrodams ne puteklītis un kurš grīdas laiza ar mēli vai, pareizāk izsakoties, laizīja ar mēli šāda nekārtība nepiestāv.

Apakšstāvā viss bez izmaiņām. Kā izlaizīts. Noeju ceļu, ko mēroju vakar: vispirms dodos pie dzīvojamās istabas loga un paskatos dārzā (pie dzīvžoga joprojām rēgojas kaimiņu galvas), tad dodos uz priekšnamu. Drēbju skapī žakete un putekļmētelis. Bezgalīgi daudz kurpju. Viss absolūti perfekti. Taču apavi, kas stāvēja aiz priekškara, ir pazuduši. Tātad viņš nomainījis kurpes pret tiem. Acīmredzot tas, ko Hepfls bija ieplānojis, nav bijis nekas elegants, ja reiz viņš uzvilcis tos zābakus. Viss norāda uz to, ka rektoram tieši pēc manas aiziešanas bijis milzīgā steigā jādodas prom. Un, iespējams, viņam bijušas tādas darīšanas, kurām nepieciešami kaujas zābaki. Dīvaini. Ielūkojies garāžā, konstatēju, ka automašīna arī ir prom. T ieši tāpat kā iepriekšējā reizē. Par to man, protams, jāierosina meklēšana.

Dzīvojamās istabas atvilktnē, turpat, kur bija ceļojumu pase, atrodu automašīnas tehnisko pasi. To paņemu līdzi. Diemžēl nekam vairāk man nav laika, jo vēlreiz jātiek pie Hepfla kundzes. Cerams, ka viņa pa šo laiku ir atgriezusies mājās.

Viņa ir mājās.

“Ak, atkal jaukais policista kungs ,” Hepfla kundze saka, man ienākot pa durvīm. Jau sen neviens mani tā nav nosaucis. Ja tā labi padomā, vispār nekad. “Jauki, ka atkal esat atnācis. Vai ir kādi jaunumi, kas attiecas uz manu brāli?”

Mēs ieejam dzīvojamā istabā.

“Jā, ir gan jaunumi,” es nosaku un iekārtojos vienā no sēžammaisiem. Viņa dara tāpat. “Bet baidos, ka šoreiz nebūs nekas labāks.”

“Ko nozīmē “labāks”? Viņš bija pazudis. Kas tur slikts?” Hepfla kundze pajautā un piemiedz man ar aci. Es izmoku smaidiņu, tomēr, būdama emocionāla persona, viņa uzreiz sajūt, ka kaut kas nav tā, kā vajag, un pavisam klusi vaicā: “Vai viņš… ir miris?”

Paloku galvu.

Viņa pieceļas no sava sēžammaisa un aiziet līdz logam. Tur viņa paliek kādu brīdi, skatās pa logu uz brīnišķīgo Izāru.

“Jūs taču tagad negaidāt nekādas sēru izpausmes, vai ne? Jūs jau zināt, kādas bija mūsu attiecības.”

“Vai jūs sērojat vai nesērojat, personīgi man tas ir vienalga.”

“Tas mani nomierina.”

Pauze.

“Kā tas notika?”

“Viņam pārbrauca vilciens. Var teikt, negadījums uz dzelzceļa.”

Pauze.

“Bet man ir viens jautājums,” saku un pieceļos no sēžammaisa. “Kas mantos viņa īpašumu?”

“Viņa īpašumu?”

“Nu, māju un visu, kas pie rās piederas.”

Hepfla kundze pagriežas un velta man skatienu. Tā es atklāju, ka viņas acu kaktiņā mirdz asara.

“To es nezinu. Varbūt viņš ir uzrakstījis testamentu.” Vina iešņukstas.

“Un ja nu ne? Es domāju, vai, izņemot jūs…”

“Cik zinu, tad ne,” viņa mani nepacietīgi pārtrauc un izvelk kabatlakatiņu. “Tagad jūs droši vien domājat: kas noticis? Vai viņa nav dumja? Taču šobrīd, kad brālis ir pagalam, tas mani tomēr apbēdina. Jocīgi, vai ne?” Viņa izšņauc degunu. “Taisni neticami! Es visu savu mūžu neesmu varējusi viņu ciest. Vai varat to iedomāties?”

Nē, nekādā gadījumā. Izdzirdot, ka Leopolds ir sabraukts zem vilciena, es tikai paraustītu plecus.

Tā arī daru paraustu plecus.

“Nu labi. Tiklīdz līķis būs dabonams, es jūs informēšu. Bēru dēļ un tādā garā.”

“Kā? Ko nozīmē “tiklīdz līķis būs dabonams”? Vai tagad tas nav dabonams?”

“Nē, šobrīd tas atrodas pie tiesu medicīnas ekspertiem.”

“Vai viņam taisa… sekciju?”

Apstiprinoši paloku galvu. “Nav izslēgta vardarbība.”

“Ak tā,” Hepfla kundze nosaka un tad pavada mani līdz durvīm.

Mājupceļā vēl ātri ieskrienu darbā, lai pa faksu nosūtītu pieteikumu par Hepfla auto pazušanu. Un tad šodienai pietiek strādāt. Ir pienākušas darba dienas beigas. Un arī nedēļas nogale. Tāpēc man dvēseliski un morāliski ir

jāsagatavojas svetdienas apsargāšanas pasākumam. Mīļo Dieviņ, apžēlojies taču par mani!

Mājās laimīgā kārtā atkal ir iestājies miers, jo Rūķdeguni viņas radītāji ir nogādājuši dzimtas ligzdā. Ome laista dārzu, Paps sēž šūpuļkrēslā zem vecajiem kokiem, dzer sarkanvīnu un kūpina kāsi. Tā viņš dažreiz mēdz darīt, un es par to vairs neuztraucos. Novelku kurpes un kailām kājām paejos pa zāli. Tas ir jauki. Tad paņemu vīna glāzi un izdzeru sausu.

“Vai lai aplaistu arī tabaku?” no dārza stūra kliedz Ome.

Paps paloka galvu.

“Tieši par kādu tabaku viņa tagad runā?” es prasu, apsēzdamies viņam blakus.

“Nu, par tabaku,” saka Paps un ievelk dziļu dūmu.

Līdz šim nebiju zinājis, ka pie mums var augt arī tabaka. Lai gan droši var apgalvot, ka Omei izaug pilnīgi viss. Piemājas botāniskais dārzs, varētu teikt. Bet tabaka?

Ome vēl brīdi paložņā ar lejkannu dārza viņā galā un tad pazūd aiz šķūnīša.

Aha, tātad pie mums dārza viņā galā tūlīt aiz šķūnīša aug tabaka. Tas gan man jāredz. Tieši Omei pa pēdām dodos turp.

“Kaņepes,” es nosaku, atkal atgriezies dārza idillē pie Papa.

Viņš parausta plecus. '

“Tu te manā dārzā audzē kaņepes!” atkārtoju vēlreiz, šoreiz saviem vārdiem piešķirdams vairāk izteiksmīguma.

“Līdz šim tas ir bijis mūsu dārzs. Un vispār pēc dokumentiem tas ir manējais. Savā dārzā taču es varu audzēt visu, kas man ienāk prātā, vai ne?” mierīgi atsaka Paps.

“ rikai ne tad, ja tas ir aizliegts. Vācijā apdullinošas vielas nedrīkst ne audzēt, ne izgatavot, ne tirgot, ne ievest vai izvest, ne arī izplatīt. Tāpat visas darbības ar kaņepju augu daļām un sēklām ir stingri aizliegtas un sodāmas,” es asi noskaldu.

“Tad jau tev nāksies mani arestēt,” nosaka Paps un ielej sev glāzē vīnu.

Es iedzeru vēl malku un eju, pirms viņš kļūst vēl nekaunīgāks.

Svētdien precīzi noteiktajā laikā ierodos futbola laukumā. Tribīnēs sēž neparasti daudz skatītāju, jo redzēt melno dzimtā kluba krāsās tomēr ir kaut kas neparasts. Komandā mums ir arī divi turki Murats un Tekins, bet tie šeit spēlē jau tik ilgi, ka vairs nespēj izraisīt nekādu sensāciju. Angolieti sauc par Buengo, vismaz tā rakstīts uz viņa krekla aizmugures. Tiklīdz viņš ieskrien laukumā, tribīnēs iestājas kapa klusums. Tiesnesis iesvilpj spēles sākumu, un visai drīz noskaidrojas, ka Buengo ir savas cenas vērts: jau pirmajā puslaikā viņš iesit trīs vārtus, tātad Nīderkaltenkirhene uzvarēs. Birģermeistars savu sarkani balto šalli vicina tā, it kā censtos iztrenkāt sirseņu baru. Pārtraukumā visi ēd desiņas un iztukšo jau trešo alus mucu. Pēc tam seko vēl trīs gūti vārti, no kuriem divos līdzdarbojies angolietis. Jāpiebilst, ka pretinieku vārtsargs nemaz nav zemē metams, tomēr viņš būtu

varējis būt garāks augumā. Pēc beidzamajiem iesistajiem vārtiem šis pilnīgā bezspēkā guļ pie zemes, tā piešķirdams pavisam jaunu nozīmi apzīmējumam “leģendārs vārtsargs”. Noskanot beigu svilpienam, visi brāžas uz spēles laukumu, lai apsveiktu jaunpienācēju. Sit viņam uz pleca un nes pāri laukumam, it kā viņš būtu UEFA kausa iemiesojums. Līdz tālākiem ekscesiem gan nenonāk, jo tepat jau rēgojas mana uniforma.

Pienāk birģermeistars un visai iekarsis iedunkā man pa muguru. “Lielisks darbiņš, Eberhofer. Augstākā klase. Izcila apsardze, droši varu teikt! Vai redzējāt Bengo?”

“Buengo,” saku.

“Jā, tieši tā, Buengo. Spridzeklis, vai ne? Pats īstākais Bingo šis Buengo,” viņš saka un aizlīgo prom.

Un tad sākas tāda līksmība, ka nemaz nevar vārdos izteikt. Pasaules čempionāts futbolā pret šo tāds štrunts vien ir. Bet, tā kā esmu šeit dienesta darīšanās, tad atturos; izdzeru vienīgi dažus alus kokteilīšus. Kādā brīdī beidzas desiņas, bet Zimmerlis aši piegādā sataupīto rezervi. Drīz pēc tam izbeidzas arī alus, un daudzi skumjām acīm lūkojas savos tukšajos kausos. Arī Zimmerlis izmisīgi meklē zudušo saturu sava kausa dibenā.

“Daudz Āfrikas, maz alus darītavu!” viņš beidzot nikni nobļaujas pūlī un iet prom.

Daži piekrītoši šūpo galvu, bet Buengo smejas. Vēl pēc kāda brīža arī es gatavojos doties mājās. Gribu ātri pārģērbties un aizkātot līdz Volfijam iedzert kaut ko miegam. Tā nu es smuki braucu pa galveno ielu un jau

no tālienes to ieraugu auto, sabučojies ar koku. Nekas īpašs, varbūt tikai ieskrambāti bleķi.

Autiņa priekšā līkņā divi vīrieši, droši vien novērtē apskādējumu. Piebraucu viņiem klāt no labās puses, izslēdzu motoru un ieslēdzu bākugunis. Izkāpju. Abi paceļ galvu un skatās zilajā gaismā. Viņi priecājas naivām bērnu acīm skatās uz rotējošo gaismu un ir sajūsmā. Spriežot pēc manas pieredzes un viņu grīļīgajām kustībām, piedzērušies kā lopi.

Vai jau pieminēju, ka viens no vīriem ir Buengo? Arī otrs ir futbolists, ar pelēkblondiem matiem, taču viņa vārdu es nezinu.

“Vai jūs lietojāt alkoholu?”

“Divus vai trīs mazos kausus,” saka blondais un smīn.

Kā tad! Standarta atbilde uz šādu jautājumu.

“Un kurš no jums abiem smukulīšiem sēdēja pie stūres?” jautāju tālāk.

“Es nē,” atbild blondais. Buengo smīn.

“Tad jau laikam viņš?” man nākas secināt.

“Nē, viņš arī ne. Vai ne, Buengo, tu taču arī nebrauci,” runā blondais, smagnēji šūpodams galvu.

“Es nebraukt,” saka angolietis. “Kurts nebraukt.”

Kurts acīmredzot ir blondais. Tātad pie stūres nav sēdējis neviens. Nu forši.

“Labi,” es saku. “Kurš galu galā stūrēja autiņu?”

Futbolisti kādu mirkli rausta plecus un tad sāk smieties. Paši sev viņi šķiet nenormāli inteliģenti.

Pēc pāris minūtēm abi sēž manā kabinetā. Un smejas tā, ka sienas līgojas. Kā zināms, ir tāda reibuma pakāpe, kad cilvēku nekas vairs neietekmē. Tad bez narkozes

varētu nozāģēt kāju un viņš tikai līdz nāvei smietos par to. Apmēram tādā kondīcijā šobrīd ir abi bumbas spārdītāji.

Alkometrs rāda gandrīz divas promiles. Katram no viņiem.

“Izģērbties!” es uzsaucu.

“Kāpēc jāizģērbjas?” nosmējies līdz asarām, vaicā Kurts.

“Es paņemšu jūsu drēbes, lai noskaidrotu, kurš no jums stūrējis to grabažu.”

“He-he-hē!” iesaucas Kurts un klapē savam kompanjonam uz pleca. “Dzirdi, Buengo? Mums jāizģērbjas! T krekls prom, džinsi prom, skaidrs?”

Abi izģērbjas līdz apakšbiksēm, ne uz brīdi nepārstājuši smieties.

Tā kā šādā izskatā nevaru sūtīt futbolistus mājās, nosviežu viņiem pie kājām divus celofānā iesaiņotus aizsargkombinezonus. Viņi tos uzvelk mugurā. Ar visu smiešanos un līgošanos tas aizņem relatīvi daudz laika, tomēr viņi tiek galā.

“Uzvilkt kapuces!” es saku.

“Ei, ei, ser!” saka Kurts, bezcerīgi cenzdamies tikt galā ar kombinezona āķi. Tad viņi uzvelk kapuces, un Buengo ar savu melno seju un balto apģērbu izskatās gluži kā Nīls Ārmstrongs, kad tas skafandrā izkāpa uz Mēness. Pārsteidzoši.

Izstumju abus ārā pa durvīm, bet iet pie Volfija man vairs nav iedvesmas.

Kad nākamajā rītā birģermeistars, nedaudz paģirains, ienāk savā kabinetā, pa tirgus laukumu joprojām samērā

jestri drillējas abi kājbumbas speciālisti aizsargtērpos. Viņš tos ierauga caur sava kabineta logu tieši tajā mirklī, kad es ienāku pa durvīm.

“Ko gan tas nozīmē, Eberhofer?”

Izstāstu lietas būtību, kāda nu tā ir.

“Un tagad jūs gribat pēc drēbēm noskaidrot, kurš vadījis automašīnu?” birģermeistars jautā, iekārtodamies aiz sava rakstāmgalda.

“To jūs pilnīgi pareizi sapratāt, birģermeistara kungs,” es atsaku un nedaudz triumfējoši uzsēžos uz tā. Uz rakstāmgalda tātad.

“Un tālāk?” viņš jautā.

“Tiesības nost, un viss. Atsveicināmies no autobraukšanas. Bet, ja tā pavisam godīgi, birģermeistar, braukt ar divriteni tādam sportistam taču ir daudz noderīgāk. Kaut vai treniņa nolūkā,” es saku un spēlējos ar zīmuli.

“Nu, bet pašos pamatos jau nekas nav noticis. Neviens nav cietis, vai ne? Un viņiem abiem autovadītāja tiesības ir vajadzīgas. It īpaši Buengo. Viņš taču šobrīd dzīvo Landshūtē. Viņam jūs nekādā gadījumā nevarat atņemt tiesības.”

“Varu un vēl kā varu!”

Birģermeistars pārdomā. “Jūsu prasības?” viņš beidzot jautā.

Arī es pārdomāju. Pareizāk sakot, tikai izliekos, ka pārdomāju. Jo es, pats par sevi saprotams, jau sen zinu, ko gribu. Man tikai patīk pavilkt garumā “ko viņš no manis grib” situāciju.

“Tātad?” birģermeistars mani mudina.

Ar vienu roku pārlaužu zīmuli divās daļās, tā pasvītrodams savu sakāmo. “Vairs nekādas apsargāšanas!”

“Dieva dēļ, Eberhofer!” ņurd birģermeistars un pieceļas kājās.

Es daru tāpat un dodos uz durvīm. Tur jau iepriekš esmu nolicis divas pakas ar likumpārkāpēju drēbēm. Tagad pamāju atvadas ar tām.

Nepaiet ne divas minūtes, kad birģermeistars ieklūp manā kabinetā. Tieši to jau es gaidīju. Stāvu pie pašām durvīm un sniedzu viņam abas pakas.

“Jūs zinājāt, ka es nākšu?”

Paloku galvu.

“Vairs nekādas apsargāšanas,” es vēlreiz atkārtoju.

“Dieva dēļ,” birģermeistars noņurd, ejot ārā.

9.         nodaļa

Tūlīt pēc tam dodos ceļā uz Minheni. Šodien man jābūt pie tiesu medicīnas eksperta un, protams, jātiekas ar Birkenbergeru. Tādos gadījumos labprāt kā transporta līdzekli izvēlos vilcienu, jo, pirmkārt, Minhenē ir katastrofāli grūti atrast stāvvietu automobilim un, otrkārt, tā ir lieliska izdevība vienkārši truli skatīties pa logu. Jā, sēdēt vagonā pie loga un truli blenzt uz garām slīdošo bavārisko lauku idilli tas ir vienreizīgi. Dažkārt es tik ļoti aizraujos ar trulo blenšanu, ka gandrīz aizmirstu izkāpt.

Kad ierodos uz pusdienām mūsu iemīļotajā krodziņā, Rūdijs jau ir klāt. Rūpīgi pēta ēdienkarti. Pats viņš vienmēr apgalvo, ka ēdienkarti nemaz nelasot, tā esot tikai aizsegs spiegošanai jeb, Rūdija vārdiem runājot, observēšanai. Bet, tā kā bez mums neviena cita krodziņā nav, tad sev jautāju, ko viņš te var observēt.

“Servus, Rūdij. Kuru tad šodien izspiego?” noprasu, atvilkdams savu krēslu.

“Es vispār nevienu neizspiegoju. Pašos pamatos nē. Un šobrīd vispār neko. Es lasu ēdienkarti. Tev ir iebildumi?” Viņš pat nepaskatās uz mani.

“Vai jau zini, ko pasūtīsi?” es jautāju un paņemu otru ēdienkarti.

Atnāk saimnieks un atnes man alu. Pat nebija jāpasūta!

“Servus, Franci! Tātad abi vēl esat dzīvi,” saimnieks mani sveicina.

“Gandrīz tā izskatās,” es atsaku un paceļu kausu pret vinu.

“Man šveiciešu desu salātus,” bilst Rūdijs.

“Man siera sacepumu ar brī sieru,” pasūtu es.

Saimnieks savāc ēdienkartes, uzsit ar tām sev pa pieri un aiziet.

“Nu, kas tāds jauns mūsu brīnišķīgajā apgabala galvaspilsētā?” vienkārši pajautāju, lai būtu par ko runāt. Galu galā kaut kā taču jāiekustina mūsu ilgstošā draudzība, kura šobrīd šķiet nedaudz ierūsējusi. “Labi izskaties. Esi nedaudz nokrities svarā?” vēl piemetinu, jo nedaudz glaimu parasti nāk tikai par labu.

“Tev tā šķiet?” saka Rūdijs, ievelk vēderu un paskatās lejup uz sevi. Viņš priecājas.

“Un iededzis arī esi, brālīt balto!” Tagad es nepārspīlēju, tā ir tīra patiesība Rūdijs izskatās brūns kā šokolāde. Protams, ne tik tumšs kā Buengo, bet eiropeiskajiem apstākļiem gluži kā citas rases pārstāvis.

Tad uzzinu, ka šāda ādas krāsa ir viņa jaunās darbības rezultāts. Jo Rūdija specialitāte tagad ir bonzas. Precīzāk — neuzticīgie bonzas. Izrādās, šajās aprindās nācis modē braukt atvaļinājumā kopā ar mīļākajām. Parasti tā ir īsa atpūta kaut kur dienvidu virzienā, jo tur var palikt neatpazīts un vazāties apkārt rokrokā ar mīļoto, nebaidoties uzskriet kādam paziņam. Protams, tas ir

patīkamāk nekā kniebties kādā autostāvvietā uz auto pakaļējā sēdekļa, saka Rūdijs. Arī viņam pašam labāk patīk sēdēt saulē un baudīt ledus kafiju nekā ložņāt pa pielijušām autostāvvietām.

Tas visu izskaidro.

Var teikt, ka Rūdijs sev izvēlējies pareizu darbiņu. Gandrīz bez pārtraukuma kursē starp Sentropēzu un Bibioni. Turklāt jau divreiz pabijis Maiami. Visu cieņu.

“Tā ka droši vari kādreiz braukt man līdzi. Viss ir ietilpināms rēķinā. Visu var nokārtot,” saka Rūdijs.

“Tātad tu vēro čiki-briki un tev par to vēl maksā?” es brīnos.

“Tā nu gan es to neformulētu.”

Saimnieks atnes ēdienu. Siera sacepums ir kā dzeja, viegli kraukšķīgs, maigi krēmīgs un rotāts ar sarkaniem sīpola riņķiem. Brī no ārpuses svaigs, bet iekšpusē mīksts un smaržīgs.

“Sacepums izskatās brīnišķīgs,” saka Rūdijs un bakstās pa saviem desu salātiem.

Piekrītoši paloku galvu.

“Vai varam mainīties?”

Papurinu galvu.

Sito gājienu pazīstu ļoti labi. Ar mani tas notiek pastāvīgi galdabiedram manis izvēlētais ēdiens šķiet garšīgāks. Bet, tā kā Rūdijam bija pietiekami daudz laika izpētīt ēdienkarti, pieļauju, ka sacepumu viņš būtu varējis atklāt pats. Šajā mirklī Rūdija dakša taranē manu šķīvi.

“Nu gan pietiek!”

“Es vēl nemaz neesmu nogaršojis,” Rūdijs izklausās aizvainots.

Loģiski, sacepums viņam garšo.

“Ah!” viņš saka un atkal virza savu dakšu uz manu šķīvi.

Es ieduru savu dakšu viņa rokas virspusē. Rūdijs iespiedzas. Kā sievišķis. Patiesi.

“Plāksteri un jaunu dakšu!” uzsaucu saimniekam.

Saimnieks steidzīgi atnes prasīto. Mēs ēdam tālāk, un tagad Rūdija roka paliek tur, kur tai pienākas būt.

“Kas jauns mīlas frontē? Vēl esi kopā ar Sūziju?” tagad viņš grib zināt.

“To nemaz tā īsti nevar pateikt.”

“Var gan. Pie tam pavisam precīzi. To var itin vienkārši definēt ar vienu vienīgu “jā” vai “nē”.”

Es paraustu plecus.

“Ak nē, protams, Eberhofers to nevar! Viņam par godu sievišķis ir jāizveido, vai ne?” visai nesmalkjūtīgi saka Rūdijs. Viņa mutes kaktiņā karājas sīpola šķēlīte.

“Ko nozīmē “izveidot”? Katram ir savi priekšstati par to, vai ne?”

“Un tie būtu? Kādai tad, tavuprāt, jābūt sapņu sievietei?” Rūdijs ir atklājis sīpolu un tagad to iesūc mutē.

“Nu, viņai, protams, jābūt smukai un jaunai, un man patiktos, ka arī ar smadzenēm,” nosaku.

“Tātad tomēr jāizveido,” secina Rūdijs.

Man tā vien šķiet, ka šodien kopīgu valodu neatradīsim. Un galu galā man ir laiks doties tālāk, jo tuvojas pie tiesu medicīnas eksperta norunātais laiks. Atvadāmies un norunājam sakontaktēties telefoniski. Tie ir Rūdija vārdi. Viņš tagad runā tikai par. kontaktēšanos, observēšanu, datēšanu un lamentēšanu. Katrā gadījumā viņš samaksā rēķinu, jo ir turīgākais no mums abiem.

Precīzi laikā ierodos pie tiesu medicīnas ekspertiem sekcija ir tikko pabeigta. Mani sagaida patologanatoms, kura cimdi sniedzas līdz padusēm.

“Vai Eberhofers no Landshūtes?” viņš panākas pretī un pastiepj uz manu pusi elkoni.

Ātri to paspiežu un saku: “No Nīderkaltenkirhenes pie Landshūtes.”

“Bet tas, ka Eberhofers, ir pareizi?”

“Viennozīmīgi.”

Esam apmēram vienā vecumā, tikai viņam ir gari, lokaini, blondi mati, kas sasieti pakausī. Zināmā mērā šis patologanatoms man atgādina mūziķus no Kelly Family. Laikam viņš to nojauš un drošības pēc piebilst: “Nē, nekādas radniecības ar dziedošo ģimenīti. Es esmu Ginters.”

rrancis.

Tā kā esam nodibinājuši personīgu kontaktu, virzu sarunu uz būtiskiem jautājumiem. Jo mani uz Minheni ir atdzinusi galvenokārt ziņkārība.

“Tātad kā viss izskatās?” jautāju.

Viņš norāda uz sekcijas galdu, kur guļ Hepds, un mēs pieejam tuvāk.

Brālīt balto!

Rektora galva ir stateniski nolikta uz galda, bet zem tās pabāzts kaut kas līdzīgs saņurcītam papīra dvielim, tāpēc izskatās, ka Hepflam ir tāda kruzuļota apkakle, kādas reiz valkāja franči.

“Varbūt kas neparasts? Inde, lode, galvaskausa lūzums? Kaut kas, ko varētu uzskatīt par vardarbību?”

“Lūdzu, Franci, vēlreiz paskaties uz šo čupiņu! Vai tu nopietni domā, ka te simtprocentīgi var izslēgt

vardarbību? Bet, atbildot uz tavu jautājumu, nekādas indes, nekādas lodes, nekāda lūzuma.”

“Skaidrs,” saku.

“Bet viņu varēja brīnišķīgi nodurt. Vai nožņaugt. Ja tas izdarīts īsi pirms vilciena negadījuma, tad neviens cilvēks tagad vairs nespēs to konstatēt. Aplūko, piemēram, kaklu!” Ginters saka un paceļ Hepfla galvu, norādīdams uz rīkli lejpusē. “Tur ir sarkanas švīkas. Redzi?”

Švīkas tiešām ir skaidri redzamas. Piekrītoši paloku galvu.

“Tās var būt no vilciena, bet nav obligāti. Viņu pirms tam lieliski varēja nožņaugt.”

“Ak, nožņaugt,” es nosaku.

Ginters noliek Hepfla galvu atpakaļ uz galda, šoreiz ar seju augšup. Galva vēl mirkli pazvalstās. Tukšie acu dobumi aptausta istabas griestus.

“Jā. Varēja arī nodurt. Bet kā lai es šajā gaļas kalnā atrodu dūrienu pēdas?” viņš saka un pagrābj dažas gaļas pikas. Tās ir sanumurētas. “T ievā zarna. Kuņģis,” Ginters runā, cilādams pikučus citu pēc cita. “Kuņģa saturs.”

Katrreiz, kad viņš pieskaras galdam, Hepfla galva nozvalstās. Man kļūst neomulīgi.

“Pēdējā maltītē, iespējams, bijusi pica. Te ir siers, salami, tomāti,” turpina Ginters.

“Kad līķis būs dabūjams?” es jautāju.

“Kaut vai tūlīt. Vai man iesaiņot viņu brokastu kas-

tite?

Mēs nosmīnam.

“Tātad nav konstatējama nekāda vardarbība?”

“Nekādā gadījumā. Lai gan viss ir iespējams. Diemžēl es neko nespēju konstatēt. Tur nu tev pašam būs jāpamokās, Franci Eberhofer no Nīderkaltenkirhenes pie Landshūtes.” “Un apģērbs? Vai tur vēl ir kas derīgs?”

“Teikšu tā: labdarībai vairs nekas nav nododams, taču viss bijis darināts no augstvērtīgiem materiāliem lina, labas kokvilnas, ādas. Pieļauju, ka apģērbs bijis arī dārgs,” Ginters saka un paceļ kādu turziņu, kurā, iespējams, glabājas apģērba atliekas.

“Vai tur bija arī zābaki? Tādi kā kaujas zābaki?”

“Ja tie būtu taisīti no kastaņbrūnas maigas teļādas, tas varētu būt iespējams. Citādi ne.”

“Nekādu raupju melnas ādas gabaliņu?”

“Ne šim līķim. Sorry."

Vairāk neko negribu zināt. Tātad zābaki nebija Hepflam kājās, tas nu ir skaidrs. Bet tomēr tā varētu būt bijusi slepkavība. Izcili.

Vilcienā ripojot uz mājām, vēlreiz visu pārdomāju: Birkenbergers, tiesu medicīnas ekspertīze, zvalstīgā galva, miesas pikuči, turziņas, brokastu kastīte… Laikam izskatos visai slikti, jo vilciena pavadonis visā nopietnībā līdzjūtīgi vērš manu uzmanību uz invalīdu apkalpošanas kārtību.

Pēc trim dienām notiek Hepfla bēres. Aizeju turp, lai vērīgi noskatītos visu no sākuma līdz beigām. Ir taču dzirdēts, ka slepkavas mēdz ložņāt apkārt bēru ceremonijas laikā.

Diemžēl šoreiz neviens slepkava apkārt neložņā. Te vispār neviens neložņā. Izņemot Hepfla kundzi, neviena cita nav. Pat neviena kolēģa. Tie atsūtījuši vainagu, uz kura īsi rakstīts: “Pēdējais sveiciens.”

Uz velosipēda atminas Mošhameru Līžele. Viņai, protams, jāpiedalās itin visos ciema notikumos. Tāds hobijs, tā teikt. Tagad jau esam četri: es, mācītājs, Līžele un Hepfla kundze. Starp citu, nelaiķa māsa nemaz nav tērpusies sēru drānās. Viņas apģērbs ir tumšbrūns un viņai lieliski piestāv.

Mācītājs jautā, vai mēs esam gatavi. Ko viņš ar to domā? Ka mēs pirms tam vēlētos uzspēlēt durakus? Hepfla kundze piekrītoši pamāj, un viņš sāk.

Mirkli vēlāk, kad katrs esam uzbēruši savas zemes saujas uz zārka, atnāk kaprači. Mums te vairs nav ko darīt. Līžele vēl uzsit klaču ar mācītāju, un viņš man piesaka pasveicināt Omi. To es noteikti izdarīšu.

Tad pavadu Hepfla kundzi uz kapsētas izeju.

“Pilnīgi neviens cilvēks nebija atnācis,” viņa saka. “Pat neviena kolēģa.”

“Nu, tas jau saprotams. Ir bez ceturkšņa vienpadsmit. Viņiem visiem jāvada mācību stundas,” es saku.

Hepfla kundze apstājas un skatās uz mani. Pats saprotu, cik stulbi tas izklausījās.

“Tātad, mīļais Eberhofera kungs. Visu cieņu, bet tad, kad skolas rektors ir miris, skolā valda klusums. Vismaz viņa bēru dienā.”

Ejam tālāk. Tā, protams, ir taisnība, un man nav ne jausmas, ko tagad teikt. Pavadu viņu līdz automašīnai.

“Tikko uzzināšu ko jaunu, ziņošu jums,” uz atvadām piebilstu.

Hepfla kundze paspiež man roku un iekāpj mašīnā. Garām aizjoņo Mošhameru Llžele.

“Kaut ko tādu vēl visā savā dzīvē nebiju redzējusi,” viņa man uzsauc. “Līķis bez bēru viesiem! Nē, tā nu gan es negribētu nomirt. Tā taču neizrīkojas pat ar suni!” Un prom viņa ir. Šitāds jaunums pēc iespējas ātrāk jāpaziņo cilvēcei.

Hepfla kundze raud.

Es pieklauvēju pie automašīnas loga.

Viņa papurina galvu, atmet ar roku un iedarbina motoru. Tad vina aizbrauc.

10.             nodaļa

Turpmākās dienas pavadu Hepfla reālskolā, cenšoties noskaidrot, vai viņš bija vai nebija draņķis. Vispārējais spriedums ir skaidrs: Hepfls ir bijis tāds tips, kurš ar degunu brauc debesīs un samin visu, kas pagadās zem kājām. Pilnīgi visu. It īpaši vienpatņus gan skolotājus, gan skolēnus. Tādiem viņš bijis gatavs noplēst deviņas ādas.

Manas pratināšanas laikā vispārējais noskaņojums ir labs. Pat varētu teikt lielisks. Cilvēki ir atvērti, un man šķiet, ka gaisā virmo tāds kā svinīgums. Neviens neizliekas noskumis par nemīlētā laikabiedra nāvi. Kāds skolnieks pat ierosina, ka slepkavam vajadzētu piešķirt ordeni.

Nespēju noticēt!

Kopumā man jānopratina 327 cilvēki. Puse no viņiem mierīgi atzīstas, ka bieži vien ir vēlējušies Hepflu nogalināt. Pārējie tikai nosaka, viņiem viens pīpis. Piecdesmit sešiem, kuriem bijušas nopietnas pārdomas par slepkavošanu, ir neapstrīdams alibi, savukārt trīsdesmit septiņiem tāda nav. Tur jau trakam jākļūst! Parasti notiek tā, ka ir viens beigtais un nulle aizdomīgo. Taču tagad man ir vesels vezums aizdomās turamo. Starp viņiem arī Zimmerla Maksis.

Sēžu pamestajā rektorātā, kurš nodots manā rīcībā par izmeklēšanas un pratināšanas telpu, kad pa durvīm uzsvērti nevērīgi iešļūc Maksis.

“Servus, Franci!” viņš man uzsauc visai familiāri. “Tagad iegaumē, draudziņ. Mēs te neesam slaktūzī. Te tiek izmeklēta slepkavība, un tas prasa zināmu respektu. Tātad — Eberhofera kungs, ja nav grūti. Un tagad apsēdies!”

Ar nevērīgo pozu nu ir cauri. Maksis nosarkst kā pažarnieku auto, apsēžas, sakrusto rokas uz krūtīm un lūr caur pieri.

“Hepfla nāve tev ir visai izdevīga, vai ne?” Tāds ir mans pirmais jautājums.

Maksis parausta plecus.

“Runā!”

“Nūjā. Tā ir. Tāpat kā visiem citiem skolēniem. Tāpēc ka viņš bija riktīgs dirsulis, šis Hepfls,” saka spītnieks.

“Tas, mans mīļais, nav īsti korekti. Un tādu kā tu man ir veseli trīsdesmit septiņi. Trīsdesmit septiņi, kuri atzina, ka viņiem šad un tad bijušas slepkavnieciskas domas attiecībā uz Flepflu.”

“Nu un tad? Vai tad tas ir aizliegts? Domas ir brīvas.” “Jā gan, domas ir brīvas, tu muldoņa. Bet tagad Fiepfls ir pagalam un nekādā veidā ne domu spēka dēļ. Kāds to ir pavisam reāli paveicis.”

“Un vai tu domā… vai jūs domājat, ka es Hepflu pagrūdu zem vilciena?” Nu jau viņš kļūst skaļāks.

“Kur tu biji tonakt, kad notika nelaime uz dzelzceļa? Tieši kur tu biji?”

“Mežā,” nosaka Maksis un nodur galvu.

“Kā mežā? Ko, visu svēto vārdā, nakti var darīt mežā? Sešpadsmit gados?”

Maksis atkal parausta plecus. “Nu, es biju skatu tornī.”

“Skatu tornī?”

“Jā, nolādēts! Mežos tādu mēdz uztaisīt. Tur ir mierīgi un skaisti. Superīgi, lai čillotu.”

“Ak tad lai čillotu. Nu skaidrs. Un kas vēl tur bija? Vai biji tajā tornī viens?” es jautāju un pieceļos.

Maksis piekrītoši paloka galvu. “Vai esam beiguši?” viņš jautā.

“Tu taču saproti, ka tas nav nekāds labais alibi?” beigās vēl nosaku.

“Tur nu es neko nevaru darīt,” atbild Maksis un aiziet.

Pēc pāris minūtēm zvana telefons man jāizšķir ģimenes strīds. Beišeļu ģimene. Sociāli nelabvēlīgie. Divi brāļi un sieva. Ar vienu no viņiem tā ir precējusies. Bet guļ ar abiem. Sodoma un Gomora, tā teikt. Viss ciems to zina pavisam droši. Katru otro nedēļu šī Beišeliene tiek ieklapēta. Dzērumā, protams. Parasti visi trīs ir lieliskā kondīcijā. Tad viņa izsauc policiju, kuru man ir tas gods pārstāvēt, un iesniedz sūdzību. Vēlākais, aiznākamajā dienā Beišeliene ierodas manā kabinetā puslīdz atskurbusi, ar saulesbrillēm uz acīm un biezu smiņķa kārtu uz ģīmja un paņem atpakaļ savu sūdzību. Godīgi sakot, pēdējā laikā nemaz vairs tās nereģistrēju. Tikai izliekos, ka to daru. Jo tas viss man šķiet pārlieku muļķīgi.

Tātad braucu pie Beišeļiem. Kundze atver man durvis, pie acs turēdama kompresi. Ieejam iekšā. Abi brāļi krustu šķērsu sakrituši uz dzīvojamās istabas dīvāna un guļ. Uz galda un grīdas Beck’s pudeles, cik tālu vien acs var redzēt. Brīnišķīgs zaļums gluži kā reklāmā, kurā nenormāli atraktīvi cilvēki neticami jautri uz ārprātīgi jauka kuģa apceļo pasauli. Tiesa, te kuģo tikai Beišeļa kundze. Un tikai cauri dzīvojamai istabai. Uzgrūžas te vienā, te otrā vietā un beigās apkrīt. Pašā brīnišķīgi zaļo pudeļu viducī.

Iepakoju Beišelieni mašīnā un aizvedu uz slimnīcu, lai kāds apstrādā viņas ievainojumus un pēc tam ved pie saprašanas. Iesēdinu sievišķi riteņkrēslā un ieripinu pa uzņemšanas nodaļas durvīm. Viņa iekrampējas manās drēbēs.

“Bet man taču vēl… man vajag… iesniegumu. Ebersdorfera kungs, iesniegums. Noteikti. Neaizmirstiet…” Vina sāk rīstīties.

Kāda līdzjūtīga medmāsa panākas pretī un atbrīvo mani.

“Kas tad te pie mums atnācis? BeiŠeļa kundze! Laikam atkal bija uznākušas lielas slāpes, vai ne?” viņa saka un aizstumj riteņkrēslu prom pa gaiteni.

Nākamajā dienā jau no paša rīta dodos pie birģermeistara. Tas nu ir jāizbeidz. Turklāt nekavējoties.

“Tā tas vairs nevar turpināties, birģermeistara kungs,” es saku, tiklīdz esmu spēris soli pāri slieksnim.

Birģermeistars novēzē roku pāri galdam, norādīdams uz krēslu. Tur arī apsēžos. Tāpēc, ka šobrīd vēl neuzdrošinos apsēsties uz viņa galda. Šobrīd vēl ne.

“Kas par lietu?” šis izšļupst.

“Vakar atkal biju pie Beišeļiem. Vienmēr vieni un tie pasi kašķi.

“Un?”

