Brendrets Džailzs

Oskars Vailds un Nāves rings

Džailzs Brendrets

Oskars Vailds un Nāves rings

Gudrs, asprātīgs romāns, kas bagātināts ar lieliskām Vailda epigrammām.

Daily Telegraph

Džailzs Brendrets, harismātisks un šarmants kungs, ir tikpat asprātīgs un izklaidējošs kā viņa varonis Oskars Vailds.

Daily Mail

Ļoti aizraujošs, viltīgiem un negaidītiem sižeta pavērsieniem pārpilns romāns.

Sunday Express

Romāns ir fantāzija par Oskara Vailda dzīvi un vienlaikus arī slepkavību mistērija. Brendrets radījis ļoti reālistisku Vailda portretējumu.

Irish Examiner

Apbrīnojami meistarīgi uzrakstīts romāns, kas sniedz erudītam lasītājam prieku Brendreta radītajā tekstā atpazīt Vailda asprātīgos teicienus.

Scotland on Sunday

Dzirkstoši dialogi, noslēpums pēc noslēpuma, raits sižets un perfekts Londonas fons tas iepriecinātu jebkuru Viktorijas laika teātri.

Steve Craggs, Northern Echo

Mani sauc Roberts Šerārs, un es biju Oskara Vailda draugs. Mēs satikāmies Parīzē 1883. gadā, kad Oskars bija divdesmit astoņus gadus vecs slavens rakstnieks, asprātis un sabiedrības mīlulis. Man bija divdesmit divi, es biju topošs žurnālists un dzejnieks, patiesībā nekas īpašs. Pēdējo reizi mēs tikāmies 1900. gadā Parīzē neilgi pirms Oskara Vailda priekšlaicīgās nāves. Septiņpadsmit gadu laikā, kamēr mēs bijām draugi, es rakstīju dienasgrāmatu par mūsu kopīgajiem piedzīvojumiem. Mēs nekad nebijām mīļākie, bet es pazinu Oskaru ļoti labi. Domāju, ka reti kurš viņu pazina labāk. 1884. gadā es biju pirmais, pie kura Oskars atbrauca ar jauno sievu Konstanci Loidu. Es biju pirmais, kas 1895. gadā apciemoja viņu Vendsvērtas cietumā. 1902. gadā es kļuvu par Oskara pirmo biogrāfu.

Rakstot pirmo grāmatu par Oskara dzīvi, centos to izdarīt pēc iespējas labāk. Es rakstīju tikai taisnību — tomēr nepastāstīju visu. Neilgi pirms Oskara nāves es izteicos, ka reiz vēlētos sarakstīt viņa biogrāfiju. Viņš sacīja: Nepastāsti visu! Vēl ne! Neraksti par slepkavībām. Lai paiet kāds laiks… Tagad esmu nolēmis jums izpaust visu. Ir 1939. gada septembris. Esmu jau vecs, un tuvojas vēl viens pasaules karš. Es drīz vien

pametīšu šo pasauli, bet pirms nāves man vēl jāpaveic kāds darbs jāpastāsta viss, ko zinu par Oskaru Vaildu dzejnieku, dramaturgu, draugu un detektīvu.

Grāmatā De Profundis draugs izrādījis man lielu godu, aprakstot mani kā “drosmīgāko un bruņnieciskāko no cilvēkiem”. Oskars Vailds vienmēr bijis pret mani ļoti labs, un es esmu darījis visu, lai šajā grāmatā atspoguļotu viņa dzīvi pēc iespējas patiesāk.

RHŠ

Djepa, Francija 1939. gada septembrī

“Uzskatisaviigodu par fidāko dārgakmeni, kas tev pieder. Jo laba slava ir kā uguns kad tā vienreiz iegūta, to ir viegli uzturēt, bet, kad izdzēsta, to iedegt no jauna ir ļoti grūti. Vienīgais ceļš, kā iegūt labu reputāciju, ir censties būt tādam, kāds tu vēlies izskatīties citu acis.”

Bija 1892. gada 1. maijs, svētdiena. Ārā auksts, lai gan saule spīdēja spoži. Es atceros, kā skaidrā pēcpusdienas saule plūda pa pirmā stāva logu Tita ielas 16. namā Čelsi tā bija Oskara un Konstances Vaildu māja -, izgaismojot divus cilvēkus, kas sēdēja pie galda, turot viens otra roku.

Es stāvēju pie loga un lūkojos uz viņiem. Viena bija sieviete, apmēram četrdesmit gadus veca atraitne ar skaistu stāju un šauru, laipnu seju tajā bija dažas krunciņas, bet seja neizskatījās rūpju izvagota un platām, gudrām acīm. Sieviete bija tērpusies melnā zīda kleitā un augsti paceltajā galvā uzlikusi melnu samta turbānu ar mirdzošu, zili sudrabotu pāva spalvu, kas bija pieskaņota sievietes matu krāsai.

Vīrietis, kas sēdēja pie galda, bija tikpat satriecošs. Viņš bija liela auguma, trīsdesmit septiņus gadus vecs, nedaudz apaļīgs, viņam bija kupli kastaņbrūni mati, lielas acis ar mazliet noslīdējušiem plakstiņiem un pilnīgas lūpas, kas pavērās, atklājot nelīdzenus zobus. Vīrietim bija bāla, ar vasarraibumiem nosēta āda. Viņš bija ģērbies smilškrāsas lina uzvalkā. Ap kaklu vīrietim bija vaļīga lina kaklasaite ASV dolāra zaļumā, bet pogas caurumā iesprausts koraļļsārts amariļļa zieds.

Sieviete bija Robinsones kundze, kas kā gaišreģe strādājusi arī pie Velsas prinča. Vīrietis bija Oskars Vailds, dzejnieks un dramaturgs, sava laikmeta sensācija.

Robinsones kundze turēja cimdotajās rokās Oskara labo plaukstu, laiku pa laikam pieskaroties tai ar pirkstu galiem. Zīlniece saņēma katru viņa pirkstu starp savu rādītājpirkstu un īkšķi un nostiepa taisnu. Kādu laiku gaišreģe klusējot skatījās Oskaram plaukstā, tad pielika to sev pie vaiga, aizvēra acis un nomurmināja: Es redzu šajā nelaimīgajā plaukstā pēkšņu nāvi. Tā būs nežēlīga un nedabiska… slepkavība vai pašnāvība?

-  Vai varbūt kāda gaišreģe vienkārši mēģina palielināt honorāru, liekot pareģojumam izklausīties melodramatiskam? Oskars atjautāja un izvilka roku no Robinsones kundzes satvēriena, uzsitot pa galdu un skaļi iesmejoties. Jūs esat pārcentusies, kundze! Šīs ir tikai labdarības pusdienas. Te ir arī bērni. Jums jāizklaidē viesi, nevis viņi jābiedē!

Robinsones kundze pielieca galvu un pasmaidīja. Es saku tikai to, ko redzu, — viņa bez niknuma teica.

Arī Oskars pasmaidīja. Viņš pagriezās, palūkojās apkārt un ieraudzīja jaunu vīrieti, kas, tāpat kā es, stāvēja nomaļus un lūkojās notiekošajā. Glāb mani, Artur! Oskars izsaucās.

-   Robinsones kundze redz manā “nelaimīgajā plaukstā pēkšņu nāvi”. Tu esi ārsts — man vajadzīgs neitrāls viedoklis.

Arturs Konans Doils, kam pēc trijām nedēļām vajadzēja svinēt trīsdesmit trešo dzimšanas dienu, bija kļuvis par nacionālo varoni. Viņa “Šerloka Holmsa piedzīvojumi”, ko iespieda žurnālā Strand, bija sensācija. Doils izskatījās drīzāk pēc Vatsona nekā pēc Holmsa. Viņš bija simpātisks vīrs ar platiem pleciem, sirsnīgu rokasspiedienu, spožām acīm un jauku smaidu, ko slēpa vaļa ūsas. Izcils cilvēks un patiess draugs gan priekos, gan bēdās.

-  Tu taču zini, Oskar, ka es vairs neesmu praktizējošs ārsts, Arturs atteica, tuvojoties galdam. — Bet, ja vēlies manu viedokli, es uzskatu, ka tev vajadzētu turēties pa gabalu no šādiem muļķīgiem jokiem. Tie var izrādīties bīstami un vest tevi

postā. Viņš stīvi paklanījās Robinsones kundzei. Lūdzu, neapvainojieties, kundze.

-   Es neapvainojos, Doila kungs, viņa laipni atteica. Šerloka Holmsa radītājs manās acīs nevar neko noziegties.

Arturs tumši piesarka. Jūs esat pārāk laipna, viņš nomurmināja.

-   Nekļūsti smieklīgs, Artur! Nepievērsiet viņam uzmanību, Robinsones kundze, Arturs ir nedaudz atpalicis no dzīves. Galu galā viņš tagad dzīvo Dienvidnorvudā…

-Tas nemaz nav tik tālu, Arturs iebilda.

-Tas ir otrā pasaules malā, Artur! Tieši tāpēc tu šodien nevarēji laikus atbraukt…

-   Es nokavēju, jo man bija jāpabeidz kāds darbiņš.

-Tava skulptūra. Jā, es zinu. Tava jaunā aizraušanās ir

skulptūras.

Konans Doils samirkšķināja acis. Kā tu to zini? Es nevienam neesmu stāstījis…

-   Beidz, Artur! Oskars izsaucās, pieceļoties kājās un pamājot ar galvu Robinsones kundzei. Es dzirdēju tevi stāstām manai sievai par plašo, auksto un mitro šķūni dārza galā, kur tu pavadi daudz laimīgu brīžu. Tikai skulptoriem patīk aukstas un drēgnas celtnes, jo tur māls ilgāk saglabā mitrumu.

-Tu mani pārsteidz, Oskar!

-   Šo noslēpumu varētu uzminēt arī Robinsones kundze viņai pietiktu palūkoties uz taviem nagiem, aiz kuriem joprojām redzamas māla paliekas. Ieskaties pats, Artur! Nagi tevi nodod.

-Tev piemīt izcilas novērotāja spējas, Oskar! Vai zini, ka gribu tevi iesaistīt kādā no nākamajiem stāstiem kā Šerloka Holmsa vecāko brāli?

-Jā, tu jau man stāstīji tas tips būs slinks resnītis. Jūtos glaimots.

Konans Doils iesmējās un pamatīgi uzsita Oskaram pa plecu. Priecājos, ka atbraucu uz tavu ballīti, Oskar, viņš teica. Lai gan man ne visai patīk daži tavi viesi…

—      Tā nav mana, bet gan Konstances ballīte. Visi viesi ir ietekmīgi, un ballītes mērķis — taisnīgs un godājams.

Labdarības pusdienas, uz kurām bija ieradušies apmēram četrdesmit viesi — vīrieši, sievietes un bērni bija paredzētas ziedojumu vākšanai vienai no Konstances Vaildas atbalstītajām organizācijām “Sabiedrībai par saprātīgu apģērbu”. Šī organizācija, kas iedvesmojusies no Amēlijas Blūmeras organizētajām aktivitātēm ASV, mudināja sievietes valkāt tādu apģērbu, kas nedeformē ķermeni un neapdraud veselību. Tās atbalstītāji uzskatīja, ka sievietēm nav jāpakļauj briesmām sava veselība, iespīlējoties pārāk ciešās korsetēs vai valkājot vairāk nekā septiņas mārciņas smagu apakšveļu. Konstance savā uzrunā pieminēja neskaitāmas sievietes, jaunas un vecas, kas katru gadu tiek sakropļotas, kad apjomīgie svārki vai apakšsvārki nejauši aizdegas no sveces vai kamīna liesmas.

Oskars un Arturs stāvēja blakus, lūkojoties visapkārt. Konans Doils bija noliecies uz priekšu, atspiedies ar rokām pret vienu no melnbaltajiem bambusa krēsliem. — Šīs labdarības pusdienas tiek rīkotas patiešām cēla mērķa vārdā, Arturs sacīja, arī es jau esmu iemaksājis savu daļu fondā. Tomēr šī publika man ne pārāk patīk, Oskar. Kas, piemēram, ir tās tur? — Viņš norādīja uz dāmām pie klavierēm.

—      Ak, Bredlijas jaunkundze un Kūperes jaunkundze.

— Izskatās pēc skursteņslauķēm.

-Jā, Oskars piekrita, nopētot abas dāmas. Izskatās, ka viņas ieradušās maskarādes tērpos. Laikam dāmas domā, ka skursteņslauķu klātbūtne nes veiksmi. Pēc aroda viņas ir

>             » > nevis skursteņslauķes, bet dzejnieces. Pareizāk sakot, viņas ir “dzejnieks” — dāmas raksta kopā un parakstās ar pseidonīmu “Maikls Fīlds”.

-   Es redzēju, kā viņas gaitenī smēķē cigārus un skūpstās!

-  Vai nav briesmīgi, — Oskars sašutis pašūpoja galvu, — ir taču gripas laiks! Par ko viņas domā!

-   Un kas ir tas slimīgais vīrs? Izskatās pēc narkomāna!

-   Džordžs Dobnijs? Oskars izsaucās. Tēvs Džordžs? Viņš ir garīdznieks un grāfa dēls!

-   Vai tiešām? smīnot pārvaicāja Doils. Kāpēc man viņa vārds šķiet pazīstams?

-   Par viņu nesen rakstīja visās avīzēs. Tēvs Džordžs tika apsūdzēts par solījuma laušanu. Nepatīkama padarīšana. Viņš zaudēja lietu un visu īpašumu.

-   Viņam ir vāja mutes līnija, Konans Doils sacīja.

-   Un stingrs tēvs, kas atsakās dēlam palīdzēt. Tomēr man šis puisis patīk. Viņš tagad strādā par kapelānu Apakšnamā un par mācītāju uz pusslodzi Astlija cirkā pie Vestminsteras tilta.

-   Kāds gan brīnums, ka tev viņš patīk, Oskar! Tevi taču piesaista viss neierastais…

Tagad Oskars iesmējās. Viņš satvēra Konanu Doilu aiz elkoņa un sacīja: Palūkojies apkārt, Artur! Tu esi cilvēks, kas redzējis pasaules labākās un sliktākās puses. Tu esi devies uz Arktiku vaļu medībās. Tu esi dzīvojis Sautsijā. Tu pazīsti dažādus cilvēkus. Tagad apskati visus, kas sapulcējušies manā viesistabā, un pamēģini noteikt, kuri no viņiem izskatās cienījami.

Doilam šis izaicinājums patika. Viņš atkāpās un palūkojās uz klātesošajiem, rokas gurnos iespiedis. Doktors saknieba lūpas, samiedza acis un rūpīgi nopētīja katru vīrieti un sievieti. Konstance uz labdarības pusdienām bija sapulcinājusi raibu kompāniju. Ko man īsti meklēt, Oskar?

-   Cieņas apliecinājumu, Oskars attrauca. Seju vai ārējo izskatu, kas liecina par cilvēka cienījamo būtību.

-   Mhm, norūca Doils un pēc kārtas pievērsās visiem klātesošajiem. Viņi visi izskatās aizdomīgi, vai tev tā nešķiet?

Viņš palūkojās tālāk, aiz Džordža Dobnija, un ieraudzīja Čārlzu Bruku, Saravakas radžu, kas bija tuvs Konstances draugs. Bruks izskatās cienījams, vai tev tā nešķiet? Es viņu pazīstu. Viņš ir goda vīrs un džentlmenis.

Oskars pakratīja Arturam ar pirkstu. Nē, Artur! Nestāsti par cilvēkiem, kurus tu jau pazīsti! Es gribu, lai tu izdari secinājumus tikai no personas ārējā izskata. Vēlreiz pārskati istabu un parādi, kuram no viesiem, tavuprāt, piemīt cienījama cilvēka aura.

-   Es ieraudzīju! Doils triumfējoši izsaucās. Tur! Viņš norādīja uz gaišmatainu vidēja auguma vīrieti, kas stāvēja blakus Konstancei istabas galā. Vaildu vecākais dēls Kirils, kam tolaik bija septiņi gadi, bija pieķēries mātei pie svārkiem, bet jaunākais, piecarpus gadus vecais Vivjens, sēdēja vīrietim uz pleciem.

-   Šis ir īstais, Oskar, — sacīja Konans Doils. — Redzi, cik labi viņš saprotas ar bērniem? Bērniem viņš patīk! Tā ir laba zīme.

-   Viņš ir Vivjena krusttēvs, Oskars paskaidroja.

-  Neesmu pārsteigts. Tu esi izvēlējies krietnu vīru. Viņš nudien izskatās uzticams! Kā viņu sauc?

-   Edvards Herons-Elens.

-   Kārtīgs, cienījams vārds. Konans Doils apmierināts smaidīja.

-   Patiešām.

-Tāds, kas piederas cienījamam vīram.

-   Nudien!

-   Un kāda ir viņa profesija, Oskar? Var redzēt, ka tas vīrs nav dīkdienis!

-   Viņš ir advokāts tāpat kā viņa tēvs.

-   Nu, protams! Man jau tā likās. Paskaties uz viņa seju tā liecina, ka šim cilvēkam var uzticēties! Tā ir sirsnīga, godīga, cienījama jauna vīrieša seja. Cik viņam gadu?

-   Manuprāt, ap trīsdesmit.

-   Un cik vecs ir godājamais mācītājs Džordžs Dobnijs?

-   Apmēram tikpat.

-         Bet Dobnijs, Doils ar pārākumu balsī norādīja,

-   izskatās desmit gadus vecāks! Dobnija seja diemžēl liecina par izlaidīgu dzīvi. Bet mana izraudzītā vīra āriene vēsta, ka viņam patīk veselīgs dzīvesveids. Viņam ir tik svaiga sejas krāsa! Zods gludi skūts, acis mirdzošas, sirdsapziņa tīra.

-   Ak vai, Artur, tu sāc aizrauties!

Konans Doils iesmējās. Es tikai spriežu par cilvēku pēc ārējā izskata, Oskar! Edvarda Herona-Elena izskats liecina tikai par labāko. Pat tu to nevari noliegt! Paskaties kaut vai uz viņa uzvalku.

-   Nevainojams piegriezums.

-   Kārtīgs uzvalks. Var redzēt, ka šis vīrs nav dendijs! Viņš ir īsts džentlmenis. Tāds uzvalks, kādu katram advokātam pieklātos nēsāt svētdienās. Un kaklasaite liecina, ka šis vīrs mācījies Harovā.

-  Tā arī ir, Oskars ar platu smaidu atteica, turklāt spēlējis kriketa komandā.

Konans Doils tikai tagad pamanīja Oskara plato, viltīgo smaidu un spēji iesita ar dūri sev pa pieri. Sasodīts, Oskar, vai tiešām es esmu uzķēries uz āķa? Vai tiešām esmu iekritis lamatās? Varu derēt, ka tu tūlīt atklāsi, ka āriene ir maldīga un šis patiesībā ir pats lielākais nelietis visā kompānijā!

-   Nē, Oskars mierīgi attrauca. Nav vis. Tomēr mums visiem ir noslēpumi, vai ne?

-   Un kāds ir viņējais? Vai šis vīrs ir izšķiedis visu savu klientu naudu?

-   Viņš ir iemīlējies Konstancē.

-  Tavā sievā?

-Jā.

Konans Doils izskatījās noraizējies. Viņš pats bija uzticams vīrs. Viņa jaunā sieviņa Luīze, ko visi sauca par Tuiju,

bija saslimusi ar tuberkulozi, tāpēc Konans Doils bieži izgāja sabiedrībā viens pats, lai gan domās vienmēr bija kopā ar viņu. Viņš nobraucīja ūsas. Tātad šis puisis mīl tavu sievu, Oskar. Vai tas tevi uztrauc?

-   Itin nemaz.

-   Un kā jūtas Vailda kundze?

-  Arī Vailda kundzi tas neuztrauc. Tas varētu uztraukt vienīgi Herona-Elena kundzi.

-   Ak tā, — Doils sarauca uzacis. —Tātad viņam ir sieva! Viņš neizskatās pēc precēta vīra.

-Tur nu es tev piekrītu, Artur. Edvards izskatās absolūti bezrūpīgs.

-   Viņš izskatās pēc pavisam parasta angļa, Konans Doils strupi noteica. -Tieši tāpēc es viņu izvēlējos, kad tu ierosināji šo muļķīgo spēli. Man nevajadzēja ielaisties šajā avantūrā, Oskar!

-   Edvards varētu nebūt pats cienījamākais vīrs šai istabā, bet viņš nebūt nav parasts. Viņš audzē sparģeļus un gatavo vijoles. Runā persiešu valodā. Turklāt ir pasaules mēroga autoritāte tādos tematos kā nekrofilija, pederastija, brutalitāte un cilvēku tirdzniecība.

-  Ak Dievs! Konans Doils izsaucās un vēlreiz ar šausmām palūkojās uz Heronu-Elenu. Jaunais advokāts tobrīd nocēla Vivjenu no pleciem un noskūpstīja uz pakauša. Ak Dievs!

-   Es esmu nokārtojis, ka pie vakariņu galda jūs sēžat blakus, Artur. Cerams, ka jūs atradīsiet kopīgu valodu. Edvards ir patiesi aizraujošs cilvēks! Turklāt viņš, tāpat kā Robinsones kundze, prot hiromantiju. Ļauj viņam ielūkoties tavā plaukstā, un Edvards pateiks, vai vakariņām labāk izvēlēties jēra vai vērša galu.

-   Nudien nezinu, ko teikt, Oskar, Konans Doils sacīja, blenžot uz Edvardu un Konstanci. Tu mani esi apstulbinājis.

-  Tas nekas, Oskars jautri attrauca. Ja tu līdz vakariņām arī neatgūsies, Edvards var runāt par diviem. Viņam ir daudz, ko stāstīt, un man šķiet, ka tev tas varētu likties interesanti.

-Vai tu runā nopietni, Oskar? Arturs izsaucās. Tas cilvēks tiešām sēdēs ar mums pie viena galda?

Oskars iesmējās. — Kāpēc ne? Man viņš izskatās gana cienījams. Patiesībā viņš ir mans īpašais viesis. Serārs ir uzaicinājis mācītāju Dobniju. Ko aicināsi tu?

Konans Doils skaļi izšņauca degunu lielā, sarkanā kabatlakatā. Villiju Hornungu, viņš vilcinoties sacīja. Tu viņu nepazīsti. Jauns žurnālists — izcils cilvēks, viens no pieklājīgākajiem un jaukākajiem jaunekļiem, kādus esmu saticis.

-   Hornungs… Villijs Hornungs. Oskars izbaudīja vārdus, it kā tie būtu jauns vīns.

Doils ielika kabatlakatiņu kabatā un ieskatījās Oskaram acīs. — Varbūt man vajadzētu ieteikt savam paziņam izlaist šīs vakariņas. Villijs īsti nav pasaules iekarotājs, drīzāk kautrīgs kaimiņpuika…

-   Nekļūsti smieklīgs, Artur! Cik viņam gadu?

-   Nezinu… divdesmit seši vai septiņi…

-   Kītss nodzīvoja tikai līdz divdesmit pieciem. Lai Hornunga kungs izbauda mazliet adrenalīna! Tieši iespēja uziet austerē pērli vai indi padara tās atvēršanu tik aizraujošu. Turklāt mēs nevaram bez viņa iztikt, citādi pie galda būsim trīspadsmit.

-   Vai lords Alfrēds Duglass arī būs?

-   Bozijs? Protams. Oskars atmeta galvu un sapurināja matus. Protams, Bozijs ieradīsies un viņam līdzi būs vecākais brālis Frānsiss. Tev patiks lords Dramlanrigs, Artur! Viņš ir viena vecuma ar tavu jauno draugu, turklāt jaukas dabas. Man gan labāk patīk pusdienot starp tīģeriem, bet laiku pa laikam noder arī kāda jēra sabiedrība. Kādreiz arī sliktais apnīkst. Viņš palūkojās apkārt. Kur gan ir Bozijs? Viņam jau vajadzēja būt klāt!

Vaildu viesistaba pamazām tukšojās. Ketrīna Bredlija un Edīte Kūpere, dzejnieces, kas bija tērpušās kā skursteņslauķes, stāvēja durvīs un sūtīja Oskaram gaisa skūpstus. Bredlija, garākā

no abām, bija paņēmusi no kamīna vāzes garu meldru un sauca Oskaram: Mīļais, es to nozagšu! Ceru, ka neiebilsti! Mozus un Rebeka Zālamani šovakar ierodas pie mums vakariņās, es gribu, lai viņi justos kā mājās. — Oskars smaidot pamāja. Čārlzs Bruks, Saravakas radža, šobrīd pasniedza Konstancei čeku un pompozi pateicās par to, ko viņa dara visas cilvēces labā, un personiski par to, ko viņa dara sieviešu apģērbu modernizēšanas jomā. Viņa sieva Margarēta, vienkārša un pacietīga būtne, parāva vīru aiz rokas. — Vai viņš jebkad pārstās runāt?

-  Tikai tad, ja sāks klausīties, atbildēja Konstance, noskūpstot draudzeni uz vaiga. — Paldies, ka atnācāt! Un paldies tev, Čārlz, par dāsnumu! Visi viesi ir tik laipni…

-Tikai jūsu dēļ, Vailda kundze, Edvards Herons-Elens sacīja, pienākot pie mājasmātes un noskūpstot viņai roku. Jūs mūs iedvesmojat!

Konans Doils nosprauslojās sarkanajā kabatlakatā un nošņācās: Tas vīrs ir neciešams!

-Jūs visus iedvesmojat labestībai, Herons-Elens turpināja, joprojām turot Konstances roku un lūkojoties viņai acīs.

— Mēs visi jūs mīlam.

-   Mēs visi mīlam arī Oskaru, — sacīja balss no durvju ailas, bet šīs jūtas ir daudz sarežģītākas.

-   Ak! Oskars sajūsmā sasita plaukstas. Bozijs ir klāt!

Lords Alfrēds Duglass ienāca pa Vaildu viesistabas durvīm

un palika stāvam. Bozijs bija sasodīti izskatīgs zēns. Es speciāli lietoju vārdu “zēns”, jo viņam tolaik bija tikai divdesmit viens, bet izskatījās viņš vēl jaunāks. Bozijs man tovasar pastāstīja joku kāda sabiedrībā pazīstama matrona ielūgusi viņu uz bērnu tējas pēcpusdienu un tikai tad, kad viņš ieradies, sapratusi savu kļūdu. Pat tad, kad Bozijs kļuva trīsdesmit gadus vecs, cilvēki joprojām vaicāja, kurā skolā viņš mācās. Oskars teica:

-   Bozijam piemita jaunības elpa. Viņš nekad to nezaudēja, un tieši tāpēc es viņu tik ļoti mīlēju.

Oskars patiešām mīlēja lordu Alfrēdu Duglasu un nemaz nekautrējās no šīm jūtām. Slaids kā niedre, ar proporcionāliem sejas vaibstiem, viļņainiem kviešu krāsas matiem un baltu persiku krāsas ādu Bozijs patiešām bija skaists kā Adonīds pat mēs ar Konanu Doilu nevarējām to noliegt. Oskars mīlēja viņu izskata un prāta dēļ. Bozijam bija ass prāts un laba humora izjūta viņš mēdza stāstīt, ka ieteicis Oskaram vairākas asprātīgas frāzes viņa lugām, un tik bagātīga valoda, ka pat es viņu apskaudu. Lords bija inteliģents, bet ne laisks. Viņš izstājās no Oksfordas, tā arī neieguvis zinātnisko grādu. (Tāpat kā es. Tāpat kā Šellijs un Svinbērns. Bozija dzeja nebija tik izcila kā viņējo, bet labākie dzejoļi ir izturējuši laika pārbaudi.)

Oskars mīlēja lordu Alfrēdu Duglasu viņa paša dēļ. Lai gan mans draugs to nekad neatzītu, patiesībā viņš bija snobisks. Viņam patika tituli. Oskars mīlēja pļāpāt ar Velsas princi un lepojās, ka viņa paziņu lokā ir kāds ducis hercogu. Viņš bija sajūsmā, uzzinot, ka Bozijs Duglass (ar savu izcilo profilu un labajām manierēm) ir trešais dēls astotā marķīza ģimenē un arī viņa tēvs ir gana slavens.

1892. gadā Bozija tēvs, Džons Šolto Duglass, devītais Kvīnsberijas marķīzs, bija slavens. Viņš bija vīrs ar nesavaldīgu dabu, kašķīgs, agresīvs nelietis, kauslis un sieviešu mīlētājs. Viņa vienīgais tikums bija bezbailība. Un vienīgais, ar ko Kvīnsberijas marķīzs varēja patiešām lepoties, bija tas, ka kopā ar universitātes draugu Džonu Greiemu Čembersu bija sastādījis boksa noteikumus. Pats marķīzs bija prasmīgs un sīksts bokseris vieglajā svarā. Tāpat viņu pazina kā bezbailīgu un apņēmīgu žokeju (viņa zirgi vienmēr piedalījās nacionālajās sacīkstēs) un nežēlīgu mednieku. Marķīzs allaž staigāja ar pātagu pie sāniem. Runāja, ka viņš ar to iekaustot zirgus, suņus un sievietes. 1887. gadā lēdija Kvīnsberija, viņa piecu bērnu māte, šķīrās no Duglasa, kā pamatojumu minot laulības pārkāpšanu.

Bozijs ienīda tēvu un dievināja māti. Zēna acīs Sibilla Kvīnsberija nespēja izdarīt neko sliktu. — Tēvs man nav devis neko, — viņš mēdza teikt, — bet māte man ir devusi visu, ieskaitot vārdu. Lēdija Kvīnsberija bērnībā zēnu saukusi par Boziju. Arī Oskars kopš pirmās tikšanās 1892. gadā viņu sauca par “manu mīļo zēnu”. Abi tūlīt pat kļuva par labiem draugiem, bet kopš pagājušā gada bija nešķirami. Kur gāja Oskars, tur devās arī Bozijs. Man viņš patika un Konstancei arī. Konans Doils izturējās rezervētāk.

Stāvot dzīvojamās istabas durvīs, gaismas apspīdēts, galvu pieliecis uz vienu pusi gluži kā kristiešu moceklis, Bozijs lūkojās uz Konstanci. Vailda kundze, viņš sacīja. Peccavi1 . Esmu nokavējis jūsu rīkoto sarīkojumu un to ļoti nožēloju. Vai jūs man piedosiet? Viņš pastiepa roku, ko bija turējis aiz muguras, un tajā atklājās prīmulu pušķis, apsiets ar zilu lenti. Bozijs panāca uz priekšu un pasniedza Konstancei ziedus.

Konstance noskūpstīja Boziju kā jaunāko brāli un sacīja:

-   Cik jauki, Bozij! Paldies tev! Priecājos, ka esi ieradies. Oskars jau sāka uztraukties…

Bozijs pamāja sveicienu Edvardam Heronam-Elenam un devās pie Oskara un Konana Doila. Es pametu savu vietu pie loga, lai viņiem pievienotos. Es atvainojos, Oskar, sacīja jaunais Adonīds, saraucot pieri. Man bija sasodīti smaga pēcpusdiena. Strīds ar tēvu. Par naudu, protams. Tu jau zini, ka viņam ir 400 000 mārciņu, bet vecais skopulis man negrib iedot ne piecdesmit. Tas vīrs ir briesmonis! Es viņu varētu novākt savām rokām!

Arturs Konans Doils sarauca vienu uzaci un nobraucīja ūsas.

-   Es to domāju nopietni! — Bozijs uzstāja. — Es viņu mierīgi varētu nogalināt!

1 Es esmu grēkojis (no latiņu vai.). (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

-    To nu gan tu nevarētu, Bozij, Oskars iebilda. Vismaz ne šovakar.

-     Kāpēc ne?! Bozijs kaismīgi izsaucās.

-     Ir svētdiena, Bozij, Oskars mierīgi atteica. Džentlmenis nekad nenogalinās savu tēvu svētdienā. To nu gan tev būtu jāzina! Vai tev Vinčestrā neko nemācīja? Turklāt ir mēneša pirmā svētdiena un mēs dodamies vakariņot uz Kedogena viesnīcu. To taču tu neesi aizmirsis?

gada vasarā Oskars bija slavas zenītā. “Lēdijas VindermIres vēdeklis”, viņa pirmā triumfālā luga, bija piedzīvojusi pirmizrādi Sentdžeimsa teātri februārī. Oskars Vailds bija sensācija. Viņš saņēma vismaz 300 mārciņu honorāru ik nedēļu.

Mēs bijām draugi jau desmit gadus. Uz īsu brīdi, pirms Oskars apprecējās, mēs pat kopā īrējām dzīvokli Meifērā. Mēs kopā labi pavadījām laiku, sapratāmies lieliski. Oskars bija septiņus gadus vecāks un izturējās pret mani kā pret jaunāko brāli. Viņš nekad mani nenosodīja, bet pieņēma tādu, kāds biju. Kad izjuka mana pirmā laulība es nebiju tik uzticams Martai, cik biju solījies būt, Oskars mani nenosodīja, kā to darīja mani vecāki. (Un lielākā daļa pasaules. Tajās dienās nebija ļauts kļūdīties. Ja tava laulība nebija izdevusies, tāpat bija ar tavu dzīvi.) Oskars vienkārši pateica: — Nabaga Roberts! Manuprāt, nevienai laulībai nevajadzētu ilgt vairāk par septiņiem gadiem. Bija 1892. gada vasara, un viņi ar Konstanci bija precējušies jau astoņus gadus.

—     Bet tu joprojām mīli Konstanci, vai ne? es jautāju. Biju taču jaunākais brālis Vaildi bija mans paraugs. Tas taču nav mainījies?

-  Jā, tas nav mainījies, Oskars atteica, bet viņa balsī skanēja melanholija un šaubas. Tomēr viņa ir mainījusies. Kad

es viņu apprecēju, Robert, mana sieva bija skaista meitene, balta un slaida kā lilija ar dejojošu smaidu un muzikāliem, jautriem smiekliem. Pēc pāris gadiem, kad piedzima zēni, visa ši puķes grācija pazuda. Viņa kļuva smagnēja, bezformīga.

-Tu taču tā nedomā, Oskar! es protestēju. Patiesībā Konstance tāda nebija. Viņa bija jauka. Bet nevar noliegt, ka ari viņa novecoja Konstancei tagad bija trīsdesmit četri un Oskars saistīja vecumu ar pagrimumu. Vīram viņa vairs nešķita tik apburoša kā kādreiz. Konstance nekad nerunā ar mani, un es nezinu, par ko viņa domā, Oskars sacīja.

Oskars tiecās izrauties no mājas dzīves vienmuļības, nerimstoši strādājot un izklaidējoties. Viņš izlikās par slaistu, bet patiesībā tāds nebija. Dienā viņš sēdēja aiz aizvērtām durvīm pie sava iemīļotā rakstāmgalda (kas reiz bija piederējis slavenajam Tomasam Kārlailam), tinies cigarešu dūmos, stundu pēc stundas lasīja un rakstīja. Oskaram piemita tā spēja, ko apbrīnoja Napoleons: de fixer les objets longtemps sans кtre fatiguй.' Mans draugs bija viens no čaklākajiem cilvēkiem, ko esmu pazinis. Viņš smagi strādāja un izklaidējās ar vērienu. Viņš smalki pusdienoja un pēc tam vēl mazliet iekoda. Laiku starp pusdienām un vakariņām Oskars veltīja izrādēm, operām, baletam, koncertiem un izstādēm. — Ko darām šovakar, Robert? Ejam uz Henrija Ērvinga “Volseju” Liceja teātrī vai uz Mērijas Loidas koncertu Bedfordas Mūzikas zālē? Viņš zināja visu, kas notiek, un pazina visus. Un ikviens gribēja iepazīties ar viņu. Manuprāt, vēlīnā Viktorijas laikmeta sabiedrībā nevienam nebija tik plašs paziņu loks kā Oskaram Vaildam. No pirmdienas līdz sestdienai viņa dienas kārtība bija pārpildīta. Vienīgā diena, kas viņam nepatika, bija svētdiena. Svētdienās nekas nenotiek, Oskars sūdzējās. Visas iestādes ir slēgtas. Visi cilvēki paliek mājās. Neviens neizklaidējas. Pat Dievs

1 Ilgstoši koncentrēties uz mērķi, neizjūtot nogurumu. (Autora piez.)

dodas uz baznīcu! Protams, nekā labāka jau šajā dienā nav, ko darīt. Tieši tāpēc 1892. gadā Oskars nodibināja Sokrātā klubu.

Klubs tika nosaukts par godu dižajam sengrieķu filozofam. Konans Doils bija ierosinājis saukt klubu Diogēna vārdā, bet Oskars iebilda, ka Diogēns bijis “garlaicīgs provinciālis, kura vārdu nav vērts pat atcerēties”, savukārt Sokrāts bijis “pasaules pilsonis”, kāds jutās arī pats Oskars. Sokrāts bija viens no gudrākajiem cilvēkiem, kas jebkad dzīvojuši, mans draugs sacīja, — bet viņš uzsvēra, ka zina tikai to, ka nezina neko. Tas ir vīrs, par kuru ir vērts iedzert svētdienas vakarā, vai jums tā nešķiet?

Tas bija vienkārši vakariņu klubs bez jebkādiem nosacījumiem un tikai ar vienu mērķi izklaidēt tā dibinātāju katra mēneša pirmās svētdienas vakarā. Klubā bija tikai seši oficiālie dalībnieki Oskars, Konans Doils, lords Alfrēds Duglass, es, Brems Stokers un Volters Sikerts.

Konans Doils bija ierosinājis klubā pieņemt Bremu Stokeru, un Oskars viņu bija ar prieku uzņēmis. Konanam Doilam patika ne visi Oskara paziņas, bet Ābrahams Stokers bija viņa favorīts, jo viņš bija “saprātīgs” (cilvēks ap četrdesmit) un “cienījams” (bijušais sportists, kas “strādāja universitātē par zinātnieku”). Stokers bija arī Henrija Ērvinga draugs un menedžeris. Henrijs Ērvings bija sava laikmeta dižākais aktieris, un Konans Doils sapņoja uzrakstīt lugu, kur galveno lomu spēlētu Ērvings. Oskars ar prieku sapazīstināja savus draugus. Gan Oskars, gan Brems bija uzauguši Dublinā. Mums ir kopēja pagātne, Oskars mēdza teikt. Mēs zinām viens otra noslēpumus. 1878. gadā Brems apprecēja brūnaci Florensu Balkombu, Oskara pirmo aizraušanos.

Mākslinieks Volters Sikerts bija vēl viens sens draugs. Viņš bija manā vecumā (trīsdesmit vienu gadu vecs), bet Oskars viņu pazina kopš bērnības. Jaunībā Oskars kopā ar Sikertiem

bija atpūties Djepā, un, lai gan Volteram sākumā Oskars šķitis aizdomīgs, ar laiku viņi sadraudzējušies un atraduši kopīgu valodu. — Mēs abi alkstam pēc smiekliem, pārkāpumiem un aplausiem, teica Sikerts. Viņš piekrita pievienoties klubam tikai tādā gadījumā, ja viņam neliek uz vakariņām vilkt smokingu. Kad Konans Doils bija izteicis savu neapmierinātību, Sikerts bija norādījis, ka no vārda “Sokrāts” angliski var izveidot anagrammu “coarsest”, kas nozīmē “vulgārs”, un uzvarēja diskusijā. Vēlāk izrādījās, ka Konanam Doilam, tāpat kā Sikertam, ļoti patīk vārdu spēles un Henrijs Ērvings, un tas abus tuvināja. Pirms Sikerts bija kļuvis par mākslinieku, viņš bija strādājis par aktieri uz pusslodzi. Astoņpadsmit gadu vecumā viņš bija pievienojies Ērvinga aktieru ansamblim kā viens no “Liceja jaunajiem puišiem”, kā viņus tolaik sauca. Viņš piedalījās masu skatos, vicināja šķēpus un šautenes un šad tad pateica arī pa rindiņai teksta. Krvingam es patiku, jo biju jauns un gaišmatains, viņš stāstīja. Es dievināju Ērvingu par to, kas viņš bija, un par to, ka viņš bija mani ievērojis.

Sokrātā klubs satikās klusā viesu zālē nesen atvērtās Kedogena viesnīcas pirmajā stāvā, Sloana un Ponta ielas stūrī, kas bija tikai pāris minūšu attālumā no Oskara mājas Tita ielā. Šajā viesnīcā savos apartamentos dzīvoja Oskara tuva draudzene (un Velsas prinča mīļākā) Lilija Langtrija, kuru bieži varēja sastapt priekšnamā, netālu no portjē galda, pļāpājot ar slaveno viesnīcas papagaili Kapteini Flintu. Tas bija viens nelietīgs putns, trokšņains un nepieklājīgs. Neviens nespēja saprast, kāpēc Langtrijas kundzei patika viņa sabiedrība. Tomēr visi saprata, kāpēc visi vīrieši bez izņēmuma aizrāvās ar “Džērsijas Liliju”. Viņa bija apburoša. Konans Doils, kuru Lilija bija apstulbinājusi, reiz sacīja, ka “viņai ir visskaistākās sievietes seja un visapņēmīgākā vīrieša prāts”.

Kluba sekretārs bija Alfonss Birds, viesnīcas nakts uzraugs, vīrs ap piecdesmit tik tievs, bāls un plikpaurains, ka atgādināja

skeletu. Izskats ievērojams, bet personības nekādas. Viņš reti kad runāja un nekad neskatījās cilvēkiem acīs, bet Oskaram patika šī vīra spokainais veidols. Jaunībā Birds bija strādājis cirkā par burvju mākslinieku, bet nebija guvis panākumus.

-    Viņa dvēsele ir iepelējusi, Oskars reiz sacīja. Turklāt neveiksminieki ir daudz interesantāki nekā veiksminieki. Tu taču labprātāk lasi Napoleona, nevis Velingtona biogrāfiju, vai ne?

Godīgi sakot, Birds kā kluba sekretārs darbojās nevainojami. Viņš atbildēja par ēdienkarti un vīniem, galda klāšanu un apkalpošanu, lai gan viņam maksāja tikai puskronu par vakariņām. Oskars uzstāja, ka katrās vakariņās jānobauda vismaz seši ēdieni. Kopā ar ierasto zupu, zivi, ceptu gaļu un desertu Birds mūs cienāja ar hors d’oeuvres1 tādiem gardumiem kā krievu kaviārs, holandiešu siļķes, garneles, omāri, tuncis, kūpināts lasis un šķiņķis kopā ar saldiem un pikantiem dārzeņu un augļu entremetsl . Katram kluba loceklim bija atļauts uz vakariņām uzaicināt vēl vienu viesi parasti tie bija sabiedrībā pazīstami kungi un tikai ar dibinātāja atļauju drīkstēja vest šurp kādu aktrisi. Divreiz mūs ar savu klātbūtni bija pagodinājusi Langtrijas kundze, un Volters dažkārt ieradās ar nokavēšanos kopā ar kādu no savām teātra draudzenēm.

1892. gada 1. maija vakarā Oskara viesis bija Konstances precētais apbrīnotājs, jaunais advokāts Edvards Herons-Elens. Bozijs bija atvedis savu vecāko brāli lordu Dramlanrigu — vienu no daudzsološākajiem Vestminsteras jaunajiem prātiem, lorda Rosberija protežē. Lords Rosberijs reiz bija un, visticamāk, drīz atkal būs ārlietu ministrs.

Arī mans viesis bija aristokrātiskas izcelsmes, lai gan ne tik daudzsološs un bez tik labiem sakariem kā Frānsiss Dramlanrigs. Godātais mācītājs Džordžs Dobnijs, jaunākais Bridžvate-

1 Uzkodas.

2 Vieglas uzkodas pirms deserta.

ras grāfa dēls, bija galvenokārt pazīstams kā vīrietis, kas pameta līgavu pāris dienu pirms laulībām un par to bargi samaksāja. Es nepazinu Dobniju pārāk labi, bet jutu viņam līdzi. Ari mēs ar Martu apprecējāmies steigā, kad vēl bijām pārāk jauni. Pametot viņu pie altāra, es būtu aiztaupījis mums daudzus ciešanu pilnus gadus.

Artura Konana Doila viesis bija viņa jaunais, smalkjūtīgais draugs Villijs Hornungs. Saskaņā ar Artura teikto šis jauneklis bija žurnālists, kas nesen atgriezies no Austrālijas, bet Hornunga kalsnais stāvs, bālā seja, garie mati un pince-nez1 lika domāt, ka šis ir kora zēns, nevis aizrautīgs ziņu mednieks. -Viņš ir nedaudz kautrīgs, Arturs paskaidroja. Tas nekas, Oskars atteica, es vērsīšos pie viņa tikai čukstus.

Volters Sikerts un Brems Stokers bija paņēmuši līdzi aktierus. Sikerts bija ieradies kopā ar Bredfordu Pīrsu, vecās skolas pārstāvi, lielu vīru ar vaigubārdu un skarbu seju, kas izskatījās vecāks par saviem gadiem (viņam vēl nebija četrdesmit). Sikerts un Pīrss jaunībā bija kopā strādājuši pie Ērvinga. Pīrss lepojās ar to, ka viņš tik labi spēj atdarināt Ērvinga aktierspēli skotu izrādēs, ka reiz pat aizvietojis dižo aktieri un nospēlējis viņa vietā galveno lomu… Sanderlendas teātrī.

Čārlzs Brukfīlds, kas bija ieradies kopā ar Bremu Stokeru, nekad nevienu nebija atdarinājis. Viņš bija dzimis līderis, apveltīts ar bagātiem vecākiem, vecāko māsu, kas viņu dievināja, un raksturu, kurā nebija vietas ne mazākajām šaubām par sevi. Čārlzs bija talantīgs Kembridžā viņam tika piešķirta Vinčestras Lasītāju balva un daudzšķautņains. Viņš spēlēja gan pantomīmā, gan Šekspīra lugās par viņu atzinīgi izteicās gan Elēna Terija, gan Herberts Bīrboms-Trijs. Jaunais cilvēks bija apveltīts ar enerģiju, ambīcijām un elka izskatu. Tomēr pazemība un humora izjūta nebija ieliktas viņam šūpulī. Man

1 Pensnejs uz deguna uzliekamas brilles.

viņš neiepatikās. Un man nešķiet, ka arī Oskaram pret šo jaunekli radās kādas draudzīgas jūtas. Likās, ka Brukfīlds uzskatīja sevi par Oskara cienīgu sāncensi. Arī viņš bija rakstnieks un aktieris un šovakar bija ieradies Kedogena viesnīcā, lai dižotos ar panākumiem. Čārlzs nesen bija sarakstījis lugu, ko sauca “Dzejnieks un lelles”.

-   Pirmizrāde būs 19. maijā, viņš paziņoja, manā trīsdesmit piektajā dzimšanas dienā. Tā ir pati labākā dāvana! Luga ir par tevi, Oskar!

Oskars pielieca galvu. Cik saprātīgi, Čārlz! Jūs dodat publikai tieši to, ko tā vēlas.

-Tā ir burleska, Oskar, satīra par “Lēdijas Vindermīres vēdekli”! Vietām tur ir gana dzēlīgi teksti, bet Brems saka, ka tu neapvainošoties.

-   Uzslavas liek man justies pazemīgam, Oskars atteica,

-   bet apvainojumi ļauj saprast, ka tiešām esmu zvaigzne.

19.30 vakarā, kad parasti tika pasniegtas Sokrātā kluba vakariņas, Oskars jautāja Birdam: Vai mēs esam visi? Man šķiet, ka pie galda sēž tikai trīspadsmit vīru.

-   Mans viesis kavējas, Vailda kungs, Birds atbildēja.

-   Viņam kavēšanās nav raksturīga… es ļoti atvainojos. Apsolu, ka viņš būs klāt kuru katru brīdi.

Oskars palūkojās uz papīra lapu, uz kuras bija sarakstījis viesu izvietojumu pie galda. Ak jā, Deivids Makmurtrijs… es viņu nekad neesmu saticis, vai ne?

-   Laikam gan ne, Birds nomurmināja, bailīgi lūkojoties uz durvīm.

-   Manuprāt, viņš tevi pazīst, Oskar, es teicu.

-   Vai tu esi viņu saticis, Robert?

-   Tikai vienreiz.

-   Makmurtrijs? — jautāja Čārlzs Brukfīlds, paceļot vienu uzaci. Man šis vārds šķiet pazīstams. Vai viņš ir džentlmenis?

-         Pa pusei džentlmenis, Birds kā atvainojoties teica.

—Viņa māte bija dāma, bet tēvs — sulainis.

-   Sulainis! izsaucās Oskars. Cik aizraujoši! Cik viņš bija garš?

Birds izbrīnīts palūkojās uz Oskaru. Piedodiet, es jūs nesapratu…

-   Cik garš bija Makmurtrija tēvs? Vai tu zini? Jo garāks sulainis, jo lielāku atlīdzību saņem…

-   Es nezinu par tēvu, Vailda kungs, bet Makmurtrijs ir garāks par sešām pēdām.

-   Cik patīkamas ziņas, Oskars sacīja. Viņš pats arī bija daudz garāks par sešām pēdām. Vai arī tavs draugs ir sulainis tāpat kā viņa tēvs? Man nav nekādu iebildumu vakariņot kopā ar sulaini, bet Brukfīlda kungs gan varētu protestēt…

Birds nervozi iesmējās. Ak nē, ser! Deivids Makmurtrijs ir bokseris. Es viņu pazīstu jau ilgu laiku. Reiz viņš bija čempions savā svarā un, ja nemaldos, pat pāris reižu cīnījās ar lordu Kvīnsberiju. Viņš nekad nav strādājis par sulaini. Deivids ir goda virs. Jums viņš patiks, Vailda kungs.

Tieši tajā brīdi durvīs parādījās garš, izskatīgs apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis. Viņa seja un galva bija gludi skūtas un āda spīdēja kā nopulēts kastanis. Deguns bija liels, bet ne salauzts, acis melni zilas, bet siltas. Viņa apģērbs bija nevainojams, un pogas caurumā bija iesprausta zaļa neļķe.

-   Man viņš nudien patīk, Oskars teica.

-   Man jau tā likās, Birds nomurmināja, lai gan izskatījās atvieglots. Vai tagad var pasniegt vakariņas, Vailda kungs?

-Jā, tas būtu labi, Bird, paldies. Oskars panāca pretī Makmurtrijam un draudzīgi paspieda viņam roku. Laipni lūgts mūsu mazajā literārajā klubiņā, Makmurtrija kungs! Sokrāts mums mācīja, ka ir tikai viens augstākais labums zināšanas un tikai viens ļaunums — neziņa. Es priecājos, ka esam iepazinušies!

-   Pateicos, Vailda kungs, Makmurtrijs nočukstēja un pielieca galvu.

-   Nav nekādas vajadzības čukstēt, mans draugs, Oskars teica, — jūs esat starp savējiem!

-   Diemžēl es varu parunāt tikai šādi, bokseris tikpat klusi atteica. — Pirms pāris gadiem Birmingemā manas balss saites tika traumētas kādā boksa mačā.

-   Man nudien žēl, Oskars sacīja, pieklusinot balsi.

-   Ne visi cīnās pēc Kvīnsberija noteikumiem, — bokseris ar smaidu atbildēja.

-  Tā diemžēl ir, — Oskars piekrita. Viņš pagriezās pret pārējiem un sasita plaukstas.

-   Kuš! izsaucās Bozijs. Priekšsēdētājs runā!

-   Kungi, Oskars iesāka, lūdzu, ieņemiet savas vietas! Vakariņas tūlīt tiks pasniegtas. Uz šķīvjiem ir novietotas vietu kartes. Sēdvietas pie galda esmu sadalījis es, bet ēdieni un dzērieni kā vienmēr ir Birda pārziņā. Viņš mūs nekad vēl nav pievīlis.

Kad visi bija apsēdušies, Oskars nostājās savā vietā galda galā un vēlreiz sasita plaukstas. Laipni lūgti, kungi! Man jāpaskaidro mūsu jaunajiem draugiem, ka šis ir klubs bez noteikumiem. Lai Volters justos laimīgs, visi drīkst ierasties tādos tērpos, kā vien vēlas. Šovakar mēs sāksim maltīti ar lūgšanu, jo mūsu vidū ir mācītājs, viņš pamāja uz Džordža Dobnija pusi, un, kā jau allaž, pirmo tostu pacelsim par karalieni, jo viņa vienmēr ir mūsu sirdīs. Citādi mums nav jāievēro nekādas formalitātes, netiek teiktas runas, bet jūs varat teikt, Oskars pagriezās pret bokseri, un čukstēt visu, ko vēlaties, zinot, ka tas, kas šovakar tiks pateikts, paliks mūsu vidū.

Viesi sāka sačukstēties, bet tad Bozijs izsaucās: Mums gan nav noteikumu, Oskar, bet ir viena tradīcija.

-   Vai tiešām? pārjautāja Sikerts.

-   Protams! Oskara spēle.

-    Ak jā, Oskars atzina. Pēc vakariņām mēs parasti spēlējam kādu spēli.

-     Ko mēs spēlēsim šovakar, Oskar? Bozijs jautāja. Vai tu jau esi izlēmis?

-     Esmu gan. Oskars smaidīja. Man jau tā ir pa rokai… vai, kā teiktu Robinsones kundze, tā ir manā “nelaimīgajā rokā”… šīvakara spēles nosaukums ir “Slepkavība”. Dobnija kungs Džordž vai jūs būtu tik laipns un noskaitītu lūgšanu?

Sēdvietu plāns Sokrātā kluba vakariņām Kedogena viesnīcā 1892. gada 1. maijā, svētdienā

Oskars Vailds

Alfonss Birds

Edvards Herons-Elens Lords Alfrēds Duglass

Arturs Konans Doils Lords Dramlanrigs

Villijs Hornungs Brems Stokers

Roberts Šerārs Bredfords Pīrss

Mācītājs Džordžs Dobnijs Volters Sikerts

Čārlzs Brukfīlds Deivids Makmurtrijs

Vakariņas bija izcilas. Es pat pierakstīju dienasgrāmatā vīnu karti pie zivs pasniedza īpaši zīdaino balto Burgundijas vīnu, pie vērša gaļas varēja nobaudīt 1888. gada Margaux, kas bija tik nobriedis, ka pat Čārlzam Brukfildam tas bija jāatzīst par izcilu. Oskars uzstāja, lai Birds līdzās brendijam, portvīnam un liķierim pasniedz arī karafi ar Vin Mariani, tas bija savāds dzēriens mēslu krāsā, gatavots no lēta Bordo vīna un kokas lapām.

-    Kas tas tāds? Brukfīlds jautāja, kad Birds gribēja ieliet viņam šo dzērienu.

-    Šim dzērienam nav līdzīga, Oskars no otra galda gala atteica. Viņam piemita talants vienlaikus klausīties un piedalīties vairākās sarunās.

-    Bet kas tas tāds ir? Brukfīlds neatlaidās. Izskatās pretīgi…

-     Romas pāvesta iecienītākās sirdszāles, Oskars paskaidroja.

-    Nu, bet mēs neesam Romā, Brukfīlds attrauca un pastiepās pēc portvīna karafes.

-    Ne jau to, Oskars nomurmināja. Es lūdzu Birdam pasniegt Mariani par godu doktoram Doilam. Kokas lapas, kas atrodamas šajā dzērienā, tiek izmantotas, lai gatavotu kokaīnu. Manuprāt, Arturs varētu iepazīstināt savu draugu Šerloku Holmsu ar šo vīnu.

Konans Doils skaļi iesmējās. Tad es labprāt to nogaršošu.

-  Ari Viņas Majestāte šo dzērienu labprāt nobauda, Oskars turpināja.

-   Lai nu paliek vīns, Oskar, Brukfllds sacīja, grozot rokā glāzi. Labāk pastāsti, kas tā par spēli!

-  Ak jā, Oskar! izsaucās Bozijs. Uzspēlēsim spēli!

-  Vai tiešām tu uzskati, ka tā ir laba doma, Oskar? Konans Doils jautāja, pašķielējot uz savu smalkjūtīgo draugu Villiju.

Oskars atbildēja skaļi, tā, lai to dzird visi klātesošie: Arturs pret spēlēm izturas rezervēti. Pagājušajā mēnesi mēs spēlējām “Mīļāko”, un mūsu mīļais doktors nepiekrita piedalīties.

-Tas nešķita piedienīgi, Konans Doils nomurmināja.

-Tā nemaz nebija domāta kā piedienīga spēle, Sikerts atteica. Tāda jau bija tās ideja. Viņš pagriezās pret savu kaimiņu bokseri un paskaidroja: Oskars mums lika izvēlēties mīļākās. Viņš pats izraudzījās Žannu d’Arku.

-   Un kāds tam visam sakars ar Sokrātu? Brukfilds jautāja, ielejot sev kārtējo glāzi portvīna.

-   Sokrāts mācīja, ka labākais veids, kā saglabāt cieņu šajā pasaulē, ir būt tādiem, par kādiem mēs vēlamies būt.

-   Es nespēju sekot tavam domu gājienam, Oskar, Brukfīlds atteica.

-Tomēr tu seko man, Čārlz, it visā, ko es daru…

-   Spēlējam spēli! Bozijs uzstāja.

-   Lai notiek, Oskars sacīja, pieliecoties tuvāk Konanam Doilam un pačukstot: Tā ir tikai spēle, Artur.

-   Lai tā būtu, Konans Doils novilka, pamājot Oskaram un uzsitot uz pleca Villijam Hornungam, it kā viņu iedrošinot. — Vēl pusglāze slavenā Mariani vīna, Oskar, un es būšu gatavs uz visu.

-   Lieliski, Oskars teica un piecēlās kājās. Viņš mierīgi stāvēja galda galā un ar degošām acīm lūkojās uz mums. Šīvakara

spēli sauc “Slepkavība”. Tieši Sokrāts reiz teica, ka nāve var būt svētība. Šonakt mēs svētīsim katrs savu upuri, iztēlē viņu nogalinot. Vai visiem ir skaidrs?

Viesi sāka sačukstēties.

-   Vai visiem ir pildspalvas vai zīmuļi? Oskars jautāja.

Brukfīlds nikni nomurmināja: Vai tad mēs esam skolā?

Oskars turpināja: Birds apstaigās visus un pasniegs jums

papīra lapiņas un rakstāmpiederumus, ja rādi būs vajadzīgi. Uz šīs papīra lapiņas tā, lai kaimiņi neredz, jums jāuzraksta tās personas vārds, ko jūs vēlētos nogalināt.

-  Man patīk šī spēle! ierēcās Bredfords Pīrss. Kā sauc to kritiķi no “Era”?

-         Kad būsiet uzrakstījis upura vārdu, Oskars turpināja,

-   Birds vēlreiz pieies pie jums, savāks papīra lapiņas un ieliks tās šajā somā. Viņš pacēla augšā mazu, apmēram plaukstas lieluma plūmju krāsas samta somiņu. Tad Birda kungs citu pēc citas izņems no somiņas lapas un nolasīs, kas uz tām rakstīts. Mūsu uzdevums, kungi, būs noteikt, kurš kuru vēlas nogalināt.

-   Un kāpēc, — piebilda Čārlzs Brukfīlds, nolaizot zīmuli.

-   Tieši tā, Oskars piekrita. — Kāpēc.

-  Vai arī jūs spēlēsiet, priekšsēdētāja kungs? lords Dramlanrigs jautāja. Vai arī jūs drīkstat izvēlēties upuri?

-   Protams, Oskars sacīja, apsēžoties, izņemot no kabatas tintes pildspalvu un uzrakstot upura vārdu tik vienkārši, it kā šis cilvēks būtu apsūdzēts valsts nodevībā. Nekas tā neuzlabo garastāvokli kā negaidīta nāve.

Kamēr mēs rakstījām uz lapiņām savu izredzēto upuru vārdus, lai nodotu tos Alfonsam Birdam, istabā iestājās neparasts klusums. Es uzrakstīju sava upura vārdu nekavējoties, pat divreiz neapdomājot. Tad pacēlu acis un pavēroju pārējos. Izskatījās, it kā tie visi būtu studenti, kas raksta eksāmenu. Bozijs laizīja zīmuli, acīmredzot sajūsmināts par savu upura

izvēli. Aktieris Bredfords Plrss ar gandarījumu lūkojās uz vārdu, ko bija uzrakstījis uz lapiņas. Izskatījās, ka Volters izlēmis savu upuri piedevām vēl uzgleznot. Tāpat kā Bozijs, viņš šķita uzjautrināts. Visi pat ciniskais Brukfīlds un pieklājīgais Villijs Hornungs bija iegrimuši darbā. Tikai Arturs Konans Doils bija neapmierināts. Viņš turēja neatskrūvētu pildspalvu kreisajā rokā un ar tukšu skatienu blenza sienā starp lordu Dramlanrigu un Bremu Stokeru.

-  Te pēkšņi kļuvis kluss kā kapsētā, nočukstēja Makmurtrijs.

-  Ak jā, Sikerts ar laisku smaidu sacīja, es jau dzirdu Nāves eņģeļa spārnu vēdas.

Oskars pacēla galvu. Nekur citur pasaulē nav tik daudz patiesu jūtu un sliktas gaumes piemēru kā kapsētā.

Bozijs iespurdzās. Tas bija labs! Vai tas ir tavs jaunais aforisms, Oskar?

Oskars salocīja savu lapiņu uz pusēm un ielika somiņā. -Tā tam vajadzētu būt, viņš teica, bet diemžēl tā nav. Es šo teicienu dzirdēju jau pirms daudziem gadiem Oksfordā, precīzāk sakot, Baljolā. Viņš pacēla samta somiņu un pasniedza to Birdam. Vai visi ir beiguši?

-Tieši tā! ieaurojās Bredfords Pīrss.

-   Cik uzjautrinoši, sacīja Villijs Hornungs, spodrinot pince-nez ar salveti.

-   Priecājos, ka jums patīk, Villij, — Oskars teica. — Iedzeriet vēl mazliet Mariani\

Kad Birds bija beidzis savu apgaitu ap galdu un mēs visi bijām ielikuši somiņā papīra strēmeles, Oskars ar tējkarotīti uzsita pa brendija glāzi. Kungi, viņš sacīja, tā stunda ir situsi, ja jūsu glāzes ir pilnas un cigāri aizdedzināti, tad pievērsīsimies spēlei! Viņš pagriezās pret Birdu, kas stāvēja Oskaram pie labā pleca. Birda kungs, vai jūs, lūdzu, izvilktu vienu no lapiņām un nolasītu tur uzrakstīto vārdu?

Birds uzlocīja piedurkni gluži kā burvju mākslinieks, lai parādītu, ka tajā nekas nav paslēpts, un iebāza roku somiņā. Viņš kādu brīdi rakņājās pa tās saturu, tad izvilka vienu lapiņu un pielika tuvu pie acīm.

—      Tas ir jautri! — izsaucās Villijs Hornungs, paliecoties uz priekšu.

Oskars uzsmaidīja jauneklim un palūkojās uz Alfonsu Birdu. Bird, viņš sacīja, lūdzu, esi tik laipns un nolasi pirmā upura vārdu!

Birds satvēra papīra strēmeli vienā rokā un palūkojās uz klātesošajiem. Kedogena viesnīcas nakts uzraugs nebija iespaidīgs vīrs — viņam bija sakumpuši pleci un ūdeņainas acis —, bet reiz viņš bija profesionāls mākslinieks, un tagad, turot vienā rokā papīra lapiņu un otrā burvju mākslinieka samta somiņu, viņš bija piesaistījis mūsu uzmanību tik pilnīgi, kā nez vai būtu izdevies pat slavenajam Robertam Hudīni.

Oskars visu sabojāja. Bird, mēs jau dzirdējām adatu nokrītam! Tagad lasi!

Birds sarāvās, it kā Oskars būtu viņam iesitis pliķi, un nolasīja: Pirmais upuris ir Elizabete Skota-Riversa.

Klusums, kas pirms mirkļa bija tik daudzsološs, tagad šķita neērts. Mēs visi pazinām Elizabetes jaunkundzi. Tā bija tā nelaimīgā līgava, ko pie altāra bija pametis Džordžs Dobnijs, mans šīvakara goda viesis Sokrātā klubā. Elizabetes jaunkundze bija pamestā līgava, vienīgais bērns un liela īpašuma mantiniece, kas ieguva sabiedrības simpātijas un preses uzmanību, iesūdzot savu līgavaini Augstākajā tiesā par solījuma laušanu, uzvarot šajā lietā, nospiežot pazemoto vīrieti uz ceļiem un panākot, ka viņš pilnībā bankrotē.

-Tā, tā… Oskars novilka. Konans Doils piespieda pirkstus pie acīm un pašūpoja galvu. Džordžs Dobnijs sēdēja man pa labi, un es mierinoši uzliku roku viņam uz pleca. Nākamo! uzsauca Oskars.

Pēkšņi Dobnijs izrāvās no mana tvēriena un pielēca kājās, apgāžot Mariani vīna glāzi. — Piedodiet, kungi! — viņš izsaucās.

-   Es nezinu, par ko es domāju! Es ienīstu un nicinu šo sievieti, bet nevēlu viņai ļaunu. Man nekad nevajadzēja iesaistīt viņas vārdu tādā spēlē kā šī. Tas bija nepiedodami. Lai Dievs man piedod! Lūdzu arī jūs mani atvainot… es laikam esmu pārāk daudz izdzēris.

Oskars pacēla roku un nenolaida gluži kā bīskaps, kas svētī baznīcēnus. Apsēdies, Džordž! Nomierinies. Tu esi izdzēris ne vairāk par vienu glāzi…

Es uzliku roku Dobnijam uz apakšdelma un piespiedu viņu apsēsties. Es esmu muļķis, viņš murmināja, pilnīgs stulbenis…

-  Turpināsim! Oskars asi uzsauca. Un, lūdzu, atcerieties, kungi, ka šīs spēles mērķis ir uzminēt, kurš ir izvēlējies upuri. Pašam noziedzniekam nevajadzētu atzīties. Dobnijs sēdēja, galvu nodūris, un klusēja, lūkojoties tukšajā glāzē. Bird, — Oskars pavēloši izsaucās, nolasi nākamā upura vārdu!

Birds izvilka no somiņas lapiņu ar nākamā upura vārdu un šoreiz bez liekām ceremonijām nolasīja: Lords Abergordons.

-   Kas? pārjautāja Herons-Elens.

Birds atkārtoja: Lords Abergordons.

-   Interesanta izvēle, Oskars sacīja, iedzerot malku brendija.

-   Kas viņš ir? — jautāja Sikerts.

-  To mēs nezinām, un mums ir vienalga, — norēcās Bredfords Pīrss.

-   Manuprāt, tas ir kāds pavecāks valdības pārstāvis, sacīja Brems Stokers.

-  Tad jau nebūs pārāk liels zaudējums, ar smaidu novilka Herons-Elens.

-   Patiešām savādi, Edvard, Oskars nomurmināja. Bet jūs esat sapratis spēles jēgu. Lūdzu, nākamo, Birda kungs!

Birds izvilka nākamo lapiņu, izlasīja, pasmaidīja un skaļi nolasīja: — Kapteinis Flints.

-   Sāk kļūt interesanti, Oskars izsaucās.

-   Kas tas par kapteini? — Villijs Hornungs gribēja zināt.

-   Viesnīcas papagailis, paskaidroja Bozijs. Tas kožu saēstais putnelis, kas sēž būrī pie šveicara galda. Tas ir nekaunīgs pļāpa un pelnījis pašu briesmīgāko likteni. Protams, pirmām kārtām es vēlējos nogalināt savu tēvu, bet Oskars teica, ka to nedrīkstot, jo šodien ir svētdiena, tāpēc es izvēlējos papagaili.

Oskars pagriezās pret savu izskatīgo jauno draugu un norāja viņu: Bozij, tu visu sabojāji! Šīs spēles mērķis nav tev pašam atklāt, ko tu gribi nogalināt, bet gan citiem uzminēt. Viņš pagriezās pret Birdu. — Tālāk!

Birds izņēma ceturto lapiņu un izteiksmīgi izlasīja: Šerloks Holmss.

-   Vienkārši ideāli! — Oskars paziņoja.

-  Te nu es piekrītu, nomurmināja Konans Doils.

-Turpini, Bird! Nevelc garumā! Nosauc vārdus!

Tagad uzraugs turēja rokā piekto lapiņu un vilcinājās.

-   Nu? Oskars uzstāja.

-   Bredfords Pīrss, nolasīja Birds.

-  Ak tā? Bredfords sāji iesmējās. Kāds grib mani novākt no ceļa…

>

Visi pie galda sēdošie sāka murmināt, ka tā nemaz nav. Konans Doils beidzot ierunājās: — Tava spēle nemaz nav izklaidējoša, Oskar!

-   Ne jau spēle ir garlaicīga, — Oskars sacīja, — bet gan Pīrsa tēlotais Fabiāns. Vairāki kritiķi rakstīja, ka par tādu aktierspēli Pīrsu vajadzētu nošaut… Oskars laipni uzsmaidīja aktierim.

-   Tā ir tikai spēle, Bredford, viņš piebilda. Pīrss pamāja un paraustīja plecus, un ielēja sev brendiju. Oskars atkal pievērsās sekretāram. Turpiniet, Birda kungs. Mēs jau gandrīz esam pusē. Kas ir mūsu nākamais upuris?

Birds jau turēja rokā nākamo lapiņu. Deivids Makmurtrijs, viņš paziņoja.

-   Ak Dievs! noelsās Villijs Hornungs.

-         Izbeidz šis muļķības, Oskar! Konans Doils asi pavēlēja.

-   Pietiek! Plrsa kungs un Makmurtrija kungs ir mūsu viesi. Viņi ieradās šeit, lai atpūstos, nevis lai viņiem draudētu ar slepkavību, pat joka pēc ne.

-   Es neuztveru to personiski, Makmurtrijs nočukstēja.

-   Patiešām? Čārlzs Brukfllds, kas sēdēja bokserim tieši pretī, jautāja, ieskatoties viņam acis. Kā tad lai to uztver?

-   Kā jau kluba priekšsēdētājs teica, Makmurtrijs atbildēja, novēršoties no Brukfīlda un paskatoties uz Oskaru, tā ir tikai spēle.

-   Paldies, Makmurtrija kungs, Oskars sacīja, paceļot brendija glāzi. Mēs, viri ar zaļajām neļķēm pogcaurumā, saprotam cits citu.

Konans Doils nopūtās un pašūpoja galvu. Oskars pieliecās viņam tuvāk.

>

-   Neizskaties tik nopietns, Artur! Cilvēce uztver sevi daudz nopietnāk, nekā vajadzētu. Nopietnība ir pasaules lielākais grēks. Ja alu cilvēki būtu pratuši smieties, pasaule būtu citāda. Daudz jautrāka. Bird, turpini!

Sekretārs vēlreiz ielika roku somiņā un izvilka nākamo papīra sloksni.

-   Lasi skaļi! — Oskars pavēlēja.

-   Deivids Makmurtrijs, Birds sacīja.

-   Vēlreiz? Herons-Elens pārvaicāja, it kā būtu tikko pamodies.

-  Jā, ser. Vēlreiz, apliecināja Birds.

-   Izvilksim nākamo vārdu! Oskars mudināja.

-   Kurš pēc kārtas tas būs? Bozijs dīdījās.

-   Astotais, lord Alfrēd, Birds teica, turot rokās nākamo papīra lapiņu.

-   Un kura vārds tur šoreiz minēts?

-   Diemžēl atkal tas pats. Deivids Makmurtrijs.

-   Oskar, izbeigsim šo spēli! Tūlīt pat! izsaucās Konans Doils.

-   Nē, sēca Makmurtrijs. Es neesmu šokēts, ticiet man. Man gluži vienalga.

-   Pareizi, Makmurtrija kungs, Oskars sacīja. Nekam, kas nav noticis pa īstam, nav nozīmes. — Viņš to pateica it kā starp citu (lai gan tas bija viņa iecienītākais aforisms), bet es vēroju drauga seju un pamanīju viņa acīs bailes. — Turpini, Bird! Mēs jau zinām daudz ko. Trīs no mums labprāt nogalinātu Makmurtrija kungu. Redzēsim, vai viņiem pievienosies arī ceturtais. Nākamo vārdu!

Birds tā arī izdarīja. Viņš aizvēra acis, pirms skaļi nolasīt vārdu.

-   Nu? jautāja Bozijs.

-   Deivids Makmurtrijs.

-   Nevaicājiet, kam skanēs zvans, — Oskars nomurmināja, saraucot pieri un vēlreiz paceļot glāzi pret Deividu. Paskatīsimies nākamo lapiņu. Bird! Mēs esam pārāk iekarsuši, lai tagad apstātos. Ceru, ka Makmurtrija kungs man piekrīt.

Bokseris pamāja un uzsmaidīja Oskaram.

-   Cik laipni no tavas puses, izmeta Konans Doils.

-   Kurš nākamais? — Oskars jautāja.

Birds izvilka nākamo lapiņu.

Makmurtrijs palūkojās uz viņu no tālākā galda gala un jautāja: Nu?

-   Nākamais upuris ir Laika Vecis, paziņoja Birda kungs.

-   Beidzot kaut kas spēlei atbilstošs! — izsaucās Brems Stokers, uzsitot pa galdu ar plaukstu.

-   Lai gan ne tik aizraujošs, — iebilda Bozijs. — Laikam man tomēr vajadzēja uzrakstīt sava tēva vārdu. Viņš pagriezās pret brāli, kas tobrīd aizdedzināja cigāru. — Kāpēc tu neuzrakstīji,

ka vēlies nogalināt mūsu tēvu, Frānsis? Tu viņu ienīsti tikpat ļoti kā es, turklāt no mantojuma iegūtu vairāk.

—      Var gadīties, ka lords Dramlanrigs tomēr izvēlējies par savu upuri Kvinsberijas marķīzu, Bozij, Oskars sacīja, uzliekot roku jauneklim uz pleca. Birds mums vēl atklās trīs vārdus. — Viņš pagriezās pret sekretāru. — Kurš ir nākamais?

Birds jau bija gatavs nolasīt nākamā upura vārdu. Tas ir Erots, viņš paziņoja.

—Erots? pārjautāja Villijs Flornungs, noliekot uz galda pusizdzerto Viri Mariani glāzi un palūkojoties uz visiem ar apbrīnojami naivu skatienu. Vai tad Erots skaitās? Man likās, ka viņš ir grieķu dievība.

-Ja jau var nogalināt Laiku, tad var iznīcināt arī mītu, Oskars noteica. Patiesībā es pazīstu vīrus, kas to izdarījuši. Manuprāt, spēles noteikumi atļauj mums nogalināt Erotu. Turpini, Bird!

—      Jā, tiekam ar to galā! sacīja Brukfīlds, nu jau pamatīgi iereibis. — Kuru novāksim nākamo?

Alfonss Birds izvilka no somiņas nākamo papīra strēmeli. Viņš izskatījās apmulsis. Pagrozīja to uz visām pusēm un sacīja:

— Šī ir tukša, Vailda kungs!

Oskars paņēma lapiņu divos pirkstos. Tā ir, Bird. No nekā nekas nerodas. Nākamo!

—Laikam šī lapiņa vienkārši iekritusi starp pārējām, — kā atvainodamies bilda Birds.

—Lasi! — ierēcās Brukfīlds.

Kluba sekretārs noklepojās un nolasīja: Oskars Vailds.

Pie galda vairāki cilvēki iesmējās. Stokers uzsita ar plaukstu pa cigāru kārbu. Par Konans Doils pasmaidīja. Oskars pateicoties paklanījās. Tas laikam bija neizbēgami, viņš nomurmināja, lai gan man žēl, ka tieši manu vārdu izvilka kā trīspadsmito. Nosauciet pēdējo upuri, Birda kungs!

Birds, kas bija pavirzījies līdz galda malai, tagad ieņemot vietu aiz Villija Hornunga un Konana Doila, ielika roku samta somiņā. Viņš izvilka papīra lapiņu un palūkojās uz to. Tad

-    Nu taču! auroja Brukfīlds. Kas tur teikts?

-    Oskara Vailda kungs, sacīja Birds. Viņš runāja klusi un neticīgi, pašūpoja galvu un pasniedza papīra lapiņu Oskaram.

— Man tiešām žēl.

-    Ak Dievs! Oskars ar smaidu izsaucās. Esmu gandrīz tikpat nepopulārs kā Makmurtrijs! Nezinu, vai justies pagodinātam vai apvainotam.

-    Laipni lūgts klubiņā, sacīja Makmurtrijs.

-    Tā taču ir tikai spēle, norūca Bredfords Pīrss.

-    Tā gan, Oskars draudzīgi piekrita.

Arturs Konans Doils bija pieliecies tuvāk Edvardam Heronam-Elenam un paņēma rokā papīra lapiņu, kuru Birds bija izvilcis no somiņas kā beidzamo. Viņš to uzmanīgi nopētīja. -Tā vairs nav nekāda spēle, viņš teica.

-Tas ir tikai joks, Artur, iebilda Bozijs no sava cigāra dūmu mākoņa. Oskars saprot jokus.

-    Man šķiet, ka tas vairs nav joks, Konans Doils sacīja, pieceļoties kājās. Viņš piegāja pie Oskara un, uzlicis roku viņam uz pleca, nolika zīmīti draugam priekšā. — Pēdējā upura vārds… kas rakstīts uz šīs lapiņas… ieskaties uzmanīgāk, Oskar, kas tur rakstīts.

Oskars samiedza acis un izlasīja skaļi: Oskara Vailda kundze.

nokāsējās un apklusa

Tas bija jaunais Villijs Hornungs, kas pārtrauca ieilgušo klusumu. Kas gan gribētu nogalināt Vailda kundzi? viņš jautāja.

-              Neviens, kas būtu pie pilna prāta, sacīja Brems Stokers,

-    pat joka pēc ne. Irs nolika cigāru uz galda un piecēlās, palūkojoties apkārt. ŠI vairs nav nekāda spēlīte, viņš novilka.

-    Es piekritu, Konans Doils pievienojās. Viņš stingri paskatījās uz visiem klātesošajiem. — Nezinu, kā jūs, kungi, bet es dodos mājās.

Visi sāka celties kājās.

-    Nē, kungi, mums taču tas jāatrisina! Oskars iebilda.

-    Ne jau šonakt, Oskar, Stokers aizrādīja.

-    Es uzstāju! Es taču esmu priekšsēdētājs!

-    Bet es esmu vecākais un saprātīgākais, Stokers noņurdēja, — un es saku, ka vienam vakaram ir gana. Ērvinga kungs rit no rīta sāk mēģināt “Karali Liru”. Līrs nevar paļauties uz savām meitām, bet teātra vadība domā, ka var paļauties uz mani. Ir jau vēls, Oskar, un tu nevari mūs vairs aizkavēt.