“Un?! Man vienkārši tādiem mēsliem tagad nav laika. Tas nu ir skaidrs,” es nosaku un pieceļos. Tas, ko grasos teikt, nav pasakāms sēdus. “Man taču ir jāatklāj Hepfla lieta. Jau pašā reālskolā vien ir trīsdesmit septiņi aizdomās turamie. Tur ir daudz darba, tāpēc es nevaru nodarboties ar nožēlojamiem dzērājiem.”

“Ak tā. Un ko jūs tagad gaidāt no manis?”

“Lai jūs atbrīvojat mani no šitādām lietām, kamēr nav atklāta slepkavība. Par visādām muļķībām var parūpēties Landshūtes kolēģi. Viņu dienestā ir pietiekami daudz cilvēku, bet es te esmu viens. Nevaru izdancot uz visām kāzām.”

“Raudzīšu, ko varu darīt,” saka birģermeistars. Viņš pieceļas un pavada mani līdz durvīm. Žēl, ka neradās izdevība uzsēsties uz viņa rakstāmgalda. Patiesībā man tagad vajadzētu pateikt ko nozīmīgu. Nekas gan nenāk prātā. Tāpēc visu atstāju, kā ir, un eju.

Ceļā uz savu kabinetu vēl ātri iebāžu degunu pie Sūzijas, jo gribu zināt, kad sāksies grandiozais Itālijas ceļojums.

“Tas tevi ne sūda neskar,” pāri aktiem atlido Sūzijas balss.

“Tas sāksies rīt,” ar īpašu uzsvaru pie manis vēršas kolēģe.

“Paldies par informāciju!” es tencinu. “Skaistu atvaļinājumu!”

“Paldies!” saka kolēģe.

Sūzija nesaka neko.

Tikko ieeju kabinetā, zvana Hepfla kundze. Saskaņā ar civiltiesas paziņojumu, viņa esot pasludināta par vienīgo mantinieci. Protams, tas aizdomās turamo skaitu palielina līdz trīsdesmit astoņiem.

Turklāt Hepfla kundze grib zināt, vai viņa varētu iekļūt brāļa mājā.

“Nē,” es saku. “Kamēr izmeklēšana nav beigusies, tur neviens nevar iekļūt.”

“Skaidrs. Vai jau esat ko atklājis?”

“Daru, ko varu. Šobrīd man ir trīsdesmit astoņi aizdomās turamie.”

“Apžēliņ!” viņa iesaucas. “Un arī es droši vien esmu to skaitā.”

“Pilnīgi pareizi.”

“Vai man varētu palīdzēt alibi?”

“Pavisam noteikti, man jāsaka.”

“Tajā nelaimīgajā naktī es atrados darbā, Eberhofera kungs. Esmu vecmāte un pieņēmu dzemdības. No pusdesmitiem vakarā līdz apmēram četriem rītā. To var apliecināt kādi piecpadsmit liecinieki. Ar to pietiks?” “Pēc manām domām, pilnīgi pietiks.”

Tātad atkal paliek trīsdesmit septiņi.

Pēc tam mēs atvadāmies.

Kad pusdienlaikā iebraucu pagalmā, mani gandrīz ķer trieka. Mājas priekšā nepārprotami stāv Leopolda auto.

Nūja, biju pavisam piemirsis šodien ir lielā Sušijas pārvākšanās diena. Rit sāksies muļķīgie Panidas intensīvie vācu valodas kursi, tāpēc Rūķdegune dažas nedēļas paliks pie mums. Vecāki ieradīsies tikai brīvdienās.

Tikai tā man tagad trūka! Pat mājās nevarēšu baudīt mierīgus mirkļus.

Tā kā šobrīd vēl neesmu gatavs baudīt lielas ģimenes harmonisko gaisotni, vispirms izeju dārzā. Man jānomierinās. Un dvēseliski jāsagatavojas jaunajiem apstākļiem.

Kā redzu, ne man vienam ir tāda vajadzība. Arī Paps klaiņo pa dārzu vai, precīzāk izsakoties, ar lielu interesi apskata paša stādītās tabakas augšanu un attīstību. Šķiet, viņš ir ļoti apmierināts ar panākumiem. Papa seju rotā smaids. Uz brīdi apsēžos šūpuļkrēslā un noraugos šajās aktivitātēs.

Pēc dažām minūtēm no mājas izlavās arī Leopolds ar meitu uz rokām.

“Vai zini, kur ir Paps?” viņš nesasveicinājies man jautā.

Sušija velta man valdzinošu skatienu.

“Paps? Aiz savas narkotiku plantācijas,” es atbildu un norādu šķūnīša virzienā.

Tagad gan Leopolds izskatās stulbi. Neteicis ne vārda, viņš platiem soļiem aizjoņo pie Papa. Tā kā attālums ir visai liels un es nekādā gadījumā negribu palaist garām vārdu pārmaiņu, dodos viņam nopakaļ.

“Tieši ko tu te dari?” jautā Leopolds.

“Nedaudz dārzniekoju,” atcērt Paps.

Ar acu kaktiņu redzu, ka arī Ome ar Panidu iznāk dārzā. Katrai rokās paplāte ar ēdienu.

“Kas tie galu galā ir par augiem?” Leopolds noplūc kaņepju lapiņu.

“Ei, ei, ei!” iebļaujas Paps.

“Tas taču ir… CannabisV’ iebrēcas Leopolds visai histēriskā balss tonī.

“Ko tu vispār no tā saproti,” Paps nopūšas.

Abas sievietes noliek ēdienu uz galda un piebiedrojas mums. Leopolds iegrūž bērnu Panidai rokās. Tā teatrāli, protams.

“Nespēju tam noticēt!” viņš saka un vēršas tieši pie manis. “Kas, pie velna, te notiek? Paps dārzā audzē apreibinošas vielas, un tu uz to vienā mierā nolūkojies?”

“Paps apgalvo, ka viņš savā dārzā varot darīt visu, ko vien grib.”

“To mēs vēl redzēsim!” saka Leopolds un sāk raut augus ārā no dobes.

Tagad iejaucas Ome: “Nu pasaki vienam cilvēkam, tu muļķis esi palicis, vai? Liec taču Papa tabaku mierā!” Viņa purina Leopolda piedurkni.

Tas atstājas no kaņepēm, savāc savu sievu ar bērnu un taisās uz iešanu.

“Šajā narkotiku ellē es savu bērnu neatstāšu ne uz minūti!” Ģimenīte bez vārda runas sakāpj automašīnā un brauc prom.

“Tagad pāri paliek vesela kaudze ar ēdamajiem,” konstatē Ome. “Ei, Franci, varbūt gribi uzaicināt Sūziju?”

Francis negrib.

Tā vietā toties ierodas Mošhameru Līžele. Mērkaka

ātrumā ieripo akurāt sētsvidū.

“Re, skat, Lēnele!” viņa uzbļauj, piebāžot Omei pie deguna kaut kādu lapeli. “Es tev sagādāju jaunu pierakstu tavām varžacīm. Ceturtdien. Būs labi?”

“Brīnišķīgi,” saka Ome. “Nāc apsēdies, vai gribi mazliet ko iekost?”

Tas nav prātam aptverams, cik ātri Mošhameriene apsēžas. Un cik ātri viņa ēd! Varētu pat nodomāt, ka pašrocīgi iestādījusi kaņepes, lai tikai tiktu pie Leopolda pārtikas devas.

Bet kā gan citādi? Maltīte ir brīnišķīga. Jo mūsu Ome ir īsta maltīšu dieviete.

“Burvīgi,” iekunkstas Līžele un iestumj sevi redīsu. “Vai tas viss tev aug dārzā? Arī gurķi un tomāti?” gremodama viņa jautā.

“Viss no mūsu dārza,” lepni saka Paps. “Pie mums vispār viss aug lieliski, vai ne, Franci? Tas mums Līželei noteikti kādreiz jāizrāda.” Viņš zīmīgi paskatās uz mani.

Ļoti labi saprotu, ko viņš ar to domā. Ja Līžele kaut ko uzzinātu par kaņepju audzētavu, tad manai policista karjerai Nīderkaltenkirhenē būtu krusts pāri.

“Laikam man steidzami vajadzēs piezvanīt Leopoldam,” norūpējies saku.

“Dari gan tā!” Paps pašapmierināti smaida.

“Kas tagad ir ar Hepflu?” jautā Līžele.

“Nekas. Pati taču biji viņa bērēs.”

“Jā, jā, to jau zinu. Es tikai domāju: kā tas viss izskatās? Vai jau ir zināms, vai tā bija slepkavība vai nelaimes gadījums? Vai arī pašnāvība.? Jo galu galā savā ziņā dīvains jau tas Hepfls bija.”

“Kādā ziņā dīvains? Ko tu zini par Hepflu?”

“Nu neko jau,” izvairīgi atbild Līžele. “Klau, Franci, pasniedz man arī zaļumu sviestu.” Un tad viņa uzbļauj Omei: “Arī to tu, Lēnele, taisīji pati?”

Ome piekrītoši paloka galvu: “Jā, protams. Kaut ko tādu jau nekur nevar nopirkt.”

“Tātad ko tu zini par FlepHu?” es atkārtoju jautājumu.

“Neko tādu jau nezinu. Par viņu vispār neviens neko nezina. Hepfls taču kopš laika gala dzīvoja kā tāds eremīts. Lai Dievs viņam žēlīgs. Varbūt vienīgi piektdienā vai sestdienā dažreiz… jo tad… tad viņš sev pasūtīja taksi. Parasti nakts vidū. Un ar to tad viņš aizbrauca, šis Hepfls,” saka Līžele un iekožas sviestmaizē.

“Tu saki taksi? Un kā tu to tik precīzi vari zināt?” “Manā vecumā, Franci, pēc miega vairs nav tik lielas vajadzības, kā zināms. Un tad mīļuprāt šad un tad jāpaskatās pa logu. It īpaši, ja tāds dīzelis nakts vidū aizrūcinās pa ielu. Tas taču ir interesanti, ne?”

“Ja jau tu tā saki. Un šis dīzelis vienmēr brauca pie Hepfla? Droši zini?”

“ Tikai un vienīgi pie Hepfla. Simts punktu. Kurš tad vēl nakts laikā pa ciemu vizinātos ar taksi?”

Tā kā Mošhameru Līžele uz labāko zina visu ciema iedzīvotāju ieradumus, nekādu šaubu nevar būt. Diemžēl neko vairāk viņa arī nezina.

Tagad man steidzami jāuzzina, uz kurieni Hepfls tā nakts laikā braukājis. Vispirms gan es gribu palīdzēt Omei novākt galdu, bet iejaucas Līžele.

“Ej vien, Franci. Es Lēnelei palīdzēšu te visu nokopt. Tas jau nav nekāds vīriešu darbs.”

Labs ir, pierunāja.

11.             nodaļa

Ieekonomēto laiku pavadu Hepfla mājā. Dārzs taču kādam jāaplaista. Un viss pārējais ari jāpieskata. Atveru pastkastīti, bet tur ir tikai reklāmas bukleti.

Automātiskā atbildētāja lampiņa mirguļo. Es noklausos ziņojumu: Landshūtes autodarbnīca prasa, kad Hepfla kungs domājot savākt savu automobili. Remonts esot pabeigts jau pirms vairākām dienām.

Interesanti. Auto ir darbnīcā, tātad Hepfls ar to nekur nevarēja aizbraukt. Bet es, sasodīts, jau esmu izziņojis to kā pazudušu.

Piezvanu darbnīcai, lai noskaidrotu lietas apstākļus, un man izdodas runāt ar pašu īpašnieku. Viņš ir visai satriekts, kad pastāstu par Hepfla gadījumu. Iespējams, bēdājas par to, ka nedabūs savu naudu. Tad uzzinu, ka automašīna bijusi darbnīcā arī toreiz, kad Hepfls bija pazudis un atgriezās kā caur gaļasmašīnu izlaists. Lai arī kur viņš to diennakti bija pavadījis, turp viņš nebija braucis ar savu auto. Varbūt arī toreiz viņš ceļā bija devies ar taksi? Tas jānoskaidro.

Bet vispirms man vēl nepieciešams piezvanīt Leopoldam. Es gandrīz pie Bībeles zvēru, ka mazajai, mīļajai Ušijai pie mums klāsies ļoti, ļoti labi, ka mēs par viņu lieliski rūpēsimies un ka viņa nekādos apstākļos nenonāks narkotiku tuvumā. Nekādā gadījumā.

“Kādā veidā Paps tevi piespieda uz šo?” jautā Leopolds, jo pavisam skaidri zina, ka es nekādos apstākļos labprātīgi nebūtu viņam zvanījis.

“Nerunā muļķības,” saku.

Leopolds nosmejas savus neķītros smiekliņus, bet galu galā tomēr padodas. Kas gan cits viņam atliek, ja mazā taizemiete šejienes valodu nesaprot. Leopolds apsola, ka rīt no paša agra rīta atvedīs mums Rūķdeguni, un tad viņam ir jāsteidzas uz stulbo grāmatu bodi. Galu galā viņš jau ir izniekojis visu priekšpusdienu. Pie tam pilnīgi veltīgi.

Pēc tam dodos uz takšu dispečercentrāli. Ar Papa auto, jo viņš tā vēlas. Veco kasti laiku pa laikam vajag izkustināt, viņš saka. Nu labi.

Darbiniece ir ļoti pretimnākoša, un viņai mugurā ir dirndls. Tagad laikam jāpiebilst, ka šis bavāriešu daiļavu ietērps manā skatījumā ir augstākā virsotne. Jo īpaši, ja tajā gozējas maigi krūšu apaļumi. Šajā dirndlā slēpjas pirmklasīgas dirndlkrūtis, un man ir visiem spēkiem jāsavaldās, lai tajās neiegrimtu mana galva.

“Vēlreiz kā to tipu sauc?” sieviete jautā, skatīdamās monitorā.

“Hepfls,” es atbildu, skatīdamies uz krūtīm.

“Adrese?”

Nolieku viņai priekšā zīmīti ar Hepfla adresi, jo momentā vairs nevaru parunāt.

“Nē,” viņa saka. “Man žēl. Tāda man nav ne pēc vārda, ne adreses.”

Cenšos paskatīties viņai sejā.

Iezvanās mans telefons.

Iezvanās viņas telefons.

Viņa paceļ klausuli.

Es paceļu roku sveicienam un eju prom. Esmu apjucis.

“Eberhofers,” atbildu.

Savienojums ir slikts. Kaut kas sprakšķ un šņāc, tomēr beidzot saklausu cilvēka balsi: “Eberhofer, vai jūs mani dzirdat?’

Tas ir tiesnesis Morāčeks. Un šis zvans, visticamāk, nozīmē tikai to, ka birģermeistars, vecais mēsls, viņam ir piezvanījis.

“Pavisam slikti, Morāčeka kungs. Savienojums ir…”

“Tad iegriezieties pie manis birojā. Jau šodien!”

Nu forši.

Tā kā jau esmu Landshūtē, man nav grūti aiziet līdz tiesnesim. Ja tikai šodien nebūtu Landshūtes kāzas… Par to man atkal nedaudz jāpaskaidro. Tātad dziļajos viduslaikos Landshūtes hercogs esot apprecējis kādu polieti. Tas bijis toreizējiem laikiem tik ļoti neparasti, ka landshūtieši izdomājuši šo pasākumu ik pa laikam atkārtot. Tā nu viņi reizi četros gados zeķbiksēs skraida pa vecpilsētu, nepārtraukti kliedzot: “Hallo!” Vēl sabrauc miljons skatītāju, un arī tie kliedz: “Hallo!” Visi kopā peld absolūtā svētlaimē.

Un nu atkal tā diena ir klāt. Visas iespējamās ielas nobloķētas, iedzīvotāji slīgst transā. Tas ir dīvaini, jo parast i landshūtieši ir visai īdzīgi, noslēgti un nedaudz augstpra tīgi. Čupojas tikai ar savējiem un jūtas pašpietiekami.

Tikai šī grandiozā pasākuma laikā šie beidzot pamostas no sava Ērkšķrozites miega un, kā šķiet, sarauj visu nokavēto. Četrās nedēļās atgūst to, ko palaiduši garām četru gadu laikā. Rio karnevāls pret to tāds mēsls vien ir.

Man pašam viss šis ļembasts, protams, pie kājas. Tomēr mani tracina tas, ka daudzas svarīgas ielas ir nobloķētas un nemaz nav ko cerēt uz Stāvvietu automašīnai. It īpaši, ja esmu ieradies ar tādu bruņutanku kā Opel Admiral. Nostājos pie ugunsdzēsēju depo vārtiem, jo citas vietas vienkārši nav, un dodos pie tiesneša Morāčeka.

“Ak, tas gan jauki, ka atnācāt,” viņš saka un paspiež manu roku.

Apsēžos.

“Vai atradāt brīvu vietu, kur nolikt auto?”

“Aha, turklāt pirmklasīgu,” saku.

“Tad nu gan jums ir nolādēti laimējies.”

Piekrītoši paloku galvu.

Morāčeks paņem šķipsniņu šņaucamtabakas un palūkojas uz mani pāri plecam.

“Pie kā tagad strādājat?” viņš samērā nediplomātiski noprasa.

“Pie līka uz dzelzceļa.”

“Līķis uz dzelzceļa? Izklausās interesanti. Pastāstiet!” » »

Degu nepacietībā uzzināt, kāpēc vecais ķēms man ir zvanījis, tomēr ievēroju spēles noteikumus. Pastāstu par Hepfla lietu visu, ko līdz šim esmu uzzinājis. Necik daudz gan tas nav.

“Necik daudz nav,” saka Morāčeks. “Skolas rektors, kuru neviens nevarēja ciest. Pat miesīgā māsa ne. Es sliecos domāt par pašnāvību.”

“Bet nospiedumi uz viņa ķermeņa? Vai ari tos viņš pats sev būtu sagādājis?” tagad man jājautā.

“Diemžēl tie vairs nav konstatējami, vai ne? Un līdz ar to lietai nav pievienojami.”

“Tieši tas jau ir galvenais! Ja Hepfls tā tika apstrādāts, tad slepkavam šis ir ideālais variants, lai noslēptu visas pēdas.”

“Eberhofer, jūs jau pietiekami ilgi strādājat šajā sistēmā, lai zinātu, ka bez pierādījumiem nekas nenotiek. Un tas, kas jums ir savākts līdz šim, līdzinās nullei. Godīgi runājot, par cēlāku uzdevumu es uzskatītu sievietes glābšanu no divu sitēju nežēlastības. Vēl jo vairāk tad, ja viņa ir spēcīgā reibuma varā. Dariet tādas lietas, tās jums padodas lieliski. Tā sauktajā Hepfla lietā jums līdz šim nav nekā daudz. Pareizāk sakot vispār nekā. Pieša nekādā ziņā te nesaskatīs slepkavību, varat man ticēt.” To pateicis, Morāčeks iešņauc tabaku.

Es pieceļos, jo man kļūst garlaicīgi.

“Ja jau jūs tā uzskatāt,” nosaku, ejot ārā.

“Hmrrr,” vēl dzirdu nomurkšķam tiesnesi, tad durvis aizcērtas.

Uz sodā kvīts rakstīts: “Sešdesmit eiro. Par parkošanos avārijas zonā.” Dirsas tādi!

Jau pēc desmit minūtēm viņa man ir rokā sieviete ar milzīgu Mercedes. Nepiesprādzējusies un ar telefonu pie auss.

“Tas jums maksās sešdesmit eiro,” saku viņai.

Dāmīte manāmi saskābst, bet tas neko nelīdz.

“Esmu darījuma sieviete un steidzos,” viņa man uzšņāc.

“Tas jums neatļauj nepiesprādzētai un ar telefonu rokā joņot pa pilsētu.”

“Vai man jāmaksā tūlīt?”

“Nē, vispirms varat man parādīt aptieciņu un avārijas trijstūri.”

“Dieva dēļ, nē!” viņa iekliedzas un ķer pēc maka. Skaidri redzams, ka naudaszīmes tajā jūtas visai saspiestas. Sešdesmit eiro te nebūs nekāds zaudējums. Viņa samaksā skaidrā naudā.

Atpakaļceļā vēl ātri iegriežos pie Zimmerļa, jo viņa lete šodien ir pilna ar malto gaļu. Šādas akcijas iepriecina Omi. Parasti es nopērku vairākus kilogramus, viņa saliek saldētavā, un pēc tam mēs nedēļām ilgi ēdam gaļu par smieklīgi zemu cenu.

“Servus, Zimmerli,” ieejot saku.

“Tagad gan iegaumē, draudziņ! Mēs te neesam slaktūzī, saprati? Tātad Zimmerļa kungs, ja nav grūti.”

“Citu problēmu taču tev nav?”

Zimmerlis smīn.

“Man vajadzīga maltā gaļa. Iesver piecus kilogramus.”

“Piecus kilogramus? Samalšu tev svaigu,” nosaka miesnieks un nozūd kautuves virzienā.

Sekoju viņam uz soli, lai viņš nevar iespļaut gaļā. Un ievēroju, ka viņš valkā krosenes. Pavisam jaunas. Puma. Pirmklasīgas. Nekad vēl neesmu redzējis Zimmerli krosenēs. Parasti viņam kājās ir gumijas zābaki vai iešļūcenes. Bet krosenes?

“Foršas krosenes,” es saku, lūkojoties lejup.

Miesnieks arī paskatās. “Jā, es tagad nedaudz nodarbojos ar sportu,” viņš paskaidro un pieķeras pie sava ļumīgā vēdera.

“Nodarbojies ar sportu?” es pārjautāju, jo, godīgi runājot, nevaru iedomāties Zimmerli sportojam.

Viņš piekrītoši paloka galvu. “Zini, mūsu vecumā nenāk par ļaunu. Arī Flecingers piedalās. Esmu jau nokrities par septiņām mārciņām.”

Septiņas mārciņas, iespaidīgi. Kaut gan… attiecībā uz Zimmerli tas nav nekas. Apmēram tāpat kā traktoram pazaudēt skrūvi.

Gaļa ir gatava, ejam atpakaļ uz veikalu.

“Vēl kas?” viņš jautā.

Papurinu galvu.

“Vai šovakar atnāksi pie Volfīja uz alu?” vēl pajautāju.

“Ja nu vienīgi bezalkoholisko,” atbild Zimmerlis.

“Kā gribi.”

“Rīt pašā agrumā Leopolds atvedīs savu sīko. Tagad esi apmierināts?” uzsaucu Papam, tikko esmu ienācis pa durvīm.

Paps nosmejas savus neķītros smiekliņus.

Par kādiem grēkiem man tikusi šī nožēlojamā kompānija?

Parādu Omei gaļu. Viņa priecājas.

“Franci! Skaties, es tieši esmu izcepusi svaigu ābolu kūku rītdienai. Ja gribi, varu tev gabaliņu nogriezt tagad. Tā vēl ir pavisam silta.”

Ome vienmēr padomā par visu. Man jasaka, ja ir tāda Ome, tad jau varu samierināties ari ar pārējo radu varzu.

Turpmākajās dienās mazā Sušija sagādā elli Papam un Omei, jo konsekventi nevar ciest tos abus. Es gan viņai patiku, tāpēc Paps regulāri iestumj bērnu ratiņus manā kabinetā rātsnamā. Tad Sušija apmierināti smaida, līdz iemieg, un Paps var stumt viņu mājās, jo nu divas trīs stundas būs miers. Tiklīdz mazā pamostas, viss sākas no sākuma. Es jūtos glaimots par to, ka Sušijai tā patīku, bet Leopoldam gan tas nepatīk. Nemaz ne. Viņš pat ir nedaudz apvainojies. īpaši tad, kad pienāk piektdiena un viņš grib vest bērnu mājās. Nonākusi Leopolda rokās, Sušija sāk aurot tā, ka to nemaz nav iespējams aprakstīt.

Ome saka, ka tie esot niķi. Leopolds situāciju nodēvē pat vājprātu. Lai nu kā, tiklīdz onkulis Francis paņem Rūķdeguni uz rokām, šī smaida no vienas auss līdz otrai. Iestājas pilnīga laime, miers un bērziņš.

Tā es piespiedu kārtā lielu daļu sava laika pavadu ar Leopolda brēkuli.

12.             nodaļa

Atlikušo laiku pavadu, skaitīdams dienas līdz Sūzijas pārbraukšanai. Jo man viņas drusciņ pietrūkst. Un, protams, es gribu uzzināt, ko jauku viņa piedzīvojusi tur, tajā Itālijā. Jā, tas varētu būt interesanti. Tāds atvaļinājums taču vienmēr ir visādu piedzīvojumu pilns. Un tad, kad viņa tāda pilnīgi atpūtusies atgriezīsies, gan jau vairs nebūs tik pūcīga. Varbūt pat būs mīļāka nekā iepriekš, mana jaukā Sūzija. Rīt beidzot tā diena būs pienākusi. Nevaru vien sagaidīt.

Nespēju noticēt! Visas cerības pilnīgi veltas. Jo, iedomājieties tik, cienīgā kundze nav atgriezusies. Pagarinājusi atvaļinājumu par vēl vienu nedēļu, stulbā govs. Visas pārējās ir atpakaļ. Visas! Visas, ar kurām viņa bija kopā. Ikviena no viņām ir atgriezusies. Izņemot Sūziju.

“Nu, vai bija jauks atvaļinājums?” es jautāju kolēģei, kura strādā vienā kabinetā ar Sūziju.

“Brīnišķīgs,” viņa saka.

“Un kāpēc mīļā Sūzija nav atgriezusies?”

“Nu, tas tev jāpaprasa pašai mīļajai Sūzijai.”

Nekādas pretimnākšanas. Taisni neticami! Arī no pārējā eskorta ne vārda nevar izdabūt.

Tātad jāiedzer alus.

Tomēr sākumā jāapiet līkums ar Ludvigu, jo viņam nav nekādas saprašanas par specifiska veida noziegumiem. Šoreiz rezultāts ir 1:26. Un tam ir savs iemesls. Bet visu pēc kārtas. Tātad mēs savā nodabā raiti kātojam pa mežu, un piepeši viņi tur stāv mūsu priekšā Zimmerļa kungs un Flecingers. Abi sporta tērpos un ar dvieli ap kaklu. Un abiem rokās nūjas. Nordic Walking. Nokrītu sūnās un nosmejos līks. To paskatu nav iespējams aprakstīt, un neviens arī tam nespētu noticēt.

Kad jau esmu nedaudz nomierinājies un spēju piecelties, Zimmerlis man saka: “Kas tev te vispār liekas smieklīgs, dirsa tu tāds? Neko jocīgu mēs nedarām. Tikai kopjam savu veselību. Arī tev nenāktu par ļaunu, ne?

Un tad vēl pieslēdzas Flecingers: “Bez tam mēs to darām metodiski pareizi. Vispirms noskatījāmies video ar Kristīni Neireiteri un Rosi Mitermeijeru. Un viņi to dara pilnīgi tāpat.”

Patiesībā mani atkal velk pie sūnām, bet es cenšos valdīties. Labāk ierosinu aiziet pie Volfija uz vienu alu. Abi puļķotāji piekrīt.

Drīz vien viņi sēž pie Volfija, aplikušies dvieļus, un strebj bezalkoholisko alu. Ko vēl man nāksies pārdzīvot?

Vakars ir totāli garlaicīgs. Katrs kaut ko pastāsta par savu darbu, un, kad pienāk mana kārta, Zimmerlis jautā, vai Hepfla lieta jau noslēgta.

“Jā, vairāk vai mazāk,” saku. “Drīzāk jau izskatās pēc pašnāvības.”

“Ak rad pašnāvība. Jā, ir jau briesmīgi, ja cilvēks nevienam nepatīk. Īstenībā man tagad pat žēl, ka spļāvu Hepfla tartarā, kaut arī viņš man bija ļoti nesimpātisks,” nosaka Zimmerlis.

“Vēl vairāk man ir žēl brīnišķīgās ūdensprocedūru valstības,” piebilst Flecingers, knibinādamies ap savu bērnu alu.

“Kas tā par ūdensprocedūru valstību?” Mani māc ziņkāre.

“Nu taču tā, kuru es viņam iebūvēju. Pirms kādiem trim vai četriem gadiem.”

“Tu Hepflam iebūvēji ūdensprocedūru valstību?”

“Nu kā tad!” atbild Flecingers. “Ar visiem pribambasiem, ja gribi zināt. Sauna, džakuzi, tropu duša. Pat ūdensgultu viņš dabūja. Tas viss kopā saucas “Super relaksējošais ūdensprocedūru parks”.”

“Ko tu neteiksi! Super relaksējošais ūdensprocedūru parks. Viena veca cūka bija tas Hepfls!” teic Zimmerlis.

“Tieši kur tu to iebūvēji?” es turpinu izvaicāt Flecingeru.

“Super relaksējošo ūdensprocedūru parku?” izklaidīgi pārjautā ciema haltūrists.

Paloku galvu. “Jā, tieši to!”

“Viņa mājā, saprotams.”

“Precīzi kur?”

“Taču jau pagrabā. Ko tādu parasti novieto pagrabā,

J°-

“Hepfla pagrabā nekā tāda nav. Pilnīgi neka! Un vismazāk jau nu ūdensprocedūru parks,” pārtraucu Flecingeru pusvārdā, jo es taču zinu labāk. Esmu tur izložņājis katru peļu caurumu.

“Te nu gan tu, mans mīļais, kļūdies. Šis Hepfls par to veselu bagātību atdeva. Varu tev rēķinu parādīt,” ar pārākumu balsī paziņo Flecingers un atkal šņakarējas ap savu alu.

Tas nu gan man noteikti jānoskaidro. Turklāt nekavējoties. Atslēga taču vēl ir pie manis. Tā kā mans prāts izmisīgi pretojas Hepfla pašnāvības versijai, vēl neesmu atdevis atslēgu Hepfla kundzei. Un, tā kā viņa pati neuzstāja, neuzskatīju to par pirmo nepieciešamību.

Atslēdzu durvis un nekavējoties dodos uz pagrabu. Kā jau bija gaidāms, tur nekā nav. Nekādu pribambasu. Galda tenisa virsma ir vienīgais, kas varētu mudināt domas par relaksāciju. Bet tad lai mani zibens nosper! tieši aiz šīs muļķīgās galda virsmas es atrodu ieeju “Super relaksējošajā ūdensprocedūru parkā”.

Man trūkst vārdu.

Viss izskatās tieši tā, kā stāstīja glupais apkures haltūrists. Līdz smalkākajai detaļai. Visizcilākā kvalitāte un, protams, ideāla kārtība un tīrība. Tomēr drausmīgi smird pēc dūmiem. Ja precīzāk, pēc atdzisušiem dūmiem. Tas mani nedaudz pārsteidz, jo, cik zinu, Hepfls nesmēķēja. Nu labi, varbūt šajā jautājumā viņš ir līdzinājies Papam, kurš smēķē tikai tad, kad viņu moka morāliskas dabas grēmas, vai arī tad, kad ir totāli atslābinājies. Tā teikt, relaksējies. Iespējams, tā bijis arī ar Hepflu. Viņš savā “Super relaksējošajā ūdensprocedūru

parkā” laiku pa laikam izsmēķējis kādu cigareti. Pilnībā atslābinājies.

Nekur neredzu pelnutrauku. Arī neko citu tamlīdzīgu. Izņemot dažus kaunuma matus tropu dušā, te viss izskatās kā dezinficēts. Matus ielieku plastmasas maisiņā un paņemu līdzi. Tie varētu noderēt kā lietišķais pierādījums. Pieļauju, ka tie vairs nevienam nebūs vajadzīgi. Tad atlaižos ūdensgultā, jo iepriekš neko tādu neesmu redzējis. Tā šūpojas. Jauki. Tomēr būtu vēl jaukāk, ja blakus būtu Sūzija. Vai nesen satiktā sieviete ar pirmklasīgajām dirndla krūtīm. Tā sasapņojies, es iemiegu.

Nākamais rīts pienāk drausmīgs. Un ne jau tikai tāpēc, ka pamostos Hepfla ūdensgultā. Man sāp galva no dūmiem un ir piemetusies jūrasslimība. T ikai ar lielām grūtībām spēju nostāvēt uz kājām. Skaidrs, ūdensgultā tas nav man. Tā jau muļķis var palikt. Ikreiz, kad pagrozies, gulta desmit minūtes viļņojas. Nemaz nerunāsim par izkļūšanu no tāda murga.

Beidzot kaut kā tieku līdz savam kabinetam un omulīgi iekārtojos krēslā. Nu labi, nemaz tik omulīgi nav. Jo šajā draņķīgajā pašvaldības namā neviens nav spējīgs izvārīt pieklājīgu kafiju, kad Sūzijas nav darbā. Tātad es relatīvi omulīgi bez kafijas sēžu savā kabinetā, kad iezvanās telefons.

13. nodaļa

“Servus, Franci Eberhofer no Nīderkaltenkirhenes pie Landshūtes,” dzirdu klausulē.

Tas varētu būt Ginters.

“Es esmu Ginters. Atceries mani?”

“Loģiski. Līķu šķērdējs no Minhenes,” es atbildu. “Tas pats!” viņš smejas. “Dzirdi, kāpēc tev zvanu man te ir līķis.”

>

“Tavā darbā tā varētu gadīties.” Patologanatoma sacītais uz mani nav atstājis nekādu iespaidu.

“Tur nu tevi apstrīdēt nevar, taču līķis, kurš tagad ir pie manis, varētu interesēt arī tevi.”

“Mums te neviena netrūkst. Esam pilnā skaitā,” paskaidroju.

“Tas arī nav neviens no Nīderkaltenkirhenes pie Landshūtes. Viņš ir no pašas Landshūtes.”

“Tā nav mana interešu zona.”

“Tomēr uz līķa es atradu DNS no tava Hepfla. Nu, kā ir? Tagad tas ir tavā interešu zonā vai nav?”

Tā tik ir lieta! Uz Gintera sekciju galda gul līķis ar Hepfla DNS!

“Bet Hepfls jau vairākas dienas ir miris. Kā gan tur varētu būt vina DNS?”

“Redzi, mans līķis arī nav pirmā svaiguma. Varētu būt nomiris dažas stundas vēlāk par Hepflu. Bet vai nemaz negribi zināt, kurā vietā es atradu rektora pēdas?”

“Nu, nu kur tad?”

“Pakaļpusē. Tieši ģenitāliju apvidū. Un nedaudz arī uz augšstilba.”

“Tu runā par spermu?”

“Tieši tā!”

“Nu tad man vajadzīgas personālijas. Un sievietes foto.”

“Runa nav par sievieti,” saka Ginters un smejas.

Tagad vairs nesaprotu, par ko viņš runā. Un par ko smejas?

Bet tad… brālīt balto!

“Tu gribi teikt, ka tas ir vīrišķis? Un ka Hepfls bija zilais?”

“Atturēšos no šādiem secinājumiem, tas neietilpst manos darba pienākumos. Teikšu tikai to, ka man te ir vīriešu dzimuma līķis ar Hepfla spermu pakaļā. Tas arī viss. Pārējais ir tavā interešu zonā.”

Hepfls bija zilais! Tas taču visu maina! Līdz ar to viss izskatās citādi. No heteroseksuāla nesmēķētāja mums tagad izveidojas homoseksuāls smēķētājs. Ko tur lai saka? Man galva iet uz riņķi.

“Ko vēl vari pastāstīt par līķi?” es jautāju Ginteram.

“Jauns vīrietis, tā ap divdesmit, metrs astoņdesmit viens centimetrs, aptuveni septiņdesmit kilogrami. Vismaz tad, kad vēl bija dzīvs. Tagad tā vairs nav. Blondi mati, zaļas acis. Ja viņš nav bijis cukurslims, tad narkomāns gan. Bet tik tālu vēl neesmu ticis.”

“Hepfis kniebis divdesmitgadīgu puiku?”

“Varbūt viņš bija žigolo.”

“Kad zināsi ko vairāk? Par narkotikām un tādā garā?”

“Šis man nav vienīgais līķis, bet es pacentīšos. Pieteikšos, tiklīdz noskaidrošu ko derīgu.”

“Pag, man ir daži kaunuma mati. Vai vari tos apskatīt?”

“Tiešām nevaru iedomāties, kāpēc man būtu jāskatās uz taviem kaunuma matiem.”

Tie nav mani.

Ginters smejas. “Protams, bez problēmām. Kā es tos dabūšu?”

“Rīt priekšpusdienā es varētu aizbraukt uz Minheni. Tas der?”

“Vienā mierā, Franci Eberhofer no Nīderkaltenkirhenes pie Landshūtes. Līdz rītam!”

Godīgi runājot, tagad esmu kā uz mutes kritis. Hepfls bija zilais. Un neilgi pirms pēdējā elpas vilciena stājās dzimumsakaros ar kādu, kurš, iespējams, bija žigolo. Un, iespējams, arī narkomāns. Viena iespējamība pēc otras.

Cenšos sakārtot domas, bet pauris vai pušu sprāgst.

Ko darīt? Ja šo visu pastāstītu birģermeistaram vai Morāčekam, tad atkal izvirzītos jautājums par pierādījumiem. Vai tiesnesim pietiktu ar spermu? Laikam jau ne. Ak tad viņš pirms nāves vēl nokniebies, šis Hepfls? Nu un tad? Kaut kā tā teiktu Morāčeks. Savukārt birģermeistars ierosinātu man drīzāk ķerties pie satiksmes regulēšanas. Vai arī apsargāt Buengo. Kaut ko tādā garā. Nē, šobrīd

nebūtu gudri spēlēt atklātām kārtīm, jo tie abi ir visai stūrgalvīgi, var arī teikt garīgi apdalīti.

Tātad vienīgā izeja ir īstermiņa atvaļinājums. Tad es vienā mierā visu varētu izmeklēt un neviens mani novirzītu no lietas.

Tā kā šeit, Nīderkaltenkirhenē, kā jau minēju, policejiskā ziņā nekādu sastrēgumu nav, mans atvaļinājuma pieteikums ātri vien dabū apstiprinājumu. Perfekti!

Piezvanu Birkenbergeram.

“Paklau, Rūdij, es rīt būšu Minhenē. Kā tev izskatās ar laikiem?”

“Vai, tavuprāt, es to vien gaidu, ka man uzsvilpsi, kad tev ienāks prātā? Iedomājies tik, man arī ir jāstrādā! Varbūt nākamreiz tu varētu nedaudz agrāk piezvanīt, kad gatavojies braukt?”

Nu re, atkal vecie sievišķīgie stiķi.

“Jā, protams, nekādu problēmu,” saku. “Nākamā reize, kad plānoju ierasties Minhenē, būs nākamā gada vidū. Teiksim, jūlijā. Tas būs pietiekami agri paziņots?”

“Plānprātiņš tu tāds! Tātad rīt, tu saki? Apmēram ap cikiem tas varētu būt?”

Nu re, mana metode iedarbojās.

“Man obligāti jāiegriežas pie tiesu medicīnas ekspertiem, bet cikos — tas ir pilnīgi vienalga. Tā ka varu tev pilnībā piemēroties. Varam tikties pirms vai pēc tam. Kā tev labāk.”

“Vai arī varam tikties tur,” ierosina Rūdijs.

“Kur tur?” es nesaprotu.

“Nu taču pie ekspertiem. Ak, Franci, es tur neesmu bijis jau veselu mūžību. Vai paņemsi mani līdzi?” Vecais čoms izklausās pagalam satraukts. “Nu lūdzu!” viņš vēl piebilst kā riktīgs diedelnieks.

“Labi jau labi. Tad tiekamies desmitos pie ieejas.”

“Lieliski!” saka Rūdijs un noliek klausuli.

Diemžēl nevaru ierasties Minhenē norunātajā laikā, jo man ir jāgaida, līdz iemigs Rūķdegune. Tā kā esmu nokavējis pirmo vilcienu, ieripoju lielpilsētā četrdesmit piecas minūtes vēlāk. Tagad, protams, būs milzu trādirīdis no Rūdija.

Bet nē nekāda trādirīža.

Viņa vispār nav. Uzmanīgi lūkojos apkārt, taču veltīgi. Rūdiju nekur neredzu. Droši vien viņam apnika gaidīt un viņš devās prom, pie sevis nodomāju. Eju iekšā.

Izrādās, ka gaidīšana Rūdijam nemaz nebija apnikusi. Jo viņš vispār nebija gaidījis. Viņš tā vienkārši bija slājis iekšā, devies pie patologiem un pateicis Ginteram, ka esam norunājuši te tikties. Šāds skaidrojums Ginteram bija licies pietiekams. Un tagad, kad es ienāku iekšā, viņi abi ir omulīgi iekārtojušies ar kafiju un bulciņām pie sekciju galda un pļāpā.

“Ak, Franci, labi, ka atnāci, mēs jau visu izrunājām,” saka Rūdijs un iestrebj kafiju.

“Vienu kafiju?” man jautā Ginters.

Piekrītoši paloku galvu.

“Tev arī?” viņš jautā Rūdijam.

Izskatās, ka tie abi ir pamatīgi sadziedājušies.

Ginters ielej kafiju un saka: “Tad nu man tagad jāatvadās. Ziniet, šobrīd ienākušies līķi čupu čupām.”

“Jāatvadās?” visai saīdzis jautāju. “Es tikai nupat ierados.”

“Jā, bet tavs kolēģis te jau ir vairāk nekā stundu. Un viņam es visu smalki izstāstīju. Jūs taču strādājat kopā, vai ne?” saka stulbais līķu uzšķērdējs un aizgriežas.

“Viņš nemaz nav mans kolēģis!”

“Lai kā arī tur būtu, man vairs nav laika, sorry\”

“Tā nu tas nebūs!” Šķiet, dusmas mani tūlīt nosmacēs. “Tomēr būs gan!” zīmīgi nosaka Ginters un pārsviež savu zeltaino bizi pār plecu.

“Ginter!” iebļaujos no visa spēka.

Viņš apgriežas un mani uzlūko. “Jā?”

“Pirmkārt, es vispār ne ar vienu kopā nestrādāju. Sava ceļa gājējs, tā teikt. Un, otrkārt, tu man tagad izstāstīsi visu pēc kārtas. Jo tikai tā iemesla dēļ es esmu šeit.”

“Kā tad! Tūlīt es visus tos mēslus klāstīšu vēlreiz, Franci Eberhofer no Nīderkaltenkirhenes pie Landshūtes. Iesaku jums abiem turpmāk visu savā starpā kārtīgi izrunāt. Un tagad man vairs nav laika, nolādēts!”

“Bet kaunuma mati!” es iesaucos. “Vai vismaz vari aplūkot manus kaunuma matus?”

“Šobrīd ne. Uzraksti uz maisiņa savu vārdu un noliec uz rakstāmgalda. Servus!” Un prom viņš ir.

Rūdijs lūr grīdā.

“Labi, aiziet,” viņš saka, uz mani nepaskatījies. Novietoju kaunuma matus tā, kā bija vēlēts, un kopā ar dirsu Birkenbergeru izeju ārā uz ielas. Manas plaukstas ir savilktas dūrēs. Es varētu sadot viņam pa zobiem.

“Tev vienkārši vajadzēja ierasties laikus, tad nekas tāds nebūtu noticis,” Rūdijs saka savā pārmetošajā laulenes toni.

“Kā tev vispār ienāca prātā iet tur iekšā? Tu taču vairs neesi policists. To jau esi aizmirsis? Kā tu to varēji apgalvot?”

“Es nevienam neko neapgalvoju. Tikai pateicu, ka man te ar tevi norunāta tikšanās. Un tas jau nebija melots.”

“Nu labi, lai tas paliek. Labāk saki, ko patologanatoms tev pastāstīja,” saku, jo mana interese par nāves gadījumu ir daudz lielāka nekā muļķīgā strīdēšanās ar muļķīgo Birkenbergeru. “Nu tak runā!”

“Tagad, lūdzu, izmaini sejas izteiksmi, Franci. Jo es tev visu uzrakstīju,” bilst Rūdijs, sniedzot man lapiņu.

Viņš man visu esot uzrakstījis! It kā tas būtu bijis vina uzdevums!

“Turklāt,” Rūdijs piebilst un izvelk no jakas kabatas mirušā puiša fotogrāfiju, “Ginters man iedeva arī foto.”

Ginters man iedeva arī foto! Tūlīt vemšu.

Man lēnām jānomierinās, citādi nekur tālu netiksim. Dziļi ieelpoju.

Un tā pamazītiņām, kamēr dusmas pāriet, es uzzinu šo to interesantu. Piemēram, to, ka mirušais bijis narkomāns un ka tieši narkotikas viņu nogalinājušas. Pārdozēšana. Zelta šāviens, un gatavs. Divdesmit gados! Nu ļoti gudri, mans mīļais!

Puisi sauca Marsels Buhheims. Līķis tika atrasts mazdārziņu kooperatīvā, kas iekārtots netālu no dzelzceļa stacijas. Precīzāk dārza mājiņā, kuras īpašnieki mirušo

nepazīst. Viņš jau apmēram nedēļu bija miris, kad beidzot tika uziets. Nekādu vardarbības pēdu, nekādu aizdomīgu šļirču. Kaut gan tas neizslēdz, ka tādas tur bijušas. Vairāk neko Rūdijs nezina, jo ari Ginters vairāk neko nezina.

“Te ir minēta vieta, kur atrasts līķis,” saka Rūdijs. “To mums vajadzētu apskatīt.”

“Un kā tu, gudriniek, iedomājies to izdarīt?”

“Nu, tu varētu dabūt orderi.”

Klusēju.

“Ak, ļauj, es uzminēšu. Morāčeks tev aizliedzis izmeklēt šo lietu.”

Klusēju.

Rūdijs smejas. “Eberhofer, Eberhofer,” viņš ņirdz man tieši sejā.

Es varētu vinu nošaut.

“Nu labi, tad ņemšu šo lietu savās rokās,” Rūdijs pašpārliecināti nosaka.

“Kā tu to domā?” es beidzot ierunājos.

“Vienkārši lieta būs manā zinā. Tātad ko vēl mēs zinām?”

“Ko vēl mēs zinām? Piemēram, personiski es zinu to, ka tā vispār nekādā ziņā nav tava daļa. Tā ir tikai mana lieta, un viss!”

“Nu, laikam jau gluži tava lieta tā nav. Ja tā padomā, tad Morāčeks…”

“Nu labi, labi. Pieņemsim, ka žigolo bija kāda saistība ar Hepflu. Vienīgais, ko mēs zinām: viņiem bija kopīga darīšana vēl pirms tam, kad katrs pats par sevi atvadījās no dzīves.”

“Un ko mēs zinām par pašu Hepflu?”

“Neko daudz. Viņam pagrabā ir ūdensprocedūru templis,” es negribīgi sāku stāstīt.

“Tas nav nekas nosodāms,” smejas Rūdijs. “Un arī nekas neparasts šajās aprindās.”

“Tev labāk zināt.”

“Ir vēl kas?”

“Hepfla māsa manto pilnīgi visu, bet viņai ir dzelžains alibi,” turpinu izklāstu.

“Tātad garām?”

“Tā nu tas ir. Jā, un skolā katrs otrais apgalvo, ka būtu vēlējies nogalināt rektoru.”

“Ak, mīļie mazulīši…”

“Ne tikai skolēni.”

“Kolēģa noslepkavošana? Vai tas tā varētu būt?” Purinu galvu. “Tam nu gan es neticu. Viņi Hepflu vienkārši nevarēja ciest. Bet slepkavība? Nē, to es nespēju iedomāties. Variants ar žigolo šķiet tuvāk patiesībai.” “Vai vēl ir kādi liecinieku izteikumi?” Rūdijs ir uzdevuma augstumos.

“Kaimiņiene saka, ka naktīs Hepfls dažkārt izbraucis ar taksi. Bet takšu dispečeri par to neko nezina.”

“Aha,” nopūšas Rūdijs un apsēžas uz soliņa.

Esam izlāčojuši cauri vai pusei Minhenes, un mani moka bezdievīgas slāpes. Derētu viens alus. Šādu priekšlikumu Rūdijs uztver pozitīvi. Dodamies uz alus dārzu, kurš atrodas turpat aiz stūra.

“Bet ja nu Hepfls nemaz nav pasūtījis taksi? Ja nu kāds, teiksim, Landshūtē, ir iekāpis taksī un ar to tad aizbraucis pie Hepfla? Tad tas takšu centrāles kompī nemaz neparādās, vai ne?” spriež vecais viltnieks Birkenbergers.

Tā varētu būt. Iespējams, Hepfls nekur nav braucis. Drīzāk kāds ir braucis pie viņa. Jā, tieši tik vienkārši.

Pēc tāda svarīga soļa izmeklēšanas gaitā mēs sajūtamies izsalkuši. Rūdijs sev pasūta siera sacepumu, es gribu ceptu šķiņķi ar sīpoliem sinepju mērcē un rupjmaizi.

Mmm, poēzija.

Siera sacepums, izrādās, nav garšīgs. Kā gan citādi! Bet mana dakšiņa jau ir gatavībā.

“Vai zini, ko tas viss man atgādina?” jautā Birkenbergers, žēlīgām acīm raudzīdamies manā šķīvī.

“Nē.”

“Sedlmeijera slepkavību atceries? Vai arī to mūsu beigto modes guru. Kā viņu sauca?”

“Mošhamers.”

“Jā, patiešām,” saka Rūdijs un iemoka sevī siera gabalu. “Mošhamers un Sedlmeijers arī labprāt spēlējās ar tādiem jautrajiem puisīšiem.”

Nevaru neiedomāties par Mošhameru Līželi. Viņa kopā ar jautro puisīti tāda ainiņa izraisa smieklus.

“Var jau būt,” saku.

“Varu saderēt, ka ar Hepflu bija tieši tāpat. Viņš tam puikam nesamaksāja. Vispirms izknieba un tad nesamaksāja. Jā, tā būs bijis. Un tad kundziņam pārdega drošinātāji. Tas ir pavisam loģiski. Jo vairāk, ja viņš lietoja narkotikas.” Nu jau Birkenbergers ir pamatīgi iekarsis.

“Ko neteiksi? Un es domāju, ka tu, nabadziņš, esi apkrauts ar darbiem pāri galvai. Vienā vienīgā stresā. Kā tu vispār kam tādam atrodi laiku?” es nosaku un pamāju viesmīlei.

“Tev, Eberhofer, man vienmēr atlicināsies nedaudz laika. Mēs šo lietu zibenīgi atrisināsim. Mēs abi. Tu redzēsi! Tieši tāpat kā Maljorkā. Vai vēl atceries mūsu četrkāršo slepkavību?” Rūdijs sapņaini skatās tālumā.

Viesmīle ir klāt, un mēs samaksājam.

“Vai jums garšoja?” jaunkundze jautā, saņemot naudu.

“Siera sacepums bija sūdīgs,” atbild Rūdijs.

“Droši vien jums taisnība,” viņa saka.

“Nūja,” saka Rūdijs, kad jau esam uz ielas. “Es tagad dažas dienas būšu Kanāriju salās. Liktenīga afēra, var teikt. Bet, tiklīdz atgriezīšos, nekavējoties parūpēšos par mūsu ģimenes dārziņu. Pa to laiku vari kaut ko uzsākt ari pats.”

Tā nu mēs atvadāmies.

14. nodaļa

Ar “uzsākšanu” nemaz tik gludi neiet. Jo atskan zvans no Landshūtes policijas iecirkņa: viņu iecirknī tagad plosoties gripa, tāpēc Hincs un Kuncs zaudējuši darbspēju. Tieši Landshūtes kāzu laikā, kad jebkurš vīrs ir zelta vērts! Saprotams, arī es.

Nekādā gadījumā negribu doties uz Landshūti un saķert kaut kādu nolādētu gripu. Kas vēl nebūs?

Tomēr tas tiek formulēts kā dienesta pavēle un tur neko nevar darīt. Mans atvaļinājums tiek atcelts. Jāierodas rīt no rīta, sešos trīsdesmit.

Kad nākamajā rītā pašā agrumā braucu uz Landshūti, lai uzcītīgi pildītu savus jaunos darba pienākumus, gāž kā ar spaiņiem. Debesu tēvs raud, tā vienmēr agrāk apgalvoja Omē. Laikam jau viņš apraud mani. Jo viņam ir sāpīgi uz mani noraudzīties. Arī pats tikko valdos.

“Tagad sataisiet priecīgāku seju,” saka priekšnieks, tikko esmu ienācis pa durvīm. Viņš ir ietērpies zeķbiksēs un spicpurnu kurpēs ar sprādzēm. “Galu galā mēs visi atrodamies vienā laivā, vai ne? Visi par vienu un viens par visiem, tā es vienmēr saku.”

Priekšnieka smiekli skan kā gaļas āmuriņa cirtieni. Izbrīnā paskatos uz viņu. Pieļauju, ka viņš to pamana, tāpēc saka: “Šodien televīzijas filmēšana. Man jāuzstājas kā starpniekam. Praktiski būšu starp kāzām un policiju.”

Ietērpu tas izskaidro, bet manu garastāvokli neuzlabo ne par gramu.

Ienāk kāds kolēģis, kuram uniforma ir daudz par mazu. Izskatās, ka viņš to valkājis jau tad, kad gājis pie iesvētības. Zeķbiksis domā pavisam citādi: “Brīnišķīgi, Štopfer! Guļ kā uzliets!”

Ja kādam ir uzvārds Štopfers, tad viņam jau tāpat ir pietiekami daudz problēmu. Vai gan tām vēl būtu jāpievieno šī uniforma?

“Eberhofers,” stādos viņam priekšā, galvenokārt aiz līdzjūtības.

“Štopfers,” šis atbild. “Bet visi mani sauc par Kārlu.”

Paldies Dievam!

“Es esmu Francis.”

Tad priekšnieks atkal iejaucas: “Eberhofers ir nedaudz sapīcis, jo viņam tagad te jāizpalīdz, vai ne, Eberhofer? Bet šobrīd mēs uzaicinām talkā mūsu cilvēkus no visām vietām. Štopfers, piemēram, ir kriminālistikas eksperts, vai ne, Štopfer? Taču arī viņam tagad jābūt te. Neko nevar darīt.”

Tas izskaidro uniformas misēkli.

“Un tagad jūs abi kopā dosieties patruļā. Ceru, ka labi sastrādāsieties,” nosaka gaļas cirvītis un steidzīgi aiziet.

Turpmākajās dienās nebeidzami jautri spīd saulīte, kas diemžēl nenovēršami noved pie tā, ka svētki negrib

beigties. Vecpilsēta gan optiski, gan akustiski līdzinās futbola laukumam. Līdz vēlai naktij visās mazajās ieliņās notiek svinības un miljons cilvēku nepārtraukti pārvietojas. Lielais vairums no viņiem — piedzērušies. Svētkiem beigas nav redzamas, un beidzot pienāk brīdis, kad sāku neieredzēt vīriešus zeķbiksēs. It īpaši, ja viņi vicina karogus vai met salto.

Karls ir visai patīkams cilvēks, un citos apstākļos mēs pat būtu sadraudzējušies. Bet mani visa šī atmosfēra ir saniknojusi tā, ka nekādas pozitīvas emocijas manī nerodas.

Klāt lielā Sūzijas atbraukšanas diena! Par naktsmaiņu vispār nav ko domāt.

“Klau, Kari! Šodien man pavisam noteikti četros ir jātiek uz mājām. Ģimenes lieta. Vai varēsi papatrulēt viens:

Karls ir bailīgs cilvēciņš. Nekāds varonis no viņa neiznāktu. Nē, nekādā ziņā ne. Tāpēc arī saņemu tādu atbildi, kādu biju gaidījis.

“Jā, manis pēc tu, Franci, vari braukt mājās. Bet, ja priekšniecība uzzinās, tad gan velns būs vaļā. Tu taču

• » zini.

“Ej nu, kā gan priekšniecība varētu uzzināt? No manis jau nu noteikti ne. Un no tevis taču arī ne. Bet, ja tu satiec kādu kolēģi, vienkārši vari pateikt, ka esmu aizskrējis uz tualeti.”

Tik pārliecinošiem argumentiem Karls nespēj iebilst. Tātad varu braukt. Brīnišķīgi.

Pats par sevi saprotams, ka nedrīkstu tāpat vien iebrāzties pie Sūzijas kabinetā. Tad jau varētu padomāt, ka esmu viņu vaktējis. Nē, drīzāk visam jāizskatās pēc nejaušības. Tad, kad viņa pēc darba beigām ies gar manu kabinetu, es vienkārši varēšu uzsaukt: “Nu, Sūzij, kā bija atvaļinājumā?” Kaut kā tādā veidā.

Tātad izliekos, ka man kaut kas steidzami jāpadara savā kabinetā. Durvis atstāju vaļā. Tā es parasti daru, lai vismaz kaut ko no pasaules uzzinātu.

Precīzi piecos sēžu pie sava rakstāmgalda, nāvīgi ieracies darbos, un gaidu. Dzirdu veramies Sūzijas kabineta durvis un papēdīšu klaboņu. Man tuvojas pašvaldības dāmu pļāpāšana un smiekli. Nez kāda velna pēc šodien viņas nolēmušas pamest ēku lielā barā.

“Hei, Sūzij! Atkal uz laukiem?” uzsaucu savai saulītei, kad viņa nonākusi man tieši pretī.

“Tā gan izskatās!” viņa atsmej. Un dodas tālāk.

Varu nokrist pie zemes beigts. Sūzija iet tālāk! It kā manis vispār nebūtu!

Pielecu kājās un pieskrienu pie loga. Sieviešu pulks tieši šajā mirklī izsoļo ārā pa durvīm. Sūzijai ir jauni mati pakāpeniski apgriezti un gaišāki. Kā spilgtā saulē izbalējuši. Skaisti. Un izaicinoši. Mugurā raiba vasaras kleitiņa ar pavisam šaurām lencītēm. Iespējams, kāda no itāļu lupatām. Neesmu viņai tādu redzējis. Ļoti skaisti. Brūni pleci. Satriecoši. Un jaunas sandales. Uh! Viss trāpīts desmitniekā.

Un viņa tā vienkārši aiziet man garām! Kad speciāli viņai par godu esmu ātrāk atbraucis no dienesta! Un nabaga Kārlu atstājis briesmīgajā Landshūtes vecpilsētā. Vienu pašu likteņa varā.

Sūzija tā vienkārši paiet garam. Ko viņa vispār iedomājas!?

Pēc vakariņām un līkuma ar Ludvigu (rezultāts 1:17, jo niknums ir lielisks dzenulis) eju pie Volfija. Daļa manis cer tur ieraudzīt Sūziju, otra daļa vienkārši vēlas nodzert niknumu. Sūzijas vietā satieku Flecingeru. Viņš sēž pie letes, uz deguna uztupinājis acenes. Tas nu gan ir kas jauns!

Vispirms ieņemu krietnu malku alus, tad jautāju: “Kopš kura laika tev ir brilles?”

“Kopš šodienas. Man jau galva reibst, bet optiķis teic, ka tuvākajās dienās tas pāriešot,” Flecingers paskaidro. “Es nemaz nezināju, ka tev ir vājas acis.”

“Vēl pirms pāris dienām arī es nezināju.”

“Un kas tad notika pirms pāris dienām?” gribu noskaidrot.

Flecingers nedaudz pakautrējas, bet tad klāj vaļā: “Tātad viss sākās ar to, ka Marija paziņoja viņai esot man pārsteigums.”

“Izklausās labi.”

“Sākumā tā arī bija. Viņa noģērba naktskreklu un tāda stāvēja man pretī. Pilnīgi plika.”

“Vel joprojām izklausās labi,” secinu.

“Es protams uzreiz nodomāju: sekss! Tas arī būs solītais pārsteigums. Jo, zini, Marija parasti nav pārāk mudīga uz tādām lietām. Dritvai kociņ, tik tiešām traks pārsteigums! Un tā viņa tur stāv.”

“Vai tam būs turpinājums vai tas arī bija viss?”

“Viņai pie krūtsgaliņa bija kas pieķēries, un es centos to notraukt. Taču tas nebija nekāds gruzis! Tas bija krūtsgala pīrsings, nolādēts!”

“Marijai ir krūtsgala pīrsings?”

“Nu jau vairs ne.” Flecingers nopūšas.

To es saprotu. Stulbi sanācis, ko tur vairāk teikt. Un tāpēc tagad tās brilles.

“Jā, diezgan dumji,” nosaku.

“Tev jau viegli tā runāt. Bet man ir presbiopija, kā teica acu ārsts. Vecuma tālredzība. Vai vari iedomāties? Vecuma tālredzība, augstais Dievs!”

Flecingers ir tikpat vecs kā es. Acu ārsts ir dirsulis.

“Arī man kas tāds vienreiz bija,” saku, lai draugu nedaudz uzmundrinātu. “Reiz pasveicināju betona maisītāju ielas pretējā pusē. Jo man likās, ka tas ir mūsu Milmanis.”

Flecingers izmoka smaidiņu. “Tad jau tu esi tuvredzīgs. Bet, kad iestājas vecuma tālredzība, tad esiet sveicinātas, vecumdienas!”

Tas mani satrauc vēl vairāk, tas nu jāatzīst. Tikai tā man vēl tagad trūka. Izdzeru alu un eju mājās.

Nākamajā dienā pa visu vecpilsētas burzmu nejauši satiekam Hepfla kundzi. Viņa ir kopā ar dažiem cilvēkiem un lieliski izklaidējas.

“Ak, Eberhofera kungs! Cik jauki jūs ieraudzīt uniformā. Vai ir kādi jaunumi?” Viņa man uzsmaida. Patiesībā viņa uzsmaida nevis tieši man, bet vairāk tā kā Karlam. Tikpat veiksmīga ir arī atgriezeniskā reakcija.

“Iepazīstieties, mans kolēģis Štopfers,” es saku.

“Karls,” viņš piebilst, un Hepfla kundze iesmejas.

Tad atceros muļķīgo atslēgu. Viņas brāļa mājas atslēgu. Oficiāli taču šī lieta jau ir izbeigta.

“Izskatās pēc pašnāvības.”

Hepfla kundze piekrītoši paloka galvu. “No tā arī baidījos.”

“Šobrīd atslēgas nav man klāt, bet tuvākajās dienās es varētu…”

“Nē,” viņa mani pārtrauc. “Tas nav vajadzīgs. Es tik un tā te esmu pēdējās dienas, Eberhofera kungs. Tad došos atvaļinājumā. Un tad jau man to nevajadzēs. Piezvanīšu, kad atgriezīšos.”

Novēlu viņai labu atpūtu, un mēs atvadāmies.

“Satriecoša sieviete,” saka Karls, kad Hepfla kundze ir aizgājusi. “Vai brīva?”

Paskat tik, kāds karstasinīgs Karliņš! Laikam Amora bulta trāpījusi.

Pamazām es pa īstam sadraudzējos ar Štopferu. Viņam nav ģimenes, viņš ir neprecējies tāpat kā es, un pēc darba mēs mēdzam iedzert pa alum. Tā pamatīgi iedzeram pēc mūsu pēdējās kopīgās darbadienas. Izmaksāju es, jo galu galā viņš pilnīgi nesavtīgi mani atlaida no dežūras Sūzijas atgriešanās vakarā. Tas, ka viss sanāca tik sūdīgi, nekādi nav Karla vaina. Samaināmies ar telefona numuriem un solāmies palikt sakaros. Tad viss Landshūtes kāzu trakums ir cauri.

Kad nākamajā rītā dodos uz darbu, mans pirmais gājiens, protams, ir uz Sūzijas kabinetu. Ne jau viņas dēļ. Mani pievilina kārdinošā kafijas smarža, kas nāk no viņas kabineta.

“Sveika, Sūzijpelīte,” saku ieejot.

Sūzija noraidoši atvicinās ar roku, un es pamanu, ka viņa runā pa telefonu.

“Tātad esmu jau pieteikta?” viņa jautā klausulē. “Labi, tad ceturtdien. Uz sadzirdēšanos.”

“Brīt, Franci,” Sūzija sveicina, nolikusi klausuli. Viņas balss ir draudzīga, tomēr ne sirsnīga.

“Kur tad tu tagad esi pieteikta?” es jautāju un pievēršos kafijas automātam.

“Tautas universitātē.” Sūzija mundri izstaipās krēslā.

“Un ko tādu labu tu darīsi Tautas universitātē?”

Man prātā tūlīt ienāk keramikas pulciņš vai kulinārijas kursi. Varētu būt arī gleznošana. Kaut gan es neticu, ka Sūzija varētu gleznot. Manuprāt, viņa tam ir pārlieku neveikla.

“Uz itāļu valodas kursiem.”

“Itāļu valodas kursi?” pārjautāju. “Tu nedomā, ka tas ir nedaudz pārspīlēti? Man liekas, atvaļinājums ir atvaļinājums, bet lai tāpēc mācītos valodu…? Nu nezinu.”

“Tev arī nemaz nav jāzina, pietiek ar to, ka es zinu,” Sūzija nosaka un pievēršas monitoram.

Lai man nebūtu te jāstāv kā tādam muļķim, taisos, ka tieku.

Itāļu valoda taisni jāsmejas! Viņa domā: ja kopā ar savām vistām reiz bijusi Itālijā, tad uzreiz jāiztaisās par baigo gudrīti. Labs joks.

15. nodaļa

Dodos uz rakšu centrāli. Jānoskaidro, kas devies nakts braucienos pie HepHa. Tur satieku to pašu jauno sievieti, kura bija iepriekš. Diemžēl šodien viņa nav iespīlējusies dirndlā, bet dekoltē vienalga ir pirmklasīgs. Pastāstu viņai par savu izmeklēšanu.

“Varbūt varat minēt datumu?” Viņa paskatās uz mani ar savām lielajām acīm.

Es raugos uz viņu no augšas. Patiesi lielisks dekoltē.

“Nav ne datuma, ne laika. Katrā gadījumā nekā precīza,” saku. “Vienīgais zināmais ir vārds un adrese. Un tas, ka brauciens noticis pēc pusnakts.”

“Uzrakstiet!” viņa saka.

“Ko tieši?”

“Nu to savu adresi.”

Sieviete sniedz man lapiņu un pildspalvu. Man trūkst vārdu.

“Jūs gribat manu adresi?”

“Ne jau jūsu! To, par kuru man jāaptaujā šoferi.”

Ak to. Esmu nedaudz vīlies.

“Nu protams. Tas bija tikai joks,” saku un uzrakstu prasīto.

Vina smaida.

“Varbūt kādreiz varam kur aiziet iedzert kafiju, mēs abi smukulīši?” vaicāju, sniegdams viņai lapiņu. Vārdi pavisam patvaļīgi plūst man pār lūpām.

“Nesanāks,” sieviete saka un atmet atpakaļ savus matus. Tie iemirdzas sarkanbrūni zeltaini.

“Kāpēc ne?”

“Man ir draugs.”

“Man arī. Pie tam vairāki.”

Viņa smejas. Tad iezvanās viņas telefons.

“Piezvaniet man pēc dažām stundām,” viņa saka. “Līdz tam laikam droši vien jau būšu aptaujājusi visus sorerus.

“Brīnišķīgi!”

Pusdienu laikā Sušija sēž man klēpī un smaida savu vissaulaināko smaidu. Vienrocīgā ēšanā jau esmu uztrenējies gluži vai nepārspējams.

“Ušija būs bēdīga, kad viņu atkal vedīs prom,” saka Paps. “Viņa pie mums ir tik labi iedzīvojusies.”

“Tur nu nekā nevar darīt. Tāda ir dzīve, vai ne, Sušij?” saku.

Mazā priecīgi iesmejas, jo viņai ļoti patīk, ka es ar viņu runājos. Brīžiem viņa smejas pavisam skaļi.

“Kāpēc tu viņu sauc par Sušiju?” Paps grib zināt. “Tāpēc, ka tas viņai lieliski piestāv,” paskaidroju un iestumju sev mutē kartupeli. “Turklāt,” turpinu gremodams, “Ušija ir mammas vārds. Un tā tas arī lai paliek.” Paps smejas. Klusi un krekšķīgi. Tad viņš pieceļas, kaut šķīvis noēsts tikai pusē.

“Kas viņam atkal lēcies?” man uzbļauj Ome.

Paraustu plecus. Un tad pa atvērtajām ārdurvīm dzirdu šķiltavu klikšķi. Skaidrs, Paps atkal pīpē kāsi. Pēc tik ilgiem gadiem viņš joprojām vēl sēro pēc mammas. Neticami.

Kad galds ir nokopts, izeju dārzā. Paps sēž savā šūpuļkrēslā, jau paspējis izpīpēt vienu kāsi. Iesēdinu viņam klēpī Rūķdeguni.

“Kad vācu valodas kursi beigsies?” gribu zināt.

“Nākamajā nedēļā.”

“Vai Panida jau ir kaut ko iemācījusies?”

Paps piekrītoši paloka galvu. “Viņa jau māk paprasīt, cik maksā gaļa. Un kur atrodas aptieka. Un kā nokļūt līdz lidostai.”

“Tas par lidostu ir svarīgi,” saku. “It īpaši cilvēkam, kurš dzīvo kopā ar Leopoldu.”

Papa seja satumst. Bet man jau arī laiks doties tālāk.

Vakarā piezvanu taksu centrāles zaķim.

“Vēl paspējāt mani noķert,” viņa saka. “Mans darbalaiks beidzas.”

“Varbūt tomēr kafiju? Tādu pavisam maziņu?”

“Nav variantu,” viņa smejas. “Tātad man vēl neizdevās parunāt ar visiem šoferiem, bet tas, ko līdz šim esmu uzzinājusi, tas pats vien ir. Visi pasažieri braucienu uzsākuši no taksometru galvenās stāvvietas. Tikai jauni vīrieši. Bet pēdējā laikā tas bijis viens un tas pats puisis. Blondi mati, gara auguma un slaids. Vai tas kaut ko var palīdzēt?”

“Varbūt vēl kādas īpašas piebildes?”

“Nomācošais vairākums izteica minējumu, ka puisis bijis žigolo. Viņiem tur vienmēr arī bijis jāgaida. Apmēram divdesmit minūtes, varbūt pusstundu. Tad puisis atkal devies atpakaļ.”

Bingo!

Pēcpusdienā man piezvana Birkenbergeru Rūdijs, un izrādās, ka viņš nebūt nav slinkojis, brālīt balto!

“Tu neticēsi, ko es atklāju,” čoms iegavilē klausulē.

Tad uzzinu, ka viņš nupat bijis mazdārziņu kooperatīvā. Mājiņas īpašniekus sauc Zengeri. Patīkams laulāts pāris, kurš tūlīt ielūdzis Rūdiju uz kafiju. Kā to iespējams panākt, viņš neatklāj. Ne arī to, ko viņš tur darījis. Tas esot profesionāls noslēpums. Blēdis tāds! Katrā gadījumā Rūdijs uzzinājis, ka Zengeru juniors tieši šobrīd atrodas detoksikācijā. Apgabala slimnīcā Mainkofenā, ja gribam būt precīzāki. Starp citu, jau ceturto reizi.

Šļirci viņš arī atradis, šis Rūdijs. Tā bijusi zem kāda vaļīga grīdas dēļa. Ietīta folijā. Interesanti, kā viņš pie tās ticis? Vai izurķējis to paralēli kafijas dzeršanai un tērzēšanai?

Lai nu kā, tagad esmu būtisku soli ticis uz priekšu. Rūdija vārdiem runājot: mēs esam tikuši būtisku soli uz priekšu. Nu labi.

Tā kā pēcpusdienā viss ir mierīgi un tik un tā nav ko darīt, aizbraucu uz Mainkofenu. Ar savu dienesta apliecību noteikti bez aizķeršanās tikšu iekšā, un nevienam nebūs nekādu jautājumu. Sēžos savā trafaretētajā auto un dodos ceļā.

Viss ir tieši tā, kā biju domājis, un jau pēc maza brītiņa sēžu pretī jaunajam Zengeram. Puisis zina par mirušo no dārza mājiņas, tas esot bijis viņa draugs. Viņš ir gatavs līdzdarboties, tomēr sākumā saruna īsti nevedas, katru vārdu no viņa jāizvelk kā ar knīpstangām.

“Kā jūs iepazināties, tu un Marsels?” jautāju.

Puisis rūgti iesmejas un pieceļas. Tad atspiežas pret sienu un skatās laukā pa logu. Tas ir aizrestots.

“Tas bija te. Apmēram pirms diviem gadiem. Uz detoksikāciju. Likteņa ironija.”

“Aha. Un ko jūs darījāt tavu vecāku dārza mājiņā?” “Tur mēs šad un tad pārnakšņojām, ja negribējās iet mājās.”

“Jūs apreibinājāties un tad likāties gulēt?” gribu zināt detaļas.

“Jā, tieši tādā kombinācijā.” Viņš uztin smēķi un aizdedzina.

“Vai tavi vecāki neko nenojauta?”

“Nē, tik tālu vinu horizonts nesniedzās.”

“Vai pazīsti arī Marsela ģimeni?”

“Tik tuvi tomēr nebijām. Mums drīzāk bija šauru interešu kopība. Cik zinu, tad bija tikai māte.” Viņš paskatās pa logu un dziļi ievelk dūmu. “Nē, pag, pavisam nesen Marsels kaut ko stāstīja par savu senci, man tā šķiet. To gan viņš veselu mūžību nebija redzējis. Smaga bērnība un tādā garā»” Viņš smejas. “Un tad papucis pēkšņi parādījies un sataisījis traci. Kaut kā tādā garā. Tā īsti nemaz nevaru atcerēties.”

“Jo biji pamatīgi apreibinājies.”

«'-T-'* V -I»

tieši tā!

“Kur dabūjāt naudu narkotikām?”

“No kniebieniem.”

“Abi bijāt žigolo?”

“Ir tikai divas iespējas: zagt vai kniebties. Zagšanai mēs bijām par dumju.”

“Jūs pirka Hepfls no Nīderkaltenkirhenes?”

Viņš mani uzlūko. “Kā tā?”

“Jā vai nē?” es runāju īsi.

“Jā un nē. Sākumā viņš pirka mūs abus, bet beigās tikai Marselu. Viņš Hepflam bija iepaticies. Tas bija skarbi. Mani atstūma. Nolādēts!” Viņš piespiež izsmēķi pret sienu tā, ka nošķīst dzirksteles. “Kāpēc tas ir tik svarīgi? Vai tam ir kāds sakars ar Marsela nāvi?”

“Kas tieši notika todien, kad viņš nomira?” “Nolādēts, es nezinu!”

“Tagad saņemies, puisīt! Un pacenties vismaz kaut ko atcerēties.”

“Šķiet, ka Marsels bija pie Hepfla. Katrā gadījumā viņš atgriezās ar kaudzi naudas.”

“Kur atgriezās?”

“Nu tak pilsētas parkā. Tur mēs vienmēr apgrozījāmies.”

“Un tad? Sapirkāties savus mēslus?”

“Tieši tā!”

“Kur?”

Viņš smejas. “Atturēšos.”

“Nu labi. Un pēc tam? Tūlīt gājāt uz dārza mājiņu?” “Jā, tūlīt uz dārza mājiņu, un viss notika!” Viņš atkal apsēžas. Un skatās man tieši virsū. Viņa seja ir sniega

baltumā. “Nākamais, ko atceros, man trūka gaisa. Tāpēc gāju ārā.”

“Uz kurieni?”

“Kas to lai zina? Klīdu pa ielām.”

“Un Marsels?”

“Kad devos prom, viņš aizmiga.” Zengers nodur skatienu.

“Un tālāk?”

“Nākamajā dienā atkal tur aizgāju…”

“Un viņš jau bija miris.”

Puisis piekrītoši paloka galvu. Un tad sāk raudāt. “Mani pārņēma tāda panika… Vienkārši aizmuku no turienes.”

“Tālāk!”

“Pārnācu mājās pie vecākiem, un viņi teica, ka atkal vajag detoksāciju. Ko viņi no tā visa saprot! Nolādēts!” Uzlieku roku viņam uz pleca. Viņš to nokrata nost un pārbrauc ar piedurkni pāri sejai.

“Kāds tam visam sakars ar Hepflu?” tagad viņš jautā. “Tāds, ka Hepfls tagad ir pagalam.”

Puisis velta man ātru skatienu.

“Vai Marsels būtu varējis Hepflam ko nodarīt?” tagad jautāju es.

Viņš smejas. Tādus ironiskus smieklus. “Nekad! Neviens nenokauj slaucamu govi.”

“Vai Hepfls bija devīgs?”

Viņš piekrītoši paloka galvu.

Pauze.

“Vai jūs zināt, ka viņš iepriekš bija mans rektors?” Zengers zīmīgi paskatās uz mani.

“Hepfls bija tavs rektors un tevi…?”

Puisis atkal piekrītoši paloka galvu.

“Kā viņš jums paziņoja, kad…”

“Bija noteikti termiņi. Katru reizi no jauna sarunājām, kad bijām gatavi. Gluži kā pie zobārsta.”

Gluži kā pie zobārsta. Nespēju noticēt.

“Vai ir vēl kas, kam būtu kāda nozīme?”

“Vispār nekam vairs nav nekādas nozīmes. Skaidrs? Marsels ir pagalam. Un es esmu nākamais.”

“Šobrīd tu esi te.”

“Bet te es nepalikšu.”

“Vai tas ir paziņojums par pašnāvību?”

Viņš smejas. “Vai par kaut ko tādu ir jāpaziņo iepriekš?”

“Kā tu domā: vai Marsels pats sev atņēma dzīvību?” “Tā nebija nekāda vērtīgā dzīvība, ko viņš sev varēja atņemt.”

Ienāk medmāsa. “Nu gan pietiks,” viņa saka, norādot uz savu rokaspulksteni.

Es atvados. Atmosfēra gan te ir nožēlojama.

16. nodaļa

Kad atgriežos mājās, dvēsele man ir savandīta. Šajā Heptta lietā ir kaut kas tik sasodīti pretīgs… Par laimi, Omei ir lielisks radars. Ja Francim ir nelāgi ap dūšu, viņa to jūt kilometriem tālu pat pret vēju. Nu Ome izbur no sava priekšauta kabatas divas brīnišķīgas dāvanu kartes. “Ķeizarpirts” dāvanu kartes.

Paps pavisam noteikti grib mums līdzi. Tātad mēs gaidpilni stāvam pie kases: Paps, Ome ar kapuci uz acīm un es ar Rūķdeguni uz rokām. Rūķdegunei ieeja par brīvu, jo bērniem līdz divpadsmit gadu vecumam nav jāmaksā. To Ome zina pilnīgi droši un, tā kā gadu gaitā ir sarukusi līdz bērna lielumam, šo priekšrocību bezkaunīgi izmanto. Viņa stāv, pagriezusi muguru pret kasieri.

“Divi pieaugušie un divi bērni?” viņa jautā.

Paps piekrītoši paloka galvu.

“Zem divpadsmit gadiem?”

Paps piekrītoši paloka galvu.