-   Vakariņas ir galā, no galda otra gala sacīja Volters Sikerts. Arī viņš jau bija piecēlies kājās. — Pulkstenis ir sitis pusnakti. — Viņš noliecās pār galdu, nolaizīja kreiso plaukstu, salieca to un nodzēsa visas galda vidū aplī saliktās sveces. Istabu pārņēma drūma puskrēsla. Vienīgo gaismu deva gāzes lampiņas

virs kamīna. — Ir pienācis gulētiešanas laiks, — Volters sacīja, pagriežoties pret Bredfordu Pīrsu. Nāc, Bred, tu šonakt būsi mans viesis un varēsi palikt manā mājā. Pielūkošu, lai tevi šonakt neviens nenoslepkavo.

Pīrss smējās, bet es pamanīju, ka aktieris ir nosvīdis. Viņam līdzi bija liels, balts kabatlakats, ar kuru Pīrss slaucīja sviedrus no pieres un sejas. Esmu gatavs, viņš teica.

Sikerts paspieda roku Stokeram, sakot: Arlabunakti, Brem! Pasveicini no manis Ērvingu!

-   Noteikti!

-   Un, ja viņam vajadzīgs portrets…

-   Mēs zinām, kur tevi atrast, Volter, atteica Stokers. Viņš palūkojās uz galda galu, kur Konans Doils palīdzēja Oskaram piecelties. Arlabunakti, Artur! Dod mums nedēļu vai divas laika, lai nostādām “Līru” uz kājām mums ir iedalīta resna Kordēlija un padumjš Āksts -, un tad varēsim parunāt par tavu lugu. Domāju, ka man izdosies Ērvingu pārliecināt…

-   Vai Arturs tagad raksta lugas? Oskars izsmejoši nomurmināja. Varbūt man vajadzētu atvērt ārsta praksi?

-  Arlabunakti, priekšsēdētāja kungs, Stokers sacīja. Šis bija skarbs, bet atmiņā paliekošs vakars. Paldies! Un paldies jums, Bird, par vakariņām! Mēs atkal varējām baudīt karaļa cienīgu maltīti. Arlabvakaru! Ejam, Brukfīld, brauksim vienā karietē.

Čārlzs Brukfīlds, kura skaistā seja tagad bija stipri piesarkusi, jau stāvēja pie durvīm. Viņš turējās neraksturīgi stalti tas nozīmēja, ka Čārlijs bija pamatīgi piedzēries. Arlabunakti, kungi! viņš sauca. Manu lugu sauc “Dzejnieks un lelles”, un tās pirmizrāde būs 19. maijā. Ceru, ka pagodināsiet mani ar savu klātbūtni.

Kamēr Stokers veda Brukfīldu ārā no istabas, satvēris zem rokas, Oskars nomurmināja: Godkāre ir pēdējais izgāšanās patvērums.

-   Uz redzēšanos, Oskar! atsveicinājās lords Dramlanrigs.

-   Paldies par viesmīlību!

-   Bonne nuit, mon cher!' Bozijs uzsauca, ejot prom kopā ar brāli.

-   Uz redzēšanos, kungi, Oskars atteica. — Vai mēs rit tiksimies, Bozij?

-  Ja slepkavas atļaus, Bozijs ar smaidu attrauca, pamājot visiem klātesošajiem.

Oskars noskatījās, kā brāļi Duglasi aiziet. Bozijs ir apburošs, vai ne? — viņš teica.

Pārējie vakariņu viesi arī atvadījās un devās uz durvīm. Makmurtrijs palīdzēja Birdam novākt tukšās glāzes un vīna pudeles uz lielas viesmīļa paplātes. Villijs Hornungs stāstīja Konanam Doilam, ka šis bijis labākais vakars viņa mūžā. Edvards Herons-Elens jau bija aizlavījies. Es pagriezos, lai atsveicinātos no mācītāja Džordža, un pamanīju, ka viņš vienīgais joprojām sēž pie galda. Nabaga vīrs un viņš taču bija mans īpašais viesis! bija sagumis krēslā un ar tukšu skatienu blenza sienā.

-   Ejam, Džordž, es dabūšu mums karieti!

Dobnijs lēnām pagrieza pret mani nogurušo seju un ar piepūli atstūma krēslu no galda. Viņš sāka slieties kājās, bet sagrīļojās un nokrita uz ceļiem, pieķeroties man pie kājām.

-   Piedod man, Robert, viņš šļupstēja. Viņš pieķērās pie galda malas, un es palīdzēju mācītājam tikt kājās. Esmu pārāk daudz dzēris, viņš murmināja.

-  Tikai no nelaimju akas, sacīja Oskars, kas stāvēja galda galā ar tukšo brendija glāzi rokā.

-  Vai vēlaties pārnakšņot viesnīcā? — Birds vaicāja. — Mums ir brīvas istabas…

Dobnijs palūkojās uz nakts uzraugu un sāji pasmaidīja.

-   Nē, paldies par laipnību, bet man vēl kaut kas jāpadara. Es tagad došos prom.

1 Arlabunakti, mans mīļais!

-   Vai esi pārliecināts, Džordž? es jautāju.

-   Es varu aiziet līdz mājām, mācītājs sacīja. Tas nav tālu. Svaigs gaiss nāks man par labu.

Viņš paspieda man roku, pamāja Oskaram un pārējiem un devās prom.

-  Tas nu gan ir nelaimes putns, — Oskars novilka. Tomēr citu traģēdija no malas šķiet tik aizkustinoša…

Oskars pasniedza savu tukšo glāzi Alfonam Birdam. — Paldies, sekretār Bird! viņš ar pašpārliecinātu smaidu sacīja. Viņš ieraudzīja Birda draugu Deividu Makmurtriju un pamāja viņam ar galvu. — Priecājos ar jums iepazīties, ser. Četri no šīvakara viesiem izvēlējās jūs par savu upuri… es prātoju, kāpēc…

-   Es esmu bokseris un sulaiņa dēls, — Makmurtrijs savā čerkstošajā balsī teica. Man nebija nekādu tiesību te būt. Es šeit neiederos.

-Jā, jūs esat pārāk labi ģērbies, lai jūs noturētu par angļu džentlmeni, Oskars ar smaidu atteica.

-   Vai tiešām? nočukstēja Makmurtrijs.

-   Nudien! Jūsu kurpes ir pārāk spožas. Bet, manuprāt, tieši zaļā neļķe pogcaurumā izlēma jūsu likteni. Jums ir fizisks spēks un skaistums, interesanta ģimenes vēsture un izcila gaume, Makmurtrija kungs. Nav brīnums, ka cilvēkiem jūs nepatīkat.

Makmurtrijs iesmējās.

-   Arlabunakti, ser! Oskars sacīja. Ceru, ka mēs vēl tiksimies. Varbūt es došos paskatīties, kā jūs cīnāties ringā. — Oskars paspieda Makmurtrija roku un kādu brīdi to neatlaida.

-   Kur jūs var redzēt cīņā?

-   Vasarās es strādāju Astlija cirkā, mierīgi atteica bokseris, lūkojoties Oskaram acīs. Nākamajā pirmdienā ir kāda interesanta cīņa, kas jums varētu patikt. Atsūtīšu jums biļetes.

-   Paldies, Oskars atteica. Liels paldies! Man tas nudien patiktu. Viņš uzsauca kluba sekretāram: Mums patīk tavs

draugs, Bird! Paldies, ka iepazīstināji! Uz redzēšanos! Tad Oskars pagriezās pret mums: Artur, Villij, Robert iesim! Metīsim izaicinājumu nekaunīgajam papagailim un atradīsim kādu karieti…

Patiesību sakot, papagailis neko neteica, kad mēs pametām Kedogena viesnīcu. Tā būris bija apsegts ar biezu, izšūtu lakatu. Mums veicās. Turklāt uz Naitsbridžas un Sloana ielas krustojuma gaidīja divi tukši rati.

-   Sikerta kungs gan ir viens interesants cilvēks, — Villijs aizrautīgi sacīja. Viņš man šovakar pastāstīja, ka vārds “Knightsbridge’ ir vienīgais angļu valodā, kur cits citam seko seši līdzskaņi.

Konans Doils iesmējās. Kas to būtu domājis… mūžu dzīvo, mūžu mācies.

-   Un tad nomirsti un visu aizmirsti, Oskars klusi piebilda.

Mēs iesēdinājām jauno Hornungu pirmajos ratos uz Beisvoteru un pamājām viņam ardievas. Braucot prom, viņš izliecās pa logu un jautri uzsauca: Es nekad neaizmirsīšu šo vakaru! Paldies jums!

-   Cik patīkams jauneklis, Oskars secināja, kad rati bija pagaisuši naktī. Mūžīgās jaunības noslēpums ir nekad neļauties nepiedienīgām emocijām. Man šķiet, ka Villijs vienmēr paliks zēns.

-   Viņš ir krietns puisis, — Konans Doils sacīja.

-   Un viņam ir paveicies ar draugiem, Oskars atteica, uzliekot roku Arturam uz pleca. Tu taču pārnakšņosi Tita ielā, vai ne? Ir pārāk vēls, lai brauktu uz Norvudu.

Mēs visi trīs iekāpām otros ratos, un, tiklīdz bijām iekārtojušies, Oskars uzsita ar cimdiem Arturam pa ceļiem un sacīja:

-   Man nudien žēl to atzīt, doktor, bet tev bija taisnība šī spēle bija kļūda. Mūsu vidū bija svešinieki…

-   Un mēs bijām iedzēruši, Konans Doils piebilda.

-Tiesa, Oskars ar smaidu atteica. Bet tas, kas tiek pateikts reibumā, tiek domāts, esot skaidrā. Vai uz pēdējās lapiņas tiešām bija rakstīts Oskara Vailda kundze?

-   Diemžēl, Doils atzina. Tas gan laikam bija joks, bet ne pārāk labs.

-   Varbūt kāds vienkārši bija pārrakstījies? es ieminējos.

-   Protams, tā varētu būt… Konans Doils piebilda.

-   Mēs taču to nestāstīsim Konstancei, Oskars teica.

-   Labāk aizmirsīsim visu, kas bijis, draudzīgi ieteica Konans Doils. Galu galā tā bija tikai spēle.

Kad mēs piebraucām pieTita ielas nama, tas grima tumsā. Arī iela bija tumša. Bija viens naktī. Ģimene bija devusies pie miera, arī kalpotāji Oskara uzticamais sulainis Arturs, pavāre Raiena kundze un Ģertrūde Saimonsa, zēnu dievinātā guvernante, bija aizmiguši. Arturs bija atstājis iedegtu priekšnama lampu un nolicis svečturus ar svecēm, kas dega, rādor mums ceļu uz guļamistabām. Robert, tu gulēsi manā kabinetā uz dīvāna, kā pieklājas precētam vīram, kas grasās šķirties, Oskars sacīja. Artur, tu būsi viesu guļamistabā, mūsu otrajā labākajā gultā. Savā testamentā es to esmu novēlējis Konstancei. Arlabunakti, kungi! Dusiet saldi! Nedomājiet par šīvakara notikumiem. Kas bijis, bijis. Kā jau Arturs teica, tā bija tikai spēle.

Es gulēju kā bērns. Pirms aizmigšanas es prātoju par Konstanci Vaildu. Mana laulība ar Martu bija beigusies, un šķiršanās bija riebīga, es par to pat iedomāties nespēju. Manas aizraušanās ar Ketlīnu un Anjelu, kas reiz mani bija tā satraukušas, tagad bija pagaisušas kā dūmi. Es biju trīsdesmit vienu gadu vecs un alku mīlēt. Protams, romantiskas domas par Konstanci bija smieklīgas, jo viņa bija četrus gadus par mani vecāka un iemīlējusies Oskarā, tomēr es nespēju nedomāt, kā būtu gulēt viņas apskāvienos…

Pamodos tikai desmitos no rīta un atklāju, ka Oskars ar Arturu jau bija pabrokastojuši, noskuvušies un saģērbušies un sēdēja Vaildu baltajā viesistabā, lasot rīta laikrakstus. Kad es ienācu saules gaismas pilnajā istabā, Oskars pacēla galvu no sava Morning Post. — Pasaki man, — viņš teatrāli izdvesa,

— kāpēc gan es to lasu? Mūsdienu dzīves hroniku ar vidusšķiras noziegumiem un ķīviņiem, ko aprakstījis kāds neprasmīgs literāts… kāpēc jālasa par notikumiem, kuri man ir pilnīgi vienaldzīgi? Tas vienreiz jāizbeidz!

-   Labrīt, Robert! sveicināja Konans Doils, draudzīgi uzsmaidot man pār The Times malu.

Oskars nometa avīzi malā. Man vajadzīgs kāds vaļasprieks, viņš paziņoja. Man jāsāk nodarboties ar tēlniecību kā Arturam. Ak jā, labrīt, Robert! Vai tu labi gulēji?

-   Labrīt, Oskar! Jā, paldies, gulēju lieliski…

-  Cerams, ka arī sapņoji… sapņošana taču ir tavs vaļasprieks, vai ne?

Es iesmējos un palūkojos apkārt, cerot ieraudzīt kafijas krūzi. — Vai Konstance jau pamodusies? — es jautāju.

-  Viņas ar Ģertrūdi aizveda zēnus uz Kensingtonas parku, lai pabarotu pīles. Visiem ir kāds noderīgs vaļasprieks, tikai ne man…

-   Es labprāt iedzertu krūzi kafijas, sacīju.

-   Protams, Oskars piekrita. Raiena kundze tev var uzvārīt arī olu. Drīz vien atgriezīsies Konstance. Bet, atceries, Robert, — nesaki viņai ne vārda par pagājušo nakti! Tā bija tikai spēle, bet mana mīļā sieva ir ļoti jūtīga un es nevēlos viņu satraukt.

-   Zinu, attraucu. Es to pat nepieminēšu. Tomēr man visu laiku jādomā, kurš no mūsu draudzīgās kompānijas bija uzrakstījis Konstances vārdu, pat ja tas bija tikai joks…

-   Beidz prātot! asi uzsauca Konans Doils. Labāk to visu aizmirst.

—      Tā arī darīšu, es piekritu.

—Labi, — novilka Oskars, palūkojoties pa logu. — Ir tik skaista diena, vai ne?

Kamēr acis pievērsās skaistajai ainavai aiz loga, līdz mūsu ausīm nonāca attāli klikšķi, kas izklausījās pēc pistoles šāvieniem.

—      Ak Dievs! — izsaucās Konans Doils, pielecot kājās. Kas tad tas?

Trīskāršais krakšķis atskanēja vēlreiz, šoreiz tuvāk. — Kāds klauvē pie durvīm, Oskars beidzot izdvesa, pieceļoties kājās un pieejot pie loga. Troksnis nerimās. -Tur kāds trakais dauzās pie manām durvīm.

—Kas? jautāja Konans Doils, kas bija nostājies blakus Oskaram un lūkojās ārā uz ielas.

—Nezinu, mans draugs atteica. Klaudzināšana bija rimusies. Vai nu viņš aizgājis, vai ari Arturs viņu ielaidis iekšā.

Priekšnamā atskanēja balsis — tur divi viri strīdējās. Tad sekoja švīkstoņa, soļu troksnis un pēkšņi viesistabas durvis saburzītā vakara uzvalkā un sajauktiem matiem parādījās godātais mācītājs Džordžs Dobnijs. Uz viņa rokām bija asinis.

—Elizabete Skota-Riversa… — viņš izsaucās. —Tā sieviete, ko es vakarnakt vēlējos nogalināt… ir mirusi! Sadegusi dzīva!

Nomierinieties, sacīja Konans Doils.

-    Vai jūs to izdarījāt? jautāja Oskars.

Džordžs Dobnijs iestreipuļoja Vaildu perfektajā viesistabā un sabruka uz zema chaise-longue1 . Viņš saķēra galvu asiņainajās rokās un sāka nevaldāmi raudāt.

-    Saņemieties, ser! pavēlēja Konans Doils. Mūsu labais skotu doktors viņš bija tikai pusotru gadu vecāks par mani, bet izskatījās kā mana tēva vienaudzis — aizgāja līdz durvīm, pie kurām nervozi mīņājās sulainis. Lūdzu, atnesiet bļodu ar siltu ūdeni, dvieļus un ziepes, viņš norīkoja. Varbūt Raiena kundze varētu uzvārīt kādu saldu tēju?

-    Vai man atnest arī brendiju, ser? sulainis pār plecu uzsauca, steidzoties uz pirmo stāvu.

-    Nē, paldies, Artur! Manuprāt, alkohols šim ciemiņam nebūs vajadzīgs. Bet jūs varētu uznest manu somu, kas atrodas pie cepuru pakaramā pirmajā stāvā.

Saules pielietajā dzīvojamā istabā Oskars bija apsēdies krēslā pretī nabaga Dobnijam. Mācītājs vairs neraudāja balsī, tikai šņukstēja.

-    Vai jūs to izdarījāt? Oskars pārjautāja. Vai jūs nogalinājāt Elizabetes jaunkundzi?

1 Guļamkrēsls.

Dobnijs pacēla galvu. Viņa acis bija izspiedušās, asinīm pierietējušas un asaru aizmiglotas. Varavīksnene bija netīri dzeltena, gluži kā izkaltusi zāle. Mācītājs skatījās tieši uz Oskaru, bet neatbildēja.

-Viņš ir šoka stāvoklī, sacīja Konans Doils, kas bija atgriezies istabā.

-   Ne jau viņš vienīgais, Oskars nomurmināja.

Konans Doils notupās blakus Džordžam Dobnijam. Mēs

jūs saārstēsim, jauno cilvēk, un tad jūs mums pastāstīsiet, kas noticis.

Dobnijs papurināja galvu. — Es nezinu…

-   Ko jūs nezināt? Doils jautāja.

-   Es nezinu, kas tur notika, Dobnijs klusi teica. Viņš izskatījās kā transā. Mācītājs novērsās no Konana Doila un lūdzoši paskatījās uz Oskaru: Palīdziet man…

-   Es saožu dūmu smaržu, — sacīja Doils, paostot Dobnija uzvalku. Viņš bijis ugunsgrēkā vai netālu no tā…

-  Viņa ir mirusi, Dobnijs čukstēja. Viņa balss bija tikko dzirdama.

-   Vai jūs viņu nogalinājāt? Oskars jautāja jau trešo reizi.

-  Viņas seja bija pilnībā sadegusi, bet mati joprojām kvēloja…

Oskars piecēlās un piegāja pie loga. Mums viņš jādabū prom, pirms atgriežas Konstance. Tad Oskars pagriezās pret mani. Kur mācītājs dzīvo?

-   Es īsti nezinu…

-   Viņš taču ir tavs draugs, Robert! Oskars asi uzsauca. -Tu viņu ievedi mūsu dzīvē…

-  Manuprāt, mācītājs īrē istabu Vendsvortā, es murmināju. Es viņu nemaz tik labi nepazīstu, Oskar…

-   Atvaino, Oskars teica. Viņš gandrīz nekad nezaudēja savaldību un izturējās mierīgi pat pašos grūtākajos brīžos. -Tas bija nepiedodami, Robert, necienīgi tā jautāt… Ģimene

ir novērsusies no viņa, vismaz tu man tā teici… tu nedrīksti viņu tagad pamest.

-   Es šo cilvēku tik tikko pazīstu!

-   Palīdziet man, šņukstēja bezpalīdzīgais radījums uz chaise-longue.

Istabā ienāca sulainis un Raiena kundze. Sulainim uz pleca bija uzlikts dvielis, vienā rokā bļoda ar karstu ūdeni un ziepes, bet otrā Konana Doila soma. Mājsaimniece nesa paplāti ar krūzītēm un šķīvīšiem, tējas un kafijas kanniņu un mazu konjaka blašķīti. Te būs tēja un kafija, viņa teica, un brendijs medicīniskiem nolūkiem.

-  Tas mums nebūs nepieciešams, Konans Doils norādīja.

-   Brendijs ir Vailda kungam, Raiena kundze vēsi atteica. Viņa nolika paplāti uz klavierēm. Vai drīkstu iet, kungi?

-  Jā, Oskars ar smaidu sacīja. Paldies, Raiena kundze. Izejot no istabas, viņa pagriezās un paklanījās Oskaram. — Un, lūdzu, nestāstiet par notikušo Vailda kundzei, viņš piebilda.

-   Labāk neuztraukt viņu un zēnus.

Sulainis izgāja no istabas kopā ar mājkalpotāju. Es pamanīju, ka Oskars pamāj viņam ar galvu un pieliek pirkstu pie lūpām, aicinot klusēt. Es palīdzēju Oskaram saliet dzērienus. Viņš pievienoja krietnu devu konjaka manai un savai kafijai. Es paņēmu tasi tējas un aiznesu Džordžam Dobnijam. Konans Doils bija nomazgājis viņa rokas un seju un tagad smērēja joda tinktūru uz brūcēm, kas atradās uz mācītāja dilbiem un plaukstām. Dobnijs sāpēs saviebās. Es turēju tējas krūzi viņam pie mutes, lai nabags iebaudītu silto dzērienu. Viņš lēnām dzēra. Ievēroju, pirmo reizi tik tuvu lūkojoties šī vīra sejā, ka Konanam Doilam bijusi taisnība. Dobnijam tiešām bija vāja mutes līnija.

-   Pastāstiet mums, kas noticis, Dobnij, sacīja Konans Doils. — Jūs varat stāstīt lēnām, bet atklājiet visu. Varbūt mums vajadzētu zvanīt policijai?

-   Policija jau būs klāt, Dobnijs atteica, paņemot no manis tējas tasi.

-   Kur? jautāja Oskars.

-   Keina ielā 27. Viņas mājā.

-   Vai no turienes jūs nākat?

-Jā.

Klusums.

-  Tātad? — Oskars iedrošinoši iesāka.

-   Kas notika? uzsauca Konans Doils. Stāstiet taču vienreiz!

Konana Doila skarbais tonis panāca savu. Dobnijs pasniedza man tējas tasi un palūkojās apkārt, it kā redzētu istabu pirmo reizi. — Kad pagājušajā naktī aizgāju, — viņš sāka, — es devos uz krastmalu un aizstaigāju līdz Vandsvortas tiltam. Mēness nespīdēja, bet nakts bija gaiša, un, kad nonācu līdz mājai, es viņas logā redzēju gaismu.

-   Kādā logā? jautāja Konans Doils. Elizabetes mājas logā?

-  Jā. Viņas dzīvojamās istabas logā.

-   Vai jūs devāties turp, lai viņu satiktu? Oskars jautāja.

-   Nē, tādas domas man nebija, mācītājs ierunājās skaļāk, viņa balsī ieskanējās varena kaislība.

-   Bet, kad pametāt viesnīcu, jūs teicāt, ka jāpadara kaut kas svarīgs, Oskars mierīgi atgādināja.

-   Es biju piedzēries, Džordžs Dobnijs atteica, lūkojoties grīdā.

-   Nebijāt vis! Oskars iebilda. Es jūs vēroju vakariņu laikā, Dobnija kungs! Jūs izdzērāt ne vairāk kā pāris glāžu vīna.

-   Es nenogalināju viņu, Vailda kungs. Jums man jātic! Tieši tāpēc es pie jums ierados. Noticiet man!

-  Jūs teicāt, ka labprāt redzētu viņu mirušu, Oskars atgādināja.

-   Bet es viņu nenogalināju!

-Tomēr jūs apgalvojat, ka viņa ir mirusi.

Dobnijs nodrebinājās. Sadegusi dzīva, viņš sacīja, aizverot acis.

-   Kas tur īsti notika? Konans Doils nelikās mierā. Saņemieties taču!

Dobnijs atvēra acis un palūkojās doktorā. — Es aizgāju līdz viņas mājai. Tā ir pašā krastmalā, piecdesmit jardu no ūdensmalas. Es redzēju gaismu logā tā bija dzīvojamā istabā, pirmajā stāvā. Jā, atzīstu es iedomājos, ka varētu pieiet pie parādes durvīm, piezvanīt un satikt Elizabeti, bet es to neizdarīju. Es zvēru, Dievs mans liecinieks, es to neizdarīju…

-   Ko tad jūs darījāt? Oskars taujāja.

-   Apsēdos pie viņas mājas uz koka soliņa un lūkojos uz Temzu. Tur es sēdēju un lūdzos. Par viņas dvēseli un manu.

-   Un tad?

-   Es aizmigu…

-  Jūs aizmigāt? iekliedzās Konans Doils. Uz cik ilgu laiku?

-   Es neatceros. Mani pamodināja ugunsgrēka sirēna. Es to sadzirdēju un ieraudzīju, ka uz krastu peld ugunsdzēsēju laiva. Tad es pagriezos un ieraudzīju māju… no viņas loga šāvās liesmu mēles. Viesistaba dega. Es skrēju uz māju, uzkāpu līdz parādes durvīm un klauvēju pie tām. Tad pārkāpu pāri sētai tur es saplēsu mēteli -, nolēcu uz pirmā stāva palodzes un situ pa logu. Stikls saplīsa, un es pieķēros pie palodzes. Un tad ieraudzīju Elizabeti guļam pie kamīna… viņas seja bija nodegusi, bet matos joprojām dejoja liesmas, gluži kā meža ugunsgrēkā…

Oskars piecēlās kājās. Mums jādodas turp!

Konans Doils joprojām bija noliecies pie Dobnija. Kas notika tālāk? Vai jūs iegājāt istabā?

-   Liesmas mani izsvieda ārā, Dobnijs sacīja, kaunā aizsedzot seju. Es aizrāpos līdz palodzes malai un nolēcu uz ietves.

Es dzirdēju, ka turp steidzas ugunsdzēsēji. Viņi jau kāpa krastā. Mani pārņēma panika. Es metos bēgt. Paslēpos Visu Svēto baznīcā, Tomasa Mora kapelā. Es gulēju zem altāra un lūdzu par mūsu dvēselēm. Tad es atkal aizmigu. Un, kad pienāca diena un baznīcā sāka pulcēties cilvēki, es izlavījos ārā un devos pie jums. Viņš pagriezās pret Oskaru. Man vajadzēja jūs satikt, Vailda kungs! Gribēju, lai jūs zinātu, ka, par spīti tam, ka vakarnakt mūsu spēlē izvēlējos Elizabeti par savu upuri, es viņu nenogalināju. Zvēru pie visa, kas man svēts!

Oskars klusēja.

-     Dobnija kungs, Konans Doils teica, ceļoties kājās,

-    viss, ko jūs mums tikko pavēstījāt, jums jāpastāsta policijai.

Dobnijs lūdzoši paskatījās uz Oskaru.

-    Doktoram Doilam taisnība, Oskars sacīja. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Jo ilgāk jūs atliksiet ziņojuma sniegšanu, jo aizdomīgāka liksies jūsu uzvedība.

-    Bet es neesmu vainīgs, žēlojās Dobnijs, pieceļoties kājās un lūkojoties te uz Oskaru, te uz Konanu Doilu.

-    Zinu, es sacīju. Bet labāk dari tā, kā ieteica mans draugs, Džordž… tā būs labāk.

-     Rati ir piebraukuši, Oskars sacīja, palūkojoties pa logu.

-    Pa ceļam no Keina ielas iegriezīsimies Skotlendjardā.

Konans Doils aizdomīgi palūkojās uz Oskaru. Rati mūs jau gaida?

-Jā, Oskars apliecināja. Kā es pasūtīju. Viņš pasmaidīja un devās uz durvīm. Kā teiktu vSerloks Hoimss “man ir savas metodes”.

Lai gan satiksme bija blīva, brauciens no Tita ielas līdz krastmalai ilga tikai stundas ceturksni. Karietē valdīja pilnīgs klusums. Mēs ar Džordžu Dobniju sēdējām pretī Oskaram un Arturam, mūsu ceļi gandrīz saskārās, bet mēs katrs bijām iegrimuši savās domās. Arturs neatlaidīgi skatījās pa logu, gluži

kā tūrists, kas pirmo reizi ieradies Londonā. Likās, ka doktors vēlējās, kaut nebūtu iesaistīts šajā notikumā. Oskars savukārt nespēja novērst acis no mācītāja Dobnija. Viņš pētīja mācītāja seju un rokas, kurpes un drēbes, tad atkal seju. Dobnijs bija aizvēris acis un noliecis galvu. Viņa āda bija bāla un nelīdzena, teju kā grants. Mācītājam nebija bārdas, deguns bija garš un spics. Lūpas gandrīz neredzamas, bet mutes kaktiņos krājās siekalas. Nudien, nekāds patīkamais skats…

Kad nonācām krastmalā, mūsu kariete apstājās blakus' ratiem, no kuriem stiepās šļūtene. Pret tiem bija atspiedušies divi jauni ugunsdzēsēji viņi smēķēja un dzēra tēju. Kādi jauki puiši, Oskars nomurmināja, tiklīdz mēs piebraucām.

Mēs izkāpām no karietes un nopētījām apkārtni. Māja augsta, skaista sarkano ķieģeļu ēka, kas celta karalienes Viktorijas pirmajos valdīšanas gados, bija pārcietusi ugunsgrēku. Lielākie postījumi bija nodarīti pirmā stāva viesistabai pa labi no parādes durvīm. Palodzes bija nomelnējušas, logi izsisti. Pat stāvot uz ielas, varēja redzēt, ka istabas sienas ir nomelnējušas un gandrīz visas mēbeles sadegušas.

-    Es te jau esmu bijis, sacīja Oskars, nopētot māju. Te kādreiz dzīvoja Brems Stokers.

-     Kad? jautāja Konans Doils.

-    Pirms kādiem desmit gadiem. Šī nav pirmā reize, kad māja sastopas ar negaidītu nāvi. Brems man stāstīja, ka reiz izglābis kādu slīkstošu vīru, atnesis uz māju un noguldījis uz ēdamistabas galda. Nabaga vīrs tomēr neizdzīvojis. Brems devies pēc policijas. Kamēr viņš bijis prom, Stokera kundze, neko ļaunu nenojaušot, ienākusi nolikt uz ēdamistabas galda puķu vāzi. Varat iedomāties viņas šoku, atklājot, ka uz galda guļ mironis!

Konans Doils palūkojās uz Džordžu Dobniju. Cik sen Skotas-Riversas jaunkundze te dzīvoja?

-    Elizabete nopirka māju pirms diviem gadiem, kad nomira viņas vecāki, Dobnijs paskaidroja.

-    Un kam māju vajadzēja mantot? jautāja Oskars, dodoties mājas virzienā.

-    Pēc saderināšanās viņa to bija novēlējusi man, Dobnijs skaidroja, — bet saskaņā ar pēdējiem notikumiem esmu drošs, ka Elizabete testamentu mainījusi.

Kāpjot augšā pa kāpnēm, mums zem kājām šņirkstēja stikli.

-     Uzmanieties! brīdināja Konans Doils.

Oskars palūkojās pār dzelzs margām. — Visur ir izsisti stikli!

-Jā, sacīja skaļa balss no loga, bet ne uz ilgu laiku! Pēc mūsu aiziešanas te viss tiks sakārtots. Esam jau gandrīz beiguši. Balss piederēja lielam, sarkanmatainam un sarkansejainam skotam. Viņam mugurā bija tvīda mētelis ar uzsistu apkakli. Viņam varētu būt ap gadiem četrdesmit, bet izskatījās jaunāks. Dzīve viņu vēl nebija nospiedusi uz ceļiem. Vīram bija jautras, brūnas acis, plašs smaids un zīmulis aiz labās auss.

-    Kas jūs atvedis šurp, Vailda kungs? viņš jautāja, paceļot vienu uzaci un piešķiebjot galvu.

-     1 .ai saka viens cilvēks! izsaucās Oskars. — Inspektors Ārčijs Gilmūrs! Policijas inspektors un Oskars bija labi paziņas. Gilmūra kungs tagad bija galvenais izmeklētājs Kriminālmeklēšanas nodaļā Metropolitēna policijā. Viņu abu ceļi jau iepriekš bija krustojušies. Arī mani Gilmūrs bija saticis, lai gan neizskatījās, ka viņš to atcerētos. Tomēr Gilmūrs nekavējoties pazina Konanu Doilu, un, kad viņš atslēdza mājas durvis, tieši doktors bija pirmais, kura roku inspektors paspieda. Es tikko izlasīju jūsu darbu “Sarkanmataino līga”, Doila kungs! Tas ir īsts meistardarbs. Nesaprotu, kur jums rodas iedvesma! Inspektors palūkojās debesīs un dziļi ieelpoja svaigo upes gaisu.

-    Ir tik skaists, dzidrs rīts, kungi, es piekrītu, ka šādā rītā gribas pastaigāties, bet kas gan jūs atvedis pie šī nama sliekšņa? Vai varbūt tieši tāds bija jūsu nodoms, Vailda kungs?

Oskars pasmaidīja. Saskņā ar Vailda aksiomu nedrīkst uzticēties sarkanmatainiem vīriešiem pēc četrdesmit, bet Ārčijs Gilmūrs bija izņēmums, kas apstiprināja likumu. Mēs esam ieradušies kopā ar šo kungu, Oskars sacīja, norādot uz mācītāju. Viņu sauc Džordžs Dobnijs.

-    Ak tā, Gilmūrs sacīja, paspiežot Dobnija roku. Jūs reiz bijāt Skotas-Riversas jaunkundzes līgavainis, vai ne? Es lasīju par to prāvu. — Inspektors aprāvās un turpināja nopietnāk:

-    Diemžēl man jums būs sliktas ziņas…

-    Mēs zinām, Oskars viņu pārtrauca. Skotas-Riversas jaunkundze ir mirusi. Tieši tāpēc mēs esam šeit. Dobnija kungs bija krastmalā, kad izcēlās ugunsgrēks.

-    Tātad šis ir mūsu meklētais liecinieks! — izsaucās Gilmūrs.

-      Ugunsdzēsēji, izkāpjot krastā, pamanīja viņu nolecam no palodzes. Gilmūrs vēlreiz palūkojās uz Dobniju. Priecājamies, ka esat atgriezies, ser! Mums būs jāpieraksta jūsu liecība.

-    Skaidrs, Dobnijs nomurmināja, noliecot galvu.

-    Viņš ir nobijies, Oskars pačukstēja. Jūs taču piekritīsiet, ka lietas apstākļi ir delikāti…

-    Ak jā, Gilmūrs teica, nenolaižot acis no Dobnija. Es atceros, ka Skotas-Riversas jaunkundze iesūdzēja jūs tiesā par solījuma laušanu un uzvarēja, nodarot jums pamatīgus zaudējumus…

-Viņa atņēma visu, kas man piederēja, klusi noteica Dobnijs. Reiz es šo sievieti ļoti mīlēju. Pēc tam ienīdu. Bet es nekad neesmu vēlējis Elizabetei ļaunu. Es negribēju, lai viņas dzīve beigtos šādi. Viņš palūkojās uz izdegušo istabu un nodrebinājās.

-Tā nudien ir šausmīga nāve, Gilmūrs piekrita. Briesmīgs negadījums.

-Jūs domājat, ka tas bijis negadījums? Oskars jautāja.

-    Viss par to liecina, atteica inspektors. Jaunkundze mājā bija viena. Bija svētdienas nakts, abi kalpotāji jau bija

aizgājuši. Durvis bija aizslēgtas un aizbultētas no iekšpuses. Tāpat ari pagalma durvis uz dārzu un pagraba durvis. Jaunkundze bija ieslēgusies. Domājams, ka sieviete piegājusi pārāk tuvu kamīnam, kleita aizdegusies un liesmas viņu apņēmušas. Šis nav vienīgais gadījums. Pēdējā gada laikā Londonā šādi gājušas bojā divpadsmit sievietes.

-    Varu iedomāties, Oskars novilka. Vai mēs drīkstam ieiet?

-              Baidos, ka tur nebūs nekā, ko redzēt, — Gilmūrs atteica.

-     Istaba ir izdegusi. Paskatieties! Viņš norādīja uz logu, pa kuru bija redzama viesistaba. Sienas bija nomelnējušas, mēbeļu vietā tikai kūpošas pelnu kaudzītes. Par laimi, ugunsdzēsēji ieradās, pirms liesmas izplatījās tālāk.

-    Vai ir zināms, kas sacēla trauksmi? jautāja Konans Doils.

-    Neviens, Gilmūrs atbildēja. Neticamas sagadīšanās dēļ ugunsdzēsēju vienība brauca nakts patruļas laivā paTemzu no Sautvorkas tilta. Kapteinis pamanīja liesmas un lika komandai steigties palīgā.

-     Kur tika atrasts līķis? Oskars jautāja, pacēlies pirkstgalos, lai labāk saskatītu istabu.

-    Tieši kamīna priekšā.

-    Un kur tas ir tagad? prasīja Konans Doils.

-    Tiek vests uz Millbenkas morgu.

-    Vai sieviete gulēja uz vēdera vai uz muguras? — jautāja Oskars, joprojām lūkojoties uz istabu.

-    Uz muguras, ar galvu uz kamīna režģa pusi.

-    Vai viņas acis bija atvērtas?

-Jā.

Oskars atkāpās un palaida vaļā margas. Viņš pagriezās pret Džordžu Dobniju. Vai tas saskan ar jūsu redzēto, mācītāj?

-Jā, Dobnijs klusi teica. Pilnībā. Te dega kā ellē. Tieši tāpēc es metos prom. Viņš nolaida skatienu. Es nožēloju savu uzvedību. Es nerīkojos, kā džentlmenim pienāktos.

-    Mums šobrīd būtu svarīgi, lai jūs sniegtu liecību, Gilmūrs sacīja. Mēs varētu doties uz Skotlendjardu un pierakstīt jūsu liecību, ja jums nav iebildumu. Lūdzu, ejiet kopā ar seržantu Rositjēru. Viņš norādīja uz uniformā tērpušos policistu, kas izkāpa no policijas mašīnas. — Mēs jūs ilgi neaizkavēsim.

-    Arī mēs vairs jūs nekavēsim, inspektor, sacīja Oskars, paspiežot Gilmūram roku. Priecājos jūs atkal satikt, pat tik bēdīga notikuma sakarā…

Mēs sarokojāmies un gājām uz karieti. Pirms Dobnijs devās uz policijas automašīnu, viņš uzmeta mums lūdzošu skatienu, noslaucīja sviedrus no virslūpas un nočukstēja: Es atvainojos, kungi, ka iejaucu jūs šajā lietā. Man nudien žēl…

— Uz tikšanos, Džordž, — es sacīju. — Sargi sevi!

Konans Doils pamāja ar galvu un teica: Uz redzēšanos, ser! Oskars vienkārši pacēla roku un pamāja mācītājam ardievas.

Dobnijs iekāpa policijas mašīnā kopā ar seržantu Rositjēru. Inspektors Gilmūrs pienāca pie mūsu karietes palūkoties, kā aizbraucam. Kāpjot karietē, Oskars pagriezās un vēlreiz uzsauca Gilmūram: Inspektor, jūs teicāt, ka jaunkundzes acis bija atvērtas… vai esat drošs?

— Pilnīgi drošs, Vailda kungs, — atsaucās inspektors. — Man pat ir fotogrāfija, kas to apliecina.

Kad visi bijām sakāpuši karietē un tā veda mūs atpakaļ uz Tita ielu, Konans Doils nobraucīja ūsas un teica: īsti nezinu, ko domāt par to Dobniju…

-     Kur tu viņu satiki, Robert? — Oskars jautāja.

-    Franču grāmatveikalā Blka ielā.

-    Ak tā? Konans Doils nošnācās.

Oskars iesmējās. Artur, tu esi skots ar angļa dvēseli! Viss, kas saistīts ar frančiem, tevī izraisa aizdomas.

Konans Doils pasmaidīja. — Touche!1

-     Ko viņš pirka? Oskars turpināja mani izprašņāt.

-    Viņš meklēja grāmatas, es teicu. Mēs sākām sarunu. Nezin kāpēc mani izbrīnīja fakts, ka varu satikt mācītāju franču grāmatveikalā.

-    Vai viņš uzsāka sarunu?

>

Es padomāju. Jā, man tā šķiet… Man viņš likās patīkams, bet vientuļš cilvēks.

-    Tā arī ir, Oskars piekrita. Viņš ir skumjš un nervozs. Un neuzmanīgs. Vakarnakt es pamanīju, ka viņa aproču pogas nav vienādas.

-    Vai tiešām? izsaucās Konans Doils. Brīnos, ka es to nepamanīju, kad šorīt ārstēju viņa rokas.

-    Šorīt viņam vairs aproču pogu nebija, atteica Oskars.

Mūsu kariete nogriezās Karaliskās slimnīcas ielā. Braucot garām senajam Aptiekāra dārzam, Oskars palūkojās pa logu un sacīja: Vai kāds no jums ir bijis šajā brīnumainajā dārzā? Ar te augošajiem ārstniecības augiem var izārstēt visas slimības.

Tagad bija Doila kārta smieties. — Tiešām visas, Oskar?

-Tā man teica kāds aptiekārs. Vai, precīzāk sakot, tā kāds aptiekārs teica Edvardam Heronam-Elenam, viņš to pastāstīja Konstancei, bet Konstance man. Herons-Elens un Konstance te ziemā nāca pastaigāties.

-    Vai, tavuprāt, bija gudri ko tādu pieļaut? Konans Doils noraizējies jautāja. Droši?

-    Viņiem bija kājās siltie zābaki, Oskars ar smīnu attrauca.

-    Tu zini, ko es gribēju teikt, Oskar, Konans Doils iebilda, nosarkstot un sagrozoties savā vietā. Vakardien tu man teici, ka tas vīrs ir iemīlējies tavā sievā, un, kā viņš pats man atklāja svētdienas vakariņās, viņam par Konstanci ir īpaša interese…

-    Viņš ir pasaules mēroga autoritāte sparģeļu audzēšanā, — Oskars bezrūpīgi atteica. Mūs ar Edvardu vieno kopīga aizraušanās ar manu sievu, bet Konstanci un Edvardu viņu kopējā mīlestība pret botāniku.

Es iejaucos, lai mainītu sarunas tematu. Es vienmēr jutos neērti, kad Oskars ķircinoši izteicās par Konstanci. Oskar, es teicu, pieliecoties draugam tuvāk un uzsitot pa celi, pastāsti, kāpēc tevi tā interesēja mirušās acis!

-    Mani uztrauca tas, ko pateica Džordžs Dobnijs, mans draugs atbildēja. Šorīt Tita ielā jūsu camarade de libraire\ izprašņāts par notikuma vietu, teica, ka redzējis Elizabetes Skotas-Riversas ķermeni pa Keina ielas 27. nama logu un sievietes seja bijusi pilnībā sadegusi.

-    Es atceros.

-    Bet vēlāk, kad mēs bijām aizgājuši uz Keina ielu un inspektors Gilmūrs aprakstīja, kur un kādā pozā Skotas-River-

1 Grāmatnīcā sastaptais biedrs.

sas ķermenis rika atrasts, inspektors norādīja, ka viņas acis bijušas cieši aizvērtas.

-    Man šis sīkums nešķiet svarīgs, iejaucās Konans Doils.

-      Dobnijs bija apjucis, viņam bija iestājies pēctraumatiskais šoks…

-    Šā vai tā Ārčijs Gilmūrs ir pārliecināts, ka te nav notikusi slepkavība, un Gilmūrs ir godājams vīrs. Viņam var uzticēties.

-Vai Gilmūrs teica, ka pēdējā gada laikā šādi bojā gājušas vairāk nekā ducis sieviešu?

-Jā, Oskars sacīja, izņemot no kabatas savu iemīļoto kabatlakatu (baltu ar zemeņu sarkanu malu) un nošņaucot degunu. Tā viņš teica, un es tam ticu. Redziet, divas no manām māsām mira šādā nāvē.

Konans Doils sarauca pieri. Man ļoti žēl, viņš līdzjūtīgi sacīja.

-    Es nezināju, ka tev bija divas māsas, Oskar, es ieteicos.

— Man likās, ka tikai viena.

-    Man bija trīs māsas, mans draugs ar siltu smaidu teica un lūkojās karietes griestos, it kā kaut ko pārdomātu.

Oskars Vailds bija stāstnieks un Irs. Viņš mācēja stāstīt tā, kā to prot tikai dublinieši. Ja vien viņam bija noskaņojums, Oskars varēja izgudrot sev jaunus draugus un radiniekus un aprakstīt ar tādu pārliecību un precizitāti, ka tikai paši uzmanīgākie bibliogrāfi varētu noskaidrot patiesību. Es biju ievērojis, ka šādos gadījumos, gatavojoties stāstīt jaunu stāstu, Oskars parasti izmantoja kādu iedvesmojošu rekvizītu. Man radās aizdomas, ieraugot viņa rokā kabatlakatiņu ar zemeņu sārto malu. Trīs māsas, Oskar? es vēlreiz stingri noprasīju.

-    Ak jā, tas ir tiesa, Oskars sacīja, pievēršoties man. Es tev bieži esmu stāstījis par savu mazo māsiņu Izolu, kas nomira desmit gadu vecumā. Es viņu karsti mīlēju un joprojām glabāju māsas matu šķipsnu medaljonā. Bet man bija arī divas vecākas māsas, Emīlija un Mērija Vaildas. Mans tēvs jaunībā bija liels

uzdzīvotājs, un, pirms apprecējās ar manu māti, viņam bija trīs ārlaulības bērni zēns un divas meitenes. Viņi uzauga mana tēvoča aizbildniecībā, bet es vienmēr zināju, ka tie ir mans pusbrālis un pusmāsas, nevis brālēns un māsīcas. Es viņus ļoti mīlēju…

-     Un abas meitenes sadega? Konans Doils izbijies pārjautāja.

-Jā, Oskars apstiprināja. Man tolaik bija tikai septiņpadsmit. Manām māsām bija divdesmit četri un divdesmit divi gadi, un viņas bija skaistas kā svētdienas diena. Kādā novembra vakarā viņas bija devušās uz balli Moneganā un Emīlija piedejoja pārāk tuvu kamīnam. Viņas kleitas mala aizdegās. Mērija steidzās glābt māsu, un arī viņas tērps uzliesmoja. Mans tēvs kopš traģēdijas nekad vairs neatguvās. Oskars skumji pasmaidīja un ieskatījās man acīs. Tagad taču tu man tici, Robert? -Jā.

-    Manas māsas bija jaukas un skaistas, un pat nāve nevarēja viņas šķirt. Tieši viņu dēļ es tik dedzīgi atbalstu Konstances aizraušanos ar “Sabiedrību par saprātīgu apģērbu”.

Kariete piestāja Tita ielā 16. Runājot par eņģeļiem, Oskars izsaucās, vēlreiz nošņaucot degunu, palūkojieties turp!

Uz ietves mājas priekšā stāvēja Konstance Vailda. Viņa bija skaista kā glezna dzeltenajā vasaras kleitā ar gaišzilajām mežģīnēm. Viņai galvā bija salmu cepure ar lenti un mazu mirtes pušķīti. Savā ziņā Konstance ģērbās tikpat satriecoši kā Oskars ne tik spilgti, bet tikpat oriģināli. Zēni jau bija iegājuši mājā kopā ar guvernanti. Kāpjot ārā no karietes, Oskars mums vēlreiz atgādināja: Atcerieties, ne vārda par mūsu šīrīta piedzīvojumu, kungi!

-    Laipni lūgts mājās, Konstance jautri teica, lūkojoties uz vīru ar kvēlu skatienu. — Robert, Artur, — cik jauki, ka esat šeit! Otrās brokastis tūlīt būs galdā.

Arturs iebilda, ka nevar palikt. Dienvidnorvuda, mans rakstāmgalds, mana sieva un meita gaida mani! — Doktors uzstāja, ka paņems somu un nekavējoties dosies prom. Viņš bija pārliecināts, ka jau pietiekami ilgi izmantojis Vaildu viesmīlību.

Oskars mēģināja pierunāt Arturu palikt, bet doktors bija nelokāms. Tad Vailds vērsās pie manis. — Tu taču mūs nepametīsi, Robert? viņš lūdza. Es iebildu, ka arī mani gaida nepabeigts romāns, bet es nerunāju pietiekami pārliecinoši, un Oskars bija pārāk uzstājīgs. Jutu, ka draugs vēlas, lai es palieku uz otrajām brokastīm ne jau tieši manas neaizstājamās sabiedrības dēļ, bet gan tāpēc, ka vairs nealka palikt vienatnē ar sievu.

Arturs devās uz Dienvidnorvudu, un es paliku uz otrajām brokastīm. Tās bija lieliskas ūdenskrešu zupa, grilēta āte, ābolu pīrāgs un olu krēma pudiņš -, un Oskars bija ideāls namatēvs. Viņš runāja par visu, tikai ne par pagājušās nakts un šīrlta notikumiem. Kirilam, kam pēc mēneša būs septiņi gadi, šodien tika atļauts ēst kopā ar mums. Kirils bija burvīgs bērns ar lielām, zinātkārām acīm un nevainojamām manierēm. Viņš daudz nerunāja, bet centīgi klausījās, un, ja arī kaut ko piebilda, tas bija atcerēšanās vērts. Kādā brīdī viņš pagriezās pret Oskaru un jautāja: Tēt, vai tu sapņo?

-    Protams, dēls, Oskars atteica. Džentlmeņa pienākums ir sapņot.

-     Un par ko tu sapņo? zēns turpināja izjautāt.

-     Par ko es sapņoju? Oskars pārjautāja. Par pūķiem ar zelta un sudraba zvīņām, kas pūš uguns liesmas, par ērgļiem ar dimanta acīm, kas vienā mirklī spēj pārskatīt visu pasauli, par lauvām ar zelta krēpēm un pērkona balsīm, par ziloņiem, kas uz muguras nes imperatoru mājas, par tīģeriem un zebrām strīpainajos kostīmos… beidzot Oskara iztēle izsīka un viņš jautāja: — Bet par ko tu sapņo, Kiril?

-    Es sapņoju par cūkām, — zēns atteica.

Todien mēs daudz smējāmies. Tās bija jaukas un laimīgas svinības. Kad mēs paēdām, Konstance aizveda Kirilu atpūsties un mēs ar Oskaru devāmies pastaigā pa Sloana ielu Kedogena viesnīcas virzienā.

-    Kāpēc mēs tik drīz atgriežamies nozieguma vietā? es jautāju.

-    Līdz šim nekāds noziegums vēl nav noticis, Oskars atteica, — tikai nelaimīga sagadīšanās. Mēs atgriežamies Kedogena viesnīcā, lai satiktu Alfonsu Birdu. Nākamajā svētdienā mēs ar Konstanci Tita ielā rīkojam vēl vienu labdarības ballīti, un Birds apsolīja gādāt par izklaidi, domājams, ar sava drauga Makmurtrija palīdzību.

-    Tad tāpēc es viņus todien satiku Tita ielā! sacīju. Konstance mūs iepazīstināja, bet neteica, ko abi kungi te dara.

-    Kad tas bija? Oskars jautāja, apstājoties ielas vidū. Es neatceros, ka jebkad iepriekš būtu Makmurtriju redzējis…

-Tu nebiji mājās, Oskar, es paskaidroju. Tu “Savojā” dzēri tēju ar Boziju un viņa brāli. Man dažkārt šķiet, ka es tavā mājā pavadu vairāk laika nekā tu pats!

Oskars neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Šosvētdien, viņš teica, atsākot soļot, Tita ielā tiek rīkotas viesības, kur mēs mielosim ļaudis ar “Savojas” gardumiem. Mēs pasniegsim reinvīnu un zelteri, aromātiskās tējas, auksto kafiju, gurķu sviestmaizes, citronkūciņas, Madeiras kūku un nedaudz maģijas. Raiena kundze atbild par ēdieniem, bet Birda kungs par maģiju. Arī tu esi ielūgts, mon ami, bet par to tev būs jāmaksā viena mārciņa labdarīgiem mērķiem.

-    Es ieradīšos, — apliecināju, vienlaikus domājot, kur lai ņem naudu. — Pasākuma mērķis ir cēls. Es pat nezināju, ka sieviešu apģērbs var būt tik bīstams…

-    Šoreiz labdarības akcija nebūs veltīta “Sabiedrībai par saprātīgu apģērbu”. Svētdien mēs atbalstīsim Grāfa zēnu klubu.

Viņi grib paši savu boksa arēnu, un Bozijs man palūdza atrast finansējumu! Viņa tēvs ir kluba prezidents. Kad Bozijs nevēlas nogalināt tēvu, viņš alkst būt kopā ar marķīzu. Un es cenšos palīdzēt.

Kad mēs piegājām pie Kedogena viesnīcas, pie tās durvīm drūzmējās bariņš jaunu dāmu. Cik gan viņas izskatās bālas! — Oskars izsaucās. Laikam amerikānietes, kas devušās lielajā ceļojumā uz Eiropu. Amerikānietes, kas dodas uz Veco pasauli, vienmēr cenšas izskatīties kā dilonslimnieces, viņām tas šķiet

>                              ’ * >

labās gaumes apliecinājums.

-   Tu nu gan runā ērmoti, Oskar, es teicu, tuvojoties dāmu pulciņam.

-    Turklāt asprātīgi, Oskars pats piebilda. Pēkšņi viņš satvēra mani aiz elkoņa un veda prom no viesnīcas durvīm.

-     Šeit! viņš nokomandēja. Blakus viesnīcai bija šauri dzelzs vārtiņi, aiz kuriem stiepās kāpnes lejup uz ēdamzāli. Šādi mēs izvairīsimies no jeņķu jaunavām un nelietīgā papagaiļa.

Lai gan apveltīts ar lieko svaru un dziļu naidu pret fiziskajiem vingrojumiem, Oskars Vailds bija gana veikls. Es kāpu lejup pirmais, un viņš man sekoja, uzlicis roku uz pleca lai noturētu līdzsvaru un mudinātu mani kāpt lejup ātrāk. Laikam jau Birds mūs gaidīja un bija redzējis pa pagraba logu. Kad sasniedzām virtuves durvis, viņš jau tajās stāvēja, paklanījās Oskaram kā princim un teica: Sveicināti, Vailda kungs! Viss ir sagatavots.

— Paldies, Bird, — teica Oskars, un viņa nāsis noraustījās.

— Vai es saožu dūmus?

— Lūdzu, sekojiet man, kungi! Birds aicināja.

Es paostīju gaisu. Te nudien smaržoja dīvaini, bet es nespēju pateikt, kā.

Birds izveda mūs caur viesnīcas lielo, tukšo virtuvi pa gaiteni ar augstiem griestiem līdz plašam pieliekamajam. Tā bija istaba bez logiem, ko apgaismoja eļļas lampas. Gara galda galā

sēdēja bokseris Deivids Makmurtrijs, Birda draugs un mūsu vakarvakara viesis. Uz galda viņam priekšā bija virves ritulis, svece un burkas, kas pildītas ar dažādu krāsu šķidrumu. Rokā Makmurtrijs turēja vaska sveci, kuras liesma šāvās vairāku collu augstumā. Kad mēs iegājām istabā, Makmurtrijs iemeta sveci vienā no burkām, tā nočūkstēja un nodzisa.

-   Tad redz no kurienes dūmu smarža, — Oskars sacīja, palūkojoties uz Birdu.

Deivids Makmurtrijs piecēlās, lai ar mums sasveicinātos. Viņa izskats mūs pārsteidza. Bokseris bija kails no vidukļa uz augšu, viņa krūtis un muskuļotās, ar eļļu ieziestās rokas lampu gaismā spīdēja. Viņš pasmaidīja un nolieca galvu, gluži tāpat kā Birds, un savā dīvainajā, čerkstošajā balsī sacīja: Labdien, kungi!

-    Labdien! Oskars ar smaidu atņēma. Birds teica, ka jūs esat pa pusei džentlmenis. Tagad redzu, ka tā ir jūsu augšējā puse.

Makmurtrijs iesmējās un pastiepās pēc dvieļa, kas bija uzmests uz krēsla, lai noslaucītu eļļu no ķermeņa. Es jūs tā īsti nesapratu, Vailda kungs, viņš teica.

-Jums ir džentlmeņa torss, Oskars paskaidroja.

-    Pieņemu, ka tas ir kompliments… tikai ko tas nozīmē?

-Jums nav tetovējumu. Jūs pelnāt iztiku kā bokseris. Man

šķita, ka jūsu ķermenis liecinās par jūsu dzīvesveidu, bet es neredzu ne rētas, ne zilumus, ne tetovējumus.

-    Jūs esat ļoti vērīgs, Makmurtrijs teica, uzvelkot vienkāršu, baltu kokvilnas kreklu un saliekot to melnajās biksēs.

-     Man ir dažas rētas, bet šajā gaismā tās nav redzamas. Tetovējumu gan nav, jo mans ķermenis ir visa man bagātība. Es ar to pelnu iztiku, tāpēc tas jāparāda labākajā formā. Tāpēc arī skūtā galva, krūtis un rokas.

-    Un ella?

-    Nē. Eļļa vajadzīga citam uzdevumam.

Oskars mierīgi lūkojās uz Makmurtriju, bet neko neteica.

-     Redziet, mēs spēlējamies ar uguni, Vailda kungs, bokseris turpināja. Tas ir pārsteigums, kas sagādāts jums par godu.

-    Man par godu? — pārjautāja Oskars, paceļot vienu uzaci.

-     Mēs izmēģinājām priekšnesumu jūsu nākamās svētdienas pasākumam. Eļļa ir kā laka, kas pasargā manu ķermeni no liesmām. Es svētdien vēlos demonstrēt, kā ēst uguni. Ceru, ka priekšnesums jums patiks. Ja piekrītat, mēs to rīt parādīsim Vailda kundzei. Ir pagājuši vairāki gadi, kopš mēs ar Alfonsu to neesam mēģinājuši, bet secinājām, ka nekas nav aizmirsts. Spēlēties ar uguni ir aizraujoši. Un tieši tas taču jums patīk, vai ne, Vailda kungs?

-    Man visvairāk patīk tas, kas ir apburošs, Oskars atteica.

-    Arī apburt mēs protam, Makmurtrijs smaidot atteica. Tiklīdz viņš bija to pateicis, virve uz galda sakustējās un viens tās gals sāka celties augšup, gluži kā kobra, kas slienas no groza. Mēs ar Oskaru apbrīnā uz to lūkojāmies. Makmurtrijs sasita plaukstas, un virve atkal nokrita uz galda. Alfons, lūdzu, atnes mūsu viesiem atspirdzinājumus!

Stiprinājušies ar alu un brendiju, mēs ar Oskaru divas stundas pavadījām Kedogena viesnīcas pagraba telpās, kā Oskars izteicās, “ar apburošajiem un aizraujošajiem Birda un Makmurtrija priekšnesumiem”. Kā es sapratu, Birds bija burvju mākslinieks, bet Makmurtrijs — viņa palīgs. Viņi mums parādīja iluzionistu programmu, ko bija paredzēts demonstrēt svētdienas pasākumāTita ielā. Tomēr man kļuva skaidrs: pat ja Birds ir galvenais iluzionists, Makmurtrijs izrādē spēlē galveno lomu.

Tā sēžot, mēs redzējām daudzus no Kedogena viesnīcas apkalpojošā personāla ejam pa gaiteni savos darbos. Mazliet pēc puspieciem pie durvīm atskanēja klauvējiens, pa tām

pabāza galvu sarkansejains, vasarraibumains vīrietis pavāra cepurē un teica: Atvainojiet, Birda kungs, bet mums ir vajadzīga šī telpa.

-    Mēs esam gandrīz beiguši, Hokins, sacīja Birds.

-    Mēs esam beiguši! iesaucās Oskars un pastiepa roku, lai es palīdzētu viņam piecelties. Viņš pagriezās pret Birdu un Makmurtriju un uzsmaidīja viņiem. Paldies par patīkamo pēcpusdienu, kungi! Man patīk jūsu programma! Tātad jūs rīt tiekaties ar manu sievu? Esmu pārliecināts, ka viņai šis priekšnesums patiks tikpat ļoti kā man. Un, ja varētu pasūtīt vēl kādu priekšnesumu, maniem zēniem ļoti patiktu “Izzūdošā lauvas ilūzija”, īpaši, ja tiktu izgaisināts Raiena kundzes rudais runcis. Uz tikšanos svētdien!

Kad mēs izgājām uz ielas Kedogena viesnīcas priekšā, bija jau seši vakarā, bet joprojām gaišs. Viņi prot savu amatu, Oskars sacīja, raugoties pēc brīviem divričiem.

-    Savāds pārītis, es novilku.

-    Jā, Oskars piekrita. Arī man jādomā, kas gan tur abus kopā.

-    Varbūt iesim līdzTita ielai kājām? es ierosināju. Svaigs gaiss mums nāks par labu!

-    Piedod, izsaucās Oskars, mājot divričiem, kas šobrīd izgriezās no Ponta ielas, bet man jātiekas ar Boziju. Mēs dodamies uz “Liriku” noskatīties “Ākstu”. Baidos, ka stāsts būs tas pats vecais, varbūt mainījusies būs vienīgi skaņa. Lūdzu, aizbrauc manā vietā uz Tita ielu, Robert, un parūpējies par Konstanci! Tiekamies rīt vienos pusdienās Celsi Mākslu klubā! Neaizmirsti! Viņš iekāpa divričos. Varbūt tiksimies vēl šovakar… es nekavēšos. Mēs ar Boziju iekodīsim pie Ketnera un dosimies mājās. Vai tu pateiksi Konstancei? Viņa sapratīs. Lai jums jauks vakars! Man tagad jābrauc! Au revoir, mon ami! Piedod! — Pamājis pa karietes logu, mans draugs devās prom.

; piedevu Oskaram. Viņam bija viegli piedot. Ari Konstance vīram piedeva atkal un atkal.

Tovakar mēs kopā vakariņojām Tita ielā. Mums ne mirkli nelikās, ka esam vieni, Oskars visu laiku bija kopā ar mums. Mēs runājām tikai par viņu. Konstance stāstīja par Oskaru kā māte par mīļoto dēlu. Viņš bija ideāls sievas acis viņš nevarēja izdarīt neko sliktu. Viņasprāt, Oskars bija ģeniāls, un viņa priecājās, ka var būt kopā ar šo vīrieti, būt viņa bērnu māte un daļa no viņa pasaules. Sieva saprata, ka Oskaram vajadzīgs pabūt ārpus mājas lai rakstītu, domātu un tiktos ar draugiem -, un nesūdzējās. Viņa priecājās, ka var būt kopā ar tik “dižu garu” un “izcilu domātāju”. Konstance man teica: Mēs ar Oskaru ticam, ka laulība var veiksmīgi pastāvēt septiņus gadus un to jāatjauno tikai tad, ja abi partneri to vēlas. Mēs esam izlēmuši pavadīt kopā vēl septiņus. Kā saka Brauninga kungs: “Vislabākais vēl ir priekšā.”

Vienpadsmitos es atvadījos, lai dotos uz savu istabu Govera ielā. Es piebildu, ka Oskars noteikti drīz būs mājās.

-    Nebūs, Konstance smaidot atteica. Viņš ir kopā ar Boziju. Esmu pārliecināta, ka viņš paliks pilsētā. Es par to priecājos. Braukt mājās būtu pārāk nogurdinoši. Oskaram labi jāizguļas. Viņš ir ļoti skaists, vai ne?

-Tu esi daudz skaistāka, Konstance, atteicu. Arlabunakti! Un es noskūpstīju viņu uz lūpām.

Viņa iesmējās. Tu esi romantiķis, Serār! Nav brīnums, ka Oskars tevi apbrīno!

Nākamajā rītā bija otrdiena, 1892. gada 3. maijs, debesis bija zilas un saule spīdēja spoži. Es pamodos agri un divas stundas strādāju pie jaunās grāmatas. Tiklīdz biju uzrakstījis trīssimt vārdu, es pieliku punktu un devos uz Čelsi. Biju izlēmis, ka vairs nebraukšu ar karietēm, tas bija pārāk dārgi. Pa ceļam no Oksfordas ielas līdz Kingsroudai es nopirku “Vakara Ziņu” dienas izlaidumu. Pirmajā lapā bija divas slejas garš raksts par pirmdienas dramatiskajiem notikumiem Keina ielā 27. Tur bija arī divas fotogrāfijas ar nelaimīgo mantinieci Elizabeti Skotu-Rivērsu viena no meitenes astoņpadsmitās dzimšanas dienas svinībām, otra no negadījuma vietas. Rakstā daudz bija citēts inspektora Ārčija Gilmūra teiktais par “traģisko negadījumu” un “varonīgajiem ugunsdzēsējiem”, kas, riskējot ar dzīvību, glābuši māju un blakus esošo iedzīvotāju īpašumu un dzīvību. Par mācītāju Džordžu Dobniju rakstā nebija ne vārda.

Es nonācu Čelsi Mākslu klubā tikai pusdivos. Klubs tolaik atradās Kingsroudas 181. nama pirmajā stāvā un pagrabā. Tā bija vienkārša Džordžijas stila māja, kas uzbūvēta blakus Čelsi rātsnamam. Oskars kopā ar savu draugu mākslinieku Volteru Sikertu sēdēja dziļākajā kluba istabā. Viņi dzēra Alžīrijas vīnu, ēda “Jātnieku eņģeļus” (austeres bekonā ar grauzdiņiem) un runāja par Degā.

-    Deigāzs? pārprasīja Volters Sikerts. Deigāzs? Viņu sauc Degā, Oskar! Tu taču zini jo es tev vairākkārt esmu stāstījis -, ka šis vārds ir saistīts ar senu franču pilsētu, no kuras nākuši viņa senči! Tāpēc jāsaka “de Gas” jeb “Degā”. Kāpēc tu neliec mierā to Deigāzu?

-     Lai kaitinātu tevi, Volter, Oskars atteica, paceļot glāzi.

-    Drīzāk, lai aizvainotu viņu! — Sikerts atcirta. — Degā ir dižs vīrs, pret kuru jāizturas ar cieņu.

-    Es cienu viņa mākslu, Oskars mierīgi atbildēja, pamājot man, lai es pievienojos.

-    Es zinu, ka tu neesi viņam piedevis to joku, — Sikerts murmināja, noslaukot ūsas.

-    Man tas drīzāk šķita izsmiekls, nevis joks, Oskars atbildēja. Es apsēdos viņam blakus un noliku uz galda avīzi.

-    Dižais Edgars Degā, ar kuru mani Volters pirms pāris gadiem iepazīstināja, sacīja man: “Oscar Wilde? Il a l’air de jouer Lor’ Byron dons un thйвtre de banlieu."' Laikam viņš domāja, ka ir asprātīgs. Kā redzi, šie vārdi iespiedušies man atmiņā.

-Tev tas likās aizvainojoši, tāpēc tu tos neesi aizmirsis, Sikerts jautri attrauca.

-    Kā jums patika komiskā opera? es jautāju Oskaram, mēģinot diplomātiski mainīt sarunas tematu un lūkojoties uz Voltera Sikerta neaprakstāmo izskatu. Volters nenoliedzami bija skaists ar jūraszaļām acīm un meduskrāsas matiem, bet viņa rūpīgi koptās, uzskrullētās ūsas bija pārāk nedabiskas. Māksliniekam mugurā bija sarkana militārā stila jaka un ap kaklu apsiets spilgti zaļš lakats. Viņš izskatījās kā mūzikla varonis iemīlējies Bohēmijas kareivis.

Oskars nošņaukājās un iedzēra vīnu. Gilberts bija sarakstījis rikai vienu sakarīgu joku, un to pašu es vairs nevaru atcerēties, bet Seljēra mūzika bija tik blāva, ka man nekas nav iespiedies atmiņā. Viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja.

-      Pa to laiku jūs ar Konstanci baudījāt patīkamu soiree un garšīgas diner a deux1 Tita ielā.

Es nosarku kā skolniece. Volters Sikerts iesmējās un ielēja man Alžīrijas vīnu. Vēl viens, kas aizrāvies ar skaisto Vailda kundzi…

1 “Oskars Vailds? Izskatās, ka viņš kādā amatieru teātrī spēlē lordu Baironu.” (Autorapiez.)

2 Patīkamu vakaru un garšīgas vakariņas divatā.

-    Jā, Oskars nejauki pasmīnēja, atklājot nelīdzenos zobus,

-     Roberts sacenšas ar Edvardu par manas sievas sirdi. Baidos, ka tas mūs novedīs līdz duelim.

-    Nemuļķojies, Oskar, es protestēju, — esmu taču precēts vīrs…

-    Mēs visi esam precēti! Volters iesaucās, paceļot glāzi tostam. Lai svētīta monogāmija, ko papildina dažas nejaušas aizraušanās! — Mēs saskandinājām. Tobrīd istabā ienāca lords Alfrēds Duglass un devās uz mūsu pusi. Kā velnu piemin, tā velns klāt!

Bozijs, kas izskatījās pēc žilbinoša ķeruba, žāvādamies pienāca mums klāt. Labrīt, kungi, viņš nomurmināja, atvainojiet, ka nokavēju…

-    Sveiks, Bozij! Oskars izsaucās. Kā redzi, mēs jau esam paēduši.

Bozijs atmeta no pieres matu cirtu un apsēdās blakus Sikertam, norādot uz manu “Vakara Ziņu” izlaidumu. Vai jūs jau izlasījāt?

-    Jā, es atteicu, atverot avīzi un noliekot galda vidū.

-    Es to izlasīju jau vakar, Oskars attrauca. Ugunsgrēka apraksts ir žilbinošs.

-     Ugunsgrēks nav nekas jauns, Bozijs atteica. Palasiet šeit! — Viņš pagrieza avīzi un norādīja uz ziņām pēdējā lapā.

-    Šeit!

Es skaļi nolasīju Bozija norādīto rindkopu.

Gājis bojā ministrs

Vakar pēcpusdienā Augšnama bibliotēkā atrasts miris lords Abergordons. Premjerministrs jūtas satriekts un izsaka dziļu līdzjūtību.

-    Kas, pie velna, ir lords Abergordons? jautāja Sikerts, pamājot ar tukšo pudeli, lai pievērstu viesmīļa uzmanību.

-Ārlietu ministra vietnieks, Bozijs paskaidroja.

-    Un otrais upuris mūsu spēles sarakstā, Oskars piebilda.

-     Kas? Sikerts pārjautāja, noliekot uz galda tukšo pudeli.

-    Smieklīgs, vecs vīrs, Bozijs rūca.

-    Vai tu viņu pazīsti? es jautāju.

-     Diemžēl diezgan labi. Viņš ir mūsu ģimenes draugs. Viņiem ar tēvu bija kopēji ne pārāk tīri darījumi. Viņš bija mana brāļa krusttēvs. Dramlanrigs to veci ienīda. Nav šaubu, ka tieši viņš izvēlējās lordu Abergordonu par upuri Oskara spēlē.

-    Tiešām? Oskars asi jautāja.

-    Man tā šķiet, lai gan skaidri nezinu, Bozijs atteica, paņemot no Oskara glāzi un izdzerot sausu. Tovakar man tā likās. Kam citam gan būtu vēlēšanās nogalināt tādu vecu ākstu kā Abergordons?

Oskars bija paņēmis rokā avīzi un rūpīgi pārlasīja paziņojumu. Kur tagad ir tavs brālis? viņš jautāja.

-     Nav ne jausmas, neesmu viņam nekāda aukle! Laikam jau Augšnamā. Dramlanrigam patīk politika, viņš taču ir lorda Rosberija palīgs, topošais daudzsološais politiķis…

-     Vai, tavuprāt, tavs brālis būtu varējis nogalināt lordu Abergordonu? — jautāja Sikerts, atkal mēģinot pievērst viesmīļa uzmanību, vicinot tukšo pudeli.

-    Nekļūsti smieklīgs, Volter! Frānsiss nespētu nodarīt pāri pat mušai! Manuprāt, lords Abergordons miris no pārēšanās. Es nebrīnītos, ja viņu būtu nonāvējuši velsiešu grauzdiņi, no tiem vecais nekad nespēja atteikties. Viņš bija vecs, resns muļķis, valdībai no viņa nebija nekāda labuma. Gan jau nomiris sarkanā ādas krēslā, paslēpies aiz “Sporta Dzīves” jaunākā numura.

-    Izsaku līdzjūtību viņa krustdēlam, sacīja Oskars, ceļoties no galda, un lēdijai Abergordonai, ja tāda ir…

-   Tādas nav un nekad nav bijis, Bozijs attrauca. Vecais nomira kā vecpuisis, neatstājot mantiniekus. Nav pat kam izteikt līdzjūtību par traģisko zaudējumu. Frānsiss saņems mantojumu.

-    Ko? iekliedzās Oskars. Tavs brālis mantos visus Abergordona īpašumus?

-    Visus desmit tūkstošus akru, Bozijs teica, palūkojoties uz Sikertu, kas joprojām vicināja vīna pudeli. — Es tev pievienojos, Volt! Par to ir jāiedzer!

Kad Oskars bija beidzot piecēlies, pienāca viesmīlis — nožēlojama izskata kreols ar dusmīgu sejas izteiksmi — ar vīna pudeli rokā. — Mēs jūs atstāsim divatā, kungi, — Oskars sacīja.

— Dažiem no mums ir pienākumi.

Arī es piecēlos. Man patika Volts Sikerts (viņš patika visiem gluži tāpat kā Oskars), un arī Bozijam nebija ne vainas, bet man bija jāiet. Ja Oskars gribēja pabūt manā sabiedrībā, viņš vienmēr dabūja, ko gribēja, vai nu es biju paēdis, vai ne. Es pat nebiju pamanījis, pa kuru laiku biju pārvērties par Oskara ēnu. Es darīju, ko viņš vēlējās.

Mēs devāmies uz durvīm. Oskars neuzkrītoši ielika kreolam rokā vienu florīnu, tad pagriezās un pamāja palicējiem. Bozijs jau lēja glāzēs šampanieti. Tiksimies septiņos teātrī, Bozij! viņš uzsauca. Paņem līdzi brāli, ja viņam nekas cits nav darāms, lai izmaksā mums vakariņas! Sikerts aizdedzināja pīpi. Paldies par pusdienām, Volt! Bija jautri. Tu taču zini, ka Deigāza kunga “Sievietes pošas” ir mana mīļākā glezna. Paliec sveiks! Tiksimies svētdien!

Viņš smējās, soļojot cauri kluba biljarda zālei. Kur mēs ejam? es jautāju.

-    Uz Kedogena viesnīcu, viņš atteica. Konstance tur trijos satiekas ar Birdu un Makmurtriju, lai noskatītos svētdienas pasākuma programmu. Es nevēlos, lai viņi aiz cieņas pret dāmu atteiktos no dažiem melodramatiskiem efektiem savā priekšnesumā.

Kariete mūs pāris minūšu laikā aizveda līdz viesnīcai. Tur mūsu acīm pavērās aina, kas nebija ne baiga, ne melodramatiska, drīzāk nožēlojama un groteska. Viesnīcas priekšnams ozolkoka paneļiem rotāta telpa, kas nebija vairāk kā divdesmit pēdu liela, bija piemētāts ar zaļām spalvām. Tās bija visur uz flīžu grīdas, uz pakāpieniem, reģistratūras galda, pie lietussargu statīva, liliju vāzē uz palodzes un mazajā, dekoratīvajā akvārijā pie ieejas. Kad mēs atvērām parādes durvis, vējš iebrāzās priekšnamā un sacēla īstu spalvu virpuli, it kā kāds tikko būtu izpurinājis matraci. Kad spalvas atkal nosēdās, mēs pamanījām, ka grīda ir klāta ar asinīm.

-    Kas tās par šausmām? es izdvesu.

-    Kas gan būtu domājis, ka vienam mazam putnelim var būt tik daudz spalvu? Oskars novilka, pašūpojot galvu.

Kamēr mēs kā sastinguši stāvējām uz sliekšņa, jauna pavāra palīdze apmēram piecpadsmit gadus veca meitene ar sārtiem vaigiem un asarām acīs iznāca no alkova zem kāpnēm. Viņa nesa rokā metāla spaini un lupatu, un viņai sekoja vasarraibumains puika uniformā viens no viesnīcas izsūtāmajiem ar slotu un liekšķeri. Izrādījās, ka Oskars puiku pazīst.

-     Bēdīga diena, Vailda kungs, — zēns teica.

-    Nudien, Net, Oskars piekrita. Nabaga Kapteinis Flints. Vai pārvaldnieks ir šeit?

-    Nē, viņš ir saslimis. Birda kungs viņu aizstāj. Viņš ir kabinetā.

Uzmanīgi, it kā pa slideniem akmeņiem šķērsotu krāčainu upi, mēs pārtipinājām priekšnamu un nogriezāmies gaitenī.

-    Šeit, Oskars sacīja. Viņš pazina Kedogena viesnīcu kā savu kabatu. Pirms kāda laiciņa kabineta vietā bija atradusies Lilijas Langtrijas viesistaba. Istabas durvis bija atvērtas. Mēs iegājām nepieklauvējuši. Istabas vidū stāvēja Deivids Makmurtrijs, Edvards Herons-Elens un Konstance Vailda. Pie galda gluži pelēkā ģīmī sēdēja Alfonss Birds, izskatoties pagalam nožēlo

jami. Galda galā uz papīra bija novietots tas, kas palicis pāri no viesnīcas papagaiļa. Nabaga putna spārni bija izplesti uz abām pusēm kā koka zari, bet galva karājās vienā asiņainā ādas strēmelē. Acis bija sastingušas uz mūžu.

Neviens nerunāja. Oskars šķērsoja istabu un piegāja pie galda. Viņš noliecās pār galdu un, man par lielu izbrīnu, pieskārās putna līķim. Viņš neatrāva roku.

-    Nabaga putns ir auksts kā akmens, viņš teica.

-    Vai tam ir kāda nozīme? Herons-Elens jautāja.

-    Ir gan, Oskars apliecināja. Pilnīgi noteikti.

-   Tas ir briesmīgi, nočukstēja Konstance, pieejot pie vīra un piekļaujoties viņam.

Oskars viņai uzsmaidīja un vaicāja: Kad jūs ieradāties?

-    Pirms pāris minūtēm.

-    Apmēram pirms piecām, piebilda Herons-Elens. Kā jau tu zini, mēs ar Konstanci paēdām pusdienas, un viņa ielūdza mani paskatīties Birda kunga burvju trikus. Mēs ieradāmies viesnīcā trijos.

-Tikšanās bija nolikta trijos, tāpēc mēs visi atnācām vienlaikus, Makmurtrijs nosēca.

-    Un atradām šo! izsaucās Alfonss Birds, aizklājot seju ar trīcošajām rokām.

-    Vai jūs visi nācāt no ielas? Oskars jautāja. Visi trīs stāvošie pamāja.

-    Es biju augšstāvā, — izdvesa Birds. — Kad pulkstenis nosita trīs, es nokāpu vestibilā un ieraudzīju tās šausmas — asinis un spalvas visapkārt, papagaiļa līķis…

-    Kur bija šveicars?

-    Abi šveicari bija otrajā stāvā, lai palīdzētu nonest amerikāņu čemodānus. Šajā pēcpusdienā no viesnīcas izrakstās pulciņš Jaunanglijas dāmu…

-    Varbūt kāda no viņām ko manīja?

-     Nezinu gan, — Birds novilka. — Šaubos. Es bez desmit trijos izgāju cauri priekšnamam, un tas bija gluži tukšs. Atgriezos

pēc desmit minūtēm un atradu… Viņš novērsās un paslēpa seju rokās.

— Mēs ieradāmies, lai priecātos par burvju trikiem, bet mūs sagaidīja īstas šausmas, Oskars sacīja. Mums nevajadzētu traucēt Birda kungu bēdās, labāk norunāsim tikšanos citu dienu. Viņš palūkojās uz Konstanci un Edvardu un mierinoši pasmaidīja. Es palūkošos, vai gaiss ir tīrs, Oskars teica un izgāja gaitenī.

Mēs gaidījām pilnīgā klusumā. Makmurtrijs stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis, lūkodamies uz galdu. Herons-Elens bija pievirzījies tuvāk Konstancei un saņēmis viņas roku. Pēc minūtes Oskars bija atpakaļ. — Tavs apbrīnas vērtais personāls jau visu sakopis, Bird, viņš ziņoja. Es redzu, ka tev uz galda stāv blašķe, domājams, ar kādu stiprāku dzērienu. Iesaku tev nobaudīt kādu malku. Tu esi pārcietis šoku tāpat kā mēs visi. Viņš pamāja Deividam Makmurtrijam. Atvainojiet, mēs tagad iesim. Konstance ielika roku viņam elkonī, un mēs ar Edvardu pagriezāmies uz iešanu. Kad nokļuvām līdz durvīm, mans draugs pagriezās un vēlreiz palūkojās uz mirušo putnu.

-    Nabaga Kapteinis Flints, viņš noteica.

Kad mēs jau gatavojāmies atstāt kabinetu, Deivids Makmurtrijs uzsauca: Vailda kungs, kā jūs domājat vai par šo gadījumu vajadzētu ziņot policijai?

Birds sarāvās. — Nē! Tas nenāktu par labu biznesam!

— Piekrītu, — Oskars teica. — Nav nekādas vajadzības ziņot… ko gan policija te vairs var līdzēt?

Kad mēs bijām izgājuši uz ielas un nokļuvuši pāris jardu tālāk uz Sloana skvēra pusi, Oskars aplika roku Konstancei ap pleciem un teica: Man nudien žēl, dārgā, ka tev tas bija jāredz. Piedod!

—Tas bija briesmīgi, vai ne? — Konstance nodrebinājās.

-     Kurš gan varētu ko tādu izdarīt? Un kāpēc?

-     Izprast nežēlību ir tikpat neiespējami kā izprast mīlestību, Oskars teica, apstājoties un noskūpstot sievu uz pieres.

-    Cik ir pulkstenis, Robert?

Es paskatījos. Pusčetri.

Oskars pievērsās Heronam-Elenam. Edvard, vai tu varētu man izdarīt pakalpojumu? Vai tu pavadīsi manu sievu atpakaļ uz Tita ielu un pasēdēsi kopā ar viņu? Lai Raiena kundze jūs uzcienā ar siltu tēju un apetītlīgām apaļmaizītēm!

-    Ir pārāk karsts, lai ēstu tikko ceptas maizītes, Oskar, Konstance iebilda.

-    Aliterācijai nav sezonālo ierobežojumu, mīļā.

Konstance iesmējās, bet Herons-Elens izslējās un sasita

papēžus kā īsts džentlmenis, sakot: Es labprāt pavadīšu Vailda kundzi mājās un būšu pagodināts, ja viņa kopā ar mani padzers tēju. Apsolu, ka mēs pat nepieminēsim šīsdienas nepatīkamo starpgadījumu.

-    Lieliski! Oskars izsaucās. Paldies tev! Viņš palūkojās uz sievu un vēlreiz noskūpstīja viņu uz pieres. Uz tikšanos, Konstance! Es tevi nododu labās rokās. Centīšos šovakar būt mājās laikus.

Mēs klusējot stāvējām un noskatījāmies, kā Konstance un Herons-Elens aiziet. Man likās, ka viņi varētu pagriezties un pamāt, tomēr tā nenotika. Redzēju, kā Herons-Elens piedāvā Konstancei elkoni, un, kad viņa ielika tajā roku, es sajutu pēkšņu greizsirdību. Kad viņi vairs nevarēja mūs dzirdēt, es vērsos pie Oskara: Vai tad tev šo pēcpusdienu nevajadzēja pavadīt kopā ar sievu?

-    Vai tu domā, ka Heronam-Elenam nevar uzticēties? Oskars atbildēja ar pretjautājumu. Viņš taču ir advokāts! Jā, tas ir sliktākais, ko par viņu var teikt. Turklāt viņš ir izskatīgs.

-    Ne jau to es gribēju teikt, Oskar, es nepacietīgi atteicu, dusmodamies uz sevi, ka esmu sācis draugu mācīt.

-     Ko tad tu gribēji teikt?

-    Tu taču neesi pateicis Konstancei par to svētdienas spēli?

-     Protams, ne.

-    Viņa nezina, ka ir potenciālais upuris…

-Viņai var draudēt briesmas, Oskar! Tava sieva ir upuru sarakstā, taču tu nevis paliec pie viņas, bet ej uz teātri ar lordu Alfrēdu Duglasu!

-Tev nav man jāatgādina par sarakstu, Robert! Man tas ir. — Viņš pēkšņi izvilka no kabatas papīra strēmeli un pavicināja gaisā. Es to sarakstu ļoti labi pārzinu, un Konstances vārds tur ir pēdējais aiz mana, Laika Veča un Erota vārda. Nedomā par to, Robert! Tā bija tikai spēle.

-    Vai tiešām? es asi jautāju. Pirmajās trijās dienās pēc spēles jau nogalināti pirmie trīs upuri! Tikai spēle?

-    Un kurš ir nākamais?

-    Man šķiet, ka Šerloks Holmss.

-Tā arī ir, Oskars teica, pārraugot sarakstu. Tobrīd no viesnīcas izskrēja izsūtāmais zēns. Oskars viņam pagāja pretī.

-     Kā tad ir, Net? Kāda ir atbilde?

-    Atbilde ir “jā”, Vailda kungs! Nekādu šaubu.

-    Lieliski, Oskars sacīja. Paldies. Viņš iedeva zēnam sešpensu monētu. Iztērē to uzreiz, Net! Tev taču nav citas izvēles! Zēns iesmējās un, ielicis naudu kabatā, steidzās atpakaļ uz viesnīcu.

>

Oskars pagriezās un smaidot mani uzlūkoja. — Ideāli, — viņš teica. Rīt atbrauks Konans Doils. Viņš pieņēmis manu uzaicinājumu uz brokastīm Langema viesnīcā pulksten astoņos. Tiksimies tur pieņemot, ka viņu šonakt nenogalinās.

Nē,

“OSKARA SPĒLE”

“Slepkavības upuri” tādā secībā, kādā tie tika izvilkti no somiņas Sokrātā kluba vakariņu laikā svētdien, 1892. gada 1. maijā

1.   Elizabete Skota-Riversa

2.   Lords Abergordons

3.    Kapteinis Flints, Kcdogena viesnīcas papagailis

4.   Šerloks Holmss

5.   Bredfords Pīrss

6.    Deivids Makmurtrijs

7.    Deivids Makmurtrijs

8.    Deivids Makmurtrijs

9.   Deivids Makmurtrijs

10. Laika Vecis

11.    Erots

12.    Tukša lapiņa

13.    Oskars Vailds

14. Oskara Vailda kundze /

Tovakar es vakariņoju viens pats savā istabā Govera ielā. Tolaik es bieži ēdu viens — parasti savā istabā, un manas vakariņas bija sviestmaizes ar sieru, desu un tomātu. Dažkārt es devos uz krodziņu Mermaid Čenīsa ielā un iebaudīju īpašo ēdienu jēra gaļas kotletes ar sīpolu mērci.

Oskars ļoti reti ēda vienatnē. Tajā otrdienā viņi ar lordu Alfrēdu Duglasu bija atteikušies no teātra apmeklējuma un pēc vakariņām restorānā “Florence” Ruperta ielā iegriezās Cafй Royal, lai izdzertu pudeli šampanieša.

-    Mēs pat neiedzērām glāzīti pirms gulētiešanas, Robert! Oskars sauca, ieraudzījis mani nākamajā rītā. Es ierados Langema viesnīcā tieši deviņos un atradu draugu sēžam pie apaļa galda, kas klāts trim personām, vienā no viesnīcas Palmu dārza tumšākajiem stūriem. Viņš māja, lai pievienojos viņam, un, pat nesasveicinājies, turpināja: Es izdarīju visu, kā tu liki, Robert, kļuvu par pašdisciplīnas un pienākuma apziņas upuri. Es pretojos visiem Bozija kārdinājumiem. Viņš piedāvāja iedzert viskiju “Albemarlē”. Viņš ieteica apēst saldējumu “Savojā” un pat gāja tik tālu, ka piedāvāja izmaksāt portera glāzi Empire restorānā Lesteras skvērā. Taču es biju nelokāms. “Atkāpies, Duglas!” es uzsaucu. “Es dodos mājās!” Un ierados Tita ielā pusdesmitos.

-    Priecājos to dzirdēt!

-     Kad tu uzzināsi, ko es tur atradu, tad tu vis nepriecāsies.

-    Ak Dievs! mani pēkšņi pārņēma šausmīga priekšnojauta. Ko tad? Stāsti man!

-    Edvardu Heronu-Elenu.

-    Ar Konstanci? Tas nu gan ir nekauņa!

Oskars pamāja. Tev taisnība, Robert. Iedomājies, tas cilvēks joprojām runāja par sparģeļiem! Oskars atlaidās krēslā un izplūda smieklos, sajūsmā uzsitot pa galdu. — Es mums pasūtīju ceptas olas un aknu plācenīšus. Dzērieni jau ir atnesti. *

-    Ko tu izdarīji ar Heronu-Elenu? es nikni jautāju, kamēr Oskars man ielēja tēju.

-    Izmetu ārā pa durvīm… pēc tam kad biju pateicis paldies par laiku, ko viņš veltījis manai sievai. Edvards dievina Konstanci.

-    Es zinu, norūcu, tieši tāpēc es viņam neuzticos.

-    Bet vajadzētu, Robert! Es viņam uzticos. Mēs abi mīlam Konstanci. Es zinu, ka viņa kopā ar Edvardu Heronu-Elenu ir drošībā. Viņš manu sievu mīl un nekavēsies riskēt ar dzīvību viņas dēļ.

-    Par to es nebiju iedomājies… Tomēr, es pieklusināju balsi, — es nespēju viņam līdz galam uzticēties. Tas vīrs taču pats ir atzinies, ka aizraujas ar pornogrāfiju, vai ne?

Oskars pasmīnēja un samaisīja tēju. Ja mēs gribam palūkoties uz šī vārda grieķisko izcelsmi, mans draugs atteica tikpat klusi kā es, pornogrāfija ir prostitūtu zīmēšana vai aprakstīšana. Herona-Elena intereses ir daudz plašākas, tās aptver abus dzimumus un dažādus dzīvniekus. Jo neparastāka kāda kaislība, jo vairāk tā aizrauj mūsu Edvardu. Esmu pārliecināts, ka ar Konstanci viņš to neapspriež, bet tovakar viņš mani iepazīstināja ar jaunu terminu, kura nozīmi tu noteikti vari uzminēt, “nekrofilija”.

-    Ak Dievs!

-    Tieši tāpat reaģēja ari Konans Doils, Oskars skaļi sacīja, ar smaidu sagaidot maizes šķīvja parādīšanos uz mūsu galda.

-    Kur ir Konans Doils? es jautāju. Vai viņš patiešām ieradīsies?

-    Vismaz tā Nets mums teica.

-    Nets?

-    Izsūtāmais no Kedogena viesnīcas tu taču atceries, vai ne? Viņš mums atnesa ziņu no Artura. Tieši tāpēc mēs esam te.

-    Ak tā, es novilku.

Oskars nolūkojās uz mani, uzraucis uzaci. — Vakar pēcpusdienā, kad es sapratu, ka Kapteinis Flints ir trešais no mūsu “upuriem”, kas kopš svētdienas atrasts miris, un ka Šerloks Holmss ir nākamais sarakstā, man ienāca prātā, ka piesardzības dēļ nenāktu par sliktu satikt Arturu un pārrunāt ar viņu šo situāciju, īsi pirms mēs devāmies prom no Kedogena viesnīcas, es atradu Netu un palūdzu nodot manu ziņojumu Arturam. Kad mēs jau bijām uz ielas, mūs panāca Nets un atnesa atbildi no doktora.

-    Vai tad Arturs tobrīd bija viesnīcā?

-    Nē. Arturs bija Dienvidnorvudā.

Es kādu bridi domāju. Nespēju to saprast, Oskar. Ja Arturs bija Dienvidnorvudā, bet izsūtāmais zēns Kedogena viesnīcā, kā gan viņi sazinājās?

-    Pa telefonu! mans draugs triumfējoši izsaucās.

Tas nu gan bija neparasti. Vai tad Konanam Doilam Dienvidnorvudā ir telefons?

-Tieši Dienvidnorvudā ir tā vieta, kur telefons ir visvairāk nepieciešams, Robert, Oskars atteica. Viņš paņēma nazi un uzsmērēja uz grauzdiņa sviestu. Arturs ir ierīkojis telefonu, jo viņš ir mediķis un viņam ir šādas tādas priekšrocības. Bet krietnais doktors apgalvo, ka drīz vien mēs visā Lielbritānijā būšot savienoti šajā telefonu tīklā. Telefons mainīs gan sarunas mākslu, gan uztveres stilu. Es arī domāju, ka nebūtu slikti ierīkot telefonu Tita ielā.

-    Vai tu proti rīkoties ar telefonu, Oskar?

-Vēl ne, bet man ir bērni, Robert… gan jau viņi man iemācīs.

Es iesmējos un palūkojos apkārt. No vienas puses mums tuvojās viesmīlis ar ceptām olām un aknu plācenīšiem, bet no otras Konans Doils, kas izskatījās nedaudz nošļakstīts un uztraukts.

-    Mani pārsteidza lietusgāze, viņš purpināja.

-Turklāt tu tikko saprati, ka esi atstājis lietussargu karietē,

kas tevi atveda šurp, Oskars teica.

Konans Doils apstājās kā zemē iemiets un palūkojās uz Oskaru. Kā gan tu to zināji? viņš jautāja.

Oskars pasmaidīja. Es redzēju, kā tu ienāc pa durvīm, izskatoties slapjš, bet diezgan mierīgs. Tad pēkšņi tava seja apmācās un tu strauji palūkojies apkārt. Ko tu biji aizmirsis? Varbūt cepuri… tomēr tavi mati bija sausi, bet pleci mazliet slapji. Tātad tas bija tavs iecienītākais lietussargs ar melnkoka rokturi…

-    Vēl ir pārāk agrs, lai es spētu sekot tavam domu gājienam, Oskar! Paskaidro, kā tu to zināji! Vai tu iepriekš biji mani redzējis ar šo lietussargu?

-    Nē, Oskars attrauca, bet, ja tu pagrieztos, Artur, un palūkotos sev aiz muguras, tad redzētu, ka pie reģistratūras galdiņa stāv kāds Londonas ormanis ar lietussargu rokā un šis lietussargs izskatās tieši tāds, kā es aprakstīju…

Konana Doila seja noskaidrojās. Es dzeršu tēju un iekodīšu kādu maizīti, viņš uzsauca, pagriežoties un dodoties pēc sava lietussarga. Mēs noskatījāmies, kā mūsu draugs paspiež roku ormanim un iedod viņam dzeramnaudu.

-    Arturs noteikti saka tam vīram, ka viņš ir zemes sāls un krietnākais cilvēks pasaulē, — Oskars komentēja. — Arturs Konans Doils ir pieklājīgākais cilvēks Anglijā.

Kad doktors atgriezās pie galda, viņš sajūsmā staroja. Tādi cilvēki ir zemes sāls, viņš teica.

-     Kur tad tu liki lietussargu? es jautāju.

-    Atstāju garderobē, turpat, kur cepuri. Maitre d’ boteP apsolīja tos pieskatīt… viņam taču var uzticēties, vai ne?

-Var gan, Oskars apstiprināja. Franko agrāk dzīvoja pie Komo ezera.

-    Lieliski, Doils izsaucās, nopētot brokastu galdu un pastiepjot roku pēc marmelādes.

Oskars pieliecās man tuvāk un paskaidroja: Arturs ar sievu pirms diviem gadiem pavadīja vienu no saviem jaukākajiem atvaļinājumiem pie Komo ezera.

Doils nokoda grauzdiņu un pilnu muti sacīja: Oskar, tu esi apbrīnojams! Tev nekas nepaslīd garām neievērots!

-To nu gan es nezinu, Oskars teica, izņemot no etvijas nākamo cigareti, bet es vismaz pamanīju, ka nabaga papagaiļa ķermenis bija gluži auksts.

-    Ak jā, Doils teica, noslaukot marmelādi no ūsām,

-     ķersimies pie lietas! Man nudien žēl, ka tā noticis ar papagaili. Cikos viņu atrada?

-    Trijos, es teicu.

-     Bet tas bija miris jau pirms kāda laika, Oskars precizēja.

-     Vismaz pirms stundas. Spalvas nebija izkritušas lidojumā. Papagailis bija nogalināts un noplūkts, un spalvas izkaisītas pa visu priekšnamu.

-     Dīvaini, Konans Doils novilka.

-    Nežēlīgi, Oskars sacīja. Un grīda bija nosmērēta ar asinīm.

-    Kādā noteiktā rakstā? — Konans Doils interesējās.

-    Nē, to es pārbaudīju, Oskars atteica. Likās, ka tas darīt steigā. Kas gan darītu ko tādu?

-Tas, kurš citu pēc cita nogalina mūsu sarakstā minētos upurus, es drūmi teicu.

1 Galvenais oficiants.

-    Varbūt… Oskars novilka, dziļi ieelpojot cigaretes dūmus un lūkojoties palmu lapās mums virs galvas.

Konans Doils pašūpoja galvu un uzsmērēja vēl vienu maizīti. — Gilmūrs taču ziņoja, ka Elizabetes Skotas-Riversas nāve bija negadījums, vai ne?

-Jā, Oskars piekrita, un lords Abergordons, mūsu otrais “upuris”, bija pavecs kungs, kas neizturējās pret savu ķermeni kā pret templi un nomira miegā.

-Tātad, Konans Doils sacīja, vēlreiz noslaukot ūsas un noliekot klēpī servjeti. Mums ir divi nāves gadījumi, ko var viegli izskaidrot, un viena nežēlīga slepkavība… kas tālāk?

-    Nākamais mūsu sarakstā, Oskars teica, izvelkot lapu no kabatas, ir Šerloks Holmss.

-     Kurš gan vēlētos nogalināt Šerloku Holmsu?! — es izsaucos.

-    Es, piemēram, — Konans Doils teica, atlaižoties krēslā un sakrustojot rokas uz krūtīm, turklāt pavisam drīz.

Oskars teju palēcās. Ko tu saki, Artur?

-    Es plānoju pats piebeigt Šerloku Holmsu.

-    Tātad tu biji tas, kurš uzrakstīja šo vārdu svētdienas spēlē?

Doils smējās. — Nē. Es nemaz netaisījos piedalīties tavā

spēlē, Oskar! Tomēr es atzīstos cienījamā detektīva dienas ir skaitītas…

-     Bet tu taču pats Holmsu radīji, Artur! Oskars iebilda.

-    Tāpēc es varu arī viņu nobeigt. Man ir tik daudz kā cita, par ko rakstīt, romāni, piedzīvojumu stāsti, mistērijas par pagātni un nākotni. Man vēl jāsaraksta dzejoļu krājumi un lugas. Es gribu uzrakstīt lugu Henrijam Ērvingam. Negribu, lai pēc simts gadiem mani atceras tikai kā Šerloka Holmsa radītāju. Es plānoju dižo detektīvu kādā no nākamajām grāmatām nogalināt. Turklāt to es sapratu tieši svētdienas naktī.

Mēs ar Oskaru nenolaidām acis no Konana Doila. Es nekad nebūtu iedomājies, ka mūsu skotu draugā mīt tādas kaislības!

Pirms svētdienas vakariņām, tavas spēles iedvesmots, viens no viesiem man jautāja, kur un kā varētu paveikt perfektu slepkavību. Šādu jautājumu esmu jau vairākas reizes dzirdējis, tāpēc atbilde man bija gatava. “Pie Baltajām klintīm Duvrā vai Bīči zemesragā,” es teicu, “vai arī uz kādas citas klints, kur slepkava un viņa upuris divatā devušies pastaigāties. Viss, kas slepkavam jāizdara, ir jāsagaida īstais brīdis. Kad viņš ir pārliecināts, ka tuvumā neviena cita nav, slepkava vienkārši pārgrūž upuri pār klints malu. Tas ir vienkāršs, ātrs un tīrs darbiņš, un tam ir vairākas priekšrocības nekādu liecinieku vai slepkavības ieroča, turklāt viss izskatās pēc nelaimes gadījuma.”

Konans Doils nebija no tiem, kas alkst būt uzmanības centrā, bet es varēju redzēt, ka viņš izbauda šo mirkli. Oskars bija uzmanīgs klausītājs. Viņš nopūta tabakas plēksnīti no apakšlūpas.

—Tev padodas stāstīt, doktor Doil, viņš teica. Turpini!

— Svērdienas vakarā, — Doils smaidot turpināja, šī saruna piesaistīja arī tava drauga Bozija brāļa lorda Dramlanriga uzmanību. “Ja kāds nokrīt no klints Duvrā, tas neizskatās pēc negadījuma,” viņš teica. “Varbūt pēc pašnāvības, bet ne jau pēc nelaimes gadījuma! Ja gribat ideālu negadījumu, jums jādodas uz Šveici.”

-Ak tā… Dramlanrigs jums noteikti pastāstīja par savu tēvoci.

—Jā, par to, kura vārdā viņš nosaukts, — par Frānsisu. Viņš ticis nogalināts Šveices Alpos. Tēvocis turp bija devies kopā ar draugiem, pēc Dramlanriga vārdiem, ar kaislīgiem kalnos kāpējiem. Viņi bija veiksmīgi nokļuvuši līdz virsotnei, kaut kur starp Cermati un Reihenbahas ūdenskritumiem, un kāpa lejup, kad notika nelaime. Diena bija ideāla kalnos kāpšanai — skaidra un silta, nesniga. Neviens īsti nevarēja pateikt, kas noticis. Vienā mirklī Frānsiss Duglass bija sveiks un vesels, nākamajā — pazudis uz mūžu. Viņš iekrita dziļā aizā un nekad vairs netika redzēts.

-    Un viņa ķermeni tā arī neatrada? es jautāju.

-     Nē. Viņa vecākais brālis, Kvīnsberijas marķīzs, ieradās no Anglijas, lai vadītu izmeklēšanu. Tika atrasti tikai nelaimīgā cimdi, josta un viens zābaks, tas arī viss.

-    Kad tas notika?

-Apmēram pirms divdesmit pieciem gadiem, Oskars attrauca.

-Tātad, Konans Doils sacīja, pastiepjoties pēc tējas krūzes, — Serloka Holmsa liktenis ir izlemts. Kad pienāks laiks, es aizvedīšu viņu uz Šveici un iegrūdīšu aizā Alpos. Holmss pēdējo reizi paklanīsies saviem pielūdzējiem un pazudīs uz mūžu.

-     Un kā ar viņa cimdiem, jostu un zābakiem? es smīnot jautāju.

Konans Doils grauza nākamo maizīti. Par to es padomāšu.

Oskars aizdedzināja nākamo cigareti un pamāja viesmīlim, lai atnes vēl tēju un kafiju. Tātad, Artur, tas nebiji tu, kas ierakstīja upuru sarakstā Šerloka Holmsa vārdu?

-    Tas nebiju es.

-    Kurš tad?

-Ja nu jums jāzina, tad tas bija mans viesis, jaunais Villijs Hornungs.

-    Ko?! — izsaucās Oskars. — Pieklājīgais Villijs Hornungs? Vai tu esi pārliecināts?

-    Viņš pats atzinās, nosarcis kā biete. Zēns nerimās atvainoties. Viņš sacīja, ka esot pārlieku greizsirdīgs uz manu detektīvu.

-    Greizsirdība ir dvēseles čūla, — sacīja Oskars, vērojot, kā cigaretes dūmi paceļas un pazūd palmu lapās. Tā saka Sokrāts.

-    Lai nu paliek Sokrāts, Arturs jautri atteica, bet es teicu Villijam kurš, starp citu, ir topošais rakstnieks -, ka

labākā atriebība Šerlokam Holmsam būtu tad, ja viņš radītu tādu noziedznieku, kas spētu detektīvu uzveikt. Man šķiet, ka viņš uzķērās.

>            *

— Uzķērās… — Oskars novilka. Varbūt tieši tā aizgāja bojā nabaga papagailis?

Parādījās jauna paplāte ar tēju un kafiju. Brokastu šķīvji tika aizvākti, Oskara pelnu trauks iztīrīts un mums priekšā novietotas tīras krūzes. Oskars nolika uz galda sarakstu ar upuru vārdiem un no cigarešu etvijas izvilka zīmuli. Tātad, viņš teica, izdarot piezīmes uz lapiņas, mēs zinām, ka Elizabetes jaunkundzi par upuri izvēlējās mācītājs Džordžs Dobnijs, jo viņš pats atzinās. Mēs zinām arī to, ka Bozijs vēlēja nāvi Kapteinim Flintam, jo arī mans jaunais draugs pats izpļāpājās. Bozijs mums pavēstīja arī to, ka viņa brālis Frānsiss upuru sarakstā ierakstīja lorda Abergordona vārdu, lai gan neesam to dzirdējuši no paša lorda Dramlanriga lūpām. Un tagad tu, Artur, mums stāsti, ka Villijs Hornungs spēlē izvēlējās Šerloku Fļolmsu.

Oskars pie pirmajiem četriem vārdiem pievilka krustiņus.

— Mums tagad svarīgāk ir noskaidrot, kas par savu upuri izvēlējās Deividu Makmurtriju, Konans Doils sacīja, paņemot lapiņu rokā. Četri cilvēki vēlējās viņa nāvi… četri!

Mana rīkle bija izkaltusi. Es biju viens no viņiem, nosarcis atzinos.

— Tu? — pārjautāja Konans Doils, noliekot tējas krūzi uz galda.

—  Kāpēc, Robert? Oskars jautāja, raugoties manī platām acīm. Tu teici, ka esi saticis to vīrieti tikai vienreiz mūžā. Kāpēc tev vajadzēja izvēlēties Deividu Makmurtriju par slepkavības upuri?

-Tā taču bija tikai spēle, Oskar, es lūdzoši sacīju, tu pats tā teici…

-Jā, un tomēr… kāpēc tieši viņu?

-     Man bija savi iemesli.

-    Kādi? Oskars nelikās mierā, pieliecoties man tuvāk un nodzēšot pēdējo cigareti.

-    Es negribu teikt, Oskar, atrunājos. Nudien…

-    Pasaki taču! arī Konans Doils uzstāja.

-    Ar jūsu atļauju, es labāk paturētu to pie sevis.

-    Mēs neatļaujam, Oskars atteica. Viņš ieskatījās man acīs un silti uzsmaidīja. Mēs taču esam draugi, Robert! Tu vari mums uzticēties!

-    Labi, sacīju, tomēr vēl īsu brīdi vilcinājos. Lai notiek… es izvēlējos Makmurtriju par savu upuri, jo… jo viņš pateica kaut ko nepiedodamu.

-    Kaut ko nepiedodamu! — atkārtoja Oskars. — Kad? Kur? Kam?

-   Todien, kad mēs satikāmies Tita ielā. Viņi ar Birdu bija ieradušies pie Konstances, lai apskatītu istabu, kur tiks rīkota izrāde. Es arī tur biju. Un tad viņš to pateica.

-Ko?

-     Kaut ko personisku un aizskarošu. Tas nebija piedodams.

-    Viņš apvainoja tevi?

-    Nē, ne jau mani.

-    Tad varbūt mani? Oskars jautāja. Vai atkal kāds centās aptraipīt manu reputāciju?

-    Nē, Oskar, runa nebija par tevi. — Es vilcinājos. Abi draugi uz mani nogaidoši skatījās. Beidzot es sacīju: — Tas bija par Konstanci… vai, pareizāk sakot, viņas tēvu.

-    Ak tā, Oskars novilka. Nelaiķi Horāciju Loidu.

-    Tu runā mīklās, Robert, Konans Doils pārmetoši sacīja. Es vairs neko nesaprotu. Vienkārši pastāsti, kas todien notika.

-    Dari, kā doktors lūdza, Robert! Oskars sacīja, lūkojoties uz salveti.

-    Tas notika, neilgi pirms abi vīri devās prom. Birds stāvēja priekšnamā kopā ar Konstanci, bet mēs ar Makmurtriju joprojām bijām viesistabā. Es teicu, ka pavadīšu viņu līdz parādes durvīm, un Makmurtrijs atbildēja, ka ir ļoti iepriecināts par iespēju tikties ar Vailda kundzi. Es pamāju. Tad viņš jautāja, cik sen es pazīstu Vaildus. Es teicu, ka diezgan sen. “Vailda kungs ir ievērojams vīrs,” Deivds Makmurtrijs sacīja. Es piekritu un vedināju viņu uz izeju. Man nepatika šī vīra familiaritāte. Bet viņš nemaz negrasījās man sekot, tikai stāvēja un lūkojās manī ar smīnu sejā. “Arī Vailda kundze ir ļoti jauka, īpaši ņemot vērā visus apstākļus,” viņš teica. Es nikni jautāju, ko gan viņš ar to gribējis teikt. “Ņemot vērā to, kas bija viņas tēvs,” Makmurtrijs tad piebilda. “Loida kungs bija ievērojams cilvēks,” es sacīju. “Tā varētu teikt,” bokseris attrauca. “Viņam patika virināt mēteli Tempļa dārzos. Vai bijāt par to dzirdējis?”

Konans Doils neticīgi pašūpoja galvu.

-              Man gribējās par šiem vārdiem viņu piekaut, sacīju.

-     Bet es tikai pavēlēju šim maģisko triku meistaram pazust no mājas. Kad es viņu atkal ieraudzīju svētdien un tu ierosināji šo spēli, es ne mirkli nevilcinājos uzrakstīt viņa vārdu. Tas vīrs ir neslavas cēlējs.

-    Makmurtrija kungs varbūt nav īsts džentlmenis, Oskars klusi teica, bet neslavas cēlējs viņš nav. Tas, ko viņš teica, ir patiesība.

-    Es tev neticu!

-    Lai nu tā būtu… Oskars novilka un atkal paņēma upuru sarakstu, lai salocītu un ieliktu kabatā. Nabaga Horācijs Loids… mums visiem ir savi noslēpumi.

Konans Doils palūkojās apkārt. Vai Konstance zina? viņš klusi jautāja.

-    Nē, mēs sadzirdējām Oskara atbildi no cigarešu dūmu mākoņa, kas bija ietinis mūsu draugu, vismaz man šķiet, ka ne. Viņa tolaik bija tikai bērns. Konstance zina, ka viņas vecāku laulība nebija īpaši laimīga, bet tēva mazā aizraušanās viņai līdz šim palikusi noslēpums. Oskars mums uzsmaidīja un iedzēra malku kafijas.

-     Un par Loida kunga sānsoļiem nav nekādu šaubu?

-    Diemžēl ne, Oskars atteica, noliekot kafijas krūzīti uz galda un pasniedzoties pēc pelnu trauka. Tas bija liels skandāls. Horācijs Loids, karalienes padomnieks no Tiesas nama, tika pieķerts nepiedienīgā uzvedībā. Galvenais, kas visus satrieca, bija Loida kunga pārdrošība. Viņš gaišā dienas laikā pastaigājās pa Tempļa dārziem ar atpogātām biksēm, izrādot jaunām sievietēm savu locekli…

-    Cik savādi, nomurmināja Doils.

-    Patiešām, Oskars piekrita. Runāja, ka daba viņu dāsni apveltījusi…

Arturam tas nešķita uzjautrinoši. Brīnos, ka viņu nearestēja!

-    Agri vai vēlu tas būtu noticis. Tomēr kāds Loida kunga draugs, Augstākās tiesas tiesnesis, pabrīdināja Horāciju, ar ko tas viss var beigties. Nabaga Loids… drīz pēc tam viņš nomira.

-     No kauna? gribēja zināt Konans Doils.

Oskars pasmīnēja. Var gadīties, Artur. Kas zina. Miršanas apliecībā bija ierakstīts plaušu karsonis… viņam tolaik bija tikai četrdesmit seši pārāk jauns, lai mirtu…

Konans Doils nopūtās un atstūma tējas krūzīti. Kas gan liek saprātīgam vīrietim tā uzvesties? viņš noņurdēja. Turklāt viņš bija precējies! Un karalienes padomnieks… padomājiet, kāds risks!

-    Man šķiet, Loida kungs uzskatīja, ka tieši risks ir pats patīkamākais.

Mēs klusējām. Pēc brīža Oskaram pie pleca parādījās garš stāvs melnā uzvalkā, turot rokā aploksni. Ak tā, maksa par brokastīm… zināt, man šobrīd nav skaidras naudas, vai varat to pieskaitīt manam rēķinam?

-     Diemžēl ne, ser.

-     Kāpēc ne? Oskars izsaucās.

-    Ļauj, es samaksāšu, pieteicās Konans Doils, pastiepjot roku pēc maka.

-    Nē, Artur, nekādā gadījumā! Tu esi mans viesis! Esmu pārliecināts, ka man te nav parādu… Viesmīl, lūdzu, pieskaitiet šo manam rēķinam!

-Tas nu nekādi nav izdarāms, ser… jo, redziet, šis nemaz nav jūsu rēķins un es neesmu viesmīlis.

-     Ko? Oskars iebrēcās un palūkojās blakusstāvētājā.

-     Volt! viņš izsaucās. Mēs visi pirmo reizi paskatījāmies uz stāvu melnajā apģērbā. Tas tiešām bija Volters Sikerts.

-    Viesmīļus neviens neievēro, Volters ar smaidu teica.

-     Es zinu, jo pats reiz esmu bijis viens no viņiem. Tāds nu ir apkalpojošā personāla liktenis. Neviens viņiem neskatās acīs. Tas ir viens no nerakstītajiem likumiem. Visos detektīvos, kur sulainis pastrādājis kādu noziegumu, neviens nevar atcerēties,

kā viņš izskatās.

-    Ko tu te dari, Volt? Oskars jautāja, lūkojoties apkārt pēc īstā viesmīļa. Restorāns izskatījās gluži pamests. Paņem

krēslu! Cik pulkstenis? Varbūt mēs varētu iedzert kādu priekšpusdienas dzērienu?

Sikerts pievilka tuvāk krēslu un apsēdās uz tā ačgārni, gluži kā tāds huzārs. (Smieklīgās ūsas tiešām lika viņam izskatīties pēc operetes varoņa.) Es pakavēšos brītiņu, bet ne ilgi. Man šodien jādodas uz Istbornu.

-    Uz Istbornu? Oskars izsaucās. Uz piejūras kūrortu? Tev noteikti vajag iedzert.

Pie mums pienāca viesmīlis. Oskars viņu rūpīgi nopētīja.

-     Kāds ir jūsu vārds, jaunais cilvēk?

-    Daino, — viesmīlis atteica.

-    Daino, Oskars noteica, mans draugs tikko paziņoja, ka viņš dodas uz Istbornu. Manuprāt, te būs vajadzīgs kas īpašs. Vai jums ir 1884. gada Scharzbofbergeri

-Tūlīt, ser, puisis teica. Un četras glāzes? Oskars piekrītoši pamāja. Viesmīlis pasmaidīja un pazuda.

Konans Doils sakārtoja vesti un sacīja: Baidos, ka es ilgi nevarēšu uzkavēties…

-    Paliec vēl mirkli! Oskars lūdza. — Vismaz tik ilgi, līdz mēs uzzināsim, kāpēc Volts dodas uz Istbornu!

-    Tieši tāpēc esmu šeit, Sikerts teica, pieliecoties mums tuvāk un pavicinot gaisā aploksni, kuru Oskars bija noturējis par rēķinu. Vēstule pienāca šorīt no Istbornas, un man ienāca prātā, ka vajadzētu jums par to pastāstīt. Es devos uz Tita ielu, un, kad Konstance pateica, ka esat šeit, izlēmu piebiedroties.

-    Turpini! Oskars mudināja. Kas tur rakstīts?

Volters Sikerts atvēra aploksni un izņēma no tās lapu, kas

kricelīgā rokrakstā bija aprakstīta no abām pusēm. Tā ir vēstule no aktiera Bredforda Pīrsa. Jūs taču atceraties, viņš bija mans viesis svētdienas vakarā…

-    Mēs atceramies, Konans Doils teica, uzmanīgi nopētot Sikertu.

-    Viņa vārds bija piektais slepkavības upuru sarakstā, es teicu.

-    Paldies, ka atgādināji, Robert, Oskars pūcīgi sacīja.

-    Man viņš patika, Konans Doils teica.

-    Viņš patīk visiem, Sikerts apliecināja. Lielisks cilvēks!

-    Un ko viņš tev raksta? Oskars jautāja.

-Tā ir pateicības vēstule par vakariņām, tomēr tur rakstīts kas tāds, kas mani uztrauc.

-    Nolasi mums! Konans Doils ierosināja. Protams, ja tev nav iebildumu…

Sikerts nolasīja vēstuli. Pavisam mierīgi, bez jebkādiem aktieriskiem izlēcieniem.

Otrdien, 3. maijā, īstbornā

Miļo Volt,

svētdienas vakars bija ievērojams lielisks ēdiens, izsmalcināti vīni, labi draugi. Paldies par viesmīlību! Paldies, ka atcerējies par mani! Ceru, ka vienmēr paliksim tikpat labi draugi. Es nekad neaizmirsīšu Tevi un Tavu laipnību. Atklāti sakot, es nezinu, ko nākotne man nesīs. Man radusies sajūta, ka mani vajā, un es baidos.

Šonedēļ esmu īstbornā, Devonšīras parka teātrī. Atbrauc un noskaties izrādi, tā notiks trešdienas vakarā. Atved arī Vaildu! Luga ir tik slikta, ka viņu noteikti uzjautrinās. Man bija liels prieks Oskaru atkal satikt. Viņš ir gudrs, aizraujošs un iedvesmojošs. Man patika arī Konans Doils un viņa jaunais, kautrīgais draugs, kā viņu sauca… laikam Hornbīms. Brukfilds bija tikpat atbaidošs kā vienmēr. Man viņš nepatīk, un es viņam neuzticos. Nekad neesmu uzticējies… bet kam gan mūsdienās var ticēt? Protams, Tev, mans senais draugs. Paldies par visu!

Ja Tev atrodas brīvs laiks, atbrauc pie manis! Godīgi sacīt

esmu nobijies.

Vienmēr Jūsu Bredfords Pīrss

Sikerts pasniedza vēstuli un aploksni Konanam Doilam.

-    Uz kuru vilcienu tev jāpaspēj? jautāja Oskars.

-Tas atiet trijos no Viktorijas stacijas, Sikerts atteica.

-    Mēs brauksim kopā ar tevi.

-              Es diemžēl ne, Konans Doils atteica, ceļoties kājās.

—  Man ir zināmi pienākumi. Šopēcpusdien pie manas sievas brauc ārsts un man jābūt mājās. Bet jums ar Robertu gan vajadzētu braukt, Oskar, un, ja Volters atļauj, jums vajadzētu parādīt šo vēstuli inspektoram Gilmūram no Skotlendjarda. Viņš atdeva vēstuli Oskaram.

>

-    Tu domā, ka Pīrsa dzīvība var būt briesmās? es jautāju.

-     Diemžēl jā, Konans Doils atteica. Viņš izskatījās nomākts. Man patika Pīrsa kungs. Doktors ieskatījās pulkstenī. Man tagad jāiet, atvainojiet… Vai tu man ziņosi par notikumu gaitu, Oskar? Paldies par brokastīm! Kungi, bija prieks jūs satikt! — Viņš paklanījās un devās prom.

Oskars viņam uzsauca: Neaizmirsti lietussargu, Artur, un nenonāvē Holmsu tik drīz!

Konans Doils pasmējās un pamāja. Kad viņš devās prom, Arturam garām pagāja Daino, viesmīlis ar vīna pudeli. Rakstnieks apstājās un kaut ko viņam pačukstēja.

-    Ko Doila kungs tev teica, Daino? Oskars jautāja, kad viesmīlis pienāca pie galda un atkorķēja vīna pudeli.

-    Viņš teica, lai es par jums parūpējos.

-    Vai tiešām? Oskars smējās.

-Jā, ser, zēns atteica, profesionāli paostot vīna korķi. Neizskatījās, ka puika būtu vecāks par vīnu, viņam arī bija piecpadsmit vai sešpadsmit gadu.

-    Pastāsti man, Daino, Oskars uzstāja, iedzerot malku vīna un izgaršojot to kā pienākas, ko tieši Doila kungs tev teica? Vai vari atkārtot vina vārdus?

>

-Ja jau jūs jautājat, ser, zēns sacīja, lejot vīnu mums glāzēs, viņš teica: “Tikai vienu pudeli viņiem šodien vēl daudz kas darāms.”

Oskars sajūsmā uzsita pa galdu. Es zināju! Uz Arturu var paļauties! Protams, viņam taisnība! Mums nudien ir daudz darāmā, un es par to priecājos. Arturs zina, ka darbs ir labākās zāles pret bēdām.

-    Vai tad tu mēdz skumt, Oskar? — Sikerts jautāja. — Neizskatās… man nešķiet, ka tu esi melanholiskais tips.

-    Mums visiem ir noslēpumi, Volter, Oskars teica, iztukšojot glāzi un pasniedzot viesmīlim spožu šiliņu. Ir likumi, kam nav izņēmumu. Mans draugs pagriezās un norādīja uz ieeju restorānā. Paskatieties uz tiem abiem!

Tur pie ieejas Lengema viesnīcas Palmu dārzā stāvēja Čārlzs Brukfilds un Brems Stokers. Abiem mugurā bija mēteļi un sejās bailes. Stokeram trīcēja galva, bet Brukfilds nervozi lūkojās apkārt.

-    Tie nu gan izskatās zaglīgi, smējās Volts Sikerts.

-    Brīdinu, ka drīz parādīsies arī dāma, Oskars atteica, pamājot ienācējiem ar salveti.

Viesmīlis no jauna piepildīja mūsu glāzes. Daino, Oskars vērsās pie viņa, lūdzu, uzaicini šos abus kungus mums pievienoties.

Viesmīlis atveda Brukfīldu un Stokeru pie mums.

-     Labrīt, Stokers sveicināja.

-    Mēs nevaram ilgi kavēties, Brukfilds piebilda. Mums ir norunāta tikšanās…

-    Ar kādu dāmu? Oskars smaidot jautāja.

-    Ar aktrisi, Stokers paskaidroja. Brukfīldam ir krīzes situācija. Viņš pazaudēja galvenās lomas tēlotāju. Es palīdzu

viņam atrast citu, tāpēc mums vienpadsmitos jātiekas ar Tilvertas jaunkundzi.

-    Diemžēl viņa kavēsies, Oskars paziņoja. Novelciet mēteļus, kungi, un iedzeriet glāzi vīna kopā ar mums!

-    Vai tu pazīsti Tilvertas jaunkundzi? — jautāja Brukfīlds, joprojām lūkojoties apkārt.

-    Nē, Oskars atteica, bet es pazīstu tādas sievietes kā viņa. Iedzer kopā ar mums šo brīnišķīgo vīnu, Čārlz! Tas palīdzēs nomierināties.

-    Mēs arī neplānojam ilgi palikt, — sarunā iesaistījās Sikerts.

— Mums šodien jādodas uz Istbornu.

-    Uz Istbornu! izsaucās Stokers, atlaižoties krēslā un vērojot, kā Daino piepilda viņa glāzi ar vācu vīnu. Man patīk īstborna! Tai pilsētai ir stils! Viņš pacēla glāzi, it kā gatavotos teikt tostu. Pilsēta gan ir pilnīgi Devonšīras hercoga kontrolē…

-     Hercoga apmeklējums neietilpst mūsu plānos, Oskars sacīja. Mēs dodamies pie Bredforda Pīrsa. Viņš spēlē galveno lomu lugā, ko rāda Devonšīras parka teātrī.

Brukfīlds, kas joprojām nebija apsēdies, atraidīja viesmīļa pasniegto vīna glāzi un palūkojās uz Oskaru. Tu dodies uz Istbornu, lai noskatītos lugu? Tā laikam ir ļoti laba?

-    Gluži pretēji, Oskars atteica, izpūšot dūmu mākoni.

-     Bredfords Pīrss apgalvo, ka luga ir ļoti slikta, īsta izgāšanās. Tieši tāpēc es nedrīkstu to laist garām. Man patīk pārmērības!

-    Tu esi uzjautrinošs, Oskar, Brukfilds klusi sacīja.

-    Lūdzu, pasveicini Pīrsu no manis, — Stokers teica, ar baudu iztukšojot vīna glāzi. Viņš ir jauks cilvēks un labs aktieris… nudien nespēju iedomāties, kas varētu izvēlēties viņu par slepkavības upuri. Bredfordam Pīrsam nav neviena ienaidnieka… es varētu likt dzīvību ķīlā!

-    Un kā ar viņa kreditoriem? jautāja Čārlzs Brukfīlds, sakrustojis rokas uz krūtīm.

-    Neko par tādiem nezinu, Brems Stokers atteica, ļaujot viesmīlim piepildīt glāzi vēlreiz, bet esmu runājis ar augļotājiem, kas aizdevuši viņam naudu, un tie visi par Pīrsu izsakās cildinoši.

-    Laikam jau viņš ar tiem ir labi pazīstams, Brukfīlds ar smīnu teica.

-    Nav patiesāka drauga par godīgu augļotāju, sacīja Oskars.

-     Piekrītu! Stokers izsaucās. Man patīk Ašmanis no Strenda. Kārtīgs vīrs. Un tev, Oskar?

-    Arī man šis augļotājs patīk. Labs cilvēks. Pirms desmit gadiem, kad man galīgi nebija naudas, es aiznesu viņam savu visdārgāko īpašumu Bērkli goda medaļu -, un viņš man par to samaksāja trīspadsmit ginejas. Iedomājieties, trīspadsmit ginejas! Es teicu: “Ašmaņa kungs, man šķiet, ka tā ir vērta ne vairāk par piecām mārciņām.” Uz to viņš atbildēja: “Vailda kungs, es pazīstu šo medaļu! Es arī kādreiz biju zinātnieks, studēju sengrieķu valodu. Jūs izcīnījāt šo medaļu Trīsvienības koledžā Dublinā, vai ne? Tā ir koledžas augstākā balva klasiskajās zinātnēs. Jums tā noteikti ir nenovērtējama. Man šodien seifā ir trīspadsmit ginejas, tāpēc es priecājos, ka tās visas varu atdot jums.”

-    Cik skaists stāsts, sacīja Stokers.

-    Ašmanis ir zinātnieks un džentlmenis, sacīja Oskars.

-    Un jūds, piebilda Čārlzs Brukfīlds.

-    Nudien, Oskars piekrita, daudzi labi cilvēki izrādās jūdi.

-              Vai jūs lasījāt šīrīta avīzi? apjautājās Volters Sikerts.

-     Tur ir ziņa par Kedogena viesnīcas papagaili. Izrādās, ka nabaga putns vakar noslaktēts viesnīcas vestibilā gaišā dienas laikā. Spējat tam noticēt?

-    Papagailis ir pagalam? Čārlzs pārjautāja. Nebiju par to dzirdējis…

-    Cik dīvaini, novilka Stokers. Mēs ar Brukfīldu vakardien brokastojām viesnīcā, un, cik atceros, papagailis bija sveiks un vesels.

-              Kas gan varētu izdarīt ko tādu? nodrebinājās Sikerts.

-    Te rakstīts, ka pa visu vestibilu bijušas izmētātas spalvas un grīda notriepta ar asinīm…

Čārlzs Brukfīlds pasmīnēja. Varbūt viens no jūsu vampīriem, Brem? viņš ieteicās. Brems ir kā traks uz vampīriem. Laikam jau tādēļ, ka viņš tik daudz laika pavada kopā ar to veco asinssūcēju Ērvingu.

-    Varbūt tas bija sikspārņvampīrs, Oskars ierosināja.

-    Naitsbridžā? neticīgi izsaucās Brukfīlds.

-    Sloana ielā, Oskars precizēja.

-    Smieklīgi, Brukfīlds nosprauslojās.

-    Varbūt, Oskars mierīgi teica, bet ne neiespējami. Ir kāda Dienvidamerikas sikspārņu suga desmodontidae, kas pārtiek no asinīm, uzbrūkot putniem, zvēriem un cilvēkiem.

-    Kā tu to zini, Oskar? Stokers jautāja.

-    Esmu studējis ne tikai Trīsvienības koledžā Dublinā, bet arī Oksfordā. Nabaga Kapteinis Flints bija Dienvidamerikas papagailis… varbūt viņu nokodis Dienvidamerikas sikspārnis?

-    Vai tu tiešām domā, ka tas ir iespējams? Stokers jautāja, iztukšojot otro glāzi.

-    Nē, Oskars atteica, pašūpojot galvu. Godīgi sakot,

ne.

-    Kas tad nogalināja papagaili, Oskar? jautāja Čārlzs Brukfīlds. Pastāsti mums!

-    To es nevaru.

Brukfīlds palūkojās uz mums, pārējiem. Oskaram šķiet, ka viņš ir tāds kā amatieris detektīvs… Tita ielas Šerloks Holmss. Vai tad tā nav, Oskar?

-    Nezinu, vai mani varētu saukt par detektīvu, Oskars teica, ieplešot acis, bet es apbrīnoja Holmsa novērošanas un

dedukcijas spējas. Pateicoties tām, Čārlz, es varu pateikt, ka tu šorīt pameti māju lielā steigā.

Brukfīlds izbrīnā uzrauca uzaci. Un kā gan tu to vari pateikt?

-Tikai paskatoties uz tevi, Čārlz. Tava veste ir sapogāta, izlaižot vienu pogu, zods nav vienmērīgi noskūts, un kurpes nav kārtīgi nospodrinātas. Tev ir naudas grūtības tavi piedurkņu atloki ir nodriskāti. Tev nav kalpa — šorīt tu pats spodrināji kurpes un kreiso esi nospodrinājis vairāk nekā labo.

Čārlzs Brukfīlds mierīgi palūkojās uz Oskaru un sasita plaukstas it kā aplaudētu. Ļoti labi, Oskar. Ļoti labi. Tad pasaki man, kurš nogalināja papagaili!

Oskars lūkojās uz Brukfīldu, bet neatbildēja.

-    Oskar, Brukfīlds mudināja, pieņem taču izaicinājumu! Kas nogalināja papagaili? Ja līdz manas lugas atklāšanas vakaram tu varēsi nešaubīgi pierādīt, kurš ir slepkava, es tev došu…

-    Ko tu man dosi, Čārlz?

-    Es tev došu… Brukfīlds brīdi vilcinājās, tad noliecās un ieskatījās Oskaram tieši acīs. Es tev došu trīspadsmit gi nejās.

-    Lai notiek, Čārlz! Oskars ar smaidu teica. Es pieņemu izaicinājumu.

Mēs tik tikko paspējām uz īstbornas vilcienu pulksten trijos. Laikam jau izskatījāmies dīvaini, steidzoties pa platformu. Oskars sarkanā apmetni un baltā filca cepurē soļoja pa priekšu tik svarīgi, it kā būtu pāvesta ziņnesis, kam jāpaspčj uz starptautisku miera uzturēšanas konferenci. Volts Sikerts nervozi mina viņam uz papēžiem kā uzticams pavadonis, tērpies melnajā, garajā mētelī un strīpainajās biksēs, un viņa ieeļļotās ūsas spīdēja tāpat kā cilindrs viņam galvā. Es steberēju viņiem no aizmugures kā pieticīgs rakstvedis, kas steidzas panākt kungus. Es kavējos tāpēc, ka Oskars, ierodoties Viktorijas stacijā, bija palūdzis man nopirkt visas tāsdienas avīzes.

Pateicoties “Lēdijai Vindermīrei”, mēs braucām pirmajā klasē. Mums bija pašiem sava kupeja, un, tiklīdz bijām tajā iegājuši un apsēdušies, vilciens pēdējo reizi nosvilpās un devās ceļā. Mēs paspējām! Sikerts noelsās, atbīdot cilindru un noslaukot sviedrus no pieres ar lielu, krāsām izraibinātu kabatlakatu.

-    Vai tad tu par to šaubījies? Oskars jautāja, noņemot no galvas platmali un uzmanīgi noliekot to uz sēdekļa sev blakus.

-    Protams! Es domāju, ka jums ar Čārlzu Brukfīldu jau norunāts duelis Portlendā. Kas starp jums abiem notiek?

-    Es viņam nepatīku.

-    Tas ir acīm redzams — bet kāpēc?

-    Skaudība, — es iejaucos, beidzot atguvis elpu. Brukfīlds apskauž Oskaru.

Sikerts iesmējās. Mēs visi apskaužam Oskaru! Esmu viņu apskaudis kopš bērnības! Tikai tāpēc, ka viņu apskaužu, es taču nestaigāju riņķī, izteikdams nicīgas piezīmes! Es neuzvedu lugu tikai tāpēc, lai pasmietos par Oskaru! Es neuzdodu viņam absurdus izaicinājumus! Man šķiet, ka te ir kas vairāk par parastu skaudību…

-     Reiz, sensenos laikos, sacīja Oskars, noņemot no pleciem apmetni, es neviļus apvainoju Čārlzu Brukfīldu.

-    Ak tā! norūca Sikerts, ieliekot kabatlakatu atpakaļ bikšu kabatā. Man jau tā likās. Ko tu izdarīji?

-Tas notika pirms vairākiem gadiem Ņujorkā. Es biju tur ieradies, lai lasītu lekcijas, bet Čārlzs spēlēja kādā lugā. Mēs satikāmies viesībās. Brukfīldam rokās bija cimdi. Tās bija viesības telpās! Džentlmenis nekad nevalkā cimdus telpās. Es viņam to pateicu publiski. Bredfords man to nekad nav piedevis.

Oskars pastiepās pēc cigarešu etvijas. Mēs gaidījām turpinājumu. Viņš izņēma no etvijas turku cigareti un pielika pie lūpām, nesakot vairs ne vārda.

-     Un tas ir viss? Sikerts nenocietās.

-     Manuprāt, ar to pietika, viņš atteica, aizdedzinot sērkociņu. Es ievainoju Brukfīlda lepnumu. Es pazemoju viņu Amerikā, svešinieku priekšā. Es runāju neapdomājoties. Tas bija nepareizi, un es ļoti nožēloju. Mūsu draugs novērsās un lūkojās pa logu uz Londonas laukiem, kas slīdēja mums garām. Uzmaniet domas tās pārvēršas vārdos, viņš teica.

-    Uzmaniet vārdus tie pārvēršas rīcībā. Uzmaniet rīcību tā pārvēršas paradumā. Uzmaniet paradumus tie pārvēršas par raksturu. Uzmaniet raksturu tas kļūst par jūsu likteni.

-    Vai tu varēsi uzzināt, kas nogalināja papagaili? — es jautāju.

Oskars pagriezās pret mani un pasmaidīja. — Ja man neizdosies, nāksies šķirties no trīspadsmit ginejām. Pasniedz mums avīzes, Robert! Mums jāpastrādā!

Manā sainī bija kāds ducis avīžu. Kad biju tās sadalījis, es jautāju: Ko mēs meklējam?

-    Jebko, kas attiecas uz lietu, Oskars sacīja. Turpmāko izmeklēšanu par ugunsgrēku Keina ielā, Skotlendjarda inspektora Gilmūra paziņojumus, lorda Abergordona nekrologu, ziņas par to, ka no Reģenta parka zoodārza izbēdzis Dienvidamerikas vampīrsikspārnis…

-    Tu taču nerunāji nopietni par tiem sikspārņiem, vai ne? jautāja Sikerts, atverot Evening Chronicle.

Oskars neatbildēja. Viņš bija iegrimis Daily Graphic pētīšanā. Paskat, kungi, viņš ar sajūsmu paziņoja, mēs jau kaut ko esam atraduši… nelaiķa lorda Abergordona fotogrāfija, kurā viņš nofotografēts pēc sacensībām kopā ar seno draugu Kvīnsberijas marķīzu…

-    Vai tas ir svarīgi? gribēja zināt Sikerts.

-    Varbūt… Saskaņā ar rakstu abiem lordiem bijušas kopīgas “sportiskās intereses” — zirgu skriešanas sacensības, šaušana, medības, bokss un kalnos kāpšana. Un ko jūs teiksiet par šo informāciju? Te varam lasīt, ka abi lordi pirmo reizi satikās 1865. gadā sakarā ar “Kvīnsberijas lorda brāļa Frānsisa traģisko nāvi… lords Abergordons piedalījās liktenīgajā ekspedīcijā, kurā gāja bojā lords Frānsiss Duglass, bet pats palika dzīvs…”

-Vai tas ir svarīgi? atkārtoja Sikerts, noliekot malā Evening Chronicle.

-    Varbūt ne, Oskars atteica, nolaižot avīzi un uzsmaidot Voltam Sikertam, tomēr intriģējoši… 1865. gadā lords Frānsiss Duglass iet bojā negadījumā kalnos, un arī lords Abergordons piedalās šajā ekspedīcijā. 1892. gadā nākamais Frānsiss Duglass lords Dramlanrigs, Abergordona krustdēls, izsaka

vēlmi nogalināt krusttēvu un pēc četrdesmit astoņām stundām…

-     Dramlanrigs par savu upuri izvēlējās Abergordonu? Sikerts izsaucās. Es nemaz nezināju…

-    Vismaz Bozijs tā apgalvo, Oskars sacīja. Mēs vēl neesam runājuši ar pašu Frānsisu.

-     Bet tas jau nenozīmē, ka viņš veco patiešām novāca…

-    Protams, ne.

-Tu noteikti atceries, Sikerts teica, noslaukot no biksēm puteklīti, ka pirms pāris gadiem mani pa Kingskrosas ieliņām trieca bariņš prostitūtu, saucot “Džeks Uzšķērdējs!”.

-    Es atceros, ka tu man to stāstīji, Oskars teica.

-    Bet es neesmu Džeks Uzšķērdējs.

-    To es zinu.

-    Es tikai gribu teikt, ka tik sīku pierādījumu dēļ nevar izdarīt secinājumus.

-     Piekrītu! izsaucās Oskars. Es neizdaru šādus secinājumus, neesmu tos izdarījis un arī neizdarīšu! Viņš pavicināja gaisā avīzi. Mani vienkārši intriģē sakritības…

Sikerts nošņaukājās, uzskrullēja ūsas un sāka stīvi lūkoties ārā pa logu. Mēs šobrīd braucām gar Padokvudu; dzelzceļa platforma bija pilnīgi tukša.

-Tomēr tu man nepateici, Oskars turpināja, viltīgi smaidīdams, kāpēc tu īsti toreiz nakts vidū klīdi pa Kingskrosas ielām? Vai tevi vilināja briesmas?

Volts pagriezās pret Oskaru un ielūkojās viņam acīs.

-      Pirmkārt, nebija nakts vidus, bet tikko divpadsmit. Otrkārt, es esmu mākslinieks. Es pastaigājos, meklējot iedvesmu, uzzīmēju dažas skices pie koncertzāles Samerstaunā. Tad es apmaldījos…

-    Vai tu biji ģērbies tāpat kā tagad?

-    Iespējams… šis ir mans mīļākais mētelis. Bija ziema. Varbūt man mugurā bija melns apmetnis…

-    Un galvā cilindrs, bet seju greznoja šādas ūsas? Nav nekāds brīnums, ka Kingskrosas priekameitas uzskatīja šādu ārieni par biedējošu! Brīnums, ka nesajauca tevi ar Stokera vampīru! Es smējos. Arī Sikerts piespieda sevi pasmaidīt. Oskars pieliecās viņam tuvāk un uzlika roku gleznotājam uz ceļgala. Neviens nedomā, ka tu esi Džeks Uzšķērdējs, Volt! Un es neticu, ka Bozija brālis varētu nogalināt lordu Abergordonu. Skotlendjarda inspektori apgalvo, ka Skotas-Riversas jaunkundze gājusi bojā nelaimes gadījumā, Holmsa kungs pagaidām ir drošībā pie doktora Doila, un esmu pārliecināts, ka mēs nokļūsim īstbornā un atradīsim Bredfordu Pīrsu sveiku un veselu, gatavu mums uzticēt savu noslēpumu.

-    Noslēpumu? jautāja Sikerts, aizgaiņājot drūmās pagātnes domas. Es taču neminēju jums nekādu noslēpumu!

-              Mums visiem ir noslēpumi, Volt, Oskars sacīja.

-    Man, tev, Bredfordam Pīrsam. Vismaz tā es sapratu no viņa vēstules.

-    Vai tiešām? Sikerts neticīgi novilka. Viņš tikai rakstīja, ka ir nobijies, bet par noslēpumu nekas netika teikts.

-    Esi pārliecināts? Oskars jautāja, pasniedzoties pēc Pīrsa vēstules, kas bija viņam kabatā. Viņš to atvēra un iedeva Voltam. — Izlasi vēlreiz pēdējo rindkopu.

Sikerts ar acīm pārskrēja vēstuli un izlasīja pēdējo rindkopu skaļi: “Ja Tev atrodas brīvs laiks, atbrauc pie manis! Godīgi sacīt esmu nobijies.” Viņš palūkojās uz Oskaru. -Te taču viss skaidrs, vai ne? Viņš ir nobijies.

Oskars paņēma vēstuli un vēlreiz uz to paskatījās. — Redzi, tas, ko tu uzskati par vienkāršu gramatikas kļūdu, var izrādīties kas vairāk. Var jau būt, ka pēdējais teikums jāsaprot tā, kā tu to esi sapratis, savukārt es tajā izlasīju, ka tavs draugs baidās atklāt patiesību. “Es baidos tev to godīgi pasacīt, Volt,” vai tad būtu skaidrāk?

Mēs nokļuvām īstbornā nedaudz pēc pussešiem. Vilciens kavējās. Nesen uzbūvētais Devonšīras parka teātris īsta pērle īstbornas kultūras iestāžu kronī atradās pilsētas dienvidrietumos, no centra līdz tam veda patīkama promenāde, un tas bija tikai akmens sviediena attālumā no jūras. Mēs ieradāmies pie aktieru durvīm teātra aizmugurē tieši minūti pāri septiņiem. Stāvējām uz ielas lēni satumstošajā vakarā un runājām ar durvju sargu pa mazu, restotu lodziņu. Cik daudz mēs varējām noprast, viņš bija dīvains, vecs savādnieks, kas ieradies šeit no Lankašīras, pavadījis visu mūžu teātrī, lai gan nekad nav vēlējies te strādāt. Pirms izrādes apmeklētāji netiek ielaisti, viņš norūca, pat nepaskatoties uz mums. Viņu nevarēja iežēlināt ne Volta lūgšanas, ne Oskara šiliņu žvadzināšana. Nekādu apmeklētāju, — sargs atkārtoja.

-    Vai Pīrsa kungs jau ir teātra ēkā? Oskars jautāja, piespiedis seju pie lodziņa. Sargs neatbildēja. Mēs dzirdējām, kā viņš kaut ko iedzer un atraugājas. Oskars atkārtoja jautājumu: Vai Pīrsa kungs tiešām ir teātrī? Mums tas jāzina!

-    Cerams, ka ir, durvju sargs norūca. Kuru tad viņi novāks ceturtajā cēlienā?

Mēs devāmies prom no aktieru ieejas, lai ieietu teātrī pa galvenajām durvīm. Oskars pašūpoja galvu un nopūtās. Kā jau jūs zināt, kungi, es par savu dzīves mērķi esmu izvēlējies strādnieku šķiras izklaidēšanu, vidusšķiras nokaitināšanu un aristokrātu sajūsmināšanu bet te nu es sastopos ar kaut ko iepriekš nepiedzīvotu. Saskaņā ar mūsu draugu Hariju ir vēl kāda ceturtā šķira, kurā ietilpst viņš viens pats un kura man ir neaizsniedzama.

Mēs bez grūtībām dabūjām trīs biļetes. “Visnekrietnākā slepkavība”, moderna melodrāma, kas veidota pēc vecajām tradīcijām, nebija sapulcinājusi ļaužu barus. Oskars cerēja, ka varēs mierīgi sēdēt partera desmitajā rindā, bet teātra menedžeris Sendens Trigs, kas todien bija darbā, pierādīja, ka ir īsts

aristokrāts, pazīstot Oskaru, tiklīdz viņš bija ienācis priekšnamā, un nekavējoties sajūsminājās par viņu. Triga kungs bija pārmēru satraukts, redzot tik ievērojamu vīru kā Oskars Vailds savā teātrī, un uzstāja, ka mums jāpieņem vietas karaliskajā ložā kā viņa personiskajiem viesiem un viņš pats par pastāvīgu pavadoni visu vakaru. No brīža, kad mēs iegājām pa Devonšīras parka teātra durvīm, līdz pat brīdim, kad devāmies prom, Trigs ne reizi nenolaida acis no Oskara. Viņš lūkojās tā, it kā mans draugs būtu Sābas ķēniņiene.

Trigs bija sabiedrisks un pļāpīgs tikpat lielā mērā, cik viņa durvju sargs noslēgts un nerunīgs. Viņš bija mazs vīriņš ap piecdesmit, grezni uzcirties un smalks. Arī viņa galva bija pagalam īpatnēja tā izskatījās pēc apaļa redīsa un turējās uz gara, tieva kakla. Kad menedžeris runāja, tā zvārojās no vienas puses uz otru kā rotaļlietai. Vīrelis bija gandrīz plikpaurains, viņa vaigi bija apaļi un gludi, gandrīz samtaini, deguns mazs un spics un degungals tik sārts, ka atgādināja klauna teātra grimu. Ūdeņainās, apsarkušās acis bija apaļas un uz āru izspiedušās. Kamēr viņš runāja par “nepārspējamo prieku”, ar kādu viņš savā teātrī mūs uzņem, likās, ka vīrelis no jūtu pārpilnības sabruks. Viņam trīcēja rokas, sviedri tecēja pār pieri un acīs ik pa laikam parādījās asaras.

Pirms izrādes un visu triju garo starpbrīžu laikā Triga kungs mūs aizveda uz savu kabinetu un bez mitas pļāpāja. Viņa nebeidzamā runāšanas kāre bija vienlaikus kaitinoša un aizkustinoša. Menedžeris mums pasniedza siltu un negaršīgu Alsatian vīnu. Tas ir izcils, vai ne? viņš jautāja, vienlaikus smejoties un raudot. Triga kungs slavēja visus un visu. Savu teātri, kas bija tikai astoņus gadus vecs un “iespējams, visticamāk nē, noteikti!” pats labākais itāliešu stila teātris ārpus Itālijas. Savus darba devējus Devonšīras parka pārvaldi un uzņēmumu Baths -, kas, neapšaubāmi, bija paši labākie un godājamākie darba devēji, un, lai gan viņš vēl nav sastapis jauno hercogu un

hercogieni, par viņiem ir dzirdēts tikai pats labākais “patiešām, tikai pats labākais”. Un par mūsu draugu Bredfordu Pīrsu… — Viņš vienmēr bijis labākais aktieris Istbornā… Vai gan kur citur atrodams provinces teātra aktieris ar tik izcilām spējām un labu izskatu? Nav gan! Vai ir kāds vēl slavenāks teātra cilvēks. Par klātesošajiem mēs, protams, nerunājam. Es tādu nezinu.

-    Vai ari citi aktieri par Pīrsu izsakās atzinīgi? — Oskars jautāja, izslaukot no acīm aizkustinājuma asaras (šķiet par to bija jāpateicas “izcilajam" vīnam).

-    Viņam visā pasaulē nav neviena ienaidnieka, Triga kungs apgalvoja. Viņš ir tik uzticams un izcils aktieris, ka viņam pat piešķirtas īpašas privilēģijas…

Oskars jautājoši sarauca uzaci.

-    Mēs atļaujam viņam naktī palikt teātrī. Tas ir pret noteikumiem.

-    Viņš te pārnakšņo? jautāja Sikerts.

-Tieši tā, Trigs atteica, joprojām nenolaižot skatienu no Oskara. Bredfordam Pīrsam laiku pa laikam aptrūkstas naudas, bet nekad draugu. Kad viņš spēlē Devonšīras parka teātrī, mēs ļaujam viņam gulēt grimētavā.

-     Un jūsu durvju sargs to pieļauj? Oskars apbrīnā noelsās.

Triga kungs skumji pamāja, izslaukot asaras no acīm. -Tāds nu ir Bredfbrda Pīrsa liktenis, viņš teica.

Es nespēju izlikties, ka Bredforda Pīrsa spēle “Visnekrietnākajā slepkavībā” būtu izcila.

-Tā pat nav pietiekami slikta, lai man patiktu, Oskars man pačukstēja, kad gaismas tika izslēgtas, sākoties ceturtajam cēlienam. Šī luga ir vienas vienīgas blēņas un tukšas pļāpas! Nav brīnums, ka Triga kungs, sēžot aiz mums, žāvājas. Cerams, ka mūsu draugs Pīrss tiks nogalināts drīz.

Tā gan nenotika. Pēdējais “Visnekrietnākās slepkavības” cēliens bija pats garākais vai vismaz mums tā likās. Šajā izrādē Plrss spēlēja cietsirdīgu vīru un tēvu, kuģa kapteini, kas pamet novārtā ģimeni, kad dodas jūrā, un sit visus piederīgos līdz nemaņai, kad nokāpj krastā. Lugas beigās viņa sieva izlemj, ka vairs ilgāk nespēj izturēt vīra pāridarījumus, un, liekot lietā pistoli, ko nozagusi kādam svešiniekam (te atklājas sarežģītais otrā plāna stāsts par lopu zagli no Peru), iešauj vīram mugurā, kad viņš dusmu lēkmē ar pātagu metas virsū abu kroplīgajai, aklajai meitai.

Tas bija Oskars, kas reiz teica: “Tikai cilvēks ar akmens sirdi, lasot par Mazās Neies nāvi, spēs nesmieties.” “Visnekrietnākās slepkavības” beigu minūtēs Oskars pārliecās pār karaliskās ložas malu un nolaida galvu, raustoties aizturētos smieklos.

Sikerts, kas sēdēja aiz Oskara, pēkšņi pačukstēja: Ja nu ierocis ir pielādēts?

Oskars joprojām smējās. — Tad mēs varēsim nošaut autoru!

Sikerts nelikās mierā: Bredfordam ir draudēts. Ja viņam jāmirst, tas notiks šovakar…

-    Kuš! Oskars teica, pagriežoties pret Voltu. Ļauj viņam nomirt mierīgi.

Tiklīdz Oskars bija to pateicis, ierocis uz skatuves izšāva. Troksnis bija pārsteidzošs. Kāds no skatītājiem iekliedzās.

Ložas aizmugurē Triga kungs apmierināts nomurmināja:

-     Reālistiski, vai ne?

Aktrise, kas spēlēja Pīrsa sievu, nometa pistoli zemē un šausmās aizklāja acis. Jaunā meitene, kas tēloja viņu meitu, izbijusies palūkojās uz otru sievieti un spalgi iekliedzās. Bredfords Pīrss, kas stāvēja pašā skatuves centrā, pagriezās pret skatītājiem. Viņa krūtis un rokas bija asinīm klātas, acis aizvērtas un seja sāpēs saviebta. Viņš sagrīļojās pa kreisi un pa labi, tad pasteberēja uz priekšu pret gaismām; likās, ka viņš iegāzīsies

orķestra bedrē. Bet tad, rokas savādi pastiepis, Plrss atkāpās un nokrita.

Priekškars aizvērās.

-    Efektīgs fināls, vai ne? izsaucās Stendens Trigs, pielecot kājās un aplaudējot.

Mēs arī piecēlāmies un aplaudējām, un lūkojāmies uz pustukšo teātri, kur cilvēki palēnām cēlās kājās.

Pēc laika, kad aplausi jau sāka rimties, atvērās priekškars. Tur, sadevušies rokās un gatavi uzklausīt ovācijas, stāvēja visi lugas personāži. Izņemot vienu. Uz skatuves nemanīja Bredfordu Pīrsu.

-Viņš ieradīsies tikai uz otrajiem aplausiem, smējās Triga kungs.

-    Vai tiešām… — Oskars novilka.

Priekškars tika nolaists un atkal pacelts, bet no Bredforda Pīrsa nebija ne vēsts. Galvenās lomas tēlotāja, iznākot paklanīties, visu laiku atskatījās uz kulisēm.

-    Viņš tūlīt iznāks, paziņoja sajūsminātais Triga kungs.

-    Man gan tā nešķiet, teica Oskars, izklausoties norūpējies. Aiziesim uz aizskatuvi!

Aplausiem rimstot, priekškars aizvērās otrreiz. Pirms tas pieskārās skatuves grīdai ar nepatīkamu, klakšķošu skaņu laikam priekškara apakšā bija iešūti metāla stieņi -, mēs redzējām, kā aktrise strauji noskrien no skatuves.

-    Ejam! pavēlēja Oskars.

-    Palieciet! iespiedzās Trigs, nostājoties priekšā ložas durvīm un ar drebošu roku norādot uz orķestra bedri. Mēs taču esam karaliskajā ložā — šis mirklis mums jāizbauda! — Viņš pamāja, un pieci no vecākajiem orķestra dalībniekiem sāka spēlēt himnu. Viņiem visiem rokas trīcēja tikpat ļoti kā Trigam. Oskars apstājās un stāvēja kā sastindzis, lūkojoties uz zāli, krūtis izgāzis, galvu pacēlis, ar neko neizsakošu sejas izteiksmi. Lai gan viņš bija jaunāks un bez bārdas, mans draugs atgādināja Velsas princi.

Kad himna bija nospēlēta, Oskars satraukts pagriezās pret Sikertu. — Mums jāatrod Pīrss! — viņš nošņāca.

-    Protams, sacīja Triga kungs, saņēmis Oskaru aiz elkoņa.

—  Bet pirms tam… — Viņš plati pasmaidīja, sejai sviedros spīdot, — šobrīd viņa acis tiešām izskatījās izvalbītas kā spuldzītes un vēlreiz pamāja orķestrim. Diriģents palūkojās uz mums un paklanījās. Kad Oskars paklanījās pretī (gandrīz tikpat graciozi), orķestris sāka spēlēt melodiju izlasi no Gilberta un Salivana slavenākajām komiskajām operām.

-    Ak, pacietība. Oskars izsaucās, aizverot acis.

-Tas viss tikai jums par godu, Vailda kungs, sajūsmā dvesa Triga kungs. Un tūlīt iedegsies lampas, lai jūs varētu aplūkot mūsu velvētos griestus. Ķerubus un kariatīdes darinājis Šmits no Holovejas. Zinu, ka jūs tos novērtēsiet…

-    Es novērtēju! — izsaucās Oskars, nikni blenžot griestos.

— Bet es uztraucos par savu draugu Bredfordu!

-    Es jūs saprotu, Trigs pamāja, noslaukot aizkustinājuma asaras.

-    Atvainojiet! Oskars steigšus piebilda.

-    Sekojiet man, menedžeris sacīja. Viņš pamāja diriģentam, un skaistāko melodiju izlase pēkšņi aprāvās. Iesim, kungi! Atradīsim jūsu draugu Pīrsu. Piekrītu, ka tas bija ārkārtīgi neparasti, ka viņš neiznāca paklanīties.

Triga kungs, kas kustējās ātri un smagi elpoja, veda mūs prom no karaliskās ložas pa šauriem līkloču gaiteņiem uz “rezerves izeju”, kā viņš pats to nosauca. — Tā ved tieši uz grimētavām, viņš paskaidroja. Mums te nav tādu ērtību kā Vestendā, Vailda kungs, bet pēc provinces standartiem esam labā līmenī. — Izejot pa durvīm, man radās sajūta, ka esam nonākuši citā pasaulē. Te vairs nebija zelta imitāciju un sarkanu paklāju, tikai tumši un kaili gaiteņi, ķieģeļu sienas un dēļu grīdas un spuldzītes pie griestiem.

-    Pīrsa grimētava ir pirmā pa labi, sacīja menedžeris.

— Atļaujiet man iet pirmajam.

-    Kā jūs te vispār kaut ko redzat? Oskars jautāja.

Likās, ka Triga kungs meklē ceļu, turoties pie sienas. Menedžeris nervozi iesmējās. Kāds mirklis paiet, līdz pierodu, viņš teica. Es redzēju, kā viņš lasa plāksnīti, kas piesista pie durvīm. — Klāt esam, — mūsu pavadonis teica. Viņš pieklauvēja. Nekādas atbildes. Viņš pieklauvēja vēlreiz.

-    Ejam iekšā! norīkoja Oskars.

-     Baidos, ka noticis visļaunākais, nočukstēja Sikerts.

Stendens Trigs tumsā sataustīja durvju rokturi un lēni

pagrieza. Apmeklētāji, Pīrsa kungs, viņš sauca, verot vaļā durvis.

Mēs drūzmējāmies pie durvīm, nezinot, ko gaidīt.

-    Vai viņš tur ir? Oskars jautāja.

-     Bredford! uzsauca Volts Sikerts, ieejot istabiņā. Mēs viņam sekojām. Viņa te nav! Sikerts izbijies teica Oskaram.

— Viņš ir pazudis!

Istabiņa bija maza, ar zemiem griestiem, bez logiem un mitra, gluži kā cietuma kamera. Kad mēs visi četri bijām ienākuši, te vairs nebija vietas, kur apgriezties. Istabu apgaismoja viena gāzes lampa, kas pieskrūvēta pie sienas pretī durvīm. Zem lampas bija galds, uz kura bija izklāts dvielis, nosmērēts ar dažādiem grima plankumiem. Uz grīdas zem galda bija salmu matracis, kas stiepās visā israbas garumā, un tam pāri pārklāta tumšzila jūrnieku stila sega. Pa labi no galda bija mazs sienas skapis, kura durvis bija pamestas vaļā. Skapis bija tukšs. Uz koka krēsla bija nomests Pīrsa kostīms bikses, mētelis un asinīm piemirkušais krekls, kas viņam bija mugurā pēdējā cēlienā. Es pamanīju, ka Oskars iemērc pirkstus sarkanajā šķidrumā un pieliek pie mēles, lai pagaršotu.