Mēs iegūstam bezmaksas biļeti, un Ome ir priecīga. Godīgi runājot, nekāda šmaukšanās klasiskā nozīmē nav notikusi, jo Ome arī uzvedas tā, it kā viņai vēl nebūtu divpadsmit. No kaskādes kanāla vairs nav izdabonama. Traucas pa virāžām, spiegdama no sajūsmas. Labu laiku viņā nolūkojos un saņemu priecīgu rokas mājienu katru reizi, kad viņa pazib man garām.

Tad pamanu, ka mūsu kompānijā trūkst Papa. Eju atpakaļ uz garderobi, un tur jau viņš rēgojas ārā no kabīnes. Esot aizmirsis savas peldbikses. Nespēju noticēt! Dodos pie kasieres un izīrēju peldbikses ar tīģerrakstu. Tās ir vienīgās viņa izmērā.

“Vai tu esi galīgi aptracis?” Paps iekliedzas, ieraudzījis pikanto apģērba gabalu.

“Tīģerbikses vai nīkšana automobilī,” nosaku.

Viņam nav viegli pieņemt lēmumu.

“Un neaizmirsti baseindbas, citādi dabūsi milzu sēni uz kājas,” vēl īpašam uzsvaram piebilstu.

“Āksts tu tāds,” saka Paps. “Un kā tu to iedomājies ar manu sabeigto kāju?” Viņš pastiepj uz manu pusi savu trīspirkstu kāju. Sirsnīgs paldies! lešļūceņu lence atrodas iztrūkstošā lielā pirksta vietā.

Vēlāk mēs ar Rūķdeguni iekārtojamies saunā. Viņai patīk migla, un viņa nepārtraukti cenšas satvert tvaikus. Tīģerlilija sēž pie izlietnes kā visi citi vecie vīri. Viņš tur aplaistās un sprauslo. Katru reizi, kad atskan gongs, viņi pašļūc par vienu pakāpienu zemāk. Vismaz lielais vairums. Uz viena no pakāpieniem, kas ir apmēram vidukļa augstumā, visu laiku turas tvaiki. No turienes neviens negrib izkustēties. Paps arī ne. Optimālā vieta.

“Vai varu dabūt saldējumu?” pēkšņi cauri tvaikiem izlaužas Omes bļāviens.

Paps piekrītoši paloka galvu, un mēs ejam ēst saldējumu. Mielojas arī Sušija. Maza ekstazēta mēlīte. Viņai garšo neticami labi. Ja to zinātu Leopolds!

Pēc tam atlaižos vienā no brīnišķīgajiem guļam krēsliem un cenšos atslābināties. Tas izdodas pavisam viegli. Sušija iekārtojas man uz vēdera un ātri vien iemieg. Tūliņ to pašu daru arī es.

Laikam jau kopā ar mazo šķībacainīti izskatos trakoti labi, jo, kad pamostos, mums apkārt ir sapulcējušās teju vai visas daiļās pirts apmeklētājas. Stāv un apbrīno mūs. Saņemu sauju ar telefona numuriem. To man tagad pietiks līdz mūža galam.

Vakarā zvana Ginters, un es no relaksācijas mākoņa momentāni tieku atmests atpakaļ realitātē.

“Kaunuma mati pieder Hepflam,” paziņo patologanatoms. “Neviena paša sveša mata.”

Tātad Hepfls bijis pēdējais, kurš izmantojis brīnišķo tropu dušu. Nu labi. Ja atceramies, cik cimperlīgs viņš bija dzīves laikā, tad varam iedomāties, ka laikam jau nevienu citu sev blakus dušā nevēlējās redzēt.

Nākamajā dienā manā kabinetā iesoļo Zimmerlis, līdzi velkot savu lamzaku. Maksis kā vienmēr ir sadrūvējies un Sakrustojis rokas uz krūtīm.

“Nu, tagad klāj vaļā!” uzsauc miesnieks un uzšauj dēlam pa pakausi.

“Kas atkal noticis?” jautāju, jo tāda situācija mums jau vienreiz ir bijusi. Toreiz, kad atklāju to lielisko četrkāršo slepkavību.

“Labi jau labi,” iebļaujas Maksis. “Tūlīt izstāstīšu!”

“Ko tu, Maksi, tādu smuku man pastāstīsi,” es vaicāju. Man viņa gandrīz jau kļūst žēl.

“Smērējums uz Hepfla stulbās mājas sienas…”

“Jā?”

Kā-pē c?

Tie bijām mes.

Skaidrs.

“Skaidrs,” es saku.

“Gizela atrada krāsu baloniņus,” iejaucas Zimmerlis. “Kad tīrīja Makša istabu.”

“Un tieši kas ir “mēs”?” man vēl gribas zināt.

“Nu es un vēl daži no skolas,” saka Maksis.

“Vārdus!” saka Zimmerlis un vēlreiz iekrauj junioram pa pakausi.

Maksis velta tēvam baisu skatienu, tomēr sāk uzskaitīt vārdus.

“Raksti!” es saku.

Tīnis rātni uzraksta vārdus un noliek lapiņu man priekšā.

“Un kādu iemeslu dēļ uz mājas sienām tiek rakstīts: MIRSTI, TU CŪKA?”

“Tāpēc, ka Hepfls bija dirsulis,” paskaidro Maksis.

“Acīmredzot šajā punktā visi dalībnieki ir vienisprātis,” saku. “Bet tagad cūka ir nomiris un smērējums iegūst pavisam citu nozīmi.”

Maksis božas.

“Saki, Maksi, tu droši vien pazīsti Zengeru? Viņš varēja būt trīs vai četras klases augstāk par tevi.”

“Zengeru? Skaidrs, ka pazīstu. To taču skolā katrs pazīst. Viņš gan bija viens varens sivēns,” Maksis apgaroti nosaka.

“Apžēliņ, ļaudis, lieciet taču cūkas un sivēnus vienreiz mierā!” iesaucas Zimmerlis. Jo šajā punktā mūsu miesnieks ir visai jūtīgs. Cūcības nevietā viņam šķiet kā svētuma zaimošana.

“Tagad gan viņš vairs nav tik varens, šis Zengers,” saku. “Tagad viņš ir narkotiku atkarībā un visai štruntīgā situācijā.”

Maksis parausta plecus.

“Vai viņš būtu varējis kādam ko nodarīt?” jautāju tālāk.

“Nožmiegt, tu domā?”

Tīnis atkal uzrunā mani uz “tu”! Bargi skatos šim taisni pumpainajā ģīmī.

“Nožmiegt, jūs domājat?” pēc mirkļa viņš pārvaicā.

Tagad gan man nāk smiekli, tomēr es savaldos un uzmanīgi klausos.

“Nē taču! Zengers nemūžam nespētu nevienu nožmiegt. Reiz viņš skolas pagrabā atbrīvoja no lamatām peli, un man pat šķiet, ka to atdzīvināja. Viņš nemūžam nebūtu varējis ko tādu nodarīt.”

“Tā tas bija agrāk, Maksi. Tagad viņš ir narkomāns, un tad daudz kas mainās.”

“Zengers vienmēr ir bijis narkomāns. Viņam noteikti nekas nav mainījies,” lietpratīgi spriež Maksis.

“Un kas tagad būs ar sienas apķēpāšanu?” jautā Zimmerlis.

“Nu, izskatās, ka Maksis jāarestē. Kā aizdomās turamais par slepkavību,” saku.

Abu sejas momentā zaudē krāsu, to pat grūti aprakstīt.

“Dirsa tu tāds!” izsaucas Zimmerlis, sagrābj savu mantinieku aiz piedurknes un izrauj ārā pa durvīm.

Kad pusdienas pārtraukumā izeju gaitenī, dzirdu visai īpatnējas balsis skanam no Sūzijas kabineta. Tas man jāredz. Paņemu savu kafijas krūzi un tā pavisam nevērīgi iešļūcu pa durvīm.

Kuš! man norāda Sūzija, kad esmu ienācis. Viņai priekšā novietots maģītis, un viņa klausās itālisku tekstu. Nespēju noticēt.

“Nu saki man reiz… vai esi pie pilna prāta?” es pajautāju bez aplinkiem.

Kolēģe nosarkst kā biete un aizslēpjas aiz sieviešu žurnāla.

“Mīļo Franci,” saka Sūzija, un tas jau izklausās labāk. “Man šķiet, ka tas, ko es daru savā pusdienas pārtraukumā, nekādi neattiecas uz tevi.” Tas gan vairs nav necik labi.

“Man šķiet, ka tu pamazām sāc kļūt smieklīga,” dodu pretī.

“Nu tak vienreiz pasaki viņam!” iejaucas kolēģe.

“Kas tev man jāpasaka?”

Sūzija aptur maģīti, vispirms dziļi ievelk elpu un tad nosaka: “Nekas!”

“Viņai ir cits,” saka kolēģe, stulbā govs, un iekož ābolā.

Kādu brīdi kabinetā valda klusums. Ābolgrauze pievēršas krustvārdu mīklai, Sūzija bezpalīdzīgi nodur skatienu, bet man tik un tā nekas nav skaidrs. Nu labi, tikko dzirdēju kaut ko neticamu. Tāpēc turpinu noskaidrot.

“Tev ir cits?”

Sūzija parausta plecus. Tā ir pietiekami skaidra atbilde. Apgriežos un eju. Kad jau esmu nokļuvis pie sava auto, viņa mani panāk.

“Mums tik un tā nekas nebūtu sanācis, Franci,” Sūzija bilst pavisam klusi un pieskaras manam plecam. Viņa ir pavisam aizelsusies. Viņas mati plīvo vējā. Šo skatu varētu filmēt. Es labprāt viņu tagad noskūpstītu.

“Tu taču neesi gatavs īstām attiecībām,” viņa turpina. “Tev ir bailes kādu ielaist savā intīmajā telpā.”

“Bailes ielaist intīmajā telpā? Tādas nu gan man nekādā gadījumā nepiemīt! Un tev tas būtu jāzina vislabāk,” nosmīnu pie sevis.

“Es to domāju citādi,” Sūzija skaidro. “Nevis ķermeniskā, bet gan dvēseliskā ziņā.”

“Kā… dvēseliskā?” tagad man jāpārprasa.

Viņa nesaka neko. Tikai lūkojas uz mani.

“Tas ir kāds itālis?” es gribu zināt.

Viņa paloka galvu.

“Nu to jau varēja gaidīt!” saku, un man nāk smiekli, varbūt nedaudz sarkastiski. “Tas taču uzreiz bija skaidrs, ka tevi nedrīkst laist uz Itāliju. Ka tu iekritīsi uz to makaronēdāju lētajiem trikiem. Jebkura vācu sieviete ar kaut vienu vienīgu smadzeņu gramu to skaidri apzinās. Jebkura, tikai ne Sūzija!”

Tagad gan labāk eju, jo man tas viss šķiet pārlieku stulbi. It kā man te ko baigi vajadzētu! Lai taču dzīvo laimīga ar savu itāli. Tad jau nu redzēsim, kas no tā visa iznāks.

Galu galā tādas kā Sūzija var atrast uz katra stūra. Pēc viņas jau nu nav ko raudāt. Un ja vēl atceramies tās

viņas bedrītes! Tur nu tam itāļu ākstam būs lieli prieki. Personīgi mani varētu interesēt tikai tas, vai šie itāļi patiesi ir tik kaislīgi, kā izrunāts. Vai tur vispār kaut kas ir? Ja tā padomā, augumā padevušies viņi nebūt nav. Vismaz vairums no viņiem. Un kā kaislīgu mīlētāju es varu iedomāties tikai tādu raženu vīru. Ne jau nu kaut kādu niecību.

Nu un kas nabaga mīļajai Sūzijai no tā tiks? Sēdēs tveicīgā karstumā ar kaut kādu rūķi un centīsies pieciest viņa dienvidnieka temperamentu. Bet, lūdzu! Man nav žēl. Pati to gribēja. Man ir pilnīgi vienalga. Turklāt man jārisina svarīgākas problēmas.

Bums! ar kāju iesperu pa priekšējo riteni. Piemēram, man beidzot vajadzētu sakopt automašīnu. Tas ir pats par sevi saprotams. Tā ir ļoti būtiska dzīves sastāvdaļa. Tīrs auto. Tas ir ļoti svarīgi.

17. nodaļa

Nākamajā dienā ir Marsela Buhheima bēres. Tā kā Hepfla lietā nekādu būtisku panākumu vēl nav, dodos turp. Par ļaunu jau nenāks. Varbūt pat atklāšu kaut ko ne cerētu, ne gaiditu, pie sevis nodomāju.

Un tā arī ir kapos ieraugu ko tādu, ko nekad dzīvē nebūtu domājis ieraudzīt. Nu bet visu pēc kārtas.

Vispirms piezvanu Karlam. Man patīk savienot lietderīgo ar patīkamo, un, tā kā bēres notiek Landshūtē, sarunāju ar viņu tikties pusdienās.

Pēc tam braucu uz kapsētu. Pretēji bēdīgajai ainai Hepfla bērēs šoreiz kapos valda īsta rosība. Cilvēku ir daudz, vairums no tiem jauni ļaudis, turklāt skaidri redzamā narkotiku reibumā. Pāris gadu slēgtajā režīmā garantēti. Dažiem rokās pļavu puķes un degošas sveces. Daži turas nostāk, iespējams, lai neiekristu kapā. Gaisā vējo hašišs, par to esmu pavisam drošs. Galu galā man tas būtu jāpazīst, kaut vai ģimenisku apsvērumu dēļ.

Neredzu nevienu, kas līdzinātos mācītājam. Galveno lomu uzņēmies izvadītājs no apbedīšanas biroja. Viņš pasaka dažus sērīgus vārdus, tiesa, tie nav īpaši aizkustinoši, drīzāk tāda standarta versija. Bet tad sākās dziesmas! Brālīt balto! Pavadītāji vienā balsī rauj vaļā vecās hipiju dziesmas, un kaut kā nemanāmi uzrodas īstenais bēru

noskaņojums. Vudstoka pret to šķiet tikai tāds veco ļaužu deju pulciņš. Beigās katrs neaizbērtajā kapā iemet pa puķei, un līdz ar to lielais trādirīdis ir galā. Jaunie cilvēki bariņā atstāj kapsētu un ienirst nirvānā.

Pie kapa paliek vecāki, viscaur tērpti melnā, ar saulesbrillēm uz acīm. Sieviete, kura, iespējams, ir māte, rokās tur divas baltas rozes. Tas man jāapskata rūpīgāk. Ar to es domāju vecākus. Tātad skaros un skatos, un vienā bridi abus atpazīstu. Vispirms gan vīrieti, jo pirms neilga laika esmu viņu redzējis.

Tas ir Zīglehneru Bruno, kurš tur stāv pie vaļējā kapa. Blakus viņam sieviete, un, kad tā rūpīgāk ieskatos, saprotu, ka tā ir Angija. Tā pati Angija, kura toreiz, pirms neskaitāmiem gadiem, alusdārzā pavēstīja par savu grūtniecību un tādējādi aizbaidīja Bruno uz ārzemju leģionu. Nedaudz pagudroju savā prātā un tad secinu, ka nabaga beigtais Marsels droši vien bijis viņu abu kopīgais bērns.

Nu forši.

Zīglehners paskatās uz mani un uzreiz atpazīst. Viņš nemanāmi pamāj. Angija skatās vaļējā kapā un šķiet sastingusi. Tā kā situācija izveidojusies visai muļķīga, nolemju pieiet pie viņiem.

“Servus, Bruno,” saku. “Marsels ir jūsu…?”

Viņš piekrītoši paloka galvu.

“To es nezināju. Izsaku līdzjūtību.”

Viņš atkal paloka galvu un tad ierunājas: “Ko tu te dari, Eberhofer?” Izvelk no mēteļa kabatas cigarešu paciņu, noklikšķina šķiltavas un aizsmēķē.

Nevaru taču tagad sākt ar visām tām homoseksuālistu izdarībām, tāpēc cenšos novilcināt laiku.

“Izmeklēju kādu nāves gadījumu.”

Bruno saprotoši pamāj.

Angija joprojām stingi blenž bedrē.

“Kā tev iet, Angij?” jautāju, lai nedaudz novirzītu viņas domas.

Viņa turpina blenzt un mani nemaz neievēro.

“Aizmirsti, Franci. Viņa līdz augšai ir piebāzta ar nervu zālēm. Pat neapjēdz, kur atrodas,” paskaidro Bruno, izņem Angijai no rokām puķes un iemet kapā. Tad viņš paņem sievieti zem rokas un taisās uz promiešanu.

“Vai jūs abi atkal esat pāris?” vēl noprasu viņiem nopakaļ.

“Kāda gan tam tagad nozīme?” pār plecu izmet Bruno.

No redzētā esmu visai satricināts. Lai gan mēs ilgus gadus neesam uzturējuši kontaktus, kaut kas tāds, protams, šokē. Es domāju, ja nomirst jauns cilvēks, tas jebkurā gadījumā ir sūdīgi, taču, ja mirušais ir tavu kādreizējo draugu bērns, viss dubultojas. Un tāpēc neesmu visai atvērts saviesīgai dzīvei, kad satieku Kārlu.

“Ko tāds saskābis?” jautā Karls, tiklīdz esam apsēdušies policijas ēdnīcā.

Ātri apskaidroju viņam situāciju, un arī viņa ģīmis saskābst.

Ēdiens ir briesmīgs sautēts gulašs ar tvaicētiem jaunajiem dārzeņiem. Tā nu mēs abi klusējot iegrimstam tvaicējumos.

“Paklau, Franci,” Karls pēc laba brīža piesardzīgi uzsāk.

Viņam kaut kas nospiež sirdi, to es uzreiz jūtu. Tā kā dzīvei ir jāturpinās, sataisu laipnu seju un uzmundrinu: “Pūt vaļā!”

“Klau, runājot par Hepfla kundzi…” Karla seja iekrāsojas sārta.

Tagad gan nevēlos viņam palīdzēt. Skaidri redzams, ka kolēģis grib to sievišķi nokantēt, tāpēc viņam vajadzētu sadūšoties un kaut vienu loģisku teikumu pateikt. Bakstos pa savu tvaicējumu šķīvi. Beidzas ar to, ka apēdu visu. Un ne tāpēc, ka man tas garšotu. Nē, tikai tāpēc, lai sagādātu Karlam iespēju visu izteikt līdz galam. Pat izdzeru pretīgo mērci, lai tikai dotu Karlam laiku.

“Nu klāj taču vaļā!” pēc pamatīgas klusuma pauzes viņam uzsaucu. “Vai beidzot pateiksi, ko gribēji? Vai arī neesi spējīgs vienu vienīgu teikumu pabeigt?”

Policisti visapkārt staipa kaklus, lūkodamies mūsu galdiņa virzienā. Karls nosarkst tā, kā, manuprāt, vēl neviens cilvēks nav nosarcis. Redzu, ka viņš labprāt izkūpētu gaisā.

“Traks esi palicis, vai?” viņš pavaicā pavisam klusu un ar salveti noslauka muti. Patiesībā viņš nevis noslaukās pa īstam, bet gan paslēpjas aiz salvetes.

“Neesi nu tik saspringts, Kari! Tu vēlies to Hepflieni nocopēt, ja? Nu un tad? Kur problēma?”

Karls parausta plecus. “Bet tāpēc jau nav tā jābļauj,” viņš piebilst vēl klusāk nekā iepriekš.

“Ne jau tāpēc es kliedzu,” skaidroju, nepieklusinot balsi. “Kliedzu tāpēc, ka tu uzvedies kā maziņš skolas puika.”

Es pieceļos un aiznesu atpakaļ savu paplāti. Karls seko man pa pēdām. Dziļi nodūris galvu. Pārmetumi viņu ir nokauninājuši.

“Kari Štopfer,” saku. “Nomen est Omen,x pilnīgi jāsmejas.”

Tagad viņš ir apvainojies. Neatsveicinājies atgriežas savā dienesta vietā un atstāj mani vienu.

Gļēvulis, pie sevis nodomāju.

Būs vien rit jāpiezvana un jāatvainojas. Bet, godīgi runājot, tā tās lietas nenotiek, ja vēlaties zināt manu viedokli.

Vakarā mūsmājās valda priekšpastardienas noskaņojums. Vecāki ir atbraukuši pakaļ Sušijai, un Paps par to ir pagalam nelaimīgs. Kamēr Panida sapako bēbja lietas, Paps nēsā mazo paciņu apkārt pa dārzu. Bīstamajam stūrim gan netuvojas, jo modrās Leopolda acis viņu izseko. Nostājos blakus grāmattirgonim.

“Sušijai ļoti patīk sauna,” tāpat vien nosaku. “Un tvaika pirts. Arī šokolādes saldējums ar putukrējumu.”

Leopolds blenž uz mani. “Un tieši kas ir Sušija?” viņš jautā.

“Nu tavs bērns taču.”

“Manu bērnu sauc Ušija.”

“Ei, Papu!” uzsaucu viņam. “Panāc šurp ar… kā viņu tur sauc?”

“Sušija,” saka Paps.

Pareizi.

1 Vārds izsaka būtību tulk. no latīņu vai.

“Ko visi šitie mēsli nozīmē?” Leopolds grib zināt. “Kā manu bērnu pēkšņi var saukt par Sušiju?”

“Redzi, viņai tas lieliski piestāv, vai ne, Sušij?” Paps uzsmaida mazajai.

Leopolds raida brīdinošus skatienus. “Pag, un kas tur bija ar saunu?” viņš vēl grib zināt.

“Ar saunu viss kārtībā,” saku. “Sušijai ļoti patīk sauna, vai ne, Papu?”

Paps piekrītoši paloka galvu.

“Tas varbūt nozīmē, ka viņa kopā ar jums bija saunā? Un jūs bijāt pliki?”

“Nē, Papam mugurā bija tīģerpeldenes,” kā starp citu piebilstu.

Leopolds dziļi un satraukti ieelpo. “Un saldējums…?” viņš izdveš.

“Šokolādes saldējums ar putukrējumu,” es precizēju.

“Neticami! Un viņu nesauc Sušija! Nekādā gadījumā ne!” Leopolds mums uzbļauj, tad dodas uz māju, lai

savāktu savu taizemieti un saiņus.

“Vai tu zini ceļu uz lidostu, Panida?” jautāju, kad viņi ir mums pietuvojušies.

Viņa paloka galvu un smejas. “Es zinu ceļu uz lidostu!”

Mani tas uzjautrina.

Paps gan nav jautrs. Patiesībā viņa seja ir sasodīti drūma. Ģimene brauc prom, un Rūķdegune raud bērna sēdeklītī. Arī Papam pār vaigu norit asara. Jā, viss atgriežas vecajās sliedēs.

Pēc tik žēlabainas dienas ar dubultu un pat trīskāršu prieku izbaudu pastaigu ar Ludvigu.

Aiziet jūriņā!

Pēc tam tūlīt iegriežos pie Volfija uz kādu alu. Un tur, ko domājiet, pie letes jau sēž Flecingers. Tā kā man no prāta joprojām neiziet dumjās bēres un arī Flecingers savulaik draudzējās ar Zīglehneru, sarunas nonāk pie šīs tēmas. “Klau, vai zini, ka Zīglehneru Bruno atkal atgriezies?” “Nē, tas ir kas pavisam jauns. Vai viņš savu dienestu ārzemju leģionā jau beidzis?” Flecingers grib zināt.

“Tā izskatās.”

“Esmu Angiju pēdējo gadu laikā dažas reizes saticis. Ar puiku. Jauks vīrišķis. Bet pēdējā reize bija visai pasen.” “Diemžēl jaukais vīrišķis tagad ir pagalam.” Flecingers par dzirdēto ir manāmi pārsteigts, tāpēc izstāstu viņam visu pēc kārtas.

“Žēl man Angijas. Viņai nekad nav veicies. Vispirms Bruno un pēc tam visādas citādas stulbas likstas ar vīriešiem. Tiesa, viņa uz piedzīvojumiem nebija jāmudina, šī Angija. Tas nu gan,” nosmīn apkures haltūrists un ieņem krietnu alus malku. “Vai tagad viņa ir kopā ar Bruno?” “To nu es nezinu. Viņš teic, ka tam neesot nekādas nozīmes.”

“Aha,” saka Flecingers un pulē savu brilli.

Tad kādu brīdi mēs vienkārši stulbi blenžam savās glāzēs.

“Kā veicas Marijai ar viņas krūtsgala traumu?” es apjautājos, jo vēlos mainīt tēmu.

“Man tagad vienmēr, nolādēts, jāvalkā šitās stulbās brilles. Pat seksa laikā. Vai vari ko tādu iedomāties?”

Nē, nevaru iedomāties Flecingeru nodarbojamies ar seksu, kur nu vēl ar brillēm uz acīm. Tad jau labāk samaksāju un dodos uz mājām.

18. nodaļa

Dažas dienas vēlāk piezvanu Karlam. Viņš nav ļaunpieminigs, priecājas mani dzirdēt un neseno pārpratumu pat neatgādina. Norunājam iedzert alu pēc darba. Tā kā Karls ir futbola fans un mums šobrīd ir dievišķīgs uzbrucējs, tiekamies sarkanbaltajā biedrībā.

Komandai tieši tobrīd notiek treniņš. Buengo savas augstās motivācijas dēļ visu ņem ļoti nopietni, un tas atstāj iespaidu uz Kārlu. Ļoti dziļu iespaidu. Landshūtes kolēģis tikai skatās uz spēles laukumu un nemaz nav runājams. Man šī smieklīgā lēkāšana drīzāk izraisa žāvas nekā izbrīnu, bet lai jau paliek.

Pēc treniņa beidzot ejam uz biedrības māju. Drīz vien ierodas Buengo, un Karls palūdz viņam autogrāfu. Nepārspējamais uzbrucējs parakstās uz ēdienkartes un tad pievienojas kompānijai pie spēlētāju galdiņa.

“Kari, kad tu būsi gatavs runāt ar mani, vienkārši dod kādu zīmi,” neuzkrītoši saku, jo Karls ir iegrimis afrikāņa paraksta apbrīnošanā.

“Tas gan ir labais!” viņš beidzot nosaka. “Tas puisis, Franci, ir pasaules klase. Tāds mierīgi varētu spēlēt vismaz Minhenes Bayern.”

“Vismaz,” saku. “Bet tas, kas mani interesē vairāk, ir Hepflas alēriņa. Ko tieši tu toreiz vēlējies man pateikt?”

Štopfera kungs atkal sabožas. Nodur galvu un kādu brīdi klusē. Te iekšā nav necik labs apgaismojums, tomēr es varu apzvērēt, ka vjņš nosarkst.

Pēc dažiem alus kausiem Karls tomēr izmoka savu sakāmo: viņš labprāt gribētu Hepfla kundzi iepazīt tuvāk, jo viņa tam trakoti patīkot.

Nu beidzot!

Bet tagad viņam esot vajadzīgs tāds kā mīlas vēstnieks, kurš neuzkrītoši visu nokārtotu. Un tam vajadzētu būt man.

Nekas no tā, ko Karls saka, mani neizbrīna. Vienīgais jaunums ir tas, ka viņš to spēj izteikt skaļi.

Protams, es tūlīt ļaujos pierunāties uz pašaizliedzīgu palīdzību. Galu galā ne katru dienu paveras iespēja izšaut Amora bultu. Nu labi, pilnīgi nesavtīgi tas droši vien nav. Atzīšos, ka ir man tur tāds pavisam maziņš aprēķins: es prasu pakalpojumu pret pakalpojumu.

Štopfera kungs gandrīz nokrīt no krēsla, izdzirdējis manu piedāvājumu.

“Tagad tik un tā nekas nav darāms, Kari,” saku. “Viņa atbrauks tikai pēc dažām dienām. Līdz tam laikam tu mierīgi pabeigsi eksperta darbu HepHa mājā.”

Tad pasūtu vēl alu. Alkohols vājina viņa pretošanās spējas, to es'skaidri redzu.

“Bet nav taču nekādas izmeklēšanas, Franci. Praktiski nav arī nekādas ierosinātas lietas. Un es nevaru bez priekšniecības atļaujas veikt kaut kādas darbības Hepfla • ļ » maja!

“Un kurš tev to varētu aizliegt?” noprasu.

Oficiante atnes alu.

“Tas lai iet uz mana rēķina,” saku sev neraksturīgā dāsnumā.

Viņa paloka galvu un izdara dažas atzīmes uz mana alus kausa paliktņa.

Karls visu pārdomā. Tas, ka viņš pārdomā, jau ir liels solis uz priekšu, jo pirms tam viņš tikai kratīja galvu.

Buengo dodas garām mūsu galdiņam uz tualeti. Karls noskatās pakaļ futbolista neticami atlētiskajam augumam, un viņa sejā atspoguļojas neizmērojams apbrīns. Buengo ir Karla varonis, tas nu ir skaidrāks par skaidru. Un, tā kā arī Karls tagad grib būt nedaudz varonis, viņš pēkšņi kļūst drosmīgs. Vismaz pēc savas mērauklas.

“Nu labi, Franci,” viņš man saka. “Dod man laiku līdz rītdienai. Es visu kārtīgi pārdomāšu. Bet tu jau zini: neko no tā, ko Hepfla mājā atradīšu, tu tik un tā nevarēsi izmantot. Nekur un nekad.”

To nu pats zināšu, ko es kur un kad varēšu izmantot.

Mājupceļā pabraucu garām Buengo. Šoreiz viņš cilpo kājām, un tas ir slavējami, jo pārāk skaidrā prātā viņš vairs nav. Bumbas spārdītājs dodas tajā pašā virzienā, kurp braucu es, un no mugurpuses viņu ļoti labi varu redzēt. Uz piķa melnā treniņtērpa sniegbalti burti “FK Sarkanbaltais Nīderkaltenkirhene”. Uzraksts starmešu gaismā brīnišķīgi atstarojas. Taču no priekšpuses viss izskatās pavisam citādi. To pavisam labi redzu atpakaļskata spogulī. Patiesībā es skaidri redzu, ka neko neredzu. Tagad pilnīgi nekas neatstaro. Nekāda uzraksta, nekāda Buengo, tā to varētu formulēt. Piebraucu viņam klāt un norullēju logu.

“Uz kurieni tu, Buengo?”

Viņš bailīgi piebāž galvu pie loga un saka: “Es kājām. Auto nē.” Turklāt vēl norāda uz savām kājām.

“Un uz kurieni tu dodies, gribētos zināt?”

“Uz mājām. Kājām.”

“Bet tu taču dzīvo Landshūtē. Gribi uz turieni iet

kājām?”

“Landshūtē nē. Mošhamer. Tagad es dzīvo Mošhamer,” saka Buengo.

Atveru durvis. “Kāp iekšā!”

Buengo mazliet vilcinās, tomēr iekāpj. Ak tad viņš tagad dzīvo pie Mošhameru Līželes, ja es pareizi sapratu. Nūjā, viņa jau agrāk ir izīrējusi istabu. Tomēr zināmā mērā tas mani pārsteidz, jo, maigi izsakoties, Līžele nekad nav bijusi pārāk draudzīga citas rases cilvēkiem.

Kad esam galā, Buengo smaida pa visu ģīmi. Laikam priecājas, ka atkal neesmu aizvedis viņu uz savu kabinetu. Pateicībā viņš man sniedz roku, melnu kā nakts.

“Paldies,” bumbas meistars saka un turpina smaidīt. Viņa koši baltie zobi lieliski atstarojas.

“Paklau, Buengo,” vēl saku atvadām. “Ja tev naktī jāiet kājām, vienmēr smuki smaidi. Sarunāts? Tad arī no priekšpuses tevi varēs lieliski redzēt.”

Viņš tūliņ mani saprot. Šķērso ielu uz Mošhameru Līželes māju, atiezis zobus platā smaidā no vienas auss līdz otrai. Nekas cits nevarētu būt tik balts un atstarojošs.

Nākamajā dienā pār dzimto pavardu atkal savilkušies melni mākoņi. Šoreiz depresija piemeklējusi Omi, un tā

izpaužas pavisam citādi nekā Papam, kurš bēdas netraucēti un skumīgi kliedē ar bītliem un kāsi. Ome savām dusmām ļauj pilnu vaļu. Arī šoreiz.

“Tas ir kas neticams! To taču pat vārdos nevar izteikt, kāds tu esi muļķis!” viņa man uzķērc, kad cerību pilns gatavojos sēsties pie brokastu galda.

Nav ne jausmas, par ko tā.

“Tieši par ko tu tagad runā?” es jautāju, bet Ome tikai atmet ar roku. Tā teikt, neesmu tā vērts, lai ar mani runātu.

“Sūzija,” saka Paps, izdefilējot cauri virtuvei.

“Kas ir ar Sūziju?” jautāju tālāk.

“Nekas. Tur jau tā lieta, ka nekas,” saka Paps.

Viņš paņem no skapīša krūzīti un ielej sev kafiju. Personīgi es neriskēju tuvoties kafijas automātam, jo aiz tā lūr Ome. Kad Paps apsēžas pie galda un izmaisa kafiju, es atņemu viņam krūzīti.

“Augstais Dievs, nolāpīts!” Paps nošņācās.

“Un kas tāds ir ar Sūziju?” es neatlaižos.

“Sūzijai ir mīļotais Itālijā. Runā, tas esot kas nopietns.”

“Kurš runā?”

“Tam taču tagad nav nekādas nozīmes. Viņai ir mīļotais, un cauri,” noskalda Paps.

“Vai ir zināms, kas viņš ir?”

“Nu, katrā gadījumā tu jau ne! Un viss tikai tāpēc, ka esi idiots!”

Tagad nu gan pietiek!

“Tagad nu gan pietiek!” es saku un pieceļos. Tā jau var zaudēt interesi par brokastīm.

“Šonakt pat Sūzija atkal ir aizbraukusi uz Itāliju,” Paps vēl nokliedz man pakaļ, kad eju ārā pa durvīm.

“Manis pēc viņa var braukt, kur vien pašai tīk,” atkliedzu atpakaļ. “Kaut vai uz Itāliju!”

Bliukš! — priekšējais ritenis atkal dabū pa sāniem. Auto vēl joprojām nav uzposts.

Vēl esmu ceļā uz savu kabinetu, kad jau zvana telefons. Runā Beišeļa kundze, vecā govs. Atkal grib mani nodarbināt. Saka, man noteikti esot jāaiziet pie viņas. Tūlīt pat. Laikam atkal ieštaukāta. Tā kā nekādu citu darbu man nav un brokastis zināmu apsvērumu dēļ ir izpalikušas, braucu pie viņas.

Šoreiz ceļu uz viesistabu rāda nevis zaļās Beck’s pudeles, bet gan Wittmann Hell. Pirmklasīgs alus. Turklāt ne sevišķi lēts. Iespējams, veikalā bijusi akcija. Cilvēki jau parasti pērk to, kas izdevīgāks. Ome būtu darījusi tāpat.

Tātad Beišela kundze sēž uz dīvāna un raud. Sievišķa i >

seju rotā milzīgs zilums, bet arī tas nav nekas jauns. Ne jau tāpēc viņa mani esot saukusi, viņa saka pavisam klusi. Kāpēc tad, man jāzina. Beišeliene pieceļas un paņem manu roku. Viņējā ir sasvīdusi. Tas ir ļoti nepatīkami. Tad viņa ieved mani guļamistabā, kas arī nav daudz patīkamāk. Tas, ko ieraugu, pārsniedz visu nepatīkamo, ko esmu pieredzējis līdz šim. Divguļamajā gultā guļ abi brāļi. Ar vienu no viņiem Beišeliene ir precējusies (to laikam jau minēju), bet kniebjas ar abiem (tas ir zināms visiem). Izņemot sievieti un kaislību pret alu, tagad abiem brāļiem ir vēl kas kopīgs neticami

ievainojumi galvā. Viņi asiņo, ja tā var izteikties, pa visiem caurumiem.

“Kas tad te noticis?” es jautāju Beišeļa kundzei pēc tam, kad esmu izsaucis ātros.

“Nu, redz, viss jau bija kā parasti,” viņa saka. “Vispirms mēs nedaudz pasvinējām. Un tad viņi mani ieštaukāja. Izsita man zobu.” Sievišķis rāda tukšo caurumu mutē. Potenciāli izsitamie zobi turpmākām darbībām vairs nav lielā izvēlē.

“Un pēc tam?”

“Tad kopā iedzērām pa alum.”

Tas pats par sevi saprotams.

“Un tad vienā brīdī viņi abi iemiga,” Beišeliene turpina stāstu.

“Un tad jūs ar alus pudeli ievilkāt viņiem pa pauri?” cenšos restaurēt notikumus.

Viņa šņukstēdama paloka galvu. “Es pat vairs nezinu, kāpēc tā darīju. Pati biju pamatīgi pillā.”

Es papētu ievainojumus tuvāk, un man jāsaka, tie ir visai drausmīgi. Tomēr cietušie vēl elpo. Abi.

lād ierodas sanitāri un savāc upurus. Arī Beišeļa kundzi, jo ari viņa ir ievainota. Tas gan viņai neko daudz nenozīmē, ja būsim godīgi.

Tam visam seko papīru smērēšana manā kabinetā un ziņojums pašvaldībai. Lai taču tie par viņu parūpējas beidzot! Man galu galā jāizmeklē slepkavība.

Pusdienas pārtraukumā eju pēc ēdamā pie Zimmerļa, jo doma par mājās braukšanu mani neiedvesmo. Kur mēs

šajā trakajā pasaulē nonāksim, ja es, godīgs darbarūķis, vairs nevaru aizbraukt mājās uz pusdienām, jo visa mana ģimene ir zaudējusi prātu?

Aiz letes stāv Zimmerļu Gizela un apkalpo klientus. Atnākusi arī Flecingera Marija ar saviem pēctečiem.

“Kāda bija liecība?” Gizela vaicā Marijai, pasniedzot katram bērnam pa desiņai.

Abi sīči zibenīgi satver cienastu.

Marija noglāsta dēliņam galvu un saka: “Tur nu mēs varam būt apmierināti, vai ne, Ignāt Fin?”

Puika gremodams pakustina galvu.

“Un Maksis?” pieklājības pēc atjautā Marija. “Vai esat apmierināti ar viņa atzīmēm?”

“Kā tad! Trijnieks! Vingrošanā!” saka Gizela un mazliet teatrāli nopūšas.

“Nu, viens trijnieks jau nav nemaz tik slikti,” mierinoši bilst Marija.

“Nav nemaz tik slikti? Trijnieks bija labākā atzīme, mīļā!” attrauc Gizela un sāk asināt gaļas nazi.

Nepaiet ne stunda, kad arī es beidzot nonāku līdz apkalpošanai.

“Kur palicis tavs laulātais draugs?” vispirms noprasu.

“Miesnieku seminārā. Sivēnu tauku slānis,” atbild Gizela, ieriktēdama manus gaļas salātus plastmasas traukā.

“Tā jau laikam viņa mīļākā tēma. Pieliec vēl arī trīs kliņģerīšus!” Es izzvejoju savu naudas maku no aizmugurējās kabatas.

“Un kur tad Sūzija aizbrauca? Uz Asenzu?” viņa vēl grib zināt.

It kā es zinātu, kā sauc to kaktu, pa kuru tagad Sūzija mētājas apkārt!

“Es to, Gizela, nemaz nezinu,” saku un nolieku viņai priekšā naudu. “Turklāt man ir pilnīgi vienalga. Paldies par apkalpošanu!”

Gaļas salāti man negaršo un pat sāk dedzināt kuņģi. Sataisu sev kumelīšu tēju un plaši atveru logu. Jūtos slims. Varu apzvērēt, ka mana piere ir karsta. Bet, tā kā braukt uz mājām un ļauties Omes gādīgajām rokām nevaru, tad laikam izdzisīšu tepat.