-    Paskatieties! izsaucās Volts Sikerts. Pa kreisi no galda stāvēja augsts spogulis, kura virsmu klāja netīrumi un plankumi. Pāri spoguļa virsmai acu augstumā ar grima krāsām bija uzrakstīts kāds vārds, pustumsā tikko saredzams: “ARDIEV”.

Oskars palūkojās uz uzrakstu un nošņaukājās. — Bredfords Pīrss nudien nepārzina gramatikas likumus. Viņš pagriezās pret menedžeri. Mums tagad jādodas prom, Triga kungs. Vai pavadīsiet mūs līdz skatuves durvīm?

Menedžeris, nosvīdis un trīcošs, nespēja novērst skatienu no spoguļa. Ko tas nozīmē? viņš jautāja.

-    Baidos, ka jums jāziņo Pīrsa kunga dublierim, ka rītvakar viņam jāspēlē.

-    Kā tev šķiet, kas noticis, Oskar? jautāja Volts Sikerts, balsij aizlūstot. Vai ir noticis tas, par ko baidījāmies?

-     Par ko jūs baidījāties? pārjautāja Triga kungs, elpojot vēl smagāk nekā parasti. Par ko? Viņš lūkojās Oskarā ar lielām, asaru pilnām acīm. Viņš izskatījās vienlaikus dziļi nelaimīgs un stipri pacilāts.

-              Neuztraucieties, Triga kungs, Oskars mierinoši teica.

-     Mēs ļoti cerējām satikt Pīrsa kungu un baidījāmies, ka viņš no mums aizbēgs… tas arī viss. Zināt, viņam ir lieli parādi pie augļotājiem. Tagad gan mums jāiet. Gan jau atradīsim savu draugu kādā no priekanamiem tepat Istbornā.

Triga kungs pavadīja mūs no Pīrsa grimētavas lejup pa metāla kāpnēm, kas veda uz izeju. Bija pagājušas ne vairāk par piecpadsmit minūtēm kopš lugas beigām, bet teātris jau bija tukšs. Pie aktieru izejas mēs sastapām vadošo sieviešu lomu spēlētāju Dolliju Džusterīni, kas atdeva savas grimētavas atslēgas īgnajam durvju sargam. Kad Trigs mūs iepazīstināja, sieviete pieklājīgi pakniksēja un lūdza atļauju doties prom. Kāds pielūdzējs apsolījis viņai izmaksāt lielu glāzi portvīna krodziņā The Devonshire Arms, un, zinot portvīna un vīriešu solījumu vērtību, dāma gribēja pasteigties.

Apsveicis dāmu ar lielisko tēlojumu nedzirdēti pārspīlētā manierē, uz ko sieviete ne acu nepamirkšķināja, Oskars jautāja: — Vai mēs krodziņā The Devonshire Arms varētu sastapt arī Pīrsa kungu?

-    Šaubos, Džusterīni jaunkundze notrallināja, jau dodoties prom. Breds pēdējā laikā iecienījis lielu slepenību. Viņš šodien aizbēga pirms aplausiem. Laikam jau ieslēdzies savā grimētavā, nejaukais vīrietis! Arlabvakaru, kungi! Līdz rītam, Harold! Mēs arī novēlējām dāmai labu vakaru, bet viņa jau bija prom. Durvju sargs klusējot pamāja, bet neteica ne vārda.

-    Vai tu tiešām domā, ka Pīrss joprojām ir teātrī? Volters jautāja Oskaram.

Durvju sargs pacēla acis no avīzes un pirmo reizi mūs nopētīja. — Viņš aizskrēja pirms divdesmit minūtēm, — sargs paziņoja. Varbūt zināja, ka jūs ieradīsieties.

Oskars ar zīmuli kaut ko rakstīja uz vizītkartes, tad pasniedza to Triga kungam un pasmaidīja. Vai Pīrsa kungam ir sava ārdurvju atslēga?

-    Jā, Stendens Trigs atteica. Viņš izskatījās nedaudz nomierinājies. Bet viņš to var izmantot tikai līdz pusnaktij. Tad Harolds, viņš pamāja uz sarga pusi, iet mājās un aizslēdz durvis ar vēl divām slēdzenēm. No divpadsmitiem naktī līdz astoņiem rītā neviens nevar ne iekļūt teātra ēkā, ne izkļūt no tās.

-    Skaidrs, Oskars novilka.

-   Tā ir, — Triga kungs vēlreiz uzsvēra. Viņš atvēra durvis, un mēs izgājām uz ielas. Mēness bija blāvs, gaiss vēss, kaut kur tālumā baznīcas pulkstenis nosita vienpadsmit, virs mums tumsā kliedza kaijas.

-Ja satiksiet Bredfordu Pīrsu pirms mums, Triga kungs, sacīja Sikerts, paspiežot teātra menedžerim roku, pasakiet, lūdzu, ka bijām ieradušies un lūdzam viņu pēc iespējas drīzāk dot par sevi kādu ziņu.

-    Protams, — Triga kungs atteica. — Pateikšu, ka jūs te bijāt. Bet esmu drošs, ka arī paši viņu bez grūtībām atradīsiet. Vailda kunga teiktais par dublieri gan mani uz mirkli uztrauca, bet

tagad es esmu pārliecināts: ja vien Plrss nav The Devonshire Arms, tad viņš noteikti sēž Ihe Cavalier vai Prince Albert, vai Lamb krodziņā. Jūs viņu atradīsiet! Es zinu, ka tā būs. Viņš laipni paspieda man roku, bet viņa pirksti bija auksti kā ledus. Tad Triga kungs pievērsa savu apbrīnas pilno skatu Oskaram.

-    Vailda kungs, viņš izdvesa, man bija tāds gods…

-    Mēs visi esam pagodināti un priecīgi par patīkami pavadīto vakaru, sacīja Oskars, paklanoties menedžerim un pasniedzot savu vizītkarti. Izmantojiet to adresi, ko uzrakstīju otrā vizītkartes pusē, Triga kungs, — mans draugs teica.

Triga kungs paņēma no Oskara vizītkarti un piespieda pie lūpām, it kā tas būtu svētais sakraments. Uz redzēšanos, kungi! viņš sauca, kad mēs soļojām prom pa ielu. Kad atskatījāmies, mēs ieraudzījām, ka lāga vīrs izņēmis no kabatas lielu, baltu kabatlakatu un māj ar to. Viņš turpināja māt, līdz mēs nogriezāmies ap stūri uz galvenā ceļa.

-    Sendens Trigs ir lāga vīrs, vai ne? Oskars sacīja.

-    Savādnieks, savas domas izteica Sikerts.

-    Ko tu uzrakstīji uz vizītkartes, Oskar? — es jautāju.

-    Kāda ārsta speciālista vārdu un adresi. Viņš bija mana tēva labs draugs. Man šķiet, ka teātra menedžeris, pats to nenojaušot, slimo ar Greiva slimību. Viņam ir visi simptomi, sākot ar izbolītajām acīm. Ja viņš neārstēsies, tad vairs ilgi nenodzīvos.

-     Man ļoti žēl, — es sacīju.

Volts Sikerts apstājās. Tu esi fenomenāls, Oskar! Tu tiešām zini visu\

-Tomēr, Oskars atteica, ari apstājoties un uzliekot roku Sikertam uz pleca, es nezinu, kur tagad ir tavs draugs Bredfords Pīrss.

Sikerts iesmējās. Vismaz mēs zinām, ka viņš pēdējā cēliena laikā netika noslepkavots. Mēs zinām, ka no teātra viņš izgāja dzīvs.

-    Jā, — Oskars novilka. Tā vismaz saka durvju sargs…

-    Vai tu par to šaubies, Oskar? Mēs noteikti atradīsim Plrsu kādā no krodziņiem.

-    Man gan tā nešķiet, Oskars teica, baidos, ka mēs šovakar neatradīsim Bredfordu Plrsu.

-     Bet mums taču jāmēģina, vai ne? Sikerts uzstāja.

Oskars aizdedzināja sērkociņu, un mēs uguns gaismā ieraudzījām Voltera bālo seju un izbiedētās acis. Mēs stāvējām ciešā aplī uz tukša ceļa. Pa kreisi mirdzēja pilsētas ugunis, pa labi bija redzams Bīči zemesrags.

-    Cik pulkstenis? — Oskars vaicāja.

-     Pirms kādām desmit minūtēm nosita vienpadsmit, es sacīju.

Oskars pagriezās pret mani, uzsmaidīja, cieši lūkojoties man acīs. Es zināju, ka viņš tūlīt lūgs man kādu pakalpojumu.

-    Robert, viņš teica, vai tu varētu pastāvēt te sardzē, kamēr mēs ar Voltu dosimies izlūkgājienā pa krodziņiem? Es tev atstāšu cigarešu paciņu, tu varēsi smēķēt, un tev nevajadzēs garlaikoties. Ja Bredfords Pīrss plāno šovakar atgriezties teātrī, viņš pārnāks pirms pusnakts. Ja viņš parādās par ko es ļoti šaubos -, atved veco zēnu uz viesnīcu Lamb Haistrītā. Mēs tur būsim noīrējuši istabas.

-    Vai mēs sāksim ar Devonshire Arnis*. Sikerts jautāja.

-    Noteikti, ja vien mūs šajā stundā tur ielaidīs. Un mēs mēģināsim iekļūt arī The Cavalier un The Prince Consort, un visos pārējos krodziņos. Mēs tā rīkosimies, lai nomierinātu tavu sirdsapziņu, Volt, lai tu justu, ka “kaut kas tiek darīts lietas labā”. Tomēr es jūs brīdinu, ka mēs šonakt neatradīsim Bredfordu Plrsu — ne dzīvu, ne mirušu.

-    Vai tu domā, ka viņš varētu būt miris? nobijies izsaucās Volts Sikerts.

-     Es zinu tikpat daudz, cik tu, Volter. Ja Bredfords ir dzīvs, viņš noteikti slēpjas — lai gan mēs nezinām, kādu iemeslu dēļ. Ja viņš ir nogalināts, tad viņa līķis tagad guļ kādā no vientuļām

īstbornas alejām, un mēs tik un tā esam nokavējuši, turklāt ir pārāk tumšs, lai viņu tagad atrastu. Tev par mierinājumu, mēs turpināsim meklējumus līdz pusnaktij un rīt no rīta ķersimies pie pamatīgākas izmeklēšanas.

Oskara instinkts parasti nepievīla. Līdz pusnaktij es gaidīju Komptona ielas un Hārdvikas ceļa krustojumā, smēķējot Oskara cigaretes un lūkojoties uz Devonšīras parka teātra sētas durvīm. Man garām pasteberēja klibs kokerspaniels un divi dzērāji, bet no Bredforda Pīrsa nebija ne miņas. Kad baznīcas pulkstenis nosita divpadsmit, es pamanīju, ka atveras teātra durvis un pa tām iznāk durvju sargs. Viņš bija garāks, nekā man bija licies, un daudz atlētiskāks. Man par pārsteigumu, viņš izripināja pa durvīm arī divriteni, aizslēdza durvis, palūkojās uz abām pusēm un ātri aizbrauca.

Es gaidīju pie teātra vēl piecpadsmit minūtes. Neviens neparādījās. Izlēmu, ka mana maiņa beigusies, un devos uz Haistrītu. Tur ieraudzīju Oskaru un Voltu stāvam uz Lamb kāpnēm un smēķējam.

-    Arī mēs viņu neatradām, Oskars sacīja. Likās, ka Bredfordu Pīrsu te visi pazīst un visiem viņš patīk, bet šovakar neviens nav redzējis viņu ejam vai nākam, par to daudzi solīja galvu likt ķīlā, tāpat nevienam nebija ne jausmas, kur mūsu draugs varētu būt.

-    Esmu pārbijies, Volts atklāti teica. Pīrss ir mans draugs!

-    Mēs viņu atradīsim, Oskars sacīja, iemetot cigaretes nodeguli notekā un palūkojoties zili melnajās debesīs, bet ne šonakt. Viņš aplika roku Voltam ap pleciem. Šodienai mums piedzīvojumu pietiek. Dosimies pie miera, mes amis. — Viņš ielika otru roku man elkonī. Mūs jau gaida istabas, Robert; saskaņā ar Volta teikto tās ir “tīras, lētas un aicinošas, gluži kā labākās priekameitas”. Un mūsu saimnieka sieva Fle-

cera kundze ir īsts eņģelis. Ja atstāsi savu veļu pie durvīm, viņa to līdz ritam izmazgās, izžāvēs un izgludinās. Šī ir īstborna, kungi, te ļaudis vēl tic brīnumiem.

Es negulēju ilgi, tomēr labi un pamodos pusseptiņos no rīta, jūtoties atspirdzis. Pie manas gultas stāvēja svētā saimniece ar tīru veļu, dvieļiem, bļodu ar siltu ūdeni un skūšanās piederumiem. Flečera kundze bija īsts brīnums kad viņa atvilka aizkarus un atvēra guļamistabas logu, es pamanīju, ka sieviete ir mana vecuma, nedaudz apaļīga, bet skaista kā Vato slaucēja. Es pacēlu galvu no spilvena un padevu labrītu. Viņa viegli paklanījās un teica: Brokastis drīz būs gatavas! Vailda kungs pasūtīja zosu olas. Tad viņa devās prom. (Kāpēc es biju braucis uz Parīzi, lai apprecētu tādu garlaicīgu poļu zilzeķi kā Marta Lipska, ja būtu varējis ierasties īstbornā un atrast sev tādu pilnasinīgu angļu rozi kā Flečera kundze?)

Es piecēlos un piegāju pie loga. 1892. gada 5. maija ceturtdienas rīts bija tik gaišs un svaigs, kādu vien varēja vēlēties. Debesis bija gaišzilas un bez neviena mākonīša, liegais vējš smaržoja pēc pļavu ziediem. Es noskuvos, saģērbos un īpaši rūpīgi sasēju kaklasaiti, domājot par Flečera kundzi un atceroties Oskara iemīļoto teicienu: “Kārtīgi sasieta kaklasaite ir pirmais nopietnais solis dzīvē.”

Oskars un Volts jau sēdēja pie brokastu galda. Arī viņi izskatījās labi izgulējušies. Oskars šķita īpaši sajūsmināts. Kad pienācu, viņš pielēca kājās un sāka celt nost brokastu trauku vākus, gluži kā burvju mākslinieks, kas uzbur no cepures trusīšus. Ļauj man tevi apkalpot, Robert! Tu nebūsi vīlies! Flečera kundze mums sagādājusi svaigas siļķes, tikko žāvētu šķiņķi, piparotas nieres un jēra gaļas gabaliņus. Un vēl viņai ir olas. Olu ēšana vienmēr ir pārsteigums — nekad nevar zināt, kas tevi sagaida. Bet zosu olas…

-    Jā, es labprāt nobaudītu vienu no Flečera kundzes zosu olām, es sacīju, pasniedzot Oskaram šķīvi.

Mūsu draugs bija rotaļīgā noskaņojumā. Oskars pagriezās pret Voltu un pačukstēja: Vai dzirdēji, kā Roberts izrunāja viņas vārdu? “Flečera kundze”… — Viņš izgaršoja šos vārdu, liekot man uz šķīvja ceptu zoss olu, un tad piemiedza ar aci.

-     Roberts atkal ir iemīlējies! Pirmā diena, kad Konstance nav viņa redzeslokā, un viņa jau ir aizmirsta. Roberts Šerārs ir īsts vējgrābslis…

Es uzliku uz šķīvja kārtīgu šķēli Saseksas šķiņķa un paņēmu grauzdētu maizi. Nemuļķojies, Oskar! Mana pieķeršanās tavai sievai ir dziļa, bet platoniska, kā jau tu pats labi zini.

-     Nemaz nelīdzinās Edvarda Herona-Elena jūtām, Oskars ar smīnu turpināja.

-    Nepiemini man to cilvēku! es izsaucos. Manuprāt, viņa interese par Konstanci ir neveselīga.

Oskars iesmējās. Viņš ir nekaitīgs, Robert! Konstancei glaimo viņa uzmanība, un es par to tikai priecājos. Sievietes sniedz vīriešiem savu dzīvi tīrā zeltā, bet atpakaļ vēlas saņemt sīknaudu. Edvards palīdz man nokārtot šo parādu.

Volts Sikerts piesita pie šķīvja malas ar nazi. Kungi! viņš izsaucās. Jau tik agri no rīta jūs sākat ar ķircināšanos! Man likās, ka tikai garlaicīgie cenšas būt asprātīgi pie brokastu galda.

Oskars pasmaidīja. Ikvienam likumam ir izņēmumi, viņš teica, dzerot kafiju un lūkojoties uz bagātīgi klāto galdu.

-     Bet tev taisnība, Volt! Labāk domāsim tikai par šo burvīgo brokastu galdu, ko Flečera kundze mums uzklājusi.

-    Es domāju par Pīrsu, kašķīgi iebilda Volts.

Oskars nolika kafijas krūzi un pavērās uz draugu. Es arī, viņš teica, noslaukot lūpas salvetē. Man rūp tava labklājība, Volt, tāpat kā Pīrsa labklājība. Viņš ir tavs draugs. Un es neesmu aizmirsis, ka viņš bija mans viesis un viņa dzīvība

pagājušās svētdienas viesībās tika apdraudēta; tas notika manā klubā, pie mana galda, muļķīgajā spēlē, ko pats biju izdomājis. Es apzinos, ka esmu par to atbildīgs. Viņš nolika salveti un palūkojās manī. Un Konstances dzīvība un laime man rūp vairāk nekā manējā. Es neļaušu, lai ar viņu notiek kas slikts. Cik atceraties, ari viņai tika draudēts, arī viņa bija “upuru” vidū. Es neapstāšos, pirms nebūšu atrisinājis šo mistēriju. Oskars atvēra kreiso plaukstu un pārslīdināja pār to labās rokas pirkstus. Es redzu šajā nelaimīgajā rokā pēkšņu nāvi, viņš novilka, paskatījās uz mums un pasmaidīja. Paēdīsim brokastis, kungi! Esmu pasūtījis karieti uz astoņiem!

Mēs labi pabrokastojām. Sikerts bija sajūsmā, ka Flečera kundze uzlikusi galdā Keiller’s Dundee ievārījumu. Tas ir vienīgais ievārījums, ko ēd mākslinieki, viņš paskaidroja, ziezdams to uz maizes. Kad Degā atbrauc uz Angliju, viņš ēd tikai to.

-    Degā ir izcils vīrs, Oskars ar smīnu novilka. Par to mēs nešaubāmies.

Mūsu kariete izrādījās ponija vilkti divriči. Kad Oskars nomaksāja rēķinu un mēs pateicām ardievas Flečera kundzei, izgājuši no viesnīcas, mēs šo brīnumu ieraudzījām. Oskars ar Volteru ietrausās divričos, bet es uzmetos uz bukas blakus kučierim. To nevarēja saukt par pārāk ērtu braucienu.

-    Kurp mēs braucam? jautāja Sikerts, kad mūsu divriči, viegli grīļodamies, uzsāka ceļu.

-    Lejup no kalna, uz pilsētas malu, tālāk uz rietumiem… Oskars sacīja.

-    Uz Bīči zemesragu?

-Tieši tā, Volt. Sagatavojies. Es baidos, ka noticis visļaunākais.

Mēs sasniedzām zemesragu stundas laikā.

Es te pēdējo reizi biju viesojies bērnībā kopā ar māti. Viņa bija slavenā dzejnieka Viljama Vērdsverta mazmeita (māte to vienmēr uzsvēra!), un dižais vectēvs bija viņu vedis uz šo vietu, kad viņa bija maza meitene. Tolaik viņai bija tikai vienpadsmit, bet vectēvam — jau septiņdesmit gadu. Vectēvs viņai bija teicis vārdus, ko māte man atkārtoja: Šīs skaistās, zaļās velēnas, augstās, baltās klintis un zilais debesjums nav Anglijā skaistākas vietas par Bīči zemesragu.

Bija vajadzīgs mana vecvectēva ģeniālais prāts, lai tik vareni apdziedātu šo skarbo ainavu, kur mēs ar Oskaru Vaildu un Voltu Sikertu otrdienas rītā devāmies meklēt Bredfordu Pīrsu. Mūsu mazie rati ļodzīdamies ripoja augšup pa stāvo, vientuļo kalna taku, ik pēc piecdesmit jardiem apstājoties, lai ponijs varētu atvilkt elpu un mēs apbrīnot skatu. Oskars sēdēja, stalti izslējies, un, ietinies savā sarkanajā apmetnī, uzmanīgi vēroja apkārtni.

-    Vārds “bīči” cēlies no sena franču vārda, kas nozīmē “skaists”, viņš paziņoja, it kā būtu tūristu grupas vadītājs Florencē. Skaistais zemesrags, kas ticis tā nosaukts pirms tūkstoš gadiem. Skaistums ir mūžīgs. Kā mēs zinām no dabas un mākslas, viss skaistais šīs baltās klintis, zilās debesis, Džoto freskas, Mocarta mūzika, šī jaunā vīrieša profils, ko varam skatīt uz bukas, — tās ir nemainīgas vērtības.

Mūsu jaunais kučieris, kas izrādījās Flečera kundzes māsasdēls, palūkojās pār plecu uz Oskaru un iesmējās. Viņš apturēja ratus un teica: Rozija ir jūs uzvedusi tik augstu, cik iespējams. Ja vēlaties nokļūt pašā zemesraga augšā, jums nāksies iet kājām.

-    Iet kājām? Oskars izdvesa, ķerot pie sirds. Ja jau zirgs te nevar uzkāpt ar četrām kājām, kā gan jūs varat ierosināt, lai mēs tiekam tālāk savām kājām? Man to ir uz pusi mazāk nekā Rozijai!

-    Tas nudien nav tālu, zēns teica, vēlreiz iesmeļoties. Jūs jau gandrīz esat kalna galā. Zēna smiekli bija laipni. Skaidrs, ka viņš uzskatīja Oskaru par jocīgu pilsētnieku. Neuztraucieties, es jūs sagaidīšu un pēc tam atkal novedīšu lejā.

Volts Sikerts bija piecēlies kājās un, pielicis rokas pie acīm, vēroja horizontu. Tur neviena nav, viņš teica. Nevienas dzīvas dvēseles. Nav vērts iet tālāk.

Oskars, smagi sēcot, kāpa ārā no ratiem, kučierim piepalīdzot. — Ir vērts, — viņš uzsvērti teica. — Runā, ka saulainā dienā no zemesraga var redzēt Vaita salu, un ir pilnīgi iespējams, ka Viņas Majestāte stāv savas Osbornas mājas verandā un māj mums. Būtu ļoti nepieklājīgi un nepatriotiski neatbildēt viņas sveicienam.

Zēns novērsās un ieķiķinājās, tomēr paņēma no Oskara šiliņu. Nemuļķojies, Oskar, Sikerts asi uzsauca. Vai tev vienmēr jāizklausās asprātīgam?

-Tu taču zini manu nostāju, Volt, Oskars atteica, apejot apkārt ratiem un pasniedzot roku Sikertam, kas tagad trausās ārā. Cilvēkam vienmēr jārīkojas mazliet neiespējami lai arī kādi būtu apstākļi.

-    Šis nav īstais brīdis smiekliem, iebilda Sikerts.

-    Es smejos, lai nebūtu jāraud, Oskars klusi sacīja, pagriežoties pret kalna virsotni. Iesim Volt, viņš teica, uzliekot roku draugam uz pleca. Kāpsim augšup! Tieši tāpēc mēs te

ieradāmies, vai ne? Ja Bredfords Plrss te bijis, mums tas jāuzzina.

Mēs klusējot pievārējām pēdējos piecsimt jardus līdz augstākajam, tālākajam Bīči zemesraga punktam. Mums sejā pūta vēss vējiņš. Zāle zem kājām bija mīksta un slapja. Virs mums lidinājās un klaigāja kaijas.

-    Skatieties! Oskars izsaucās, norādot uz klints malu.

-    Kur? Volts izsaucās.

-Tur! Oskars norādīja. Pašā klints malā… vai jūs neredzat?

Es redzēju. Uz mirkli man likās, ka tur nomests beigts suns, pa pusei paslēpts zālē. Arī Volts to bija ieraudzījis. Mēs visi metāmies uz priekšu, apstājoties tikai pašā klints malā. Tālu lejā mēs redzējām, kā jūras viļņi triecas pret klinti, metot mums sejā vieglu migliņu. Pa gabalu baltās klintis izskatījās majestātiskas, tuvumā tās iedvesa nevis apbrīnu, bet bailes.

-    Uzmanieties! Sikerts uzsauca, nokrītot ceļos. Labāk notupieties!

Mēs bijām kādas piecas pēdas no klints malas likās, ka te nav nekā bīstama, bet sacēlās pēkšņa vēja brāzma, kas gribēja mūs noraut lejā. Es nometos zemē, un uz mirkli man likās, ka zeme līgojas zem kājām. Iespiedu seju slapjajā zālē un, aizvēris acis, dziļi ieelpoju, mēģinot atgūt līdzsvara sajūtu. Kad atkal atvēru acis, redzēju Sikertu, kas pūlējās no klints malas dabūt tur nomesto objektu. Vai vari aizsniegt? es uzsaucu.

-Jā, viņš atsaucās, cīnoties ar vēju. Man šķita, ka Volts izdveš tādu kā šņukstu, un tikai pēc brīža es sapratu, ka viņš patiesībā smejas. — Kaijas noteikti nesaprot, ko es te ērmojos, viņš man uzsauca. Oskaram taisnība cilvēkam vienmēr vajag rīkoties mazliet neiespējami. Tagad Volts jau bija bīstami tuvu klints malai. Ja viņš būtu aizvēlies divas pēdas pa kreisi, mūsu draugs jau gulētu jūras dibenā. Viņš pastiepa uz priekšu labo roku. Tūlīt būs, — viņš sēca.

-     Kas tas ir? — es saucu.

Man aiz muguras ierunājās Oskars: Tā ir Pīrsa ceļojumu soma. Tieši to mēs ieradāmies savākt. Es pagriezos un palūkojos pār plecu, neuzdrošinoties celties kājās. Oskars stāvēja apmēram piecpadsmit pēdu tālāk un nolūkojās uz mums. — Jūs esat krietni vīri! viņš sauca.

-     Rokā ir! — izsaucās Volts Sikerts. Viņš ar pašiem pirkstu galiem bija satvēris melnas ādas somas malu tā bija veca, nonēsāta Gledstona stila soma un lēni vilka to pa zāli, līdz laimējās saķert somas rokturi. Ir! — viņš izsaucās un apvēlās uz muguras, turot somu augstu gaisā.

-    Urrā! blāva Oskars.

-    Ak Dievs! noelsās Sikerts, sapratis, ka viņa labais plecs un kāja atrodas pāris sprīžu no klints malas. Nezinu, kāda spēka vadīts, es metos uz priekšu un, satvēris Voltu aiz kājām, vilku viņu prom no bīstamās vietas un neapstājos, līdz mēs bijām uz drošāka pamata. Volters vienā rokā turēja somu, ar otru atspiedās no zemes un piecēlās kājās, purinot no drēbēm netīrumus un smejoties, un mēs devāmies lejup no kalna.

-    Varoņi! Oskars sauca, plaši atplešot rokas un apskaujot mūs. Mēs stāvējām viņa priekšā kā skolas puikas, kas atgriezušies no bīstama pārgājiena.

Oskars paņēma no Volta somu. Aplūkosim pierādījumus! Galu galā jūs to dēļ riskējāt ar dzīvību!

Sikerts pašūpoja galvu un ar plaukstas virspusi noslaucīja acis un ūsas. Vai tā ir Pīrsa soma? viņš jautāja.

-Tā izskatās, Oskars atteica. Te ir iniciāļi B. P. — Oskars pārvilka pirkstus pār ādu. Tā ir mitra no rasas… laikam bijusi te vairākas stundas.

-    Volts to vilka pa slapju zāli, es aizrādīju.

-Jā. Bet putnu mēsli uz somas ir izkaltuši tātad tā te pamesta pagājušajā naktī vai šorīt pirms saullēkta. Kas gan tajā atrodams? Diemžēl visai maz. Soma ir neticami viegla. Turklāt tā nav aiz

slēgta. Oskars viegli atvēra somu. Jā, ne visai daudz. Nekādu grima tūbiņu, ķemmes, skūšanās piederumu… tikai papīri. Tos mēs izlasīsim vilcienā. Iesim, kungi, kariete mūs gaida.

-     Kurp mēs dosimies? — Volts jautāja.

-    Atpakaļ uz Londonu. Te mums vairs nav nekā darāma.

Sikerts sadusmojās. Bet mums taču jāatrod Bredfords!

-     Mēs viņu neatradīsim, Oskars atteica, aizverot somu un atdodot to man. Ja mūsu nelaimīgais draugs nolēcis no klints vai kāds viņu no tās nogrūdis -, straume viņa ķermeni jau sen aizskalojusi. Mēs pa ceļam uz staciju pavēstīsim policijai visu, ko zinām, un viņi ziņos krasta apsardzei. Iesim!

-    Vai tu domā, ka mans draugs ir miris? Volts ļoti nopietni jautāja.

-Ja viņš ir nokritis no šīs klints, tad jā. Šī ir augstākā klints visā valstī, tā paņēmusi vairāk nekā tūkstoš dzīvību. Es nezinu nevienu gadījumu, kad būtu atrasts kāds izdzīvojušais.

-    Tātad viņš ticis noslepkavots?

-              Iespējams, Oskars sacīja, atskatoties uz klints malu.

-    Te neredz cīņas pēdas, bet tas vēl neko nenozīmē. Zālē nav manāmi pēdu nospiedumi, bet tas var liecināt arī par to, ka cilvēks, kas to izdarījis, aizgājis pirms rīta rasas. Jā, es pieļauju iespēju, ka nabaga Bredfords nogalināts.

-    Viņam taču nebija neviena ienaidnieka!

Oskars pasmaidīja. Lielākoties slepkavības pastrādā nevis ienaidnieki, bet draugi.

-    Vai tā varētu būt pašnāvība? es jautāju.

-    Arī tas ir iespējams no šīs klints nolēkuši vairāk pašnāvnieku nekā jebkur citur pasaulē. Protams, viņš piebilda, pagriežoties, lai dotos uz mūsu ratiem, nolēkt no Bīči klints ir pārāk pompozs pašnāvības veids. Franči to sauktu par clichй. Bet, kā mēs jau redzējām vakardienas izrādē, Bredfords Pīrss nevilcinājās rīkoties nepārprotami. Viņu nebaidīja klišejas.

Volters saviebās un pašūpoja galvu.

-    Dzīve ir joks, sacīja Oskars, tāpat ari nāve. Ja tu to nespēj saskatīt tagad, tad spēsi vēlāk. Pacietību!

Sikerts neko neatbildēja. Mēs devāmies lejup.

-    Kāpēc lai viņš izdarītu pašnāvību? — es prātoju.

-    Varbūt viņu nomāca kāds noslēpums, Oskars atteica.

-    Kāds noslēpums? — asi jautāja Volts. — Es neticu, ka Bredfordam bija kāds noslēpums! Es viņu pazīstu jau gadiem ilgi!

-    Mums visiem ir noslēpumi, Volt. Neviens no mums nav tāds, kā izskatās. Vai varētu būt tā, ka zem spožā aktiera apģērba un biezās jūrnieka bārdas slēpās cits Bredfords Pīrss tāds, kādu tu nemaz nepazini? Atceries, ko viņš tev rakstīja? “Godīgi sacīt es esmu nobijies.”

Mēs bijām nonākuši līdz ratiem. Parunāsim par kaut ko citu, Volts rosināja, kad viņš kopā ar jaunekli bija palīdzējuši Oskaram iekāpt ratos. Es apsēdos uz bukas blakus kučierim, turot klēpī Bredforda melno somu. Kad jaunais kučieris uzkāpa man blakus, viņš jautājoši paskatījās uz somu. Domāju, ka Vailda kungs vēlēsies doties uz dzelzceļa staciju, es sacīju.

-    Skaidrs, zēns atteica, paņēma rokās grožus un noplīkšķināja ponijam uz muguras.

Kamēr mēs ripojām lejup no kalna, Sikerts vēlreiz aizklāja acis ar rokām un lūkojās apkārt, nopētot apkārtni no austrumiem līdz rietumiem. — Es gribu paturēt šo ainu atmiņā un kādu dienu uzgleznot, viņš sacīja.

Oskars iesmējās un pastiepās pēc cigarešu paciņas. Tu gleznosi šo dabasskatu, Volt? Tikai zāli, jūru un debesis? Vai tiešām tas būs tavā stilā? Daba ielaužas pilsētas mākslinieka gleznās… nezinu, vai man tas patīk.

-    Kalna piekājē ir daudz ēnu, Oskar, tās tev patiks.

-     Bet nekā, kas būtu cilvēka roku veidots?

Volts iesmējās un paņēma Oskara piedāvāto cigareti. Tev par prieku es gleznā iekļaušu bāku.

-    Bāku! — Oskars sajūsmināts izsaucās. — Kur?

-    Tur, Sikerts norādīja uz rietumiem, uz nākamā zemesraga.

Oskars pieliecās tuvāk kučierim un jautāja: Cik tālu no šejienes ir tā bāka?

-    Pusjūdzi pa gaisu, divas pa ceļu.

-     Lūdzu, aizved mūs turp, Oskars pavēlēja. Cik vien ātri iespējams. Te tev būs vēl viens šiliņš! Varbūt bākas uzraugs mums palīdzēs. Vai tu viņu pazīsti? Vai gadījumā jūs neesat consanguineous?

Zēns iesmējās. Viņš pagriezās, palūkojās uz Oskaru un piemiedza viņam ar aci. Es sapratu, ko jūs teicāt, ser! Un atbilde ir jā, mēs esam asinsradinieki. Bākas uzraugs ir mans tēvocis. Viņš jums patiks.

Tagad bija Oskara kārta smieties. Viņš sajūsmā uzsita Sikertam pa celi. Sasodīts! Neviens augstdzimušais Londonas bērns nezina, kas ir viņa tēvs, bet laukos visi ir radinieki.

Beltūtas bāka Septiņu Māsu ģeogrāfiskajā punktā, ko 1832. gadā cēlis mūsu kučiera vecvectētiņš, bija neglīta celtne, kantaina un zema, darināta no akmeņiem un atgādināja militāro torni. Kad mēs pietuvojāmies ēkai, vienīgajā logā, kas atradās otrajā stāvā, pamanījām sēžam vīru un kūpinām pīpi.

-    Vai tas ir tavs tēvocis? Oskars jautāja.

Zēns samiedza acis. Nē, viņš atteica. Laikam kāds no viņa vīriem. Manu tēvoci nevar sajaukt ar kādu citu. Viņš ir unikāls.

Tā patiešām bija. Izskatījās, ka šis vīrs izkāpis no kādas brāļu Grimmu pasakas vai no Oskara iemīļotajiem Edgara Alana Po stāstiem. Viņš bija sīks, līks un greizs. Vīrelim bija kumpa mugura, kliba kāja un nokaltusi roka, āda bija sažuvusi un vātīm klāta, uz plikā paura mijās caurumi un karbunkuli, un pār kreiso aci stiepās melns pārsējs. Viņš ir grotesks, Oskars nomurmināja, kad vecis šļūca uz mūsu pusi. Parunā tu ar viņu, Robert, es to vienkārši nespēju!

Oskara Vailda apsēstība ar skaistumu bija teju patoloģiska. Makss Bīrboms sacīja: — Varbūt Oskars neizgudroja Daili, bet viņš to atklāja pasaulei. Oskars pielūdza visu skaisto un izjuta pretīgumu pret visu neglīto. Neglītums, viņaprāt, bija grēks, ļaunums velna pirksts, viņš nespēja uz to pat skatīties. Oskars bija ļoti maigs un augstsirdīgs cilvēks, tomēr viņš vienmēr šķērsoja ceļu, lai nevajadzētu iet garām kādam pārlieku izkropļotam ubagam. Viņam bija žēl nelaimīgo meiteņu, kas strādāja Viktorijas sērkociņu rūpnīcā un bija zaudējušas pirkstus un gabalus no žokļa, katru dienu mērcot kociņus indīgajā fosfora virumā. Tomēr, kad reiz viena no viņām bija atsaukusies uz Vaildu sludinājumu un ieradās pieteikties par trauku mazgātāju, Oskars iedeva nelaimīgajai desmit mārciņu banknoti un piekodināja, lai meitene nekad te vairs nerādās. Oskars pēc tam man stāstīja, ka, paskatoties uz meiteni, viņam sirds notrīcējusi un kļuvis nelabi.

Mēs uzkavējāmies bākā pavisam īsu laiciņu. Nebija nekādas vajadzības. Par laimi, bākas uzrauga manieres bija nevainojamas. Viņš bija jautrs zellis, kas labprāt vēlējās mums pakalpot, un atbildēja uz maniem un Volta jautājumiem tā, it kā mēs būtu karaļnama pārstāvji. Viņš diemžēl nepazina Bredfordu Pīrsu ne pēc vārda, ne skata, ne reputācijas. Jā, viņš visu nakti bijis nomodā un, kā parasts, pieskatījis, kas notiek Bīči zemesragā, bet pēdējo divdesmit divu stundu laikā tur nebija noticis nekas aizdomīgs, to varēja apliecināt arī viņa vīri. Dienā pa zemesragu nav pastaigājušies nekādi svešinieki, nedz arī naktī novērotas gaismas vai kas cits aizdomīgs. Viņš ar nožēlu atzina, ka pašnāvību šajā vietā nav mazums un arī nelaimīgo mirstīgās atliekas ne vienmēr tiek atrastas. Ja arī līķus izskaloja, tas varēja būt nevis nākamajā, bet aiznākamajā paisumā vai arī pēc nedēļas, un straume tos varēja aiznest arī tālāk. Bākas uzraugs izteica mums līdzjūtību un piedāvāja palikt uz pusdienām, bet, kad mēs paziņojām, ka dodamies atpakaļ uz Londonu, izteica cerību, ka nākamreiz tiksimies patīkamākos apstākļos.

Kad mēs braucām prom no bākas, uzraugs stāvēja un māja mums ardievas. Volts teica: Viņš ir rets tipāžs. Es vēlētos šo vīru uzgleznot. Es mūsu jaunajam kučierim pateicu: Man patika tavs tēvocis! Bet Oskars neteica ne vārda.

Pa ceļam uz Istbornas staciju mēs apstājāmies pie Devonšīras parka teātra un atstājām ziņu Stendenam Triga kungam, ka diemžēl mūsu draugu Bredfordu Pīrsu šī vakara izrādē vajadzēs aizstāt dublierim. Mēs apstājāmies arī pie policijas iecirkņa Grova ielā, kur dežurējošais seržants pierakstīja mūsu liecību, bet darīja to negribīgi un tikai tāpēc, ka Oskars tā uzstāja. Seržants bija dievbijīgs ģimenes tēvs ar platu seju un melnām, kuplām ūsām, viņš nepazina Oskaru, nemīlēja aktierus un vēl vairāk pašnāvniekus. Pašnāvības ir ar likumu aizliegtas, viņš teica. Ja mēs to vīru atradīsim, viņš būs jāsoda. Uz redzēšanos, kungi!

Apmēram vienos mēs nokļuvām Istbornas stacijā, ponijam skrienot pilnos auļos. Kad kučieris bija palīdzējis Oskaram izkāpt no karietes, viņš iespieda zēnam rokā vēl puskronu. Tu mūs labi pieskatīji, jauno cilvēk! Paldies! Kā mums tevi godāt?

-     Mani sauc Braiens, puika sacīja, piešaujot roku pie cepures. Braiens Flečers.

-    Ak tā, — Oskars novilka. — Tev būs jāmaina vārds, kad gribēsi uzsākt profesionālu aktiera karjeru. Londonā tevi nevar saukt par Braienu.

Zēns izskatījās satriekts. Volts uzskatīja, ka viņam jāiejaucas. Neliecies zinis par Vailda kungu, viņš teica. Braiens ir jauks vārds.

-     Muļķības! Oskars iebilda. Nosauc man vienu slavenu gleznotāju, vārdā Braiens! Vai komponistu! Kaut vai vienu no Ērvinga puišiem! Braiens nav tas vārds, ko raksta slavas zālē! Ja šis zēns grib kļūt par slavenu aktieri, viņam jāpamet kučiera amats un jānomaina vārds.

-    Kāpēc lai viņš gribētu kļūt par aktieri? Volters neizpratnē jautāja. Viņš tāpat ir laimīgs tāds, kāds ir…

-    Tikai mirušie ir laimīgi tādi, kādi ir, Oskars atteica. Šis zēns jau ir spēlējis uz skatuves, vai tiesa, Braien?

Zēns nosarka un pamāja.

-    Viņš taču ir topošais Šekspīra stila aktieris! Ja nemaldos, viņš spēlējis izdaudzinātajā īstbornas izrādē “Divpadsmitā nakts”.

-    Vai jūs to redzējāt, ser? zēns jautāja, sajūsmā starojot.

-    Nē, Oskars novilka. Kaut nu es būtu atbraucis! Tā vietā es noskatījos Ervinga un Terijas jaunkundzes uzstāšanos licejā. Nekā izcila.

Volters tagad nostājās Oskaram pretī, iespiedis rokas sānos, un neticīgi lūkojās viņā. Kā tas iespējams, Oskar? Tu nekad šo zēnu iepriekš neesi saticis, kā gan tu varēji zināt, ka viņš spēlē Šekspīra “Divpadsmitajā naktī”?

Oskars neskatījās uz Sikertu, viņa skatiens bija pievērsts stacijas laukumam.

-     Paskaidro! Volters uzstāja.

Oskars beidzot palūkojās uz draugu un pasmaidīja. Zēns zināja vārdu “consanguineous”, turklāt atzina to ar lepnumu. Tas ir nozīmīgs vārds Šekspīra “Divpadsmitajā naktī”, bet parasti neietilpst vienkāršu lauku zēnu vārdu krājumā. Es tikai izdarīju secinājumu, kas izrādījās pareizs, ņemot vērā to, ka biju redzējis arī izrādes plakātu Devonšīras parka teātra priekšnamā.

Es iesmējos. Un kā tu zināji, ka izrāde bija “izdaudzināta”, Oskar? — es jautāju.

-Visas amatieru izrādes tiek dēvētas par “izdaudzinātām”, Robert. Tāds ir likums. Viņš pagriezās pret zēnu, kas tagad stāvēja, muti pavēris, un lūkojās Oskarā. Braien, viņš teica.

-    Esmu izlēmis, kā tev jārīkojas. Turpmāk tev būs divi vārdi viens laukiem, otrs pilsētai. īstbornā kā aktieris amatieru teātrī

tu vari saukties Braiens, bet, kad izlemsi doties uz Londonu un kļūt par profesionāli, tev būs vajadzīgs kāds cits vārds… kaut kas romantiskāks… No mēteļa kabatas Oskars izvilka sudraba cigarešu etviju un atvēra to vaļā. Ko tu teiktu par pseidonīmu “Sebastians”, Braien? Vai tas tev patiktu?

Zēns nervozi iesmējās. Kaut kas neticams, viņš teica.

-     Es lugā spēlēju tieši Sebastiana lomu…

-    Labi, Oskars teica. To es uzminēju. Tātad norunāts. Oskars paspieda zēnam roku. — Bija prieks tevi satikt, Braien, viņš teica un ar kreiso roku pasniedza zēnam cigarešu etviju. Lūdzu, pieņem šo kā manu draudzības apliecinājumu un kā kristību dāvanu.

Zēns paņēma sudraba etviju abās rokas un skatījās uz to kā uz brīnumu. Tad viņš papurināja galvu. — Es nevaru, es nedrīkstu…

-    Tu vari, un tev tas jādara, Oskars uzstāja. Tev nav izvēles. Paskaties, kas tur rakstīts, tā ir dāvana tieši tev.

Oskars pieliecās un atvēra cigarešu etvijas vāciņu. Izlasi, kas tur rakstīts, — viņš mudināja.

Zēns samiedza acis un lasīja:

“Sebastianam ar sveicieniem Oskars.”

Tagad Oskars pievērsās man. Vai tu paņēmi Pīrsa somu, Robert? Mums jādodas prom, ja gribam paspēt uz vilcienu. Viņš pagriezās pret Voltu. Iesim! Mūsu darīšanas te ir beigušās.

Mēs atstājām zēnu pie ratiem grozām rokās sudraba cigarešu etviju un steidzāmies uz staciju.

-Tu esi apbrīnojams, Oskar! sauca Volts Sikerts. Es nekad neko tādu nebiju redzējis…

-     Patiesībā es esmu iedomīgs, vecs muļķis, Oskars ar smaidu attrauca, toties ļoti labs novērotājs. Vai pamanījāt, ko es ieraudzīju stacijas laukumā?

-    Nē, Volts atteica, kāpjot tukšā pirmās klases kupejā.

-    Es ar acs kaktiņu pamanīju, ka karietē kāpj kāds pazīstams stāvs, un labprāt būtu piegājis ar viņu parunāt, ja man nebūtu jāspēlē teātris mūsu jaunajam draugam Braienam…

-    Kurš tas bija? es jautāju, apsēžoties krēslā un noliekot Bredforda Pīrsa somu sev blakus.

-    Vai tad tu arī nepamanīji, Robert?

-Nē.

-Tas bija Frānsiss Duglass, lords Dramlanrigs Bozija vecākais brālis. Ko gan viņš darīja īstbornā?

Kamēr vilciens uzņēma apgriezienus, Oskars stāvēja pie kupejas loga un lūkojās uz īstbornas pelēkajiem un sarkanajiem jumtiem. Dramlanrigs šajā pašā stacijā, viņš murmināja. Vai nav dīvaina sakritība?

-     Ir gan, Sikerts atteica, iekārtojoties stūra sēdeklī un lūkojoties uz Oskaru. Tikpat neparasti kā tas, ka tev pa rokai gadījās sudraba cigarešu etvija ar ierakstu “Sebastianam” tieši tad, kad tev tāda bija vajadzīga. Kā tev tas izdevās, Oskar? Vai tā bija sakritība? Vai varbūt tev vienmēr līdzi ir kāds pusducis cigarešu etviju, katra ar citu Šekspīra varoņa vārdu?

Oskars novērsās no loga, kārtīgi salocīja savu sarkano apmetni un uzlika uz plaukta kopā ar balto cepuri. Viņš uzsmaidīja Sikertam un pašūpoja galvu.

-    Ko tu būtu darījis, ja zēns būtu teicis, ka lugā viņš spēlējis Fabiāna lomu, Oskar? es jautāju.

-    Viņam nekad nebūtu piešķirta Fabiāna loma, Robert. Zēns ir pārāk skaists, viņam bija jāspēlē Sebastians. Kādu citu lomu gan tu būtu viņam piešķīris? Oskars apsēdās man pretī pie loga. Jā, varbūt Kūrija vai Valentīna lomu, bet tie nav lugas galvenie varoņi, un jaunais Sebastians Flečers ir dzimis, lai spēlētu galvenās lomas. — Viņš pieliecās tuvāk Sikertam. — Volt, vai iedosi man kādu cigareti? Visas manējās palika pie zēna.

Volts paklausīja, un Oskars aizdedzināja cigareti. Oskars bija kaislīgs smēķētājs, kurš drīz vien mūsu kupeju piekūpināja ar pelēku dūmu mākoņiem. Pavicinot cigareti gaisā, viņš teica:

-    Nekur jūs neatradīsiet labāku vārdu avotu kā Šekspīra lugās. Viņš ir īsts nomenklatūras meistars. Kā jau jūs zināt, vārds ir vissvarīgākais.

-    Vai tiešām? es jautāju.

-Jā, Robert, mans draugs nopietni atbildēja. Es esmu tas, kas es esmu, tikai tāpēc, ka mani tā sauc. Un tāpat ir ar tevi, vai ne, Robert? Tev sākumā bija pieci vārdi, vai ne? Man tāpat. Un cik tev, Volt?

-Tikai trīs: Volters Ričards Sikerts.

Oskars padomāja. Arī nav slikti, bet vēl labāk būtu, ja tev sākumā būtu doti pieci vārdi. Es sāku dzīvi kā Oskars Fingals O’Flahertijs Vilis Vailds — šajā vārdā bija divi O, divi F un divi V. Skaists skanējums, vai ne? Bet, ja gribi, lai visi daudzina tavu vārdu, tas nedrīkst būt pārāk garš. Drukātajā reklāmā par tādu dārgi jāmaksā! Ja cilvēks nav slavens, daudz vārdu var būt noderīgi, bet, kļūstot ievērojamam, viņš liekos vārdus atmet gluži kā gaisa balona vadītājs, kas, ceļoties augstāk, atbrīvojas no liekā balasta. Esmu atstājis sev tikai divus vārdus. Ar laiku es tikšu vaļā no vēl viena. Pienāks diena, kad mani sauks vienā vārdā gluži kā Jēzu vai Jūdu, Plīniju vai Platonu. Draugi mani pazīs kā Oskaru, bet ienaidnieki kā Vaildu.

Volts Sikerts pasmaidīja un pasniedza Oskaram vēl vienu cigareti. Tomēr tu vēl joprojām neesi paskaidrojis, kāpēc tev kabatā bija cigarešu etvija ar uzrakstu “Sebastianam ar sveicieniem Oskars”.

-Tā bija dāvana man no manis paša. Oskars nav ne svētā, ne Šekspīra vārds, bet Sebastians gan. Patiesībā Sebastians ir mans alter ego. Pilsētā es esmu Oskars, bet visur citur Sebastians. Pēkšņa impulsa vadīts, atdāvināju zēnam savu cigarešu etviju. Tas taču bija īstais mirklis, vai ne? Svarīgi vienmēr notvert īsto mirkli…

Vilciens apstājās. Kur mēs esam? jautāja Volts, lūkojoties pa logu.

Ari Oskars paskatījās ārā. Līpkrosā, viņš teica.

-     Man šķiet, ka šis ir īstais mirklis, lai mēs sāktu izpētīt Pīrsa somu.

-    Varbūt tu gribēsi to darīt, — es sacīju, pasniedzot Voltam somu. Viņš taču bija tavs draugs.

-    Viņš ir mans draugs, sacīja Sikerts, atverot somu un ar smagu nopūtu iztukšojot tās saturu sev blakus uz sēdekļa.

-    Nespēju noticēt, ka viņš varētu būt miris. Negribu tam ticēt! Kāpēc lai viņš būtu nolēcis no klints? Kurš būtu gribējis Bredfordu nogalināt?

Oskars klusēja.

Somā neatradām neko svarīgu. Kā jau tu teici, Oskar, te ir tikai papīri, Sikerts sacīja, kraujot dokumentus kaudzēs.

-      Sarakste ar teātru menedžeriem… pastkartes no viesnīcu īpašniecēm… rēķini un paziņojumi…

-    Vai tur ir arī bankas izraksts? Oskars jautāja. Vai kāda parādzīme, piemēram, no Ašmaņa Strendā?

-    Nē, neko tādu es gan neredzu. Vēl te ir “Visnekrietnākās slepkavības” teksts, otrdienas Times, īstbornas Gazette un Bredšovas vilcienu saraksts, vēl kaut kādi rēķini, bet nekādu bankas izrakstu vai parādzīmju… Volts ielika visus papīrus atpakaļ somā un aizvēra to. Ko mēs tagad ar to darīsim?

-    Glabāsim drošā vietā un, ja radīsies tāda nepieciešamība, nodosim radiniekiem.

-    Viņam nav ģimenes, Oskar, tikai draugi.

-    Viņam taču noteikti ir vecāki!

-    Abi jau sen miruši.

-     Brāli vai māsas?

-    Nav. — Volts piecēlās kājās un uzlika somu uz plauktiņa. Vilciens atkal devās ceļā. Volts sagrīļojās un pieturējās pie sienas. Kad viņš pagriezās, es redzēju, ka mākslinieka acis bija

asaru pilnas. Tu un tava nolādētā spēle, Oskar, viņš nikni nošņāca.

-    Varbūt viņš nemaz nav miris, Oskars klusi teica.

-     Bet ja nu ir? Sikerts izsaucās, ieslīdot savā sēdeklī un aizklājot ar rokām seju. Viņš izvilka no kabatas lielo, krāsām notriepto kabatlakatu un izslaucīja acis. Piedod man, Oskar, viņš murmināja. Patiesībā es pats esmu vainīgs. Tieši es taču pagājušajā svētdienā atvedu viņu uz Kedogena viesnīcu. Viņš bija mans, nevis tavs viesis.

-     Bet spēli izgudroju es, Oskars lēni novilka. Un nākamo četru dienu laikā tieši tādā secībā, kādā izvilkti no somiņas, ir nogalināti pirmie četri upuri. Oskars bija izvilcis no kabatas upuru sarakstu un nolicis to sev klēpī. Viņš ar pirkstgaliem viegli masēja deniņus un lūkojās uz lapiņu tā, it kā cerētu pēkšņi lasīt starp rindiņām. Elizabete Skota-Riversa nomira pirmā, viņa sadega pēkšņā ugunsgrēkā… lords Abergordons aizgāja nākamais, bet, ja var ticēt avīzēm, viņam bija jau sešdesmit gadu un viņš nomira miegā… nabaga viesnīcas papagailis pilnīgi noteikti tika nogalināts, par to nav nekādu šaubu… un tagad ir pazudis Bredfords Pīrss.

-    Kurš ir nākamais? Volters jautāja, nošņaucot degunu.

-    Nākamais sarakstā ir Deivids Makmurtrijs bokseris, Birda draugs, plikgalvainais, savādi pievilcīgais…

-Jā, es atceros, Sikerts teica. Pa pusei džentlmenis.

-    Kurš gan izvēlējās par savu upuri Makmurtriju? Oskars prātoja.

Iestājās klusums. Oskars ar Volteru aizdedzināja pa cigaretei.

-     Es, neveikli sacīju. Bet Oskars jau to zina…

Volts Sikerts atgāzās sēdeklī un izpūta gaisā dūmu vērpeti.

-    Es arī.

-    Ko? — iekliedzās Oskars. — Kāpēc? Vai tu to cilvēku pazīsti?

-    Nē, Sikerts iesmējās. Vienreiz es viņu esmu redzējis ringā.

-    Bet personiski nekad neesi saticis?

-    Nē. Nekad.

-     Kāpēc tieši viņu?

-    Tikai vārda dēļ.

-    Vārda dēļ? Oskars atkārtoja. Ko tu ar to gribi teikt?

-Tu taču pats teici, ka tā ir spēle, Oskar! Es izvēlējos Dei-

vidu Makmurtriju tikai vārda dēļ.

-    Es nesaprotu, Volt, Oskars teica, saraucot pieri.

-Ja atceries, es vakariņu laikā sēdēju no viņa pa labi, mēs runājām, un es skicēju viņa portretu uz ēdienkartes, pierakstot ari vārdu un spēlējoties ar burtu izvietojumu…

-    Kā tad tas jāsaprot?

-     Es pārkārtoju burtus viņa vārdā un, sev par izbrīnu, atklāju, ka, uzrakstot vārdu “Dāvid McMuirtree", no šiem burtiem var izveidot frāzi “a murdered victim", tātad “slepkavības upuris”. Tieši tāpēc es izvēlējos viņu. Man nebija cita iemesla.

Oskars skaļi iesmējās. Tie nebija viņa parastie, klusie smiekli tas izklausījās pēc zvēra rēciena. Ak Dievs! Oskars izsaucās. Vai tas ir iespējams? Vai mēs esam iegrūduši cilvēku nāvē tikai vārda dēļ?

-Tā bija tikai spēle, Oskar, Sikerts atgādināja.

-    Spēle, kas visiem beidzas ar nāvi! Oskars izsaucās un pastiepa roku, lai saņemtu no Voltera pēdējo cigareti. Es visu laiku mēģinu izdomāt, kas var saistīt Elizabeti Skotu-Riversu, lordu Abergordonu, papagaili un Bredfordu Pīrsu. Un tagad es sāku saprast, ka varbūt nekā tāda nav izņemot to spēles sarakstu, kur visi bija nejauši ierakstīti kā “upuri”. Visi četri lēdija, lords, papagailis un aktieris ir nonāvēti bez jebkāda motiva…

-    Tu gribi teikt… Sikerts iesāka.

-Jā, Volt, es gribu teikt, ka, tāpat kā tu spēlējies ar vārdu un izvēlējies upuri tīrās nejaušības pēc, tāpat mūsu vidū ir kāds cilvēks, aukstasinīgs un nežēlīgs slepkava, kas spēlējas ar tiem vārdiem, kuri ierakstīti mūsu sarakstā. Viņš paņem šādu lapu, Oskars pacēla gaisā savu lapu, un citu pēc cita nogalina tajā ierakstītos cilvēkus vienkārši joka pēc.

Es pieliecos tuvāk un izņēmu sarakstu Oskaram no rokas. Mans draugs bija aizvēris acis kā lūgšanā. Es zinu, ko tu domā, Robert, viņš pavisam klusi teica. Ari es par to domāju. Pēdējā šajā upuru sarakstā ir Konstance mūsu mīļā, nevainīgā Konstance, labākā sieva un māte pasaulē. Es zinu, ka tu viņu mīli tikpat stipri, cik es, Robert. Visi, kas viņu pazīst, viņu mīl. Neviens, kas manu sievu iepazinis, nevēlētu viņai ļaunu. Bet mūsu slepkava pat nepazīst cilvēkus, kurus nogalina. Viņš spēlē nežēlīgu spēli, izsvītrojot vārdus no mūsu saraksta…

Oskars nodrebinājās un atvēra acis. Vai mēs vēl netuvojamies Londonai? viņš pēkšņi jautāja, pieceļoties kājās. Viņš pastiepās, lai paņemtu no plaukta apmetni. Esmu nosalis un izsalcis. Kopš brokastīm pagājis krietns laiciņš…

Volts Siķerts palūkojās uz Oskaru. Baidos, ka tev taisnība, mans draugs. Bredfbrds Pīrss nav izdarījis pašnāvību. Viņš ir nogalināts un ne jau tāpēc, ka viņš bija tas, kas bija, un darīja to, ko darīja. Viņš ir nogalināts tāpēc, ka viņa vārds bija ierakstīts tajā sarakstā.

-    Bet kurš gan varēja ierakstīt viņa vārdu tajā sarakstā, ja jau tu saki, ka Bredfordam šai pasaulē nebija neviena ienaidnieka?

Vilciens pamazām piebremzēja, braucot garām Kroidonai.

-     Ko mēs tagad darīsim? es jautāju. Iesim uz policiju?

-    Jā, Oskars izlēmīgi teica. Mums jādara tā, kā ieteica Konans Doils. Iesim pie inspektora Gilmūra uz Skotlendjardu. Mums jāparāda viņam Bredforda vēstule un jāizstāsta viss,

kas kopš pagājušās svētdienas noticis. Tajā svētdienas vakarā pie galda sēdēja četrpadsmit vīri, un viens no viņiem diemžēl izrādījies slepkava.

-    Vai kūdītājs uz slepkavošanu, piebilda Sikerts. Varbūt kāds no šiem vīriem nolīdzis īstu slepkavu, kas izpilda viņa rīkojumus. Vai tad tas nav ticamāk?

-    Vai tad slepkavam pašam bija jābūt klāt pie mūsu vakariņu galda? savukārt prātoju es. Varbūt kāds no viesiem izstāstījis šos notikumus klubā vai bārā un kāds svešinieks ar samaitātu dvēseli to noklausījies un izlēmis īstenot?

Oskars iesmējās. Svešinieks, kas pavisam nejauši noklausījies sarunu tieši par tēmu, kas viņu interesē, uzzinājis, kāds ir precīzais upuru saraksts, un pēkšņi izlēmis visus nonāvēt… jā, iespējams ir pilnīgi viss.

Vilciens jau bija sasniedzis Viktorijas staciju. Cik pulkstenis? Oskars jautāja, meklējot kabatā sīknaudu, ko pasniegt skaistiem stacijas uzraugiem un kučieriem.

Sikerts izbāza galvu pa logu un paskatījās uz stacijas pulksteni. Pāri pieciem, viņš sacīja.

-    Es paņemšu Pīrsa somu, ja neiebilsti, Oskars teica.

-    Varbūt tie rēķini tomēr kaut ko palīdz atklāt…

Mēs izkāpām no vilciena un nokļuvām trokšņainajā stacijā.

-     Es dodos mājās, paziņoja Volts. Man šovakar jāpārdod kāda glezna. Jūs taču mani informēsiet par visu, kas turpmāk notiks, vai ne?

-    Protams, Oskars atteica. Kad būsim iznākuši no policijas iecirkņa, nosūtīšu tev telegrammu. — Viņš pasniedza man Bredforda Pīrsa somu.

-    Vai mēs tūlīt brauksim uz Skotlendjardu? es jautāju. Ir jau diezgan vēls. Vai tev arī nevajadzētu doties mājās?

-Ja vien slepkava seko sarakstam, Konstance ir drošībā, kamēr Deivids Makmurtrijs ir dzīvs. Mēs devāmies uz Viktorijas ielu, kur rindā gaidīja rati. Tomēr Skotlendjards var

pagaidīt līdz ritam. Mums jāatrod Makmurtrijs un jāpavēsta, ka viņam draud briesmas.

>

—Tev jāuzmanās, Oskar, — Volts brīdināja. — Ari tavs vārds bija sarakstā.

Oskars palūkojās uz draugu. Es zinu.

Volts pēkšņi apstājās. Tavam jaunajam draugam Bozijam ir ierocis, vai ne? Kaut kāda pistole… viņš par to reiz lielījās.

Oskars iesmējās. Tā ir. Bozijs stāsta, ka vēlas ar to nošaut savu tēvu! Mans draugs palūkojās apkārt, izpleta rokas un iesmējās. Man apkārt vieni vienīgi slepkavas un trakie…

Volts Sikerts pasmaidīja un saņēma Oskara rokas. Es runāju nopietni, Oskar. Varbūt tev vajadzētu aizņemties no Bozija ieroci un turēt to Tita ielā?

-    Es nebaidos par sevi, Volt! Nāve taču ir viena no lielākajām cilvēces svētībām. Es baidos par saviem bērniem viņiem vajadzīga māte, un Konstance ir par jaunu, lai mirtu. — Mākslinieks un rakstnieks apskāvās. Viņi bija dīvains pāris Oskars, sešarpus pēdu garš, sarkanā apmetni un baltā cepurē, un Volters, nedaudz īsāks un slaidāks, savā izteiksmīgajā, garajā mētelī un ar uzskrullētajām ūsām. Dodies pārdot savu gleznu, Volt, Oskars sacīja. Mēs ar Robertu aiziesim uz cirku.

Kāpēc mēs ejam uz cirku, Oskar? es jautāju, kamēr stāvējām rindā pēc karietes.

-Jo Deivids Makmurtrijs ir bokseris, kas uz šo vasaru nolīgts Astlija cirkā. Viņš man atsūtīja divas biļetes uz savu nākamo uzstāšanos, kas raksturota kā “vēsturiski svinīga ciņa”. Tā ir ieplānota pirmdienas vakarā. Bozijs nenāks, viņam ir riebums pret boksu. Vai tu man pievienosies?

-     Paldies, labprāt, es sacīju. Biju jau pieradis, ka Oskars mani aicina vienmēr, kad Bozijs nevar sastādīt viņam kompāniju. Man patīk Astlija cirks. Kad biju mazs, mēs vienmēr svinējām manu dzimšanas dienu, dodoties uz cirku.

-Jā, Oskars nomurmināja, un mēs pavirzījāmies soli uz priekšu rindā. — Es atceros, ka tev bija smaga bērnība.

Es pasmaidīju. Jutu, ka cilvēki aiz muguras ieklausās mūsu sarunā. Oskaram publikas uzmanība patika. Un kā tu svinēji savas dzimšanas dienas, Oskar?

-    Fēniksa parkā lasīju Eiripīdu un Teokritu, bet vakarā devos uz Dramkondras klosteri, lai studētu Platonu un Džonu Raskinu. Es biju pavisam parasts bērns.

Es iesmējos, un mēs iekāpām ratos.

Braucot ar ratiem, bija vajadzīgas tikai divdesmit minūtes, lai no Viktorijas parka nokļūtu Astlija cirkā pie Vestminsteras tilta. Bija 1892. gads, un tikai pēc gada Londonā tika uzcelts dižais amfiteātris Viktorijas laiku lepnums.

Līdz astoņpadsmit gadu vecumam, kad es sāku ceļot un atklāju Parīzes operu, Venēcijas Fenice un Andalūzijas Rondu, Astlija cirks bija mana iemīļotākā atpūtas vieta. Šī ēka man šķita milzīga, tik plaša, grezna un eksotiska. To izgaismoja svečturis, kurā dega pieci tūkstoši sveču. Skatītāji sēdēja četrās rindās, kas pacēlās piecdesmit pēdu virs zemes. Te bija tradicionāla skatuve, uz kuras uzstājās mūziķi, klauni un akrobāti, un tās priekšā apaļa arēna — četrdesmit divu pēdu diametrā —, kur auļoja cirka zirgi un uzstājās dresēti suņi.

Filips Astlijs (mana vectēva draugs) savos uzvedumos nerādīja savvaļas dzīvniekus. Viņš bija jātnieks un akrobāts un cirka ringu izmantoja, lai demonstrētu abas šīs prasmes. Viņš atklāja, ka, auļojot lielā ātrumā pa apli, iestājas centrbēdzes spēks, kas ļauj nostāvēt kājās uz zirgu muguras.

Kamēr mūsu rati lēni ripoja pa Viktorijas ielu ceturtdienas vakara sastrēguma stundā, es mēģināju dalīties savās aizraujošajās atmiņās ar Oskaru. Viņu tas neinteresēja.

-    Sikerts man mēģināja iestāstīt, ka Deigāza kungs ari mīl cirku, — Oskars ņurdēja.

-Jā gan, es atteicu, neņemot vērā drauga ironisko smaidu un uzraukto uzaci. Visi franči mīl cirku. Francijā Astlijs ir īsts varonis. Viņi to sauc “Le roi des cirquesViņš pat nomira Parīzē…

— Astlijs ir miris? — Oskars tēlotā izbrīnā izsaucās.

—Jau sen. Viņš ir apbedīts Perlašēza kapsētā.

-    Tas neko nenozīmē, Oskars atcirta. Tagad tur glabā visus.

Kad sasniedzām Astlija cirku, Oskars deva rīkojumu kučierim gaidīt mūs pie darbinieku ieejas. Nebrīnos, ka Konans Doils grib nobeigt Šerloku Flolmsu, Oskars norūca, kāpjot ārā no karietes. Privātdetektīva liktenis nav no vieglajiem. -

1 Cirka karalis.

Viņš nopūtās. — Un tagad mēs satiksim vēl vienu briesmīgu durvju sargu. Vai tā būs bārdaina sieviete? Divgalvains punduris? Visticamāk, sirms akrobāts, ko piemeklējis artrīts. Oskars pasniedza kučierim divus šiliņus. Es nespēju paciest neglīto, mans draugs žēlojās. Kučieris piekrītoši pamāja.

Šoreiz Oskars bija kļūdījies. Durvju sargs nebija neglīts vai briesmīgs. Tas bija skaists, jauns afrikāņu zēns ar spožām acīm un pērļu baltiem zobiem. — Pie visiem debesu dieviem! — Oskars izsaucās. Es gatavojos satikt Cerberu pie Aīda vārtiem, ber ieraugu senu draugu! Robert, tas ir Antifols!

Zēns, kuram bija piecpadsmit vai sešpadsmit gadu, pielēca kājās, iztraucās ārā no durvju sarga kabūzīša un zemu paklanījās. Oskars sirsnīgi paspieda zēnam roku un, izvilcis no kabatas sovrinu, pasniedza to viņam.

Antifols uzsmaidīja Oskaram. Pateicos, Vailda kungs! Jūs neesat mainījies.

-     Bet tu esi izaudzis, mans draugs, sacīja Oskars, aplūkojot savu paziņu. Antifols tīrīja kurpes “Savojā”, kad mūsu ceļi pirmo reizi krustojās, viņš man paskaidroja. Izskatās, ka viņš ir aizbēdzis no darba, lai iestātos cirkā. — Oskars pievērsās zēnam: Ko tu te dari, Antifol?

-    Es mācos par klaunu, Vailda kungs, — zēns laimīgs atbildēja.

-    Ak Svētā Dievmāte! Oskars izsaucās. Par klaunu! Klaunu! — Viņš aizklāja seju ar rokām. — Kas gan noticis ar mūsdienu jaunatni, Robert? viņš vaidēja. Es baidos par impērijas nākotni…

Zēns paskatījās uz Oskaru un sāka ķiķināt. Jūs tiešām neesat mainījies, Vailda kungs! viņš teica. Tieši jūs taču bijāt tas, kas teica: ja gribu gūt panākumus dzīvē, man jāiemācās staigāt pa virvi. Es tikai daru to, ko jūs ierosinājāt.

Oskaram acīs bija asaras, bet viņš smaidīja. — Lai Dievs man piedod! viņš izsaucās. Tātad tā ir mana vaina!

Pēkšņi zēna seja apmācās. Vailda kungs, es ceru, ka jūs neesat ieradies, lai noskatītos cirka izrādi. Viņi ir devušies izbraukumā uz Blekpūlu.

-    Nē, Antifol, Oskars teica, rotaļīgi pavicinot dūres.

-    Esam ieradušies, lai papriecātos par boksu. Kur varētu satikt Deividu Makmurtrija kungu?

-    Vareno Makmurtriju Deividu un Goliātu?

-    Vai tā viņu te sauc?

-    Viņš ir iekšā kopā ar Viņa Augstību.

-    Ar Viņa Augstību Džordžu Sangeru? es iejaucos, gribēdams demonstrēt savas zināšanas cirka vēsturē.

-     Domāju, ka ne, Oskars sacīja.

-    Ak nē, ser, ari zēns teica. Lords Džordžs ir Blekpūlā. Pie Makmurtrija kunga viesojas īsts augstmanis. Es jūs aizvedīšu lūdzu, sekojiet man!

Mēs sekojām zēnam. Viņš atvēra smagas metāla durvis un nokāpa lejup pa šaurām kāpnēm. Pieliecieties! zēns uzsauca un ieveda mūs garā, šaurā un tumšā gaitenī. Sienas bija no neapstrādātiem ķieģeļiem, grīda mitra.

-    Te ož pēc žurkām, — Oskars norūca.

-    Tiklīdz visi suņi ir aizbraukuši, žurkas atkal uzrodas, — paskaidroja Antifols. Te ir vēl sliktāk nekā “Savojas” virtuvē! Neapstājieties, lai arī kam uzdurtos…

-    Vai tad te nav gāzes lampu? es uzsaucu. Zēns ar Oskaru bija man priekšā. Es tikko spēju saredzēt viņu izgaistošos stāvus.

-     Lords Džordžs nemīl liekus tēriņus, — zēns atsaucās.

-     Neuztraucieties, mēs jau gandrīz esam galā.

-    Smaka ir neciešama, Oskars sūdzējās.

Man garām paskrēja resna žurka. Te ir briesmīgi, Oskar, es uzšņācu.

-Tas ir cirks, Robert!

-    Esam klāt! zēns uzsauca. Es varēju saskatīt tikai viņa apveidu. Nāciet! viņš teica, atverot durvis gaiteņa galā. Aiz

durvīm bija biezi, melni aizkari. Tie bija raupji un smaržoja pēc zāģskaidām un sapuvušiem āboliem. Antifols tos atvēra un ielaida mūs Astlija cirka arēnā.

Es gaidīju, ka šī vieta būs spožas gaismas pilna, tādu to atcerējos no bērnības. Bet tukšajā arēnā izskatījās kā pamestā katedrālē, te bija tumšs un spocīgs kā alā. Pagāja kāds laiks, līdz mēs pieradām pie pustumsas. Bijām ienākuši no pagrabtelpas un tagad atradāmies pirmajā stāvā, cirka arēnas pašā malā. Arēnas vidū atradās kas tāds, ko es noturēju par altāri.

Protams, tas nebija altāris. Tas bija apmēram četru pēdu augsts, kantains podests, kas apjozts ar virvēm, uz kurām bija atspiedies Deivids Makmurtrijs. Viņš bija puskails, un boksera varenās rokas, platie pleci un krūtis tumšbrūnas un pavisam gludas — spīdēja sviedros. — Vailda kungs, Šerāra kungs, — viņš sēca. — Laipni lūgti Nāves ringā!

Es atskatījos. Antifols bija pazudis.

-    Mēs laikam esam iztraucējuši jūsu mēģinājumu, Oskars atvainodamies sacīja, noņemot cepuri un dīvaini paklanoties.

Makmurtrijs atbildēja: Es esmu cīkstonis, nevis aktieris, Vailda kungs. Viņš paņēma plūmju krāsas virsvalku un nesteidzīgi uzģērba. — Es nepiedalos mēģinājumos, es trenējos. Es cīnījos ar lordu Kvīnsberiju. Esmu pārliecināts, ka jūs viens otru pazīstat.

No tālākā ringa gala parādījās plecīgais, īsais Džons Šolto, 8. Kvīnsberijas marķīzs. Ar mazajām, baltajām rokām viņš lika kreklu rūtainajās flaneļa biksēs. Viņa aproces bija atpogātas, kājas basas. Marķīzs nicīgi nošņācās un sarauca kuplās, melnās uzacis. Nemaz neievērojot manu klātbūtni, viņš palūkojās tieši uz Oskaru un norūca: — Vaild.

Oskars panāca un priekšu un vēlreiz paklanījās, šoreiz jau graciozāk. Jūsu Augstība, viņš nomurmināja. Kāds negaidīts pārsteigums! Šodien redzēju lordu Dramlanrigu īstbornā…

Kvlnsberijs pasmīkņāja un noslaucīja degunu ar delnas virspusi. — Laikam jau jūs tiekaties ar maniem dēliem biežāk nekā es pats, Vailda kungs. Jums, redz, ir daudz brīva laika.

-    Laiks… Oskars iesāka, bet viņam tā arī nebija lemts pabeigt šo aforismu.

-    Laiks negaida, — Kvīnsberijs norūca, paņemot zeķes, zābakus un jaku no ringa. Viņš izlīda starp ringa virvēm un nolēca arēnā. Uzmetis jaku plecā un pat nepagriezies pret mums, Kvīnsberijas marķīzs devās ārā no zāles. Viņš promejot uzsauca Makmurtrijam: Uz redzēšanos, mans draugs! Mēs progresējam! Pirmdienas vakarā publika būs mūsu!

Makmurtrijs pavadīja viņu ar smaidu. Izcils vīrs, viņš teica savā dīvainajā balsī, bet nemaz nav apburošs. Viņš pagriezās pret Oskaru. Savukārt jūs, Vailda kungs, vienmēr pasakāt kaut ko burvīgu.

-       Kad cilvēks vairs nerunā par burvīgo, viņš vairs nespēj to saskatīt, Oskars atteica. Cerams, ka ar mani tā nekad nenotiks.

Es joprojām domāju par marķīzu Kvīnsberiju. — Vai viņš patiešām ir tik izcils cilvēks? — es neticīgi vaicāju.

-    Bokseru aprindās viņš ir liels vīrs, Serāra kungs. Kvīnsberija noteikumi pārvērta boksu no beznoteikumu cīņas par reglamentētu sporta veidu, Makmurtrijs atteica un palūkojās apkārt. Šo kādreiz sauca par “Nāves ringu”, jo vīri te cīnījās kā suņi, līdz viens bija pagalam. Pūlis viņus uzrīdīja. Tiesneši neiebilda. Tolaik uzvarēja brutāls spēks un dzelzs izturība. Tagad, pateicoties Kvīnsberija noteikumiem, arī prasmei un iemaņām ir nozīme. Bokseris var uzvarēt, ja viņš pārzina stratēģiju un pat psiholoģiju. Bokss bija likumīgs barbarisms, pirms ieradās marķīzs un visu izmainīja. Viņam bija vajadzīgi divdesmit gadi, lai panāktu, ka šos noteikumus ievēro. Pirmdien mēs rādīsim cīņas šovu, un, ja viss veiksies labi, šīs vasaras beigās boksa čempionāts smagajā svarā tiks organizēts pēc Kvīnsberija

noteikumiem. Kamēr vien pastāvēs bokss, Kvīnsberijas marķīza vārds nezudīs.

-    Tādā gadījumā viņš ir nodrošinājis sev vietu starp nemirstīgajiem, Oskars rotaļīgi sacīja.

Makmurtrijs pacēla boksa cimdus un pastiepa mums.

-     Varbūt jūs gribētu piedalīties vienā draudzīgā boksa mačā? Nekādas košanas, laušanās vai krāpšanās, tikai godīga cīņa pēc Kvīnsberija noteikumiem.

-    Nē, pateicos, — Oskars atteica, atgaiņājoties ar abām rokām. Neesmu cīņas mākslas piekritējs.

-    Tomēr jums ir boksera miesas būve, Vailda kungs, Makmurtrijs sacīja, noliecoties un izlienot cauri virvēm, un nolecot zemē mums blakus. — Un boksera reputācija…

-     Par to gan nezinu, Oskars smiedamies atbildēja. Es sajutu, ka draugam ne pārāk patīk, ka Makmurtrijs nostājies viņam tik tuvu. Turklāt Oskars jutās īpaši viegli aizkaitināms, jo viņam bija beigušās cigaretes.

-    Esmu dzirdējis par jums visādus nostāstus, bokseris turpināja, nenolaižot no Oskara acis.

-    Nostāstus? Oskars atkārtoja.

-    Kā jūs Trīsvienības koledžā Dublinā iesitāt pa degunu kādam klasesbiedram, kas paņirgājās par jūsu dzejoli, un, kad viņš pēc stundām pieprasīja revanšu, noguldījāt viņu zālītē uz lāpstiņām ar vienu sitienu. Un kā Magdalēnas koledžā Oksfordā jūs nogrūdāt pa kāpnēm visu studentu bandu, kas bija ieradusies ar jums izrēķināties, citu pakaļ citam.

Oskars pakāpās atpakaļ un ar apbrīnu nolūkojās uz Makmurtriju. Bokseris, joprojām turot cimdus rokās, pagriezās pret mani. Jūsu draugs Vailda kungs izliekas par estētu, kas nodreb vardarbības priekšā, bet tā nemaz nav. Es zinu, ka viņš prot likt lietā dūres. Tāpat man zināms, ka viņš ir labs šāvējs.

-    Vai mēs esam jau iepriekš tikušies, Makmurtrija kungs? Oskars klusi vaicāja.

-    Esam gan, Vailda kungs. Šaušanas sacensībās Konmārā pie Hiksu-Bīču ģimenes, 1879. gada novembrī. Tās bija labas sacensības.

Oskars izskatījās domīgs. Diemžēl es jūs neatceros, viņš beidzot teica.

-    Tas nekas, — Makmurtrijs attrauca. — Tās bija lielas sacensības, un man no pieredzes jāsaka, ka cilvēkus, kas ir pa pusei džentlmeņi, pamana tikai puse no viesiem.

Oskars bija apmulsis.

-    Vai jūs esat no Konmāras? es jautāju, jūtot, ka manam draugam vajadzīga palīdzība. Reti gadījās tā, ka viņš nekontrolēja sarunu.

-    Nē, bokseris atbildēja, esmu no Dublinas tāpat kā Vailda kungs. Es uzaugu Klēras ielā, kas ir pavisam netālu no Merionas laukuma. Esmu trīs gadus vecāks par Vailda kungu un zinu viņa ģimeni. Reiz mēs pat bijām iemīlējušies vienā meitenē…

Likās, ka Oskars pamazām atgūstas. Kas viņa bija?

-    Florija Balkomba, Makmurtrijs sacīja, pagriežoties pret mani. Viņa bija skaistākā meitene Dublinā.

-     Bija gan, Oskars sapņaini novilka. Nezināju, ka jūs viņu pazināt.

-    Es viņu nepazinu tik labi, kā būtu vēlējies. Es šo meiteni tikai vienreiz noskūpstīju. Jūs viņu pazināt daudz labāk, bet pat jūs pārspēja Stokera kungs…

Oskars iesmējās. Tiesa, Brems pārtrumpoja mūs abus. Viņš Floriju apprecēja.

Iestājās klusums. Varbūt jums ir kāda cigarete? Oskars beidzot jautāja.

Deivids Makmurtrijs, kas bija tērpies tikai boksera virsvalkā, jāva nokrist boksera cimdiem uz grīdas un, saliecis pirkstus dūrē, pastiepa roku uz Oskara labās auss pusi. Mans draugs sarāvās. Makmurtrijs iesmējās, parāva roku atpakaļ un lēnām

to atvēra. Viņam plaukstā gulēja cigarete. Player’s Navy Cut, Vailda kungs tās nav džentlmeņa cigaretes, bet labākās, ko varu atļauties.

Oskars sajūsmā sasita plaukstas un paņēma cigareti, to nekavējoties aizdedzinot un dziļi ievelkot dūmu. — Esmu jums pateicību parādā, Makmurtrija kungs, viņš teica. — Jūs esat vienreizīgs! Ierados, lai sniegtu jums padomu, bet tagad saprotu, ka neko jaunu nevarēšu jums pasacīt.

Makmurtrijs noliecās, lai paņemtu cimdus. Vai tas ir saistīts ar spēli? viņš jautāja.

-Jā, Oskars atzina. Manu muļķīgo slepkavības spēli.

-    Neuztveriet to nopietni, Vailda kungs! Es, piemēram, neuztveru.

-    Varbūt tomēr vajadzētu, es iebildu.

-    “Nopietnība ir tikai seklu dvēseļu patvērums" vai tā nav, Vailda kungs?

Oskars atzinīgi nolūkojās uz bokseri. Jūs esat lasījis manu grāmatu “Spārnotās frāzes un filozofiskas atziņas jaunatnei”?

-    Esmu gan, bokseris attrauca. Mani interesē mūsdienu filozofija.

-    Un arī mūsdienu psiholoģija, tā man šķiet, Oskars piebilda, grozot pirkstos Makmurtrija cigareti. Jūs interesē cilvēku impulsi. Jūs gribat zināt, kas liek cilvēkiem rīkoties tā, kā viņi rīkojas.

-    Es esmu cīkstonis, Vailda kungs. Man jāzina gan cilvēku vājās, gan stiprās puses. Es neesmu mācījies universitātē kā jūs, bet protu lasīt. Es lasu mūsdienu psihologu darbus, šobrīd uz mana naktsgaldiņa stāv Viljama Džeimsa “Psiholoģijas prin-

• »

cipi .

Oskars iesmējās. — Man savukārt pie gultas stāv viens no viņa brāļa iespaidīgajiem sējumiem. Anglijas iedzīvotājiem nebūs vajadzīgas miega zāles, kamēr brāļi Džeimsi turpinās rakstīt savas grāmatas.

Makmurtrijs paklausīgi iesmējās. Viņš izvilka no kabatas vēl vienu cigareti un pasniedza Oskaram.

-Jūs esat ievērojams vīrs, Makmurtrija kungs, Oskars sacīja, pieklājīgi pateicoties par cigareti un nekavējoties to aizdedzinot. Jūs esat bokseris, psihologs un filozofs, tomēr ari jūs neesat neievainojams.

-    Vai jūs domājat, ka man draud briesmas? savā sēcošajā balsi pārjautāja acīm redzami uzjautrinātais Makmurtrijs.

-Jā, es baidos par jūsu drošību, Makmurtrija kungs, Oskars drūmi teica.

-    Nebaidieties.

-    Es jūtos atbildīgs. Pagājušajā svētdienā jūs ieradāties uz mūsu kluba vakariņām kā viesis ar tīru sirdsapziņu…

-    Un devos prom ar labu prātu. Turklāt joprojām esmu sveiks un vesels.

-              Ieklausieties, Makmurtrija kungs, Oskars uzstāja.

-     Katru dienu kopš pagājušās svētdienas ir gājis bojā viens no “upuriem”.

-    Vai tad arī slavenais aktieris ir miris? Makmurtrijs vaicāja.

-     Bredfords Pīrss ir pazudis, Oskars nočukstēja.

-    Mēs baidāmies, vai tikai nav noticis kas ļauns, es piebildu.

-    Ļoti žēl to dzirdēt, Makmurtrijs sacīja. Man viņš patika.

-    Vai jūs viņu pazināt? — Oskars jautāja.

-    Mūsu ceļi ir krustojušies, bokseris atbildēja. Redziet, es pazīstu daudzus cilvēkus…

-    Es tikai gribu teikt, Oskars sacīja, ievelkot pēdējo dūmu no pirmās cigaretes un nekavējoties ķeroties pie otras, ja šīs slepkavības notiek hronoloģiskā secībā, nākamais upuris būsiet jūs. Rīt ir jūsu kārta, Makmurtrija kungs…

-     Rit, novilka Makmurtrijs, ar smaidu lūkojoties uz Oskaru. Vai varbūt sestdien, svētdien vai pirmdien? Galu galā mans vārds taču tika nosaukts četras reizes.

-Tā bija, Oskars piekrita. Kāpēc tā notika, kā jums šķiet?

-    Man nav ne jausmas.

-     Kas būtu varējis izvēlēties jūs par upuri?

-     Es nezinu, Vailda kungs. Nevaru pat iedomāties. Bokseris pagriezās un devās uz izeju, pamājot, lai mēs sekojam.

—  Varbūt Čārlzs Brukfīlds, viņš nedroši ieminējās. Viņš tovakar bija ļoti nenosvērts. Varbūt viņam nepatika, ka jāsēž blakus kluba sekretāram. Turklāt viņam pretī sēdēju es. Es zinu, ka viņu tracināja mana zaļā neļķe.

-    Ko jūs izvēlējāties par savu upuri spēlē, Makmurtrija kungs? Oskars jautāja.

-    Es spēlēju droši, ievērojot Kvīnsberija noteikumus. Es nekad nesitu zem jostasvietas. Tāpēc mana izvēle bija mīlas dievs Erots.

-    Erots? pārjautāja Oskars. Dīvaina izvēle bokserim…

-    Vailda kungs, ne tikai estētikas studenti zina, ka mīlestība ir velna brūvējums.

Mēs bijām nonākuši līdz izejai. Makmurtrija kungs atvēra pulētās ozolkoka durvis, kas veda uz amfiteātra spoguļiem rotāto priekšnamu. Atvainojiet, kungi, bet man jāiet pārģērbties. Bija skaidrs, ka šai sarunai pienākušas beigas. Paldies, ka iegriezāties un brīdinājāt mani.

-    Paldies par cigaretēm, — Oskars smaidot sacīja. — Un paldies par biļetēm uz pirmdienas vakara šovu.

-    Vai jūs būsiet?

-    Man ir labākās biļetes visā teātrī! Kā gan es varētu atteikties? Turklāt es vēlētos atbildēt uz jūsu laipnību. Ja gribat noskatīties manu lugu, ielūdzu jūs sestdienas vakarā uz Sentdžeimsa teātri. Būšu pagodināts, ja pievienosieties.

Makmurtrijs paklanījās. Ar prieku, Vailda kungs. Viņš atvēra durvis un norādīja, kā mēs varam izkļūt uz ielas.

-    Lieliski, Oskars teica, sakārtojot cepuri, bet vēl nedodoties prom. Es atstāšu kasē biļeti uz jūsu vārda.

-    Paldies, atteica Makmurtrijs. Atvainojiet, bet man tagad patiešām jāiet.

-    Ir tomēr vēl kas, Oskars sacīja, uzliekot roku bokserim uz pleca. Kā jums šķiet, kas nogalināja Kedogena viesnīcas papagaili?

-    Vailda kungs, man nudien nav ne jausmas.

-    Es tomēr vēlētos dzirdēt jūsu viedokli.

Makmurtrijs nopūtās. Runā, ka tie, kas pirmie pieķerti

notikuma vietā, parasti tiek turēti aizdomās, vai ne? Tātad tas varētu būt jūs vai Šerāra kungs, vai es, vai Alfonss Birds, pat Vailda kundze vai viņas pavadonis Herons-Elens… mēs visi tur bijām, vai ne? Tomēr drīzāk jau tas bija kāds no viesnīcas darbiniekiem vai pastāvīgajiem viesiem, kurš vairs nespēja izturēt putna pastāvīgo ķērkšanu un lamāšanos.

-Vai, jūsuprāt, Birda kungs varēja nogalināt papagaili?

-    Nē, tas nevarēja būt Birds. Viņš patiešām bija pieķēries tam putnam.

-     Kurš cits?

-    Es nezinu, kurš gribētu ko tādu izdarīt, turklāt tik brutāli…

-    Jūs interesējaties par psiholoģiju, Makmurtrija kungs. Ko mums ieteiktu modernās psiholoģijas pētnieks?

-    Visādas muļķības. Viņš varētu teikt, ka Herons-Elens

> > > 7 nonāvēja papagaili, jo mīl jūsu sievu. Herons-Elens ir advokāts, tāpēc viņš nekad neuzdrošinātos nogalināt jūs, tāpēc nogalina eksotisko putnu, kuram ir tikpat spožas spalvas kā jūsu tērpi…

-    Interesants skaidrojums, Oskars sacīja. Turklāt es nezināju, ka Herona-Elena jūtas visiem ir tik skaidri redzamas.

-    Modernais psihologs varētu teikt arī, ka šo noziegumu ir pastrādājusi Vailda kundze, jo viņas vecvectētiņam bija apmēram astoņdesmit izbāztu putnu kolekcija un viņa kā bērns tos ir redzējusi, kas licis meitenītei murgot…

Oskars samiedza acis. Kā jūs to visu zināt?

-    Pat jūs varētu nokļūt aizdomās turamā godā, Vailda kungs.

-    Es? Oskars smējās.

-    Vai Magdalēnas koledžā nebija kāds students, ko sauca par Papagaili? Vai viņš nebija jūsu draugs? Jūs kopā pavadījāt 1874. gada vasaru, bet pēc tās pamatīgi sastrīdējāties…

-    Ak Dievs! Jūs nu gan zināt visu par mani!

Makmurtrijs iesmējās un pamāja, ka šoreiz mums tiešām

jāiet. Ne jau visu, Vailda kungs. Es labprāt zinātu daudz vairāk… bet es nekad nepalaižu garām iespēju uzzināt ko jaunu. Vienmēr turu ausis un acis vaļā. Tas man ir asinīs. Mans tēvs bija sulainis, kā jau jūs zināt.

Izcils virs, Oskars ar smaidu sacīja, iznākot no Astlija cirka uzVestminsteras tilta ceļa. Bija skaists maija vakars: zemā, apaļā, oranžā vakara saule bija apzeltījusi Temzas krastus, pūta viegla vēsma un gaisā bija jaušams manas jaunības laiku Londonai raksturīgais smārds smaržoja pēc siena un zirgiem.

-  Man viņš nepatīk, Oskar, es sacīju. Pārāk iedomīgs un bezkaunīgs, un…

-  Viņš tevi mulsina, Robert. Tu nesaproti, kā pret viņu izturēties. Ja Bozijs vai Dramlanrigs tā runātu un uzvestos, tu neliktos ne zinis, jo viņi ir franti. Viņi var darīt, kā grib. Bet Makmurtrijs ir tikai pa pusei džentlmenis. Šī ir sarežģīta situācija — gan tev, gan viņam. Viņš soļo pa plānu ledu…

-   Man viņš nepatīk, es spītīgi atkārtoju. Es viņam neuzticos.

-   Bet pret manu mazo draugu Antifolu tev nav nekādu iebildumu, vai ne?

-   Nav gan.

-  Tāpēc, ka viņš ir melnais, kas zina savu vietu?

Nebija īstais laiks iebilst. Mēs jau bijām šķērsojuši ielu, un mums pretī stāvēja afrikāņu zēns ar spožajām acīm un plato smaidu.

Antifols nebija viens. Viņš bija atspiedies pret tilta margām un lūkojās uz upi, zēnam vienā pusē stāvēja apmēram deviņus

vai desmit gadus veca skaista, tumšādaina meitenīte, bet otrā mācītājs Džordžs Dobnijs. Visi trīs pētīja A4 formāta lapu un smējās.

Pamanījis mūsu tuvošanos, Antifols pagriezās.

-    Vailda kungs, Vailda kunga draugs, — ļaujiet man jūs iepazīstināt ar manu māsu Bertu!

Mazā meitenīte, kas bija ģērbusies vienkāršā, baltā kleitā, zemu paklanījās un cieši aizmiedza acis, kad Oskars noliecās, lai paspiestu viņai roku.

-Tu esi ļoti skaista meitene, viņš klusi teica.

-              Viņa nudien ir ļoti glīta, piekrita Džordžs Dobnijs.

—   īsta pasaku princese! — Mācītājs pienāca un sarokojās ar mums.

-    Arī tu lieliski izskaties, Džordž, sacīja Oskars, pieliecot galvu un novērtējot garīdznieku. Izskatās, ka tu esi tērpies en princeK Kopš pēdējās reizes, kad redzējām mācītāju, viņš bija krietni mainījies. Viņa acis joprojām bija aizpampušas, sejas āda pelēka un nelīdzena, lūpu kaktiņos krājās putas, bet viņš vairs neizskatījās tā, it kā viņam uz pleciem gultos visas pasaules nastas. Viņam ap kaklu gan bija mācītāja apkaklīte, bet melno vikāra tērpu bija nomainījusi dendija cienīga sutana ar zīda apmalēm.

-    Es tagad esmu laimīgs, Dobnijs teica, paraustījis meiteni aiz bizes. Esmu brīvs cilvēks. Mākoņi ir pazuduši, un mani atkal apspīd saule.

-    Ak tā? — Oskars novilka.

-    Šorīt vienpadsmitos kriminālizmeklēšanas tiesa satikās viesnīcas Pier pieņemamā istabā Keina ielā, un, vēl pirms pulkstenis sita pusdivpadsmit, zvērinātie piekrita tiesas lēmumam un apstiprināja Metropolitēna policijas un Londonas ugunsdzēsēju brigādes verdiktu: “Elizabetes Skotas-Riversas nāve bija negadījums.”

1 Kā princis.

-    Apsveicu, — Oskars sacīja.

-    Ari tu vari priecāties, mans draugs! Kriminālizmeklētājs — jauks virs, īrs, kas mazliet atgādina Pikvika kungu, savā runā uzteica “Sabiedrību par saprātīgu apģērbu”, uzsverot, ka tās idejas var palīdzēt novērst šādus traģiskus nāves gadījumus.

-    Vai tiešām? Oskars novilka, ar rādītājpirkstu nogludinot uzacis. — Kad viss būs beidzies, es to noteikti pastāstīšu Konstancei.

-    Es priecājos par tevi, Džordž, sirsnīgi teicu. Manuprāt, par to būtu jāiedzer!

-    Es jau šodien esmu gana svinējis, Dobnijs laimīgi izsaucās, bet vēl pāris glāžu nāktu tikai par labu!

-    Vai ir ziņas par Skotas-Riversas jaunkundzes testamentu? Oskars jautāja. — Vai viņa to ir mainījusi, kā jau jūs baidījāties? Vai varbūt visa meitenes manta drīz vien būs jūsu īpašumā?

-Tu nu gan neko nepalaid garām neievērotu, vai ne, Oskar? Dobnijs teica. Viņš bija satvēris abas Bertas bizes un spēlējās ar tām. Liekas, ka mana priekšlaikus mirusi līgava bija nolēmusi mainīt savu testamentu, bet tā arī nebija to paveikusi… viņa bija nolikusi vairākas tikšanās ar advokātu, bet vienmēr tās pārcēlusi. Nekas vēl nav skaidrs — iespējams, ka ģimene to apstrīdēs, bet saskaņā ar tava drauga Herona-Elena teikto starp citu, viņš ir lielisks puisis un labs advokāts taisnība ir manā pusē. Izskatās, ka es varētu kļūt par bagātu vīru.

-    Viņš mums nopirka dāvanas, Vailda kungs! Antifols ar smaidu paziņoja.

Dobnijs palaida vaļā meitenes bizītes un pacēla rokas pret debesīm, pēkšņi kļūstot ļoti skumjš. Es skumstu par savas līgavas priekšlaicīgo nāvi. Mēs vairs nebijām draugi, bet es viņai nevēlēju ļaunu. Lai ari ko viņa man būtu novēlējusi savā testamentā, es visu izlietošu cēliem mērķiem bērnu labklājībai un izglītošanai. Viņš noliecās un noskūpstīja Bertu uz galvvidus.

-    Mācītājs man nopirka mahorku, — Antifols palielījās, parādot mums pilnu roku ar šņaucamo tabaku, — un Bertai matu lentes un riņķi. Zēns pacēla vienu no māsas bizltēm, lai parādītu, ka tajā ir iesieta gaišzila lente. Meitene, kas kreisajā rokā turēja riņķi, mēģināja paslēpt to aiz brāļa muguras.

-    Es taču esmu mācītājs, tas ir mans svēts pienākums, Dobnijs sacīja, plati smaidot.

-    Tu esi piedzēries, aizrādīja Oskars. Nav brīnums, ka atļaujies šķiesties ar naudu.

Berta saņēma mācītāja roku un to noskūpstīja.

-    Riņķi es Bertai uzdāvināju apmaiņā pret fotogrāfiju, Dobnijs sacīja.

-    Paskatieties! Antifols lepni teica, pastiepjot mums lapu, ko visi trīs pirms tam bija tik aizrautīgi pētījuši. Tā nudien bija laba studijas fotogrāfija, kurā bija attēlota maza meitenīte karnevāla kostīmā. Viņa sēdēja uz trīskāju ķeblīša, tērpusies nodriskātos svārkos un rūtainā šallē, kas viņai bija apmesta ap pleciem. Meitenītes galva bija pieliekta, viņa atbalstījās pret slotaskātu. Mati bija kupli un cirtaini. Mazā skatījās tieši kamerā, viņai pār vaigiem ritēja lielas asaras.

-     Berta tēlo Pelnrušķīti, Antifols paskaidroja.

-    Asaras nav īstas, — steidzās piebilst mācītājs.

-              Protams, ne, Oskars teica, tuvāk nopētot fotogrāfiju.

-    Domāju, ka tie ir glicerīna pilieni. Ārčera kungs ir gudrs vīrs.

-     Kas? es pārjautāju.

-     Fotogrāfs, Oskars sacīja, norādot uz labo fotogrāfijas stūri. Tur bija rakstīts: Džons Ārčers, Batersa, Parka iela, Londona. — Es viņu zinu. Tas virs ir ieradies no Barbadosas, pirms tam dzīvojis Liverpūlē un Pondersendā. Gudrs vīrs, apķērīgs un izdomas bagāts. Visi pārējie fotogrāfi salīdzinājumā ar viņu nobāl. Ārčers ir divreiz fotografējis mani un Boziju, un, pašiem par lielu izbrīnu, mums abiem gandrīz bija paticis, kā mēs

izskatāmies. Gandrīz pēc cilvēkiem. Izskatīties dabiski fotogrāfijās ir tik sarežģīti! Ārčijs zina, kā to panākt. Viņš tālu tiks.1

Oskars atdeva fotogrāfiju Bertai, kas pasniedza to Džordžam Dobnijam. Mācītājs ielika fotoattēlu elegantās sutanas kabatā. Vai tu teici, ka šis gadījums ir jānosvin, Robert? viņš man jautāja, piemiedzot ar aci Oskaram. Varbūt ļausim, lai Roberts mūs uzaicina uz kādu dārgu restorānu? Bieži negadās, ka cilvēks kļūst par bagātu atraitni, nemaz nebūdams precējies. Manuprāt, to derētu atzīmēt ar pāris glāzītēm grādīgā…

-    Diemžēl esmu aizņemts, Oskars sacīja, pieklājīgi paklanoties. — Taču Roberts noteikti sastādīs tev kompāniju, bet Antifols parūpēsies par mani. Viņš man satīs vienu cigareti un izsauks karieti veco labo laiku vārdā, vai ne, mans draugs?

Melnādainais puika izslējās un salutēja.

-    Savukārt mēs dosimies uz Gatti’s in the Arches, izlēma Džordžs Dobnijs. Tu drīkstēsi uzsaukt šampanieti, Robert! Izklaides iespējas tur ir neierobežotas. Ejam! Jautrais mācītājs paspieda Oskaram roku, rotaļīgi iesita Antifolam pa plecu, svinīgi noskūpstīja Bertu uz pieres un ielika roku man elkonī.

-    Esmu brīvs! viņš izsaucās, kad mēs pagriezāmies, lai soļotu pāri Vestminsteras tiltam.

-    Lai jums labi klājas! Oskars uzsauca. Es tev aizsūtīšu telegrammu, Robert! Spēle ir sākusies! Man tevi vajadzēs rīt no rīta un, vēlams, skaidrā!

Tovakar es tiešām daudz nedzēru. Patiesībā atgriezos Govera ielā jau pirms desmitiem vakarā un vienatnē iztukšoju alus pudeli. Dobnijs nebija pati aizraujošākā sabiedrība. Kamēr mēs gājām pa krastmalu no Vestminsteras tilta līdz Čeringkrosai, viņš uzjautrināja garāmgājējus, dziedot savas iemīļotākās

1 Tā ari bija. 1913. gadā, piecdesmit gadu vecumā, Arčijs tika ievēlēts par Batersas mēru un kļuva par pirmo melnādaino Lielbritānijas valdības viru. (Autora piez.)

anglikāņu himnas. Es mēģināju pievērst viņa uzmanību nopietnai sarunai, lai draugs vienreiz izbeigtu apkaunot sevi un mani, bet viņš neuzķērās. — Dziedi kopā ar mani, Robert! Dobnijs auroja. Lai slavēts Tas Kungs! AJeluja! No kabatas nevis no tās, kur bija noglabāta Bertas bilde, bet citas viņš izvilka plakanu pudeli ādas apvalkā un pēc katras himnas steidza iestiprināties, mēģinot pierunāt ari mani.

-     Šis ir altāra vīns, parasti es to ņemu līdzi, kad man jādodas ārpus baznīcas veikt svēto sakramentu, bet tu drīksti to nobaudīt, Robert! Tev tas jādara! Tā ir Dieva griba! Lai slavēts Tas Kungs!

Kad mēs nonācām pie Čeringkrosas dzelzceļa tilta balstiem, tieši Hangerfordas ielas stūrī, mācītājs pēkšņi apklusa. Viņš ielika blašķi atpakaļ kabatā, ar garajiem, tievajiem pirkstiem izslaucīja siekalas no mutes kaktiņiem un pieglauda matus.

-    Vai tu esi bijis tajā zālē pie dzelzceļa? viņš jautāja.

-     Mūzikas zālē? es jautāju. Jā, kopā ar Oskaru un Voltu Sikertu. Voltam tur ļoti patīk, viņš šo vietu ir vairākkārt gleznojis.

-    Vai tu esi bijis arī aizskatuvē? Dobnijs gribēja zināt, soļojot Viljēra ielas virzienā.

’-Nē.

-Tev noteikti tas jāizmēģina! Par nelielu samaksu menedžeris Koraza kungs ielaiž džentlmeņus aizskatuvē, kur tu vari pavadīt visu vakaru kordebaleta dejotāju ģērbtuvē. Viesi var sēdēt ērtos klubkrēslos un skatīties, kā meitenes saģērbjas un izģērbjas. Tu vari pat paspēlēties ar viņu krūtīm. Jaunākajām tās nav lielākas par persikiem…

Zem lielākās dzelzceļa arkas, pie pašas ieejas mūzikas zālē, jau pulcējās pirmo apmeklētāju pulciņš. Hangerfordas pils Mūzikas zāle (ko visi pazina kā Gatti’s in the Arches) vilināja plašu publiku te bija sapulcējušies miesnieki, maiznieki, ierēdņi un ielas tirgotāji, pārdevējas un cienījamas matronas,

trokšņaini dienaszagļi un bikli, jauni pārīši. Džordžs Dobnijs bija vienīgais mācītāja apģērbā. Es sekoju savam sutanā tērptajam draugam, kas veda mani cauri pūlim uz rezerves ieeju.

-    Klāt esam, viņš teica, sazvērnieciski pieklauvējot pie kādām durvīm.

-    Es laikam labāk iešu, sacīju. Lūdzu, atvaino, bet man bija gara diena…

-    Kā vēlies, Robert, — viņš atteica. Durvis atvērās, un tajās parādījās skaista, jauna sieviete ar īsi apgrieztiem, sarkaniem matiem un spilgtu grimu.

Viņa pazina Dobniju un atvēra durvis, lai ielaistu viņu. -Vai tavs draugs arī nāks? viņa jautāja, uzjautrināta nopētot mani. Zem plānā tērpa varēja redzēt viņas krūšu apveidus.

-     Nē, man jāiet, es nobēru. Parūpējies par sevi, Džordž! Arlabunakti!

-    Mēs pieskatīsim mācītāju, ser, meitene sacīja, smiedamās pārvelkot Dobniju pār slieksni. — Mēs vienmēr pieskatām mūsu mīļo Džordžu.

Deviņos no rīta tā bija piektdiena, 1892. gada 6. maijs, es ēdu brokastis, kas sastāvēja no aukstas cūkgaļas un maizes, pamērcētas taukos, un ar ilgām domāju par Flečera kundzes brokastīm — zosu olām, šķiņķi un jēra gaļas gabaliņiem, ko biju baudījis pirms divdesmit četrām stundām. Tieši tobrīd ieradās telegrāfa zēns ar Oskara vēsti:

TIEKAMIES DESMITOS GILMŪRA KABINETĀ. OSKARS

Man tolaik nebija daudz naudas. Es rakstīju romānu, bet vēl nebiju to pārdevis. Biju pārdevis divus rakstus, bet par tiem man vēl nebija samaksāts. Mājas īpašnieks pieprasīja, lai es beidzot samaksāju īri. Bijušās sievas advokāts lika man maksāt ikmēneša uzturnaudu. Kā Oskars parasti teica: — Jauni cilvēki

domā, ka nauda nozīmē visu; kad viņi kļūst pieauguši, viņi uzzina, ka tā patiešām ir.

Man nebija naudas, tāpēc es nebraucu nedz ar omnibusu, nedz karieti, bet nosoļoju visas trīs jūdzes no Govera ielas līdz Skotlendjardam savās krietni novalkātajās kurpēs. Diemžēl šis rīcības sekas bija tādas, ka es ierados Metropolitēna policijas Kriminālmeklēšanas nodaļā tikai pusvienpadsmitos.

Oskars jau sēdēja Ārčija Gilmūra kabinetā un stāstīja pilnā sparā. Istaba bija krēslaina, te bija pavisam maz mēbeļu, bet tik un tā trūka gaisa. Mans draugs bija apsēdies uz cieta krēsla pašas maliņas, ģērbies vienā no saviem krāšņākajiem vasaras tērpiem dūjas pelēkās biksēs un žaketē, kanāriju dzeltenā vestē, pelēkos zābakos ar dzelteniem atlokiem, un pogas caurumā bija iesprausts lavandas zariņš kopā ar zeltainu Ķīnas rozes ziedu. Viņam klēpi bija salmu cepure un dzelteni kazādas cimdi. Kad Gilmūra seržants ielaida mani telpā, detektīvs (kurš, tāpat kā es, bija tērpies ikdienišķā, brūnā uzvalkā) uzmanīgi klausījās Oskarā, atspiedies pret smagu ozolkoka galdu, rokas uz krūtīm sakrustojis.

-    Labrīt, Šerāra kungs! viņš sveicināja (jutos pagodināts, ka detektīvs atceras manu vārdu). Lūdzu, iekārtojieties ērtāk! — Un viņš norādīja uz otru cieto krēslu, kas atradās blakus Oskara sēdvietai. Neviens cits cilvēks neprot tā stāstīt kā Vailda kungs. Esmu sajūsmā. Viņam vajadzētu rakstīt “Policijas un tiesnešu kolēģijas iknedēļas ziņojumu”.

-    Esmu atzinies visā, Robert, laužot Sokrātā kluba klusēšanas zvērestu. Es pastāstīju inspektoram visu par pēdējās svētdienas vakariņām Kedogena viesnīcā, par mūsu muļķīgo spēli “Slepkavība” par manu muļķīgo spēli… Viņš visu pieklājīgi noklausījās, lai gan likās, ka inspektoram jau viss zināms.

-    Kā atceraties, mēs nopratinājām Džordžu Dobniju, paskaidroja inspektors. Viņš bija ļoti pretimnākošs, lēja kā no lejkannas. Pastāstīja gan par vakariņām, gan spēli, gan to, ka nosaucis par upuri savu bijušo līgavu…

-    Vai jūs domājat, ka viņš būtu varējis meiteni nogalināt? es jautāju.

Gilmūrs pašūpoja galvu. Pēc tam kad publiski bija paziņojis, ka to vēlas izdarīt? Diez vai.

-    Viņš ir dzērājs, es sacīju. Dzērumā cilvēki pastrādā trakas lietas.

Inspektors iesmējās. Viņi skrien ar pieri sienā, tomēr nevar iziet tām cauri. Keina ielas 27. nama durvis bija aizslēgtas un aizbultētas no iekšienes. Mācītājs Dobnijs bija redzējis notikuma vietu tikai pa logu. Viņš ziņoja par ugunsgrēku, bet pats neko neaizdedzināja. Skotas-Riversas jaunkundze nāves brīdī mājā bija viena.

-    Ko jūs teiktu par Dobniju kā cilvēku? Oskars jautāja, lēni virpinot rokās salmu cepuri. Vai viņš jums patika?

-    Nē, inspektors mierīgi sacīja. Man viņš nepatika. Tāds dīvainis. Rūdīts dzērājs kā jau Šerāra kungs teica -, tas bija rakstīts viņam sejā. Turklāt vājš cilvēks. Kad bijām beiguši pratināšanu — mācītājs Dobnijs sēdēja tieši tur, kur tagad jūs, Vailda kungs, viņš sāka raudāt kā sieviete. Tas nebija nekāds patīkamais skats.

-     Raudāšana vienmēr ir neglīta, Oskars nomurmināja.

Sarkanmatainais policists nopūtās. Kungi, viņš teica,

izslienoties un saberzējot rokas, — paldies, ka ienācāt, — protams, es ziņošu, ja šajā lietā būs kādi pavērsieni, bet, godīgi sakot, jūsu stāstījums mani nepārliecina, ka visos šajos nāves gadījumos vainojams nezināms slepkava. Viņš devās uz durvju pusi. Mūsu saruna laikam bija beigusies.

-    Paskatieties uz sarakstu! Oskars lūdza, norādot uz papīra lapu, ko bija nolicis uz inspektora galda.

Gilmūrs pagriezās un paņēma Oskara sarakstu ar “upuru” vārdiem. Es jau esmu to aplūkojis, viņš teica. Elizabete Skota-Riversa mira ugunsgrēka laikā, tas bija negadījums, ko apstiprina tiesas lēmums. Lords Abergordons bija pavecāks

kungs, kas nomira miegā. Tāds ir ārstu slēdziens, un es tam pievienojos. Izskatās, ka aktieris Bredfords Pīrss izdarījis pašnāvību. Viņš bija parādos līdz ausīm, kreditori nelika viņam mieru, un mākslinieks bija nomākts. To apstiprina arī dokumenti, ko jūs man piegādājāt. Pīrsa kungs nolēca no klints Bīči zemesragā. Diemžēl tā bieži notiek.

-    Un kā ar papagaili? Oskars jautāja. Kā ar nabaga Kapteini Flintu?

-    Eksotiska putna nonāvēšana Anglijā nav krimināli sodāms pārkāpums, Ārčijs Gilmūrs mierīgi paskaidroja.

-    Nudien, Oskars teica, pieceļoties kājās. Daži to uzskata par labu brīvā laika pavadīšanu.

Gilmūrs iesmējās. Man nudien žēl, ka nabaga Kapteinis Flints nogalināts, inspektors sirsnīgi teica, bet es tur neko nevaru līdzēt.

-   Jūs esat jauks cilvēks, inspektor, Oskars sacīja, paspiežot Gilmūra roku, turklāt veģetārietis…

Tagad gan Gilmūrs izskatījās izbrīnīts. Kā jūs to zināt?

-    Palūkojoties uz jūsu zobiem, inspektor. Jums starp zobiem iesprūdis mazs salāta gabaliņš, un uz zoda ir sīka maizes drupača. Tikai patiess veģetārietis ēstu brokastīs maizi ar salātiem.

Gilmūrs izplūda smieklos un atvēra kabineta durvis. Jūs esat īsts brīnums, Vailda kungs, burvju mākslinieks! Jūs pats esat labs detektīvs, jums nemaz nevajag manu palīdzību…

-    Vajag gan, inspektor, Oskars uzstāja, nemaz nepavirzories uz durvju pusi. — Paskatieties uz nākamo upuri sarakstā…

Gilmūrs vēlreiz ieskatījās papīra lapiņā. Deivids Makmurtrijs.

-    Viņš ir interesanta personība, Oskars sacīja. Bokseris ar labiem sakariem, kas strādā Astlija cirkā. Četri cilvēki izvēlējās viņu par savu upuri… baidos, ka viņa dzīvībai varētu draudēt briesmas. Es ierados, lai lūgtu viņam policijas apsardzi.

-    Makmurtrija kungs jau tiek apsargāts, sacīja Ārčijs Gilmūrs. — Redziet, viņš ir viens no mums.

Esmu šokēts, Oskars izdvesa. Deivids Makmurtrijs ir viens no Metropolitēna policijas darbiniekiem?

-    Bija, sacīja Gilmūrs, joprojām stāvot pie durvīm un gaidot, kad mēs beidzot dosimies prom.

Oskars nolika cepuri un cimdus uz inspektora galda. -Kad?

-    Septiņdesmitajos gados, Gilmūrs teica, pārlaižot mēli pār zobiem, lai izķeksētu no tiem salāta gabalu. — Viņš iestājās policijā, tikko bija ieradies no Īrijas. Tas nav nekāds noslēpums. Viņš sešus gadus pēc kārtas uzvarēja visos Metropolitēna policijas boksa mačos. Viņa vārds ar zeltītiem burtiem rakstīts uz plāksnes pirmā stāva gaitenī. Jūs tai noteikti gājāt garām. Brīnos, ka jūs ar savu ērgļa skatienu to nepamanījāt, Vailda kungs.

-     Bet tagad viņš vairs nav policists? neatlaidās Oskars, joprojām stāvot pie inspektora galda.

-    Nē. Makmurtrijs nostrādāja policijā desmit gadus un tad manuprāt, pārsteidzīgi izlēma uzsākt profesionāla boksera karjeru. Viņam veicies krietni labi, cik saprotu, viņš ir no tiem, kas izdzīvo visos apstākļos. Bet man neliekas, ka Makmurtrijs tik ļoti priecātos par sasniegto. Profesionālais bokss ir netīra spēle, lai gan pamazām tā tiek sakārtota, pateicoties lordam Lonsdeilam un lordam Kvīnsberijam.

-   Makmurtrijs vairs nav policists, bet jūs joprojām uzturat ar viņu sakarus, Oskars nomurmināja.

-  Tieši tā.

-   Makmurtrijs ir jūsu ziņotājs.

-  Viņš satiek visu slāņu cilvēkus, atteica Gilmūrs. Viņš ir gudrs un vērīgs. Nenovērtējams palīgs.

-   Un jūs viņam atlīdzināt par šīm pūlēm?

-   Kā visi kārtīgi darba devēji.

Oskars paņēma cepuri un cimdus un, pagriezies pret inspektoru, ieskatījās viņam acīs. Sakiet man, vai Makmurtrijs tika atsūtīts uz vakariņām Kedogena viesnīcā kā spiegs?

-   Nebūt ne. Viņš tur ieradās tikai kā jūsu sekretāra Birda draugs. Cik saprotu, tie abi ir labi draugi jau vairākus gadus. Makmurtrijs pagājušajā svētdienā nebija ieradies Kedogena viesnīcā mūsu uzdevumā. Cik man zināms, Metropolitēna policijai nav nekādas intereses par jūsu kluba biedriem vai viņu draugiem. Gilmūrs salocīja “upuru” sarakstu un pasniedza to atpakaļ Oskaram. — Makmurtrija kungs ne vienmēr ir mūsu dienestā, lai gan es ceru, ka viņš allaž ir skaidrībā par qui vive. No jūsu aprindu cilvēkiem viņam nav ko bīties, Vailda kungs, lai gan kriminālajās aprindās Makmurtrijam ir dažs labs ienaidnieks. Mēs savu draugu nekad neizlaižam no acīm, tāpēc varat būt mierīgs, Vailda kungs.

Mēs atsveicinājāmies no sarkanmatainā detektīva un devāmies prom. Nonākuši priekšnamā, apstājāmies pie goda plāksnēm, kas bija izvietotas pie sienas netālu no kāpnēm. Dižāko Metropolitēna policistu sportistu vidū bija arī Makmurtrija vārds. Iznācis uz ielas, Oskars piešķieba savu salmu cepuri uz vienas acs un iesmējās. -Tagad mēs varam būt mierīgi, Robert, ja jau Gilmūrs mums tā pavēl, viņš teica, ieliekot roku man elkonī un palūkojoties saulē. Manuprāt, to vajadzētu nosvinēt ar glāzi Perrier Jouēt. Kā mēs abi zinām, kaislība uz izpriecām ir mūžīgās jaunības noslēpums.

Mēs iekāpām Oskara karietē. Ja manam draugam patika, kā izskatījās kučieris vai viņa zirgs, viņš nevilcinājās to nolīgt uz visu dienu un lika tam gaidīt, kamēr pats gāja savās darīšanās, pēc tam par visu dienu kārtīgi samaksājot. Uz Albemarles ielu, lūdzu, viņš norīkoja.

-   Un ko tālāk? es jautāju, atgāzies krēslā.

-   Manuprāt, mums vajadzētu pasūtīt siera standziņas ar šampanieti, mans draugs teica, jautri pasmaidot. Brauna viesnīcā esot jauns pavārs, kura pikantās uzkodas slavē visi vecie clientиle. Šim puisim nepieciešams arī mūsu atbalsts.

-   Un kā tad ar mūsu lietu?

-   Ko tev teica inspektors, Robert? Mēs varam būt mierīgi.

Es brīnījos, ka Oskars izvēlējies doties uz Brauna viesnīcu. To bija uzcēlis Džeimss Brauns, lorda Bairona bijušais sulainis, un šī nebija viena no Oskara iecienītākajām atpūtas vietām. Viņaprāt, ozolkoka paneļi pie sienām bija nomācoši. Bet, kad mēs beidzot piebraucām pie viesnīcas, man par lielu izbrīnu, atskanēja durvju sarga sirsnīgais apsveikums: Atkal klāt, Vailda kungs? Jūs nu gan te esat biežs viesis…

Oskars pasniedza laipnajam vīram šiliņu. Es jautājoši palūkojos uz draugu. Es te biju ienācis pabrokastot, Robert, un izmantot viņu telefonu. Manuprāt, tas ir viens noderīgs izgudrojums, kas pilnībā mainīs mūsu dzīvi. īpaši nozīmīgs tas būs dramaturgiem. Iedomājies, ja Šekspīra laikā būtu eksistējis telefons, nebūtu nekādas vajadzības pēc tiem nodevīgajiem un slinkajiem ziņnešiem.

Draugs veda mani cauri priekšnamam pie palielas telpas ar stikla sienām, kas izskatījās pēc sarga telpas. Ieskaties, viņš teica, tur ir tas ģeniālais aparāts, ar kuru Greiems Bella kungs nodrošina sakarus visā Anglijā. Kad esmu Vestendā, es vienmēr ienāku Brauna viesnīcā, lai piezvanītu. Tas ir tā, kā ierasties Nīlas iztekā. Man te ir pat savs rēķins.

-   Un kam tu zvanīji šorīt? es jautāju, kad mēs iegājām patumšajā un diezgan drēgnajā viesistabā. Pavecāks viesmīlis pavadīja mūs līdz diviem ādas klubkrēsliem, kas bija paslēpti aiz palmām. Likās, ka esam te vienīgie apmeklētāji.

-   Pudeli Perrier Jouet, Oskars pasūtīja, vēlams no 1880. gada, un šķīvi ar Maksima siera standziņām. Viņš gaidīja, kad viesmīlis aizies, un tikai tad atbildēja uz manu jautājumu. Šorīt es zvanīju uz divām dažādām Anglijas malām tieši tāpēc esmu mazliet aizsmacis. Telefons vēl nav piemērots čukstiem. Vispirms es zvanīju uz Istbornas policijas iecirkni. Viņi gan nebija pārāk izpalīdzīgi, bet varēja pateikt, ka ir sazinājušies ar krasta apsardzi un viņiem nav nekādu ziņu par Bredfordu Pīrsu. Pēc tam es zvanīju uz Dienvidnorvudu, Artura Konana Doila māju.

-   Kā viņam klājas?

-   Diemžēl nevaru tev pateikt. Viņš nenāca pie telefona. Saskaņā ar Doila kundzes teikto virs esot šķūni, kur strādājot pie jaunākās skulptūras, un nevēloties tikt traucēts. Tomēr Doila kundze apstiprināja, ka Arturs mums pievienosies rītvakar teātra izrādē, turklāt apsolījis savu dalību svētdienas pēcpusdienas labdarības pusdienās Tita ielā.

-Vai tiešām jūs tās rīkosiet, ņemot vērā visus apstākļus? es jautāju.

-   Protams! Oskars gaisīgi atteica. Kāpēc ne?

Viesmīlis atgriezās ar aukstu šampanieti un siera standziņu

paplāti. Par laimi, gan šampanietis, gan uzkodas atbilda mūsu cerībām. Mēs iedzērām šampanieti un ķērāmies pie siera standziņām, priecājoties par to vienreizīgo garšu. Oskars aizvēra acis, lai izbaudītu mirkli. Pēc tam viņš sacīja: Neviens civilizēts cilvēks nekad nenožēlo, ko ir izbaudījis, bet necivilizētie nemaz nezina, kas ir bauda. Viņš ielēja man glāzē šampanieti.

-   Kā jūs vakar atpūtāties ar Džordžu Dobniju?

-   Mēs nemaz nepavadījām vakaru kopā, — es sacīju. — Kā jau tu redzēji, Džordžs bija krietni iedzēris. Es atstāju viņu mūzikas zāles kabarē meiteņu gādībā.

-   Anglikāņu mācītājiem piemīt vājība uz kabarē, Oskars ar smaidu sacīja.

Es iesmējos. Oskars pārlauza pēdējo siera standziņu uz pusēm un piedāvāja man vienu gabalu.

-   Vai mēs tiešām varam mierīgi atpūsties? es jautāju.

-   Makmurtrijs ir drošās rokās.

-   Un Konstance? Vai arī viņa ir drošās rokās?

-   Šobrīd noteikti.

-  Vai Edvards Herons-Elens atkal ir kopā ar viņu? es jautāju, cenšoties, lai manā balsī neskan greizsirdība.

-   Ir gan, Oskars teica, nopurinot drupačas no vestes.

-  Ak Dievs! — es izsaucos. Vai tam vīrietim savu māju nemaz nav?

-   Ir gan, Oskars atteica, bet tur dzīvo viņa sieva. Edvardam labāk patīk manās mājās, jo tur dzīvo mana sieva. Persiks augstu zarā kaimiņa dārzā vienmēr ir daudz vilinošāks nekā ābols, kas noripojis mauriņā tavā paša pagalmā.

-   Vai tu viņam tiešām uzticies, Oskar?

-   Es uzticos Konstancei, Robert. Bet es dzirdēju, ko Makmurtrijs teica par viņu un Edvardu, un sapratu, kas palika nepateikts. Citi nepazīst manu sievu tik labi kā tu un es, Robert. Es saprotu, ka man jārūpējas par Konstances labo slavu tāpat kā par viņas drošību. Tu noteikti priecāsies, ka es šovakar esmu atcēlis vakariņas ar Bremu Stokeru un Boziju. Tā vietā es došos mājās, nolasīšu vakara pasaciņu bērniem, un pēc tam mēs ar Vailda kundzi paēdīsim vakariņas divatā. Pēc vakariņām, Konstancei par prieku, mēs uzspēlēsim piquet'. Ir tikai viens gadījums, kas ir vēl skumjāks par to, kad tu esi zaudējis sievieti, kuru mīli, tas ir tad, ja tu esi ieguvis sievieti, ko

1   Pikets kāršu spēle.

mīli, un pēc laika par jūsu aizraujošāko kopīgo piedzīvojumu kļūst piquet spēle.

-   Bet tu taču mīli Konstanci, es dedzīgi iebildu. Es zinu, ka mīli!

-   Es vinu mīlu, Robert, bet man vina vairs nešķiet intere-

> ’ ' > > santa. Oskars lūkojās manī ar plati ieplestām, skumjām acīm.

— Tā notiek, — viņš teica, izlejot man glāzē visu šampanieša pudeles saturu. Un kādi ir tavi šīvakara plāni?

-   Mēs ar Sikertu dosimies izklaidēties, es sacīju. Laikam iesim uz muzikālo teātri.

-   Uz to pašu, kur Dobnijs? mans draugs ar smīnu jautāja.

-   Nezinu. Kur vien Volts gribēs.

-   Neļauj, lai Volters pavedina tevi uz muļķībām, Robert! Un izgulies labi! Man tevi rītdien atkal vajadzēs kā liecinieku.

-  Tātad mēs neatsakāmies no lietas?

-   Protams, ne. Šodien mēs atpūtīsimies. Rīt mēs nopratināsim iespējamo slepkavu Beikera ielā.

-   Beikera ielā 221 ? es iesmējos.

-   Nē, otrā ielas galā, 20. numurā. Tu nedrīksti nokavēt! Tiekamies tieši divpadsmitos.

-   Būšu laikā, es apsolīju.

Tomēr es nokavējos. Mēs ar Voltu Sikertu pavadījām tipisku uzdzīves nakti pilsētā. Visu nakti mēs vazājāmies pa Londonu. Volts šim nolūkam bija nolīdzis divričus, kuros bija novietojis kristāla glāzes un šampanieša pudeles. Voltam patika šķiesties ar naudu tāpat kā Oskaram, tikai viņam tās bija krietni mazāk. Mēs noskatījāmies pirmo šovu Getijā, kur man tā arī neizdevās kabarē meiteņu rindās ieraudzīt Džordža sarkanmataino draudzeni, un pusnakts šovu Kolinsa muzikālajā teātrī īslingtongrīnā, kur Volts zvērēja, ka neglābjami iemīlējies meitenē, kas spēlē Godīvu (viņas zirgs bija īsts, bet mati gan ne). Mēs

paēdām jēra kotletes un vārītus kartupeļus Sidneja restorānā Strendā un iedzērām alu, vīnu un stipros dzērienus (neatceros, kādā tieši secībā) dažādos bāros un restorānos no Cafй Royal Pikadili laukumā līdz Olde Cheshire Cheese Flīta ielā. Visur, kur mēs devāmies, Volts atrada sev kādu draudzeni — bārmeni vai puķu tirgotāju, aktrisi vai modeli. Viņš ar sievietēm prata apieties tā, kā es nekad neesmu mācējis. Viņš dzīvoja ar neparastu vieglumu. Tonakt es pamanīju, ka viņš smēķē cigārus ačgārni, aizdedzinot to galu, ko cilvēki parasti liek mutē. Volts teica, ka Manila cigāriem mazākās un aromātiskākās lapas vienmēr tiek liktas cigaretes šaurākajā galā. Būtu žēl tās neizmantot, viņš teica, apgalvojot, ka šādi cigārs arī labāk dūmo.

-   Filipīnās visi pīpē tieši tā.

Kad Volts bija izsmēķējis visus cigārus un pēdējais krogs tika slēgts, viņš ierosināja doties uz Jaunavu ielu.

-   Kāpēc lai mēs turp dotos? es jautāju.

-   Man patīk ielas nosaukums, Volts attrauca.

-   Bet tu taču esi precēts vīrs, Volt! Vai tas ir pareizi?

-  Ak, Robert, arī tu turies pie šīs atbaidošās kristiešu paražas izdomāt visiem grēkus. Es to nudien nesaprotu. Kāpēc gan kas tāds būtu jādara? Labāk lai mēs visi esam laimīgi un paskatāmies uz mūsu laulības dzīvi mazliet plašāk…

Viņš iesmējās, aplika roku man ap pleciem, un mēs abi iesoļojām bordelī. Robert, mēs te esam ieradušies ne tikai manis, bet arī tevis dēļ. Tas tev nāks par labu. Pietiks ilgoties pēc Konstances, Robert! Tu viņu nedabūsi. Tu to zini, un tieši tas tevi skumdina. JaTita ielā tu ciet neveiksmi, Jaunavu ielā tu tiksi atalgots. Te ir mierinājums un bauda. Te nav jaunavu par piecām mārciņām gabalā. Šīs meitenes zina, kas jādara. Viņas neliks tev vilties. Tev te patiks, es apsolu!

Protams, tonakt man te patika savā ziņā. Kaislība bija mani pārņēmusi savā varā. Te nu Volts nebija kļūdījies. Bet nākamajā rītā, kad mans draugs pamodās pilnīgi bezrūpīgs,

man dzīvi bojāja pamatīgas galvassāpes un pazīstamā apnikuma izjūta.

Tajā sestdienā 1892. gada 7. maijā, kas saskaņā ar manu dienasgrāmatu bija vēl viena saulaina diena, es ierados Beikera ielā 20 tikai vienos. Adresi gan es atradu diezgan viegli, bet mani pārsteidza fakts, ka te atradās turku pirts. Ārējais iespaids bija maldīgs. No ārpuses ēka izskatījās pēc sektantu baznīcas, kam steigšus vajadzīgs remonts. No iekšpuses tā atgādināja kalifa pili pantomīmas uzvedumā. Priekšnamā, kas izskatījās pēc milzu bišu stropa zaļā un zelta krāsā, mani sagaidīja divi neglīti punduri ar dzeltenīgu sejas krāsu. Viņi pēc sejas izskatījās vienādi likās, ka tie ir dvīņi, bet bija ģērbušies pilnīgi pretēji. Tam, kurš bija mazliet garāks par otru, mugurā bija brūns sarža uzvalks un krekls bez apkaklītes. Otram galvā bija teātra parūka, un tas bija ģērbies kā viens no Ali Babas laupītājiem. Kad ierados, vīriņš brūnajā uzvalkā uzmeta man skatienu un pazuda aiz safrānkrāsas aizkariem istabas tālākajā galā. Viņa biedrs bez intereses palūkojās manī un jautāja: Pirmās vai otrās klases? Trīs un seši pensi vai puskrona?

It kā es visu naudu nebūtu atstājis Jaunavu ielā! Mani gaida Vailda kungs, es nomurmināju.

Punduris norūcās. Ak tad jūs esat tas viesis? Viņa akcents lika domāt, ka šis vīriņš uzaudzis Kenta ielā, nevis Bagdādē. Viņš no groza izvilka lina dvieli un pasniedza man. Tagad viņi noteikti ir karstajā istabā. Lejup pa kāpnēm, ceturtās durvis pa kreisi. Ejiet lēnām, citādi noģībsiet! Un viņš iesmējās kā tāds mazs velnēns.

-  Jūs tik un tā noģībsiet, aiz aizkariem atskanēja otra balss. Tur ir 160 grādu.

Es paklausīju reģistratora teiktajam un nesteidzos. Aiz krāšņā vestibila stiepās tumšas un mitras telpas, kas nedaudz atgādināja katakombas. Pirmās klases ģērbtuvē bija vēl pusdu

cis drēbju kaudzīšu. Pirmajā pirtī to sildīja ķieģeļu svelmes caurule, apmēram trīs pēdas augsta un deviņas collas bieza, gar trim sienām es apsēdos pretī resnam, sirmam vīram (tas bija pilnīgi kails Džons Falstafs), kuru es būtu noturējis par beigtu, ja vien viņš nekrāktu. Otrajā pirtī es biju viens pats, sēdēju un pamatīgi svīdu, apbrīnojot skaisto ķieģeļu rakstu uz sienām un prātojot, kāpēc šīs dīvainās un diezgan dārgās pirtis pēkšņi bija kļuvušas tik iecienītas.

Beidzot es nokļuvu līdz ceturtajai istabai. Šajā pirtī karstums bija smacējošs un tvaiks tik biezs, ka pagāja krietns brītiņš, līdz es sapratu, kas te atrodas, uz porcelāna plāksnes man pretī sēdēja Oskars un divi viņa biedri, visi kaili, izskatoties pēc Šadraka, Mešaka un Abednego1 .

-   Vai tas esi tu, Robert? Oskars čukstēja. Enfin!2

-   Atvaino! es iesāku.

Oskars mani pārtrauca. — Neatvainojies, Robert! Mums nav laika. Es gribu, lai Viņa Augstība atzīstas, pirms mēs visi esam izvārījušies.

Vienā pusē Oskaram sēdēja lords Alfrēds Duglass, bet otrā vikonts Frānsiss Dramlanrigs. Oskars bija izlaidies starp abiem jaunekļiem kā jūrascūka — viņa āda bija pelēka, klāta ar rozā plankumiem, rokas un pleci nolaisti, uz vēdera tauku kārta, pār ceļiem viņš bija pārmetis dvieli. Oskars, kam tolaik bija trīsdesmit septiņi gadi, izskatījās kā veca ielasmeita en deshabillй\ kādas mēdza gleznot Tulūzs-Lotreks. Abi jaunie vīrieši — viens divdesmit četrus, otrs divdesmit vienu gadu vecs izskatījās kā Mikelandželo skulptūras. Viņu āda bija gluda un balta kā alabastrs. Viņi nebija vienkārši izskatīgi, bet izcili skaistuļi.

-   Kāpēc mēs te esam ieradušies? es apjucis jautāju.

1 Daniela draugi Bībelē.

2 Beidzot!

5 Izģērbusies.

-   Lords Draīnlanrigs ir Londonas un provinču turku pirts kompānijas direktors. Mēs esam viņa viesi, Robert. Cik nopratu, šī cepināšanās darīs brīnumus ar mūsu veselību piemēram, pēc viena pirrs apmeklējuma podagra pazūdot kā nebijusi.

-   Man likās, ka mēs dosimies nopratināt potenciālo slepkavu, es sacīju, izklausoties aizkaitinātāks, nekā biju patiesībā.

-  Tā arī ir. Dramlanrigs jau atzinās, ka viņš izvēlējās par savu upuri nelaiķi lordu Abergordonu, bet negrib atzīties, kāpēc, pat ja viņš to veci ir nobeidzis.

-   Protams, es to neizdarīju, Oskar, atteica Dramlanrigs, aizverot acis un atbalstot galvu pret sienas flīzēm. Un turku pirtis ārstē ne tikai podagru, bet arī dispepsiju, tūsku, skarlatīnu, impetigo… ko vien katrs vēlas.

-   Kāpēc? Oskars nelikās mierā. Kāpēc tu par savu upuri izvēlējies lordu Abergordonu?

-Jo viņš bija vecs muļķis.

-Tas nav pietiekami labs iemesls, Frānsis.

Dramlanrigs pagrieza galvu pret Oskaru un atvēra acis. Tās bija gaišzilas. Ja nu tev jāzina, Oskar…

-   Man jāzina.

-  Ja nu tev tiešām jāzina…

-  No tā var būt atkarīga manas sievas dzīvība, Oskars nopietni atbildēja.

Dramlanrigs sarauca pieri. Es nespēju iedomāties, kāpēc lai tā būtu.

-  Tici man.

-  Tici viņam, sacīja Bozijs.

-   Labi, Dramlanrigs novilka, izslejoties taisni un piesedzoties ar dvieli. Es nenogalināju Endrū Abergordonu, bet es vēlēju viņam nāvi un lai Dievs man piedod! esmu priecīgs, ka viņš ir miris. Viņš padarīja manu dzīvi par īstu elli.

-   Man likās, ka viņš bija tavs krusttēvs, Oskars teica.

-   Bija gan. Un kā krusttēvs viņš gribēja rūpēties par manu morālo labklājību. Viņš pārliecināja sevi, ka esmu “pagrimis” un “kritis degradācijas valgos”.

-   Ko viņš ar to domāja? Oskars nesaprata.

-   Viņš mani apsūdzēja par seksuālām darbībām ar citiem vīriešiem. Viņš teica, ka mans draugs un patrons lords Rosberijs ir mani pavedinājis. Lords Abergordons pastāstīja manam tēvam — un Dievs zina kam vēl —, ka esmu piekopis sodomiju ar Rosberijas grāfu.

-   Ar Prīmulu? — izsaucās Oskars.

Es iesmējos. Nudien nespēju novaldīties. Rosberijas grāfu sauc par Prīmulu?

-   Iesauka ģimenes lokā, Oskars ar smaidu atteica. Kā jau tu zini, Robert, vārds nosaka visu. Oskars atkal pievērsās Frānsisam. Vai lorda Abergordona apsūdzībām bija pamats? Vai tieši tāpēc tu vēlēji viņam nāvi?

Dramlanrigs pielēca kājās un pagriezās pret Oskaru.

-   Nebija vis! Tām nebija pilnīgi nekāda pamatojuma! Tās bija ļaunas apsūdzības, centieni sagraut manu reputāciju. Viņš aizklāja seju rokām.

-   Un lorda Rosberija reputāciju, Oskars piebilda.

-   Arī, piekrita Dramlanrigs, paceļot no grīdas dvieli un aptinot sev ap vidukli. Protams. Šie apvainojumi iespaidoja mūsu labo slavu. Abergordons ar nekrietniem meliem mēģināja traucēt mums dzīvot tie bija nelietīgi, zemiski izdomājumi.

-   Man liekas, ka tu tos noliedz pārāk dedzīgi, Frenkij, nočukstēja Bozijs, pieliecis galvu.

-   Tieši tā man ir jārīkojas! — izsaucās Dramlanrigs. Tev piestāv runāt par mīlestību starp vīriešiem, Bozij, tu vari piesaukt grieķu mīlestības tikumus, cik vien tev tīk, tu taču gribi būt dzejnieks. Es gribu būt politiķis. Lords Rosberijs vēlas kļūt par premjerministru. Te ir dažādi spēles noteikumi. — Frānsiss

pagriezās pret Oskaru. Jā, es vēlējos, kaut Abergordons tiktu apklusināts. Es lūdzu Dievu, kaut viņš nomirtu. Es to vēlējos. Bet es viņu nenogalināju.

-   Kāpēc tu ceturtdien biji Istbornā? Oskars jautāja, pieslejoties sēdus un noslaukot seju dvieli.

-   Ceturtdien? Istbornā?

-   Ceturtdien Istbornā.

-  Ja nu tev tiešām jāzina…

-   Man jāzina.

-   Es ceturtdien biju Istbornā, lai satiktu Devonšlras hercogu un parunātu par politiku. Hercogam Istbornā ir māja, un mani ielūdza pusdienās. Es esmu lorda Rosberija sekretārs. Mēs ticam, ka līdz rudenim pie varas atkal nāks liberāļi. Gledstons atkal būs premjerministrs, par to nav šaubu. Bet pat Gledstona kungs mūžīgi nebūs politikā, un, ja Devonšlras hercogs nevēlēsies ieņemt viņa vietu, to darīs Rosberijas grāfs.

Oskars cēlās kājās. Mēs ar Boziju viņam palīdzējām. Viņš aptina dvieli ap vidukli un otru pārmeta pār plecu. Un tad saulaini visiem uzsmaidīja. Es izskatos pēc Cēzara, vai ne? viņš teica. Mēs smējāmies. Viņš uzlika roku Frānsisam uz pleca.

-   Prīmula Rosberijs taču ir daudz vecāks par tevi, vai ne?

-  Viņam tieši šodien paliek četrdesmit pieci. 7. maijs ir grāfa dzimšanas diena.

-   Un tu mīli viņu tāpat kā viņš tevi?

-   Es viņu apbrīnoju. Viņš ir dižs cilvēks. Šķiet, ka viņš arī mani augstu vērtē. Grāfs nesen kļuva par atraitni, un mēs daudz laika pavadām kopā. Es mīlu viņu kā draugu.

-  Atved viņu šovakar uz teātri, Frānsis! Es vēlos, lai Rosberijs redz manu lugu Sentdžeimsa teātrī. Tā būs laba dzimšanas dienas dāvana.

Šajā sestdienā Sentdžeimsa teātris bija pārpildīts un tā tas bija kopš 1892. gada 20. februāra. Mana drauga luga triumfēja jau kopš pirmizrādes.

Savas dzīves laikā esmu bijis teātrī vairāk nekā tūkstoš reižu, bet es nespēju atcerēties vēl nozīmīgāku un sensacionālāku vakaru kā to, kad “Lēdijas Vindermīres vēdeklis” piedzīvoja pirmizrādi. Man šķiet, ka neviens, kas tovakar bija teātrī, šo pieredzi nekad neaizmirsīs, lugas izcilo humoru un cilvēcību, pārsteiguma elementu (mēs neviens nezinājām, kas notiks vēlāk), satriecošo publiku (bija ieradusies le tout monde') un skandalozo, neatkārtojamo Oskara runu. Kad izrāde bija beigusies un skatītāji sauca: “Autoru!” Oskars iznāca no aizkulisēm un nevērīgi nostājās skatuves priekšā. Viņš pienāca pavisam tuvu un nopētīja skatītājus. Oskaram žaketes pogcaurumā bija iesprausta zaļa neļķe, cimdotajā rokā viņš turēja aizdedzinātu cigareti. Zālē iestājās klusums. Oskars to izbaudīja, lēni ievelkot dūmu. Tad viņš ierunājās: Dāmas un kungi, laikam jau nav pārāk piedienīgi jūsu priekšā smēķēt, bet… galu galā jūs mani iztraucējāt, kamēr es smēķēju! Man šis vakars sagādāja milzu gandarījumu! Aktieri rādīja apburošu spēli izcilā lugā, un jūs demonstrējat augstu inteliģenci, to atzīstot. Es apsveicu

1 Visa pasaule.

jūs ar tik saprātīgu rīcību, kas liecina, ka jūs par šo lugu esat gandrīz tikpat augstās domās kā es pats.

Pirms pirmizrādes Oskars bija iespraudis vairākiem no mums pogcaurumā zaļas neļķes. Arī vienam no aktieriem pienācās tādu valkāt. Ko tas nozīmē, Oskar? es jautāju. Ko šīs zaļās nelkes simbolizē?

>              » >

-Tās nenozīmē pilnīgi neko, Robert, bet to neviens neiedomāsies…

7. maija izrādei Oskars bija rezervējis visas četrpadsmit privātās ložas saviem īpašajiem viesiem. Sis vakars bija Oskara pateicība visiem draugiem, kas bija atbalstījuši Konstances pasākumu “Sabiedrība par saprātīgu apģērbu’' un ziedojuši tam naudu, kā arī apsolījuši atbalstu Oskara labdarības akcijai Grāfa zēnu klubam. Mans draugs bija atstājis katrā ložā zaļas neļķes, ko kungiem iespraust pogcaurumā. (Ne visi viesi pieņēma šo ideju. “Tas nav manā stilā, draugs,” sacīja Konans Doils.) Pēdējā brīdī Oskars mani aizsūtīja uz tirgu pēc prīmulu pušķiem, ko pasniegt visām dāmām par godu lorda Rosberija dzimšanas dienai. Dāmas bija sajūsmā, un lords izteicās, ka ir “patiešām saviļņots, pat pārlieku aizkustināts”.

Lords Rosberijs un lords Dramlanrigs kopā ar Oskaru un Boziju sēdēja karaliskajā ložā. Blakus ložā bija iekārtojušies Čārlzs un Mārgareta Bruki, baltais Saravakas radža, kā arī Konstance un mūžam klātesošais Edvards Herons-Elens. (“Zvēru, ka Herona-Elena kundze arī bija ielūgta,” Oskars sacīja. “Tāpat kā Konana Doila kundze, Stokera un Sikerta kundzes. Bet neviena no viņām neieradīsies dāmas nejūtoties īsti veselas. Ja tu izlemsi mainīt karjeru un pievērsties zinātnei, Robert, nekādā ziņā nemēģini atrast zāles pret galvassāpēm. Tām nebūs noieta tirgus.”)

Mēs ar Voltu Sikertu un Bremu Stokeru bijām nosēdināti otrā zāles pusē, ložā, kas atradās tieši pretī Konstances ložai. Konstance izskatījās izcili. Viņai mugurā bija tā pati kleita, kas

vienmēr, kad viņa ieradās uz “Lēdijas Vindermlres vēdekli”, tā bija kā talismans. Šī kleita bija viņai mugurā pirmizrādes vakarā, un viņa nekad to nemainītu pret citu Konstance bija tikpat māņticīga, cik viņas vīrs. Tā bija zila brokāta kleita ar šķeltām piedurknēm un ņieburu, kas izšūts ar pērlēm un zīdu. Ideju kleitai Konstance noteikti bija aizņēmusies no Čārlza I galma laikiem, bet viņa prata to valkāt pavisam ikdienišķi. Sikerts pamanīja, ka es lūkojos uz Oskara sievu, un sāka mani strostēt.

-Tu muļķo pats sevi, Šerār, viņš teica. Jo vairāk tu viņai pieķersies, jo nelaimīgāks būsi. Tā sieviete skatās tikai uz Oskaru. Tas stulbenis Hcrons-Elens pavada Konstances tuvumā katru brīvo brīdi, bet viņa nekad pat nesaņem tā roku. Atsakies no viņas, draugs, kamēr vēl neesi zaudējis prātu! Viņš pasniedza man savu teātra binokli. Paskaties un pasaki, kura dāma tevi interesē, un es tev pastāstīšu visu par viņu!

Volta teiktais bija mani aizskāris, bet es centos to neizrādīt. Paņēmu no viņa binokli un palūkojos apkārt. Protams, te bija daudz skaistu sieviešu. Bija arī dažas dīvaines. Vienā no mazajām ložām sēdēja Oskara draudzenes Bredlijas jaunkundze un Kūperes jaunkundze, Sapfo dzejas cienītājas, kas rakstīja savus darbus kopā vienotā pseidonīmā “Maikls Fīlds”.

-   Kā gan tās abas ir saģērbušās! es izsaucos, pasniedzot Sikertam binokli.

Mākslinieks nopētīja dzejnieces. Izskatās pēc tiroliešu aitu ganēm. Un diemžēl viņu gaume atbaida citus cilvēkus. Šī ir izpārdotākā izrāde šogad, bet loža viņām blakus ir tukša.

Tukšā loža bija rezervēta Deividam Makmurtrijam.

Kad gaismas nodzisa un orķestris sāka spēlēt uvertīru (tā bija uvertīra no Mocarta II Seraglio), Sikerts man pačukstēja:

-   Vai ir kādas ziņas par Bredfordu Pīrsu?

—Nekādu.

-Tad jau tā būs taisnība? Stokers iesaistījās sarunā.

-   Runā, ka viņš nolēcis no klints Bīči zemesragā. Viņu nāvē

iegrūduši parādi. Ko viņš jums teica, kad pēdējo reizi tikāties īstbornā?

-   Mēs noskatījāmies lugu, bet pašu nesatikām. Bredfords pazuda, pirms mēs viņu uzmeklējām.

-   Nespēju noticēt, ka viņš izdarījis pašnāvību, čukstēja Stokers. Vienkārši nespēju noticēt! Kā jūs domājat, vai tā varētu būt slepkavība?

Sentdžeimsa teātrī tika pacelts priekškars, atklājot lēdijas Vindermīres apartamentus Karltonhausas terasē. Scenogrāfija bija nevainojama (H. P. Halla kunga izpildījumā) un izpelnījās aplausus.

Starpbrīdī Oskara viesi tika aicināti piebiedroties viņam un baudīt atspirdzinājumus teātra bufetē. Te bija daudz ļaužu, man vajadzēja lauzties cauri pūlim, lai nokļūtu pie sava drauga. Es gribēju viņu pabrīdināt, ka Makmurtrijs nav ieradies, bet Oskars neļāva man runāt.

>

-   Es visu zinu, viņš sacīja, pasniedzot man šampanieša glāzi. Nomierinies, Robert! Ļauj man tevi iepazīstināt ar Rosberijas grāfu. Šodien ir viņa dzimšanas diena.

Es paklanījos grāfam, kas man sirsnīgi uzsmaidīja. Šis vīrs bija prasmīgs politiķis viņš tūdaļ pat lika man justies tā, it kā mēs jau sen būtu draugi. Vai šī izrāde nav brīnišķīga? viņš sacīja. Visiem tā tik ļoti patīk! Tomēr jaunais Dramlanrigs man stāsta, ka kritiķu domas dalās.

-Jā, Oskars jautri piebilda. Bet, kad kritiķu domas dalās, publikas domas parasti ir vienotas.

-   Nudien, Vailda kungs, lords Rosberijs iesmējās, lūkojoties apkārt uz raibo ļaužu pulku. Jums tas šķiet labs iznākums! Es esmu patīkami pārsteigts gan parterā, gan balkonos visas vietas ir izpārdotas. Kas gan ir visi šie ļaudis?

-  Tie visi ir kalpotāji, Oskars ar smaidu atteica.

-   Kā tad tas jāsaprot?

-Tieši tā, kā es teicu. Kalpotāji noklausās kungu sarunas viesistabās. Viņi dzird, kā cilvēki runā par manu lugu, kļūst

ziņkārīgi un ierodas teātrī. To, ka tie ir kalpotāji, var pateikt pēc viņu nevainojamām manierēm.

-  Jūs nudien esat jautrs vīrs, Vailda kungs, lords Rosberijs sacīja. — Ceru, ka jūsu luga tiks publicēta.

-  Visdrīzākajā laikā. Esmu pasūtījis piecsimt eksemplāru kā dzimšanas dienas dāvanu tuvākajiem draugiem, sešus eksemplārus veikaliem un vienu Amerikas tirgum.

Zvans vēstīja, ka tūlīt sāksies otrais cēliens. Es vēlreiz paklanījos lordam, un viņš man atkal uzsmaidīja. Kad es devos prom, pieliecos Oskaram pie auss un pačukstēju: Vai tu zini, ka Makmurtrijs nav ieradies?

Oskars man smaidot atbildēja, nemaz nepieklusinot balsi:

-   Es tik un tā zinu, kur viņš ir un ar ko nodarbojas. Izbaudi izrādi, Robert, un pēc tās tiksimies pie skatuves durvīm.

Kad es atgriezos ložā, Sikerts ar Stokeru joprojām šausminājās par Bredforda Pīrsa likteni, jau nezin kuro reizi atkārtojot, ka Pīrsam šajā pasaulē nebija neviena ienaidnieka.

-   Kur tu biji? Sikerts jautāja. Cerams, ka neskrēji pakaļ Vailda kundzei? Viņš pasniedza man savu binokli. Paskaties uz balkonu pa kreisi redzi to jauno mulati ar sprādzēm matos? Vai viņa nav tavs tips?

Voltam par prieku es paņēmu binokli un palūkojos uz meiteni. Viņa patiešām bija skaista. Sikertam bija trenēta acs.

-   Un tiroliešu aitu ganēm tagad ir kompānija, Sikerts turpināja. Blakusloža beidzot ir aizpildīta.

Es pagriezos pret iepriekš norādīto ložu — tā nudien vairs nebija tukša. Ložā stāvēja gara auguma vīrietis, tērpies smokingā, un lūkojās uz zāli. Tas nebija Makmurtrijs. Es viņu pazīstu, teicu.

Sikerts un Stokers samiedza acis un palūkojās pāri zālei.

-   Mēs visi viņu pazīstam, Brems Stokers sacīja. Tas taču ir Čārlzs Brukfīlds!

-   Oskars vinu nav ielūdzis!

-   Visticamāk, ne, — Stokers piekrita, bet viņš te ir ieradies tik un tā. Čārlzs ir kā apsēsts ar Oskaru un šo lugu. Jūs jau zināt, ka viņš par to sacerējis parodiju. Pirmizrāde gaidāma pēc divām nedēļām; manuprāt, mēs visi saņemsim ielūgumus.

-  Ja kāds būtu nogalinājis Čārlzu Brukfīldu, Sikerts ērclgi teica, — es itin nemaz nebūtu pārsteigts.

Kad izrāde beidzās, zālē atskanēja ovācijas. Oskars nudien bija uzrakstījis lugu, kas patika skatītājiem. Šoreiz autors atturējās no kārdinājuma kāpt uz skatuves un teikt vēl vienu runu, bet, kad publika joprojām uzgavilēja, viņš piecēlās kājās savā ložā un ar karalisku žestu paklanījās skatītājiem. Kad skatītāji devās prom, Oskars stāvēja kāpņu galā un saņēma atzinības vārdus no svešiniekiem un draugiem.

-   Paldies jums! Paldies, Vailda kungs! Šādas dzimšanas dienas svinības es vēlētos biežāk! sacīja lords Rosberijs, pienākot pie Oskara kopā ar Duglasu zēniem. Lieliski, Oskar! sauca Konans Doils. — Man nudien žēl, ka sieva nevarēja to redzēt. Tagad man jāskrien uz vilcienu, tiksimies rīt!

Uzkavējās tikai daži, jo bija jau vēls un lielākā daļa Oskara draugu rīt pēcpusdienā bija uzaicināti uz labdarības pusdienām.

-   Nekas nav labāks par bezmaksas izrādi, sirsnīgi teica Čārlzs Bruks, uzsitot Oskaram uz pleca.

-   Šī ir mūsu vaildiskā nedēļas nogale, nodūdoja Bredlijas jaunkundze un Kūperes jaunkundze, sūtot Oskaram gaisa skūpstus.

-  Viņas nudien ir saģērbušās kā tiroliešu aitu ganes, — es pačukstēju Sikertam.

-  Vismaz mums nebija jāredz Lederhosen, Volts man atčukstēja.

Kad pūlis bija izklīdis, es pateicu Sikertam un Stokeram arlabvakaru un pievienojos Oskaram uz kāpnēm. Tuvojoties

es pamanīju Čārlzu Brukfīldu otrā kāpņu galā. Viņš stāvēja un runājās ar mazu vīriņu, kas bija tērpies brūnā sarža uzvalkā. Arī Oskars viņus vēroja.

-  Čārlz! — Oskars uzsauca. Brukfīlds jau devās prom, acis nolaidis. Čārlz! Oskars vēlreiz izsaucās. Nebēdz!

Aktieris apstājās un atskatījās, izliekoties, ka nesaprot, kurš viņu uzrunājis. 4

-   Čārlz! Oskars vēlreiz uzsauca. Labvakar!

-         Ak, Oskar! Brukfīlds pagriezās un nāca uz mūsu pusi.

-   Nemaz tevi nepamanīju. Zini, steidzos uz garderobi…

-  Vai tiešām? Oskars jautāja. Ir pārāk silts vakars, lai tu būtu atnācis mētelī.

-  Tu kā vienmēr tēlo izmeklētāju, vai ne, Oskar? Brukfīlds jautāja, uzraucot vienu uzaci. Bet es vēlos zināt tikai vienu kurš tad īsti Kedogena viesnīcā pagājušajā otrdienā nogalināja papagaili?

-   Un es gribētu zināt, kā tev patika izrāde Sentdžeimsa teātrī sestdienas vakarā, Oskars attrauca.

-Atnāc uz “Dzejnieku un lellēm”, Oskar, un tad tu uzzināsi. Es tevi ielūdzu uz pirmizrādi 19. maijā. Atsūtīšu biļetes. Domāju, ka tev patiks, turklāt izrādes noslēgumā nebūs autora uzrunas.

-   Vai tad tev nepatika mana runa “Lēdijas Vindermīres vēdekļa” pirmizrādē?

-   Es nebiju vienīgais, Brukfīlds sausi noskaldīja.

-  Vai tev neiepatikās mans tonis, runas saturs vai aizdedzinātā cigarete? Oskars prašņāja.

-   Visi trīs.

-Tu esi vecmodīgs savādnieks, Brukfīld. Tu domā, ka esi pārmoderns, bet patiesībā tevi saista viss tradicionālais. Tas ir vecmodīgs uzskats, ka lugas autoram jāparādās izrādes beigās, lai pieklājīgi pateiktos draugiem par atbalstu. Es priecājos, ka esmu šo tradīciju lauzis. Mākslinieku nedrīkst uzskatīt par

publikas kalpu. Vienmēr esmu augstu vērtējis to atzinību, kādu aktieri un skatītāji izrāda maniem darbiem, bet es zinu, ka pazemība ir tikai liekulības maska. Savu tiesību un savas taisnības aizstāvēšana ir mākslinieka pienākums un privilēģija.

-   Paldies par apgaismojošo runu, Oskar, Brukfilds sacīja.

-   Nav par ko, Čārlz.

-  Arlabunakti, Oskar! Brukfīlds pagriezās un devās lejup pa tukšajām kāpnēm, pamājot mums. Neaizmirsti par manu izaicinājumu! Kurš nogalināja papagaili? Galu galā uz spēles liktas trīspadsmit ginejas.

-  Arlabvakar, Čārlz! Oskars sauca viņam nopakaļ. Cerams, ka garderobe vēl strādā.

Brukfīlds izgāja pa teātra durvīm pat neatskatoties. Mēs nolūkojāmies, kā viņš aiziet.

-   Kāpēc tu gribi padarīt viņu par ienaidnieku, Oskar? es jautāju.

-Jo es nevaru viņu padarīt par draugu, Robert.

Teātra priekštelpa tagad bija tukša. Jauns, bāls vīrietis melnā uzvalkā teātra menedžera vietnieks kāpa augšup pa kāpnēm, citu pēc citas izdzēšot gāzes lampas. Mums aiz muguras parādījās divas sievietes garos, nonēsātos mēteļos. Man jau likās, ka tās ir Bredlijas jaunkundze ar Kūperes jaunkundzi, kas pārģērbušās un atgriezušās jaunos tērpos. Patiesībā tās izrādījās apkopējas. Tā, kurai līdzi bija slota un spainis, sāka mazgāt grīdu. Otra, bruņojusies ar asu slotu, sāka slaucīt paklāju, kas bija uzklāts uz kāpnēm.