Par laimi, piezvana Štopferu Karls un iemet cukurgraudiņu manā rūgtajā eksistencē viņš tomēr veikšot to nolāpīto pārmeklēšanu! Vienreizīgi!

Vispār es tik tikko spēju Kārlu saprast, jo viņš knapi dveš.

“Kāpēc tu tā čuksti?” jautāju.

“Tāpēc, ka zvanu no darba un tas jau visai pasaulei nav jāzina, saproti? Rīt no paša rīta došos pie tevis. Speciāli izprasīju vienu atvaļinājuma dienu. Un tad mēs to izdarīsim!”

Viņa čuksti izklausās sazvērnieciski. Burvīgi.

“Sapratu, aģent Nulle Nulle Septiņi. Būšu norunātajā vietā. Par savu ierašanos paziņojiet ar klauvējienu. Trīs īsi, viens garš. Skaidrs?” čukstus atbildu klausulē.

“Pakaļa!” Štopfers tikko dzirdami iedveš klausulē.

“Sakaru beigas,” vēl nosaku un tad nolieku klausuli.

Lai kur un kādas būtu manas mājas, vakarā man tomēr tajās jāatgriežas. Aizsūtu dažas ekspreslūgsnas

Visaugstākajam un ceru uz pamieru dzimtajā frontē. Diemžēl debesu aizbildnis šmaucas. To saprotu, tiklīdz esmu iebraucis pagalmā. Paps sēž šūpuļkrēslā, un viņam ir sadrūmis vaigs. Ome nometusies ceļos viņa priekšā. Tīri laba svētbilde.

Papa pašsajūtu ir iedragājusi briesmīga kāju sēnīte. To viņš dabūjis “Ķeizarpirtī”. Uz mata, kā es paredzēju. Tas gan man ne mazākajā mērā nelīdz. Tieši otrādi. Tikko esmu klāt, Paps jau izšauj savu vārdu zalvi: “Skaties un priecājies! Tā ir tikai tava vaina,” viņš saka, norādot uz savām pēdām.

Pretīgi.

Ome apsmērē ādas vainu ar tinktūru.

“Kāds man sakars ar tavu sērgu?” jautāju, jo patiesi neizprotu saikni.

“Es mierīgi būtu varējis valkāt baseinčības, ja kājai būtu visi pirksti!” Paps joprojām svēti tic, ka viņa pirkstu iztrūkums radies manas vainas dēļ.

Tas nu man vienreiz ir līdz kaklam! Pasaucu Ludvigu, un mēs dodamies savā līkumā. It kā šodienai kreņķu vēl nepietiktu, ceļā satieku supersoļotājus Zimmerli un Flecingeru. Viņi stāv izcirtumā un veic stiepšanās vingrojumus. Viens no nepatīkamākajiem skatiem, pavisam noteikti. Lai vairotu manu īgnumu, arī viņi apvaicājas par Sūziju. Turklāt visai nesmalkjūtīgi.

Turpmāk izvairīšos no jebkāda veida ekspreslūgšanām. Raidu brīdinājuma šāvienu gaisā. Ludvigs piespiež galvu man pie kājas un ieskatās acīs. Viss šis trādirīdis viņam šķiet neomulīgs. Ejam tālāk, rezultāts 1:20.

Ome visžēlīgi pielaiž mani pie bagātīgi klātā vakariņu galda, un mani dzīves apstākļi būtiski uzlabojas.

Aprikožu knēdeļi sviesta mērcē, ar cukuru un kanēli, mmm… Es varētu saplūst vienā veselumā ar tiem. Pēc maltītes novācu galdu un palīdzu Omei nomazgāt traukus. Paps guļ uz dīvāna kā slinks suns un svilpo līdzi bītliem ausis bendējošā skaļumā.

Ceļā uz cūkkūti mani pavada nikns skatiens un aurējoši angļi. Jau esmu gatavs pateikties Dievam, bet baidos, ka atkal tikšu pārprasts. Tāpēc atturos. Atlaižos zvilnī un piezvanu Birkenbergeram. Ja vien čoms nav iesaistījies kādā spiegošanas afērā, tad šajā vakara stundā varētu būt viegli sasniedzams.

Jā, viņš paceļ klausuli.

“Servus, mīļo Rūdij,” maigi uzrunāju draugu, jo manī virmo nepārvarama tieksme pēc harmonijas.

“Labāk uzreiz klāj vaļā, ko tev vajag,” salti nosaka Rūdijs.

Redz, kā notiek! Tiklīdz tevī mostas vēlme pēc nedaudz cilvēcīgākām saitēm ar laikabiedriem, tu uzreiz saņem šitādu attieksmi! Tīru, nemākslotu laipnību vairs neviens neuztver. Tā jau pavisam nervus var sabeigt.

“T ikai nedaudz papļāpāt, mīļo Rūdij. Man vienkārši gribējās zināt, kā tev iet.” Es neļauju sevi izsist no iecerētās harmonijas.

Pamazītiņām Rūdija aizdomīgums izgaist un viņš atmaigst. Izstāsta pēdējā laika notikumus un visu, kas ar viņu noticis. Patiesību sakot, mani tas neinteresē ne tik, cik melis aiz naga. Es izmisīgi cenšos aizturēt žāvas. Jābūt taču pieklājīgam.

“Kas jauns Hepfla lietā?” tagad viņš grib zināt.

“Kas jauns Hepfla lietā? Nekā jauna Hepfla lietā,” padalos ar savu trūcīgo informāciju.

“Švaki,” Rudijs secina ar zināmu augstprātības pieskanu balsī.

“Un pašam?” jautāju. “Vai pašam darba lietās iet ļoti nešvaki? Ar lieliem panākumiem, tā teikt?”

“Šobrīd viss ir normas robežās. Tagad taču ir skolas brīvlaiks, un brīvlaikā jau neviens nebraukā apkārt ar savu džusīti, kā zini. Brīvlaiku pavada kopā ar ģimeni. Tā arī pieklājas,” saka Rūdijs.

“Tātad viss normas robežās,” nosaku. “Klau, Rūdij, varbūt man tev būs maziņš uzdevums. Itālijā. Ko saki par to?

“Uzdevums, tu saki? Kas jādara? Un tieši kurš ir pasūtītājs?”

“Es. Pasūtītājs šoreiz būšu es.”

“Es jau zināju!” iesaucas Rūdijs. “Uzreiz zināju, ka te slēpjas kāds āķis. Tikko tu piezvanīji un sāki ar visiem saviem “mīļo Rūdij” gājieniem. Tas taču tev, Eberhofer, ir tik raksturīgi. Tu gribi, lai es tavā labā kādu Itālijā izsekoju, bet, protams, negribi par to maksāt. Man ir taisnība, vai ne? Tu to vienkārši vēlies kā draudzīgu palīdzību.” Birkenbergers dažreiz mēdz būt tik sīkumains, pat neticami. Man nekas neienāk prātā, ko atbildēt. Tāpēc klusēju.

“Tātad kurš man jāizseko?” viņš pēc brīža jautā. “Sūzija,” saku. “Tu varētu izsekot Sūziju.”

“Sūziju?” Birkenbergers pārjautā un sāk smieties. Viņš turpina smieties vēl divas minūtes, un es nolieku klausuli. Nav nekādas jēgas runāt pa telefonu ar kādu, kurš visu laiku smejas. Kaut arī viņš pa starpām simtreiz atvainojas.

Redziet, Birkenbergers pazīst Sūziju. Viņš kādreiz strādāja MediaMarkt. Un saņēma tur briesmīgi daudz procentu. Un toreiz, kad Sūzijai vajadzēja jaunu televizoru, mēs pie viņa aizbraucām. Arī Ome bija līdzi. Bagāžnieks tika piekrāmēts līdz neiespējamībai, un kopš tā laika mums ir solārijs. Es biju tam nelokāms pretinieks, bet Ome apgalvoja, ka tad, ja kādam no mums uzmestos aukstumpumpas, tad solārijs varētu lieliski līdzēt. Tā nu mums tagad ir solārijs. Trūkst vienīgi aukstumpumpu.

Rūdijs toreiz teica: pirmklasīgs sievišķis! Ar to viņš domāja Sūziju. Un vēl viņš teica: viņa kādreiz no tevis aizmuks, varu saderēt.

Nolāpītais gaišreģis.

Nedaudz vēlāk Rūdijs pārzvana un izklausās nāvīgi nopietns. Tomēr es pavisam skaidri manu, ka viņš tikko valdās.

“Nu labi, es to darīšu,” čoms saka. “Pat par velti. Vari to uztvert kā draudzīgu izpalīdzēšanu. Bet izdevumus gan apmaksāsi pats, lai tas tev ir skaidrs. Kad vajadzētu sākt?”

Tas taču ir brīnišķīgi! Es zināju, ka uz Rūdiju var paļauties. Nododu superspiegam visus datus, kuri viņam vajadzīgi un kuri ir manā rīcībā. Ar to lieta ir darīta un Rūdijs jau tikpat kā ir Itālijā. Ceļā pie Sūzijas. Lai varētu man pastāstīt visus sīkumus. Ne jau tāpēc, ka mani tas ļoti interesētu. Vienkārši gribas taču ņemt dalību savas bijušās draudzenes dzīvē. Jo īpaši, ja to var dabūt par velti.

19. nodaļa

Štopferu Karls manā kabinetā ierodas precīzi kā būvstrādnieks, un tā arī viņš izskatās. Gaišas kombinezonbikses un rūtains krekls. Tūlīt pat dodamies uz Hepfla māju. Kad esam klāt, gaidpilnie kaimiņi jau ložņā gar dzīvžogu.

“Nu ko!” uzsaucu. “Jau atkal ložņājam ap dzīvžogu?”

Vini neko neatbild. Tā vietā dzirdu čaboņu šie klu•> > sītiņām aizlavās prom. Laikam neērti jūtas, atkal pieķerti.

Parādu Karlam telpas, un viņš tūliņ ir gatavs ķerties pie darba. Vispirms gan uzvelk cimdus un virsvalku. Uzreiz izskatās labāk, vairāk pēc eksperta, nevis mūrnieka. Tā kā viņam mani vairs nevajag, norunājam tikties pusdienās. Es apsolu atvest dažas aknusiera bulciņas, un Karlam tas šķiet lieliski. Nūja, tādu atvaļinājuma dienu taču vajag izbaudīt.

Kad eju pie sava auto, man pretī nāk kaimiņa kungs. Tieši tas pats, kurš nupat čabēdams muka. Viņš izber gružus atkritumu konteinerā.

“Redz, atkal esat mūsu pusē? Mēs pat nedzirdējām jūs piebraucam,” šis saka.

Vai viņš patiešām domā, ka esmu stulbs?

“Vai jūs patiešām domājat, ka esmu stulbs?” man jānoskaidro.

Vīrietis pārdomā jautājumu.

“Un kas tas par jauku cilvēku, ko atvedāt?”

“Tas ir mantinieks,” pavisam neapzināti izmuldu, jo šobrīd nevaru ieminēties par ekspertu. Bet tā jau nav skaidra nepatiesība. Nu tas, par mantinieku. Teiksim, ja Štopferam kas sanāktu ar Hepflu, tad tas būtu tikai pārspīlējums, nevis meli.

“Mantinieks? Tas taču jauki. Mēs tikai priecātos, ja atkal dabūtu kaimiņu.”

“Varu iedomāties. Ir jau stulbi visu laiku lūrēt tukšā dārzā.”

Tad man laiks doties ceļā.

Pusdienlaikā Karls dabū aknusiera bulciņas un vakarā savu darbu jau ir paveicis. Cik gan ātri mēdz paiet atvaļinājuma diena! Viņš ir ieguvis apmēram miljons pirkstu nospiedumu, kurus tagad vajag izvērtēt.

“Kad es saņemšu rezultātus?” jautāju, kad dodamies prom.

“Tu nu gan esi labais,” saka Karls. “Tā ir vesela kaudze ar paraugiem. Turklāt man viss jādara slepeni. Paralēli ikdienas darbam, saproti? Tātad kāds laiciņš paies.”

“Jā, Kari, to es saprotu. Bet tu jau zini arī ko citu: vispirms darbs, pēc tam izklaides. Kad esi ticis galā, tūlīt ziņo man. Tad varēsim pavirzīt lietu ar tavu sapņu meiteni. Pēc dažām dienām viņai vajadzētu atgriezties, šai brīnišķīgajai Hepfla kundzei.”

Tagad Karls iekarst, par to man nav ne mazāko šaubu. Kriminālekspertam visas asinis saskrien galvā, tiklīdz viņš izdzird savas sirdspuķītes vārdu.

“Vienu varu tev pateikt jau tagad: rīku skapītī stāv ārprātīgs daudzums dezinfekcijas līdzekļu. Sagrotan un viss pārējais. Māja no pagraba līdz pat bēniņiem ir absolūti tīra no jebkādiem mikrobiem. Putekļu kārtiņa ir dažas dienas veca, tātad radusies pēc saimnieka nāves. Viss, ko atrodu, ir ne vecāks par dažām stundām. Es domāju, radies ne agrāk kā dažas stundas pirms viņa nāves. Šim Hepflam laikam bijusi mānija uz tīrīšanu.”

Tas apstiprina tikai to, ko jau zinām.

Kad iekāpjam automašīnā, kaimiņi stāv pie loga. Mēs uz viņiem paskatāmies, un šie mums māj abām rokām. Domājams, patiesībā viņi māj tikai Karlam, jo viņš taču būs jaunais kaimiņš, pēc kura viņi tik ļoti ilgojas.

“Pamāj viņiem pretī,” saku Karlam.

“Kāpēc? Es taču viņus pat nepazīstu,” viņš grib zināt.

“Tāpēc, ka tā piedienas,” es paskaidroju.

Un tad Štopfers pamāj. Elementāri.

Vakarā piezvana Birkenbergers, lai pavēstītu pirmos rezultātus. Viņš esot atradis Sūziju, un tas nemaz nav bijis tik vienkārši. Vēl sarežģītāk esot bijis atrast brīvu viesnīcas istabiņu. Viss pārpildīts līdz pat personāla telpām, jo tagad ir sezonas kulminācija un ikviens vācietis dodas uz Itāliju.

Ikviens, tikai ne es, pie sevis nodomāju. Rūdijam patiesi ir laimējies, ka viņš atradis istabu. Un tāpat viņam laimējies ar Sūziju. Viņš to ieraudzījis tirgus laukumā, kur notiek iknedēļas tirgus. Tur viņa klīdusi no tirgotavas uz tirgotavu un iepirkusi produktus. To viņš man varētu

ari nestāstīt, jo tas jau tāpat ir skaidrs. Par tik izplūdušu informāciju es nemūžam nemaksātu, bet, tā kā tas viss nāk par velti, man pie kājas.

Tātad tirgū Sūzija bijusi viena. Vismaz nevienu pavadoni Rūdijs nav redzējis. Tomēr šādus secinājumus pavisam droši izteikt nevar, jo tur bijis liels pūlis. Tagad viņš iešot vakariņās un tad vēlreiz izlūkos. Tik liels tas Itālijas kakts nemaz neesot, tikai divas iespējas izklaidēm, un viss pārskatāms no viesnīcas loga. Viņš smejas, gatavais dirsulis.

Nobeigumā Rūdijs apsolās piezvanīt, tikko būs uzzinājis ko jaunu.

Tā kā atvaļinājumu vilnis arī Nīderkaltenkirheni ir izslaucījis tukšu, te ir mierīgāk nekā jebkad agrāk. Laikam jau visi guļ kaut kādās tur pārpildītās pludmalēs un saņem ādas vēzi pa tiešo no ražotāja par vairumtirdzniecības cenu. Jebkurā gadījumā mūsu ielas un laukumi ir tukši. tiesa, tad arī patrulēšana nedod nekādu prieku. Tā nu izdomāju šo laiku izmantot lietderīgi un aizbraucu uz Landshūti. Mans ceļš ved tieši uz Angijas dzīvokli.

Pie zvana pogas plāksnīte ar Buhheima uzvārdu. Piezvanu. Angija ir mājās un atver durvis. Mana sendienu draudzene izskatās labāk nekā kapsētā, kaut gan ir noraudājusies. Pirmajā brīdī viņa mani nemaz neatpazīst. Jautā, ko man vajagot. Bet tad viņai kā zvīņas no acīm nokrīt un pat smaida atblāzma parādās sejā.

“Franci?” Angija iesaucas un izstiepj man pretī abas rokas. “Franci Eberhofer, nespēju noticēt. Cik ilgi neesam tikušies?”

“Ilgi. Varētu pat teikt pārlieku ilgi.”

Viņa mani ieved dzīvoklī, un es ātri to apskatu. Te izskatās visai nožēlojami. Ļoti tīri, tomēr nabadzīgi un nožēlojami. Es apsēžos pie virtuves galda, Angija vāra kafiju. Augums viņai vēl aizvien ir lielisks, to nu nevar noliegt, bet seja vairs nav svaiga.

“Kāds vējš tevi pie manis atpūtis?” viņa jautā, kārtodama uz galda kafijas traukus.

“Tam zināmā mērā ir profesionāls raksturs,” es paskaidroju uzspēlēti bezrūpīgā intonācijā.

“Ak tā,” viņa nosaka. Izskatās, ka vēl joprojām priecājas par manu vizīti.

“Esmu no policijas, Angij.”

Viņa paloka galvu, tad atnes kannu un ielej krūzītēs kafiju.

“Par to tu vienmēr sapņoji, es atceros. Tad jau esi atradis savu sapņu darbu, ja?”

“Nē,” saku. “Tas nav nekāds sapņu darbs. Vismaz ne vienmēr. Un šodien jau nu nemaz.”

“Tu šeit esi Marsela dēj?” Angija jautā. Viņas smaids izgaist un skatiens kļūst stings.

“Atnācu galvenokārt Hepfla dēļ. Vai tev šis vārds kaut ko izsaka?”

Viņa brīdi padomā un tad pakrata galvu.

“Tavs Marsels bija narkomāns. Vai tu to zināji?” Angija strauji pieceļas un apgāž savu krūzīti. Pieceļos arī es, aizeju līdz izlietnei un paņemu trauku lupatu.

“Nolādēts!” viņa izsaucas un sāk raudāt. “Protams, es to zinu. No tā taču viņš arī nomira!”

“Vai zini arī, par kādu naudu viņš pirka narkotikas? Spriežot pēc tā, ko es šeit redzu, pieļauju, ka iespējamā

kabatas nauda nebija pietiekama, lai nodrošinātu viņa ikdienas vajadzības.”

Tagad Angija aizspiež abas ausis un sāk dziedāt. Tā mēs nekur nenonāksim, lai cik loti man būtu žēl sendienu draudzenes. Laikam ari acis viņa ir turējusi ciet pietiekami ilgi.

“Tad nu es tev pastāstīšu, kā Marsels apmaksāja savu dārgo hobiju,” es saku un atrauju viņas rokas no ausīm.

Kad pabeidzu, Angija ir nomierinājusies. Pārtraukusi raudāt un pat iedzērusi kafiju. Tomēr es droši nevaru saprast, vai viņa iepriekš zināja, ka Marsels tirgojis savu miesu. Varbūt tas viss jau ir izsāpēts. Katrā ziņā tagad viņa ir mierīga. Visu zina un ir mierīga.

“Tu domā, ka Hepfls ir noslepkavots?” Angija jautā. “Tā varētu būt, bet nav teikts. Man jāpārbauda.”

“Es saprotu,” viņa nosaka un pieceļas, lai novāktu galdu.

Es pajautāju, kur atrodas tualete. Otrās durvis pa kreisi, Angija paskaidro. Dodos turp un ieraugu uniformu, kas karājas aiz tualetes durvīm. Man prātā ienāk ārzemju leģions. Nomazgāju rokas un atgriežos virtuvē. “Bruno tagad dzīvo pie tevis?”

“Nē, viņam ir savs dzīvoklis dažas ielas tālāk.” “Uniforma aiz tualetes durvīm pieder viņam?”

“Jā, Bruno pirms dažām nedēļām to atnesa Marselam. Viņam šķita, ka ar to atstās iespaidu uz dēlu. Bet tā nebija. Marselam vairs nav astoņi gadi…” Angija saminstinās un nokar galvu. “Viņam vairs nebija astoņi gadi.

Un viņu patiesi nenieka neinteresēja, kādu uniformu tēvs te atstiepj. Pamatā ari tēvs viņu neinteresēja. Viņa nebija visu laiku, kāpēc tagad viņš man vajadzīgs, Marsels teica. Un to jau var saprast, vai ne?”

“Jā, var gan,” es nosaku, tad piespiežu Angiju sev klāt. Viņa ir tik bēdīga, ka man grūti aiziet.

“Ej vien,” viņa saka, kaut kā nojautusi manas domas.

Gandrīz jau esmu ārā pa durvīm, kad man kas iešaujas prātā.

“Pag, Angij, vēl kas. Cik ilgi Bruno jau ir atpakaļ no ārzemju leģiona, un kad viņš pie tevis parādījās?”

“Kad Bruno atgriezās, nezinu. Zinu tikai to, ka Landshūtē viņš jau ir kādu pusgadu. Pirms desmit vai vienpadsmit nedēļām parādījās pie manis. Kāpēc jautā?”

Paraustu plecus. “Vienkārši ienāca prātā,” saku un paceļu roku sveicienam.

“Vai vēl kādreiz ienāksi uz kafiju?” Angija nosauc man pakaļ, kad kāpju lejā pa kāpnēm.

“Pavisam noteikti.” Nākamajā mirklī jau esmu prom.

Tā kā esmu šajā apvidū, izlemju ātri apciemot arī Zīglehneru. Dzīvojamais bloks līdzinās Angijas miteklim piesmacis un bezcerīgs.

Pulkstenis ir četri pēcpusdienā, bet Bruno atver durvis, tērpies rītasvārkos.

“Eberhofer? Ar ko esmu tādu godu izpelnījies?” viņš apsveicinās un man pa priekšu iespraucas dzīvojamā istabā. Televizors ir ieslēgts, uz dīvāna mētājas nenovākta gultasveļa, kurā iesēdēta iedobe. Pelnutraukā kvēlo cigarete.

Bruno iesēžas iedobē, no kuras laikam nupat izlīdis. Visa istaba ir tā piedūmota, ka man grūti viņu saskatīt.

“Apsēdies,” Bruno saka, norādot uz krēslu, kura sēžamvirsmu sedz paplāte ar ēdiena atliekām. Nolieku paplāti uz grīdas.

“Vai tevi netraucēs, ja es nedaudz izvēdināšu?” jautāju.

“Nekādu problēmu,” atvēl mājastēvs un nodzēš cigareti.

“Nemaz nestrādā vairs? Nekādu atslēdznieka darbu vai tādā garā?” kā starp citu apvaicājos.

Viņš purina galvu. “No leģiona saņemu mūža pensiju. Tā nemaz nav slikta. Kāpēc lai sev ko tādu nodarītu?”

“Bet tev taču bija darbs?”

Bruno parausta plecus. “Tagad pārdomāju. Kas tur liels?” Viņš izslēdz televizoru un aizdedzina jaunu cigareti. “Kāpēc esi atnācis?”

“Marsels,” uzmanīgi sāku runāt. “Marsels draudzējās ar kādu Hepflu.”

“Draudzēties tas ir labi. Viņš vinu knieba.”

Baukš! To es nebiju gaidījis. Meklēju vajadzīgos vārdus, bet netieku galā.

“Un tagad Hepfls ir pagalam. Bezgalīgas sēras,” turpina Zīglehners.

Viņš ir pārsteidzoši labi informēts.

“Cik ilgi jau esi Landshūtē?” jautāju, jo tas man šķiet nosacīti neitrāls jautājums.

“Apmēram pusgadu.”

“Un kad uzsāki kontaktēties? Es domāju, ar Marselu?”

“Pirms astoņām nedēļām un divām dienām.”

“Tu to zini tik precīzi?”

“Jā, tik precīzi es to zinu!”

Nodzēsta cigarete.

Aizdedzināta cigarete.

“Uz šo dienu es gaidīju divdesmit gadus,” Bruno turpina.

“Kāpēc tu gaidīji divdesmit gadus un tad ieradies nepieteicies?”

“Tas ir saistīts ar atbildības sajūtu, saproti? Es nebiju gatavs atbildēt pats par sevi! Kur nu vēl par veselu ģimeni?”

“Un ko darīji starplaikā? Kad jau biji ieradies Landshūtē, bet vēl nebijis saticies ar ģimeni?”

“Es viņus novēroju.”

“Tu viņus novēroji?”

“Nūjā, varēja taču būt noticis tā, ka Angija ir precējusies un viņai ir citi bērni. Ka viņai ir draugs. Nu kaut kas tādā garā. Un tad es tur nekādi nevarētu iederēties.” “Bet pēc tam tu tur vienkārši ņēmi un ieradies.”

“Jā, jo tur nebija nekā, saproti? Ne vīra, ne bērnu, vispār nekā.”

“Un tu nodomāji, ka tie abi tev kritīs ap kaklu un priecāsies, ka atkal esi klāt.”

Bruno nesaka neko. Tā vietā aizdedzina jaunu cigareti.

“Un ko tādu tu pamanīji, kamēr viņus novēroji?” “Kas tās par spēlītēm, Eberhofer? To taču pats zini loti labi.”

Zīglehneram taisnība.

“Vai nožmiedzi Hepflu, lai viņš atšujas no tava Marsela?”

“Teiksim tā, Franci, es viņu brīdināju, šo zilo rektoru. Teicu, ja viņš puiku neliks mierā, es viņam apgriezīšu sprandu.”

“Kad tas bija?”

“Divas dienas pirms viņa bēdīgā gala.”

“Un kā viņš uz to reaģēja?” es gribu zināt.

“Viņš bija zaķapastala! Kā tad viņš būtu varējis reaģēt? Teica, ka liks Marselu mierā.”

“Tālāk?”

“Tālāk nekā. Divas dienas vēlāk viņš bija beigts.” “Vai ar puiku par to runāji?”

“Protams!” atsaucas Bruno.

“Un kā viņš reaģēja?”

“Ak Dievs, nu kā gan! Pilnīgi adekvāti, pēc manām domām. Marsels teica, lai es aizvācos no viņa dzīves, kā to biju darījis pēdējos divdesmit gadus.”

Mana bēdīgo lietu norma šodienai varētu būt izpildīta, tomēr es vēl neesmu ticis mājās. Atvados no Zīglehnera un braucu atpakaļ uz Nīderkaltenkirheni, jo mans darbalaiks beidzas. Pa taisno dodos uz cūkkūti un iegāžos zvilnī. Aizveru acis, glāstu Ludviga galvu. Gribas aizmirsties. Tikko nedaudz esmu iesnaudies, pa durvīm iestampā Paps.

“Servus, Franci,” viņš saka draudzīgā balsī. Pilnīgi saraujos, jo pēc pēdējo dienu notikumiem uz kaut ko tādu nebiju cerējis.

“Servus, Papu,” atņemu sveicienu un uzslienos sēdus. “Klau, zvanīja Leopolds.” Paps apsēžas man blakus. “Viņš drīz atbrauks.”

Pasarg Dievs!

“Kas Leopoldam jau atkal vajadzīgs? Varbūt viņam nav pašam savu māju?”

“Tas drīzāk ir Sušijas dēļ,” saka Paps. Un tad es uzzinu, ka Rūķdegune mājās rīko tik milzīgi neiedomājamu trādirīdi, ka tas nemaz nav izstāstāms. Viņai, saprotiet, šķiļas zobiņi. Nevienu nakti ne Leopolds, ne Panida nav acis aizvēruši. Par dienām vispār nav ko runāt. Un tāpēc viņi tagad brauc pie mums. Lai mēs niķīgo Rūķdeguni vestu pie prāta. It kā tas būtu mūsu uzdevums.

“Ja viņi jau tagad padosies, vēlāk mazā viņiem vispār dancos pa galvu,” saku Papam. “Uz mani tādam histēriskam bļaurim nebūs nekādas ietekmes. Nekādā zinā ne.”

20. nodaļa

T ikko Paps ir aizgājis, zvana Birkenbergers.

“Paklau, Franci,” viņš saka, elsodams kā vērsis. “Atklājušies jauni fakti attiecībā uz Sūziju.”

“Ak tā,” saku.

“Jā, tas ir itālis, tieši kā tu biji domājis.”

“Tik daudz es jau pats zināju. Vai tas ir viss, ko noskaidroji? Tad nav jābrlnās, ka pasūtījumi tev ir tikai normas robežās.”

“Nu pagaidi taču,” čoms elš klausulē.

“Kā viņu sauc?” tagad gribu zināt.

“Andrea,” saka Rūdijs.

“Andrea? Sūzija ir sapinusies ar sievišķi?”

“Andrea nemaz nav sieviešu vārds. Vismaz ne Itālijā. Un, Franci, vari man ticēt, tajā puisi patiešām nav nekā sievišķīga.”

Tad nu gan mierinājums.

“Viņš izskatās lieliski. Uz mata kā Luka Toni. Lieliski, ka es tev saku. Un, neapšaubāmi, viņš ir jaunāks par Sūziju.”

Brīnišķīgi.

“Un šie abi ir smagi iemīlējušies viens otrā, mans draugs. Nešķirami. Visu laiku rociņās sadevušies. Bučiņa tur un bučiņa šur. Starp citu, viņai ir teicamas

krūtis, tai tavai Sūzijai. Ak, piedod, viņa jau vairs nemaz nav tava.”

Man vajadzēja zināt, ka Birkenbergers šādam uzdevumam nebūs pārlieku delikāts. Bet viņš jau ir tur ko nu vairs?

“Starp citu, Andrea pieder neliela pansija. Tāda brokastu pansija, saproti. Visai jauka. Protams, ari tur visas vietas aizņemtas.”

“Un tad vēl atliek laika arī seksam?”

“Tā gan izskatās!”

Tā kā tur neko nevaru darīt, sarunu beidzu. Pirms tam vēl pasaku Birkenbergeram, lai brauc mājās. Nekavējoties. Viņš iebilst, ka gribot vēl dažas dienas palikt un novērot. Varbūt abi sirdsākīši izšķiras, kas zina. Strīds vai kaut kas tādā garā. Nu labi, saku, tad paliec arī.

Viņa guļ man uz krūtīm, šī mazā Sušija. Un viņa to dara lieliski. Diemžēl man tik labi neizdodas, jo es nedrīkstu kustēties. Un tā ir elle. Redziet, es esmu izteikti kustīgs gulētājs, ik pēc pāris minūtēm griežos no vieniem sāniem uz otriem. (Sūzija par to varētu sarakstīt poēmu, bet lai jau paliek.)

Tātad Sušija guļ man uz krūtīm un manas acis ir vaļā. Ik pa brīdim iesnaužos, bet no tā nav nekāda labuma, jo tad mani moka sapņi. Sapņoju par Luku Toni un viņa kājām. Viņš iesit vārtus, gadsimta nozīmības vārtus. Bumba ielido skatītājos. Alianses arēna trako, fani kļūst traki un māj ar šallēm. Arī Sūzija ir starp viņiem. Viņa māj ar savu krūšturi. LukaToni! LukaToni! Ļaudis kliedz

kā traki. Bumba izlido atpakaļ uz spēles laukuma, un tur jau viņš ir varonis! Guļ zālē. Un zem viņa guļ Sūzija. Tad es pamostos.

Turpretī Rūķdegune visu nakti izguļ saldā miegā man uz krūtīm. Rīta agrumā viņas radītājs stāv manas cūkkūts vidū un ar naidīgu interesi noskatās uz mums.

“Kā tev tas izdodas?” Leopolds grib zināt.

“Labi, ka vismaz viens no šīs ģimenes spēj novērtēt manas patiesās vērtības,” saku.

“Līdz šim es tevī vispār nekādas vērtības neesmu saskatījis.”

“Es jau arī nerunāju par tevi. Es runāju par tavu dziļi inteliģento meitu,” atbildu, uzmanīgi pieceļos un pasniedzu Leopoldam Sušiju, kura tūlīt sāk kliegt kā plēsta. “Daudzkārt atvainojos, bet tagad gan man steidzami jātiek uz darbu.” Ar šiem vārdiem es viņus izstumju ārā pa durvīm.

Darbdienu uzsāku neizgulējies un līdz ar to esmu nīgrs. Tiklīdz ienāku kabinetā, saņemu rīkojumu no Landshūtes policijas iecirkņa: kaut kāds džeks ir pārsniedzis ātruma ierobežojumu un man jānoskaidro detaļas. Deviņdesmit kilometri stundā, kur drīkst braukt tikai ar piecdesmit. Radara attēlā viņš redzams ar kapuci un saulesbrillēm, tāpēc nav atpazīstams. Automašīna pieder kādai būvfirmai, kas atrodas netālu. Braucu turp.

Lai runātu ar firmas vadītāju, man priekšistabā jātiek garām divām sekretārēm. Tik vienkārši tas pie viņiem nenotiekot, saka abas spindzeles. Kurš katrs nevarot te

ienākt un runāt ar vadītāju. Un viņu darba pienākumos neietilpstot izziņu sniegšana. Sekretārēs respektu neizraisa pat mana dienesta apliecība. Vienīgi tad, kad apsolu, ka vajadzības gadījumā ceļu pie vadītāja izlauzīšu ar šaujamieroci rokās, viņas padodas. Pieveikuši garu koridoru, mēs pieklauvējam pie kādām polsterētām durvīm.

Vadītājs nav gluži sajūsmināts, mani ieraugot. Vispirms viņš izbar sievieti, kura mani atvedusi. Tad grib zināt, kāpēc viņa mani nav vienkārši aizraidījusi prom. Vadītājam ir milzu dzerokļi kā zobenzobu tīģerim, patiesi neomulīgi.

Nolieku viņam uz galda fotogrāfiju un jautāju, kas ir autobraucējs.

“Fotogrāfijā viņš nav atpazīstams,” firmas vadītājs saka. Tur nu viņam taisnība.

“Te ir datums un laiks. Ieskatieties savā reģistra žurnālā, kurš šajā laikā lietojis automašīnu.”

Zobenzobu tīģeris purina galvu. “Nek.i tāda mums te nav.”

“Tas nozīmē, ka jebkurš darbinieks tā vienkārši var paņemt automašīnu no pagalma un brāzties pa apkārtni, kā vien viņam ienāk prātā?”

“Tieši tā kā vien viņam ienāk prātā!”

“Cik daudz darbinieku jums ir?”

“Divdesmit septiņi.”

“Man jānoskaidro, kurš sēdēja pie stūres, vai saprotat? Kurš no divdesmit septiņām iespējamām personām.” “Tā ir jūsu problēma.”

“Nu, man gan tā nešķiet,” es nosaku un apsēžos uz viņa rakstāmgalda. “Tagad es noskaidrošu visu divdesmit

septiņu darbinieku personības. Un tad par viņiem parūpēsies tiesnesis Morāčeks. Viņš ko tādu dara labprāt. Viņš ierosinās tiesas izmeklēšanu, un tas var nedaudz ieilgt, jo cienījamam tiesnesim, protams, ir arī citi darbi. Bet tiesas ēkā mums ir relatīvi ērti krēsli, aptuveni divdesmit septiņi, diemžēl skaidri nezinu. Un tad, ja Morāčeks katru reizi starp tiesas sēdēm kādu no jums izsauks, tad nieka trijās četrās dienās viss būs galā. Uz šo laiku jūsu uzņēmums, protams, būs slēgts.” Pieceļos no rakstāmgalda un paņemu savu telefonu.

“Parādiet to foto vēlreiz!” man pakaļ noburkšķ zobenzobu tīģeris.

Ātri vien dabūju braucēja vārdu un koordinātas. Un divdesmit procentu atlaidi jebkura veida ēkas remontam.

Nākamā nakts līdzinās pasakai, jo mans zvilnis un manas krūtis pieder tikai man vienam. Varu rullēties, kā pašam patīk, ne ar vienu nav jārēķinās. Sapņi par Luku I’oni ir normas robežās, vismaz Sūzija tajos vairs nepiedalās.

Toties pamošanās līdzinās briesmīgam murgam. Ome kā pastarās tiesas eņģelis stāv cūkkūts durvis un no visa sava sīkā ķermenīša spēkiem bļauj: “Franci, celies!”

Paskatos uz pulksteni: pieci un divdesmit trīs minūtes no rīta.

“Kāpēc, pie visiem svētajiem, man būtu jāceļas? Šodien ir sestdiena.”

“Autobusa šoferis saslimis!” vina man uzkliedz.

Un tad gaismā nāk skaudrā patiesība. Tieši tagad, kad Ome bija ieplānojusi izbraukumu! Ar savām lauku

draudzenēm. To viņas šad un tad dara un tādējādi lieliski izklaidējas. Lai tak vecajām meitenēm tiek kas jauks, pirms viss viņām beidzas.

Piemēram, šodien viņas bija sataisījušās ar mikroautobusu braukt uz Donavas iepirkumu centru Rēgensburgā. īpaši par to priecājās Ome, jo tagad ir atlaižu laiks. Visos veikalos. Laikam kaut kādas jubilejas dēļ ko es tur zinu. Bet tad lielie prieki beidzās, jo viņa uzzināja, ka autobusa šoferis ir saslimis. Išiass, kustību ierobežojumi. Un tad Omei pēkšņi ienāca prātā, ka tur, pāri pagalmam cūkkūtī, guļ Francis. Un, tā kā viņam tik un tā nav nekā labāka, ko darīt, viņš lieliski varētu vizināt vecās krokas pa Bavāriju.

Nelīdz nekādi iebildumi. Ome pavisam droši zina, ka es nekad mūžā nespēšu atteikt šādam lūgumam. Turklāt viņa, protams, izmanto manu rīta agruma bezpalīdzīgo stāvokli. Tā nu nepaspēju ne attapties, kad jau sēžu pie autobusa stūres ar visu sievišķu varzu komplektā. Sānu logā rotājas uzraksts “Lauku sieviešu izbraukums”.

Forši.

Ome sēž priekšā man blakus, galvā uzlikusi beisbola cepuri un nagu pagriezusi uz aizmuguri, lai neko nepalaistu garām. Trādirīdis, kas mutuļo mums aiz muguras, nav aprakstāms. Pie Erdgoldsbahas augstienes tiek atpogāta jau ceturtā šampanieša pudele, un drīz vien nepieciešama otrā čurāšanas pietura. Esmu pārsteigts, cik labi Ome spēj kontaktēties. Viņa pat smejas par jokiem, kurus vecās klačas plēš viņai aiz muguras un kurus viņa nevar būt dzirdējusi.

Pirms Donavas iepirkšanās centra mēs nonākam pamatīgā korķī, jo stāvvieta ir pārpildīta līdz neiespējamībai. Sieviešu bars, protams, negrib tam tērēt savu dārgo laiku. Jau pēc dažām minūtēm viņas visas kā viena nolemj pamest auto un turpināt ceļu kājām. Tātad viņas izkāpj tieši uz četrjoslu šosejas, sadodas rociņās un čalodamas dodas pretī paradīzei. Klusums, kurš tik pēkšņi iestājas salonā, traumē manu dzirdes aparātu. Lai pāreja būtu līganāka, ieslēdzu radio pilnā skaļumā. Tur skan Highway to Hell. Viņi taču lasa manas domas!

Ziņojumi autobraucējiem neatlaidīgi atgādina, ka pie Donavas iepirkšanās centra stāvvietas ir pārpildītas. Ieteicams izvairīties.

Kā gan to izdarīt?

Piebrauktuvē pie tirdzniecības centra stāv apsargs oranžā tērpā un vicina savu zizli. “Nekas nesanāks!” viņš saka.

“Man tikai ātri jāuzpildās,” saku un norādu uz benzīntanku stāvlaukuma otrā pusē.