-   Paskaties uz viņām! Oskars pačukstēja. Cik viņas ir neinteresantas un neglītas, bet vēl tik jaunas! Strādīgums ir neglītuma sakne.

-   Iesim, Oskar, — es teicu, saņemot draugu zem rokas. — Ir laiks.

-   Kāpēc gan? viņš izsaucās. Lai mēs dzertu šampanieti, kamēr citi strādā mūsu vietā? Viņš izvilka no kabatas divas jaunas piecu mārciņu naudas zīmes un atlocīja tās.

-   Nemuļķojies, Oskar, es uzšņācu. Tā ir viņu triju mēnešu alga.

-  Tas ir netaisnīgi, Robert, ka mēs varam atļauties visu, bet viņas var atļauties tikai pašnoliegumu. Viņš piegāja pie sievietēm un iedeva katrai piecas mārciņas. Abas klusējot lūkojās uz Oskaru, izskatoties pagalam pārsteigtas. Pateicība lēdijas Vindermīres vārdā, mans draugs sacīja. Arlabunakti, dāmas! Paldies jums!

Iela Sentdžeimsa teātra priekšā bija tukša. Pretējā ielas pusē pie vīnu veikala stāvēja Čārlzs Brukfīlds, uzgriezis mums muguru.

-   Vai tu pamanīji viņa draugu? Oskars man jautāja.

-  To, ar ko Brukfīlds runāja uz kāpnēm?

-  Jā. Neglīts, mazs vīrietis ar iedzeltenu sejas krāsu un seska acīm.

-   Man šķiet, ka viņš strādā turku pirtī Beikera ielā, es sacīju.

-  Tiešām? Oskars novilka. Tas mani pārsteidz! Mēs noskatījāmies, kā Brukfīlds aiziet pa Sentdžeimsa ielu Pikadili laukuma virzienā. Lai arī kas viņš tāds būtu, dīvaini redzēt tādu cilvēku Brukfīlda sabiedrībā.

Mums garām pabrauca divriči.

-   Vai Konstance jau ir mājās? es jautāju.

-  Jā, viņa aizbrauca kopā ar Brukiem un Heronu-Elenu, Oskars sacīja, ar smaidu uzlūkojot mani. Arī es šovakar došos mājup.

-   Priecājos to dzirdēt.

-   Manuprāt, tā pienākas.

-   Vai tu baidies par Konstances drošību?

-  Nē, vēl ne vismaz kamēr Makmurtrijs ir dzīvs. Nē, Robert, tu brīnīsies… es eju mājās tāpēc, ka viens no dēliem man kaut ko pateica…

Es atradu sērkociņus, ar ko aizdedzināt viņam cigareti.

-   Bērni vienmēr runā patiesību…

-   Patiesi. Es vakar vakarā stāstīju viņiem pasaku par maziem puikām, kas bija nerātni un saraudināja savu māmiņu, un par to, kā viņi tiks sodīti, ja nelabosies, un, kā tev šķiet, ko viņi teica? Kirils man jautāja, kāds sods pienākas nerātniem tētiem, kas nenāk mājās līdz rīta gaismai un liek māmiņai raudāt vēl vairāk.

Es iesmējos. Gudrs zēns. Vai man noķert tev divričus, Oskar?

-  Vēl ne, — viņš teica, saņemot mani aiz elkoņa un pagriežoties uz Kinga ielas pusi. Mums ir sarunāta tikšanās pie aktieru izejas.

-  Tagad? es izsaucos. Vai tad visi aktieri jau nav devušies mājās?

-   Ir gan. Bet ne jau viņus mēs gribam satikt.

-   Esmu te! atskanēja kāda balss.

Uz ielas spīdēja laterna, pie aktieru durvīm dega gāzes lampa, bet es nevienu neredzēju. Esmu te! balss vēlreiz atskanēja.

Es palūkojos uzmanīgāk un ieraudzīju, kā tumsā spīd viņa acis. Tas bija Antifols, melnais puika no Astlija cirka. Viņš bija paslēpies durvju ailā, pieplacis pie zemes. Kad mēs tuvojāmies, viņš pielēca kājās un mūs sveicināja.

-   Kā veicas mūsu mazajam virves vingrotājam? Kādi jaunumi no Rialto? Ko darījis Makmurtrijs kopš tava pēdējā ziņojuma?

-   Makmurtrijs visu vakaru bija cirkā, ser, trenējās, līdz lija sviedri. Uz pusstundu bija ieradies lords Kvīnsberijs. Tad Makmurtrijs nomazgājās, saģērbās un aizbrauca uz Kedogena viesnīcu.

-  Tu viņam sekoji?

-Jā.

-   Kā? Karietē?

Zēns iesmējās. Nē, ser! Ar divriteni. Es turējos pie Makmurtrija divriču aizmugures un traucos viņiem līdzi.

-   Vai tevi kāds pamanīja?

-   Makmurtrija kungs ne. Es taču savu amatu protu!

-   Kas notika Kedogena viesnīcā?

-   Viņš iegāja iekšā, nesdams dažādu krāsu kastes.

-   Gan jau skatuves aprīkojums, Oskars murmināja, kas domāts rītdienas izrādei.

-  Tad viņš iznāca ārā un ar tiem pašiem divričiem atgriezās Astlija cirkā. Šis brauciens viņam izmaksāja divus šiliņus.

-   Un pēc tam?

-Tad, kad es jau domāju, ka Makmurtrija kungs pārģērbsies un nāks uz teātri, kā jūs man teicāt, Vailda kungs, viņš satika mācītāju Džordžu.

-   Vai tu viņu uzrunā vārdā? es jautāju. Vai tev viņš patīk?

-  Viņš ir lāga vīrs, ser. Mūsu mācītājs. Viņš ļoti lutina Bertu, bet tādi jau tie garīdznieki ir. Un viņš dod dzeramnaudas kā īsts džentlmenis.

-   Ko tad Makmurtrijs un mācītājs darīja?

-   Viņi kopā devās uz “Asins Spaini”.

-   “Asins Spaini”? es pārjautāju.

Oskars iesmējās. Tas ir The Lamb andFlagkrodziņš Rozes ielā, Robert. Tu nudien esi tālu no dzīves.

-   Kāpēc to sauc par “Asins Spaini”?

Draugs uzmeta man tēvišķīgu skatienu un nopūtās. Tur notiek nelegālas cīņas cīnās profesionāli bokseri, cīņas notiek uz naudu, bet netiek ievēroti nekādi likumi. Viņš atkal pagriezās pret zēnu. Cik ilgi viņi tur bija?

-  Visu vakaru. Es noskatījos, kā mācītājs aiziet, un tad sekoju Makmurtrija kungam atpakaļ uz viņa mājām pie cirka. Es dzirdēju, kā viņš atslēdz durvis, kā logā iedegas gaisma un

pēc tam nodziest. Līdz rītam viņam vajadzētu būt drošībā, Vailda kungs, ja vien viņu nenogalinās miegā.

-    Paldies, Antifol, Oskars sacīja, pasniedzot viņam monētu. Te tev būs viens mirdzošs šiliņš.

Deivids Makmurtrijs netika nogalināts miegā. Kad mēs viņu ieraudzījām nākamajā dienā Oskara rīkotajā labdarības pasākumā Tita ielā, bokseris bija dzīvības pilns, no viņa burtiski staroja enerģija. Makmurtrijs te bija ieradies kā burvju mākslinieka Alfonsa Birda palīgs, bet viņa izturēšanās nepiederējās vienkāršam palīgam. Kamēr Birds, tērpies melnā, stāvēja pašā tālākajā Vaildu plašās, cilvēkiem pilnās viesistabas galā pie sava burvju mākslinieka galda kā godasardzes karavīrs pie zārka, Makmurtrijs, arī tērpies melnā, pastaigājās pa istabu, sasveicinājās ar viesiem un visiem uzsmaidīja, it kā būtu Vaildu radinieks. Makmurtrijs bija iespaidīgs un labi pamanāms garā, labi veidotā auguma dēļ. Nevarēja nepamanīt viņa skūto galvu, siltās, tumšzilās acis un noslēpumaino, kluso balsi.

-  Viņš ir iespaidīgs, Villijs Hornungs atzina, nostājies pie kamīna ar augļu šerbeta glāzi rokā.

-   Dīvains tips, es teicu. Nespēju viņu saprast. Makmurtrijam ir cīkstoņa augums…

-   Un donžuāna manieres, piebilda Konans Doils, nobraucot ūsas. Viņu nedrīkst izlaist no acīm.

-To nu mēs nekādā ziņā nedarīsim, sacīja Volts Sikerts,

-     tūlīt taču sāksies priekšnesums.

-    Šodien viņš nebūs galvenajā lomā, es paskaidroju.

-     Makmurtrija zvaigžņu stunda būs rīt Astlija cirkā, kur tiks

demonstrēti Kvīnsberija likumi boksā. Šodien viņš ir tikai burvju mākslinieka palīgs.

-Tik un tā esmu nolēmis nenolaist no viņa acis, Sikerts ietiepās, paņemot vēl vienu saldējuma porciju. Es šādus tipus pazīstu. Makmurtrijam piemīt šarms.

Konans Doils nošņaukājās un pacēlās pirkstgalos. Vai tiešām? Man tā nešķiet.

-   Man gan, Sikerts atteica. Mēs taču ne velti par viņu runājam — kaut kas viņa izskatā un izturēšanās veidā piesaista uzmanību.

-Jā, atcirta Konans Doils. Viņš uzvedas kā gailis vistu kūtī.

Sikerts pavicināja gaisā deserta karoti. Esmu vienreiz redzējis, kā viņš cīnās. Un mēs esam tikušies tieši es sēdēju Makmurtrija kungam blakus tajās svētdienas vakariņās. Es to cilvēku tik tikko pazīstu, bet viņš jau atstājis uz mani neizdzēšamu iespaidu. Kāpēc? Jo viņš ir mākslinieks gan ringā, gan ārpus tā.

-   Nekāds smalkais mākslinieks gan viņš nav, vai ne? es sacīju. Makmurtrijs bija piegājis pie namamātes. Viņš noskūpstīja Konstances roku, it kā viņi būtu veci draugi.

-  Atceries Vistlera zelta likumu, Robert, mākslā galvenais ir būt drosmīgam.

Deivids Makmurtrijs todien tiecās būt pasākuma zvaigzne, bet viņam bija sīva konkurence. Pirmām kārtām viņam bija jāsacenšas ar Vaildu zēniem. Oskars un Konstance bija saģērbuši bērnus greznos uzvalkos vienu oranžā, otru zaļā ar grezniem krekliem un spodrinātām kurpēm. Kirils bija ietērpts kā mazais lords Fauntlerojs, bet viņa mazākais brālis, kam bija dabiski cirtaini mati, bija saģērbts kā zēns no slavenās sera Džona Milleja gleznas “Burbuļi”. Paši zēni bija gatavi izstāstīt katram, kas nāca viņus apbrīnot, ka labprātāk būtu vilkuši matrožu uzvalkus (kas bija gatavoti no tādas pašas drēbes kā

īstie matrožu uzvalki, turklāt aprīkoti ar jostu un nazi), bet “šos tērpus izvēlējās tētis, un šī ir tēta ballīte”.

Arī pats tētis bija ņēmis vērā Vistlera zelta likumu. Oskara žakete un bikses bija koši zilā krāsā, veste bija no zeltīta brokāta, kaklasaite tumši sarkana, pogcaurumā ielikts ozoliņa zieds un cymbalaria lapas. Visu šo ansambli viņu bija pamudinājušas radīt aproču pogas — “dāvana no Volta Sikerta… izcilas, vai ne? Viņš nesaka, kur tādas dabūjis. Mums visiem ir savi noslēpumi”.

Aproču pogas bija no emaljas, tās nudien bija neparastas un smalkas. Uz katras bija attēlota Leonardo da Vinči glezna The Virgin ofthe Rocks. Kā Oskars paskaidroja ar aizkustinājuma asarām acīs, viņa uzvalka krāsa bija saskaņota ar Madonnas apmetni, vestei iedvesmu viņš smēlies no Kristus bērniņa drēbēm, kaklasaite bija tādā pašā tonī kā eņģeļa Uriēla apmetnis, bet puķes pogcaurumā simbolizē pašu gleznu — “ozoliņi simbolizē Svēto Garu, bet cymbalaria — pastāvību”.

Konans Doils ievilka dziļu dūmu no pīpes, kad draugs pastiepa viņam vienu no aproču pogām tuvākai apskatei.

-   Nedomāju, ka varu ko tādu atbalstīt, Oskar, viņš teica.

-   Kāpēc ne? Oskars jautāja.

-   īsti nezinu, Konans Doils murmināja, bet man tas šķiet nepiedienīgi.

-   Kad sāksies burvju mākslinieka priekšnesumi, tēt? mazais lords Fauntlerojs paraustīja tēvu aiz piedurknes.

-Tūlīt pat! Oskars sacīja. Viņš paņēma dēlus pie rokas un aizveda uz otru istabas galu, kur Alfonss Birds un Deivids Makmurtrijs bija nostājušies pie sava iluzionistu galda, gaidot izrādes sākumu. Skatītāji, skaitā ap trīsdesmit, apsēdās uz krēsliem un soliem, atspiedās pret sienu, klavierēm vai kamīnu. Konstance apsēdās uz dīvāna pavisam tuvu māksliniekiem kopā ar savām draudzenēm Margaretu Bruku un Robinsones kundzi, bet Čārlzs Bruks un Edvards Herons-Elens apmetās uz

dīvāna paročiem. Bredlijas jaunkudze un Kūperes jaunkundze, tērpušās vīriešu smokingos, apsēdās uz grīdas pirmajā rindā kopā ar Boziju, lordu Dramlanrigu, Vivjenu un Kirilu. Pēdējā brīdī, kad pulkstenis jau nosita pieci, telpā ieslīdēja sulainis Arturs, pavāre Raiena kundze un guvernante Ģertrūde Saimondsa, lai noskatītos priekšnesumu.

Istabā visi apklusa, un Oskars ierunājās. Viņa balss bija klusa — teju dzirdama — un acīs spīdēja aizkustinājuma asaras.

-   Sensenos laikos, viņš iesāka, dzīvoja magnēts… un tam kaimiņos mitinājās dzelzs skaidiņas.

—Viņš stāstīs pasaku! — izsaucās Kirils.

-   Kuš! Konstance sacīja, pieliekot pirkstu pie lūpām.

Oskars turpināja mazliet skaļāk: Kādu dienu divas trīs

skaidiņas sajuta pēkšņu vēlmi apciemot magnētu, un viņas sāka apspriest, cik tas būtu lieliski. Citas skaidiņas padzirdēja šo sarunu un saprata, ka tā nudien būtu laba doma. Viņas pastāstīja par šo ieceri savām draudzenēm, un drīz vien visas metāla skaidiņas jau runāja par to, ka vajadzētu doties ciemos pie magnēta, un kādu dienu viņas izlēma rīkoties. Kāpēc ne šodien? kāda no skaidiņām teica, bet citas iebilda, ka būtu labāk nogaidīt. Bet, pašas to nesaprotot, skaidiņas arvien vairāk tuvojās magnētam, kas mierīgi gulēja, par kaimiņienēm neliekoties ne zinis.

Oskars izņēma no kabatas sudraba cigarešu etviju. Viņas tuvojās magnētam, Oskars turpināja, pārlaižot skatienu klausītājiem, ar katru dienu arvien vairāk un vairāk. Jo vairāk viņas par magnētu runāja, jo lielāka vēlme viņām radās kaimiņu apciemot, līdz pašas nepacietīgākās kādu dienu paziņoja, ka tas jādara tieši todien, lai arī ko citas teiktu. Dažas no skaidiņām pat uzstāja, ka tas ir viņu pienākums apciemot magnētu un ka viņām tas bijis jāizdara jau sen. Un, tā runājot, viņas nāca magnētam arvien tuvāk un tuvāk, pašas to neapzinoties. Beidzot nepacietīgākās uzvarēja, un nu jau visas

skaidiņas vienā balsī sauca: Nav nekādas jēgas gaidīt! Mēs iesim šodien! Tūlīt pat! Nekavējoties! Viņas devās uz priekšu un pēc mirkļa jau aplenca magnētu, pieķeroties tam no visām pusēm. Tad magnēts pasmaidīja. Metāla skaidiņas bija pārliecinātas, ka ieradušās pie magnēta pēc savas vēlēšanās.

Oskars vēlreiz pārlaida apkārtējiem skatienu, pasmaidīja un aizsmēķēja.

-    Bravo, tēt! — izsaucās mazais lords Fauntlerojs un sāka aplaudēt. Viņam pievienojās pārējie.

Konans Doils, kas joprojām kūpināja pīpi, pieliecās tuvāk Voltam Sikertam un nomurmināja: Nez kurš šajā stāstā bija magnēta prototips?

Oskars nolieca galvu, tad atmeta to atpakaļ un izpūta cigaretes dūmus, kas ieskāva viņa seju kā mākonī. Tad mūsu draugs turpināja: Jūs šurp ir atvedusi vēlme būt devīgiem. Šīs pēcpusdienas laikā mēs esam savākuši vairāk nekā trīsdesmit mārciņu Grāfa zēnu klubam. Pateicoties jums, šie puikas — skarbi zēni, strādnieki, izsūtāmie un daži no viņiem pat bezpajumtnieki iegūs iespēju apgūt disciplīnu, spēku un prasmi, trenējoties boksa klubā saskaņā ar Kvīnsberija noteikumiem! Šoreiz pirmie aplaudēt sāka Dramlanrigs un Konans Doils.

-  Disciplīna, spēks un prasme, atkārtoja Oskars, smaidā atsedzot nelīdzenos zobus. Tieši tas ir vajadzīgs šiem zēniem. Šeit, Čelsi, mēs vairāk atbalstām iecietību, laiskumu un bezdarbību.

-Tu esi nejauks, Oskar! nošņācās Kūperes jaunkundze.

-  Tieši tāpēc mēs viņu mīlam, nomurmināja lords Alfrēds Duglass.

Oskars nostājās pie kamīna. Pēc īsa brīža jums tiks pasniegts šampanietis un kaviārs, viņš paziņoja. Bet pirms tam, mūsu draugs norādīja uz brīvo laukumu, jums par prieku norisināsies aizraujoša izrāde!

-   Urā! Kirils un Vivjens izsaucās.

-   Dāmas un kungi, sagaidiet šīs pēcpusdienas burvju mākslinieku, iluzionistu, kas strādājis Viktorijas Mūzikas zālē Solihallā, tagad visu cienīto un godāto Kedogena viesnīcas menedžeri Alfonsu Birda kungu, kā arī viņa asistentu, Astlija cirka Dāvidu un Goliātu — Deividu Makmurtrija kungu!

Oskars skaļi aplaudēja, kad Birds viens pats iznāca improvizētās skatuves centrā un paklanījās. Viņš bija tievs un bāls, un ļoti drūms — pārāk drūms kādam, kas strādā izklaides biznesā. Kad burvju mākslinieks paklanījās, viņš noliecās tik zemu, ka rokas gandrīz skāra zemi, un palika tā ilgāk, nekā būtu darījuši vairums cilvēku. Tad viņš pēkšņi izslējās un izstiepa rokas uz abām pusēm tajās parādījās puķu pušķi. Kamēr mēs visi noelsāmies, aplaudējām un saucām “urā!”, Birds piegāja pie Konstances un graciozi ielika ziedus viņai klēpī viņš izskatījās kā sērotājs, kas noliek ziedus uz kapa.

Izklaides programma bija stundu gara. Burvju mākslinieka prasmes bija izcilas. Viņš pavisam mierīgi, bez mazākās piepūles un ar ļoti minimālu Makmurtrija palīdzību izgaisināja spēļu kārtis un cepures. No tukšas kartona kastes, kuru Birds vairākkārt caurdūra ar rapieri, viņš izvilka vijoli. Iluzionists pārvērta apelsīnus par citroniem, citronus par biljarda bumbiņām, lietussargu par karogu. Oskaram vislabāk patika priekšnesums, kura laikā ūdens glāzē tika pārvērsts par vīnu. Šis vienmēr bijis mans iecienītākais triks, — namatēvs noteica.

Priekšnesuma noslēgumā nebija paredzēti ne triki ar čūskām, ne uguns spļaušana Konstance no tiem bija atteikusies. Tā vietā mums tika piedāvāta izrāde, kas, Oskara vārdiem runājot, bija “Franču revolūcijas sliktākais jaunievedums”.

—Mūsu uzstāšanās noslēgumā es vēlētos jūs iepazīstināt ar Giljotīnas jaunkundzi! Šodien ir viņas dzimšanas diena sagaidīsim ar aplausiem!

Kamēr Birds runāja, Makmurtrijs iznesa priekšā garu, smagu priekšmetu, ietītu melnā zīdā. Tas bija apmēram piecas

pēdas garš un divas pēdas plats, mazliet mazāks par sienas spoguli. Kad zīda pārklājs tika noņemts, skatienam atklājās gandrīz precīza giljotīnas kopija. Zēni sajūsmā iespiedzās. Kūperes jaunkundze un Bredlija jaunkundze ieķiķinājās, bet pārējās dāmas noelsās.

-  Šī ierīce pirmo reizi tika izmantota Parīzes ielās precīzāk, Grēva laukumā — tieši pirms simts gadiem. Mūsu modelis ir mazāks nekā franču, bet gana stabils sijas gatavotas no Velsas priedes koka, asmens no Šefīldas dzelzs, pamats no ozolkoka… un tas darbojas ideāli lūk!

No groza, kas bija palikts zem iluzionista galda, Makmurtrijs izņēma lielu kāpostgalvu un pacēla gaisā, lai visi to varētu apskatīt. Tad viņš nodeva kāpostu Birdam, kas to paņēma un nolika uz giljotīnas, nostiprinot vietā. Tad burvju mākslinieks atraisīja virvi, ar kuru bija nostiprināts asmens, bet turēja to stingri. Skarieties, viņš klusi teica, aizverot acis un novēršoties. Iluzionists ievilka elpu. — Lūk! — viņš izsaucās. Balss skanēja nikni un skaļi. Viņš palaida vaļā virvi, un asmens krita asi, ātri un precīzi un ar būkšķi atsitās pret ozolkoka pamatni. Kāpostgalva nokrita zemē, pāršķelta uz pusēm.

Istabā valdīja klusums. Alfonss Birds atvēra acis un ar gandarījumu nolūkojās uz notikušo. Makmurtrijs pacēla abas kāpostgalvas puses un, turot katru savā rokā, paklanījās.

Alfonss Birds pirmo reizi pasmaidīja. Paldies, viņš teica. Bet tagad es lūgšu jūsu nedalītu uzmanību. Viņš palūkojās apkārt. Izskatās, ka giljotīna ir darba kārtībā, burvju mākslinieks turpināja, bet tā jāpārbauda pienācīgi. Pirms simts gadiem Parīzē, 1792. gada pavasarī, kāds kungs Nikolass Žaks Peletjē bija pirmais vīrs, kam tika izpildīts nāvessods, nocērtot galvu. Vai pēc simts gadiem, 1892. gada pavasarī Londonā, mēs atradīsim kādu brīvprātīgo, kas būtu tik drosmīgs, ka piekristu doties Giljotīnas jaunkundzes apskāvienos?

-Jā! izsaucās mazais lords Fauntlerojs, pielecot kājās un pavicinot gaisā roku.

-   Nē! Konstance izsaucās, pastiepjot roku pēc dēla. Bredlijas jaunkundze ar savu draudzeni nosēdināja Kiriiu atpakaļ uz grīdas.

-   Kāpēc ne? — mazais nikni prasīja. — Kāpēc?

-  Vailda kundzei taisnība, Birds nesatricināmi teica. Šī nav bērnu spēle.

-   Man piektajā jūnijā paliks septiņi gadi! paziņoja Kirils.

-  Tomēr, Birds palika pie sava, — es vēlētos, lai piesakās kāds no pieaugušajiem. Viņš palūkojās apkārt. Kuram pietiks drosmes likt galvu uz šī ozola bluķa?

Pie kamīna sakustējās jaunais Villijs Hornungs. Viņš pacēla roku un teica: Es labprāt pamēģinātu. Konans Doils ar vienu rokas kustību apstādināja draugu. Neviens cits nepieteicās.

Birds pagriezās pret Makmurtriju. Tādā gadījumā lūgsim palīdzību manam asistentam, viņš teica. Makmurtrijs pasmaidīja un novilka žaketi. Birds pagriezās pret giljotīnu, ar zīda kabatlakatiņu noslaukot no ozola bluķa kāposta paliekas. Viņš pacēla koka skavu, kas bija noturējusi kāpostgalvu vietā, un aicināja Makmurtriju, kas tagad bija noņēmis kaklasaiti un apkaklīti, nolikt galvu uz ozola bluķa.

Bokseris, kas joprojām smaidīja, notupās aiz giljotīnas un nolika galvu vietā. Viņš pagrieza seju pret skatītājiem un nopētīja visus klātesošos. Birds nostiprināja boksera kakla pozīciju.

-  Vai šāda izrāde ir piemērota bērnu viesībām? Konans Doils no savas vietas ierunājās.

-  Jā! Kirils sajūsmā izsaucās, sasitot plaukstas. Vivjens bija apsēdies mātei klēpī.

-   Mēs tuvojamies finišam, sacīja Birds. Galvas nociršana aizņem ne vairāk par trīsdesmito daļu sekundes.

-   Kā viņš to zina? Bozijs ieķiķinājās.

Birds palūkojās uz Deividu Makmurtriju. Vai esat gatavs, ser? viņš jautāja.

-   Esmu gan, Makmurtrijs sēca.

-   Vai vēlaties, lai jums aizsien acis?

-Nē.

-   Labi. Eksekūcijas mirklis ir klāt. Birds pagriezās pret giljotīnu, atraisīja virvi, tomēr turēja to stingri rokā. Otras rokas pirkstu viņš pārlaida pār giljotīnas malu un sāpēs saviebās. Iluzionists pacēla pirkstu gaisā un parādīja skatītājiem uz tā bija sarkana asins lāse. Birds ielika pirkstu mutē. Tad, tāpat kā iepriekš, viņš aizvēra acis un pagrieza galvu. Skatieties uzmanīgi! — viņš nočukstēja.

Makmurtrijs nolieca galvu tā, ka mēs vairs nevarējām saskatīt viņa acis, bet galvaskausa virspusē bija ideāli saskatāma liela, pulsējoša vēna. Birds nekustējās. Visi gaidīja. Istabā nebija ne skaņas. Oskars ievilka cigaretes dūmus.

-   Lūk! Birds iekliedzās vēl naidīgāk nekā iepriekš. Viņš ļāva asmenim krist. Atskanēja būkšķis, tam atsitoties pret koku.

Istabā atskanēja baiļu kliedzieni.

-   Kas noticis, Oskar? Sikerts jautāja.

-   Vai viņš ir pagalam? Kirils gribēja zināt.

-  Tā ir tikai spēle, Oskars sauca.

-Tieši tā! Alfonss Birds apstiprināja, otro reizi šī vakara gaitā pasmaidot.

Asmens bija pāršķēlis Makmurtrija kaklu — to varēja skaidri redzēt -, bet viņš nebija pagalam. Asistents pacēla galvu un atvēra acis. Viņš pasmaidīja un aizsmakušajā balsī sacīja: — Laikam esmu izdzīvojis!

Tiklīdz Makmurtrijs ierunājās, Birds pacēla asmeni un atbrīvoja asistentu no giljotīnas gūsta. Bokseris piecēlās kājās un nostājās blakus Birdam. Abi paklanījās. Visi klātesošie sauca “urā” un aplaudēja.

-   Kā jūs to izdarījāt? Kirils gribēja zināt, pieskrienot pie abiem vīriem un raugoties uz tiem ar neslēptu apbrīnu.

-  Apsveicu, kungi! — sacīja Bredlijas jaunkundze, un Kūperes jaunkundze viņai piebiedrojās.

Konstance pasauca sulaini. Artur, mēs varētu nobaudīt šampanieti!

-   Tas mums noderētu, sacīja Edvards Herons-Elens.

-  Manuprāt, mēs esam to pelnījuši! sacīja Margareta Bruka. Mani nervi ir kā uzvilkta stīga!

Viņas vīrs noslaucīja seju kabatlakatā un iesmējās: — īsti nesaprotu, vai šis priekšnesums mani mudina ziedot vairāk vai mazāk.

Raiena kundze un Ģertrūde Saimondsa jau soļoja pa istabu, nesot paplātes ar vafelēm, kas bija satītas kā airu laivas un pildītas ar melno kaviāru.

Oskars devās pie burvju mākslinieka un viņa palīga un paspieda abiem roku. Birda kungs, Makmurtrija kungs, paldies jums! Pat Ērvinga kungs nespētu radīt labāku priekšnesumu!

-   Kā viņi to izdarīja, tēt? Kirils jautāja, paraustot tēvu aiz žaketes malas.

-   Maģijas noslēpumus nedrīkst atklāt, Oskars atteica.

-   Kāpēc ne, tēt?

-Jo noslēpums ir skaists tikai tik ilgi, iekams neviens to nav atklājis.

Zēns tomēr nebija pārliecināts, tāpēc pieliecās, lai nopētītu giljotīnu. Birds un Makmurtrijs steidzās to apsegt. Paskaties, tēt, burvju mākslinieka pirksts joprojām asiņo!

-Tikai mazliet, Birds teica, aptinot ap pirkstu kabatlakatiņu.

-   Birda kungs ir gatavs riskēt mākslas dēļ, Oskars paskaidroja. Tā rīkojas visi mākslinieki. Oskars uzsmaidīja Makmurtrijam, kas tina giljotīnas asmeni rupjā vilnas audumā.

— Priecājos, ka jūs palikāt dzīvs, Makmurtrija kungs!

Bokseris iesmējās un ielūkojās Oskaram acis. Ja es izdzīvošu līdz rīrvakaram, tad varam uzskatīt, ka mūsu lieta ir slēgta, Vailda kungs!

-  Vai es varu dabūt kāpostu? jautāja Kirils, paceļot no zemes vienu kāposta pusi un piespiežot pie krūtīm.

-  Ja vien tēvs tev atļauj, — Makmurtrijs teica.

Oskars nopūtās. — Es vienmēr esmu mēģinājis būt labs piemērs. Es, piemēram, esmu ģērbies tērpā, kam par iedvesmu kalpo Leonardo Madonnas gleznojums, bet mans dēls vēlas dižoties ar kāpostu, ko pāršķēlusi giljotīna… ko lai es daru?

-   Vai tas nozīmē “jā”, tēt? jautāja zēns. Nesagaidījis noraidījumu, viņš ar pusi kāposta aizskrēja pie mātes, lai parādītu savu trofeju.

Pie Oskara pienāca sulainis ar šampanieša glāzēm uz paplātes.

-   Vai varu piedāvāt dzērienu, kungi? Jūs esat to pelnījuši!

Makmurtrijs jau stiepa roku pēc glāzes, bet Birds viņu apturēja. Labāk ne, Vailda kungs. Šī nav īsti mūsu vieta, vai ne? Mēs tikai savāksim savus piederumus un vairs nemaisīsimies jums pa kājām.

-   Kā vēlaties, Oskars noteica. Viņš pamāja sulainim, ka tas drīkst iet prom. Pēc tam viņš pagriezās pret burvju mākslinieku un viņa palīgu. Esmu jūsu parādnieks, kungi. Rīt ieradīšos Kedogena viesnīcā, lai par visu norēķinātos.

Burvju mākslinieks ar bokseri sāka novākt darba piederumus, bet Oskars devās tālāk. Viņš atrada mani pie klavierēm, mielojoties ar kaviāru, kamēr Robinsones kundze zīlēja man pēc rokas līnijām.

-Vai jūs saskatāt slepkavību arī Roberta plaukstā, Robinsones kundze? viņš ķircinot jautāja.

Dāma, kas bija apsēdusies uz klavieru krēsla, pacēla galvu un palūkojās Oskarā. Katrs cilvēks ir unikāls, katra roka citāda. Šerāra kunga plaukstā es neredzu ne pēkšņu nāvi, ne slepkavību, bet gan daudzas laulības.

-   Šobrīd šķiros no pirmās sievas, es paskaidroju.

-   Protams, sieviete teica, — bet jūs precēsieties vēl vismaz divas reizes.

-   Es tam neticu! izsaucos.

-   Varbūt jūs nevēlaties tam ticēt, bet jūsu rokā tas skaidri ierakstīts, Robinsones kundze apstiprināja. Paskatieties… Viņa pacēla manu plaukstu. Jūsu dzīves līnija ir gara un izteikta, un tai pāri ir vairākas mazas svītriņas, gluži kā tiltiņi. Tās ir laulības. Visas dzīves garumā jums tādas būs trīs… — Viņa paskatījās uz mani un pasmaidīja, tad paņēma Oskara labo roku un ielūkojās tajā. — Ko mēs varam secināt, lūkojoties uz Vailda kunga dzīves līniju? Tā ir platāka un dziļāka nekā jums kur upe plūst straujāk, tur arī straume ir dziļāka un spēcīgāka…

-   Un cik laulību jūs redzat manā dzīvē? Oskars jautāja, noliecoties tuvāk, lai lūkotos savā plaukstā.

-Tikai vienu, zīlniece sacīja, norādot uz mazu, paralēlu svītriņu. Šeit.

>

-   Un kur tad ir tā pēkšņā nāve, ko jūs iepriekšējā reizē atklājāt manā rokā?

-  Te. — Robinsones kundze norādīja uz smalkām svītriņām, kas bija saskatāmas Oskara plaukstā, bet kādas nebija redzamas manā.

-Jūsu roka ir jūsu dzīves karte, Vailda kungs, paskaidroja zīlniece, slidinot pirkstus pār mana drauga plaukstu. Es lūkojos uz jūsu plaukstu un redzu to kā ainavu ar kalniem un ielejām, mežiem un laukiem, caur kuru plūst galvenā upe jūsu dzīves līnija -, kam piepulcējas daudzas mazākas pietekas, upītes un strautiņi, katrs no tiem ataino kādu no dzīves aspektiem. Kad šis strautiņš sasniegs jūsu dzīves upi, Vailda kungs, radīsies atvars… un tas mani biedē.

-   “Kad šis strautiņš sasniegs jūsu dzīves upi,” Oskars atkārtoja. Vai jūs domājat, ko runājat, Robinsones kundze?

-   Cerams, — dāma atteica. — Bet es redzu dzīvi nevis vārdos, bet bildēs. Līnijas jūsu rokās veido ģeometriskas vai gleznieciskas formas. Es redzu jūsu dzīves ainavu, bet tajā ir paslēptas arī citu Dieva radību dzīves. Un katrai bildei ir savs stāsts. Palūkojieties uz Šerāra kunga zeltneša pamatu ko jūs tur redzat?

Es uzmanīgi ielūkojos pats savā plaukstā. Trijstūri? es minēju.

-   Pareizi.

-   Un vēl vienu trijstūri tam pāri?

-   Es teiktu, ka tā ir jūras zvaigzne, Šerāra kungs.

-   Un ko tā nozīmē?

-   Parasti salu.

-   Es uzaugu Gērnsijas salā…

-   Kā tad, Oskars smējās. Es savukārt uzaugu Īrijas salā, bet zem mana pirksta nav nekādas jūraszvaigznes.

-   Nē, Robinsones kundze sacīja, paceļot Oskara roku pie acīm, te drīzāk ir saskatāms putna veidols. Viņa pastiepa Oskara plaukstu uz manu pusi, lai arī es to novērtētu. Tas ir putns, vai ne?

-   Putns! izsaucās Oskars. Kāds putns? Vai tas varētu būt papagailis?

Robinsones kundze iesmējās un palaida Oskara roku vaļā.

-    Nekļūstiet smieklīgs, Vailda kungs! Tas nemaz neatgādina papagaili! Vai tad papagailim ir garas kājas un knābis? Tas ir gārnis!

Mums garām pagāja Alfonss Birds un Deivids Makmurtrijs, nesot iluzionistu piederumus. Viņiem sekoja Edvards HeronsElens ar Kirilu plecos. Mazais lords Fauntlerojs joprojām turēja rokās kāpostu. — Mēs dodamies prom, Vailda kungs, — sacīja Birds. Jūs laikam pasūtījāt mums karieti…

-   Atvainojiet, kundze, Oskars sacīja Robinsones kundzei, bet man jāpavada šie kungi līdz karietei.

Mēs sekojām iluzionistiem līdz pat lievenim, kur Konstance stāvēja kopā ar Konanu Doilu un jauno Villiju Hornungu.

-   Paldies par patīkamo izklaidi, kungi! viņa teica.

AJfonss Birds pielieca galvaskausam līdzīgo galvu un noteica: Ardievu, Vailda kundze! Makmurtrijs savukārt nolika zemē somas un satvēra Konstanci aiz rokas. Pieliecies tuvāk Konstancei, viņš pēkšņi ķēra sev pie krūtīm un nogāzās lejā pa kāpnēm.

Mēs stāvējām kā triekas ķerti. Kirils, kas sēdēja Edvardam uz pleciem, iekliedzās un palaida vaļā kāpostu, kas noripoja pakaļ Makmurtrijam. Kad kāposts apstājās līdzās bokserim, Oskars, kas bija noliecies pār margām, iesmējās un sasita plaukstas. Viņš palūkojās uz dēlu. Neuztraucies, dēliņ, viņš teica.

-   Makmurtrija kungs tikai blēņojas.

Bet kā gan jūs, Vailda kungs, zinājāt, ka Makmurtrija kungs tikai joko?

-    Vai es patiešām varu uzskatīt jūs par draugu, Hornunga kungs? Mēs esam pazīstami tikai vienu nedēļu un vienu dienu, bet jau ēdam kopā otrās brokastis. Hornunga kungs, tāpat kā īsta dāma, nekad nenēsās briljantus laukos, un īsts džentlmenis nekad nestaigās pa pilsētu brūnās kurpēs, divi kungi nekad neēdīs kopā otrās brokastis, ja viņi nedomā kļūt par labiem draugiem. Oskars pacēla glāzi ar 1865. gada Le Montrachet pret Villiju Hornungu. Ja mēs būsim draugi, Villij, un man šķiet, ka tieši tā notiks, tev mani jāsauc par Oskaru.

Oskars bija lieliskā garastāvoklī. Bija 1892. gada 9. maijs, pirmdiena, un mēs ar Oskaru, Arturu Konanu Doilu un Villiju Hornungu ēdām otrās brokastis Kedogena viesnīcas ozolkoka paneļiem apšūtajā ēdamzālē. Hornungs, kuru bija sapurinājušas Konana Doila pamācības un aplaimojuši Oskara glaimi, jau sāka pārvērsties par pavisam citu cilvēku. Viņš pacēla vīna glāzi, sakārtoja savas pince-nez un atkārtoja jautājumu: Kā tu zināji, ka Makmurtrija kungs tikai joko, Oskar?

Oskars pasmaidīja un palūkojās šķīvī. Viņš bija pasūtījis tā sauktās “vieglās otrās brokastis pirmdienas otrās brokastis ”, kas sastāvēja no auksta omāra, svaigas majonēzes, gurķu salātiem, tomātu želejas un kartupeļiem.

Hornungs nelikās mierā. Mēs visi domājām, ka viņš ir pagalam. Un tad, kad tu iesmējies un Makmurtrija kungs piecēlās un paklanījās, mēs nezinājām, ko domāt. Vai viņš tev bija izstāstījis par šo priekšnesumu?

-  Nē, Oskars atteica, uzdurot gabalu omāra un iemērcot to majonēzē. Bet es sajutu, ka mēs vērojam izrādi, turklāt komēdiju, nevis traģēdiju.

-   Man izskatījās gana ticami, — Konans Doils iebilda, nogaršojot kartupeļus.

-  Jā, tā tam arī vajadzēja būt, piekrita Oskars. Makmurtrijs saķēra kreisos sānus kā cilvēks, kuru piemeklējusi sirdstrieka, bet bija kas tāds, ko tev kā mediķim vajadzēja ievērot, Artur. Kad pacients izjūt pēkšņas sāpes, viņš saspringst. Bet Makmurtrijs, pagriežoties prom no Konstances, atslābināja visus muskuļus. Viņš sagatavojās kritienam. Makmurtrijs nogāzās no kāpnēm ar galvu pa priekšu, pilnībā atslābinājies, nevis kā cilvēks, kas mokās sāpju agonijā, bet kā cirka mākslinieks.

-   Bet kāpēc viņš tā darīja, Vailda kungs… es gribēju teikt, Oskar?

-   Man šķiet, Villij, ka Makmurtrija kungs vienkārši izmantoja izdevību, Oskars teica, uzliekot uz gurķa šķēlītes tomātu želejas gabaliņu. Manuprāt, burvju mākslinieka asistentam bija daudz un dažādu iemeslu tā rīkoties. Lai izrādītos… lai izklaidētu sevi un apkārtējos… lai parādītu, ka viņš ir tikpat talantīgs kā Alfonss Birds, kura priekšnesums tas mums visiem jāatzīst tiešām bija iespaidīgs… Iespējams arī, ka viņš to darīja, lai parādītu savu attieksmi pret šo spēli tiem Sokrātā kluba biedriem, kas bija izvēlējušies viņu par savu upuri. Viņš pierādīja, ka nāves draudi viņam neko nenozīmē. Makmurtrija kungs parādīja mums visiem garu degunu.

-Tomēr viņš pamatīgi riskēja, es sacīju. Šovakar ir lielā cīņa. Viņš taču varēja salauzt roku vai kāju, lidojot lejā pa kāpnēm…

Oskars iesmējās. Lidojums noTita ielas kāpnēm noteikti nebaida tādu vīru kā Makmurtrijs, Robert! Viņa skatuves vārds ir “Dāvids un Goliāts”! Viņš riskēja tikpat, cik mēs, pasūtot otro Burgundijas vīnu. Oskars pamāja viesmīlim.

-   Paldies, es vairs vīnu nevēlos, Oskar, paziņoja Konans Doils. Es dodos uz žurnālu Strand, mani tur gaida nopietna saruna.

-   Vai tu joprojām domā nonāvēt Serloku Holmsu? — es jautāju.

-  Manā prātā un sirdī viņš jau ir miris, Doils atteica, noslaukot savas vaļa ūsas. Bet manā čeku grāmatiņā dižais izmeklētājs vēl velk dzīvību. Arturs nošņaukājās un nodrebinājās, it kā sēdētu caurvējā.

Hornungs pieliecās mums tuvāk un sazvērnieciski pačukstēja: Žurnāls Strand piedāvā Arturam tūkstoš mārciņu par duci stāstu ar Šerloku Holmsu.

-   Nauda nenozīmē visu, nomurmināja Konans Doils, uzmetot nosodošu skatienu savam pārāk atklātajam draugam.

-   Nozīmē gan, Oskars atteica. Es nesacīju neko. (Par savu jaunāko stāstu “Agates meklējumi” es biju saņēmis no Trišlera piecpadsmit mārciņas un piecpadsmit šiliņus.)

-   Protams, nauda ir svarīga, Hornungs sacīja, bet dziļi sirdī taču mēs zinām, ka augstākā balva ir ģenialitāte!

-  Nē, nē, Oskars izsaucās, pamājot viesmīlim, ka šis galdiņš noteikti gaida otro vīna pudeli. Netiecies pēc ģenialitātes, Villij! Anglijas publika ir gana toleranta, bet arī tai ir savas robežas. Tā piedod visu, tikai ne ģenialitāti.

Mēs smējāmies. Konans Doils nolika salveti. Tevi Anglijas publika pieņem bez iebildumiem, Oskar. Viņi neiebilst pret taviem ekscentriskajiem izlēcieniem.

-   Katrs kārtīgs anglis nosoda vaļību, ar kādu es izvēlos puķes, ko spraust pogcaurumā, Oskars sacīja, smagi nopūšoties. Ejot pa ielu, es redzu, kā pretimnācēji lūkojas uz manu kreiso žaketes atloku, un zinu, ko viņi domā…

-   Viņi domā rikai to, ka gaumes atšķiras, Oskar, sacīja Konans Doils, atgāžoties krēslā un plati uzsmaidot draugam.

-   Un viņiem ir tiesības tā domāt, mans draugs! Paskaties kaut vai tagad pats uz sevi! Ir skaists maija rīts, bet tev pogcaurumā iesprausta izplaukusi melna tulpe. Izskatās pēc beigtas vārnas!

-Tas ir pagodinājums Gistavam Flobēram, Oskars teica, sērīgi paskatoties uz tulpi. — Vakardien bija viņa nāves divpadsmitā gadskārta. Viņš bija īsts meistars. Es viņu augsti vērtēju. Un katru gadu 8. maijā es viņam par godu pērku tulpes. Es pieminu dižo mākslinieku tā, kā viņš to būtu vēlējies. Flobērs reiz teica: “// est doux de songer que je servirai un jour а faire croоtre des tulipes.”'

-   Kā tad, smējās Konans Doils. Viņš vienmēr pratis pateikt le mot juste1 . — Viesmīlis ieradās ar otro Le Montrachet pudeli. Doils ieskatījās pulkstenī. Bet Flobēra kungam dienas kārtībā noteikti nebija tikšanās ar Strand redaktoru. Man pēc brīža jādodas prom, Oskar. Es labprāt pasūtītu tasi kafijas, kamēr jūs dzerat vīnu un baudāt saldo ēdienu. Pirms dodos prom, es gribētu dzirdēt par jūsu šīrīta darbiem. Cik saprotu, jūs nopratinājāt viesnīcas personālu, vai ne?

Oskars izgaršoja atnesto vīnu. Tad viņš nolika glāzi malā un palūkojās uz Konanu Doilu. Tā bija, viņš apliecināja.

-   Vai atklājāt ko tādu, kas būtu pastāstīšanas vērts?

-   Par to, kā papagailis aizvadīja savas pēdējās šīs zemes stundas, mēs neuzzinājām neko īpašu.

-Tādējādi es pieņemu, ka papagailis torīt neko īpašu nedarīja.

Oskars pasmaidīja. Tieši tas ir interesanti.

Konans Doils pašūpoja galvu. — Es tevi nesaprotu.

-   Mēs ar Robertu te ieradāmies desmitos rītā, Oskars paskaidroja, un esam nopratinājuši visus apkalpotājus, kas

1 “Ir tik patīkami apzināties, ka kādu dienu es būšu par augsni tulpēm.” (Autora piez.)

2 Pareizo vārdu.

pagājušo otrdien te strādāja. Neilgi pēc brokastīm papagailis sveiks un vesels bija redzēts sēžam savā būri. To varēja apstiprināt izsūtāmais zēns Nets un istabene Nellija. Pēc tam viņi par nabaga Kapteini Flintu nav pat iedomājušies, līdz viņš saplosīts atrasts vestibilā uz grīdas.

-  Un kāds te brīnums? jautāja Konans Doils, iemetot kafijā divus cukura graudiņus.

-         Kapteinis Flints bija runīgs indivīds, Oskars sacīja.

-   Saskaņā ar Bozija teikto papagailis bija nekaunīgs pļāpa, tieši tāpēc mūsu jaunais draugs vēlējās putnu nogalināt. Parasti Kedogena viesnīcas papagailis lika par sevi manīt. Torīt bija citādi. Vai nav dīvaini?

-   Nezinu gan, Konans Doils sacīja. Lords Alfrēds Duglass viesnīcā iegriežas reti, tāpēc tūlīt pat pamanīja papagaiļa pļāpīgo dabu, bet darbinieki, kas ikdienā vairākkārt iet putnam garām, viņa klātbūtni uztvēra kā pašu par sevi saprotamu. Vai torīt viesnīcā bija daudz tautas?

-   Ļoti daudz. Turklāt gan viesnīcas menedžeris, gan viņa vietnieks nebija ieradušies darbā, tāpēc viņu pienākumus pildīja Birds. Saskaņā ar viesnīcas administratores teikto torīt viesnīcā ieradās septiņi jauni viesi, bet četrpadsmit amerikānietes pameta viesnīcu. Tātad var secināt, ka viesnīcas priekšnamā visu laiku bija cilvēki. Izsūtāmais un portjē varēja nosaukt vairākus pastāvīgos klientus — Brems Stokers un Čārlzs Brukfīlds bija ieradušies uz brokastīm, Langtrijas kundze pie sava galdiņa ēda pusdienas, neilgi pēc trijiem ieradās Konstance un F^dvards Herons-Elens.

-   Vai kādā brīdī priekšnams palika tukšs?

-  Jā, — sacīja Oskars, kas bija uzdūris uz dakšiņas zemeni un mērcēja to vīna glāzē, portjē atzina, ka laiku pa laikam pametis savu posteni pie durvīm, lai palīdzētu amerikānietēm nonest bagāžu. Viņam piebiedrojās arī Nets. Tātad priekšnams diezgan bieži bija tukšs. Viesnīcas parādes durvis savukārt

visu laiku bija atvērtas. Patiesībā ikviens, kas torlt gāja garām viesnīcai un nolēma tajā iegriezties, varēja to izdarīt. Kapteiņa Flinta slepkava var būt jebkurš.

-Jebkurš, novilka Konans Doils, grozot pirkstos kafijas karotīti. Iespēja to izdarīt varbūt bija daudziem, bet kāds gan būtu motīvs? Doktors ielika kafijas krūzītē vēl vienu cukura graudu. Kam piederēja papagailis? Vai tas bija viesnīcas īpašums?

— Nē, papagailis piederēja Alfonsam Birdam. Putns te ieradās līdz ar Birdu viesnīcas atklāšanas dienā. Saskaņā ar portjē teikto Birds un papagailis bija nešķirami.

-Varu iedomāties, Villijs Hornungs dedzīgi piebilda.

-    Kad dzīvoju Austrālijā, man bija papagailis, vārdā Kapteinis Kuks. Papagaiļi ir neparasti putni daudzējādā ziņā viņi līdzinās cilvēkiem. Jūs jau zināt, ka viņi var sarunāties un prot skaitīt. Kapteinis Kuks prata skaitīt līdz desmit. Papagaiļi ļoti pieķeras saimniekam un ir patiešām greizsirdīgi. — Hornungs pēkšņi apklusa, laikam sapratis, ka pārāk daudz izrunājies. Viņš iedzēra malku vīna un teica: Nu, es tikai gribēju pastāstīt, kāda bija mana pieredze Austrālijā.

Oskars uzsmaidīja nervozajam jaunajam cilvēkam un uzsita viņam uz pleca. — Kad es skatos kartē uz Austrālijas neglīto apveidu, viņš teica, man vienmēr rodas vēlme doties turp un kaut ko darīt, lai vērstu šo zemi kaut nedaudz skaistāku. Varbūt aizbrauksim turp kopā, Villij? Vai man patiktu Sidneja?

—Kungi, — iejaucās Konans Doils, — nenovirzīsimies no lietas! Birds bija ļoti pieķēries papagailim…

—      Viņš dievināja to putnu, — Oskars izjusti sacīja, noņemot roku no Villija pleca un ieskatoties Konanam Doilam acīs.

—Vai Birdam ir kādi ienaidnieki?

— Birdam ir maz draugu man šķiet, ka Makmurtrijs ir vienīgais, bet, manuprāt, viņam nav arī ienaidnieku. Visi

viesnīcas darbinieki uzskata viņu par vēsu bezemociju radījumu. Viņi nevēlas draudzību ar Birdu, bet arī neienīst viņu. Tāpēc mēs nevaram pieņemt, ka nabaga Kapteinis Flints ticis nogalināts, lai atriebtos Alfonsam Birdam.

-  Tātad papagaiļa nāve joprojām ir noslēpumā tīta, nopūtās Konans Doils. Viņš izņēma no vestes kabatas pulksteni.

-   Man jāiet, doktors paziņoja, pieceļoties kājās.

-   Es iešu tev līdzi, pieteicās Villijs Hornungs, izdzerot pēdējo vīna malku un noņemot servjeti, kas bija aizlikta viņam aiz apkaklītes. Brauksim uz pilsētu kopā.

Mēs ar Oskaru piecēlāmies kājās un atvadījāmies no labsirdīgā doktora un viņa jaunā drauga. Oskaram bija draugi visās aprindās. Visi tie bija savā jomā izcili, tomēr dažu klātbūtnē es jutos neveikli. Savukārt Konans Doils un jaunais Hornungs man ļoti patika.

—Vai mēs šovakar tiksimies? Oskars jautāja, kad abi jau bija teju pie durvīm. Makmurtrija cīņa sākas astoņos vakarā.

Konans Doils pamāja. Mums taču ir biļetes! Mēs tur būsim!

Kad abi bija aizgājuši, mēs ar Oskaru atkal apsēdāmies Le Montrachet ‘65 sabiedrībā un es sacīju: Ja Makmurtrijs šovakar paliks dzīvs un arī rīt no rīta pamodīsies sveiks un vesels, vai tad viss būs beidzies un lāsts lauzts?

—     Tad es varēšu gulēt daudz mierīgāk, mans draugs atteica.

-   Un mana mīļā sieva tāpat. Bet es joprojām domāšu par Bredforda Pīrsa likteni. Vai viņš nolēca pats vai kāds viņu pagrūda? Un man tik un tā vajadzēs atrisināt Kapteiņa Flinta nāves mistēriju, citādi būšu spiests izmaksāt tam nelietim Brukfīldam trīspadsmit ginejas. — Baltvīns Oskara glāzē no zemenēm bija iekrāsojies sārts. Oskars uz to apcerīgi lūkojās. Kas nogalināja papagaili, Robert? Tāds ir jautājums. Qui a tuй le perroquet? -Vins gribēja ieliet vēl vīnu, bet pudele izrādījās tukša.

-   Flobēram uz galda sēdēja izbāzts papagailis, kas viņu iedvesmoja. Varbūt, skatoties uz putnu, viņš sarakstīja stāstu Un Cœur simple… Es neesmu to lasījis. Un tu? Man tas jаizlasa. Pēkšņi Oskaru bija pārņēmusi šī doma. Man tas jāizdara šo pašu pēcpusdienu! Vai tev ir grāmata, Robert? Man nav. Iesim uz franču grāmatnīcu un sameklēsim to! Es samaksāšu rēķinu, un tad dosimies uz Bīka ielu — varbūt tur atradīsim mūsu mīļo draugu mācītāju Džordžu Dobniju. Tieši tur taču jūs pirmo reizi tikāties, vai ne? Šī grāmatnīca taču ir viņa vājība? Oskars pavicināja salveti viesmīļa virzienā. — Es pastāstīšu kučierim, ka mēs dodamies uz Bīka ielu vienkāršās sirds meklējumos. Viņam tas patiks. Izdzer vīnu, Robert! Ir laiks!

Brauciens no Sloana ielas līdz Bīka ielai ilga pusstundu. Protams, mēs tur būtu nokļuvuši ātrāk, ja Oskars nebūtu apstājies pie katra tabakas veikala, līdz atrada tādu, kur varēja nopirkt Player’s Navy Cut cigaretes. Makmurtrija kungs izdarīja man lielu pakalpojumu, uzcienājot mani ar vienu no šīm, Robert! Kā jau viņš teica, šīs nav džentlmeņa cigaretes, bet to raupjums ir valdzinošs. Tieši tādas jānobauda pēc omāra, zemenēm un baltvīna.

Mūsu kučieris, ko Oskars uzrunāja par “veco draugu”, neizrādīja, ka pazītu Oskaru vai saprastu kaut vienu no Oskara jokiem par Flobēru un mūsu galamērķi. Kad vien Oskars viņu uzrunāja, vīrs vienkārši nošņaukājās un ievilka dūmu no cigaretes. Kad mēs nonācām galapunktā un Oskars galanti pateicās par braucienu un lūdza kučieri mūs te pagaidīt, kā atalgojumu piedāvājot sudraba sorvinu, vīrs vienkārši pamāja ar galvu un iemeta sorvinu kabatā it kā tā būtu sešpensu monēta.

Franču grāmatnīca Bīka ielā 19. gs. 90. gadu Londonā pievilka civilizētos pilsoņus kā magnēts. No ārpuses tā izskatījās pēc cepurnieka veikala no Džeinas Ostinas romāna, bet aiz vecmodīgās fasādes un logiem ar daudzām mazām rūtīm

slēpās pustumšs, dūmakains veikals, kas smaržoja pēc Parīzes vai Marseļas (vai pat Atēnām vai Alžīras), nevis pēc pirts vai Čeltnemas kūrorta. Te bija pieejamas ne tikai dažādas grāmatas un žurnāli (daži no tiem bija pavisam nepiedienīgi), bet arī tādi franču labumi, kas citur Londonā nebija atrodami, franču tualetes piederumi, cigaretes, sieri un absinta pudeles. To visu bija sagādājis mesjē Hiršs, francūzis, ka šo veikaliņu bija atvēris 1889. gadā. Te valda samaitātības smarža, sacīja Oskars, kad mēs atvērām durvis. Zvaniņš notinkšķēja, ziņojot pat mūsu ierašanos.

Veikala gaiss no vīraka dūmiem bija smags un smacīgs. Mēs aizvērām durvis, un zvaniņš vēlreiz nošķindēja. Likās, ka esam vienīgie pircēji, tomēr veikalā bez mums bija vēl kāda dzīva būtne.

—Ak Dievs! — izsaucās Oskars, kad mūsu virzienā izlidoja zaļi dzeltens spalvu vīkšķis. Vai tas ir papagailis?

Mazais putniņš mežonīgi svaidījās pa istabu, sitoties pret sienām, lampām un gleznām. Mēs palikām stāvam pie durvīm. Beidzot putns nolaidās uz skapja malas.

—Tas ir kanārijputniņš, — es sacīju. — Te tādi bija divi.

Oskars aizdomīgi nopētīja lidoni. Nešaubos, ka tos sauca

“Edmons” un “Zils”.

-Tā patiešām bija. Kā tu zināji?

—Es uzminēju. Mēs esam franču grāmatveikalā. Bija visai ticami, ka grāmatveikala īpašnieks nosauktu savus kanārijputninus brāļu Gonkūru vārdā.

>                   >

Es pasmīnēju. Hirša kungam ir arī pērtiķis.

Oskars nopūtās. — Vai viņš to ģērbj cilvēku drēbēs? Cik nomācoši!

—Bonjour; messieurs! — no puskrēslas atskanēja pazīstama balss. Tas nudien bija mācītājs Džordžs Dobnijs. Viņš smaidot parādījās no istabas tālākā gala, pašķirot pērlītēm izšūtos aizkarus. Mācītājs nebija skuvies, viņa acis bija sarkanas, mutes

kaktiņos krājās siekalas, bet likās, ka virs ir labā noskaņojumā. Viņam rokās bija mākslinieka mape, pārsieta ar zilu lenti. Viņš to nolika uz letes un paspieda mums roku. Kāds negaidīts pārsteigums! — viņš teica, izslaukot siekalas no mutes kaktiņiem. Toties cik patīkams! Mācītājam rokās bija balti cimdi, kas piederētos pie svinīga apģērba.

-   Kādi jaunumi par mantojumu, Džordž? jautāja Oskars, piedāvājot mācītājam vienu no savām jaunajām cigaretēm.

-   Iedvesmojoši, lai gan ne skaidri.

-   Mums jau likās, ka varētu tevi te sastapt, es piebildu, uzraujot sērkociņu, lai aizdedzinātu cigaretes.

-   Kā varu jums palīdzēt? Es šodien vadu veikalu Čārlza tas ir, Hirša kunga vietā. Viņš izvedis pastaigā pērtiķi. Ir ļoti klusa pirmdienas pēcpusdiena, un jūs esat mani pirmie klienti.

Oskars skatījās uz mākslinieka mapi. Džordžs Dobnijs to pamanīja un pasmaidīja.

-   Es atradu Čārlza apslēptos dārgumus, viņš teica, sienot vaļā lenti. Pītera Pauela Rubensa mākslas darba reprodukcijas. Zinu, ka tu novērtēsi sieviešu bagātīgās krūtis, Oskar.

Mēs lūkojāmies uz slavenās Rubensa gleznas “Saimons un Ifigenija” reprodukciju. — Skaista, vai ne? — murmulēja mācītājs, slidinot pirkstus pār uzgleznoto dāmu pilnīgajām krūtīm.

-   Vai tiešām? — es pārsteigts jautāju, uzlūkojot Oskaru. -Vai tiešām tu “novērtē bagātīgas krūtis”? Es izbrīnīts lūkojos uz draugu. Viņa seja palika neizteiksmīga. Mans draugs turpināja pūst gaisā cigarešu dūmus.

-   Oskars nudien tās novērtē, mācītājs jautri teica. Es atceros kādu reklāmu, kur “Fontēnas jaunkundzes krūšu skaistumkopšanas līdzekli” bija rekomendējis pats “estētikas doktors” ar vārdiem: “Tikpat droši kā saule rītdien uzlēks, jūsu krūtis kļūs skaistākas un pilnīgākas, lietojot šo skaistumkopšanas līdzekli.”

-   Tie nebija mani vārdi, Oskars vēsi teica.

-   Bet tava seja bija attēlota uz plakāta, Oskar, kopā ar lilijām, saulespuķēm un, cik atceros, jaunavu ar pašām skaistākajām krūtīm, kādas vien esmu redzējis.

-Vai tā ir tiesa, Oskar? es jautāju. Vai tiešām tu reklamēji krūšu skaistumkopšanas līdzekli?

-  Tas bija pirms vairākiem gadiem, — mans draugs izvairīgi teica. Tu tolaik dzīvoji Parīzē.

-  Ak jā, Robert, Džordžs Dobnijs turpināja ar dīvainu spīdumu acīs, mūsu Oskars ir skaistu formu cienītājs.

-   Mana gaume pēdējo gadu laikā ir mainījusies, mans draugs sacīja, meklējot kabatā nākamo cigareti.

Dobnijs nolika pirmo reprodukciju malā. — Tātad, Oskar, tev patīk kas izsmalcinātāks? Ne tik acīm redzams, daudz vairāk gamine'? Vai šī tev patiks labāk? Kailā meitene gleznā stāvēja uz sarkana zīda un, ietinusies kažokādā, skatījās tieši uz mums. Viņas apaļās krūtis balstījās uz sakrustotajām rokām.

-   Meitenes vārds ir Helēna Fūrmena. Vairāk nekas par viņu nav zināms.

-Viņa bija kāda vīrieša meita, Oskars klusi teica, un kāda puiša māsa…

Dobnijs iesmējās. Bet viņa vēl nav kļuvusi par kāda sievu. Ielūkojies nevainīgajā sejā! Viņa vēl ir jaunava, par to varat būt droši. Mācītājs pāršķīra nākamo reprodukciju. Šī ir mana iecienītākā. Es pamanīju tavas aproču pogas, Oskar, un domāju, ka arī tev patiks.

Oskaram bija tās pašas aproču pogas, ko viņš bija valkājis iepriekšējā vakarā, tās, uz kurām attēlota Leonardo Da Vinči glezna The Virgin of the Rocks. Rubensa gleznu, ko Džordžs Dobnijs cēla mums priekšā, sauca “Piena Ceļa sākums”. Tā attēloja Jaunavu Mariju, kas sniedz kreiso krūti Jēzusbērnam. Dobnijs pacēla gleznu, lai Oskars to labāk aplūkotu. Palū-

1 Meitenīgs, draiskulīgs.

kojies uz šo pupu, mans draugs, vai ras nav tieši tas, kas tev patīk?

Oskars dziļi ievilka plaušās cigaretes dūmus. Vai tiešām sajūsmināšanās par kailām sievietēm piederas mācītājam, Džordž?

-   Dievs devis mums ķermeni, lai par to priecātos, mācītājs nočukstēja un ātri salika gleznas atpakaļ mapē. Ja tev labāk patīk aproču pogas ar The Virgin of the Rocks, man ir vēl vienas līdzīgas tepat veikalā. Tieši no Amerikas. Attēlo “Gvadalupes Jaunavu”.

— Un cena? — Oskars jautāja, uzraucot uzaci un piešķiebjot galvu. — Piecas mārciņas, kā parasti?

-Tieši tā, Dobnijs atteica. Un, kā parasti, kvalitāte garantēta.

Oskars apklusa un aizdomājās. Tagad es zinu, kāpēc tu biji noņēmis aproču pogas, kad nākamajā rītā pēc ugunsgrēka Keina ielā bēgi no baznīcas. Tu to nedarīji tāpēc, ka aproču pogas būtu nesaderīgas. Tas bija tāpēc, ka tu saprati: drīz vien tiksi nopratināts…

Dobnijs pasmaidīja un ar mēles galu nolaizīja siekalas mutes kaktiņos. -Tu pamanīji? Jā, es noņēmu aproču pogas, jo nobijos, ka tās varētu policijai radīt nepareizu priekšstatu par mani. Pēc manas pieredzes Metropolitēna policijas izmeklētāji nespēj novērtēt mākslu tā kā mēs.

Oskars aizvēra cigarešu etviju un pagriezās, lai palūkotos uz istabu. Sopēcpusdien mēs meklējam tikai kādu grāmatu, Džordž. “Un Cœur simple”de Gustave Flaubert.

Dobnijs noslaucīja muti ar rokas virspusi un pienāca pie plauktiem, pārslīdinot pirkstus pār grāmatu muguriņām.

— Nē, Čārlzam tās diemžēl nav. — Viņš pagriezās pret Oskaru un paraustīja plecus. Varu piedāvāt “Bovarī kundzi”. Viņai arī bija skaistas krūtis.

-    Vai tas ir nosacījums, lai grāmata būtu laba? Oskars iesmējās.

-    Vismaz tad, ja lasītājs esmu es, Dobnijs atteica.

-    Mums tagad jāiet, Oskars sacīja, virzoties uz durvīm un raujot mani līdzi. 'l iksimies šovakar Makmurtrija cīņā, Džordž!

-    Protams. Es došu Deividam savu svētību.

-Ā tout a l'heure, mon ami! Pasveicini no mums Hirša kungu.

Mūsu drūmais kučieris gaidīja tieši tur, kur bijām viņu atstājuši, Blka ielas galā pie Krouna krodziņa. Kad ietrausāmies ratos, Oskars piebilda: Vismaz kaut no noderīgu mēs šopēcpusdien uzzinājām.

-    Ko tad? es jautāju.

-    Ka Elizabete Skota-Riversa kļuva par ļoti laimīgu sievieti bridi, kad Džordžs Dobnijs viņu pameta.

Oskars uzsauca kučierim: Mēs neatradām Blka ielā vienkāršo sirdi, kučier! Tāpēc tagad brauksim uz Nāves ringu, pa ceļam iegriežoties Govera ielā un Tita ielā.

Mums par lielu pārsteigumu, tovakar pirms astoņiem, kad

ieradāmies Astlija cirkā, nācās secināt, ka dzelzs skaidiņas nav sajutušas nepārvaramu impulsu doties uz Nāves ringu, lai noskatītos lielisko priekšnesumu. Augšējās amfiteātra ložas bija slēgtas, un partera vietas ap cīņas ringu bija aizpildītas tikai par ceturto daļu.

Mēs velti lūkojāmies apkārt, cerot ieraudzīt kādu pazīstamu seju. Izlēmām meklēt mierinājumu, iedzerot kaut ko grādīgu, un atradām dažus draugus pie bufetes galdiņa. Oskars, kas bija ģērbies pusnakts zilā uzvalkā un pogcaurumā ielicis sarkanu rozi, apstājās telpas vidū un izpleta rokas. Kur gan visi palikuši? viņš izsaucās.

>

-   Devušies uz tavu izrādi, Oskar, atteica Čārlzs Brukfīlds, vai arī stāv rindā Šaftsberijas avēnijā, lai nopirktu biļetes uz manējo. Mēs vismaz piedāvājam dramatismu. Šovakar te būs redzama tikai šarāde, brutāla cīņa. Tā nav nekā vērta.

-Tad kāpēc mēs šeit esam? — Oskars jautāja, paņemot Brema Stokera pasniegto šampanieša glāzi.

-   Par godu Kvīnsberijam, atteica Brukfīlds. Marķīzs ir labs cilvēks. Mēs vienkārši viņu atbalstām. — Viņš paņēma vienu no Oskara piedāvātajām cigaretēm. Pēc pāris nedēļām džentlmenis Džons Korbets un Bostonas stiprākais zēns Džons L. Salivans tiksies pirmajā pasaules boksa čempionātā

smagajā svarā, kur tiks izmantoti boksa cimdi un ciņa notiks pēc Kvlnsberija noteikumiem. Tas būs vēsturisks brīdis. Šī ir tāda kā reklāma iespēja tiem, kuri vēl nezina, kas ir Kvīnsberija noteikumi, vai ari šaubās par to lietderību. — Brukfīlds ieskatījās pulkstenī. — Šovakar acīmredzot vēlāk, nekā reklamēts, -jūsu draugs Makmurtrijs stāsies pretī otram bokserim, lai “draudzīgā” cīņā nodemonstrētu Kvīnsberija noteikumus. Makmurtrijs zvērēja, ka cīņa būs īsta, bet es varu galvot, ka asinis jūs šovakar neredzēsiet. — Brukfīlds palūkojās apkārt un, piemiedzis Oskaram ar aci, teica: Nav asiņu, nav pūļa.

-   Vai kāds ir redzējis Makmurtriju? es jautāju.

-   Mēs visi, atteica Edvards Herons-Elens. Viņš ir ģērbtuvē kopā ar savu galmu. Jūsu draugs mācītājs Dobnijs viņu aplaista ar svētīto ūdeni.

-  Tur ir arī Sikerts, sacīja Brems Stokers, kuru tas acīm redzami uzjautrināja. Viņš zīmē dižo bokseri, kas gatavojas cīņai. Stokers no jauna piepildīja mūsu šampanieša glāzes.

-   Un lords Kvīnsberijs? jautāja Oskars.

-   Protams, atteica Brukfīlds, smaidot un izpūšot biezu dūmu mutuli. Kā tad bez viņa!

Stokers smējās. Viņa Augstība ir kā apsēsts. Visu laiku danco ap Makmurtriju un čukst šim ausi: Nekādas cīkstēšanās, nekādu ciešu apkampienu, nekādu sitienu zem jostasvietas.

Mēs iesmējāmies. — Kā jau tu zini, Oskar, — Brukfīlds smīnot sacīja, Kvīnsberijam ir stingri noteikumi attiecībā uz apskaušanos un visu, kas ir zem jostasvietas.

Oskars pasmaidīja un iedzēra šampanieti. Vai tu trenējies boksā, Čārlz?

-   Nē. Man labāk patika krikets. Zini, inteliģentais sports.

-   Man vienmēr licies, ka kriketa spēlētājiem ir nepiedienīgas pozas, sacīja Oskars, iemetot cigaretes izsmēķi pustukšajā šampanieša glāzē. Viņš pagriezās pret mani. Aiziesim novēlēt

Makmurtrija kungam veiksmi, Robert! Viņš palūkojās uz Edvardu. Kur ir dižā cīkstoņa garderobe?

-  Tieši aiz šī bāra, sacīja Herons-Elens, norādot uz brūnām durvīm ar uzrakstu “Privāti”. Ejiet pa kreisi, Makmurtrija ģērbtuve ir pirmā.

Mēs atradām mūsu drauga ģērbtuvi bez kādām grūtībām. Istabas vidū labā garastāvoklī stāvēja pats Makmurtrijs un viņa daudzie atbalstītāji. Te bija inspektors Gilmūrs no Skotlendjarda, Arturs Konans Doils ar savu jauno draugu Villiju Hornungu. Mācītājs Dobnijs bija pārģērbies un noskuvies, viņš gan neapslacīja Makmurtriju ar svēto ūdeni, bet palīdzēja Antifolam, kas bija uzrāpies uz ķebļa, liet uz boksera pleciem un muguras eļļu. Rokās Makmurtrijam bija lieli, polsterēti boksa cimdi, cieši piestiprināti pie rokām ar ādas sloksnēm. Boksa cimdus šobrīd nostiprināja divi asistenti pa kreisi viens no Gilmūra vīriem, tērpies Metropolitēna policijas uniformā, pa labi Volts Sikerts, ģērbies īpaši pasūtītā Transsilvānijas nacionālā sarga tērpā. Stingrāk, kungi, lūdzu, stingrāk, ar smaidu pavēlēja Makmurtrijs.

Pie boksera kājām bija noliecies kāds pērtiķim līdzīgs stāvs tas bija Džons Šolto Duglass, astotais Kvīnsberijas marķīzs. Viņš bija tērpies parādes uzvalkā, bet izskatījās pēc soignй'. Marķīza seja bija sarkana un nosvīdusi, rokas melnas. Viņš bija notupies uz papēžiem, saņēmis rokās vienu no Makmurtrija zābakiem, un tagad nopētīja to rūpīgi kā žokejs zirga pakavu.

-   Nav atļauti apavi ar atsperēm, viņš purpināja. Nekādas speršanas, sišanas pa aci, grūstīšanās, košanas. Nekādu tuvo satvērienu. Nekādas sišanas zem jostasvietas.

Kad mēs bijām ienākuši istabā un aplūkojuši notiekošo, Makmurtrijs uzsauca: Laipni lūdzu, kungi! Kā redzat, es joprojām esmu dzīvs!

1 Kalpotājs.

Konans Doils, Hornungs, Gilmūrs un Sikerts mūs sveicināja. Lords Kvīnsberijs pacēla galvu un palūkojās Oskarā: Vai mani dēli ir kopā ar tevi?

-  Lords Alfrēds Duglass ne, Jūsu Augstība, Oskars pieklājīgi atbildēja. Viņš vakariņo kopā ar māti. Bet lords Dramlanrigs apsolījās ierasties. Viņš atbalsta boksu un Kvīnsberija noteikumus. -Oskars paklanījās marķīzam. Dramlanrigs iegulda lielu naudu, lai Zēnu klubā tiktu pasniegtas kārtīgas boksa stundas.

-   Vai Prīmula arī ir te?

-   Arī lords Rosberijs ir apsolījis ierasties.

-   Labi, norūca marķīzs, pievēršoties otram Makmurtrija zābakam. Tad viņi varēs redzēt, kā cīnās īsti vīri.

Atvērās ģērbtuves durvis, un tajās parādījās īss vīriņš augstā cepurē. Viņam rokā bija zvans, ko viņš trīs reizes noskandināja.

-   Cīņa sāksies pēc desmit minūtēm, kungi! Lūdzu, atstājiet šīs telpas. Drīkst palikt tikai asistenti un sekundants. Cīņa sāksies pēc desmit minūtēm. Lūdzu, atbrīvojiet telpas!

Mēs darījām, kā bija teikts, novēlot Makmurtrijam uzvaru.

-  Vai Birds būs jūsu atbalstītāju lokā? Oskars jautāja, kad mēs jau gājām ārā pa durvīm.

-   Nē, bokseris atteica, skrienot uz vietas un izdarot sitienus tukšā gaisā. Viņam šovakar jāstrādā, bet tas nekas viņš jau pietiekami bieži ir redzējis mani cīnāmies. Mani pārstāvēs lords Kvīnsberijs un inspektors Gilmūrs esmu drošās rokās.

Saruna bija jābeidz. Mēs ar Oskaru bijām palikuši pēdējie no nepiederošajām personām. Makmurtrijs apstājās starp inspektoru un marķīzu, izslējies visā augumā, izstiepis rokas, viņa āda mirdzēja kā romiešu gladiatoram. Oskars vēlreiz uz viņu nolūkojās. Lai veicas, mans draugs! Esmu pārliecināts, ka šovakar uzvarēs labākais.

-   Paldies, atteica bokseris. Līdz brokastu laikam visas jūsu bažas būs pagaisušas, Oskar. Es būšu dzīvs, un jūs zināsiet, ka tā tiešām bija tikai spēle.

Mēs panācām pārējos un kopā ar viņiem devāmies prom cauri bāram uz skatītāju zāli. Bija ieradies Frānsiss Duglass kopā ar lordu Rosberiju, un abi bija apsēdināti tukšas rindas vidū šo rindu Makmurtrijs bija rezervējis saviem viesiem. Oskars gāja pie viņiem, paņemot līdzi Konanu Doilu un Villiju Hornungu. Es apsēdos tieši aiz viņiem blakus Džordžam Dobnijam, Voltam Sikertam un Heronam-Elenam.

Man nepatika Herons-Elens. Viņš bija pārāk apburošs, pārāk gudrs, ar pārāk plašām zināšanām. Lai arī kāds būtu sarunas temats, Heronam-Elenam vienmēr bija savs viedoklis. Kad lords Rosberijs sarunā ar Konanu Doilu pieminēja slavenās Stradivāri vijoles, kas patika arī Šerlokam Holmsam, HeronsElens iejaucās ar savu komentāru par itāliešu vijoļu tradīcijām un pieminēja, ka pats mācījies pie Džordža Karnota, “visdižākā mūsu laikmeta vijoļu meistara”, un viņa (Herona-Elena) traktāts “Vijoļu izgatavošana toreiz un tagad” tiek iespiests jau piekto reizi. Kad Volts Sikerts ieminējās, ka cīņas sākums tik ļoti ievelkas un viņš nožēlo, ka nav paņēmis no bibliotēkas kādu grāmatu, ko pa šo laiku palasīt, Herons-Elens pagodināja visus ar stāstu par tām ilgajām stundām, ko viņš pats pavadījis Oksfordas Bodlejāna bibliotēkā, gatavojot literāro tulkojumu Omara Haijāma dzejai. Viduslaiku Persija, jūras bioloģija, meteoroloģija, prostitūcija, bokss par katru no šiem tematiem Edvardam Heronam-Elenam bija, ko piebilst. Mani kaitināja, ka šis vīrietis pamanījās katru tematu pagriezt tā, lai tas visus izklaidētu, bet viņu pašu nostādītu uzmanības centrā. Visiem pārējiem Herons-P^lens šķita patīkams cilvēks. Un viņa teiktajā vienmēr bija kas interesants, to nevarēja noliegt.

Neilgi pirms mača sākuma sarunas pievērsās gaiļu cīņām. Herons-Elens te nenoliedzami bija autoritāte. Viņš stāstīja, ka Ziemeļāfrikā dzīvojis pie kādas cilts, kura īpaši aizrāvusies ar cīņas putnu audzēšanu, — viņiem bijuši cīņas gaiļi, pieradināti plēsīgie savvaļas putni un papagaiļi. Heronam-Elenam ticis

mācīts, kā nogriezt gailim seksti un paseksti, kā nomierināt putnu pirms kaujas un kā uzasināt gaiļa piešus. Mūsu zinošais draugs paskaidroja, ka dažās zemēs, piemēram, Indijā un daļā Āfrikas, putnus sūta cīņā “kailām kājām” vienīgie ieroči ir gaiļa pieši. Eiropā un Amerikā putniem bieži vien apauj cilvēka izgatavotus piešus izliektus, asus dzelkšņus, kas dažkārt pat pārsniedz divarpus collu garumu un kas tiek piesieti pie gaiļa kājām ar ādas siksnām. Heronam-Elenam mājās Celsi esot kolekcija ar šādiem piešiem no visām pasaules valstīm.