Viņš man atļauj iebraukt.

Uzpildos. Kad maksāju par degvielu, parādu savu dienesta apliecību un klusi iečukstu kasierim ausī, ka ir saņemts signāls. Šobrīd neko vairāk nevaru atklāt, tikai vienu vārdu: terorisms. Un tāpēc man savs mikroautobuss līdz turpmākam jāatstāj te, pie benzīntanka sienas. Bez tam es paļaujos uz viņa absolūtu klusēšanu.

Kasieris kļūst bāls kā krīts, tomēr līdzdalīgi paloka galvu.

Nu mums ir pirmklasīga stāvvieta.

Protams, esmu paņēmis līdzi Ludvigu, jo sestdiena jebkurā gadījumā ir viņa diena. Donavu ierobežo skaisti akmeņu krāvumi, tā nu mēs abi kādu laiku harmoniski pastaigājamies, līdz sasniedzam ūdensmalu. Tad ieturam pauzi alusdārzā, nedaudz iekožam. Saule pavisam maigi silda man muguru.

Vēlā pēcpusdienā atkal uzmeklējam iepirkšanās centra stāvvietu. Stāvoklis nav uzlabojies ne par mata tiesu, un iepirkšanās centrs atgādina bēgļu nometni. Kur vien skaties cilvēku jūra. Un lielais vairums apkrāvušies ar čaukstošiem plastikāta maisiņiem. Kādu šeit atrast ir neiedomājami.

Tiesa, mans uzdevums nav nemaz tik neizpildāms, jo sieviešu kompāniju no Nīderkaltenkirhenes var sadzirdēt kilometriem tālu. Viss skaidrs, dodos uz C&A uzmērīšanas kabīņu pusi.

“Meitenes! Braucam mājās!” nokliedzos, kad esmu klāt.

Priekškari atveras gandrīz vienlaikus, un no kabīnēm izsoļo vesela strīpa lauku sievu. Košos peldkostīmos.

“Ak cik labi, ka tas esi tu, Trauci! Paskaties, kā tas man piestāv? Vai ir labi?” (lita citu pārtraucot, viņas čalo un grozās spoguļu priekšā, līdz man apreibst galva. No visa šīs atkārušās ādas daudzuma varētu uzšūt pieklājīgu gaisa balonu.

“Tūlīt izbeidziet šitās muļķības,” nokomandē Ome. “Pataisīsiet man vēl to puiku par geju!”

“Brīnišķīgi,” es saku. “Jūs visas izskatāties brīnišķīgi šajos kārdinošajos peldkostīmos.”

Viņas kikina kā skolas skuki.

Saudzīgi aizvirzu sievišķus uz kasi, un beidzot visi esam apmierināti. Pēc tam vēl maziņa kafijiņa ar vēl mazāku konjaciņu un gabaliņu putukrējuma tortes. Pa ceļam uz autobusu vēlreiz labierīcības, lai mums nebūtu jāstājas uzreiz pie pirmās tualetes uz šosejas.

Tātad stāvu starp diviem čurātājiem pie pisuāra un pavisam mierīgi ļaujos plūdumam, kad piepeši atsprāgst durvis un ienāk Ome.

“Dāmu mazmājiņa ir pilna! Rinda līdz pat ārdurvīm,” viņa iebļaujas un pazūd kabīnē.

Kad visi beidzot ir veiksmīgi atvieglojušies, soļojam uz mikroautobusu. Kamēr dāmas iekārtojas savās sēdvietās un es atrodu vietu apmēram miljonam dažādu maisiņu, no benzīntanka iznāk mans draugs kasieris. Vēl joprojām bāls.

“Visi apcietināti!” es viņam uzsaucu.

Viņš paceļ abus īkšķus un izskatās zināmā mērā lepns.

Atpakaļceļā man blakus sēž Mošhameru Līžele, jo ir apēdusi par daudz kūku un tagad viņai ir slikta dūša. Salonā iestājies miers, daudzas guļ.

“Buengo,” saku Līželei. “Viņš dzīvo pie tevis, ja?”

“Jā, Buengo. Ak vai, cik viņš ir melis! Kaut ko tādu vēl nebiju redzējusi. Bet viņš jau arī ir tikai cilvēks, vai ne? Vienmēr esmu sacījusi: jādzīvo un jāļauj citiem dzīvot. Brīžiem gan šis Buengo ir mazliet jocīgs. Piemēram, viņš guļ uz grīdas, saproti. Lai arī viņa istabā ir pirmklasīga gulta. Bet neviens jau no savas ādas izlēkt nevar, lai cik melis būtu, vai ne!”

Pilnībā piekrītu.

Un tad ari praktiski esam mājās.

Ome apgalvo, ka H&M ir pirmklasīgs. Tāpēc, ka tur var dabūt viņas izmēra drēbes tādas, kas der mazām, izkaltušām sievelītēm. Tagad viņai ir hipiju stila lencīškleita, havajiski apdrukātas bermudas un T krekls ar amerikāņu karogu un uzrakstu Forever young. Tas viss iegūts ar lieliskām atlaidēm.

Vakarā piezvana Birkenbergers un stāsta, ka esot atgriezies. Tik un tā neesot bijis nekādas jēgas palikt, jo abi balodīši vispār nenākuši ārā no istabas. Tā teikt, nepārtraukts sekss.

Tagad Rūdijs sakārtošot čekus un atsūtīšot man. Nu brīnišķīgi. Kad man atkal ievajadzēsies privātdetektīvu, zināšu, kur to meklēt.

Tad saruna muļķīgi pārsviežas uz Hepfla lietu. Personīgi man šis notikums jau kļuvis visai vienaldzīgs, bet Rūdijs ir iededzies.

“Tātad,” viņš saka. “Aizdomās turamie ir Zīgleliners, sienu ķēpātāju banda un Hepfla māsa. k.i viņu tur sauca?”

“Hepfla,” atbildu.

“Tieši tā. Un tie visi pēc kārtas mums rūpīgi jāizpēta.”

“Tāpat kā Sūzija?”

“Tāpat kā Sūzija!” apstiprina Birkenbergers.

“Lūdzu, nākamajā reizē, kad tiksimies, atgādini man, ka biji to jau paredzējis.”

“Vienmēr laipni!”

Tad nolieku klausuli. Man vairs nav nekāda prieka turpināt. Patiesībā man ir pilnīgi pie kājas, vai homoseksuālais rektors savu nožēlojamo dzīvīti pārtraucis pats

vai ar kāda palīdzību. Jo manas cūkkūts kaktā tagad stāv Luka Toni un vicina pa gaisu Sūzijas krūšturi. Pilnīgs sviests!

Nākamajā rītā man piezvana Hepfla kundze. Viņa stāsta, ka atvaļinājums beidzies, viņa esot iedegusi brūna un labi atpūtusies. Un nu viņa beidzot grib saņemt atslēgu.

“Tā nav problēma,” nosaku, un mēs norunājam tikšanos uz rītdienas pēcpusdienu.

Pēc (am piezvanu Karlam. Jāapprasās, ko krimināleksperts izdibinājis.

“Es vēl vispār neko neesmu izdibinājis, Franci,” viņš čukst klausulē. “Mums te ir dažas seksuāla rakstura epizodes veco ļaužu pansionātā. Esmu pilnīgi apkrauts ar darbiem.”

“Seksuāla rakstura epizodes veco ļaužu pansionātā? Neliedziet taču vecīšiem kādu prieciņu.”

“Nolādēts, man nav laika.”

“Hepfla kundze rīt vēlētos saņemt mājas atslēgu. Vai tev tur vēl kas vajadzīgs?”

“Nē, nē, viss vajadzīgais man jau ir. Vienīgais, kā man trūkst, ir laiks.”

“Nu par to gan žēl,” saku. “Tāpēc, ka rit pēcpusdienā es satikšos ar tavu sirdspuķīti, lai nodotu atslēgu. Viņa ir brūni iedegusi un labi atpūtusies.”

Pat telefonā varu sajust, kā Karls nosarkst. Taču saruna jau ir beigusies. Izdevība palaista vējā.

21. nodaļa

Štopferu Karls acīmredzot ir strādājis visu nakti. Jo nākamajā dienā viņš ar savas ekspertīzes rezultātiem padusē stāv manā kabinetā. Kolēģis ir pārspējis pats sevi viņš smaržo pēc brīvības, tabakas un piedzīvojumiem, turklāt šo tēlu glīti akcentē neliels piesārtums.

“Viss ir tieši tā, kā jau tev teicu, Franci. Hepfla māja bija praktiski izdezinficēta, un tādējādi atrastie pirkstu nospiedumi ir gluži vai zelta vērti,” Karls saka.

“Un cik daudz to ir?”

“Ja gribam būt precīzi, tad četri. Tieši četri d.i/.uli pirkstu nospiedumi.”

Štopfers ir neciešams katrs vārds no viņa kā ar stangām jāizvelk.

“Un kam tad tie pieder?' es turpinu izvaicāšanu. “Nu tātad. Vispirms jau tic ir 1 leplla pirkstu nospiedumi.”

“Vērtīgs atklājums. Tālāk!”

“Tad arī daži tavējie. Vai tev nebija cimdu rokās?” “Sākotnēji Hepfls bija tikai pazudis. Tādos gadījumos nekādi cimdi nav vajadzīgi.”

“Nav vajadzīgi. Bet ir derīgi tos uzvilkt.”

“Augstais Dievs! Štopfer! Kam pieder atlikušie pirkstu nospiedumi?”

“Trešos pilnīgi noteikti ir atstājis tagad jau mirušais Marsels.”

“Un tieši kur?”

“Pirmajā stāvā un pagrabā. Tātad SPA templī, ja gribam būt precīzi.”

“Neviens augšējā stāvā? Guļamistabā, vannasistabā vai kā tā?”

Karls purina galvu.

“Un ceturtie?”

“Jā, tas nu ir lielais noslēpums, Franci. Ceturto pirkstu nospiedumu īpašnieks varētu būt iespējamais slepkava. Šos nospiedumus es atradu visos stāvos.”

“Varētu būt, bet varētu arī nebūt,” saku un pārdomāju. Zīglchncrs pavisam noteikti bija pirmajā stāvā, taču vēl nav pierādīts, ka tie ir viņa pirkstu nospiedumi. Un Hepfls pa to starpu visu noteikti vēl ir tīrījis.

Tad paskatos uz Katla atnestajiem dokumentiem. “Ko vēl esi atradis?”

“Dažas piezīmes ceļojumu katalogā. Skaties!”

Uz kataloga malas ar roku uzskribelēti datumi un cenas. Tas ir Hepfla rokraksts, par to nav nekādu šaubu.

“Varbūt viņš vēlējās doties atvaļinājumā,” pie sevis nomurkšku.

“Ja gribam būt precīzi, tad viņi vēlējās doties atvaļinājumā,” akcentē Karls, norādot uz aprēķiniem. Viņam taisnība, cena ir dubultota. Tātad brauciens tika plānots divām personām.

Uz kataloga vāka pielipināta uzlīme ar ceļojumu biroja adresi un telefona numuru. Zvanu viņiem. Diemžēl viņi neesot tiesīgi telefoniski sniegt ziņas par saviem

klientiem. Sieviete vada otrā galā apelē pie manas sapratnes, bla, bla, bla. Stulbā govs.

Braucam turp. Es domāju, uz ceļojumu biroju. Taču tur ir ari tā govs. Sēž pie rakstāmgalda un informē kādu klientu, kurš vēlas atpūsties zemnieku sētā kopā ar bērniem un visiem loriniem. Vina ir sasodīti labi informēta.

Nez kāpēc mani tas nepārsteidz.

“Un bērni varēs jāt ar poniju tik bieži, cik vien pašiem patiks?” jautā topošais lauku prieku baudītājs.

“Tieši tā,” govs nomaujas aiz sava monitora.

“Un jūrascūciņas, vai tās…”

Tagad gan man pietiek. Ar strauju kustību pagrūžu viņiem priekšā savu dienesta apliecību.

“Ko jūs atļaujaties!” iekliedzas klients, kad nostumju vinu no krēsla.

“Klausieties, jūs abi, mēs izmeklējam slepkavību, vai skaidrs? Slepkava vēl ir uz brīvām kājām. Kari, lūdzu izvadi fermeri ārā.”

Karls klausa uz vārda.

Tad no ceļojumu biroja govs uzzinu, ka Hepfls plānojis ceļojumu. Divām personām 1 Iepilam un Buhheimam. Četrpadsmit dienas Sanfrancisko. Apstiprinājums atnācis tieši tajā dienā, kad rektors pēc pazušanas atkal bija uzradies.

Tātad viens nu ir skaidrs: ja kādam ir tik grandiozi plāni, viņš taču pēc dažām stundām nemetīsies zem vilciena. Pat ja bijis tik nepopulārs. Kāds viņam noteikti ir palīdzējis.

Bet kurš?

Mans favorīts, protams, ir Zīglehneru Bruno. Jo viņš jau vienmēr bija gatavs brīdinājuma šāvienam. Turklāt,

ļoti iespējams, tie ir viņa pirkstu nospiedumi, kurus atrada Karls. Jā, visticamāk, Zīglehners. Tas man vēlreiz kārtīgi jāizpēta.

Bet vispirms braucam uz rektora māju satikt Hepfla kundzi. Jo noruna ir un paliek noruna.

“Skatieties, Hepfla kundze, es jums atgādāju ne tikai atslēgu, bet ari savu pirmklasīgo kolēģi Kārlu Štopferu,” saku viņai, tikko esam izkāpuši no auto.

Karla pietvīkusī galva izskatās sprādzienbīstama.

“Tas gan ir jauki. Mēs jau esam pazīstami,” saka Hepfla kundze un sarokojas ar mums abiem. Atdodu viņai atslēgu.

“Es te iekšā nedaudz apskatīšos,” viņa turpina. “Varbūt jūs varat vēl kādu brītiņu uzkavēties? Pēc visa, kas noticis, man vienai varētu būt visai nemājīgi.”

“Nē,” es papurinu galvu. “Nekādā gadījumā nevaru palikt, jo dienesta pienākumi mani sauc tālāk. Neiedomājams stress un neatliekamas darīšanas.” Tad palūkojos uz Kārlu. “Bet mans kolēģis gan varētu jūs pavadīt, jo viņa darbs ir daudz mierīgāks. Viņš ir kriminālistikas eksperts.” Es iedrošinoši uzsitu Karlam uz pleca un tad jau esmu prom.

Pēc divām stundām Hepfla kundze piebrauc pie pašvaldības nama un izlaiž Kārlu. Viņš veikli dodas pie sava trafaretētā auto un iekāpj tajā.

“Kari!” uzkliedzu no sava loga.

Viņš pagriežas pret mani. Tad izkāpj un pienāk pie loga. Šķiet, kolēģis kustas kā palēninātā filmā. Arī tad, kad paskatās uz mani.

“Kari? Ar tevi viss kārtībā?” es noprasu.

“Franci,” saka Karls un dumji smaida. “Man prieks tevi redzēt.”

Kas viņam lēcies?

“Vai tev nav labi?”

“Viss čikiniekā!” viņš novelk, tad iesēžas mašīnā un aizbrauc.

Pirms pats dodos prom, uz brīdi ieeju Sūzijas kabinetā. Kā jau bija sagaidāms, viņas tur nav.

“Cik ilgi galu galā šim sievišķim vēl būs atvaļinājums?” jautāju kolēģei, norādot uz tukšo vietu.

“Piedod, es tiešām nezinu…”

“Vienkārši pasaki datumu, ar to pietiks,” asi pārtraucu vinu.

“Vēl visu šo nedēļu.”

“Skaidrs.”

“Un Sūzija ir ļoti laimīga tur, kur atrodas tagad!" šī draņķe vēl nosauc man pakaļ.

Kad vakarā ar Ludvigu ejam savu līkumu, pavisam nejauši nonākam pie dzelzceļa nogriežņa, kur Hepfls ņēma savu galu. Tagad šis sliežu posms ir ieguvis pavisam citu nozīmi. Un Ludvigam te ļoti patīk. Vienmēr, kad garām brauc vilciens, viņš cenšas to panākt. Tiesa, mans uzticamais biedrs spēj noskriet tikai pāris metru, nav jau vairs nekāds jaunais.

Atpakaļceļā šķērsojam lielu pļavu, nesen kā nopļautu. Smaržo brīnišķīgi. Apstājos mežmalā, jo Ludvigam ir svarīgas darīšanas. Labpatikā atspiežos pret koku un

aplūkoju apkārtni. Un tad es to ieraugu novērošanas torni. Tas man noteikti jāpapēta tuvāk, tāpēc rāpjos augšā. No augšas paveras brīnišķīgs skats uz brīnišķīgo mežu, brīnišķīgajām pļavām un brīnišķīgajiem vilcieniem, kuri traucas cauri brīnišķīgajām pļavām. Ja šis ir tas pats novērošanas tornis, kurā Zimmerļu Maksis pavadīja visu Hepfla slepkavības nakti, tad var pieļaut, ka viņš visu ir redzējis. Visu ir redzējis, tikai neko negrib stāstīt.

Tas nu ir jānoskaidro. Braucu pie Zimmerļiem.

Zitnmerlis stāv savas bodītes priekšā un pļāpā ar kādu klienti. Piena sivēna grilēšana, uzņēmuma speciālais piedāvājums, bla, bla, bla.

“Servus, Zimmerli. Klau, Maksis ir mājās?” jautāju, tikko izkāpis no auto.

Miesnieks piekrītoši pamāj un atvadās no Piena sivēna kundzes.

“Maksi!” viņš nobļaujas tā, ka nodžinkst loga rūtis.

“Ko?” Maksis atbļauj pretī, ne mazāk skaļi.

“Kāp lejā, atnācis Eberhofera kungs!” kliedz Zimmerlis smīnēdams.

“Tūliņ!” atskan no augšienes.

Tā kā jau atrodos šeit, veicu dažus pasūtījumus. Mani māc izsalkums, un miesnieka bodīte izskatās kā īsta leiputrija. Paiet krietns brīdis, bet no Makša vēl joprojām ne miņas.

“Tas ieilgst,” tāpat vien nosaku.

“Jā, jaunatnei laikam ir pavisam cita laika izjūta. Kad saucu Maksi uz brokastīm, tad esmu priecīgs, ja

viņš ierodas uz pusdienām,” stāsta Zimmerlis, slaucīdams leti.

“Varbūt man pašam labāk uziet augšā?” ieminos, bet tad brīnumainā kārtā pumpainis jau stāv durvis.

“Klau, Maksi, es nupat atradu tavu novērošanas torni. Tieši mežmalā. Ar brīnišķīgu skatu uz pļavu, vai ne?”

Viņš piekrītoši paloka galvu, manuprāt, nedaudz piesardzīgi.

“Un, nepārprotami, ar lielisku skatu uz dzelzceļu.”

“Neko neredzēju, neko nedzirdēju,” saka Maksis un izvelk no T krekla apakšas austiņas. “Klausījos mūziku, un viss.”

“Tomēr, ja kāds neko nedzird, tad viņš jau automātiski nekļūst akls,” es aizrādu, un man neviļus prātā ienāk Ome. Viņas acis ir tik modras kā vanagam.

“Man tā bija. Jo es nedaudz pačilloju.”

“Un tad acis automātiski aizveras?”

Tīnis atkal paloka galvu un sapīcis juma: Vai tagad varu iet?”

“Ja tu man tagad melo, čalīt, es dabūšu to zināt, skaidrs? Es izmeklēju slepkavību, te katra liecība ir svarīga. Uzaicināšu tevi par liecinieku, un tu nonāksi tādās jautājumu krustugunīs, ka šis piedzīvojums tev vēl gadiem sapņos rādīsies.”

“Papu, vai viņš drīkst ar mani tā runāt?” jautā pumpainis.

“Es sēdēšu tiesas zālē, mans dēls. Un, ja viņi tevi pieķers nepatiesā liecībā, man diemžēl būs jāsaskalda tevi gabalos.” Zimmerlis ar gaļas cirvi rokā pieiet pie dēla un dramatiski pārbola acis. “Tagad zūdi kokos!”

Puika pazūd.

“Tu tiešām domā, ka Maksis kaut ko ir redzējis?” miesnieks tagad vēršas pie manis un pāri letei sniedz pirkumu.

“Tīri teorētiski viņam kaut kas bija jāredz. No novērošanas torņa paveras pirmklasīgs skats uz negadījuma vietu. Kā no teātra ložas, vai zini. Bet, ja acis ciet, tad arī pati izdevīgākā vieta nav ne sūda vērta.”

“Kuram nu stāsti. Tieši tāpat es nodomāju katru vakaru, kad kāpju gultā pie Gizelas. Viņai arī pastāvīgi acis ir ciet, un viņa pašu labāko vienmēr palaiž garām.”

Kā redzu, mēs lieliski saprotamies.

Ludvigs dabū vienu desas šķēli, tad dodamies mājās un es iepriecinu Omi ar leiputrijas delikatesēm.

Nākamajā rītā vispirms dodos uz atslēdznieku darbnīcu, kurā īsu laiku bija nodarbināts Zīglehners. Kungs, kurš mani sagaida, ir veco laiku cilvēks ar bārdu līdz nabai. Viņš pastāsta, ka darbnīca apkalpo klientus divdesmit četras stundas diennaktī un telefoniski ir iespējams saņemt palīdzību jebkurā laikā. īpaši daudz zvanu esot naktīs, jo tad nevienam negriboties modināt kaimiņus, lai paņemtu rezerves atslēgu. Vairums cilvēku labāk izsaucot atslēdznieku. Dažkārt vienā naktī esot pat divi trīs izsaukumi, bet, tā kā vecuma dēl viņš vairs nevarot visu paspēt, radusies ideja par palīgu. Proti, dažas naktis nedēļā viņa vietā varētu pastrādāt palīgs, tad pārējo nedēļu viņš pats tiktu galā. Pieteicies Zīglehners, kurš izrādījies pietiekami apķērīgs. Dažas dienas iestrādājies,

un viss kārtībā. Acīmredzot Bruno sevi parādījis no labākās puses.

“īstens dabas dots talants,” saka Dižbārdis. “Viņš atdarīja slēdzenes tik ātri, ka ne acis nepaspēju samirkšķināt.”

“Jā,” saku. “Man vienreiz bija laime to redzēt. Gāja kā smērēts. Pie sevis vēl nodomāju: cik vienkāršs darbs! Lai gan jāsaka, smēru dēļ tas man varētu krist uz nerviem.” “Kādu smēru?”

“Nu Zīglehners pēc durvju atvēršanas bija noziedies ar smēreļļu līdz elkoņiem.”

Vecais purina galvu. “Nē, nē, mans draugs, ja vien jums nav jāatver simtgadīga slēdzene, tad vispār nekāda eļļa nav vajadzīga. Vismaz mūsdienu slēdzenēm noteikti ne.

“Bet ka es jums saku Zīglehners gan no priek us, gan pakaļas bija nosmērējies ar eļļu.”

“Tad viņš, visticamāk, gribēja izrādīt ies. lai jums neliktos, ka tas ir tik vienkārši. Jebkura gadījumā eļļa viņam vajadzīga nebija.”

To Dižbārdis pasaka ar tādu pārliecību, ka man vairs nav ko piebilst.

“Un kāpēc viņa šeit vairs nav, šī lieliskā atslēgu meistara, ja jau jūs ar viņa darbu bijāt tik ļoti apmierināts?” “Ziniet, tas ilga tikai dažas dienas. Tad viņš pārdomāja. Vienkārši piezvanīja un pateica, ka vairs nenāks. Viss. Bez turpmākiem paskaidrojumiem. Varbūt jums gadījumā vajadzīgs papildu darbiņš?”

Nē, ne par kādu naudu. Un nu man jāiet.

22.  nodaļa

Kad ierodos savā kabinetā, ari Sūzija ir klāt. Ne jau tieši pie manis, bet gan savā kabinetā. Lai nu kā, viņa ir atgriezusies. Ar ieģipsētu roku. Nūja, ko gan citu varēja gaidīt!

“Kas tad mums te atgriezies!” saku cik iespējams nepiespiesti un dodos kafijas automāta virzienā.

Kafijkanna it tukša, lielisks sākums.

“Un ko tu izdarīji ar savu roku?” tagad pajautāju.

“Salauzu.”

Precīza atbilde, tomēr ne sevišķi izsmeļoša.

“Aha. Un tieši kā tas notiks?”

“Sērfojot.”

Sērfojot?! Tūliņ nobeigšos no smiekliem. Sūzija taču nemāk pat ar kamaniņām no kalna nobraukt, par slēpēm vispār nav ko runāt. Un nu viņa grib sērfot! Tiešām neko citu te nevarēja sagaidīt.

«C-

Sap?

“Viss normas robežās.”

Tā mēs nekur tālu netiksim.

“Zini, tā mēs nekur tālu netiksim,” es nosaku.

“Man ari nav nekāda nodoma ar tevi tikt kur tālāk. Ar to, cik tālu esam t ikuši līdz šim, ir vairāk nekā pietiekami, ja vēlies zināt.”

Tagad gan esmu uz pakaļas. Un nedaudz apvainojies.

Apgriežos un eju prom.

To nu gan es neesmu pelnījis. Nekādā gadījumā.

Par darbu vispār nav ko domāt, tāpēc pagatavoju sev dažas papīra lidmašīnas un lidinu i.is pa istabu.

Ienāk birģermeistars.

“Ak, atkal ar darbiem apkrāvies, l berhofera kungs.” Viņš nosēžas man pretī, un nākamā lidmašīna nolaižas tieši uz viņa galvas. Starp citu, matu rotu daļēji zaudējušais pauris ir lielisks lidlauks.

“Liecieties taču mierā!” birģermeistars man uzbļauj.

Vienu es tomēr vēl aizlidinu, bet tad mani lidaparāti ir izbeigušies. Tā kā būtu jāceļas augšā, bet par to nav ko domāt.

“Eberhofer!” viņš atkal ieaurojas.

Vai jau minēju, ka šim kungam ir nosliece uz histēriskumu?

“Savācieties taču vienreiz! Man ar jums ir kas apspriežams,” birģermeistars turpina uzbrukumu.

Viņam ar mani ir kas apspriežams, ko neteiksi. It kā tas mani interesētu. Nu bet labi noņemu kājas no rakstāmgalda un pievēršos viņam.

“Tātad kas par lietu?” jautāju.

“Redz, ir radusies jauna situācija, mīļais Eberhofera kungs, kura mums īstermiņā jādisponē. Un tāpēc mums visiem jāpiepūlas turēties kopā. Jo esam taču maza komūna. Tikai tā mēs esam gatavi produktīvi funkcionēt, vai ne?

“Ja tas jums nesagādā grūtības, vai jūs, lūdzu, varētu pievērsties lietas būtībai? Galu galā man ir arī citi darbi, ko darīt, ne tikai tērzēt ar jums,” saku.

“Piemēram, lidināt papīra lidmašīnas, kā redzu.” Birģermeistars pieceļas kājās un paskatās pa logu. “Bet lai nu tas paliek, mīļais Eberhofera kungs.”

Mīļais Eberhofera kungs? Uz vēmienu velkoša frāze. “Ko jūs gribat?” uzbļauju, varbūt nedaudz par skaļu savai dienesta pakāpei. Bet birģermeistars paliek mierīgs. Ļoti profesionāli.

“Lieta tāda, ka nabaga Sūzija tagad ir uz slimības lapas. Un t.ipēc man būs vajadzīga jūsu palīdzība. Precīzāk meitenēm blakuskabinetā. Ne jau visu laiku, tikai degošos gadījumos.”

“Tātad man jums būs jākalpo par skrīveri?”

“Tikai ekstrēmos gadījumos. Citādi, protams, ne.” “Cik ilgi jāārstē tāds lūzums? Četras nedēļas? Sešas?” “Jā, mīļais Eberhofera kungs, bet šis gadījums diemžēl ir nedaudz citāds. Tāpēc, ka arī pēc tam Sūzija vairs neatgriezīsies. Vai saprotat?”

Ko gan tas nozīmē? Kāpēc viņš te tā laipo? Kāpēc lai Sūzija nenāktu atpakaļ? Kur tad viņa paliks?

Jautājums pēc jautājuma, bet birģermeistars nav gluži tas cilvēks, no kura es vēlētos saņemt atbildes. Tāpēc dodos pa tiešo uz Sūzijas kabinetu.

“Uz cik ilgu laiku tev ir slimības lapa?”

“Izskatās, ka uz sešām nedēļām.”

“Un pēc tam?”

“Tad man atkal jāiet pie ārsta.”

“Ne jau par to es jautāju. Es domāju tad, kad atkal izveseļosies. Ko tieši esi izdomājusi darīt tad?”

“Ak, Franci, nu redzi…”

Tagad man jāapsēžas. Saprotu, ka to, ko tagad dzirdēšu, nevarēšu izturēt, stāvot kājās.

“Redzi, es palūdzu atvaļinājumu. Bezalgas atvaļinājumu. Jo man arī kas cits no pasaules ir jāredz.” Viņa notupstas pie manis un sāk glaudīt man elkoni.

“Tas ir tas itālis, pareizi? Tu gribi uz Itāliju. Nekā cita no pasaules tev nevajag. Tu tikai gribi dievināt to tipinu. To Luku Toni.”

“Tev taisnība, akurāt tā viņš izskatās. Bet kā tu to zini?” Sūzija pieceļas.

“Es zinu arī daudz ko citu, dārgumiņ. Piemēram, to, ka tu ar viņu nekad nebūsi laimīga.”

“Bet ar tevi arī ne, Franci,” viņa pasaka un atglauž manus matus. Viņas rokas locītava smaržo pēc lavandas un jasmīna. Tūlīt vemšu.

Atgriežos savā kabinetā. Birģermeistars sēž manā vieta pie rakstāmgalda un spēlējas ar manu lodīšu pildspalvu.

“Ja jums ir nodoms man uzkraut Sūzijas darbus, tad jau rīt man būs lauztas abas rokas. Zinu prasmīgus ļaudis, kuri to var izdarīt. Turklāt gandrīz bez sāpēm.”

Birģermeistars pieceļas un iet uz durvīm.

“Lodīšu pildspalva!” vēl uzbļauju viņam nopakaļ.

Viņš atgriežas un noliek pildspalvu uz mana galda.

Nu tā jau ir labāk.

Mājupceļā izmetu nelielu līkumu. Ja precīzāk, tad divdesmit trīs kilometrus turp un atpakaļ. Līdz automātiskajai mašīnu mazgātavai. Braucamais taču kādreiz ir jānopucē. Tas nu dzīvē ir patiešām būtiski tīrs autiņš. Paņemu pilno tīrīšanas programmu ar visu, kas tur piederas. las joks man izmaksā deviņpadsmit deviņdesmit. Pavisam vienkārši. Kopumā izbraucu cauri mazgātavai septiņas reizes, un tagad šaubu vairs nav tā kaste beidzot ir tīra.

Tikko ieripoju pagalmā, uzreiz ieraugu Leopolda autiņu. Šie apciemojumi pamazām izvēršas par murgu.

“Hei, hei, hei, brālīt!” viņš jau sauc, kaut neesmu vēl lāgā ienācis pa durvīm.

“Kas tad tev par priekiem?” jautāju.

Visa ģimene staro priekā, lai gan pēc ēdiena nesmaržo. Pieeju pie pavarda. Visi katli spīd un laistās un ir absolūti tukši.

“Nē, Franci, šodien nekas netiek vārīts,” Leopolds jestri sauc. “Šodien es jūs ielūdzu uz maltīti, jo esmu nokārtojis šķiršanos. Nu jau četras ar pusi stundas esmu brīvs vīrietis.”

“Tad jau tevi sirsnīgi apsveicu.”

“Ne, ar to nevienu nemēdz apsveikt,” saka Leopolds. “Būt par brīvu vīrieti ir nožēlojami. Apsveikt varēsi pēc sešām nedēļām, vai ne, Panida. Jo tad mēs precēsimies.”

“ las gan ir brīnišķīgi.” Godīgi sakot, knapi turos uz kājām.

“Nu tad dodamies,” ierosina Leopolds.

“Uz kurieni dosimies?” vēl gribu zināt.

“Pie itāļiem, protams. Pica un pasta! Pieēdīsimies līdz ūkai, vai ne, Papu!” Vecais siekalcūķis jau ir ekstāzē.

Palieku mājās. Ko tur vairs piebilst.

Pats par sevi saprotams, ka kopā ar mani paliek arī Sušija. Laikus jāsāk sargāt jauno paaudzi no itāļu tautas ļaunajām mahinācijām.

Cūkkūtī uz galda nolikta aploksne, kuru sūtījis Birkenbergers. Tajā iekšā ir rēķini no viņa lieliskās Sūzijas izsekošanas akcijas. Tas, ko es ieraugu, liek sašķobīties ceļgaliem. Ķeru pēc telefona klausules.

“Saki man, tu bezgalīgi bezkaunīgais dirsuli, ko tu ar to domā? Vai patiešām ceri, ka es to visu apmaksāšu?” čukstu klausulē. Rūķdegune ir iemigusi, un es viņu nekādā gadījumā negribu uzmodināt.

“Hallo… hallo! Kas runā? Lūdzu, skaļāk!” aicina vecais nelietis.

Mana pulsa sitieni ir sasnieguši kritisko rohr/u. Izeju pagalmā un aizveru aiz sevis durvis.

“Te Eberhofers, kuru tu vēlies pavisam smalki apšmaukt.”

“Apšmaukt? Tās ir tikai izmaksas, kā bija norunāts.’

“Bet nebija runāts par pieczvaigžņu hoteli!’

“To taču jau teicu, Franci. Ne tuvu, ne tālu nebija dabūjama neviena cita istaba.”

“Divi simti divdesmit par nakti!”

“Man žēl.”

“Un ēdiens? Vārds “pica” te nav minēts nevienu reizi. Tikai pats labākais: trīs. ēdieni ar zivīm un austerēm, īpašie salāti un deserts. Ūdens, vīns, espreso. Vai lasīt tālāk?”

“Manis dēļ ne. Es jau vēl atceros, ko esmu pasūtījis. Bet, ja tu tā vēlies, vari turpināt.”

Kā tad! Nolieku klausuli.

Diena ir totāli sadirsta.

Pēc daudzām stundām ierodas lustīgā šķiršanās svinētāju kompānija. Diezgan pamatīgā reibumā. Leopolds, pilns kā zeķe, pārdipina pāri pagalmam un izstiepj rokas man pretī.

“Nu? Un kas tagad būs? Mīļo brālīt, danco ar mani?” es jautāju.

“Un kāpēc gan ne? Nāc, Franci, neesi taču tik nūģīgs. Skat, mēs tev atvedām picu.”

Leopolds izrauj Panidai no rokām kartona kārbu un sniedz to man kā nez kādu dārgumu. Viņš atver vāku, un es jūtu, ka pica vēl ir silta. Tāda lieliski iederas Leopolda ģīmī. Tad apgriežos un eju atpakaļ uz savu cūkkūti.

Durvis ciet, un beigta balle.

Pēc šīsdienas notikumiem iecerētā nakts atpūta nesniedz gaidīto atslābumu. Iegūto brīvo laiku izmantoju, lai pārdomātu HepHa lietu.

23. nodaļa

No rīta esmu visai sapīcis un sākumā nemaz nebraucu uz darbu. Tur kaut kāds birģermeistars vai kaut kāda Sūzija var mani izprovocēt uz ieroča pielietojumu. Tā vietā pa taisno dodos uz Landshūti. Galu galā Angija it jauki mani ielūdza padzert kafiju.

Turklāt es vēlos paskatīties, vai mans plāns realizēsies. Diezgan ilgi zvanu pie durvīm, līdz viņa man atver. Tērpusies naktskreklā.

“Franci? Ko tu te dari? Cik īsti ir pulkstenis?” Angija jautā.

Paeju viņai garām un dodos tieši uz virtuvi.

“Ir divdesmit minūtes pāri sešiem. Vai es tevi uzmodināju?” tagad jautāju es. Vienlaikus uzlieku vārīties kafiju. “Tā varētu teikt,” atbild Angija.

Te briesmīgi ož pēc dūmiem. Iespējams, Zīglehners bijis ciemos. Vai varbūt viņš joprojām mētājas te kaut kur tuvumā?

“Ko tu gribi?” jautā mājasmāte un sāk nokopt galdu. “Tu pati mani ielūdzi. Uz kafiju. Jau aizmirsi?”

“Nē, protams, ne. Bet es drīzāk domāju par pēcpus-

I • ”

(lienu.

“Ja tu tā vēlies, varu palikt līdz pēcpusdienai.”

Viņa pasmaida.

“Vai mājās esi viena?”

“Jā, kurš gan vēl te varētu būt?”

“Nu, piemēram, Bruno.”

Angija pakrata galvu. Tad ielej kafiju un no ledusskapja izņem pienu.

“Tagad izskatās, ka tavs Marsels ir Hepfla slepkava,” es spļauju ārā tā pavisam vienkārši, bez ievada.

Viņai no rokas izkrīt karote. Tiešā trāpījumā kafijas tasē. Apžēliņ, katru reizi tāda cūkošanās ar šo sievišķi.

Paņemu no izlietnes lupatu un saslauku peļķi.

“Kas tagad būs, Franci?” Angija man jautā trīcošā balsī.

“Ir atrasis liecinieks, vai zini. Viņš visu redzējis no kāda novērošanas torņa. Arī to, kā tavs Marsels uzlicis Hepflu uz sliedēm, lā teikt, aculiecinieks. Slepkavības liecinieks. Binoklis, mēncsgaisma. Manuprāt, pietiekami.”

“Franci, lūdzu!” Viņa pielec kājās un turpina stingrā tonī: “Tagad, lūdzu, ej!”

Šodien nav nekādu apskāvienu. Fzeju pa durvīm, nokāpju pa kāpnēm, šķērsoju pagalmu un palieku stāvam aiz mūra sienas. Tad palūru ap stūri.

Virtuves aizkars sakustas.

Pēc desmit minūtēm pa parādes durvīm iznāk Zīglehners. Viņš iekāpj automašīnā un aizbrauc.

Man nekur nav jāsteidzas. Es zinu, uz kurieni viņš brauc.

“Lielisks skats, vai ne,” uzsaucu viņam, tikko esmu klāt.

Zīglehners stāv torņa skatu laukumā un raugās tālumā, ar roku aizsargādamies no saules. “Lielisks skats,” viņš man piekrīt.

Vēl bridi viņš uzkavējas augšā, lai izpētītu dzelzceļu. Ik katru vissīkāko milimetru. Tad lēnām nokāpj lejā, pakāpienu pēc pakāpiena.

Kad nu beidzot Zīglehners ir lejā, viņš pēkšņi sagrābj mani aiz apkakles. Visai pamatīgi sagrābj.

“Teikšu tev vienu, mans draugs. Savu Angiju es neļaušu pazudināt. Nevienam. Jo īpaši jau tev. Viņas sirds lūst! Vai vari to saprast? Marsels tagad ir beigts, un ar to vajadzētu pietikt. Bet viņa piemiņu es neļaušu iemīt dubļos. Nekad! Tā ka zini!”

“Ja tu tūlīt nepalaidīsi mani vaļā, Bruno, es sašaušu tev ceļus.”

Viņš mani palaiž vaļā un atvēcinās kā no uzmācīga kustoņa. Tad apgriežas un dodas uz auto.

“To varēs izlasīt visās avīzēs, Zīglehncr. Visās nolāpītajās avīzēs, vai dzirdi. Kaut vai uz galvas vari nostāties!” es nosaucu viņam pakaļ.