-   Cerams, ka ne no Anglijas, Konans Doils piebilda.

-  No Skotijas, Herons-Elens lepni atteica. Ziemeļos gaiļu cīņas joprojām ir ar likumu atļautas.

-   Zēl gan, — laipnais doktors noskaldīja. — Es ceru, ka tad, kad lords Rosberijs ar saviem kolēģiem nāks pie varas, šis barbarisms tiks iznīdēts.

Rosberijs uzsmaidīja Konanam Doilam. To es jums apsolu, doktora kungs.

Beidzot — man likās, ka pagājusi jau pusstunda, — pasākums sākās. Kā mēs vēlāk uzzinājām, kavēšanās iemesls bija Makmurtrija pretinieka novēlotā ierašanās. Djego (ieņemts Lisabonā, dzimis Mērsisaidā) bija atbraucis no pašas Liverpūles. Savā pilsētā Djego bija slavens, bet Londonā pavisam nepazīstams cīkstonis. Kvīnsberijs, kas pazina visus Lielbritānijas bokserus, bija izvēlējies Djego kā cienīgu Makmurtrija pretinieku, lai abi kopā rādītu godīgu, uz Kvīnsberija noteikumiem balstītu cīņu. Abi vīrieši bija apmēram viena vecuma, tā paša svara un miesas būves, pazīstami kā “godīgi bokseri”, abiem bija pieredze cīņās ar boksa cimdiem, un abi bija neuzveicami čempioni savā arēnā. Šī vakara cīņa nebija parasts boksa mačs, bet arī te bija padomāts par naudas balvām. Kvīnsberijs katram bokserim maksāja 10 mārciņas un uzvarētājam bija solījis vēl desmit, ja viņš cīņas laikā nepārkāps nevienu no Kvīnsberija noteikumiem.

Kad pretinieki pirmo reizi iznāca ringā un nostājās viens otram pretī, skatītāji uzgavilēja. Kad atskanēja zvans un sākās pirmais raunds, visi skatītāji instinktīvi pielēca kājās.

-   Šāda izklaide liek asinīm straujāk ritēt, vai ne? — sajūsmināts teica lords Rosberijs.

-   Nezinu gan, — Oskars norūca. — Cik dīvaina pretinieku izvēle! Viņi izskatās kā Skaistule un Briesmonis!

Oskaram bija taisnība. Abi pretinieki bija samērojami pēc auguma un svara, bet viņu sejas bija tik atšķirīgas, cik vien iespējams. Makmurtrija vaibsti bija proporcionāli, acis platas un skaidras, āda gluda kā jaunai meitenei. Djego izskatījās pēc kārpainas mežacūkas, viņa seja bija neglīta, klāta zilumiem un skrambām, it kā viņš būtu sists ar lāpstu. Tāpēc, cīņai sākoties, Djego izskatījās veiklāks un prasmīgāks.

Pirmo piecu raundu laikā Makmurtrijs tik tikko izkustējās no vietas, kamēr Djego dancoja viņam apkārt kā traks. Makmurtrijs turēja cimdus priekšā sejai, lai to pasargātu, un katru reizi, kad izdarīja sitienu ar labo roku, tas bija nekļūdīgs.

Starp triju minūšu garajiem raundiem bokseri sešdesmit sekundes atpūtās katrs savā stūrī. Kamēr Gilmūrs ar mitru sūkli mazgāja Makmurtrijam seju un Kvīnsberijs čukstēja bokserim ausī padomus, Edvards Herons-Elens aplaimoja mūs ar saviem komentāriem. Es paredzu, ka būs gara cīņa. Makmurtrijam ir sava stratēģija. Es teiktu, ka būs vismaz divdesmit raundi.

-         īstajā dzīvē ir tikai viens raunds, sacīja Volts Sikerts.

— īsta cīņa ilgst ne vairāk par desmit sekundēm. Trāpīgs dūres sitiens, atvāzts nazis, šāviens un visam beigas.

-   Šis ir sports, iebilda Konans Doils.

-   Nē, Sikerts attrauca. Šī ir pantomīma. Leļļu teātris pieaugušajiem.

Nākamie pieci raundi bija tikpat neinteresanti kā pirmie. Djego visu laiku uzbruka un šķita nenogurdināms. Viņš riņķoja ap savu pretinieku, izdarot sitienus augstu, zemu un

atkal augstu, liekot Makmurtrijam aizstāvēties, tomēr ne reizi netrāpot viņam.

-  Skaistule lieliski spēlē savu lomu, sacīja Oskars. Viņa izvairās no saules, paslēpjas ēnā, bēg no ļaunuma.

-   Pūlim tas nepatiks, Herons-Elens nomurmināja.

-   Pacietību, mani draugi, teica Džordžs Dobnijs. Pacietība vienmēr tiek atalgota.

Piecpadsmitajā raundā piepildījās Herona-Elena pareģojums. No pašas zāles aizmugures atskanēja skaļa balss: Dieva dēļ, Makmurtrij, sāc taču cīnīties! Šai balsij pievienojās citas, tās izplatījās kā pērkona dārdi. Pēc mirkļa jau visi divsimt skatītāji unisonā kliedza: Cīnies, cīnies, cīnies!

Dīvaini, bet šīs klaigas vairāk uzmundrināja Djego, kas visu stundu bija izrādījis lielāko aktivitāti. Viņš atkal pietuvojās Makmurtrijam un sāka uzbrukt pretiniekam pārmaiņus ar labo un kreiso āķi. Tagad Makmurtrijs bija spiests pieliekties, lai izvairītos no sitieniem. Viņš nezaudēja modrību, bet sāka pārvietoties pa ringu daudz enerģiskāk, metoties pa labi un pa kreisi, uz priekšu un atpakaļ, liekot Djego dzīties viņam pakaļ.

Deviņpadsmitajā raundā cīņas raksturs beidzot mainījās. Kad tiesnesis bija paziņojis raunda sākumu, Makmurtrijs negaidot metās virsū savam konkurentam, sitot ar labo dūri. Djego šis uzbrukums apmulsināja, viņš krita un, gāžoties virvēs, saplēsa kreiso ausi. Makmurtrijs neturpināja uzbrukumu, bet atkāpās, izdarot sitienus gaisā un gaidot, kad pretinieks atgūsies un atgriezīsies ringā. Djego pielēca kājās un metās pie sava pretinieka, kārtīgi nesagatavojies. Kad viņš bija nokļuvis sitiena attālumā, mēs kā palēninātā filmā vērojām, ka Makmurrrijs paceļ labo roku un triec to Djego sejā. Briesmoņa galva pasitās atpakaļ, ringā pašķīda asinis, Djego ceļi saļima, un viņš nogāzās gluži kā brūkošs tornis.

Vai tiešām tas bija nokauts? — Desmit, deviņi, astoņi, — skaitīja tiesnesis. Septiņi, seši, pieci! kliedza pūlis.

-   Pag! izsaucās Džordžs Dobnijs.

-   Ak Dievs, viņš tiešām ceļas, noelsās lords Rosberijs.

-   Kā Lācars, Oskars nomurmināja.

Alfrēds Djego bija gar zemi, bet viņš vēl nedomāja izstāties no spēles. Kamēr tiesnesis skaitīja: -Trīs, divi, viens… asinīm klātais bokseris lēni, bet stabili uzslējās kājās, plati smīnēdams. Vairāk šajā raundā nebija nekā interesanta. Atlikušās sešdesmit sekundes līdz zvanam abi bokseri riņķoja viens ap otru, nepārliecinoši izdarot sitienus, it kā vilcinot laiku.

-   Divdesmitais raunds, Herons-Elens pašpārliecināti teica. — Ko es jums teicu?

-   Vai tu domā, ka šis visu izšķirs? — es jautāju.

-   Vai tad ne?

Es skatījos, kā lords Kvīnsberijs un inspektors Gilmūrs atbalsta Makmurtriju. Policists noberza boksera torsu ar dvieli un izspieda slapju sūkli viņam mutē. Marķīzs kaut ko uzstājīgi čukstēja Makmurtrijam ausī.

-  Tēvs šovakar būs neciešams, lords Dramlanrigs nočukstēja. Uzvarējis viņš uzvedas nepanesami!

-   Divdesmitais raunds! paziņoja tiesnesis.

Šis raunds nevilkās ilgi. Šoreiz Djego jau bija gaidījis Makmurtrija sitienu un viegli no tā izvairījās, noliecoties pa kreisi un pa labi, liekot Makmurtrijam mesties viņam pakaļ. Tomēr šis pārsvars nebija ilgs. Bija skaidri redzams, ka Djego vairs nav cīnītājs. Pūlis to juta. Sit, sit, sit! tie auroja, kamēr Makmurtrijs, graciozi pārvietojoties pa ringu, sāka metodiski sist pretiniekam pa galvu.

-   Viņš to cilvēku nositīs! iekliedzās Oskars. Izbeidziet šo ārprātu!

-Tas tūlīt beigsies, attrauca Herons-Elens. Redzi asinis?

Pēkšņi asinis bija visur. Likās, ka abi bokseri ir asinīm klāti. Pūlis auroja. Tiesnesis metās pie bokseriem, kliedzot: Pārtraukt! bet Deivids Makmurtrijs sita pēdējo reizi iespaidīgu kreiso āķi. Djego nogāzās zemē.

-    Tas ir beidzies! Oskars izsaucās.

-    Paldies Dievam! nomurmināja Konans Doils.

Džordžs Dobnijs metās uz ringu.

Savā ringa stūrī Kvīnsberijas marķīzs, pacēlis rokas virs galvas, dejoja uzvaras deju.

Deivids Makmurtrijs atvirzījās no Djego un triumfējoši pagriezās pret pūli. Viņa seja bija balta, bet acis mirdzēja. Viņš pacēla rokas, un mēs to ieraudzījām. No abām viņa vēnām aumaļām plūda asinis. Kad Džordžs Dobnijs un tiesnesis bija nokļuvuši līdz viņam, bokseris aizvēra acis un iekrita viņiem rokās miris.

Es zinu, ka nedz nāve, nedz dzīve, nedz eņģeļi, nedz aug-

stākās varas, nedz esošais, nedz nākamais, nedz kāpumi, nedz kritumi nespēs šķirt mūs no Jēzus Kristus, Mūsu Kunga mīlestības. Āmen.

Mācītājs Džordžs Dobnijs pārkrustījās ar trīcošo, asinīm klāto roku un palūkojās uz mums. Viņam acīs bija asaras. Dobnijs un tiesnesis bija atnesuši Makmurtrija ķermeni uz ģērbtuvi un nolikuši uz grīdas.

-  Vai viņš ir miris? jautāja Oskars.

-  Mums pat nebija laika pēdējam rituālam, žēlojās Dobnijs.

-  Vai viņš ir miris? — uzstāja Oskars.

Arturs Konans Doils bija nometies ceļos pie Makmurtrija, mēģinot sataustīt pulsu uz viņa kakla. Diemžēl viņš ir miris, mans draugs. Par to nav šaubu.

-   Es jau tā domāju, Oskars klusi atteica. To vienmēr var pateikt. Kad cilvēks nomirst, viņa gars pazūd. Tas nekad neuzkavējas ilgāk.

-  Kas, Dieva dēļ, te notika? ģērbtuvē kā trakojošs vērsis iebrāzās Kvlnsberijas marķīzs. Viņa rokā bija pātaga, ar kuru marķīzs zvetēja pa trīskājaino ķebli, uz kura pirms mača bija pakāpies Antifols, lai ieziestu bokseri ar eļļu. Dieva dēļ, vai kāds man paskaidros, kas noticis?

-   Kas tāds, kas ir ārpus Kvinsberija likumiem, Oskars nomurmināja. Jūsu čempions ir miris, mans lord.

-   Nevar būt! kliedza Kvīnsberijs, griežoties uz vietas kā dervišs, ar pātagu atgaiņājot mūs visus.

-   Diemžēl ir gan, lord Kvīnsberij, sacīja inspektors Gilmūrs. Man loti žēl.

-Žēl? ierēcās Kvīnsberijs. Žēl? Nekad vēl neesmu saskāries ar tādu nekompetenci!

-   Mums pie kājām guļ miris cilvēks, un jūs runājat par nekompetenci? Oskars pārjautāja.

-   Par ko tad citu? trakoja marķīzs. Gilmūrs zvērēja, ka ēka ir pilna ar policistiem, kas ģērbušies civilajā. Kā tas varēja notikt?

-   Nezinu, — inspektors satriekts atteica. — Es nezinu, bet esmu izlēmis to noskaidrot. Makmurtrijs bija viens no mums.

-Jā, tā jūs teicāt ari man, Kvīnsberijs nikni atcirta un ar pātagu norādīja uz Makmurtrija ķermeni. — Mēs visi redzam, kā jūs rūpējaties par saviem vīriem! Viņš nikni palūkojās apkārt. Kur, pie velna, palicis tiesnesis?

-  Viņš iegāja pie Djego un viņa atbalstītājiem, paskaidroja Dobnijs, ceļoties kājās. Viņam šķita, ka tā būtu pareiza rīcība.

-   Pie viņiem ir arī divi no maniem vīriem, inspektors bilda. Es nopratināšu Djego, tiklīdz viņš atgūsies…

Oskars pašūpoja galvu. Alfrēdam Djego ar šo nelaimes gadījumu nav nekāda sakara.

Konans Doils joprojām bija nometies ceļos pie Makmurtrija, tagad rūpīgi nopētot mirušā roku locītavas. Velna pirksts, viņš murmināja.

-   Nešaubos, Oskars novilka, pieliecoties tuvāk.

-   Groteski, novilka Konans Doils, lēni attinot asinīm piemirkušās saites, ar kurām boksera cimdi bija piesieti pie Makmurtrija roku locītavām.

-  Velnišķīgi viltīgi, Oskars sacīja. Viņš noliecās vēl tuvāk un ar puspievērtām acīm nopētīja Makmurtrija rokas. Kā mocekļa rētas… lai Dievs piedod tam, kas to izdarīja.

-   Patiešām briesmīgi, Konans Doils piekrita, pašūpojot galvu. — Es savā praksē neko tādu netiku redzējis.

Kvīnsberijs bija mazliet nomierinājies, tagad viņš stāvēja, rokas sānos iespiedis, un lūkojās uz asinīm klāto boksera ķermeni. — Es šo cilvēku apbrīnoju. Viņš man bija kā dēls. Viņš bija labāks nekā mani dēli! Šim cilvēkam bija iedzimts diženums. Viņš bija īsts cīnītājs, labi noaudzis un stiprs. Gudrs un asprātīgs. Viņš prata sevi nest mūsdienās šī īpašība ir reti sastopama. Un viņa dzīve bija kārtīga un nevainojama tas mūsdienās ir retums.

Ārčijs Gilmūrs bija nometies uz grīdas blakus Konanam Doilam. Lai gan inspektors bija vairākus gadus vecāks par doktoru Doilu, tā nelikās. Ar sarkanajiem matiem un gaišo, vasarraibumiem klāto seju viņš atgādināja jaunu aktieri, kam pirmo reizi jāspēlē detektīvs. Viņš mēģināja runāt pārliecinoši, bet izklausījās pārbiedēts. Ko teiksiet, doktor? inspektors jautāja.

-Tas ir briesmu darbs, inspektor, Doils atteica, parādot policistam Makmurtrija boksa cimdu ādas saišu iekšpusi, kur atklājās robots asmens. Doktors saplēsa ādas apsēju un atrada vēl vienu asmeni, šoreiz mazāku, tad arī trešo un ceturto. — Vai redzat?

-   Es neko neredzu! rūca Kvīnsberijs. Ko tas viss nozīmē?

-   Ļoti vienkārši, Oskars paskaidroja. Kāds ir iešuvis mazus, asus un nāvējošus asmenīšus Makmurtrija boksa cimdu ādas saitēs. Cīņas laikā, kad Makmurtrijs sāka svīst un saites kļuva vaļīgākas, līdz ar katru kustību asmeņi griezās cauri ādas saitei. Jo vairāk viņš sita, jo stiprāk viņš sita, jo dziļāk asmeņi iegriezās viņam vēnās.

-   Ne tikai vēnās, Konans Doils precizēja. -Tādā gadījumā viņš noteikti būtu izdzīvojis. Tikušas pārgrieztas arī artērijas. Doktors norādīja uz Makmurtrija asiņainajām rokām. Abām rokām pārgrieztas abas artērijas.

-  Vai tāpēc bija tik daudz asiņu? jautāja sarkanmatainais policists, lūkojoties uz Makmurtrija rokām, krūtīm un kājām, kas bija asinīm klātas.

-Jā, Konans Doils apstiprināja. Viņu nogalināja lielais asins zudums.

-         Asinis šļācās kā no ūdenskrituma, nodrebinājās Oskars.

-   Paskatieties uz Dobniju! Viņš ir vienās asinīs!

Mēs visi pagriezāmies pret mācītāju. Viņš bija atnesis Makmurtriju no ringa līdz ģērbtuvei un tagad stāvēja mūsu priekšā kā slepkava ar asinīm klātām rokām un kreklu.

Edvards Herons-Elens stāvēja aiz Dobnija, istabas stūrī, ko apgaismoja gāzes lampa. Atvainojiet, ka iejaucos, viņš mazliet par skaļu ierunājās, bet mans tēvocis bija ķirurgs, un es vienmēr esmu zinājis, ka grieziens rokā nevar nodarīt tādu kaitējumu artērijai, jo tai atšķirībā no vēnas ir muskuļu sieniņa.

-  Tā ir, Konans Doils atteica, ar interesi nopētot HeronuElenu. Jums pilnīga taisnība. Viens griezums rokas locītavā nevar būt nāvējošs, kā to uzzinājuši daudzi pašnāvnieki.

-   Un tas, kurš to izdarīja, to zināja, sacīja Oskars, ar grūtībām nometoties ceļos un nopētot Makmurtrija cimdu ādas apsējus. Tāpēc ir tik daudz asmeņu un tie novietoti tik dažādos lenkos.

>  >

-  Jā, Konans Doils apstiprināja, pieceļoties un nobraukot ūsas. Artērijas tikušas sagrieztas atkārtoti, un, kas ir vēl svarīgāk, vertikāli un diagonāli.

-   Vai viņš tiešām nejuta sāpes? es jautāju.

-   Nē, atteica doktors. Cīņas karstumā…

-    Cilvēks kaujas laukā var pazaudēt kāju un to nejust, lords Kvīnsberijs piebilda.

-Ar jūsu atļauju, inspektor… Oskars pastiepa roku un, satvēris pirkstos mazo asmenīti, pavilka to. Tas bija trīs ceturtdaļas collas garš un vienu astotdaļu collas plats. Izrādījās, ka šis asmenītis bija piesiets pie otra ar pavedienu, otrs tālāk sasiets ar trešo un tamlīdzīgi. Oskars pacēla gaisā septiņu asmenīšu ķēdi.

>

-   Izskatās pēc amuleta aproces, Herons-Elens sacīja.

Oskars palūkojās uz savas sievas draugu bez parastā smaida.

-   Tā varētu teikt, Edvard, viņš vēsi noteica.

-  Vai viņš ticis nogalināts? jautāja Kvīnsberijas marķīzs, it kā tikai tagad būtu par to iedomājies.

-   Vai arī izdarījis pašnāvību, Oskars piebilda.

Policijas inspektors neticīgi palūkojās uz Oskaru un ar

teatrālu žestu norādīja uz boksera ķermeni. Šādi? viņš izsaucās.

-   Inspektor, arī jūs bijāt istabā, kad Makmurtrijs uzvilka boksa cimdus. Viens no jūsu vīriem palīdzēja viņam tos nostiprināt, otrs palīgs bija mūsu draugs Sikerts. Cik atceros, Makmurtrijs lūdza nosaitēt cimdus ciešāk. Varbūt Heronam-Elenam taisnība, varbūt Makmurtrijam šīs aproces tiešām bija kā amuleti… varbūt viņš vēlējās mirt publikas acu priekšā.

-Tā būtu kā visu grēku atlaišana, nomurmināja mācītājs.

-Jā, piekrita Oskars. Publiska pašnāvība skatītāju acu priekšā Nāves ringā…

-Tas nav iedomājams, Oskar, Konans Doils viņu pārtrauca.

-   Makmurtrijs nebija pašnāvnieka tips, norūca lords Kvīnsberijs.

-  Vai tad zināmos apstākļos pašnāvība nav atļauta, mans lord? Pat slavējama… un varonīga? Oskars palūkojās apkārt.

-   Šajā asiņainajā ainā taču bija kas varonīgs, vai ne?

-   Nē, — atcirta Konans Doils. — Tu dažkārt ej par tālu, Oskar.

Oskars mēģināja piecelties. Likās, ka viņš pie sevis smejas. Es pasniedzu viņam roku, lai palīdzētu tikt kājās.

-   Es piekrītu doktoram Doilam, sacīja inspektors Gilmūrs.

-   Par pašnāvību nevar būt ne runas. Mēs visi bijām kopā ar Makmurtriju pirms cīņas. Viņš bija lieliskā garastāvoklī. Nemaz neizskatījās pēc cilvēka, kas gatavotos atņemt sev dzīvību.

-To pašu varētu teikt par Bredfordu Pīrsu, Oskars iejaucās.

-   Kāpēc lai Makmurtrija kungs atņemtu sev dzīvību, Vailda kungs?

-   Un kāpēc lai to darītu Bredfords Pīrss, inspektor?

-   Kas ir šis Bredfords Pīrss? apjucis jautāja lords Kvīnsberijs. Kāds viņam ar to visu sakars? Vai viņš te ir iesaistīts?

-   Nē, mans lord, inspektors teica. Tas ir kāds Vailda kunga draugs, kam ar notikušo nav nekāda sakara.

-   Vai esat drošs? jautāja Oskars, uzraucot uzaci.

-   Pavisam drošs, Vailda kungs. Esmu drošs, ka Deivids Makmurtrijs tika nogalināts, un šai traģiskajai un priekšlaicīgajai nāvei nav nekāda sakara ar jums vai jūsu draugiem, jūsu vakariņām vai jūsu muļķīgo spēli.

-  Par ko jūs vispār runājat? — nepacietīgi uzsauca lords Kvīnsberijs, piesitot pie kājas ar pātagu.

-  Tas nav nekas nozīmīgs, — attrauca inspektors. — Vailda kungam jāsaprot, ka Deivids Makmurtrijs tika nogalināts, jo bija viens no mums, viņš darbojās likuma un kārtības pusē. Deivids bija policijas informators. Šādi vīri ir ļoti nepieciešami. Viņi ir drosmīgi, gatavi riskēt un maksāt par to savu cenu. Makmurtrijam bija ienaidnieki kriminālajās aprindās, nežēlīgi vīri, kas vēlējās viņu nogalināt.

-Tādā gadījumā jūsu kriminālo aprindu pārstāvji bijuši apveltīti ar teatrālu izdomu, inspektor, Oskars nelikās mierā.

-   Es nebrīnītos, ja policijas informators tiktu piekauts ar rungu vai nodurts ēnainā alejā, vai nošauts uz ielas, bet, lai tiktu

nogalināts tā kā Makmurtrijs ar boksa cimdos iešūtu nāvējošu asmeņu aproci kaut ko tādu nevar uzskatīt par ikdienišķu. -Atvainojiet, Vailda kungs, inspektors formāli sacīja,

-   bet mani gaida darbs. Viņš palūkojās apkārt un noklepojās.

-   Es būtu pateicīgs, ja doktors Doils varētu palikt, līdz ieradīsies policijas ārsts, bet pārējos es lūgšu atstāt šo telpu. Paldies par palīdzību!

-   Vai mana līdzdalība vairs nav vajadzīga? jautāja lords Kvīnsberijs, pakasot sprandu ar pātagas galu un palūkojoties uz Makmurtrija nekustīgo ķermeni.

-   Nē, paldies, mans lord, — jūs varat iet.

-   Inspektor, atkal iejaucās Oskars. Jūs taču gribēsiet pavaicāt lordam Kvīnsberijam par cimdiem, vai ne?

-   Kādiem cimdiem? Gilmūrs aizkaitināts pārjautāja.

-   Kurš iedeva Makmurtrijam boksa cimdus, kas bokserim šovakar bija rokās?

-   Es, — attrauca lords Kvīnsberijs. — Pirms nedēļas. Tie bija jauni boksa cimdi, kā jau pieprasīts Kvīnsberija noteikumos.

-   Vai jūs tos pārbaudījāt, pirms iedevāt Makmurtrijam?

-  Jā, — marķīzs atteica. — Tie bija labā stāvoklī. Gatavoti pie Simsa un Pitama, labākie boksa cimdi, kādi jebkad pašūti.

-   Un jūs tos atnesāt Makmurtrijam pagājušajā pirmdienā? Policijas inspektors nepacietīgi klausījās, kā Oskars uzdod

jautājumus.

-  Jā, lords Kvīnsberijs apliecināja. — Šajā kastē. Viņš ar pātagu norādīja uz vaļēju kartona kasti, kas gulēja istabas stūrī.

-   Vai Makmurtrijs apskatīja cimdus?

-  Jā. Piemērīja un izteica atzinību.

-   Vai viņam tie bija rokās treniņu laikā?

-   Nē. Tas būtu pretrunā ar noteikumiem. Cik es zinu, tie visu laiku atradās tepat, kastē.

Inspektors jau gribēja iejaukties, bet Konans Doils viņu atturēja. Kas, jūsuprāt, varēja piekļūt šai istabai laikā no pirmdienas līdz šim vakaram? Oskars jautāja.

-  Cik man zināms, tas varēja būt jebkurš. Katrs, kam bija piekļuve šai ēkai. Ģērbtuvju durvis netiek slēgtas.

Oskars pasmaidīja. — Jūs to pamanījāt?

-  Es pamanu krietni daudz, Vailda kungs. Es esmu daudzpusīgāks, nekā dažiem šķiet.

-   Par to es nešaubos, Oskars laipni atteica. Viņš nostājās durvju ailā un palūkojās gaitenī pa labi un pa kreisi. Tad pagriezās pret istabu un nopētīja to. Ģērbtuvēm nav atslēgu, un Astlija cirkā var ienākt pa daudzām ieejām.

-   Visas tiek novērotas, inspektors Cilmūrs iebilda.

-   Protams, inspektor. Galu galā Makmurtrijs taču bija viens no jums. Vai drīkstu jautāt, cik cilvēku novēroja šo ēku?

Gilmūrs vilcinājās atbildēt.

-Cik?

-   Divi.

-   Cirkam ir sešas sabiedriskās ieejas, darbdienās darbojas tikai viena, pārējās tiek atvērtas izrāžu vakaros. Ir trīs tirgotāju ieejas un vēl trīs skatuves durvis, kas ved uz pazemes eju līdz pat Temzai. Pieņemot, ka skatuves durvju sargs Antifbls nav iesaistīts sazvērestībā un ka jūsu policisti kārtīgi pildījuši savu pienākumu, tik un tā paliek vēl daudz ieeju, pa kurām noziedznieks varēja nepamanīts iekļūt amfiteātrī un sabojāt cimdus… protams, ja mēs pilnībā izslēdzam pašnāvības iespēju. Es saprotu, inspektor, jums tagad jāstrādā. Mēs jūs vairs nekavēsim. Mēs jau dodamies prom.

Mēs pateicām ardievas un atstājām cirku. Izgājuši uz ielas, pamanījām, ka zem laternas, pretējā ielas pusē stāvēja mazs, dīvains stāvs noplukušā mētelī. Gaisma spīdēja viņa dzeltenīgajā sejā. Kad mēs jau gribējām šķērsot ielu, mums garām pabrauca policijas mašīna un mazais vīrelis pazuda tumsā.

-   Vai viņš mūs novēro? — es jautāju.

-   Novēro, Oskars novilka, vai gaida… gaida īsto brīdi, lai uzbruktu.

j

Nākamajā rītā tā bija otrdiena, 1892. gada 10. maijs, kad

saskaņā ar manu dienasgrāmatu Londona bija “slapja un drūma” un debesīs “krājās biedējoši mākoņi”, es pievienojos savam draugam Oskaram Kedogena viesnīcas ozolkoka paneļiem rotātajā ēdamistabā pusvienpadsmitos no rīta. Es biju ieradies, atbildot uz viņa izsaukumu, deviņos no rīta Govera ielā biju saņēmis telegrammu:

Es atradu savu draugu sēžam pie stūra galdiņa, uz kura

aizdedzināta cigarete, kreisajā — glāze ar portugāļu Arinto vīnu un priekšā bija nolikts rakstāmpapīrs, noklāts ar līnijām, datumiem, vārdiem un labojumiem.

Kad es pienācu, viņš pacēla galvu. Oskara mati bija izķemmēti un vaigs svaigi skūts, bet zem acīm bija tumši loki. Vai lietus ir rimis? — viņš jautāja, uzsmaidot man un ievelkot cigaretes dūmus.

—Uz brīdi, — es sacīju. Apsēdos viņam līdzās un palūkojos uz kafijas krūzi. Kā tu šorīt jūties?

TŪLĪT NĀC UZ KEDOGENU. LĪDZI ŅEM GALOŠAS UN IEDVESMU. OSKARS

vēl bija brokastu paliekas. Viņam labajā rokā bija zīmulis un

Mans draugs aizvēra acis un izpūta pa degunu garu dūmu vērpeti. Esmu pārguris, Robert. Joprojām turot rokā cigareti un zīmuli, viņš ielēja man tasi kafijas. Domāju, ka brokastis mani spēcinās, un pasūtīju žāvētas siļķes. Tā bija slikta izvēle! Siļķes brokastīs ir kā bruģakmens pie baznīcas pa gabalu tas izskatās skaists, bet iet pa to ir tīrā sodība. Es jau stundu mēģinu izķeksēt no tām visas asakas…

-   Kas tas? es jautāju, norādot uz papīra lapu.

-   Iemesls, kāpēc tevi izsaucu, Robert. Mans režģis.

-   Režģis? es apjucis atkārtoju.

-Tas ir jaunvārds, Robert, nozīmē to pašu, ko restes, piemēram, tās, uz kurām cep gaļu. Deviņpadsmitajā gadsimtā “režģis” ir kļuvis par nozīmīgu terminu zinātnē. Oskars pamāja viesmīlim, lai tas atnes man vīna glāzi. Tu noteikti atceries, Robert, ka 1871. gadā es iestājos Trīsvienības koledžā Dublinā, kur izcīnīju Bērkli zelta medaļu sengrieķu valodā un tiku izvirzīts Karalienes stipendijai. Tu noteikti zini arī to, ka 1874. gadā es devos uz Oksfordu, jo biju saņēmis stipendiju Magdalēnas koledžā, un 1876. gadā ar izcilību nokārtoju bakalaura eksāmenu klasiskajā filoloģijā. Pēc diviem gadiem es nokārtoju vēl vienu bakalaura eksāmenu humanitārajās zinātnēs, un 1878. gadā mana zinātniskā karjera sasniedza augstāko punktu, kad es nolasīju savu Ņūdidžetas balvu ieguvušo dzejoli Šeldonas teātrī. Oskars apklusa un viesmīlis ielēja man Arnito vīnu un papildināja Oskara glāzi.

Oskars iedzēra vīnu un turpināja: Šie zinātniskie sasniegumi bija tā vērti, Robert, vismaz manai mātei šķita, ka esmu izcils zinātņu vīrs, bet ar to nepietiek. Es varu sapņot Vergilija heksametrā, es varu bez vārdnīcas palīdzības pārtulkot Homēra eposus, es varu vienā acu uzmetienā pazīt Tukidīda tekstus, bet, lai atrisinātu šādu uzdevumu kaut vai lai sāktu risināt šo uzdevumu -, man vajadzīgs režģis!

Es iesmējos. Kas īsti ir tavs režģis, Oskar?

OSKARA REŽĢIS

Saraksts, ko izveidojis Oskars Vailds pirms brokastīm Kedogena viesnīcā 1892. gada 10. maijā, otrdienā

-Tā ir tabula, kas sastāv no horizontālām un vertikālām līnijām. Ko tādu būtu varējuši izdomāt Mikelandželo vai Galilejs jau pirms daudziem gadsimtiem, bet nez kāpēc viņi tik tālu neaizdomājās. Tas ir veids, kā sakārtot domas. Līdz šim rītam manās domās valdīja viens vienīgs juceklis.

-   Un tagad?

-  Tagad, Oskars ar smaidu teica, pasniedzot man papīra lapu, es redzu iemeslu, kāpēc tas bija juceklis. Sajā tabulā esmu ierakstījis visu mums pieejamo informāciju.

Es izlasīju tabulu tas nebija pārāk grūti. Oskara raksturs bija ugunīgs, runas maniere izpušķota, bet rokraksts ļoti kārtīgs. Un ko šis režģis mums vēsta?

-  Tas atklāj mums to, ko mēs nezinām, un tas ir daudz un arī to, ka zināmais var maldināt.

Es apjucis paskatījos uz Oskaru.

-   Mēs zinām, kas tajā liktenīgajā vakarā piedalījās Sokrātā kluba vakariņās, bet nezinām, kurš vakariņu dalībnieks izvēlējās kuru upuri. To mums vajadzētu noskaidrot. Tāpēc šorīt pirms brokastīm es piezvanīju Arturam Konanam Doilam.

-   Kā viņam klājas? es iejaucos.

-   Lieliski. Vecais zēns ir pārliecināts, ka inspektoram Gilmūram taisnība un Makmurtrija dīvainā, asiņainā slepkavība nav saistīta ar mūsu spēli. Arturs uzskata, ka tā ir tikai nelaimīga sakritība. Es piezvanīju īsi pirms deviņiem, un labais doktors jau bija pabeidzis rīta vingrošanu un pabrokastojis, protams, izvēloties brokastu putru, nevis žāvētas siļķes. Viņš atzinās, ka turpmāko rīta cēlienu iecerējis pavadīt savā šķūnī, veidojot skulptūras un prātojot, kā lai nobeidz Šerloku Holmsu. Viņš bija jautrs un laimīgs kā kora puika Ziemassvētku rītā līdz es pajautāju par 1. maija vakaru…

-   Ak tā, es novilku un pieliecos Oskaram tuvāk.

Oskars uzsmaidīja. Tu esi lielisks klausītājs, Robert! Tev

vienmēr būs daudz draugu!

-   Un ko tu viņam jautāji? es neatlaidos.

-   Es jautāju Doila kungam, vai viņš par savu upuri tāvakara spēlē izvēlējās mani. Likās, ka es viņu satriecu, tādu jautājumu mans draugs nebija gaidījis. “Kāpēc lai es būtu uzrakstījis tavu vārdu, Oskar?” viņš jautāja. “Kāpēc ne?” es attraucu. “Villijs Hornungs taču nosauca Šerloku Holmsu kā savu upuri, bet Villijs ir tavs draugs!” “Villijs ir tikai muļķa puika!” Arturs sacīja. “Vai tas biji tu, kas uzrakstīja manu vārdu, Artur?” es nelikos mierā. “Protams, ne,” Arturs atteica. Likās, ka viņš ir aizkaitināts. “Kura vārdu tad tu uzrakstīji?” es jautāju. Te Oskars apklusa, iedzēra malku vīna, un, to izgaršodams, aizvēra acis.

-   Un ko viņš teica? es nepacietīgi jautāju.

Oskars atvēra acis un mierīgi palūkojās manī. — Arturs atbildēja, ka viņš nav uzrakstījis neko.

-   Kā tad tā?

-   Es jautāju viņam to pašu. “Kā tad tā, Artur?” es prasīju. “Tu neuzrakstīji neko?” “Tas tiesa,” labais doktors apstiprināja. “Es negribēju piedalīties šajā spēlē, tāpēc neuzrakstīju neko. Mana lapiņa bija tukša.”

-   Ak tā, — es novilku.

-   Labāk, Oskars attrauca. Kā jau es teicu Arturam: “Tava lapiņa nebija tukša, mans draugs!” “Un kāpēc gan ne?” viņš gribēja zināt. Un tad es paskaidroju. “Jo tukšā papīra lapiņa bija manējā.”

-   Bet, Oskar! es izsaucos. Es taču arī biju tajās vakariņās! Es vēroju tevi. Esmu pārliecināts, ka redzēju, kā tu uzraksti uz papīra lapiņas kādu vārdu… esmu drošs par to!

-   Skatiens var maldināt, Robert! Tu redzēji, kā es pielieku spalvaskātu pie papīra, bet spalvā nebija tintes. Es vilku spalvu pa papīru, neatstājot nekādas pēdas…

-  Ak Dievs! es noelsos, noliekot uz galda glāzi. Tas nozīmē…

-Tieši tā, Oskars noteica, aizdedzinot nākamo cigareti,

-   tovakar no maisa tika izvilkta tikai viena tukša papīra strēmelīte, un divi cilvēki sauc to par savu turklāt tādi cilvēki, kam mēs vēlētos ticēt. Padebeši satumst, Robert! Cilpa savelkas. Mistērija kļūst arvien sarežģītāka. Par spīti savai tabulai, esmu pagalam apmulsis. Varbūt man, tāpat kā nabaga nāvei nolemtajam Holmsam, vajadzētu ķerties pie narkotikām vai vijoļspēles, lai rastu iedvesmu? Vai tev mājās ir kokaīns, Robert? Vai varbūt Stradivāri vijole, ko es varētu aizņemties?

-   Nav gan, es smejoties atteicu. Vienīgais mūzikas instruments, kas man pieder, ir trijstūris. To tu vari aizņemties.

-Trijstūris? Prātīgi, Robert, to ir daudz vieglāk iesaiņot.

Es pasmaidīju un palūkojos uz Oskara tabulu. — Kas ir “psitakocīds”? es jautāju.

-   Papagaiļa nonāvēšana, mans draugs paskaidroja. Nudien, kā tad ar tavu klasisko izglītību, Robert? Tu taču esi Viljama Vērdsverta mazmazdēls!

Nepievērsu šai piezīmei nekādu uzmanību. — Visi nāves gadījumi bijuši ļoti neparasti, es piebildu.

-   Vai ne?! Oskars dedzīgi izsaucās, pieliecoties tuvāk.

-   Elizabete Skota-Riversa sadega, Bredfords Pīrss atrada nāvi viļņos, Deivids Makmurtrijs tika nonāvēts ar tūkstoš asmeņu griezumiem… šīs slepkavības norisinās pēc Apokalipses shēmas.

-  Tomēr lords Abergordons nomira miegā, — es iebildu, pasniedzot draugam atpakaļ aprakstīto papīra lapu.

-  Tā vismaz rakstīja avīzēs. — Oskars izdzēra vīnu un nodzēsa cigareti, tad pamāja viesmīlim, lai tas atnes rēķinu. Kā, tavuprāt, slepkava ir ieplānojis nonāvēt mani? mans draugs smaidot jautāja.

-   Vai tu patiešām domā, ka tava dzīvība ir briesmās, Oskar?

-Tu taču esi redzējis to neglīto, mazo vīriņu ar sažuvušo

seju un seska acīm, kas man pastāvīgi seko? Es neticu, ka viņam

ir labi nodomi, Robert! Es nešaubos, ka mana dzīvība likta uz spēles… tāpat arī Konstances. Reiz es viņu mīlēju. Esmu viņas parādnieks. Es viņu apprecēju, un tagad man viņa jāpasargā.

—Varbūt tev vajadzētu lūgt Gilmūram, lai Tita ielā nodrošina policijas apsardzi? es ieteicu.

—      Vēl ne! Konstance joprojām neko nezina, un es nevēlos viņu pirms laika uztraukt. Saskaņā ar manu tabulu mums vajadzētu nodzīvot līdz piektdienai. Nāves gadījumi līdz šim norisinājušies secīgi un tieši ieplānotajās dienās. Oskars ieskatījās savā tabulā. Nemaz nebrīnošāka mana nāve ieplānota piektdien, trīspadsmitajā datumā. — Mans draugs pasmaidīja un, salocījis lapu, ielika to žaketes kabatā. Mums ir trīs dienas, lai atrisinātu šo lietu, Robert. Lai atrastu slepkavu. Viņš ielika kabatā arī zīmuli un cigarešu etviju, noslaucīja lūpas ar salveti un nosvieda to uz galda.

—      Vai mēs to spēsim? es jautāju, brīnīdamies, cik jautri mans draugs notiekošo uztver.

Oskars piecēlās kājās un apņēmīgi sakārtoja vesti. Iedomājoties, cik daudz Dievs paveica trijās dienās, es ceru uz labāko, Robert. Ar tavu palīdzību un tabulas sniegto informāciju viss ir iespējams. Iesim!

Es piecēlos kājās. Kurp mēs ejam? es jautāju.

—Lai citu pēc cita sameklētu aizdomās turamos. Lai nopratinātu visus, kas tovakar bija Sokrātā kluba vakariņās, un uzzinātu viņu noslēpumus. Sāksim tūlīt pat! Tev taču līdzi ir pierakstu klade, vai ne?

Kedogena viesnīcas priekšnamā mēs satikām jauno Netu, vasarraibumaino izsūtāmo zēnu, Oskara draugu.

—Mēs meklējam Birda kungu, Net, sacīja Oskars, pasniedzot puikam sešpensu monētu. Vai viņš ir viesnīcā?

Zēns palūkojās uz pulksteni kāpņu galā. Viņš joprojām ir savā guļamistabā, Vailda kungs, bet noteikti ir jau pamodies. Vai man jūs pavadīt?

Aiz mums aizvērās vairākas ar zaļu audumu apsistas durvis, un mēs gājām pa tumšiem gaiteņiem, līdz sasniedzām šauras kāpnes pašā mājas galā. Kāpnes ir septiņdesmit pakāpienu augstas, Vailda kungs, zēns bažīgi teica. Vai jūs uzkāpsiet?

-  Nav ne jausmas! izsaucās Oskars. Nekad agrāk neesmu mēģinājis darīt kaut ko tik bīstamu!

Tomēr todien Oskars kāpa diezgan veikli. Katrā kāpņu laukumā viņš apstājās un uzdeva zēnam dažādus jautājumus. Ko Nets domājot par Birda kungu? Zēnam viņš patika īpaši tas, ka Birda kungs bija burvju mākslinieks. Vai Birda kungam esot daudz draugu? Nets nezināja nevienu citu, izņemot Makmurtriju. Birda kungs vienmēr bijis noslēgts cilvēks. Kāda bijusi viesnīcas nakts menedžera attieksme pret Kapteini Flintu? Saskaņā ar Neta teikto Birds dievinājis papagaili.

-   Viņš mīlēja Kapteini Flintu, Vailda kungs, es brīnos, kā viņš spēj bez tā dzīvot!

Vai Nets bija redzējis Birda kungu vakar vakarā?

-  Viņš bija vai nu savā kabinetā, vai priekšnamā. Es strādāju līdz desmitiem vakarā, kā parasti. Esmu pārliecināts, ka Birda kungs visu nakti nav izgājis no ēkas.

Kad bijām nonākuši bēniņos, Nets veda mūs pa šauru gaiteni, kur nebija paklāju un griesti bija tik zemi, ka Oskaram bija jāpieliecas. Abās pusēs bija nekrāsotas priedes koka durvis, un vienīgā gaisma plūda pa apaļu logu gaiteņa tālākajā galā.

—           Visi vīriešu kārtas kalpotāji dzīvo šeit, — zēns paskaidroja. — Es dzīvoju kopā ar Billiju, otru izsūtāmo, un Denu un Džoniju, kuri strādā virtuvē. Tieši pretī Birda kunga istabai. Viņš dzīvo šeit. Mēs bijām nonākuši līdz pēdējām durvīm gaitenī.

-   Paldies, Net, sacīja Oskars, pasniedzot zēnam vēl vienu monētu. Ar tavu palīdzību esam sasnieguši virsotni gan jau lejā pratīsim nokāpt paši.

Zēns ar kreiso roku paņēma monētu un ar labo salutēja. Viņš atvēra kreiso plaukstu, un mēs redzējām, ka monēta ir

pazudusi. Tad Oskara mazais draugs aizlika roku aiz auss un, atverot to, parādīja Oskara doto monētu.

-   Malacis! es sacīju.

-   Cik tev gadu, Net? Oskars jautāja.

-   Piecpadsmit, ser, puika braši teica. Drīz būs sešpadsmit…

-   Romeo vecums. Net, paliec vienmēr tik jauns! Jaunības noslēpums ir — nekad nejust vecumam nepiemērotas emocijas. Tu mani saprati, vai ne?

-   Es nesaprotu neko no jūsu teiktā, Vailda kungs, bet zinu, ka tie ir gudri vārdi.

Zēns aizsteidzās, un Oskars smaidīdams pieklauvēja pie Birda durvīm.

-   Ienāciet! atskanēja balss.

Mēs iegājām telpā. Tā bija tumša un pārlieku karsta. Gaisā bija jaušams nepatīkams sviedru un saskābuša piena aromāts. Vai jūs nekad neslēdzat durvis, Birda kungs? jautāja Oskars.

-   Man nav, no kā baidīties, sacīja Birds. Vismaz es tā ceru. Viņš sēdēja uz gultas malas apģērbies, bet neskuvies. Birds pat nepakustējās, kad mēs ienācām, palika sēžam savā vietā, šauros plecus nolaidis, ģindenim līdzīgo galvu nokāris. Uz galdiņa pie gultas dega gāzes lampa.

-   Vai esat jau dzirdējis skumjos jaunumus? Oskars jautāja.

Birds pamāja. Viņš turēja abas rokas klēpī, un mēs pamanījām, ka burvju mākslinieks spēlējas ar mazu, krāsainu drēbes gabaliņu, turot to dūrē savilktajā labajā rokā. Jā, viņš sacīja; balss skanēja ne skaļāk par čukstu. Esmu dzirdējis. Sikerta un Brukfilda kungi bija vakarnakt atnākuši uz viesnīcu. Protams, ne jau pie manis tikai iedzert pa glāzītei. Bet, ejot prom, mēs saskrējāmies priekšnamā un viņi man pastāstīja, kas noticis.

-   Man ļoti žēl, Oskars sacīja.

-   Makmurtrijs bija mans draugs, Birds sacīja, pirmo reizi sarunas laikā paceļot skatienu. Pustumsā viņa acīs varēja saskatīt sāpes.

-   Cik sen jūs viņu pazināt? Oskars jautāja.

-   Divdesmit gadus, — Birds atbildēja. — Pusi dzīves. Mēs satikāmies krustcelēs. Burvju mākslinieks lēni pagrieza galvu un palūkojās apkārt, it kā redzētu te visu pirmo reizi. Es sekoju viņa skatienam. Istaba bija kā piebāzta ar kastēm, čemodāniem un kārbām, skatuves piederumiem un burvju mākslas priekšnesumu atribūtiem. Valdīja dziļš klusums.

-   Krustcelēs? Oskars beidzot pārjautāja.

-   Krustcelēs, Birds asi atteica, kur pa pusei džentlmenis Makmurtrijs uzsāka savu ceļu pretim slavai un es piedzīvoju lejupslīdi, kas mani novedusi šeit.

-Ak, novilka Oskars, jūs arī bijāt džentlmenis… es nezināju.

-   Vai tiešām? Birds pārjautāja, ieskatoties Oskaram acīs.

-   Mans tēvs bija džentlmenis, tirgotājs no Liverpūles. Mana māte bija dāma. Viņa nomira drīz pēc manas dzimšanas. Mans tēvs gāja bojā manā astoņpadsmitajā dzimšanas dienā. Nošāvās. Tēvam piederēja kuģis, bet tas aizgāja bojā Ķīnas jūrās. Kad kuģis nogrima, līdz ar to nogrima visa tēva bagātība. Tirgonis bez bagātības vairs nav nekāds džentlmenis. Tolaik es mācījos universitātē, Vailda kungs, tajā pašā, kur jūs ieguvāt visus apbalvojumus.

-   Es nezināju, Oskars atkārtoja. Kurā koledžā jūs studējāt? Es studēju Magdalēnas…

-   Es zinu, Birds atteica, atkal lūkojoties uz rokām. Es biju Jaunajā koledžā.

-   Skaidrs, Oskars draudzīgi sacīja un pievērsās man:

-   Kurā koledžā studēji tu, Robert?

-  Tajā pašā, es atteicu.

-   Man jau tā likās.

—Un es ari neieguvu grādu, — piebildu.

—Es nepabeidzu pat pirmo semestri, Birds sacīja. Pametu Oksfordu nākamajā dienā, kad uzzināju par tēva nāvi. Man bija jāsāk pašam sevi uzturēt. Tāpēc es sekoju savu bērnības dienu varoņu Maskelīna un Kuka pēdās kļuvu par burvju mākslinieku. Tēvs mani bieži veda uz viņu izrādēm Ēģiptiešu zālē Pikadili. Es apbrīnoju viņu darbu un gribēju viņiem līdzināties. Tāpēc izvēlējos strādāt pie viņiem. Divus gadus biju māceklis. Viņi man iemācīja visus trikus.

—      Jūs esat tos izcili apguvis, — es uzmundrinoši sacīju.

—Es apguvu arodu, iemācījos trikus. Manas prasmes bija nevainojamas, bet saskaņā ar Džona Maskelīna teikto man trūka “dievišķās dzirksts”. Es nespēju apburt skatītājus.

—      Varbūt jūs neskatījāties viņiem acīs, — Oskars piedāvāja savu izskaidrojumu.

—      Tieši tā, — Birds atteica, lūkojoties Oskarā. — Pareizi. Man trūka drosmes. Saskaņā ar Maskelīna teikto dižam burvju māksliniekam vajadzīga drosme un pašpārliecinātība. Man nebija ne vienas, ne otras.

—Bet Deividam Makmurtrijam abas šīs īpašības piemita, turklāt dubultā, vai ne?

Birds dīvaini iesmējās. Jūs laikam zināt manu stāstu, Vai Ida kungs.

—Es esmu labs minētājs, tas arī viss, — Oskars laipni sacīja.

—Makmurtrijs arī iestājās darbā pie Maskelīna un Kuka. Mēs bijām viena vecuma, bet viņam piemita viss, kā man trūka. Viņš bija spēcīgs, izskatīgs un spēja aizraut publiku. Es biju labāks iluzionists, bet viņš labāks mākslinieks. Mēs beidzām apmācību vienā laikā un uzsākām paši savas skatuves gaitas.

—Kā Makmurtrijs un Birds?

-Jā.

—Vai jums veicās? Oskars interesējās.

-   Mums bija visas iespējas. Darbojoties pie Maskellna, radās vajadzīgie sakari. Mūs sāka nolīgt uz dažādiem pasākumiem. Protams, mums maksāja mazāk, jo bijām mazpazīstami, bet tas bija labs sākums. Ar laiku mēs būtu kļuvuši slaveni un bagāti. Bet Makmurtrijs bija nepacietīgs — un viegli ietekmējams. Viņš sāka nodarboties ar boksu. Viņam šķita, ka tas ir ātrāks ceļš uz slavu. Un tad Makmurtrijs pēkšņi pievienojās Metropolitēna policijai. Tā bija viņa iespēja trenēties boksā un saņemt pastāvīgus ienākumus.

-   Viņš jūs pameta?

-   Viņš aizgāja savu ceļu, bet mūsu sakari nepārtrūka. Mēs šad tad sazinājāmies.

-   Bet jūs pametāt savu nodarbošanos?

-   Bez Makmurtrija man bija maz izredžu. Džonam Maskelīnam bija taisnība, Vailda kungs. Man nebija ne drosmes, ne pašpārliecinātības. Un es nebiju gana garš, lai iestātos policijas dienestā. Viņš palūkojās uz mums un palaida vaļā rokas no krāsainās lupatiņas izbira zaļas spalvas.

-   Nabaga Kapteinis Flints, Oskars sacīja.

Birds noliecās un uzmanīgi pacēla katru spalviņu. Kopā to bija trīspadsmit.

-   Un kur papagailis ir tagad? Oskars jautāja.

-   Dus mierā, Birds atteica.

Es palūkojos apkārt, prātojot, kurā no kastēm, kārbām vai burvju mākslinieka piederumiem nelaimīgais viesnīcas menedžeris ievietojis sava spalvotā drauga mirstīgās atliekas.

-   Ne jau šeit, Birds noskaldīja, sausi iesmējies. Manā zemes gabalā netālu no Bromptonas kapsētas.

Oskars izskatījās pārsteigts. Jums pieder zemes gabals, Birda kungs?

-   Pavisam neliels. Dārzkopība ir mans vienīgais vaļasprieks. Naktīs es strādāju viesnīcā, tāpēc diena man ir brīva, un tad es varu rakties savā zemes pleķītī. Mana dzīve ir pavisam

vienkārša, Vailda kungs. “Jo mazāk man vēlmju, jo vairāk es līdzinos dieviem.”

Oskars pasmaidīja. Šo citātu es pazīstu. Viņš palūkojās uz Birda kungu un pamīņājās uz vietas. Tā kā pieminējām Sokrātu, es beidzot izstāstīšu, kāpēc mēs ar Robertu esam ieradušies pie jums. Visu noskaidrojuši, mēs iesim prom un liksim jūs mierā. Vai atceraties, ka tovakar, Sokrātā klubā, lords Alfrēds Duglass manas muļķīgās spēles laikā nosauca Kapteini Flintu par savu upuri? — Birds pamāja, bet neteica ne vārda. Oskars turpināja: Esmu pārliecināts, ka lords Alfrēds nevēlēja papagailim ļaunu. Tas vienkārši bija neveiksmīgs joks un es par to viņa vietā dziļi atvainojos. Tāpēc jautājums paliek atklāts, Birda kungs, kā jums šķiet, kurš nogalināja papagaili?

Birds lūkojās uz zaļajām spalvā, ko turēja plaukstā. Kurš gan ko tādu spētu izdarīt? burvju mākslinieks murmināja.

-   Man nav ne jausmas. Ne mazākās nojēgas. Tas noteikti bija kāds nezvērs.

Oskars neatlaidās. — Jums tiešām nav nekādu aizdomu, Birda kungs?

-   Nekādu.

-   Un kā jums šķiet, kas nonāvēja Deividu Makmurtriju? Oskars nelikās mierā.

-   Ak, Birds nekavējoties atteica, to taču noskaidros policija, vai ne?

-   Vai tiešām? Oskars pārjautāja.

-   Deivids Makmurtrijs bija viens no viņiem! Policijas informators. Viņa nāvē noteikti vainojams kāds no kriminālajiem grupējumiem, kas vēlējās atriebties. Tur man viss ir skaidrs. Viņa dzīve vienmēr bija karājusies mata galā. Deivids to zināja.

-  Vai tāpēc Sokrātā kluba vakariņās spēlē “Slepkavība” jūs uzrakstījāt uz lapiņas sava drauga vārdu?

Birds palūkojās uz Oskaru un iesmējās. Kā gan jūs to zinājāt, Vailda kungs?

-    Es nezināju.

-    Tas bija tikai joks. Deivids to uztvēra tieši tā. Es viņam vēlāk visu izstāstīju. Viņš pats bieži jokoja par savu nāvi. Nelikās, ka viņu tas uztrauktu.

-    Viņam bija drosme un pašapziņa, Oskars nomurmināja.

-    “Krietnam cilvēkam nekas nevar kaitēt ne dzīvē, ne nāvē,” Birds teica, dziļi ievelkot elpu un sakļaujot rokas ap papagaiļa spalvām.

-    Jā, Oskars nopūtās. Atkal Sokrāts. Viņš pagriezās pret mani un deva zīmi, ka laiks doties prom.

-    Ari es reiz biju klasiskās filoloģijas students, Vailda kungs, Alfonss Birds sacīja, pat nepakustoties.

-    Es zinu, Oskars apliecināja paklanoties, turklāt džentlmenis.

'Ko tālāk? es jautāju, kad mēs nokāpām lejā no Kedogena viesnīcas bēniņu stāva un iznācām uz Sloana ielas.

Oskara vaigi bija piesarkuši un acis mirdzēja. Viņš domīgi stāvēja uz vietas un tad pēkšņi paziņoja: — Iesim pa kreisi!

Viņš ielika roku man elkonī, un mēs sākām soļot Naitsbridžas virzienā. Bet nebijām pagājuši vēl ne desmit soļu, kad aiz mums atskanēja skaļš krakšķis. Mēs pagriezāmies un ieraudzījām, ka tieši mums aiz muguras uz ietves nokritis un sīkos gabaliņos sašķīdis liels, melns šīfera gabals. Mēs klusējot paskatījāmies augšup. Visi logi bija aizvērti. Aizkari nekustējās. Virs jumta lidoja divi baloži un nolaidās uz skursteņa.

-    Iesim uz policiju! es satraukts teicu.

Oskars smējās. — Vaļīga šīfera dēļ? Tas bija tikai negadījums, Robert!

-    Tu varēji būt pagalam!

-     Bet neesmu! viņš mierīgi atteica. Un tu tāpat.

-    Iesim uz policiju! es neatlaidos.

-             Visam savs laiks, — Oskars atteica. — Vispirms man noteikti jāaiziet uz pastu un jānosūta telegrammas uz Oksfordu un īstbornu, Bozijam un Konstancei.

-             Konstancei? es pārjautāju, bet Oskars bija no jauna saņēmis mani aiz elkoņa un veda sev vēlamajā virzienā. — Man likās, ka mēs šodien pusdienosim Tita ielā kopā ar Konstanci…

-  Tā arī ir, Oskars smaidot atteica. Mana telegramma ieradīsies pēc pusdienām. Tas pierādīs, ka mēs jau iepriekš zinājām, cik jaukas būs pusdienas kopā ar viņu un gribējām par to pateikties. Oskars soļoja, augstu pacēlis galvu, ļaujot vējam rotaļāties kastaņkrāsas matos, bet viņa acis vērīgi lūkojās manī. Draugs smaidīja. Kad mēs ar Konstanci bijām tikko iepazinušies, Robert, mēs sūtījām viens otram telegrammas vismaz divreiz dienā, un es varēju steigties šurp no vistālākajām Londonas vietām, lai kaut vai uz stundu redzētu viņu. Mēs darījām visas tās muļķības, ko dara visi gudrie mīlētāji. Romantika dzīvo atkārtojumos. Kā tev šķiet, ja es sāktu uzvesties kā toreiz, vai es atkal izjustu pret viņu to pašu, ko tolaik?

Es neatbildēju. Ko gan lai es būtu teicis?

Kad mēs nonācām līdz Naitsbridžas un Bromptonas ceļa krustojumam un apstājāmies uz ietves, Oskars atlaida manu elkoni un izvilka no kabatas cigarešu etviju. Ko tu domā par mūsu draugu Birdu? viņš jautāja, piedāvājot man cigareti.

-   Patiešām nožēlojams radījums, — es atbildēju.

-   Nudien. Oskars aizlika liesmiņai priekšā plaukstu, lai vējš to nenopūstu, un aizdedzināja manu cigareti. Bet mani izbrīnīja fakts, ka viņš bijis dižā Džona Maskelīna māceklis.

-  Vai Maskelīns ir viens no taviem bērnības varoņiem, Oskar? es jautāju, bez lielas patikas aizsmēķējot. Šīs bija Player’s Navy Cut, vairāk Oskara gaumē nekā manējā.

-         Maskelīns bija teatrālākais iluzionists, Oskars atteica.

— Viņam līdzīgu nav. Mēs bijām sagaidījuši, kad iela beidzot kļuvusi tukšāka, un devāmies pāri. Protams, mans draugs ar smaidu sacīja, izlavierējot starp omnibusu un piena ratiem, — ja viņu rītdien nobrauktu uz šīs pašas ielas, kas zina, kā nākamās paaudzes viņu atcerētos.

-   īsti nesapratu tevi, Oskar, — es sacīju.

-   Maskelīns ir iemantojis pasaules slavu ar saviem trikiem, burvju mākslu un levitācijas mēģinājumiem bet kā viņu

atcerēsies nākamās paaudzes? Mēs beidzot bijām nonākuši drošībā otrā ielas pusē. Man šķiet, ka Džons Maskelīns turpmākajos gadsimtos iemantos slavu ar savu vienīgo izgudrojumu, kas nav saistīts ar burvju mākslu, publisko labierīcību slēdzeni, kura darbojas, iemetot tajā peniju.

-  Ak tu dieniņ! es izsaucos, iemetot cigareti notekā. Vai tad Maskelīns to izgudroja?

-Tieši tā, Oskars apstiprināja, tāpat kā frāzi “penija vērts”. Es esmu dzejnieks un dramaturgs, Robert, kas visu dzīvi ir žonglējis ar vārdiem, un tomēr, pat ja es nodzīvotu vēl tūkstoš gadu, es nespētu izdomāt vēl labāku un slavenāku frāzi. Kā redzi, mēs nespējam paši izvēlēties jomu, kurā iemantosim nemirstību.

Es smējos. — Nez kāda iemesla dēļ gan nākamās paaudzes atcerēsies tevi, Oskar?

Mēs bijām nokļuvuši līdz Naitsbridžas pastam, kas bija ļaužu pilns. Oskars apklusa. Mums visapkārt steidzās cilvēki.

-   Domājot par savu bojāeju, viņš ar smaidu sacīja, man šķiet, ka nāve būs manas slavas iesākums. Esmu par to drošs. Vienmēr esmu tā uzskatījis. Viņš parādīja man savu plaukstu.

-    Robinsones kundze to saskatīja manā nelaimīgajā rokā. Oskars bieži vien runāja par savu priekšlaicīgo nāvi, parasti ar melodramatisku pieskaņu. Ja mani nogalinās šajā piektdienā, Robert, tad es uz laikiem kļūšu slavens kā dramaturgs, kas nogalināts piektdienā, trīspadsmitajā datumā. Es būšu deviņpadsmitā gadsimta Kīts Mārlovs, un mani atcerēsies ne tikai manas dzīves, bet arī manas nāves dēļ.

-Tevi nenogalinās šajā piektdienā, es stingri sacīju.

Tiklīdz es biju to pateicis tiklīdz vārdi “tevi nenogalinās šajā piektdienā” bija izskanējuši -, es ieraudzīju roku ar spožu, sudrabotu ieroci, kas bija notēmēts Oskaram tieši krūtīs. Mana sirds teju apstājās un galva sagriezās. Ak Dievs! es iekliedzos, satvēru roku un parāvu to gaisā, prom no Oskara.

-  Mierīgāk, veco zēn! izsaucās Bozijs Duglass, smejoties un atbrīvojoties no mana tvēriena. — Tā nav pielādēta!

Es pakāpos soli atpakaļ un palūkojos uz skaisto, jauno vīrieti, kas stāvēja mums priekšā. Viņam mugurā bija baltas kriketa bikses un zirņu zaļa jaka, galvā dzeltena salmenīca un sejā plats, muļķīgs smaids. Viņš apskāva Oskaru, noskūpstīja viņu uz vaiga, vienlaikus pastiepjot manā virzienā atvērtu plaukstu, kurā gulēja pats skaistākais ierocis, kādu es jebkad biju redzējis. Tas nebija lielāks par cigarešu paciņu patronu aptvere bija apaļa, sudrabota un izgrebta kā gliemežvāks. Stobrs nebija lielāks par pirkstu. — Skaistule, vai ne? — murrāja Bozijs.

-   Francūziete. To gatavojis Turbo kungs no Parīzes. Domāju, ka šaušanas jauda ir nožēlojama, bet man taču vienalga es to izmantošu tikai vienreiz un no tuva attāluma. Mīļais tētiņš nekā nejutīs… bet vai tad viņš jebkad ir jutis?

-   Noliec ieroci, Bozij, Oskars brīdināja, atgrūžot jauno aristokrātu un aizsedzot acis. Tu uzvedies kā ekshibicionists!

Lords Alfrēds Duglass iesmējās, noskūpstīja pistoles stobru un ielika ieroci jakas kabatā. Es tikko iztērēju veselu šiliņu, nosūtot tev telegrammu, Oskar, viņš teica, pakāpjoties malā no pasta durvīm un nicinoši palūkojoties uz apkārtējiem, kas skatījās uz mums, mutes iepletuši. Man rīt jābrauc uz Oksfordu pasniedzējs pieprasa manu klātbūtni. Ja es līdz divpadsmitiem neieradīšos viņa kabinetā ar eseju rokā, mani izslēgšot.

-   Un kāds tam sakars ar mani? Oskars jautāja, saraucot vienu uzaci.

-   Es gribu, lai tu rīt kopā ar mani brauc uz Oksfordu, Oskar! Vilcienā tu varētu uzrakstīt manu eseju…

-Tas ir absurds, Bozij!

-   Nekļūsti nejauks, Oskar! Lūdzu\ Tai nav jābūt pārāk garai vai pārāk labai esejai. Viena vai divas lapas par tēmu “Morāles

idejas evolūcija”. Man nav ne jausmas, ar ko sākt. Bet tu uzrakstītu tik labi, Oskar, tik apburoši… Lūdzu, Oskar, cher ami… visa mana zinātniskā karjera atkarīga no tevis.

Oskars palūkojās uz jauno vīrieti un nopūtās. Viņš paķēra Bozija salmenīcu un uzmauca sev galvā, tā ka bieza matu šķipsna krita labajā acī. Lord Alfrēd Duglas, jūs esat vienkārši neiedomājams! Jūs taču neizslēgs no universitātes par vienu laikā nenodotu eseju! Tā vietā jūs mierīgi varētu rit klejot pa Londonas ielām ar pielādētu ieroci rokās, meklējot upuri. Tomēr… Viņš pasmaidīja un papurināja galvu.

-   Tomēr, lai pasargātu tevi no pasniedzēja dusmām un vēl pāris sev vien zināmu iemeslu pēc, es rīt došos uz Oksfordu kopā ar tevi.

Alfrēds Duglass sasita plaukstas un sajūsmināts izsaucās:

-   Paldies, veco zēn! Paldies! Un eseja?

-   Mēs to uzrakstīsim vilcienā. Kopā.

Jaunais aristokrāts draudzīgi iedunkāja draugu. -Tu esi īsts draugs, Oskar! Tu esi pats labākais!

-   Bozij, Oskars stingri teica, kad es būšu nosūtījis telegrammas, tu taču pievienosies mums uz pusdienām Tita ielā?

-   Nē, es diemžēl nevaru, zēns atteica. Man jādodas pusdienās pie mātes. Esmu apsolījis. Mēs svinam tēva pēdējo pazemojumu. Viņš palūkojās pulkstenī un pasmaidīja. Nu, protams, jūs taču tur vakarnakt bijāt! Slepkavība Nāves ringā… asinis bijušas visur! Visi dokumenti ir asinīm klāti. Nabaga Makmurtrijs viņu nonāvēja, lai gan viņš pakļāvās Kvīnsberija noteikumiem. Bozijs atņēma Oskaram cepuri un uzlika sev galvā. Tev man par to jāpastāsta sīkāk, Oskar! Uzraksti to eseju šovakar, un mēs vilcienā varēsim papļāpāt! Tas būtu daudz jautrāk. Tēma ir “Morāles idejas evolūcija”, pietiks ar tūkstoš vārdiem. Tiekamies sešos Pedingtonas stacijā. Oksfordas platforma, kā jau parasti. Vai tu nopirksi biļetes? Paldies, Oskar! Uz tikšanos, Robert!

Viņš paspieda man roku, apskāva Oskaru un prom bija. Ar lordu Alfrēdu Duglasu rā notika allaž.

Oskars iegāja pastā, lai nosūtītu telegrammas. Es atradu avīžu tirgotāju un nopirku agrākos vakara ziņu izdevumus. Visu laikrakstu pirmajās lappusēs bija vakarvakara mistiskā slepkavība Astlija cirkā negadījums bija attēlots līdz pēdējai šausminošajai detaļai. The Standard aprakstīja Makmurtriju kā “pazīstamu boksa aprindu figūru, kas izrādījās arī policijas informators”. The Evening News ziņoja, ka Skotlendjarda inspektors Gilmūrs jau ir nācis uz pēdām vairākiem aizdomās turamiem, tie bija “pazīstami nelieši, kas vēlējās iznīcināt Makmurtriju viņam zināmās informācijas dēļ”. Star vidējā atvērumā bija publicējis intervijas ar vairākiem pazīstamiem cilvēkiem, kas tovakar bija boksa arēnā, to skaitā ar Kvīnsberijas marķīzu, Rosberijas grāfu, doktoru Arturu Konanu Doilu un dramaturgu Oskaru Vaildu.

Braucot divričos uz Tita ielu, mēs pārlasījām rakstus, par kuriem Oskars uzjautrinājās. Es ierosināju, ka Konstancei šīs avīzes tomēr nevajadzētu redzēt.

-  Jāatzīst, ka avīžnieku valoda ir diezgan atskabargaina, Oskars piekrita, izmisis pašūpojot galvu. Mums jāpasargā mans jēriņš no tik sliktas literatūras. Galu galā viņai taču ir laba gaume.

-   Esi taču nopietns, Oskar!

Draugs palūkojās manī un pasmaidīja. Diez vai mums izdosies paturēt noslēpumā, kas notika vakardien, Robert! Makmurtrijs tikai pirms divām dienām bija mūsu mājā. Viņa pēkšņā nāve un briesmīgā slepkavības maniere noteikti ir kalpotāju šīsdienas mīļākais sarunu temats. Vienam gan es piekrītu nav nekādas vajadzības teikt Konstancei par Sokrātā kluba vakariņām, manu muļķīgo spēli un tās traģiskajām sekām…

-  Vai mums tomēr nevajadzētu tavu sievu brīdināt, ka viņas dzīvība var būt apdraudēta?

-   Kādēļ gan? Pēc manas pieredzes dalītas raizes ir divkāršas raizes. Esmu pārliecināts, ka līdz piektdienai viņa ir drošībā.

l ita ielā mūs pie durvīm sagaidīja sulainis Arturs. Man ļoti žēl par Makmurtrija kungu, ser. Nelāgs gadījums.

-   Nudien, Artur, ļoti nelāgs. Vai Vailda kundze ir iekšā?

-   Kundze ir augšstāvā, ser. Pusdienas tiks pasniegtas pēc piecpadsmit minūtēm.

Mēs gājām iekšā. Oskars uzkāpa augšā, lai izdarītu “šo to penija vērtu” un pēc tam atrastu sievu. Es iegāju pirmā stāva viesistabā. Šī bija mana iecienītākā telpa visā Tita ielas mājā. Tālaika standartiem tā bija neparasti plaša un teju neapmēbelēta. Pie baltajām sienām bija piekārtas Džeimsa Vistlera un Mortimera Menpesa gravīras. Arī unikālie griesti bija Vistlera darbs uz tiem bija attēlota nojume no pāva spalvām. Es piegāju pie klavierēm istabas sūtrī, lai palūkotos uz Vaildu mazo, bet tukšo dārzu. Stāvot pie loga, mani pārņēma savāda izjūta… man šķita, ka mani vēro kāds neredzams spēks, es sajutu šo neredzamo klātbūtni.

Pagriezos un palūkojos apkārt. Istabā neviena nebija. Es atkal pievērsos skatam pa logu un atkal sajutu nenosakāmo “klātbūtni”. Palūkojos uz grīdu. Ar skatienu sekoju balti nokrāsotajai grīdas līstei, kas veda līdz velūra aizkariem. Zem aizkariem es pamanīju pāri ādas zābaku.

Neko nedomādams, es parāvu malā aizkarus un sagrābu cilvēku, kas aiz tiem slēpās. Saķēris aiz rīkles, es nogāzu viņu uz ceļiem. Tikai tad es pamanīju, kas tas tāds ir. Es uzbrēcu: Ko tu, pie velna, te dari?

Edvards Herons-Elens lēni cēlās kājās, slaukot putekļus no biksēm un kārtojot kaklasaiti. Mierīgāk, veco zēn, viņš burkšķēja, šī nav tava māja…

Es lūkojos uz Edvardu un jutu, ka dusmas manī uzmutuļo ar jaunu spēku. Viņš bija tik pārliecināts par savu taisnību, tik pašapmierināts un mierīgs.

-   Ko tu, ellē, darīji aiz aizkariem? es jautāju.

-   Gaidīju Konstanci, viņš mierīgi attrauca.

Tas lika manām asinīm vārīties. Gaidīji Konstanci? es nikni atkārtoju.

-   Mēs spēlējām paslēpes. Mēs bieži kopā spēlējam dažādas spēles. Tas taču ir dabiski! Tieši to dara māsas un brāļi, vai ne?

-  Tu neesi Vailda kundzes brālis, — es uzšņācu.

-   Kaut nu es būtu, viņš sacīja. Es mīlu viņu kā māsu vienkārši, bez jebkādiem sarežģījumiem.

-   Es tevi nesaprotu, — es noskaldīju.

-   Zinu, Herons-Elens attrauca. Tu arī mīli Konstanci, bet tavai mīlestībai piejaukta vainas izjūta. Tu nemīli viņu kā brālis. Tu mīli viņu kā vīrietis mīl sievieti tu viņu mīli un iekāro, es redzu tavās acīs kaisli, kad tu runā par viņu. Un tas nebūt nav vienkārši, jo tu mīli arī Oskaru, un Konstance ir Oskara uzticamā sieva.

-   Es nesaprotu, kādas blēņas tu man stāsti…

-        Tam nav nekādas nozīmes, Herons-Elens uzpūtīgi sacīja.

-   Man vienkārši ir zinātniska interese par mīlestību un iekāri.

-   Tāpat kā interese par vijoļu gatavošanu, gaiļu cīņām un aizliegto Persijas literatūru, es piebildu, nemaz neslēpjot nicinājumu.

-   Par mīlestību un kaisli no persiešu rakstiem var daudz ko uzzināt, viņš teica, paejot man garām un nostājoties pie spoguļa virs kamīna. Viņš uzmanīgi ielūkojās savā attēlā, ar smalkajām rokām pieglauda matus. Nolaizījis pirkstu, viņš uzmanīgi pielaboja uzacu formu. Par miesaskāri mēs varētu daudz mācīties no citām kultūrām. Tu zini, ka esmu pētījis sodomiju sakarus starp cilvēkiem un dzīvniekiem. Un nekrofiliju. Kur beidzas iekāre un sākas mīlestība tas ir patiešām intriģējošs jautājums.

-   Un vai tu ari Vailda kundzi izglīto par šiem jautājumiem, kad jūs kopīgi spēlējat “spēles”? — es nikni jautāju.

—Nē, — viņš iesmējās. — Protams, ne! Mēs ar Vailda kundzi esam draugi. Patiesi draugi. Tas arī viss. Mana sieva jau vairākus mēnešus ir prom, viņa devusies apciemot māsu un tās mazuli. Oskaram vienmēr ir citas rūpes. Mēs ar Konstanci pavadām daudz laika kopā, jo mums patīk vienam otra sabiedrība. Mēs spēlējamies un jūtamies laimīgi. Anglijā spēlēties ir ļauts tikai bērniem. Žēl.

Pēkšņi atvērās viesistabas durvis. Pa tām ienāca Konstance, kas izskatījās daiļāka nekā jebkad. Beidzot atradu, kur jūs abi slēpjaties! viņa jautri uzsauca. Pusdienas galdā. Iesim, pirms Oskars kļūst nepacietīgs.

Pusdienās, kurās pasniedza zirņu zupu, ceptas jēra gaļas kotletes un melleņu un ābolu pīrāgu, es runāju ļoti maz. Edvards Herons-Elens gandrīz nemaz neapklusa. Oskars dzēra balto burgundieti, Konstance malkoja limonādi, un abi aizgrābti klausījās Edvarda pļāpāšanā, it kā tas būtu viņu pirmdzimtais brīnumbērns. Viņa intereses nenoliedzami bija ļoti plašas un zināšanas par katru tematu patiešām dziļas. Godīgi sakot, es pat nevarēju viņu vainot par pieklājības normu pārkāpšanu. Protams, mēs runājām par Makmurtrija slepkavību, bet Herons-Elens veiksmīgi noslēpa boksera nāves briesmīgākās detaļas un ievirzīja sarunu patīkamākā gultnē par Vaildu bērnu gudrību un skaistumu, par angļu šķirnes ābola izcelsmi, par Mocarta pēdējo sonāti vijolei, par absurdajiem Karaliskās akadēmijas gleznojumiem, par Ērvinga kunga iestudētā “Karaļa Lira” iespējamiem panākumiem, par Oskara lugas triumfu Sentdžeimsa teātrī.

Pēc pusdienām Konstance uzaicināja Heronu-Elenu pievienoties viņai un bērniem pastaigā pa Haidparku. Man par brīnumu, Oskars (kurš uzskatīja pastaigu pa Pikadili par līdzvērtīgu divu jūdžu augstākās grūtības pakāpes pārgājienam) ierosināja, ka mēs viņiem varētu pievienoties.

-   Oskar! izsaucās Konstance, kas bija tikpat pārsteigta kā es. Kas tev noticis?

-Vai tad es pats neesmu rakstījis, ka veselība ir laimīgas dzīves ķīla? Oskars atteica, pieceļoties kājās un dziļi ieelpojot, uzlicis plaukstas uz diafragmas. Man šķiet, ka kārtīga pastaiga pēc pusdienām būtu ļoti uzmundrinoša. Viņš strauji izelpoja un, sajutis uzmācamies nogurumu, meklēja kabatā cigarešu etviju. — Tev taisnība, mīļā, — doties uz parku būtu pārmērība. Varbūt mēs varētu aizstaigāt līdz Bromptonas kapsētai?

-  Tu ierosini vest bērnus uz kapsētu, Oskar? Konstance jautāja, saraucot pieri. — Tev nudien kaut kas lēcies!

-   Ne jau uz kapsētu, Oskars aši iebilda. Uz mazdārziņiem kapsētas dienvidu malā.

-     Vai tev tur pieder zemes gabals? ieinteresēts jautāja Herons-Elens. Es to labprāt apskatītu!

Mēs ar Oskaru unisonā iesmējāmies.

-   Kas te tik smieklīgs, kungi? — Konstance nosodoši jautāja.

Oskars joprojām sprauslāja. Edvards vēloties redzēt manu

zemes gabalu… jā, tieši tas viņu noteikti vilina!

-   Protams, Herons-Elens nopietni noskaldīja. Mani ārkārtīgi interesē urbānās dārzkopības kultūra.

Mums bija vajadzīga ne vairāk kā pusstunda, lai nonāktu pie zemes gabaliem Bromptonas kapsētas dienvidos. Oskars un Herons-Elens soļoja pa priekšu, Oskars lepni stūma savu vecāko dēlu Kirilu ratos, bet Herons-Elens nesa uz pleciem savu krustdēlu Vivjenu. Mēs ar Konstanci sekojām, sadevušies rokās. Tā bija brīnišķīga pastaiga. Heronam-Elenam tomēr bija taisnība kad Konstance ciešāk satvēra manu roku, šķērsojot krustojumu, manām siltajām jūtām tiešām piejaucās vainas apziņa.