Bruno tik atmet ar roku un aizbrauc.

Kā jau varēja paredzēt, drīz iezvanās mans telefons. Tā ir Angija, kura vaimanā tā, ka ne iedomāties nevar. Nekā nebija, saku. Šodien ir piektdiena, pirmdien notiks preses konference, un tad viss nāks gaismā, lai arī ko viņa tagad teiktu. Galu galā pasaulei ir tiesības uzzināt visu patiesību par rektoru Hepflu. Te nu nekāda dumja vaimanāšana nelīdzēs. Šajā jautājumā esmu nelokāms.

Kad uz pusdienlaiku atgriežos savā kabinetā, koridorā iet vaļā tāds trādirīdis, ka sienas līgojas. Sapulcējusies ne tikai visa pašvaldība, bet arī bariņš nepiederošu ļaužu. Varētu pat teikt, ka sanācis viss ciems. Sūzija stāv jezgas centrā un tiek spaidīta no visām pusēm.

Skaidrs, atvadu svinības. Viņa šodien aizbrauc. Savā jaunajā dzīvē.

Urā.

Pats par sevi saprotams, ka piedalās ari Paps un Ome. Skatieni, kas tiek veltīti man, nemaz nespētu būt vēl nicinošāki. Tā kā nevēlos šeit pievemt grīdu, tad taisos uz māju.

Tikko kā esmu pagriezies un spēris dažus soļus, man pakaļ atskrien Sūzija. Trauci, vai tu nemaz negribi novēlēt man laimi?” viņa jautā.

“Nē, nolādēts, to es negribu! Gribu, lai tu salauz arī otru roku. Tad gan paskatīsimies, vai tavs smalkais itālis arī pakaļu tev noslaucīs.”

Sūzija stāv tieši pie vīteņrozēm, kas rotā rātsnama sienu. Viņas rozīgi sarkanīgā vasaras kleita izskatās kā radīta tieši šim fonam. Mati ir sasprausti uz augšu, dažas sprogas pland vējā.

“Franci,” Sūzija bilst pavisam klusi un uzliek savu roku uz manējās.

“Daudz laimes,” nosaku un iekāpju savā automašīnā.

la tagad it ideāli tīra, nav kur piesieties. Ieslēdzu motoru un, riepām kaucot, aizjoņoju garām Sūzijai. Atpakaļskata spogulī redzu, kā viņa slauka acis. Viņai nu gan tagad nevajadzētu raudāt galu galā ne jau es viņu pametu.

Vakarā, kad ar Ludvigu ejam savu likumu, atkal satiekam nūjošanas fanus. Flecingers un Zimmerlis trenējas patiesi priekšzīmīgi. Norunājam vēlāk tikties pie Volfija uz vienu alu.

“Sūzija nu ir prom," saka Paps, tikko esmu ienācis virtuvē.

“Tur neko nevar darīt,” es nevērīgi atmetu.

“Nu jau tiešām vairs ne,” piebilst Paps.

Pieceļos no galda, jo nu jau man tas sāk riebties.

“Uz kurieni tad tagad sataisījies?” Paps neliekas mierā.

“Piedzerties līdz komai.”

“Paklau, rīt ieradīsies Sušija, to liec aiz auss. Jo Leopoldam uz viņa grāmatu tirgotavu atnāks nāvīgi svarīgs bestselleru autors. Viņam būs uzstāšanās, un Panida šajā sakarā taisīs bufeti. Taizemiešu. Tāpēc mazā paliks pie mums.”

“Un kāda man tur daļa?” pajautāju, kaut gan zinu atbildi jau iepriekš.

“Nu tāda, ka Sušija gribēs gulēt pie tevis. Tu taču zini, kā tas ir.”

“Jā, tam es esmu labs diezgan, vai ne. Bet visādi citādi Franci var zākāt, kā vien ienāk prātā. Tas jau ir tikai Francis, kurš pacietīs visu.”

“Tu tiešām paciet visu,” saka Paps.

“Kungi, tagad pietiek! Ar savu mūžīgo strīdēšanos jūs mani vienreiz kapā iedzīsiet!” mums uzbļauj Ome.

Pieeju viņai klāt un iedodu bučiņu uz vaiga, lai viņa nomierinātos.

“Tinies, tu idiot,” viņa man tik un tā uzbļauj, izvairoties no manām maiguma izpausmēm. “Labāk pielūko, ka Sūzija atkal atgriežas atpakaļ.” Tad Ome pieceļas un aizšļūkā uz durvīm. “Patiesi, šie stulbie vīrišķi taču pilnīgi nekam nav derīgi.”

Kad ienāku pie Volfija, abi nūju dīdītāji jau ir priekšā. Dzer ābolu sulu ar minerālūdeni. Vairāk neviena krogū nav.

“Servus, saimniek,” saucu jau no sliekšņa. “Džekiju un A( \ pie tam tūlīt!”

Volfijs mani saprot no pusvārda. Es momentā dabūju limonādes glāzi ar Jack Daniels, un no skandām sāk aurot AC/DC. Pa smalko. Tā ir labi. Dažos dzīves brīžos tās ir vienīgās derīgās zāles.

Abi nūjošanas entuziasti vēl brītiņu turpina rūpēties par savu veselību, bet tad tomēr padodas.

“Autiņi un sievišķi,” kādā brīdī ieminas Flecingers, “tās ir svarīgākās lietas, kuras vīrieša cilvēkam vispār vajadzīgs. Un tas arī ir tas, par ko viņš pamatā satraucas.”

Vieds vīrs šis Flecingers.

“Tas var atgadīties pat ar Ferrari. Sākumā šķiet, ka tev pieder sasodīti brīnumaina lieta, bet tad nākas secināt, ka tāda bleķu kaudze vien ir, vai ne.”

“Kuram nu to saki!” man jāpiebalso.

“ Tieši tā, bleķu kaudze. Kārdinoši iepakota, tomēr bleķis ir un paliek bleķis,” Flecingers turpina, kaut gan vārdus “bleķis ir un paliek bleķis” viņš spēj sastiķēt tikai ar trešo piegājienu.

Tā nu mēs kādu laiku parunājamies par sievišķiem un autiņiem. Vēlāk spēlējam gaisa ģitāras. Arī Volfijs pievienojas. Starp citu, krodzinieks izrādās pirmklasīgs gaisa ģitāru spēlētājs. Man rodas aizdomas, ka viņš slepeni trenējas ik mirkli, kad krogū nav apmeklētāju.

Mājupceļā runas iegrozās par Sūziju. Un tiem diviem prātvēderiem ir tūkstots un viena ideja, kā viņu atgūt atpakaļ.

It kā es to gribētu. Pasarg Dievs!

Diemžēl šīs runas mani nepadara priecīgāku, es labprāt viņiem abiem iedotu sejā. Bet, tā kā labi apzinos, kas piedienas un kas ne, tad tā vietā izdauzu loga rūti. Sūzijas guļamistabas loga rūti. Stikls plīst ar lielu troksni, un tūkstošiem mazu lausku aizlido naktī.

Esmu nogājis tikai dažus soļus, kad iezvanās mans telefons. Runā Sūzijas kaimiņš. Viņš teic, ka man noteikti tūlīt pat jānāk šurp. Kaut kāds dirsulis esot nupat izsitis logu. Ar to nodarbošos, tiklīdz varēšu atrauties no saviem dienesta pienākumiem, pasaku un beidzu sarunu.

Tad man jāizsniedz Flecingers Marijai. Tas nav forši, jo apkures haltūrists vairs nevar noturēties uz kājām un mājā ierāpo uz visām četrām.

“Viņš nu gan ir pietempies,” Marija saka nedaudz pārmetoši.

“Nu redz, kā tas ir, viņš jau nemaz vairs nevar turēt, jo dienu no dienas pļumpē tikai ābolu sulu ar minerālūdeni,” es paskaidroju un tad arī pats dodos mājās.

Pamošanās nākamajā rītā ir skarba. Par brokastīm vispār nevar būt ne runas, ja pieņem, ka aspirīns nav brokastis.

Ome mani pamodina uz pusdienām. Iespeķots stirnas muguras gabals ir brīnišķīga maltīte tikai ar noteikumu, ka ēdējs nejūtas tik draņķīgi kā es tagad. Neko nevaru norit. Pat pie labākās gribas ne. Apvainotā pavāriene atsaka manam galda nokopšanas piedāvājumam, bet šobrīd man tas nešķiet nāvējoši. Šobrīd tas nozīmē vien to, ka nekavējoties varu atgriezties savā zvilnī. Pēcpusdienu pavadu snauduļojot.

M.uii pamodina telefons. Ir piezvanījusi Angija, gatava pieraudat klausuli. Kaut kam tādam man tagad nav spēka. Nolieku klausuli.

Drīz pēc tam piezvana Birkenbergers. Arī viņš vaimanā klausulē. Par gadiem ilgušo draudzību un visu ar to saistīto. Par to viņam būtu vajadzējis padomāt agrāk. Arī tam man šobrīd nav spēka. Nolieku klausuli.

Tad ņemu un izslēdzu telefonu, lai nepiedzīvotu kaut ko vēl ļaunāku. Kurš vēl man varētu piezvanīt? Pāvests? Lai pieprasītu atjaunot mieru visā pasaulē?

Vakarpusē cūkkūtī ierodas Paps ar Sušiju uz rokām. Sīkaļa esot svaigi pārtīta un pabarota, viņš saka, viss pārējais tagad esot manā ziņā. Šī iemesla dēļ viņš arī manā vietā bijis pastaigā ar Ludvigu. Ar savu savainoto kāju! Tomēr tas ir labi, jo uz ilgām aktivitātēm svaigā gaisā nemaz neesmu spējīgs.

Sušija Papa rokās niķojas, un viņai jau tīri labi sanāk. Tie vairs nav vārgie bēbja pīkstieni, drīzāk gan plūstoša ņerkstēšana. Brīnišķīgi.

Tiklīdz mazā ierauga mani, tā sāk smieties un Paps jau ir vēsture. Viņš pavisam neticīgi purina galvu.

Tad istabā ienāk Ome, sev līdzi stiepdama termosu. “Skat, puika, es tev pagatavoju dažas tvaicētās nūdeles. Tieši tā, kā tev garšo. Ar paštaisītu vaniļas mērci. Tā taču tev garšo, vai ne? Pēc tādas glupas žūpošanas kaut kas ir jāēd. Domāju, tavai māgai tas darīs labu.”

Ome lietpratīgi sakārto galdu. Viņa vienkārši zina, kas Francim ir vajadzīgs. Tad tie abi novēl labu nakti un mēs ar Sušiju paliekam divatā. Es viņai mazliet padziedu, viņa smejas. Tas ir jauki. Izskatās, ka sīkaļai patīk mans dziedājums.

Vismaz kādu brīdi. Jo tad Paps atkal ieslēdz savus bītlus un es ar savu aizsmakušo balsi, kuru man vakar piešķīra Džekijs, pie labākās gribas nevaru turēt līdzi. Why don’t we do it in the road atskan no skandām. Par spīti troksnim, Sušija jau drīz berzē acis. Vēl pēc pāris mirkļiem viņa ir aizmigusi.

Pavisam uzmanīgi noguldu mazo zvilnī un apsedzu. Viņa izskatās kā eņģelis. Kā taizemiešu eņģelis. Protams, ja neņem vērā degunu.

24. nodaļa

Tikko esmu pieķēries pie ēdiena, kad atsprāgst cūkkūts durvis un manā priekšā stāv Zīglehners. Tikai tā man šobrīd vēl trūka. It kā nepietiktu ar paģirām un mazu bērnu.

“Kas u v vajadzīgs?” jautāju visai nedraudzīgi, jo vados no pieņēmuma, ka viņu šurp nav atdzinušas ilgas pēc manis.

“Ko es no tevis gribu, to jau nu gan tev varu pateikt, Eberhofer,” Zīglehners lecīgi saka un atbalstās pret sienu. “Es tev visu saimniecību nosvilināšu, ja beidzot neliksi mūs mierā.”

Sāku ēst savas tvaicētās nūdeles, jo tas varētu nepārprotami paust garlaikotību, kuru tagad vēlos demonstrēt. Nūdeles patiesi ir dievišķas. No ārpuses stingras, bet iekšpusē gaisīgas un mīkstas kā sviests. Un mērce… mmm, trūkst vārdu, lai to raksturotu. Ome lieliski zina, kā saglābt traumētu kuņģi.

“Tu vari svilināt, ko vien vēlies, Bruno. Tas ne mazākā mērā netraucēs man izmeklēt šo gadījumu.”

“Bet tu esi uz nepareizajām pēdām, vai saproti. Marselam ar to nav pilnīgi nekāda sakara. Un Angija…” Zīglehners atsperas no sienas un nāk man tieši klāt, ar abām rokām atbalstās pret galda virsmu un noliecas pār

mani. “Angija sevi nogalinās, ja atzīsi Marselu par vainīgu slepkavībā.” Viņš elso man tieši sejā.

"Bet kādam ir jābūt vainīgam. Un galu galā ir arī aculiecinieki. Tu pats pārliecinājies par lielisko skatu no novērošanas torņa, vai ne?”

“Dievs augstais! Tas tavs aculiecinieks varētu arī kļūdīties.”

“Ber, kamēr man nebūs neviena cita aizdomās turamā, es palikšu pie šīs versijas un no tās neatkāpšos. Ne par vienu milimetru. Skaidrs?”

“Apžēlojies, Eberhofer, tas puika taču pat mušai nevarēja nodarīt pāri.”

“Neviens nevar zināt, kas slēpjas otrā cilvēkā, vai ne? Dažs labs izskatās dievišķi bezgrēcīgs, bet patiesībā ir gatavais elles izdzimums.”

Zīglehners staigā šurpu turpu pa cūkkūti. Skaidri redzams, ka viņa nervi ir saspringti līdz beidzamajam. Diemžēl man ir nekļūdīga nojausma par nervoziem cilvēkiem. Tā tīri profesionāli.

“Varbūt tas bija kopdarbs?” es skaļi domāju. “Varbūt tāds kā ģimenes pasākums?”

“Ko tu ar to domā?” Zīglehners vēlas zināt un atkal nāk man virsū.

“Redzi, Hepfla mājā mēs atradām arī tavus pirkstu nospiedumus, Bruno. Ne tikai tavas atvases.”

“Nu kā gan citādi! Es taču tev atslēdzu durvis. Jau aizmirsi? Pēc tam nomazgāju rokas, jo tās bija noķēpātas ar smēreļļu. Patiešām neatceries tik vienkāršas lietas? Un vispār no kurienes tev ir mani pirkstu nospiedumi, ko?”

“Zīglehner, nekļūsti nu smieklīgs! Smēreļļa vienkārši bija triks, jo tu jau toreiz zināji, ka aizdomas kaut kad var krist uz tevi. Tāpēc arī laikus sagatavojies, vai ne? Un vēl kas manā klātbūtnē tu biji tikai pirmajā stāvā, citur nekur, tomēr tavi pirkstu nospiedumi atrodami pa visu māju! Kā tu to izskaidrosi?”

Tagad pavisam noteikti pārsvars ir manā pusē. To skaidri jūtu. Zīglehners nesakarīgi joņo pa cūkkūti, un viņa skatiens ir zvērīgs. Beigu beigās viņš apsēžas zvilnī.

Un atklāj Sušiju.

Ta, kas mums te tāds?” viņš jautā ar jocīgu izteiksmi balsi. “Maziņš mandeļacītis. Ir gan jauks. Vai tavējais?”

“Iesaku novākt ķepas!” saku varbūt nedaudz par skarbu.

Zīglehners ieklausās. Paskatās vispirms uz mani, tad uz Sušiju. Paņem mazo rokās. Ļoti uzmanīgi. Gandrīz vai mīļi. Viņa turpina mierīgi gulēt.

“Uzmanīgi!” es brīdinu.

“Ej nu, Franci! Es savā mūžā esmu tik daudz patiesi bīstamu lietu transportējis. Rokasgranātas, spridzekļus, dažādu veidu bīstamas ķīmiskas vielas. Kam tādam manas rokas ir piemērotas, vari man ticēt. Vai patiesi domā, ka es nevarētu noturēt mazu bērnu?”

Zīglehners pavisam maigi noglāsta Sušijai pieri.

Es pieceļos.

“Sēdi!” viņš man uzkliedz.

Daru, kā teikts.

“Tas ir tavs bērns?”

Papurinu galvu. Šobrīd ne skaņa nenāk man pār lūpām.

“Tas nav ravs bērns?” Zīglehnera balss tembrs izmainās, tagad caur viņa muti veļas skarbs izsmiekls. “Trakas lietas! Tu esi atbildīgs par bērnu, bet nevari veikt savu pienākumu. Patiesi traki.”

“Noliec sīceni atpakaļ!”

“Ā, tātad tā ir meitene? Vai tai ir arī vārds?”

“Liec atpakaļ!”

“Domāju, ka patiesi izproti radušos situāciju, mans draugs, un tagad tā ir radikāli mainījusies.”

Man kļūst nelabi.

Zīglehners pieceļas un staigā pa istabu. Kustas tikai viņa kājas, augšpusē viss ir mierīgi. Sušija saldi guļ spridzekļu transportētāja rokās.

Man vajadzīgs mans ierocis, nolādēts! Bet tas atrodas makstī zem ādas jakas, kas karājas uz āķa pie durvīm. Nav ne mazāko iespēju līdz tam nokļūt.

“Un kas te vēl tāds jauks, ko?” Zīglehners ieskatās manā šķīvī. “Tvaicētas nūdeles? Brīnišķīgi!” Viņš pagrābj pilnu karoti. Tad vēl vienu. Vaniļas mērce tek pār zodu.

“Dievišķīgi,” viņš saka un paskatās uz saini savās rokās. “Lai gan ēdiens jau nedaudz atdzisis. Žēl.”

Tad Zīglehners atkal apsēžas, Sušija pavisam rāmi guļ viņa rokās. Viņš izskatās mierīgs: dziļi ieelpo un rāmi izelpo.

“Tad nu, mans draugs, es tev pavisam lēni izstāstīšu visu pēc kārtas. Tieši tā, kā tas bija. Mums, trijiem smukulīšiem, taču ir laika papilnam. Vai arī tu esi ko ieplānojis šai naktij?”

Bītli spēlē blūzu. Sušija izstaipās un nožāvājas. Un mana galva tūlīt uzsprāgs.

“Marsels vienkārši nevēlējās mani klausīties, Zīglehners turpina. “Viņš teica, lai aizvācos no viņa dzīves. Viņš varot darīt, ko vien vēlas un ar ko vien vēlas. Kā gan es būtu varējis turpināt uz to visu skatīties? Bija vajadzīgs cits plāns. Un tad… tad taisni laikā nāca iespēja pastrādāt par atslēdznieku. Tas man deva piekļuves iespēju, vai saproti? Pieeju šī draņķa rektora mājai.’’

“Kāpēc vienkārši nevarēji piezvanīt pie durvīm un izrunāties?”

Bruno iesmejas. “Tāpēc, ka tie abi visu būtu nolieguši. Gan Hepfls, gan arī Marsels, protams. Nē, nē, man viņus abus vajadzēja pārsteigt procesā.”

“Un to m .111 izdarīji?” Mana rīkle šķiet tik jēla, it kā es būtu ēdis žiletes.

Bērnu zaglis paloka galvu. “Jā, Dieva dēļ, es to izdarīju. Kaut ko tik pretīgu tu, Franci, pat iedomāties nevari.” Viņš noglāsta Sušijai vēderu, un mazā iespurdzas.

“Un kas notika tālāk?”

“Es izmetu Marselu ārā un tad parūpējos par Flepflu.”

“Tu viņu spīdzināji?”

“ Tā varētu teikt. Tik ilgi, līdz viņš man zvērēja, ka puikam nepieskarsies. Vispirms viņš mani izsmēja, šis pretīgais vepris. Plātījās, cik vienreizīga esot tāda maza pakaļiņa. Ka man arī to kādreiz vajadzētu izmēģināt. Varbūt tad es spētu nomierināties. Tieši tā viņš runāja, šis Hepfls. Pat nenoticēsi, kā šis beigās smilkstēja.” “Tālāk!”

“Tad gāju prom. Vajadzēja tikt uz darbu, tajā dienā man bija jāstrādā. Jocīgi, bet tad nāca tavs pasūtījums. Un, kā zini, es tev atvēru durvis.” Zīglehners smejas.

“Kur tobrīd atradās Hepfls?”

“Savā privātajā bordelī, pagrabā.”

“Kāpēc viņš nepieteicās? Būtu varējis saukt pēc palīdzības.”

“Tas, ko pielietoju, neitralizē uz dažām stundām. Tas bija tas pats, ko iepriekš iebaroju tavam sunim. Viņam taču desiņas garšo, vai ne?”

“Ludvigam?” Mana balss īsti nedarbojas, spēju tikai gārgt.

“Nav ko baidīties, deva ir niecīga. Vēlākais ap brokastlaiku viņš atkal būs tāds pats kā agrāk.”

Tas mani nomierina. Atkal spēju norīt siekalas. “Tomēr nākamajā dienā puika atkal devās pie Hepfla. Tobrīd viņš vēl neko nezināja par manu sarunu ar dižo kniebēju. Protams, es Marselam sekoju. Un, ja Hepfls būtu turējis vārdu… ja viņš būtu turējis savu nolādēto vārdu, tad Marsels pēc pāris minūtēm būtu iznācis no mājas. Bet tā nenotika. Ne pēc piecām, ne desmit minūtēm. Kad biju nogaidījis divdesmit minūtes, gāju iekšā." Zīglers sapurina galvu un ar brīvo roku noslauka acis. “Viņi tieši bija beiguši savas darīšanas. Redzēju, kā abi nāk augšup pa pagraba kāpnēm. Un tad… tad Marsels saņēma savu naudu. Un dažus ceļojumu bukletus. Viņiem bija nodoms kopīgi ceļot, jo te bija kļuvis par karstu. Neticami!” Viņš atkal iesmejas, rūgti un izsmejoši. Viņa rokas trīc. “Un kur tu biji tobrīd?”

“Tobrīd? Ha, es gan domāju, ka esi viltīgāks,” Zīglehners saka un uzsit ar kāļu pa grīdu.

“Pag,” tagad saku. “Tu biji aiz aizkara! Mans Dievs, kāpēc es agrāk to neiedomājos?”

Pauze. Mēs blenžam tukšumā.

“Bet kāpēc tu slēpies aiz aizkara? Tu taču pavisam vienkārši būtu varējis viņus abus uzrunāt.’

“Tur vairs nebija ko runāt, Franci. Un tas, ko grasījos izdarīt ar Hepflu, nebija mana Marsela acīm domāts. Par laimi, viņš tūlīt arī kātoja prom. Savukārt Hepfls… Hepfls uzgāja augšā. Lai nomazgātu netīrumus. Dzirdēju tekam ūdeni vannā. Nu un tad atnāci tu.”

“Kā tu viņu nožmiedzi?”

“Es viņam apgriezu kaklu, Franci. Tu iedomāties nevari, ar kādu azartu. Visas manas dzīves laikā nekas mani nebija darījis tik laimīgu.” Zīglehners paskatās uz pulksteni un tad uz Rūķdeguni. “Ir jau vēls, mans draugs. Mums tagad jaiet," viņš pavisam mierīgi nosaka.

“Nekur tu neiesi!”

Zīglehners pieceļas. Bērns vēl joprojām ir viņa rokās, pavisam svētlaimīgi guļ.

“Nu re, atkal ir iestājusies harmonija, Eberhofer. Tagad es paņemšu brēkuli līdzi un aiziešu pakaļ Angijai. Līdz rītam mēs jau būsim pāri Francijas robežai, un tur man ir daudz palīgu. Tikko būsim drošībā, tu uzzināsi, kur varēsi saņemt šo paciņu.”

“Tu tagad vienkārši muldi, ja?” Speru soli uz viņa pusi.

“Nost no ceļa! Es nejokoju!” Zīglehners uzkliedz.

Sušija pamostas un sāk činkstēt.

Es nokrītu zemē beigts.

Pēc tam viss norisinās ļoti ātri: atsprāgst durvis, uz grīdas noveļas Birkenbergers un izšauj visu aptveri precīzi Zīglehnera kājās. Tas tūlīt nokrīt kā nopļauts, raujot sev

līdzi Sušiju. Es kā vanags metos uz priekšu un pēdēja mirklī paspēju notvert mazo kūniņu. Mazulīte guļ manās rokās, plati smaidīdama. Un jau pēc sekundes ir mierīgi aizmigusi, it kā vispār nekas nebūtu noticis.

“Varēji taču pa telefonu pateikt, ka tev jau ir viens mīļš ciemiņš. Nevis tikai tā vienkārši nolikt klausuli,” saka Rūdijs smīnēdams.

“Tu taču redzi, ka dienests man sagādā tik daudz stresa, ka privātajai dzīvei vispār neatliek laika,” tikpat lecīgi atbildu.

“Tad tas ir mūsu slepkava?” čoms grib zināt.

Paloku galvu.

Zīglehners asiņo kā aizkauta cūka.

“Varbūt vajadzētu izsaukt ātros,” ierosina Rūdijs un tver pēc telefona.

25.    nodaļa

Braucu ātrajā palīdzībā, un Birkenbergers mums seko trafaretētajā auto. Tiesa, tas nav uz ilgu laiku. Drīz vien viņš mūs apdzen. Bākugunis, sirēna un pedālis grīdā. Brālīt balto, tādi gājieni ir lipīgi ātrās palīdzības šoferis nekavējoties iesaistās sacensībā, busiņš līgojas vien.

Zīglehners guļ uz nestuvēm kā plausis. Medbrālis viņam nogriež bikšu staru un atsedz tetovējumu uz kreisās kājas. T.s domāju, Zīglehnera tetovējumu. Tā ir septiņliesmu granāta, viņš paskaidro, kad pajautāju.

Tad medbrālis uzliek vismaz miljons komprešu. Vairs tik traki neasiņo, bet sāpes noteikti ir pamatīgas. Pār Bruno vaigiem līst asaras.

“Pasaki tam dirsulim, ka es no viņa piedzīšu sāpju naudu.”

“Labi padomā, pirms to dari. Viņš ir tavs ārstējošais sanitārs.”

“Ne jau viņu es domāju, bet gan to strēlnieku, kurš man šito nodarīja.”

“Birkenbergers? Arī par to labi padomā. Viņš novērsa bērna nolaupīšanu. Uz to juristi neskatīsies caur pirkstiem.”

Zīglehners paloka galvu un tad satver manu roku. “Klau, Franci,” viņš mani uzrunā sēcošā balsī.

Ja?

“Klau, tas ar to brēkulīti iepriekš… to es nebiju domājis nopietni. Nekad dzīvē… nekad es nebūtu mazajai ko nodarījis, tu taču zini.”

“Bet tu būtu viņu paņēmis līdzi.”

Zīglehners bezspēcīgi pamāj. “Jā, es būtu viņu paņēmis līdzi. Bet es nekad viņai neko nebūtu nodarījis. Visā savā dzīvē ne. Tas tev jāzina!”

Tagad cietušais bērnu zaglis svīst caur visām porām, bet es tik un tā nespēju izvilkt savu roku no viņa satvēriena.

“Marsels, vai zini, bija mans dēls. Un, kopš viņš ieradās šajā pasaulē, es viņa labā neko nebiju izdarījis. Jo visu laiku tikai bēgu no tā. No atbildības un tādā garā. Bet tagad… kad esmu saņēmies, lai pārkāptu pāri pagātnei, notiek kas tāds!”

“Kas tāds?”

“Nu viss, ko es piedzīvoju un redzēju, las, I ranci, bija vienkārši neciešami. Tas tev jāsaprot.”

Paloku galvu, jo patiešām saprotu.

“Un tad mūsu puika vienkārši ņem un nomirst.” Zīglehners pārliek roku pāri acīm un šņukst. Es saspiežu vina otru roku.

“Tā bija pārdozēšana, Bruno. Tur nu neviens neko nevar līdzēt.”

Viņš vēl aizvien šņukst. “Viņam, šim Hepflam, tikai vajadzēja atstāt puiku mierā. Tad es ne matu uz viņa galvas neaiztiktu. Pavisam noteikti ne.”

“Ja tas nebūtu Hepfls, tad puika sev būtu sameklējis kādu citu. Viņam vajadzēja naudu, un viss. Pašos

pamatos tas, Bruno, bija nepareizais upuris. Vajadzēja novākt nolādētos dīlerus.”

“Tie būtu bijuši nākamie!”

“Labāk jau ne,” saku, un tad jau esam nonākuši slimnīcā.

“Vai vari pieskatīt Angiju? Lūdzu!” Zīglehners jautā, žēlabaini skatīdamies uz mani.

“Bez problēmām. Bet ko viņa par to zina?”

“Neko. Angija vispār neko nezina. Viņa vienkārši bija priecīga, ka atkal esmu te, un viss. Priecīga, ka mēs beidzot varēsim kļūt par īstu ģimeni.”

Šķiet, vel nekad neesmu redzējis kādu vīrieti tik ļoti raudam. Protams, izņemot Leopoldu. Tas jau mūžam sarīko milzu ludirīdi, kad no viņa aizmūk kārtējais sievišķis. Taču viņš vienmēr ari apskaužami ātri nomierinās. Ātri sarēķina, cik viss kopā izmaksājis, un, ja izmaksas iekļaujas normas robežās, viss atkal ir labi.

Kur mēs palikām? Ak jā, tātad Zīglehners raud kā mazs bērns un nemaz nav nomierināms. Pilnīgs pretstats Leopoldam tādā ziņā.

Kad sanitāri viņu beidzot aizved prom, jūtos visai atvieglots. Citādi vēl pats būtu iekritis depresijā.

lad piezvanu valsts iestādēm un nodrošinu Zīglehneram apsardzi. Lai gan tas drīzāk ir smieklīgi, jo kur tad Bruno aizbēgs ar divām cauršautām kājām.

Kad beidzot abi ar Birkenbergeru atgriežamies mājās, Ome un Paps vēl ir augšā, bet mazā Sušija mierīgi snauž virtuvē. Ludvigs guļ pagalmā, izkāris mēli un nosiekalojis granti. Tomēr viņa elpa ir pilnīgi normāla. Pa to starpu Ome cūkkūtī ir saslaucījusi visas asinis. Un Paps spriež,

ka viņam, slaktējot cūkas, neviena nav tik traki asiņojusi. Tad tiek sarīkotas mazas brokastiņas, kuras mums visiem nāk par labu.

Tiklīdz esmu pabrokastojis, dodos pastaigā ar Ludvigu, lai varu novērtēt, vai viņš joprojām labi funkcionē. Viss ir nevainojami.

Tad aizbraucu pie Angijas un paņemu līdzi Birkenbergeru. Gribam nedaudz padzīvoties pa pilsētu, ja jau esam te. Un to mazo mirkli viņš lieliski var pagaidīt mašīnā.

Angija uzvāra kafiju, un mēs nedaudz pasēžam pie virtuves galda. Izstāstu nepieciešamāko no pēdējās nakts notikumiem, un viņa nedaudz paraud. Dziļākajā btītibā viņa to visu jau bija nojautusi. Jau kopš paša sākuma baidījusies, ka Bruno ir vainīgs I Iepil.i lietā. Un nevienu pašu mirkli nav turējusi aizdomas Marselu.

“Kāpēc todien meloji, kad jautāju, vai Bruno ir pie tevis?” es vēlos zināt.

“Nu, zini, man kaut kādā veidā bija kauns. Toreiz viņš mūs pameta, bet tagad… tagad es viņu atkal paņemu atpakaļ. Pēc gandrīz divdesmit gadiem!” Angija izšņauc degunu kabatlakatiņā.

Mēs kādu brīdi klusējam.

“Tagad viss ir beidzies,” viņa nosaka pavisam bēdīgi.

“Vai arī viss tikai sākas no gala,” es ierosinu, jo man gribas mierināt sendienu draudzeni.

Anglija vāri pasmaida, un mēs apkampjamies.

“Vai kādreiz atkal ienāksi uz tasīti kafijas?”

“Vari uz to derēt,” saku, iziedams pa durvīm.

“Mans Dievs, tas gan bija ilgi,” Birkenbergers činkst savā sievišķīgajā manierē.

Nebiju prom ne desmit minūtes.

“Un uz kurieni tagad vēlies braukt?” Es iedarbinu motoru.

“Nu, i ilvēk, parādi man kaut ko no savas brīnišķīgās pilsētas, j.i jau reiz atrodos te. Esmu dzirdējis, ka pie jums esot augsi.ikais ķieģeļu tornis pasaulē.”

“Bakšieins, saku. ' Bakšteina tornis.”

“Pārgudrelis", nosaka Rūdijs.

“Starp citu, no tevis pavisam droši piedzīs sāpju naudu.”

“Ko neteiksi? Kurš tad? Tas bērnu zaglis, vai?”

“Tas pats.”

Rūdijs kaut ko pārdomā pie sevis. Skatās pa logu un pārdomā.

Kādu laiku ieturu pauzi, tad saku: “Protams, es varu to nokārtot, ja vēlies. Nav divu domu.”

“Un tieši ko tu par to gribēsi?” Viņa balsij ir tāda kā garlaikota pieskaņa. “Pag, ļauj man uzminēt. Ēdieni! Tu nevēlies maksāt par ēdieniem, vai ne?”

“Ar to man vispār nav nekāda sakara.”

“Nu saki man, tu tiešām domā, ka es esmu dumjš?” “Par taviem nolādētajiem ēdieniem es tik un tā netaisījos maksāt. Nekad. Nekādā gadījumā.”

Birkenbergers smejas.

Pēc tam kad esmu čomam izrādījis brīnišķīgo vecpilsētu, brīnišķīgo jaunpilsētu un brīnišķīgo Traušnicas pili, viņam viss ir līdz kaklam. Viņš vairs negrib redzēt nekādas vēsturiskās akmens kaudzes. Toties ēst gan viņš grib. Tā kā jau ir pietiekami vēls, Rādijs nolemj palikt pie manis vēl vienu nakti, un mēs sarīkojam sev mazu, smalku dzerstiņa tūri pa naksnīgo Landsbūti.

Mājupceļā mums pretī kato Buengo. Sarkanbaltie šodien bijuši izbraukuma spēlē un guvuši uzvaru. Ir visai vēls, bet Buengo ir lieliski redzams atstarojoši balti zobi no vienas auss līdz otrai.

Nākamajā dienā atkal esmu Landshūtē, šoreiz dienesta darīšanās. Ar Rūdiju tauvā vispirms iegriežos pie Morāčeka, kurš sēž savā kabinetā, ieracies dokumentos. Kad ienākam, tiesnesis paceļ galvu.

“Ak, Eberhofera kungs un… kā nu tur bija…”

“Birkenbergers,” saka Birkenbergers.

“Tieši tā,” piekrīt Morāčeks un norāda uz brīvajiem krēsliem sev iepretim.

Mēs apsēžamies.

“Jau dzirdēju par šo notikumu. Te nu jūs nodemonstrējāt lielisku okšķera degunu, Eberhofer. Var teikt, lieliska intuīcija.” Viņš sameklē savu šņaucamo tabaku un paņem šķipsniņu. “Kaut gan man tomēr jāsaka, ka šī gadījuma izmeklēšana nebija gluži jūsu uzdevums, vai ne?”

“Ja es tūlīt pat būtu drīkstējis sekot savai lieliskajai intuīcijai, Hepfls vēl šodien, iespējams, būtu dzīvs.”

“Iespējams… iespējams. Bet tik mazos mērogos uz to nemaz nedrīkst skatīties, vai ne?”

“Tiešām ne?”

“Nē. Un vispār — ko tik visu jūs necenšaties izmeklēt! Kaut vai tas gadījums toreiz mežā. Augstais Dievs! Helikopters, specvienlba un kas tik vēl ne. Un viss tikai stulbai izmeklēšanai, Eberhofer.”

“Nu labi, bet patiesībā es tagad neko neizmeklēju. Vismaz ne tā pa nopietnam. Tas drīzāk bija gadījums, ka Zīglehners ieskrēja manos tīklos. Pazīstu viņu no agrākajiem laikiem,” izmetu ēsmu, lai novirzītos no nepatīkamās tēmas.

“Ak ta! I’.igad, lūdzu, izvērstāk. Tātad jūs pazīstat Zīglehneru no agrākajiem laikiem… Kāds viņš īsti ir, šis Zīglehners? Es domāju kāds viņš ir kā cilvēks? Jo, ja kāds nožmiedz skolotāju, tad jau viņš nemaz tik slikts nevar būt, vai ne?”

Morāčeks smīn.

Es īsumā izstāstu lietas būtību, un viņš nepārtraukti klana galvu.

“Patiesi interesants gadījums.” Tiesnesis pieceļas, nedaudz parosās pa dokumentu skapja atvilktni un kaut ko izņem. “Re,” viņš saka, pāri galdam sniegdams man vizītkarti. “Heriberts Vēbers, pirmklasīgs advokāts tieši šādiem gadījumiem. Apmeklējiet Zīglehneru un nododiet viņam šo. Viņam Heriberts labi noderēs.”

Paloku galvu un pateicos.

“Nu un jūs, Birkenberger,” viņš vēršas pie Rūdija, “izšāvāt veselu aptveri, vai ne? Vai nu tā vajadzēja?”

“Jūs nu gan, tiesneša kungs! Viņš taču par ķīlnieku bija saņēmis mazu bērnu. Ko jums saka jūsu bagātīgā pieredze, kas man šajā gadījumā būtu bijis jādara?”

Ko jums saka jūsu bagātīgā pieredze! Atkal jau Birkenbergers izceļas.

“Jā, jā, es jau zinu. Tas bija laimes gadījums, ka ieradāties,” Morāčeks atvēcinās. “Kas zina, kas tur citādi būtu noticis.”

“Tur vispār nekas nebūtu noticis,” man tagad jāiejaucas, lai arī Rūdija skatiens cenšas mani nogalināt. “Zīglehners mazajai ne matiņa uz galvas nebūtu aizticis."

Morāčeks neticīgi šūpo galvu.

“Bet to jau Rūdijs, protams, nevarēja zināt,” es turpinu. “Viņš vienkārši dzirdēja Zīglehnera izteicienus un redzēja mazuli viņa rokās. Kaut kā taču bija jārīkojas.”

Tagad abi piekrītoši klana galvas. Pilnīgs un vienprātīgs notikumu traktējums. Taisni pasakaini.

“Šeit nostrādāja cilvēciskās informācijas nepietiekamība, kura izrietēja no dotās situācijas,” saka tiesnesis.

Pat es nebūtu pateicis labāk.

Tad paspiežam cits citam roku un visi ar visiem bezgalīgi lepojamies.

Ejot ārā, satiekam Flecingeru. Viņš atkal iesūdzējis tiesā kādu no saviem klientiem, kurš nav varējis samaksāt rēķinu. Un ir uzvarējis procesā. Lieliska lieta, tomēr haltūrista vaigs ir sadrūmis.

“Un kāpēc esi tik īgns, ja jau uzvarēji procesā?” man tagad jājautā.

“Nu tāpēc, ka tās ir pupu mizas, vai saproti? Pie tam totālas. Jo viņam tik un tā naudas nav, šim blēdim. Un

arī tāpēc, ka pirms manis rindā stāv vēl piecpadsmit kreditoru. Tad jau drīzāk pāvests dabūs triperi nekā es savu naudu.”

Ai-ai-ai! Acīmredzot šobrīd taisni ir jāpriecājas, ka esmu valsts darbā strādājošais. Turklāt vēl policijā strādājošais. Kaut arī pastāvīgi dabūju pārstrādāties un atrodos mūžīgās dzīvības briesmās. Tik un tā tas ir labāk nekā būt amatniekam, kuram mūžīgi savai naudai jāskrien pakaļ.

Tad .11 Birkenbergeru aizbraucam uz stāvvietu aiz policijas ēkas un mierīgi novietojam auto. Karls priecājas, mani in.iiigot, un pat nedaudz piesarkst. Iepazīstinu abus.

“VaimandicMiiņ!" iesaucas Rūdijs. “Stopfers! Patiesi muļķīgs vārds. īpaši pie dāmām, vai ne?”

Karls sāk līdzināties magoņu laukam. “Es esmu Karls,” viņš klusi piebilst.

"Un kā veicas mīlestībā, Kari?” es pajautāju un uzmundrinoši uzsitu kolēģim uz pleca.

Viņš noslēpumaini smaida. Tad pieiet pie sava rakstāmgalda un atnes mums ierāmētu fotogrāfiju. Tajā redzama Hepfla kundze. Kā viņa izskatās! Un kā viņa smaida! Lieliski. Patiesi lieliski. Augstākās raudzes sievišķis. Viscaur nevainojama.

“Tas nu gan jums fiksi gāja,” secinu.

Karls paloka galvu.

“Vai vēlāk atnāksi ar mums abiem iedzert kādu alu?”

Karls purina galvu. “Nē, man pakaļ atbrauks Valdburga.”

Valdburga? Nūjā, viss jau nevar būt nevainojams.

“Ak jā, Kari, kāpēc mēs esam šeit. Hepfla slepkava ir arestēts. Tas bija Zīglehners. Mēs abi šo lietu atrisinājām.” Norādu uz Birkenbergeru un savu niecību. “Un arī bez tevis tas, protams, nebūtu noticis. Paldies tavai profesionalitātei un neatlaidīgajam darbam. Patiesi priekšzīmīgi.”

Karls atkal nosarkst. Viņš nepanes neko emocionālu, kur nu vēl šādu pārslavināšanu.

Tad mūsu ceļu šķiras. Karls paliek savā kabinetā, kur arī ir viņa vieta, bet Birkenbergeis aizbrauc atpakaļ uz Minheni. Skaidrs, ka paliekam uz sakariem. Kaut arī var gadīties, ka nākamā reize būs pēc gada.

Kad atgriežos mājās, Paps pļauj zāli. Sēž uz savas mīļākās rotaļlietas — zālāja traktoriņa un ņem līkumu pēc līkuma. Agrāk viņš vienmēr pļāva ar izkapti. Bet pēc tam, kad pērnajā vasarā sev nopļāva divus kāju pirkstus, Ome operatīvi devās prom. Devās prom un nopirka viņam šito pļaujmašīnu. Tā teikt, apbalvoja Papu par muļķību. Nu bet labi, man par to viens pīpis. Galu galā nav mana nauda.

Eju uz cūkkūti un piezvanu līķu graizītājam.

“Ā, Eberhoferu Francis no Nīderkaltenkirhenes pie Landshūtes,” saka Ginters, acīmredzot uzreiz mani atpazinis. “Kas jauns provincē?”

“Dzirdi, Hepfla lieta ir atklāta,” saku un īsumā apstāstu jaunumus.

“Lieliski, šerifi Tad jau-tas bija tevis cienīgs uzdevums?”

“Gandrīz tā izskatās.”

Vēl nedaudz papļāpājam un tad beidzam sarunu.

Pēc vakariņām ar Ludvigu ejam parasto līkumu un sasniedzam necilu rezultātu 1:22. Tāpēc, ka ejam gar Mošhameru Līželes māju. Un es gandrīz nespēju noticēt tam, ko tur ieraugu. Līžele ar Buengo spēlē badmintonu! Pavisam mierīgi, tieši pie mājas, redzamā vietā, un, kā labi dzirdams, tas viņiem sagādā milzīgu prieku. Mēs nedaudz paliekam pie žoga un vērojam viņus.

“Paskat tik, Eberhofers uz mums skatās,” pavisam bez elpas priecīgi sauc Līžele. “Jauktā komanda mellais un vecene. Riktīgi lieliski, vai ne!”

“Tas pai ir dubultlieliski,” atbļauju viņai atpakaļ, un tad ejam i.ilak. Skaidri redzams sapņu komanda.

Pēc tam iegriežos pie Volfija uz vienu alu. Tas ir skaisti. 1 Hem/el smulkkundziņi Flecingers un Zimmerlis nepiedalās, jo izbaudu ābolu sulu ar minerālūdeni kopā ar sievām Grīsbahus udensatrakciju parkā. Vismaz tā zina teikt Volfijs. Man viņš uzsauc divus Willis kokteiļus. Uz veselībām, labai pašsajūtai!

26.nodaļa

Pēc dažām dienām apciemoju Zīglehneru. Atdodu viņam vizītkarti un iesaku pēc iespējas ātrāk piezvanīt Heribertam. Labs advokāts it katra slepkavas alfa un omega, paskaidroju. Arī viņš domā tāpat un pateicas. Saku, nav par ko pateikties, drīzāk jau tā ir goda lieta.

Ar veselību ir tā, kā ir, Zīglehners stāsta. Rīt būšot ceturtā operācija, un viņa kājās tikšot ievietoti vēl daži tērauda armatūras gabali. Nododu viņam mīļus sveicienus no Birkenbergera un piebilstu, lai neņem ļaunā notikušo. Zīglehners piekrītoši paloka galvu. Par sāpju naudu vispār nav ne runas. Ļoti prātīgi.

Viņš izsmēķē savu cigareti līdz galam, un tad es viņu iestumju atpakaļ palātā. Apsargs vēl ir turpat uz vietas. Rīkojums no augšas: viņi savu posteni drīkstot pamest tikai operāciju laikā. Smieklīgi.

Kad atgriežos savā kabinetā, man vispirms savajagas kafiju. Tā joprojām negaršo ne pēc kā, bet laikam jāsāk pierast. Virs kafijas automāta pie ziņojumu dēļa piestiprināta pastkartīte no Itālijas. Noteikti Sūzija atsūtījusi. Bet, tā kā te nav ne mans kabinets, ne mans ziņojumu dēlis un vēl jo mazāk mana pastkartīte, neuzdrošinos to

apgriezt otrādi un izlasīt. Tā vietā vienīgi pasaku Sūzijas bijušajai kolēģei: “Skaista kartīte.”

“Jā,” viņa saka un iekož ābolā.

“No Itālijas?”

“Jā.”

“No Sūzijas?”

“Jā.”

“Vai varu izlasīt?”

“Nē!”

Vai varat noticēt? Paņemu savu kafijas tasi un dodos prom.

“Vai lad pats vēl neesi saņēmis?” kolēģe paspēj man uzsaukt.

Cerību stariņš mani atved atpakaļ. Stāvu pie viņas rakstāmgalda un blen/u tieši ģīmī.

Viņa rausta plecus. "Dīvaini. Nu jau visi tādas ir dabūjuši. Ikviens no mums.”

Brīnišķīgi. Sirsnīgs paldies. Kaut viņa aizrītos ar savu stulbo ābolu!

Pusdienas pārtraukumā pētnieciskos nolūkos dodos ekspedīcijā pa visiem pašvaldības nama kabinetiem. Es atrodu tās visas Sūzijas sūtītās kartītes, visas līdz pēdējai. Un arī izlasu visas. Pamatā jau nekā īpaša tur nav. Ko nu vispār uz pastkartēm mēdz rakstīt: sveiks, bla, bla, bla, laika apstākļi, bla,bla, bla, ēdiens, bla, bla, bla. Tad viņa pavēsta, ka ar katru dienu viņas itāļu valoda pilnveidojoties un ka viņa daudz strādājot, lai arī roka vēl nav vesela. Jā, par to viņai būtu vajadzējis padomāt. Jo, patiesības labad jāsaka, pie mums viņa nebija salauzusies, šī Sūzija. Bet lai jau paliek.

Pēc pusdienas pārtraukuma iezvanās mans telefons. Klausulē runā Traudele, viņa vēloties ziņot par zādzību. Te man jāpiebilst, ka Traudele jau apmēram simt gadu strādā ciema avīžu kioskā un ir lielākā tenkotāja tūlīt pēc Mošhamerienes. Patiesībā varbūt pat vēl lielāka klačene par Līželi. Nē, teiksim tā abas ir vienlīdz labas.

Kad ierodos kioskā, ieraugu Traudeles tvērienā spirināmies puišeli.

“Šitais būtu tas noziedznieks?" jautāju un nevaru novaldīt smaidu.

Traudele piekrītoši paloka galvu.

“Ko tad pienapuika nozadzis? Košļeni?”

“Nē, Spiegel jauno numuru.”

“Viņš nozaga Spiegel?" Tagad zināmā mērā esmu pārsteigts.

“Vai vispirms negribi pierakstīt viņa personas datus?” jautā Traudele.

“Personas datus? Nu labi,” es piekrītu.

“Kevins Rьdigers Vegleitnersers, I lāzenangera iela, trīs a,” saka puika.

“Trīs a,” atkārtoju, jo nekas jēdzīgāks man neienāk prātā. “Un dzimšanas datums?”

“Trīsdesmitais, piektais, divi tūkstoši pirmais. Zodiaka zīme Dvīņi. Ascendents Vēzī.”

“Ascendents Vēzī. Tā, tā. Un kāpēc tu te zodz Spiegel?."

“Tāpēc, ka šajā nostūrī nekur citur tas nav dabonams.”

“Nē, es gribu zināt, kāpēc tu to vispār zodz?”

“Pārāk maza kabatas nauda.”

“Skaidrs. Tas visu izskaidro.”

“Pag, pag, Eberhofer, man tomēr būs jāiejaucas,” iesaucas Iraudele. “Puika zog, bet tu izrādi sapratni?Tad jau nav jābrīnās, ka mūsu jaunatne pagrimst.”

“Ja mūsu jaunatne vairāk lasītu Spiegel, tad gan nepagrimtu, vai ne? Tur pastāvīgi raksta, ka mūsu bērni kļūst arvien stulbāki, bet tad, kad tie rīkojas otrādi, atkal tiek sacelta brēka.”

Kioska saimniece purina galvu. “Kas ar viņu tagad notiks?”

“Tas atkarīgs no tevis, Traudel. Viņam tagad ir astoņi. Ja nekavējoties uzrakstīsi iesniegumu, iespējams, no cietuma viņš iznāks tad, kad būs sasniedzis divdesmit.” Traudele neuzraksta iesniegumu, jo acīmredzot ir noticējusi šim blēņām. Varbūt arī viņai biežāk vajadzētu palasīt Spiegt’/.

Samaksāju par puikas žurnālu un aizvizinu viņu uz mājām.

“Gan jau tu zini, ka dažās valstīs par zādzību piespriež nāvessodu,” vēl draudīgi paziņoju, pirms šis izkāpj no auto.

“Nē,” viņš nosaka. “Saskaņā ar Bērnu tiesību konvenciju man neko nevar piespriest. Pat ne par slepkavību vai ko tādā garā. Un par zagšanu nekur vairs nesoda ar nāvi. Visā plašā pasaulē ne.”

Aha.

“Aha,” saku. “Nu tad servus!”

“Servus!" puišelis attrauc smīnēdams. “Foršs autiņš,” viņš vēl piebilst un tad beidzot izkāpj.

Es braucu prom, bākugunīm vēl aizvien mirgojot. Puika stāv ielas malā, savu žurnālu iespiedis padusē. Atpakaļskata spogulī redzu, kā viņš man nopakaļ māj ar roku. Patiesi viltīgs cālītis.

Tad notiek nenovēršamais — ļaudis atgriežas no vasaras ceļojumiem. Šis vilnis veļas arī cauri Nīderkalrenkirhenei, un tas nozīmē, ka es augām dienām nīkstu uz nolāpītās galvenās ielas, novēršot sastrēgumus, organizējot apkārtceļus un reģistrējot sadursmes. Autobraucēji ir saniknoti un noguruši, šķiet, atpūta nav devusi nekādu pozitīvu efektu. Sāk parādīties pirmās ādas vēža pazīmes, un arī tas kopējo situāciju nebūt neuzlabo. Uz aizmugurējā sēdekļa plēšas degunus urbinošie bērni, un mammas cenšas ar Robija Viljamsa palīdzīgu kaut cik normalizēt haosu salonā. Divas reizes man pat bija jāķeras pie ieroča. Tam pat nav iespējams noticēt!

Tātad viss notika apmēram tā. Ome un Paps iekūlās tieši sastrēguma vidū, jo viņiem pavisam noteikti bija jātiek uz Lidl, kamēr vēl nektarīni dabūjami ar atlaidi. Absolūti precīzi visa šī bijušo atpūtnieku bara vidū. Bet tad mani pamanīja Ome un nobļāvās, ka man kaut ko vajadzētu pasākt. Nu ko tad šādā situāi ijā v.u pasākt? Saprotams, aizbraucu ar trafaretēto auto līdz viņiem un pavadīju augstības pa sānu līniju garām visai karavānai. Tik tālu viss būtu elementāri, vai ne? Bet tad mums astē iesēdās vēl viena mašīna. Tad vēl un vēl viena. Ko nu? Izkāpu no auto un piedraudēju ar ieroci. Tad gan visi atkal rātni sastājās rindiņā.

Apžēliņ, kur mēs tiksim, ja katrs brauks, kā vien iedomājas!?

Otrajā reizē viss bija līdzīgi. Šoreiz tas bija Zimmerlis. Ar svaigu gaļu! Vai tad gaļai būtu jāsabojājas uz galvenā ceļa? Tikai tāpēc, ka stulbie prūši un holandieši aizsprostojuši mūsu skaisto bavārisko ainavu?

Kam kad tomēr šis ārprāts beidzas un laukos atkal iestājas mierīgas dienas. Es vēlreiz apciemoju Zīglehneru. Viņam jau izdarītas visas operācijas, abas kājas visās maliņās ir sanaglotas, saklamburētas un sastiprinātas. Zīglehners iekārtojas riteņkrēslā, un es viņu izvedu svaigā gaisā, kur var lieliski uzsmēķēt.

Heriberts jau bija atnācis, viņš paziņo. Tas gan esot viens ķeneris, izstrādājis veselu stratēģiju. Reālskolā aptaujājis visus skolotājus un skolniekus, un pamatā visi teikuši vienu un to pašu: Hepfls bijis dirsulis un nevienam viņa nepietrūks. Visus aptaujātos Heriberts uzaicinājis par lieciniekiem. I'as nākšot par labu aizstāvībai, tā apgalvo Bruno. (Īstenība to teicis Heriberts un Bruno man tikai atstāsta.) Un tagad viss izskatās tā, ka Hepfla dēļ cilvēcei nekāds zaudējums nebūs nodarīts. Drīzāk jau otrādi. Varbūt pat Bruno saņems ordeni par savu varoņdarbu. Kas zina.

Tagad Zīglehners uz dažām dienām tiks pārcelts uz cietumu, un tad beidzot viņa istabas biedriem būs kas interesants, ko darīt. Viens no viņiem pat sācis adīt. Jo no lasīšanas sākušas sāpēt acis. Jā, te nu var redzēt, cik gan pārsteiguma pilni mēs esam.

Kad pārrodos mājās, uz virtuves galda guļ pastkarte.

No Itālijas.

No Sūzijas.

lā uzreiz pat nespēju to izlasīt, vispirms man jāatver alus pudele. Ieņemu lielu malku, tad vēl vienu un vēl vienu. Visbeidzot sāku lasīt.

Manu mопo Franci!

Manu mīļo Franci! Citās pastkartēs bija tikai “sveiki”. ceru, ka vairs uz mani nedusmojies un arо nedaudz mani saproti.

Dusmoties? Vai gan es biju dusmojies? Ko gan iespējams saprast no tādas, kura pa galvu pa kaklu visu pamet un aizbrauc. No mīļotas tēvzemes. No draugiem un ģimenes. Lai dotos uz itāliju pie kaut kāda tipa, kurš izskatās kā norietoša futbola zvaigzne !

Domвju par skaisto laiku, ko pav«i(li|.im kopa

Jā, tāds laiks mums bija gan Dievs mans liecinieks! Kopā ar Sūziju pavadītais laiks• bija skaistākais manā dzīvē. Vai arī sacūkotais.ir. Ka no kuras puses paskatās…

Vismопвkie sveicieni! Tavu Sыzija

Vismīļākie sveiiiciii! Vai tad ir arī pusmīļi sveicieni? Kāpēc gan ši kautie? Kāpēc Sūzija man kaut ko tādu raksta? Kapei viņa man vispār raksta? Vai viņa mani nevarētu likt mierā?

“Sūzija tev uzrakstījusi,” Ome man uzkliedz, tikko pa durvīm ienākusi. “Viņa grib, lai tu viņu saprastu.”

“Un viņa bieži domā par laiku, ko pavadījāt kopā, piebalso Paps, sekodams Omei pa pēdām.

To jau es pats biju sapratis tāpat.

“Cik reižu izlasījāt pastkarti?” tagad man rodas jautājums.

“Nu kādas trīs četras,” saka Paps. “Pats redzi, nemaz tik šausmīgi daudz jau tur nav, ko lasīt, vai ne?”

Taisos prom.

“Sāi kustināt savu pakaļu un pārved viņu atpakaļ,” man aiz muguras vēl nobļaujas Ome.

Paķeru Ludvigu, un mēs ejam savu likumu. Nedaudz līst, mežā parādās pirmās sēnes.

Beidzot ir pienācis mans atvaļinājums. Skaisti. Mazāk skaisti ir tas, ka jau pirmajā dienā notiek Leopolda muļķīgās kāzas. Tā kā šis viņam jau trešās laulības, viss ir ieguvis itin tradicionālu raksturu. Vienmēr vieni un tie paši ciemiņi, jo nekādu īpašu draugu jau nav. Toties ar laulību reģistrētāju Leopoldam izveidojies ciešs kontakts. Un ar šķiršanas noformētāju tāpat.

Uz gr.im.ittiigoiaj.i kazām mēs allaž ģērbjam vienas un tās pašas lupatas: es un Paps uzvalku, Ome kostīmu. Viens un tas pats uz kāzām un bērēm. Gadu gadiem. Vienkārši tā iegājies.

Leopolda kāzu bildes itin viegli varētu sajaukt. Īstenībā viņam ikreiz vajadzētu fotografēt tikai jauno sievu un tad viņas galvu piemontēt iepriekšējai fotogrāfijai. Bet nē, šajā jautājumā neviens neknapinās. Kārtējām laulībām par godu visi brauc uz parku un izfotografē vienu filmiņu pēc otras.

Fotogrāfs arī vienmēr ir viens un tas pats. Vai mēs atkal taisīsim tādu vai šitādu fotogrāfiju, Eberhofera kungs? Iepriekšējā reizē tā izskatījās ļoti labi, viņš pastāvīgi saka.

Tas ir apkaunojoši.

Mēs stāvam kā tādi mērkaķi un smaidām kamerai. Jau trešo reizi! Dzimtsarakstu darbiniekam līdzi atnākusi

sieva, un viņa visās fotogrāfijās grib būt priekšplānā. Tā, it kā būtu izvēlēta nepareizā līgava vai kas tādā garā. Viņa visur ir priekšā, tādējādi aizēnojot Panidu, kura tagad gandrīz izskatās pēc nabaga radinieces.

Nožēlojami. Ari Leopolds to redz, tomēr neuzdrošinās neko teikt. Nevar taču sabojāt attiecības ar ierēdni, kurš noformē šķiršanos. Ļoti iespējams, ka drīz atkal būs nepieciešami viņa pakalpojumi.

Pēc sasodītās bildēšanās mēs beidzot ejam uz lokālu. Vismaz tas atšķirībā no iepriekšējām reizēm ir cits. Ēdiens garšo lieliski, var labi panašķoties. Pie kafijas tiek pasniegta trīsstāvu kāzu torte. Katrai laulībai pa vienam stāvam, pie sevis nodomāju.

Tad Paps atnes man Sušiju, jo viņa raud. Pabaroju sīkuli ar torti, un viss atkal ir lieliski. Rūķdegune sēž man klēpī un izbauda saldo dzīvi. Leopolds drīzāk gan ne. Viņš raida niknus skatienus manā virzienā, jo, redziet, bērns cukuru nedrīkstot lietot. Viņš pats gan drīkst. Norij trīs tortes gabalus un tikpat daudz karotīšu cukura ieber savā kafijā.

Tad atnāk muzikants .11 savu akordeonu un sāk spēlēt. Ilgu laiku mēs visai nedroši sēžam, neuzdrošinoties ne runāt, ne smieties. Tikai stīvi blenžam uz mākslinieku.

Kungs, apžēlojies par mums!

Tad beidzot brūtespāris nodejo savu kāzu valsi, un, man jāsaka, Panida izskatās brīnišķīgi. Kā tāda iesvētāmā meita. Diez ko viņa atradusi Leopoldā? Nav ne jausmas. Lai gan esmu dzirdējis, ka taizemieši esot visai pieticīgi ļaudis. Pacietīgi līdz neiespējamībai. Bez pretenzijām. Nu labi, ja kādam vispār nav nekādu prasību,

tad dzīve pie Leopolda varētu būt visai komfortabla. Pilns komplekts, tā teikt.

Pēc kāda laika jau dejo visi. Bella-Bella-Bella-Marie…

Un tad es ievēroju, ka man vienīgajam nav pāra. Dejo brūtespāris. Dejo Paps ar Omi (ja lēkājošu balodi un cilvēku ar traumētu kāju vispār var uzskatīt par dejojošu pāri, nu bet labi). Dejo arī ierēdnis ar savu aktrisi un vēl kaut kādi divi pāri, par kuriem es pat nezinu, vai viņi ir kopā ar mums. Viņi šeit bija jau no sākuma, bet ne ar vienu pat vārdu nav pārmijuši. Nūja dejo visi, izņemot mani. I ads kā vientuļais kovbojs. Būtu jauki, ja blakus būtu Sū/.ija…

Rūķdegune pavisam ērti aizmigusi ar seju tortē, un es mierīgi varu parunai pa telefonu. Uzspiežu Birkenbergera numuru. Varbūt viņam būs laika nedaudz papļāpāt. Nē, viņš saka, šis u p.us nepiemērotākais brīdis sarunām. Viņam esot kas nāvīgi svarīgs darāms. Pirmklasīgs sievišķis ar visām no tā izrietošajām sekām. Bet viņš pavisam noteikti piezvanīšot tuvākajās dienās. Nu forši.

l'ad piezvanu Štopferu Kailam. Tam vienmēr ir iekāriens uz papļāpāšanu. Klau, Franci, viņš saka, Valdburga tieši nupat uzklājusi galdu, un sveces jau deg. Diemžēl izskatās, ka neizdosies parunāt. Man žēl.

Sveces jau deg! Taisni jāsmejas! Bet, ja kādai ir vārds Valdburga, tad laikam jācīnās visiem līdzekļiem.

Sušija saldi dus Švarcvaldes ķiršu vidū. Pamērcēju kabatlakatiņu minerālūdenī un noslauku viņas vaigu. Rozā. Zeltains. Tad uzmanīgi ieceļu mazuli ratiņos. Sega virsū, un gatavs.

Nedaudz izeju ārā. Svaigs gaiss. Atvasaras saule spīd cauri tumšsarkanajiem kokiem. Vecu meitu vasara.

Šķiet, pienācis laiks apseglot manu zirgu.

Pārlaižu skatienu stāvlaukumam un pamanu, ka mans auto tur vairs nestāv viens pats. Kad noparkojos, šajā nostūri nebija neviena cita braucamrīka, bet tagad manam auto ir pāris! Kaut kāds itāļu modelis. Fiat Bravo! Tie abi viens otram stāv blakus pavisam tuvu. Var teikt, neparasti tuvu. Kā šoferis visp.it varējis izkāpt? Pāri blakussēdētāja sēdeklim?

Vispirms apeju autiņiem apkārt. Nevar noliegt, skaists pāris. Automašīnas atslēga žvadz manu bikšu kabatā.

Skaista diena šodien. Kāzu laiks. Piemērots braucienam, īpaši kādam garākam maršrutam.

Iekāpju un piestartēju motoru. Tad jau redzēs, kur ceļš aizvedīs. Kaut kur uz dienvidiem. Iespējams, uz Itāliju.

Vārdnīciņa

Es centos visu uzrakstīt saprotamā valodā, bet tik un tā pavisam nenovēršami tekstā ir ielavījušies agrākos laikos Vācijas dienvidos lietoti izteicieni. Dažus no tiem var saprast itin viegli, tomēr citiem vajadzīgs paskaidrojums. (Latviešu lasītāji, kuriem ir zināšanas vācu valodā, varēs izgaršot bavai iskos vārdus, bet tie, kuriem šajā valodā priekšzināšanu nav, priecāsies par Ritas Falkas kolorītajiem paskaidrojumiem, tulkotājas piezīme.)

Batzerl klinģerīši, parasti mazāk pievilcīgā formā, jo citādi tos jau var uzskatīt par Obatzter (sk. zemāk).

Dellen tieši tulkojams kā “caurumi stilbos”,

iri cieti Haxerln tomēr nekādā gadījumā šo izteicienu nevajadzētu lietot sievietes tuvumā, it īpaši tad, ja jūs ar šo sievieti vēlaties seksu.

Die Augen raushaun ja kāds blenž kā dumjš, viņam it kā izveļas acis un sejas izteiksme kļūst muļķīga; sliktākajā gadījumā viņam arī mute paliek vaļā un

galvas kustības dramatiski palēni nās vai izzūd pavisam.

Fexer dzinums, auga daļa, no kura ar pras

mīgu apiešanos iespējams izaudzēt tāda paša veida jaunu augu. Klusībā pie sevis ļoti ceru, ka no Leopolda dzinuma izaugs kas pavisam cits.

Gsebwerl salašņa.

Hammermafiig superlatīvs no “pirmklasīga”, “lieliska" vai “nevainojama”.

Hdpflschnecke ja sieviete saņem papildvārdu

“Schnecke” (gliemezis), tad tas visumā ir domāts mīļi. Šī dāma tiek ievērota un savā zinā atrodas

uz sabiedrības augstākā pakāpiena; tāda viņa katrā gadījumā ir pirms pārošanās laika un labākajā gadījumā arī īsu laiciņu pēc tam.

Kelly Family dziedoša lielģimene, nākusi tieši no ielas. Pēc relatīvi īsa slavas laika deviņdesmitajos viņi šobrīd atkal ir atgriezušies uz skatuves. Šeit gan tam nav nekādas nozīmes, vienīgais kopsakars ir līdz pakaļai garie blondie mati. Ginters nedzied. Nē, nekādā gadījumā ne.

Leichenfluderer līķu uzšķērdējs. Izklausās pēc slepkavošanas un ir visai neapetītlīga profesija.

Leopoldisierung leopoldizācija. Te iespējami divi varianti. Sušijas gadījumā leopoldizācija notiek uz ģenētiskā pamata un ideālā variantā izzūd pēc vairākiem gadiem. Savukārt tāda leopoldizācija, kad vārda īpašnieks ir tiešā klātbūtnē mūsu mājās, norisinās citādi. Tad process dienu no dienas pastiprinās un izbeidzas pavisam, kad minētā persona aizbrauc.

Obatzter atgriežamies pie Batzerl. Šajā gadījumā siera kliņģerīši ar garšvielām, sīpoliem un sviestu sniedz gan vizuālu, gan kulināru baudu.

Rass ass, kodīgs. Vispirms attiecas uz Obatzter, kuriem jābūt viegli asi kodīgiem. Šajā nolūkā mīklai pievienojama noteikta garšviela, kas sieram piešķir specifisku, labi saožamu niansi. Mazāk labi ož, ja asi kodīgs ir ķermeņa aromāts. To nemaz nav ko pieminēt.

Ratschn vai tenkas, klačas, pļāpas; izplatītas

Dorfratschn visā pasaulē un, ja skar lokālo infor

māciju, visai iemīļotas. Tā kā paša

netikumu publiskošana kā process ir ierobežots, tad tam talkā nāk pļāpas. Parasti, lai ari ne vienmēr, ciema pļāpu izplatītājas ir sievietes un vecākā paaudze.

Schleimsau “gļotainas siekalas” plus “cūka”

ir “siekalcūkis”. Līdz ar to tālāki )

paskaidrojumi nav vajadzīgi.

Schmarrn ja kāds runā schmarrn, tad viņš

izplata neprātu. Savukārt, ja kāds to gatavo virtuvē, tad viss ir citādi tad mēs rezultātā iegūstam garšīgu ēdienu. Kopā ar Omes pašgatavotu kompotu tas ir taisni sapņaini.

Schnackler žagas

Schniedl vīrieša dzimumorgāns; šo nosau

kumu vairāk attiecina uz zēniem vai arī šīs jomas īpaši izciliem eksemplāriem.

Sozialamflatschn te domāta sociālā grupa, kura uzskata, ka to naudu, ko varētu nopelnīt, ja iegūtu izglītību (mācītos, rītos celtos, ieietu dušā un tad brauktu uz darbu), bez stresa var dabūt no sociālās palīdzības iestādēm.

Zofenkammerl Kammerl ir maza istabiņa, Zofeti-

kammerltas pats, tikai kalponei. Šajā sakarā Birkenbergers gribēja teikt, ka viesnīcā nav brīvu numuriņu, pat pieliekamais izīrēts pigmejiem.

No Omes pavārgrāmatas, anno 1937

Tvaicētas nūdeles

Izkausē 30 g sviesta. 20 g rauga izšķīdina remdenā pienā. Sasildītā bļodā ieber 250 g izsijātu miltu, iemaisa ļ/8 l remdena piena, 1 olu, nedaudz sāls, 1 karoti cukura, sviestu un raugu. Visu labi sakuļ. Lai to izdarītu, bļodu paņem klēpī un ar lielu koka karoti tik ilgi dauza mīklu, līdz tai veidojas burbuļi un tā viegli atlec no karotes. Tad bļodu apklāj ar sasildītu drānu, noliek siltā vicu un ļauj mīklai savas divas stundas uzrūgt. Pēc noteikta laika ar metāla karoti nokniebj valrieksta lieluma gabaliņus, plaukstās saviļā apaļus, noliek u/ deļa, kas apkaisīts ar miltiem, apklāj ar sasildītu drānu un atstāj vēl uz kādu stundu.

Pēc tam lielā pannā ieliek lielu sviesta gabalu un ielej tik daudz ūdens, ka pannas dibens ir viegli apsegts. Pievieno nedaudz cukura un to visu uzvāra. Pannā ievieto mīklas bumbiņas, uzliek pannai piemērotu vāku un to aptin ar mitru drānu, lai tvaiks nenāk ārā. Atstāj uz uguns tik ilgi, līdz sadzird sprakšķus (tie turpinās kādu 1/4 stundas). Pannu bieži groza, bet vāku neņem nost, citādi nūdeles sakritīsies. Tad to visu noceļ no uguns un

pēc brīža noņem vāku. Ar lāpstiņu ņem laukā knēdeļus un kārto traukā ar garoziņu uz augšu. Pasniedz ar vaniļas mērci.

Tiesa, Ome gan tieši tā nedara. Saprotams, ūdens vietā viņa ņem pienu, kas garšai dod izteiktāku raksturu, cik nu tas vispār vēl iespējams. Ja jau stundām ilgi ņemas ar vienu mīklu, tad rezultāts nemaz nevar negaršot, vai ne? Arī vaniļas mērci Ome gatavo pati. Un tā ir kronis visam. Pats labākais. Augstākā virsotne, var teikt. Sapņaini, varu apzvērēt. Nu tad, lūdzu, recepte! Veseli ēduši!

Vaniļas mērce

1/2 l piena uzkarsē kopā ar gabalu vaniļas pāksts un 50—70 g cukura. Citā katlā ievieto 1 vai 2 olu dzeltenumus, iemaisa Vi ēdamkarotes miltu un 1 ēdamkaroti piena. Lēnām uzlej uzkarsēto pienu un maisa uz uguns, līdz šķidrums uzkarst, bet vēl nevārās. Pie aukstiem miltu ēdieniem mērcei ļauj atdzist un tajā iemaisa ari putukrējumu.

Diemžēl mūsmājās nefunkcionē padoms "ļauj atdzist '. Jo, tiklīdz Ome noliek mērci atdzist, tā runcis to saož savā cūkkūtī pagalma otrā puse. un tad viņum jātiek klāt šai nolāpītajai mērcei, lai notiktu kas notikdams. Nekādi miltu ēdieni vairs nav vajadzīgi. galvenais — ņemt un izdzert. Remdenu. Tieši no katliņa. Saldais grēks, ko klāj tikko manāma, plāna plēvīte. Ome to nekādi nespēj saprast. Absolūti nemaz. Tad vina aurē tā, ka katliņš sāk vibrēt. Un tā katru reizi. Katru reizi.

Stirnas mugura

Ir labi, ja gaļa paturēta 2-3 dienas. (Srarp citu, etiķi samērcētā drānā to var uzglabāt pat nedēļu.) Muguras gabalu ierīvē ar sāli, pipariem, kadiķa ogām un krustnagliņām, tad vienmērīgi iespeķo. Uz cepampannas uzliek lielu gakiln sviesta, izkausē un ar to vienmērīgi aplaista gaļu. Tad gaļu cep cepeškrāsnī mīkstu, ik pa brīdim čakli aplaistot. Menti pievieno zupu vai karstu ūdeni. Pašu gaļu apslaka ar i it rona sulu, bet aplej tikai tad, kad tā jau kļuvusi nedaudz buma (biežāk to dara ar saldo krējumu). Pēc 1-1 Vi stundas cepetis būs gatavs. Lai pasniegtu galdā, gaļu atdala no kauliem un sagriež slīpās šķēlēs. Kā piedeva noder tvaicēti kastaņi un dārzeņi, cepti kartupeļi vai salāti.

Leopolds vienmēr teic, ka varētu nomirt Omes gatavotās stirnas muguras dēļ. Tomēr viņš nedara to. Lai ari cik bieži ēd. Vairāk man te nav ko piebilst.

Cūku stilbiņi

Stilbiņu ādā jeb kamarā iegriež rombus vai kubiņus. Stilbiņus no visām pusēm labi ierīvē ar sāli un pipariem. Sīpolus, burkānus un selerijas sagriež mazos gabaliņos. Gaļu un dārzeņus ievieto dziļā cepampannā un liek cepeškrāsnī. Tad cep, visu laiku čakli aplaistot ar ūdeni vai alu, kamēr kamara kļūst kraukšķīga. Stilbiņi ir gatavi pēc 2-2'/2 stundām. Dārzeņus izrīvē cauri sietam un pievieno mērcei. Kā piedeva labi noder ziemas kartupeļi, vasaras kartupeļi vai arī maizes knēdeļi, kas garšo lieliski; der arī skābēti zaļumi vai zaļumu salāti.

Ir kas tāds, kas manu cūku stilbiņu baudu sabojā, un tas ir Ludvigs. Tikai tāpēc, ka viņš iegūst visus kaulus. Pats par sevi saprotams, ka no Omes. Katru vakaru vienu. Un no stilbiņu skaita ir atkarīgs, cik ilgi tas vilksies. Savukārt tas atkarīgs no tā, cik daudz ēdēju mums bijis. Un tad notiek tā: Francis dodas ikdienas Ludviglīkumā un pēc tam uz savu cūkkūti, bet Ludvigs — pie Omes. Tur viņš padevīgi apguļas viņai pie kājām un pacietīgi gaida, kamēr viņa visžēlīgi pasniedz nolādēto kaulu. Tad Ludvigs stundu garā ceremonijā sagrauž kaulu sīkās drupatiņās, ne uz mirkli neatkāpjoties no Omes un raidot viņai pateicības pilnus

skatienus. Protams, arī Ome raugās uz viņu ar lielu lab vēlību. Nožēlojami. Kad beidzot ir apēsts pēdējais kriksītis, Ludvigs beidzot velkas mājās. Ne ar acs kaktiņu nepaskatās uz mani, tieši otrādi — uzgriež man muguru un stundām ilgi laizās.

Kolrābju sautējums

Kolrābju maigo, nūdeļvcidīgo mīkstumu sagriež gareniski, kubiņos vai plānās šķēlītes un nomazgā. Tad pasautē mīkstu sviestā vai arī no zupas nosmeltos taukos un pievieno pamatēdienam. Visu pārlej ar nelielu daudzumu buljona. Kati kolrābji jau sasautējušies mīksti, pieber nedaudz miltu, pievieno sāli un piparus, pārlej ar saldo krējumu.

Kolrābju sautējums ir laba lieta, ja to bauda pirms brīvdienām. Katrā ziņā tad, kad nav ieplānotas nekādas tikšanās, it īpaši jau romantiskas. Pretējā gadījumā tas būtu drīzāk nevēlams. To nedrīkst aizmirst nekādā gadījumā.

.

Pateicības

Pateicība ir tāda īpaša lieta. Ja gadās strādāt kopā ar ļaudīm, ar kuriem kopā labprāt gribas strādāt personīgi man tas ir ļoti svarīgi, jo bez harmoniskas vides es nespēju strādāt, tad tā ir svētlaime. Taču šai svētlaimei ir blaknes, jo vienmēr jāsaka paldies par vienu un to pašu. To novērst nav iespējams. Tad nu aiziet!

Paldies Biankai Dombrovai no dtv (izdevniecība Deutscher Taschenbuch Verlag). Par daudziem jauniem kopīgiem projektiem!

Paldies visai dtv komandai. Jūs vienkārši esat lieliski. Un man šķiet, ka arī es jums patīku. Tā teikt, sapņu komanda.

Tad arī tūlīt nonākam līdz manai aģentūrai. Paldies atbildīgajam par visām Copyright lietām. Georgs Zimaders no aģenta pamazām kļūst par manu draugu. Viņš ir nepacietīgs un ietiepīgs, bet tajā pašā laikā arī pacietīgs, rūpīgs un sargājošs.

Vanesa Gutenkunste, ko es te varu piebilst? Vienkārši mīlu tevi.

Paldies manai ģimenei, īpaši Robertam, Patrikam un Danielam. Un, jā, es atkal vārīšu un gludināšu, tiklīdz man tam pietiks laika.

Paldies Francim Eberhoferam. Ziniet, visus savus stāstus es nerakstu viena pati, Francis ik dienu ir mans pavadonis. Viņš ar savējiem šajā laikā jau kļuvis par manu otro ģimeni, kas cieši pieaugusi sirdij. Ceru, ka mums būs vēl kādi kopīgi piedzīvojumi.

Un vēl viena ļoti svarīga pateicība.

Paldies daudzajiem “Ziemas kartupeļu knēdeļu” un “Nūdeļu blūza” lasītājiem. Nekad neiedomājos, ka mani provinces krimiķi izraisīs tik lielu interesi. Es esmu satikusi tik daudz sajūsminātu apmeklētāju savās uzstāšanās reizēs, lasījusi tik brīnišķīgas recenzijas un dzirdējusi tik uzmundrinošus vārdus! Jums mans lielākais paldies. Jūs esat mana motivācija un mana iedvesma.

Lai Dievs jūs svētī!

Jūsu Rita

Content

Falka Rita Nūdeļu blūzs

1.   nodaļa

2.     nodaļa

3.     nodaļa

4.     nodaļa

5.     nodaļa

6.    nodaļa

7.        nodaļa

8.           nodaļa

9.         nodaļa

10.             nodaļa

11.             nodaļa

12.             nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22.  nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25.    nodaļa

26.nodaļa

Vārdnīciņa

No Omes pavārgrāmatas, anno 1937

Pateicības