Zemes gabali, pie kuriem mēs nonācām, nebija nekādi skaistie tie bija desmit mazi zemes pleķīši, ne lielāki par piecpadsmit kvadrātmetriem, nekopti un aizauguši. Neizska

tās, ka kāds šo vietu ļoti mīlētu, skumji teica Herons-Elens, noceļot savu krustdēlu zemē. Abi Vaildu zēni priecīgi skraidīja pa nekoptajiem dārziem, lecot pār puķu dobēm, ostot puķes un izraujot no zemes pa dārzenim. Zēni netālu no dzelzs sētas, kas norobežoja dārzus no kapsētas, atklāja nesen uzraktu zemes pauguru un sāka to bakstīt ar kokiem. Vai tā ir smilšu pils, tēt? sauca Kirils.

-   Nē, atteica Oskars. Manuprāt, tas ir papagaiļa kaps.

Konstance viņa teikto nebija dzirdējusi, viņa runāja ar

Heronu-Elenu. Te izskatās skumji, vai ne? viņa jautāja.

-  Nav nekā skumjāka par nemīlētu dārzu, nomurmināja Herons-Elens.

Vivjens pieskrēja pie mātes, nesot pilnas saujas nezāļu. Es tās saplūcu tev, māmiņ, viņš sacīja, paklanoties un pasniedzot mātei zaļumu pušķi.

-   Paldies, mīļais, Konstance sacīja, dziļi aizkustināta, un noliecās, lai noskūpstītu zēnu. Iespējams, tēvocis Edvards mums pastāstīs, ko tu esi man saplūcis.

Konstance pasniedza zaļumus Edvardam, kas tos centīgi nopētīja.

-  Te ir gan zāles, gan nezāles, — viņš sacīja. — Laba izvēle, krustdēl! — Viņš notupās blakus zēnam un kā labs skolotājs ņēma zaļumus pa vienam un stāstīja: Šis ir savvaļas burkāns. Šī, tici vai ne, ir pastinaka lapa. Pastinakus var ēst, bet tā lapas gan ne. Savukārt šo lapu var ēst, tā ir pat ļoti garšīga. Viņš nokoda gabaliņu no nākamā auga. To sauc par pētersīli.

-   īstajā vārdā parpetroselinum, piebilda Oskars, pienākot pie mums kopā ar Kirilu. Mēs, Vaildi, lepojamies ar klasisko izglītību. Mani bērni ir pratuši latīņu valodu ab ovo\

Herons-Elens pieglaimīgi iesmējās. — Labi, — viņš teica.

-   Šis tādā gadījumā ir conium maculatum. Skaista puķe, bet ēst to nedrīkst. Viņš izvilka no pušķa garu, zaļu stiebru un

1 No dzimšanas.

nometa zemē. Bet šī, lai gan nav tik skaista, ir patiešām garšīga. Viņš pastiepa nākamo lapu Vivjenam pie deguna un paberzēja. — Vai vari saost? Ļoti labi. Tas ir foeniculum vulgare.

-     Fenhelis? es pārjautāju.

-Tieši tā, Herons-Elens atteica, pieceļoties kājās. Arī persiešiem šis augs patika, viņi to sauca par “raazijaan .

Atpakaļceļā Konstance soļoja mums pa priekšu, stumjot Kirila ratus, viņai blakus gāja Herons-Elens, kas atkal bija uzcēlis Vivjenu plecos. Katru reizi, kad mēs šķērsojām ceļu, es sajutu greizsirdības uzplūdus, kad jaunais advokāts pieturēja Konstances slaido roku, lai gādātu, ka viņa ir drošībā.

Mēs ar Oskaru gājām aizmugurē, smēķējot un lielākoties klusējot. Kad iegriezāmies Tita ielā, Oskars apstājās.

-    No šodienas līdz piektdienai ir daudz, ko darīt, Robert. Mēs zinām, kas nogalināja papagaili, vai ne?

-    Vai tiešām? es pārjautāju.

Viņš pasmaidīja. — Man šķiet, ka jā… bet kas nogalināja Deividu Makmurtriju? Tas ir īstais jautājums. Un kāpēc? Asmeņi, kas sagrieza nabaga vīra locītavas… vai varbūt tie bija pieši?

I

Vakarā Edvards Herons-EIens devās prom. Ģimene sapul-

cejās pieTita ielas nama durvīm, lai viesi pavadītu. Oskars sirsnīgi apskāva draugu, zēni apķērās Vivjena krusttēvam ap kājām, lai neļautu viņam iet prom, bet es ievēroju tikai to, ka Konstance maigi noglāstīja Edvardam vaigu, pirms viņu uz atvadām draudzīgi noskūpstīja.

-     Man arī jāiet, es sacīju, kad Konstance bija uzvedusi bērnus augšā, lai liktu abus vannā un nolasītu vakara pasaciņu.

-    Varbūt pirms tam iedzersim glāzi šampanieša? Oskars ierosināja. Viņš pagāja uz virtuves pusi un uzsauca: Artur! Tad mēs devāmies uz Oskara sarkani dzeltenos toņos ieturēto pirmā stāva darbistabu. Darbistabas grīda bija klāta ar papīru un grāmatu kaudzēm. Oskars, kurš izskatījās kā pāraugusi varde, kas lēkā starp ūdensrožu lapām, kaut kā nokļuva līdz savam slavenajam rakstāmgaldam, pie kura Tomass Kārlails reiz sarakstīja savu “Franču revolūcijas vēsturi”. Paskaties! mans draugs teica.

-    Kas tas ir?

Oskars turēja rokā mazu pusmēness formas priekšmetu, kurš izskatījās pēc nogriezta naga, kas pārklāts ar sudrabainu krāsu. — Tas ir Meksikas gaiļu cīņu piesis — vismaz tā man apliecināja Herons-Elens. Acīmredzot mūsu draugs ļoti lepojas ar šo kolekcijas priekšmetu. Šorīt viņš man to atnesa parādīt.

Edvardam likās, ka mani tas varētu interesēt. Oskars pasniedza man mazo asmenīti. Uzmanies! viņš brīdināja. Tas ir ass kā žilete!

Es uzmanīgi izpētīju spīdīgo piesi tas bija tā nopulēts, ka mirdzēja, — un atdevu Oskaram, kas savukārt nolika asmeni atpakaļ uz galda. Tik daudz jautājumu, Robert, viņš murmināja, tik daudz jautājumu un tik maz laika.

—      Ja mēs tiešām esam uzsākuši sacīkstes ar laiku, — es sacīju, pieklusinot balsi, ja tu patiesi domā, ka tavai dzīvībai piektdien draudēs briesmas, vai tiešām tev rīt jābrauc uz Oksfordu?

—      Jābrauc, mans slavenais draugs atteica, paceļot no kaudzes augšējo grāmatu un šķietami nevērīgi šķirstot to. Tas nav tikai Bozija dēļ.

—Kas nogalināja papagaili, Oskar? — es jautāju. Oskars neatbildēja, tikai turpināja lasīt. Kas nogalināja papagaili? es uzšņācu.

>

Oskars pacēla skatienu. Tu izklausies pēc Čārlza Brukfīlda, Robert!

—Ja tu to zini, Oskar, tev man jāizstāsta!

Viņš iesmējās. Un tagad tu izklausies pēc Bozija! Uzraksti pats savu slēdzienu, Robert, — pārbaudi pierādījumus, liec lietā savas dedukcijas spējas un nonāc pie secinājumiem…

—Njā… — es novilku, pasmaidot un sakrustojot rokas uz krūtīm. Tu pats to vēl droši nezini, vai ne?

Oskars aizcirta grāmatu. Tev taisnība, Robert! Es domāju, ka zinu, bet neesmu drošs. Nepavisam neesmu drošs. Kā jau Sokrāts mācīja, mēs zinām tikai to, ka neko nezinām. Man joprojām trūkst vairāku nozīmīgu fragmentu, lai mīkla būtu atrisināta. Jāatmin vēl daudzi noslēpumi…

Tobrīd ienāca sulainis Arturs ar Perrier Jouēt. Viņš nolika paplāti ar šampanieti uz galdiņa pie durvīm un paklanījās saimniekam. Arī Oskars viņam paklanījās.

-   Ielej šampanieti, Robert! Mums jāizdzer šī pudele un jāiztukšo galvas no domām. Vai tev pie rokas ir zīmulis un klade?

Kamēr mēs dzērām šampanieti tas bija dzirkstošs un patīkami vēss, “tik dzidrs un zeltains kā maija mēnesstars”, tā teica Oskars -, es pierakstīju drauga dotās instrukcijas. Kamēr Oskars dosies uz Oksfordu, man bija jāpaliek Londonā un jāpaveic vairāki darbi. Pirmām kārtām jādodas uz Kedogena viesnīcu pie Birda un jārezervē telpas piektdienas vakariņām. Oskars norīkoja, lai tiktu ielūgti visi tie, kas bija ieradušies uz Sokrātā kluba vakariņām 1. maijā tās būs “piemiņas vakariņas”, kas notiks piektdienā, trīspadsmitajā datumā. Pasaki Birdam, ka vakariņās būs četrpadsmit cilvēku tāpat kā iepriekš un ka es vēlos, lai tiktu pasniegti tie paši ēdieni un dzērieni.

-   Un kā ar sēdvietu izkārtojumu? — es jautāju.

-Tas mainīsies, Oskars padomājis atteica, bet pasaki Birdam, ka par to parūpēšos es. Lūdzu, apciemo Gilmūra kungu Skotlendjardā un pavaicā, vai viņš varēs piektdien mums pievienoties. Lai viņš ierodas kopā ar kādu no policistiem.

-   Tu gribi, lai vakariņās piedalās policisti?

-         Jā, Oskars atteica, sapņaini lūkojoties šampanieša glāzē.

-   Galu galā mums taču jāaizpilda tukšās Deivida Makmurtrija un Bredforda Pīrsa vietas pie galda.

Viņš atkal veiksmīgi izlavierēja starp grāmatu kalniem un nostājās pie loga, lai palūkotos uz Tita ielu. Un, kad runāsi ar Gilmūru, mēģini noskaidrot, kā viņam veicas, atmaskojot slavenos noziedzniekus, kas, viņaprāt, iesaistīti Makmurtrija slepkavībā. Noteikti pavaicā, vai viņam zināmi jaunumi no Istbornas no policijas vai krasta apsardzes.

Es iztukšoju savu glāzi un noliku to uz paplātes. Laikam būs aizņemta diena, es noteicu, ieliekot kladi un zīmuli kabatā.

-   Es ari tā ceru, Oskars atteica, pagriežoties pret mani un pasmaidot. Tomēr, ja tev vēl atliek laiks, tu varētu parunāt ar dažiem mūsu lieciniekiem, kurus neesam nopratinājuši. Piemēram, tu varētu piezvanīt jaunajam Villijam Hornungam. Un mēs esam aizmirsuši izprašņāt Volteru Sikertu.

-   Vai tiešām šiem abiem būs kādi tumši noslēpumi, Oskar?

-   Viņiem būs savi noslēpumi, Robert, to nu es zinu droši. Vai šie noslēpumi būs saistīti ar mūsu risināmo lietu — tas ir cits jautājums. Oskars atkal palūkojās pa logu. Re, tavi divriči jau piebraukuši!

-   Es nepasūtīju divričus! es iebildu.

-   Zinu. Es pasūtīju. Esmu ļoti viesmīlīgs.

-   Kad tu paspēji pasūtīt karieti, Oskar? es aizdomīgi jautāju.

-Tikko, viņš atteica.

-Tikko? es apmulsis atkārtoju.

-  Jā, viņš apstiprināja.

Es palūkojos draugā. Šampanietis bija iekrāsojis viņa vaigus sārtus. Oskars izskatījās līksms.

-   Kad Arturs ienesa šampanieti, Oskars paskaidroja, es devu viņam signālu. Mums ir tāda vienošanās. Es salieku rokas kopā, it kā teiktu: “Salam aleikum.” Ja es salieku kopā četru pirkstu galus, tad ir skaidrs, ka man vajadzīga kariete. Ja divus, tad pietiks ar divričiem. Viņš paklanījās un nodemonstrēja, kā tas tiek darīts. Es zināju, ka tu vēlēsies doties mājās, kad būsi izdzēris ar mani glāzi šampanieša. Domāju, ka tev patiks aizbraukt divričos. Tā, lūk.

-  Tu esi neparasts cilvēks, Oskar!

-   Man arī tā patiktu domāt, viņš jautri sacīja. Un tu esi labs draugs, Robert, lai gan ne pārāk vērīgs. Oskars izņēma no kabatas zaļo čūskādas maku (tas bija viņa iecienītākais), izvilka no tā trīs mārciņas un pasniedza man. Taviem rītdienas izdevumiem, mans draugs! Neiebilsti! Es zinu, ka tev

šobrīd nav naudas, bet man tās ir daudz. Ja es to neiztērēšu, kādu dienu man to var vienkārši nozagt.

-   Paldies, — es sacīju. Savus izdevumus pierakstīšu…

-   Dieva dēļ, nevajag! Oskars izsaucās. Likās, ka šī doma viņu biedē. Draugs aplika man roku ap pleciem, un mēs devāmies uz durvīm. Tu neesi baņķieris, Robert! Tu neesi ari grāmatvedis. Tu esi dzejnieks, izcilā Viljama Vērdsverta pēctecis! Tev nu gan būtu jāzina naudas īstā cena! Naudu cilvēkam var atņemt, bet īstās bagātības nekad. Tavā dvēselē ir bagātības, kuras padara tevi par miljonāru.

Es ielūkojos drauga piesarkušajā sejā un pasmaidīju. Vai tikai es to jau neesmu kaut kur dzirdējis…

-   Varbūt mēs pārāk daudz esam izdzēruši, mans draugs rotaļīgi attrauca un noskūpstīja mani uz pieres. Ardievu, Robert! — Viņš palika stāvam durvīs un man pamāja. — Ja es rītvakar atgriezīšos laikus, mēs iedzersim vienu mēriņu pirms gulētiešanas Albemarlē. Pieņemsim, desmitos vai, vēlākais, vienpadsmitos. Līdz tam bonne chance, mon bravex \ Kad es jau biju iekāpis divričos, viņš uzsauca: Es tomēr nedomāju, ka Herons-Elens būs galvenais aizdomās turamais. Kā tev šķiet?

Es nezināju, ko domāt. Nesapratu, ar ko lai sāk. No Oskara iznāca labs detektīvs, jo viņš bija ne vien dzejnieks, bet arī klasisko zinātņu students. Viņš rakstīja krāšņi, papildinot tekstus ar raibām frāzēm, savukārt domāja konstruktīvi un precīzi. Oskars nebija tikai smalku frāžu vērpējs viņam bija dziļas zināšanas gramatikas jautājumos. Manam draugam piemita dzejnieka iztēle, gleznotāja skatījums, aktiera smalkā dzirde un zinātnieka spēja pamanīt sīkumus un tos izanalizēt. Nākamajā rītā tā bija trešdiena, 1892. gada 11. maijs, es priecājos, ka esmu pierakstījis Oskara rīkojumus un varēšu tos izpildīt.

1 Labu veiksmi, mans drosmīgais.

Es darīju, kā viņš bija teicis. Izsaucu divričus un aizbraucu uz Sloana ielu, Kcdogena viesnīcu. Satiku Birdu un palūdzu noorganizēt Sokrātā kluba vakariņas piektdienas vakarā. Viņš apsolīja, ka viss tiks sarīkots, kā nākas. Es piezvanīju Arturam Konanam Doilam un noskaidroju, kur varu satikt viņa jauno draugu Villiju Hornungu. No Sloana ielas es devos uz Flīta ielu, kur atradu Hornungu vienā kreklā un pince-nez sēžam vistumšākajā pagraba kabineta stūrī “slavenajā izdevniecībā”, par kuru es nekad nebiju dzirdējis.

Izrādījās, ka Hornungs pavisam nesen ticis pie redaktora vietnieka amata žurnālā “Dāma. Ilustrētais nedēļas žurnāls sievietēm”. Nabaga puisis bija apsēdināts uz augsta ķebļa ar tintes pildspalvu rokā; viņš vienlaikus izskatījās nogarlaikojies un nāvīgi iztraucēts. Es tagad nevaru runāt, Villijs teica, noliekot malā spalvaskātu un izlaižot pirkstus caur biezajiem, gaišajiem matiem. Man līdz pusdienlaikam jāpabeidz raksts par košļājamo gumiju. Iedomājies tikai! Par košļājamo gumiju! Viņi apgalvo, ka Amerikā tai jau ir lieli panākumi un ka līdz Ziemassvētkiem katra dāma košļās Vriglija kunga radītās neparastās konfektes. Es gan tam neticu, bet redaktors uzstāj, ka šādam rakstam jātop. Viņš ir īsts briesmonis! Kaut nu es būtu pieņēmis darbu “Neaizmirstulītē”! Tas ir vēl viens sieviešu nedēļas žurnāls, bet tur ir vairāk bilžu un mazāk teksta. Man tur būtu jāsadomā paraksti fotogrāfijām. Arturs ieteica, lai ņemu šo darbu, un es viņam paklausīju. Bet man te nepatīk! Man te nepavisam nepatīk!

Es kādu minūti pastāvēju ar nelaimīgo jaunekli viņa darba kaktā un mierinājumam pastāstīju, ka arī Oskars savā laikā strādājis par sieviešu žurnāla redaktoru; vienlaikus apbēru Villiju ar jautājumiem par 1. maija vakaru un mēģināju ieskatīties viņa noslēpumos. Zēns atzina, ka no Sokrātā kluba vakariņām viņam palicis prātā pavisam maz. Šis notikums bija viņu “pamatīgi satraucis”. Villijs atcerējās, ka Bredfords Pīrss, kas

vakariņu laikā sēdējis viņam pretī, dzēris diezgan daudz un ka Arturs Konans Doils ar Čārlzu Brukfīldu “nedaudz saķērušies”.

-   Vai vari pateikt, par ko viņi strīdējās? es jautāju.

-   Arturs teica, ka Oskars ir palaidis vējā lielu talantu, ja vien Oskars būtu gribējis, viņš būtu varējis kļūt par izcilu privātdetektīvu, tikpat slavenu un ietekmīgu kā Serloks Holmss. Brukfīlds saviebās un atteica: “Oskars Vailds detektīvs? Tā ir absurda doma. Oskars Vailds ir absurda persona. Viņš ir īsts šarlatāns.”

-   Viņš tā teica vakariņu laikā?

>                                               >

-   Pēc vakariņām, kad mēs gatavojāmies iet prom. Man šķiet, viņš bija piedzēries.

-   Vai Konans Doils ar viņu strīdējās?

-   Arturs bija pavisam mierīgs un izturējās ar cieņu. Viņš teica: “Brukfīlda kungs, vēstures gaitā pierādīsies, ka to, ko jūs šodien saucat par šarlatānismu, nākotne atzīs par novatorismu. No astrologiem cēlušies astronomi, no alķīmiķiem ķīmiķi, no hipnotizētājiem psihologi. Vakardienas āksts būs nākotnes profesors. Vailda kungs nenoliedzami pieder nākamajam gadsimtam. Viņš ir apsteidzis laiku.”

-   Un ko atbildēja Brukfīlds?

-   “Skaista runa, bet tā neliks man mainīt savus uzskatus par Oskaru Vaildu.”

To pateicis, Hornungs palūkojās pār plecu, it kā baidītos, ka mums tūlīt uzklups zvērīgais redaktors. Atvaino, Robert, Villijs teica, man jāturpina raksts par košļājamo gumiju.

-Vēl tikai viens jautājums, es teicu. Mēs ar Oskaru runājām par noslēpumiem. Mans draugs uzskata, ka katram ir savs noslēpums. Kāds ir tavējais?

Hornungs iesmējās un nogludināja Ūsiņas. Oskars jau zina. Tas ir mans vārds…

-   Vārds?

-   Es saucu sevi par Viljamu draugi mani uzrunā par Villiju bet tas nav mans īstais vārds.

-   Un tas ir tavs lielākais noslēpums?

-Jā, viņš teica, izlaižot pirkstus caur matiem.

-   Un kāds tad ir tavs īstais vārds?

-   Ernests1 , viņš atteica. Mani sauc Ernests. Oskaram tas šķita ļoti uzjautrinoši.

Es atvadījos no Hornunga un izgāju uz ielas. Saulainais laiks mani pamudināja kājām aiziet no Flīta ielas līdz Strendai, tad lejup pa Savojas kalnu uz krastmalu, garām Džordža Dobnija un Volta Sikerta iemīļotajam mūzikas klubam un Čeringtonkrosas stacijai līdz pat Skotlendjardam. Inspektors Gilmūrs nebija te sastopams, un dežurējošais seržants zināja teikt, ka viņš, visticamāk, atgriezīsies tikai tumsā. Viņš bija devies izmeklēšanas uzdevumā īstendā ķēra kādu no bēdīgi slavenajiem blēžiem —, turklāt uzdevumā bija paņēmis līdzi arī savu vietnieku un vietnieka vietnieku. Saskaņā ar jaunā seržanta teikto “atrisinājums Makmurtrija slepkavībai ir rokas stiepiena attālumā, viss noskaidrosies kuru katru brīdi visticamāk, šīs nedēļas laikā”. Atstāju Gilmūram zīmīti Oskara vārdā ielūdzu viņu uz vakariņām Kedogena viesnīcā pusseptiņos piektdienas vakarā un aicināju inspektoru ierasties kopā ar kādu no kolēģiem.

No Skotlendjarda es devos uz Vestminsteras tiltu, kur iekāpu nākamajā karietē, lai brauktu uz Kingsroudu, Čelsi Mākslas klubu. Es atradu Voltu Sikertu plašā ēdamzālē ēkas sētas pusē, sēžot pie galda un ēdot šķiņķi ar marinētiem sīpoliem un dzerot Alžīrijas vīnu. Viņš tieši tobrīd lasīja vēstuli. Kad ierados, Volts pacēla pret mani asaru pilnās jūraszaļās acis.

1 Vārdu spēle. Angliski vārds earnest nozīmē “nopietns”. Vēlāk O. Vailds sarakstīja lugu “Cik svarīgi būt nopietnam” jeb The Importance of Being Earnest.

-   Paņem glāzi, viņš teica, pastumjot man tuvāk vīna pudeli.

-   Es lasu kāda Parīzes drauga vēstuli. Viņš personiski pazina van Gogu holandiešu mākslinieku, kas izdarīja pašnāvību.

Es ielēju glāzē vīnu.

-  Van Goga gleznas ir tik dzīves pārpilnas, tik saulainas un krāsainas, bet nabaga gleznotājs šajā pasaulē jutās tik slikti, ka izlēma pats doties nāvē. Viņš pavicināja vēstuli gaisā.

-   Vai zini, kādi bija van Goga pēdējie vārdi? “La tristessedurera toujours. ”

-   Skumjas būs mūžīgas, es pārtulkoju.

-   Nē, Sikerts atteica, paceļot vīna glāzi pie lūpām. “Skumjas nekad neaizies.” Tā ir liela atšķirība… Volts uzdūra uz dakšiņas sīpolu. Kā tev šķiet, vai BrcdFords Pīrss jutās tāpat?

-   Vai esi uzzinājis par viņu ko jaunu?

-   Nē. Un Oskars?

-   Arī ne.

Sikerts izšņauca degunu lielā, zilā kabatlakatā un pamāja uz mazu, zilu aploksni, kas atplēsta gulēja uz grīdas zem galda.

-   Oskars man atsūtīja telegrammu. Teica, ka tu varbūt iegriezīšoties. Oskars ir krietns vīrs — tiesa, nedaudz smieklīgs, bet līdz sirds dziļumiem krietns.

Es pasmaidīju. Bija dīvaini dzirdēt, kā Volts Sikerts ar uzrullētajām ūsām, aplicis milzīgu tauriņu un uzvilcis dzeltenas getras, sauc Oskaru par smieklīgu.

Sikerts turpināja: — Esmu pazinis Oskaru kopš bērnu dienām. Brīvdienas mēs bieži pavadījām kopā. Kad nomira mans tēvs, Oskars mierināja manu māti. Māte juka prātā no bēdām, līdz ieradās Oskars un parunāja ar viņu. Viņš runāja par manu tēvu ar lielu mīlestību un nelielu humora devu. Viņš atkal iemācīja manai mātei smieties. — Sikerts notrauca asaras un pavicināja gaisā tukšo vīna pudeli, cerot piesaistīt viesmīļa uzmanību. Protams, ne visiem viņš patīk; daži domā, ka Oskars ir ārkārtīgi garlaicīgs tips. Vai tas nebiji tu, kas stāstīja,

ka Viktors Igo gandrīz aizmidzis vienā no Oskara jautrākajām komēdijām?

Es iesmējos. Tā nudien bija. Tobrīd pienāca viesmīlis ar pilnu vīna pudeli. Protams, tolaik Igo kungs bija jau krietnā vecumā… — es piebildu.

Sikerts salēja vīnu. — Iedzersim par Oskaru! — viņš teica.

— Viņš ir izcils vīrs, turklāt ļoti jauks cilvēks. Un labs draugs. Tu redzēsi, ka Oskars atrisinās šo noslēpumaino slepkavību lietu! Kas nogalināja papagaili? Kas nogrūda Bredfordu Plrsu no zemesraga? Kas pārgrieza boksera vēnas? Man nav ne jausmas, bet Oskars to noteikti noskaidros tici man! Viņam šajā jomā ir ķēriens.

Es paņēmu vienu marinēto sīpolu no Sikerta šķīvja. To mēģina atrisināt ari Gilmūrs no Skotlendjarda, es ieminējos.

Sikerts tik dramatiski nolika glāzi uz galda, ka aplēja galdautu. —Aizmirsti par Gilmūru! — mākslinieks izsaucās. — Oskars to paveiks viens pats. Viņam nav vajadzīga palīdzība. Vistlers man iemācīja kādu lietu divi mākslinieki var stāvēt blakus un gleznot vienu un to pašu objektu, bet viena glezna būs izcila, savukārt otra ne. Vistlers teica, ka veiksme sēž tikai uz viena mākslinieka paletes. Oskars visu paveiks viens, tici man! Volters iesmējās un ielēja sev vēl vīnu. Par laimi, es nemaz nepiedāvāju Oskaram savu palīdzību. Mazliet žēl, ka man nav nekādu nozīmīgu atmiņu vai noderīgu aperзus1 par to liktenīgo vakaru. Tagad es iedzeršu un atgriezīšos studijā. Ko tu darīsi pēcpusdienā, Robert? Man šodien paredzēts gleznot jaunu modeli. Es visu pēcpusdienu pavadīšu, gleznojot nevainojamu ādu, slaidas potītes, lokanas kājas, tievu vidukli un mazas, stingras krūtis… vai tu jebkad esi gleznojis jaunavu, Robert?

-   Nē, es atteicu. Es taču neesmu gleznotājs.

-   Un vai tu esi kādreiz pārgulējis ar jaunavu? viņš jautāja, pavicinot gaisā glāzi. Tas ir tas pats.

1 Domu.

Vienpadsmitos vakarā ar sāpošu galvu un aizkaitinājumu

f uz Alžīrijas vīnu es ierados Albemarles klubā, kas atradās Albemarles ielā 36, Pikadili. Man par pārsteigumu, Oskars jau bija priekšā. Viņš stāvēja, uzlicis labo elkoni uz kamīna malas, rokā turot brendija glāzi. Viņš nebija viens. Lielajos ādas klubkrēslos abpus kamīnam sēdēja brāļi Duglasi. Bozijs, kas izskatījās tērpies tenisa drēbēs, bija atlaidies krēslā, galvu piešķiebis un acis aizvēris. Lords Dramlanrigs savukārt bija tērpies smokingā, viņš sēdēja uz pašas krēsla malas, viņa vaigi bija piesarkuši un acis spožas. Frānsiss nenolaida skatienu no Oskara.

-Tu tomēr par mums atcerējies! Oskars izsaucās, kad ienācu pa durvīm. Mēs jau tā cerējām. — Es sajutu, ka Oskars šovakar ir noskanots uz ķircināšanos.

> j

-   Kā jums veicās Oksfordā? es jautāju, ielejot sev brendiju ar sodas ūdeni. — Vai ir kādi jaunumi?

—Oksforda, — sacīja Oskars, kas izskatījās pārsteidzoši labi, ņemot vērā vēlo vakara stundu un nogurdinošo dienu, sniedza visu, ko vien mēs varējām vēlēties. Ar lepnumu varu paziņot, ka mūsu eseja saņēma augstāko novērtējumu. Mēs tajā piesaucām Sokrātu, Spinozu, Svēto Saimonu un Sapfo, un Bozija pasniedzējs bija sajūsmā. Sirmais profesors nemaz nenojauta, ka esam izvēlējušies visas šīs slavenās personas tikai

tāpēc, ka to vārdi sākas ar vienu burtu. Viņš klausījās eseju ar tīru baudu, vienlaikus košļājot sava kabatlakata stūri, un pēcāk piedāvāja mums pa glāzei šerija.

-Tu nolasīji profesoram Bozija eseju?

—Es to uzrakstīju un arī nolasīju, bet Bozijam tika atzīme. Pārsteidzoši, ko tikai šajā dzīvē nevar dabūt gatavu, ja mazliet papūlas! Esmu pārliecināts, ka Sikerts tev nocitēja Vistlera spārnoto frāzi: “Mākslā pats svarīgākais ir būt drosmīgam.” Izrādās, ka arī dzīvē tas ir pats svarīgākais.

Lords Dramlanrigs joprojām nenolaida skatienu no Oskara. Lordam bija divdesmit pieci, un viņš nebija tik skaists kā jaunākais brālis. Frānsisam piemita tas skaistums, par kuru Oskars mēdza teikt: “Labs izskats, kas kalpo panākumiem, bet neiedvesmo.” Jaunais aristokrāts savā krēslā sagrozījās. Ja tas būtu viss, Oskar, — viņš stīvi teica, — es tagad labprāt dotos prom. Man vēl jāapciemo lords Rosberijs. Viņš mani gaida. Paldies par vakaru!

Frānsiss piecēlās kājās un pastiepa Oskaram roku. Oskars to satvēra un pagriezās pret mani. — Frānsiss mums pievienojās pēc vakariņām, — viņš paskaidroja. — Man viņam bija daži jautājumi, un mūsu draugs uz tiem visiem atbildēja, tādējādi man ļoti palīdzot. Man jāsaka, ka lords Dramlanrigs izturēja manu pratināšanu, ne mirkli nezaudējot labās manieres. Oskars beidzot palaida vaļā jaunā vīrieša roku. Viņš sarkst un kautrējas… tam nav nekāda iemesla. Es jautāju lordam Dramlanrigam tikai to, vai viņš ir saticis nelaiķi Deividu Makmurtriju pirms liktenīgajām 1. maija Sokrātā kluba vakariņām. Viņš atzina, ka patiešām ir tikai vienreiz. Tā bija īsa, slepena tikšanās uz Vestminsteras tilta, ko noorganizēja Makmurtrijs.

Jaunais lords stāvēja kā sastindzis, rokas mierīgi nolaidis gar sāniem, un, vaigiem degot, skatījās tukšajā kamīnā.

Oskars turpināja: Makmurtrijs pastāstīja lordam Dramlanrigam par nepatīkamām baumām pašām pretīgākajām

baumām par to, ka vecāki vīrieši pavedina jaunākus un iesaistās ar viņiem pretdabiskās attiecībās. Kā jau jūs zināt, lords Dramlanrigs ir lorda Rosberija sekretārs, un Makmurtrijs brīdināja lordu Dramlanrigu, ka daži cilvēki to skaitā Kvlnsberijas marķīzs izplata baumas, it kā abi vīrieši būtu mīļākie.

-   Es visu noliedzu, sacīja lords Dramlanrigs, joprojām lūkojoties izdzisušajā kamīnā, es teicu, ka tie ir nekrietni meli.

-   Viņš visu noliedza, Oskars mierīgi atkārtoja, un teica Makmurtrijam, lai tas nejaucas darīšanās, kas uz viņu neattiecas. Viņš pateica, lai Makmurtrijs labāk domā pats par sevi. Tas bija nepārprotami.

-   Vai viņš draudēja Makmurtrijam? — es gribēju zināt.

-  Jā, sacīja Frānsiss Dramlanrigs, pagriežoties pret mani un lūkojoties manī ar tumšām, mežonīgām acīm, es viņam draudēju, bet tikai vārdos! Es viņam draudēju, bet nenogalināju. Lords noliecās un pacēla no grīdas avīzi. Tagad man nudien jāiet, Oskar. Atvaino! Uz redzēšanos, Oskar! Uz redzēšanos, Šerār!

-Jā, es novilku, kad Dramlanrigs bija prom. Tā gan…

-Jā, arī Oskars noteica. Te ir jāpadomā. Turklāt mums ir daudz kas stāstāms, vai ne tā, Robert? Mums abiem ir bijusi notikumiem bagāta diena. Viņš izdzēra brendija glāzi un nolika to uz kamīna malas. Dosimies pie miera! Es šonakt palikšu klubā. Pusdienlaikā iebraukšu pie tevis Govera ielā. Viņš aplika man roku ap pleciem un pavadīja līdz durvīm. Izlavīsimies ārā klusi! Lai Bozijs paliek guļam. Triumfs Oksfordā ir viņu nogurdinājis.

Ari es biju noguris. Un apmulsis. Es nonācu Govera ielā tikai pusnaktī, tomēr gaisma manā istabā nenodzisa līdz pat trijiem rītā. Sākumā es pārlasīju savas šķirtās sievas advokāta vēstuli un mēģināju uzrakstīt viņam piedienīgu atbildi, tādē

jādi novēršot uzmanību no Oskara mistērijas vairāk nekā uz stundu. Pēc tam es izlēmu pierakstīt visus šīsdienas notikumus savā kladē, kamēr tie vēl bija spilgtā atmiņā. Beidzot (un tas mani gandrīz piebeidza) es sāku lasīt kādu amorālu grāmatu, ko Džordžs Dobnijs bija mani pierunājis nopirkt vienā no pēdējiem franču grāmatveikala apmeklējumiem. Kad mani jau bija nokaitinājušas dīvainās izdarības, kādām nodevās izvirtušās mūķenes un novices Konkupiskensas klosterī, es noliku grāmatu malā un aizvēru acis. Es gandrīz nekavējoties aizmigu un nogulēju deviņas stundas. Mani uzmodināja Oskars, kas dauzīja pa parādes durvīm ar spieķi.

Palūkojos pa logu un pamāju draugam. Viņš bija ģērbies nevainojami baložpelēkā pavasara mētelī ar citrondzelteniem cimdiem rokās. (Vailda kungam vairākos Londonas klubos bija skapji ar drēbēm.) Oskars pacēla cepuri un pamāja kučierim, lai nobrauc karieti malā un pagaida. Es apģērbos uzvilku tās pašas drēbes, ko vakar, un metos lejup pa kāpnēm.

-   Man nebija laika noskūties, — es atvainojos, iekāpjot karietē.

-  Tas nekas, Oskars attrauca. Mēs braucam uz krogu. Tavs izskats ir tieši comme ilfautx .

-   Es laikam izskatos pēc putnubiedēkļa, nomurmināju, saprotot, ka man nav bijis laika pat izķemmēt matus. Bet tu, Oskar, izskaties tik… civilised).

Viņš iespurdzās. Cilindrā un labi piegrieztā pavasara mētelī pat grāmatvedis izskatītos civilizēts, viņš attrauca, virpinot pirkstos rozes pumpuru. Man ļoti patīk, kā esmu noformējis pogcaurumu. Šī roze ir nosaukta Žannas d’Arkas vārdā. Rītdien ir trīspadsmitais datums, viņas svētku diena. Šodien tu redzi tikai balto pumpuru, bet rīt tas uzplauks un zieda vidus būs sarkans kā uguns.

1 Kā pieklājas, pienācīgs.

-Jā, es novilku, rīt ir trīspadsmitais maijs. Piektdiena, trīspadsmitais.

-   Kādam tā var būt nelaimīga diena, Oskars teica.

Es pagriezos pret draugu un rūpīgi palūkojos uz šo neparasto, gudro, izglītoto, kulturālo cilvēku. — Tu taču esi māņticīgs, vai ne? es jautāju.

-   Māņticību esmu iezīdis ar mātes pienu, viņš atteica.

Es smējos.

Draugs nopietni palūkojās manī. Godīgi sakot, man patīk māņticība, Robert. Tā iekrāso mūsu domas un iztēli košākos toņos. Māņticība ir pastāvīgā opozīcijā veselajam saprātam. Veselais saprāts savukārt ir romantikas ienaidnieks. Atļausimies mazliet nerealitātes savā dzīvē! Neļausim, lai mūs pilnībā vada saprāts!

Mūsu kariete pagriezās uz dienvidiem un ieripoja Čeringkrosroudā. Kurp mēs braucam? es jautāju.

-   Diemžēl tā nebūs pārāk romantiska vieta. Mums vienā no Velingtona ielas krodziņiem norunāta tikšanās ar Bremu Stokeru un Čārlzu Brukfīldu. Viņi ir mūsu pēdējie liecinieki.

-   Un kā ar mācītāju Dobniju? — es jautāju. — Vai esi arī viņu nopratinājis?

-  Vēl ne. Bet mums šopēcpusdien paredzēts tete-a-tete pēc viņa ierosinājuma. Dobnijam esot man kaut kas jāparāda. Viņš uzskata, ka mani tas ļoti sajūsminās.

-   Vai arī es esmu ielūgts?

-   Nē, Robert. Lai kas tas arī būtu, acīmredzot tas domāts tikai manām acīm.

-   Viņš ir dīvains mācītājs, vai tev tā nešķiet?

-   Nepavisam, Oskars izsaucās. Mana pieredze rāda, ka visi mācītāji ir apsēsti ar miesaskāri un samaitātību. Manuprāt, mācītāji uzskata, ka šajās jomās viņiem ir tādas kā pirmpirkuma tiesības. Parasti vissliktāk ir ar bīskapiem…

Es jau biju gandrīz pilnībā pamodies. Oskara pļāpāšana mani uzmundrināja viņa vārdu spēles, vieglā uztvere un tas, kā viņš pieņēma citu trūkumus, lika man saprast, kāpēc mans draugs bija visu laiku labākā sabiedrība.

Kamēr mūsu kariete ripoja pa Čeringkrosroudu Strenda virzienā, es pēc labākās sirdsapziņas izstāstīju Oskaram savas vakardienas gaitas. Kad biju beidzis, es vēl piebildu: Baidos, ka no maniem pētījumiem nebūs nekāda labuma, Oskar. Neesmu tava līmeņa detektīvs. Es nemaz nelīdzinos Šerlokam Holmsam.

-Aizmirsti Holmsu, Oskars attrauca. Tu izpētīji, kas notiek pilsētā, un izdarīji to lieliski. Paldies tev! — Viņš uzsita man pa celi.

-   Un kā veicās tev? es jautāju.

-   Ceru, ka manam darbam būs augļi, viņš mierīgi atbildēja, lūkojoties pa karietes logu. Kariete stāvēja uz vietas zirgs bija apstājies pie ūdens teknes ielas malā. Oskars pagriezās pret mani. Ko tu domā par jauno Dramlanrigu? viņš jautāja.

Es vilcinājos.

-   Stāsti! viņš iedrošinoši teica.

-  Vai drīkstu sekot Vistlera ieteikumam un izteikties drosmīgi?

Oskars smējās. Vai tu gribi teikt, ka lords Dramlanrigs ir mūsu meklētais slepkava?

-         Tas taču ir iespējams, vai ne? — es aizstāvēju savu viedokli.

-   Duglasi vispār ir dīvaina ģimenīte… garastāvokļa svārstības, ietiepīgi un mazliet traki…

-Tā nudien ir. “Duglass” gēlu valodā nozīme “tumšais ūdens”. “Nometi est omen" tā vienmēr bijusi mana filozofija. Bet no visiem viņu ģimenes locekļiem, ar kuriem esmu ticies, Frānsiss ir pats mierīgākais un lēnprātīgākais.

-   Bet Frānsiss Dramlanrigs par savu upuri izvēlējās paša krusttēvu, lordu Abergordonu, un lords Abergordons ir miris!

Turklāt Frānsiss atzina, ka draudējis Deividam Makmurtrijam, un arī Deivids ir pagalam…

Mūsu kariete atsāka ripot. Oskars aizdedzināja cigareti un pamāja man. — Turpini!

Es turpināju, īsti nejūtoties drošs, vai man to vajadzētu teikt. Frānsiss Dramlanrigs, es sacīju, ir Kvīnsberijas marķīza tiešais mantinieks, vai ne?

-   Ir gan.

-   Bet Frānsiss ir atsvešinājies no tēva, jo tēvam nepatīk kompānija, kurā jaunais lords uzturas. Lordam Kvīnsberijam nepatīk ne lords Rosberijs, ne… — te es aprāvos.

-   …ne Oskars Vailds?

-  Jā. Kvīnsberijas marķīzam nepatīk, ka viņa dēli ir tik labos draugos ar Oskaru Vaildu. Ja Frānsiss Dramlanrigs iznīdētu no pasaules Vaildu ģimeni, tas tuvinātu viņu briesmīgajam Kvīnsberijas marķīzam un dotu labākas izredzes uz mantojumu.

-   Izcils minējums, Robert, turklāt drosmīgs, Oskars sacīja, laipni uzsmaidot.

Es jutos iedrošināts un turpināju: Neskaitot papagaili, upuru sarakstā bija seši vārdi. Kam vēl bija iemesls nogalināt četrus no sešiem minētajiem?

Mūsu kariete apstājās. Oskars nosvieda cigaretes nodeguli un nodzēsa ar kāju. Ak, Robert, viņš izsaucās, atverot durvis, uzmanies no bīstamiem pieņēmumiem!

-   Ko tu ar to gribi sacīt?

-   Nepieņem, ka kādam bija motīvs nogalināt vairāk nekā vienu no klātesošajiem.

Palīdzēju Oskaram izkāpt no karietes. Es tevi nesaprotu, sacīju.

-Varbūt slepkavam bija motīvs nogalināt tikai vienu no upuriem, un viņš nonāvēja visus pārējos, lai slēptu pēdas?

Es stāvēju līdzās Oskaram uz Velingtona ielas un Strenda stūra un lūkojos debesīs, kurās nebija neviena mākonīša. Biju apmulsis.

Oskars samaksāja kučerim un veda mani uz Djūka Velingrona bāru. Alus un sviestmaizes, viņš nelaimīgs murmināja, kad mēs iegājām piesmēķētajā, cilvēku pilnajā telpā. Mēs tūlīt pat pamanījām Bremu Stokeru. Viņš stāvēja pie bāra, lūkojoties uz durvīm un gaidot mūs. No Čārlza Brukfīlda nebija ne miņas.

-   Viņš atvainojas, ka nevarēja ierasties, sacīja Stokers, pasniedzot mums pa kausam tumšā alus.

-  Vai tiešām? Oskars pārjautāja, palūkojoties uz alu ar neticīgu skatienu.

Stokers iesmējās. Viņš bija apveltīts ar kuplu bārdu un tikpat garš kā Oskars vismaz sešas pēdas un divas collas -, turklāt tikpat plecīgs. Oskars izskatījās aptaukojies, bet Stokers bija labā fiziskajā formā viņam bija varenas krūtis un plati pleci, smejoties viss ķermenis drebēja. Nē, Oskar, tev taisnība, — viņš caur smiekliem izteica un pakasīja zodu, ko sedza rudā bārda. Brukfīlds neatvainojās. Viņš vienkārši izlēma mums nepievienoties.

Stokers paņēma savu alus krūzi un devās pie kāda galdiņa tumšā bāra stūrī. Uz galda bija salikti naži un dakšas, šķīvji, vīna glāzes, salvetes. Vienā šķīvī galda vidū bija saliktas gaļas šķēles, otrā krabji, turpat atradās arī divas atkorķētas Alžīrijas vīna pudeles. — Labu apetīti, kungi, — Stokers laipni sacīja.

-   Man nelikās, ka Oskars ir no tiem cilvēkiem, kam garšo sviestmaizes.

-Vienkārši ideāli, pateicīgi nomurmināja Oskars, noliekot cilindru uz krēsla. Liels paldies, Brem, tu esi mans glābējs!

Stokers aizdedzināja divas sveces galda vidū. Viņam bija spoži zilas acis un sārti fermera vaigi. Brems man uzsmaidīja.

-   Mēs ar Oskaru esam pazīstami jau sen. Viņa vecāki bija ļoti laipni pret mani, kad es biju vēl zēns. Sers Viljams Vailds bija mans varonis.

-   Mans tēvs bija rakstnieks, antikvāro lietu pārzinātājs un mediķis, Oskars paskaidroja.

-   Viņš bija dižs cilvēks. Labs un spēcīgs cilvēks, Stokers sacīja, salejot mums vīnu, līdz tā tiesas lieta viņu salauza.

-   Lieta? es pārjautāju. Vai tad sers Vailds bija slepenpolicists?

-   Nē, — Oskars ar smaidu atteica. — Sers Vailds bija profesionāls sieviešu mīlulis. “Lieta” bija nekrietns apmelojums, kas nonāca līdz tiesai. Manu tēvu apsūdzēja par kādas pacientes sazāļošanu ar hloroformu un izvarošanu. Tie bija meli, lai gan bija zināms, ka viņam ar šo sievieti bija kādas attiecības protams, ne jau piespiedu kārtā. Šī lieta viņu sagrāva. Bremam taisnība. Tā vinu vienkārši salauza.

>

-  No tā mēs varam ko mācīties, kungi, noducināja Stokers, plati pasmaidot. Turēsimies pa gabalu no tiesām! Priekā!

Mēs pacēlām glāzes un saskandinājām. Un tagad, Oskars sacīja, ķeroties pie krabjiem, pastāsti mums, kāpēc Brukfīlds nav ieradies.

-  Tu viņam nepatīc, Oskar, pavisam vienkārši! Čārlzs ir kā apsēsts ar tevi, bet nespēj atrasties ar tevi vienā telpā. Varu iedomāties, ka tovakar Sokrātā klubā, kad mēs spēlējām slepkavības spēli, tu biji viņa mērķis. Viņš uz tevi ir neprātīgi greizsirdīgs. Mēs visi esam. Stokers palūkojās manī un piemiedza ar aci.

-   Es esmu apskaudis Oskaru jau kopš jaunības.

-   Kādas muļķības, Brem, — Oskars smaidot attrauca, paņemot vēl vienu porciju krabju. Nieki! viņš palūkojās uz mani. Tieši es esmu neprātīgi greizsirdīgs. Stokers nolaupīja manu iemīļoto ieraudzīja, nozaga un apbūra.

-   Es biju pieredzējušāks par tevi, Oskar, Stokers paskaidroja.

-  Jā, piekrita Oskars, ar labpatiku pasmaržojot vīnu, tas nu gan ir mierinājums. Viņš iedzēra malku vīna un nolika glāzi atpakaļ uz galda, sazvērnieciski pieliecoties man tuvāk.

-   Florija Belkomba Stokera kundze ir ļoti skaista.

-   Zinu, es atteicu. Esmu redzējis viņu liceja pirmizrādēs! Kungi ložās un parterā pieceļas kājās un pagriež galvu, lai labāk viņu aplūkotu.

-   Konstance Loida Vailda kundze ar! ir ļoti skaista, ar neviltotu sajūsmu sacīja Brems Stokers.

-   Ir gan, es piekritu, sazin kādēļ nosarkstot.

-   Roberts ir mazliet iemīlējies manā sievā, nomurmināja Oskars, uzsitot man uz pleca.

-   Nemaz nebrīnos, Brems nāca man palīgā. Domāju, ka tavā sievā ir iemīlējušies daudzi.

-   Un tomēr, Oskars sacīja, atspiežoties pret krēsla atzveltni un aizkūpinot pirmo cigareti kopš brokastu sākuma, kāds vēlas viņu nogalināt.

-   Nevar būt, Stokers iebilda. Tam nu gan es neticu!

-Tomēr tā ir, Oskars klusi teica. Viņš pieliecās tuvāk

Stokeram un jautāja: Kuru tu izvēlējies par savu upuri tajā nolādētajā svētdienas vakara spēlē?

-   Laika Veci, smaidot atteica Stokers un rotaļīgi paraustīja sev bārdu. — Novembrī man paliks jau četrdesmit pieci!

-   Un kāds ir tavs noslēpums, mans draugs?

-   Noslēpums? Tas ir visumā smieklīgs. Mans noslēpums ir tāds, ka sirdī man joprojām ir divdesmit pieci.

-   Ak tā, Oskars novilka, izdzerot tukšu glāzi. Man gan sirdī nav pat vēl deviņpadsmit!

Mēs izdzērām abas vīna pudeles un pasūtījām trešo. Mēs runājām par jaunību un skaistumu, par vīnu un labu ēdienu. Brems brīdināja Oskaru, lai tas viens pats neapēd visus krabjus. Tieši krabji esot likuši Bremam izdomāt slaveno stāstu par vampīriem. Mēs runājām par Čārlza Brukfīlda satīru, par “Lēdijas Vindermīres vēdekli” un par Volta Sikerta gleznotajām aktrisēm en deshabillйe, mēs pieminējām Džordžu Dobniju, ugunsgrēku un sieviešu tērpus — izrādījās, ka Brema vectētiņš bijis dāmu korsešu šuvējs. Mēs runājām par papagaiļiem,

pērtiķiem V. S. Gilberts bija uzdāvinājis Bremam pērtiķīti un slepkavībām — Bremam bija kāds paziņa1 , kas “pavisam nejauši un bez iemesla” reiz bija nogalinājis kādu svešinieku.

Pulksten trijos, stāvot uz Velingtona ielas un Strenda stūra, Oskars izteicās, ka jūtoties apmierināts ar šīrīta sarunu. Brems Stokers bija atgriezies Licejā (uz Ērvinga kunga “Karaļa Līra” mēģinājumu), uzstājot, ka samaksās par pusdienām (“Es dabūju meiteni, Oskar, tev palika tikai krabji”), un piekrītot, ka ieradīsies piektdien Kedogena viesnīcā uz “ārkārtas ārpuskārtas Sokrātā kluba tikšanos”.

-    Cerams, tu zini, ko dari, Oskar, Brems jautri uzsauca, ejot prom pa ielu teātra virzienā. — Un nebaidies — Brukfīlds ieradīsies uz vakariņām! Apsolu!

-     Ko tālāk, Oskar? es jautāju.

-    Vari būt brīvs, Ariel! Vismaz šovakar… dodies uz Govera ielu un paņem pie rīkles savas sievas advokātu! Man ieplānota saruna ar inspektoru Gilmūru gribu būt drošs, ka Ārčijs rīt mums pievienosies. Pēc tam man norunāta tikšanās ar mācītāju Džordžu Dobniju Bīka ielā. Viņš apgalvo, ka es nebūšu vīlies… un pēc tam, Robert, tici vai ne, es iešu mājās. Atgriezīšos pie ģimenes pavarda. Šovakar es vakariņošu kopā ar sievu.

-              Priecājos to dzirdēt, es sacīju, paspiežot Oskaram roku.

-    Tā tam arī jābūt! Un rīt?

-     Rīt ir trīspadsmitais, Oskars atteica. Rīt ir jauna diena.

-    Vai mēs ēdīsim brokastis kopā? es jautāju.

-    Nē, viņš atbildēja, pamājot garāmbraucošai karietei ar spieķi. Rīta pusē es došos uz īstbornu, Robert, braukšu ar agro vilcienu. Un tu, Robert, pavadīsi priekšpusdienu Tita ielā, ja es tev laipni palūgšu, vai ne? Edvards tevi netraucēs, jo Herona-Elena kundze ir atgriezusies pilsētā un Herona-Elena

1 Sers Ričards Bērtons (1821-1890) tulkojis darbu “Arābijas naktis”.

kungs, tāpat kā es, atgriezies ģimenes klēpī. Rīt tev, Robert, jābūt Konstances sargeņģelim. Ierodies desmitos Tita ielā, Robert! Un, līdz saņemsi ziņu no manis, neizlaid Konstanci no acīm.

Sēdvietu plāns Sokrātā kluba vakariņām Kedogena viesnīcā piektdien, 1892. gada 13. maijā

Oskars

Mācītājs Džordžs Dobnijs Villijs Hornungs

Edvards Herons-Elens Lords Alfrēds Duglass

Arturs Konans Doils Lords Dramlanrigs

Roberts Šerārs Volters Sikerts

Inspektors Rožērs Feriss Brems Stokers

Čārlzs Brukfilds Inspektors Ārčijs Gilmūrs

Alfonss Birds

Vailds

Dienvidrietumu Londonā piektdienā, 1892. gada 13. maijā, bija tikpat saulains kā 1. maija svētdienā tā bija auksta, spirdzinoša un saulaina diena. Es pildīju Oskara lūgumu un ierados Čelsi, Tita ielā 16, tieši minūti pirms desmitiem. Izskatījās, ka sulainis Arturs bija zinājis par manu ierašanos, bet Konstance gan ne. Kad Arturs ielaida mani pirmā stāva viesistabā, Vailda kundze sēdēja pie loga un lasīja grāmatu.

Viņa pacēla acis un, ieraudzījusi mani, izsaucās: Robert! Cik patīkams pārsteigums! Oskars gan tikko aizgāja… viņš devās uz īstbornu. Vai tu pakavēsies? Es tā priecājos tevi redzēt! Edvarda sieva ir atgriezusies, un viņš atkal kļuvis par ģimenes cilvēku. Man nav neviena, ar ko parotaļāties. Esmu pavisam vientuļa.

Viņa aizvēra grāmatu, piecēlās kājās un pienāca pie manis, lai pavisam bezrūpīgi noskūpstītu uz lūpām. Esmu pārliecināts, ka Konstancei tas neko lielu nenozīmēja, tas vienkārši bija viņas stilā. Es viņu apskāvu un sajutu, cik silts ir sievietes ķermenis. Es gandrīz izkusu viņas apskāvienā. Kad mēs ar Oskaru pavisam nesen sēdējām Albemarles klubā, izdzēruši divas pudeles šampanieša, draugs man atzinās, ka vairs nemīl sievu tā, kā vīram pieklātos. Es nevainoju viņu, bet gan dabu,

-    Oskars izmisis sacīja. Daba ir viltīga. Tā atņem skaistumu un samaitā to. Tā pārklāj marmorbalto, skaisto ķermeni ar

neglītām rētām, ko sieviete iegūst pēc bērna piedzimšanas. Daba ir ļauna. Tā samaitā dvēseles altāri.

Es pazinu Konstanci jau astoņus gadus, kopš laika, kad viņi ar Oskaru bija saderinājušies, un manās acīs viņas valdzinājums bija tikai pieaudzis, nevis mazinājies. Tagad Konstancei bija trīsdesmit četri, un viņas augums bija nedaudz apaļīgāks nekā jaunībā, bet laika ritējums un mātes rūpes bija likušas viņai uzplaukt un piešķīrušas tādu starojumu, kāda bija pietrūcis laikā, kad viņa bija vēl meitene. Jaunībā Konstance bija daiļa, bet tik kautrīga, ka šķita teju neveikla. Tagad viņa bija īsta skaistule un, lai gan dažkārt joprojām mulsa svešinieku klātbūtnē, Oskara sievai piemita stāja un tāda pašpārliecinātība, kas man šķita ārkārtīgi pievilcīga. Oskars bija mans labākais draugs, kopā ar viņu vienmēr gaidīja aizraujoši piedzīvojami, bet, godīgi sakot, ne vienmēr drauga klātbūtnē jutos labi. Kopā ar Oskaru es staigāju pa naža asmeni, kopā ar Konstanci es varēju atpūsties un būt tas, kas esmu.

Kad es viņu beidzot palaidu vaļā, Konstance neatrāvās. Viņa skatījās man acīs un smaidīja. Man gribējās viņu vēlreiz noskūpstīt. Bet es palūkojos uz galdu un jautāju: Ko tu lasīji?

Konstance nosarka. Kauns atzīties, bet pati savu grāmatu. — Viņa atrāvās no manis un smejoties aizsedza seju. — Es lasīju pati savus stāstus, Robert!

-    Vai tā ir tava jaunā grāmata? es jautāju, ejot kopā ar Konstanci pie galda. Tu zini, ka es biju sajūsmā par tavu pirmo grāmatu…

-Tās bija pasakas, Robert! viņa mani ķircināja. Nevar būt, ka tu biji sajūsmā!

-    Patiešām biju, es uzstāju. Kāds ir jaunās grāmatas nosaukums?

Viņa paņēma no galda plānu sējumu, kas bija iesiets zilos ādas vākos, un pasniedza man. — “Sensenos laikos”, — rakstniece

pati nolasīja. Kā tu saproti, arī tās ir pasakas. Oskars par tām izteicās ļoti labi…

—        Es arī! — izsaucos. — Lūdzu, nolasi man kādu, Konstance! — Es ieliku grāmatu viņai rokās. Nolasi man visas!

-Tu nudien muļķojies, Robert, Konstance teica, bet darīja, kā es biju lūdzis.

Mēs visu rītu nosēdējām blakus pie galda, no kura pavērās skats uz Tita ielu. Pasakas bija skaistas, tikpat apburošas un fantastiskas kā Oskara sarakstītās, tikai tajās nejautās tāda melanholija un valoda nebija tik barokāli krāšņa. Kad vien Konstance bija izlasījusi kādu pasaku, es pierunāju viņu lasīt tālāk. Viņa allaž iebilda, bet pēc tam padevās. Kamēr Konstance lasīja, pāršķirot lappuses ar labo roku, es turēju viņas kreiso. Laiku pa laikam viņa pacēla acis no grāmatas un uzsmaidīja man. Kad es noguldīju viņas roku uz galda un ar pirkstiem maigi vilku pār viņas plaukstu, Konstance jautāja: Ko tu dari, Robert?

-Lasu līnijas tavā rokā, es sacīju. Gribu zināt, ko nākotne tev sagatavojusi.

Konstance aizvēra plaukstu, satverot manu roku. Nemaz nemēģini, — viņa teica. — Pat Robinsones kundze nestāsta visu, ko redz manā rokā.

Nedaudz pāri divpadsmitiem pie viesistabas durvīm pieklauvēja Ģertrūde Saimondsa, zēnu guvernante. Viņai pie rokas bija Vivjens Vailds. Guvernante bija ienākusi noskaidrot, vai Vailda kundze pievienosies zēniem pusdienās un vai arī es ēdīšu kopā ar viņiem.

—        Jā, noteikti! izsaucās Konstance, ceļoties kājās un dodoties pie durvīm. Šerāra kungs noteikti vēlas satikt zēnus!

Kamēr Konstance runāja ar guvernanti un noskūpstīja jaunāko dēlu, es paliku pie loga, lūkojoties uz l ita ielu. Es pamanīju Antifolu, melnādaino zēnu no Astlija cirka, un viņa mazo māsu Bertu stāvam zem laternas un lūkojamies uz māju. Antifols turēja māsu aiz rokas, bet meitenītei otrā rokā bija

koka riņķis, ko mācītājs Džordžs Dobnijs bija viņai nopircis. Kad bērni pamanīja, ka es uz viņiem skatos, Antifols pacēla roku un pamāja man. Es pamāju pretī.

-     Kam tu māj? jautāja Konstance.

-    Nevienam, es sameloju, pagriežoties pret viņu. Man likās, ka es viņu pazīstu, bet izrādījās, ka esmu sajaucis. Kad pagriezos pret logu, Antifols ar Bertu jau bija prom.

Mēs paēdām pusdienas bērnistabā. Abi bērni bija burvīgi un pārāk gudri saviem gadiem, turklāt ar nevainojamām manierēm. Kirils teica: Tētis māca mums latīņu valodu, bet man tā ir kā grieķu alfabēts. Kad es skaļi iesmējos, Kirils lepni piebilda: Tas ir mans joks, nevis viena no tēta asprātībām. Kad mēs bijām paēduši, atstājām zēnus bērnistabā un atgriezāmies viesistabā.

Mēs padzērām kafiju, un Konstance man pastāstīja, cik ļoti vina mīl Oskaru, cik lielisks vīrs un tēvs viņš ir.

> >

Kad es teicu: Baidos, ka viņš šad tad atstāj tevi novārtā, Oskara sieva vētraini iebilda.

-     Nekad! Es zinu, ka viņš vienmēr domā par mums. Tagad es gaidu, ka kuru katru brīdi pienāks telegramma no īstbornas. Kad vien Oskars ir prom, viņš sūta man mīļas ziņas.

-              Ko viņš dara īstbornā? es it kā starp citu apjautājos.

-    Vai tu zini?

-     Manuprāt, tas ir saistīts ar dramaturģiju, Konstance prātoja, vai arī Bozijam pēkšņi sagribējies paelpot jūras gaisu. Oskaram vajadzīga iedvesma, ko mājās nevaram viņam sniegt. Es to ļoti labi saprotu. Viņa man uzsmaidīja. Es nemaz neņemu ļaunā. Esmu precējusies ar Oskaru Vaildu, gudrāko vīru Eiropā un vislabāko cilvēku pasaulē. Esmu svētīta, Robert.

Iestājās klusums. Es paskatījos pa logu.

-    Vai pirms pusdienām, kad tu pamāji kādam pa logu, tas bija melnādainais zēns ar mazo meitenīti?

Es nolaidu acis un atbildēju, ka jā.

-    Viņi šeit ir bieži, Konstance paskaidroja. Man šķiet, ka bērni Oskara uzdevumā mani pieskata.

Tā pēcpusdiena Tita ielā sniedza man ko tādu, ko es nebiju izjutis nevienā no manām trim laulībām, māju izjūtu. Mēs ar Konstanci spēlējām piquet, dzērām pēcpusdienas tēju (ar Raienas kundzes labākajiem kviešu plāceņiem, mājās gatavotu plūmju ievārījumu un biezu, sviesta dzeltenu krēmu). Mēs palīdzējām Ģertrūdei novannot zēnus, un es viņiem pirms gulētiešanas nolasīju vienu no Konstances pasakām. Sešos vakarā Arturs aizkūra dzīvojamās istabas kamīnu, un mēs ar Konstanci stāvējām pie tā, dzerot vīnu un uzsaucot tostus viens otram par godu. Viss bija tik vienkārši, tik mājīgi un nesarežģīti. Es sapratu, ka tieši to es savā dzīvē vēlos.

Kad pulkstenis virs kamīna nosita septiņi, mēs sadzirdējām uz ielas pakavu klaudzoņu un ratu čīkstēšanu. Konstance pieskrēja pie loga.

-Tas noteikti būs Oskars, viņa teica.

Mēs palūkojāmies, kā pie mājas parādes durvīm piestāj grezna kariete. Gaidījām, kad kāds kāps ārā, bet neviens neparādījās. No kučiera sēdekļa piepeši nolēca zēns tas bija Nets, vasarraibumainais izsūtāmais zēns no Kedogena viesnīcas. Viņam rokā bija vēstule.

Pēc mirkļa viesistabā ienāca Arturs, nesot aploksni uz mazas sudraba paplātes. Vēstule Šerāra kungam, viņš paziņoja.

—Noteikti no Oskara, — es teicu, tad atvēru vēstuli un izlasīju:

“Viss ir kārtībā. Esam gatavi. Brauc uz Kedogena viesnīcu! Nav vajadzības pārģērbties. Pasteidzies! Konstance būs drošībā. Antifols viņu pieskatīs, turklāt arī policija ir brīdināta. Nesaki neko manai sievai, tikai atgādini, ka vīrs viņu ļoti mīl un būs mājās pēc pusnakts.”

Salocīju zīmīti un ieliku žaketes kabatā. Man jāiet, es paziņoju.

-    Vai tevi izsauc Oskars? — viņa jautāja.

-jā.

Konstance vairs neko nejautāja. Nedz kur viņas vīrs atrodas, nedz kāpēc es tik pēkšņi tieku izsaukts.

-    Oskars liek tev pateikt, ka būs mājās pēc pusnakts, es piebildu.

-    Labi, Konstance noteica, pavadot mani līdz durvīm, ielikusi roku man elkonī. Es tā priecājos! Pasaki Oskaram, ka es viņu mīļi sveicinu. Un esmu ļoti pateicīga, ka viņš šodien atsūtīja tevi. Sieviete palūkojās manī ar mirdzošām acīm. Šī diena bija burvīga, vai ne?

-    Vienkārši ideāla, — es sacīju un noskūpstīju viņu uz lūpām.

Pēc divdesmit minūtēm, kad ierados privātajā ēdamzālē Kedogena viesnīcā, es, sev par pārsteigumu, atklāju, ka telpā valda en fete'. Smiekli, skaļas sarunas un glāžu šķindoņa piepildīja silto un dūmos tīto zāli. Visi šķiet jautrā noskaņojumā, es teicu Voltam Sikertam, kas viens pats stāvēja pie durvīm, turot rokā lielu viskija un sodas ūdens glāzi.

-    Ļoti jautrā noskaņojumā, viņš uzsvēra. Tu taču esi dzirdējis, ar kādu baudu uz nāvi notiesātie ēd pēdējo maltīti cietuma kamerā? Manuprāt, te notiek tas pats. Visi ir sapulcējušies, pagaidām ir pie labas veselības… Vai vēlies cigāru? Viņš pasniedza man vienu no saviem iecienītajiem Manilas cigāriem. Es to paņēmu, atceroties, ka cigārs jāliek mutē otrādi.

-    Vai mēs kaut ko svinam?

-Jā, Sikerts atteica, uzraujot sērkociņu un aizdedzinot manu cigāru. Atceries to gleznu, kuru es cerēju veiksmīgi pārdot, es to pārdevu! Prom nesaprastā mākslinieka tēlu! Es vairs nekad nerīkošu izstādes, kur vienā telpā sabāzti visi mani pagātnes, tagadnes un nākotnes labākie darbi, lai tie tur stāvētu dīkā trīs garas nedēļas… tie laiki ir beigušies. Manas gleznas

’ Svētki, svētku atmosfēra.

vairs nav kautrīgas jaunavas! Tagad es kā viltīga māmuļa apprecinu savas meitas citu pēc citas citu labāk, citu sliktāk. Šī ir atdota labās rokās. Paņem vēl vienu cigāru! Viņš ielika man krūšu kabatā otru cigāru.

Volts jau bija krietni iedzēris. Bija tikai pusastoņi, bet es jutu, ka Volts te nav vienīgais iereibušais viesis. Istabā valdīja tāda atmosfēra, kas nebija tālu no histēriskas jautrības. Pa labi no mums stāvēja mācītājs Džordžs Dobnijs, kura seja bija piesarkusi no vīna, viņš bija uzlicis labo roku Villijam Hornungam uz pieres, it kā dāvājot svētību. Mums priekšā atradās Konans Doils un Brems Stokers, kas sarunājās neparasti skaļi.

-    Jaunais stāsts par Sumatras milzu žurkām, klaigāja Arturs, kam tādam pasaule vēl nav gatava!

-    Tad pastāsti viņiem šo stāstu, ducināja Stokers, uzsitot Konanam Doilam pa plecu. Pastāsti un pārbiedē publiku! Tieši to viņi vēlas! Tieši to es plānoju izdarīt ar saviem vampīru stāstiem!

-    Un tā arī notiks, Stoker, tu viņiem parādīsi velnu! atskanēja Čārlza Brukfilda balss.

-    Labāk aiziešu sasveicināties ar Oskaru, es nomurmināju Voltam Sikertam.

-     Nav vajadzības, — Volts atteica, iztukšojot glāzi. — Viņš jau ir tevi pamanījis. Oskara skatienam nekas nepaslīd garām.

Oskars stāvēja otrā istabas malā, pašā galda galā kopā ar lordu Alfrēdu Duglasu un lordu Dramlanrigu. Sikertam izrādījās taisnība Oskars jau bija mani pamanījis. Kamēr es mēģināju izlauzties cauri pūlim, lai nokļūtu pie viņiem, Oskars piesita pie savas šampanieša glāzes ar nazi, aicinot visus apklust.

-    Šerāra kungs ir ieradies. Pusdienas tūdaļ tiks pasniegtas. Lūdzu pie galda, kungi!

Visi sanāca pie galda un sāka ap to riņķot, lasot kartītes un meklējot savu vietu.

-    Vīnu karte un ēdienkarte ir tieši tāda pati kā pēdējoreiz, kad tikāmies, Oskars paskaidroja, bet sēdvietu plāns ir mainīts, ņemot vērā dažus pēdējo dienu notikumus. Viņš pamāja, lai Džordžs Dobnijs un Villijs Hornungs pienāk tuvāk. — Man pie vienas rokas sēdēs padre, bet pie otras — sieviešu draugs.

-    Man, kā parasti, netiek parādīts nekāds augstais gods, īgni teica Čārlzs Brukfīlds, es sēžu starp policistu un kluba sekretāru. Viņš pagriezās pret Oskaru un uzsauca: Vai esmu tavs galvenais aizdomās turamais, Oskar?

-    Tu sēdi starp vīriem, kam pieder vara, Čārlz, Oskars vienkārši atbildēja. Man šķita, ka tu to novērtēsi.

Kad visi beidzot bija atraduši savas vietas, Oskars vēlreiz pieskandināja pie šampanieša glāzes. Lūdzu klusumu, kungi! Mēs nostājāmies aiz saviem krēsliem un pagriezāmies pret kluba dibinātāju. Oskars nolaida zemāk glāzi un nolika zivju nazi atpakaļ uz galda. Viņš izbaudīja klusumu. Oskara seju apgaismoja sveces, kas dega uz galda, un mūsu draugs izskatījās kā tēls no Volta Sikerta teātra gleznām galvenais aktieris, kas stāv pašā skatuves priekšā, rampas gaismu apspīdēts, un gatavojas stāstīt prologu. Patiesību sakot, tieši tā jau arī bija.

Oskars lēni ieskatījās mums acīs. — Kungi, — viņš beidzot teica, paldies, ka esat šovakar ieradušies! Esmu jums visiem ļoti pateicīgs, ka tik īsā laikā varējāt atsaukties uz manu uzaicinājumu. Kad būsim pavakariņojuši, es paskaidrošu, kāpēc esmu jūs šovakar sasaucis un kāpēc esmu lūdzis inspektoram Gilmūram un inspektoram Pensam mums piebiedroties. Mēs no visas sirds sveicam viņus šajā ārpuskārtas tikšanās reizē Sokrātā klubā! Viņš pamāja uz policijas inspektoru pusi, kamēr ap galdu atskanēja pateicības vārdi. Viņi nav ieradušies vieni, Oskars piebilda, palūkojoties uz durvīm. Cik saprotu, šovakar viesnīcu apsargā astoņi policisti — vienu no viņiem tu pazīsti, Robert. Viņš pieklusināja balsi un pieliecās man tuvāk. Izrādījās, ka neglītais, mazais vīrelis no

turku pirts ir nevis slepkava, bet policijas spiegs. Turklāt viņš nebija sūtīts izspiegot mūs, bet gan lordu Rosberiju. Acīmredzot kādreizējais premjerministrs un viņa draugi tiek pastāvīgi novēroti.

Lords Alfrēds Duglass nepacietīgi noklakšķināja mēli.

—Oskar, man šķiet, tu teici, ka pasniegs vakariņas…

-Tev taisnība, Bozij, Oskars plaši uzsmaidīja savam jaunajam draugam un kā atvainojoties pamāja visiem pārējiem.

-     Noskaitīsim lūgšanu un pirms tās ar klusuma brīdi godināsim tos, kurus esam zaudējuši kopš mūsu iepriekšējām vakariņām pirms divpadsmit dienām.

Oskars nolieca galvu, aizvēra acis un ar garajiem, slaidajiem pirkstiem satvēra krēsla atzveltni. Mēs stāvējām klusumā vismaz minūti vai pat ilgāk -, un tad, bez jebkāda pamudinājuma, Džordžs Dobnijs iesāka lūgšanu:

— In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti. Benedic, Dominē, nos et haec tua donai quae de tua largitate sumus sumpturi, per Christum Dominum nostrum.1

Mēs vienbalsīgi, bet mazliet par ātru un noteikti par skaļu noskandējām: Amen!

Kad mēs apsēdāmies pie galda, lai paēstu, jautrais noskaņojums, ko biju sajutis, ienākot telpā, strauji atgriezās. Kamēr viesnīcas viesmīlis vienīgais apkalpotājs šovakar pasniedza mums hors d’oeuvres, Alfonss Birds, kas bija tērpies smokingā, apstaigāja viesus, lai ielietu pirmo no vīniem. Tas bija īpašais cremant d’Alsace, kas dzirkstīja un ideāli papildināja kaviāru, omāru un sālīto tunci. Es sēdēju tieši pretī Voltam Sikertam. Viņš pacēla glāzi pret mani un nočukstēja: Par notiesātajiem, kas izbauda pēdējo maltīti!

Es lēni baudīju vīnu un lūkojos uz viesiem. Nopētīju visus pie galda sēdošos, bet nespēju ieraudzīt mūsu vidū slepkavu.

1 Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā. Svētī, Kungs, mūs un tavas dāvanas, kuras tavas labvēlības dēļ esam saņēmuši caur Kristu, Mūsu Kungu.

Es neredzēju Kaina zīmi neviena klātesošā sejā. Pat Edvards Herons-Elens, kas skaļi sarunājās ar lordu Alfrēdu Duglasu pāri galdam, apspriežot vīriešu kārtas pērtiķu ārlaulības sakarus Peru lietusmežos, izskatījās pēc vīra ar tīru sirdsapziņu. Es redzēju tikai bezrūpīgus vīrus, kas iegrimuši aizraujošās sarunās. Čārlzs Brukfīlds draudzīgi tērzēja ar policijas inspektoriem. Otrā galda galā sēdēja Oskars, kas bija satvēris aiz piedurknes Džordžu Dobniju un Villiju Hornungu. Pēkšņi viņš pieliecās un uzsauca Konanam Doilam: Kā tev iet ar skulptūru, Artur? Man šķiet, ka tā jau drīz būs pabeigta.

-    Tā ir teju pabeigta, Oskar! Vai Tuija tev pastāstīja?

-    Nē, bet tu biji tik aizņemts, ka man kļuva skaidrs: tuvojas nodošanas termiņš. Pieņemu, ka tā būs dāvana, piemēram, dzimšanas dienā…

-Tev atkal taisnība, Oskar! Bet kam? Vai tavas dedukcijas spējas palīdzēs noskaidrot ari to?

-Tai noteikti jābūt sievietei, Oskars atteica. Neviens vīrietis tā nepūlētos, lai pasniegtu dāvanu citam vīrietim.

-     Izņemot tevi, kad tu pasniedz dzimšanas dienas cigarešu etvijas! izsaucās Bozijs. Tās ir tik skaistas, turklāt ar gravējumu… Viņš izvilka vienu no kabatas un pavicināja gaisā.

Oskars nepievērsa savam jaunajam draugam nekādu uzmanību, bet lūkojās tikai uz Konanu Doilu. Tā nebūs dāvana tavai sievai, Artur, — cik atceros, viņas dzimšanas diena ir augustā. Tā nebūs arī dāvana mīļākajai es tevi pazīstu, vecais draugs, tu esi džentlmenis un tev nekad nebūs mīļākās. Tātad šai dāvanai jābūt kādai no tavām sieviešu kārtas radiniecēm mātei vai tantei vai varbūt māsai? Viņš palaida vaļā Dobnija piedurkni un ar labo roku skaļi uzsita pa galda malu. Vai tev ir māsa, Artur? Man šķiet, ka ir!

-    Ir gan! izsaucās Villijs Hornungs. Un viņa ir ļoti skaista. Ļoti, ļoti skaista!

Oskars pagriezās un palūkojās uz Konana Doila jauno draugu. Oskaram acis zaigoja aizkustinājuma asaras. Villij, es varu pateikt, ka tu esi pavisam nopietni iemīlējies Artura māsā. Esmu par to pārliecināts. Lūdz viņas roku, mans draugs, un dari to viņas dzimšanas dienā!

Villijs Hornungs koši piesarka, un Arturs Konans Doils sāka smieties un sist ar plaukstu pa galdu kā aplaudējot. Oskars uzsauca Alfonsam Birdam, kas sēdēja galda otrā galā starp Čārlzu Brukfīldu un inpektoru Gilmūru: Bird! Ko Sokrāts saka par laulību? Tu taču esi klasiskās filoloģijas students no Jaunās koledžas, tev jāzina…

Pēkšņi visi apklusa un pievērsās Alfonsam Birdam. Kluba sekretārs mirkli vilcinājās, tad lēnām piecēlās kājās un pagriezās pret Villiju Hornungu.

—“Es jums iesaku precēties. Ja atradīsiet labu sievu, būsiet laimīgs. Ja ne, kļūsiet par filozofu.”

-Tieši tā! sajūsmināts izsaucās Oskars, un visi klātesošie pievienojās viņam ar smiekliem un aplausiem.

Kamēr mēs ēdām vakariņas, noskaņojums pie galda saglabājās labsirdīgs, viens ēdiens sekoja nākamajam Birds ar viesmīli piepildīja mūsu glāzes ar labu vīnu un ķircināšanās norima. Sarunas turpinājās pavisam mierīgi, un histēriskā jautrība pamazām noplaka. Desmitos vakarā — es sēdēju blakus Konanam Doilam un regulāri ielūkojos viņa Hunter pulkstenī -, kad mēs bijām notiesājuši cepeti, bet deserts vēl nebija pasniegts, es pamanīju, ka Oskars pasauc viesmīli un iečukst viņam ausī norādījumus. Tad mūsu draugs skaļi sacīja: Tagad mēs visi esam daudz mierīgāki. Domāju, ka varam sākt.

Oskars pastūma atpakaļ krēslu un, kārtīgi salocījis salveti, nolika to uz galda. Viņam aiz muguras stāvēja Alfonss Birds ar tīru glāzi un nelielu dekanteru, kas pildīts ar baltvīnu.

— Tikai pusglāzi, Bird, pateicos… man ir darbs darāms.

Viņš pabungoja ar pirkstiem pa galda malu un piecēlās kājās. Visi klātesošie apklusa. Sveču liesmiņas noraustījās.

Volters Sikerts pieliecās man tuvāk un nočukstēja: Izrāde sākas…

No savas vietas starp policistiem Čārlzs Brukfilds, pielicis rokas pie mutes kā ruporu, uzsauca: Kas nogalināja papagaili, Oskar? Mēs gribam zināt!

Oskars pasmaidīja, noliecoties pie sveces, lai aizdedzinātu cigareti. Ar laiku tu to uzzināsi, Čārlz, viņš mierīgi, gandrīz rotaļīgi teica. I-abs nāk ar gaidīšanu, viņš piebilda, joprojām smaidot. Pie papagaiļa ar laiku nonāksim, bet ar tavu atļauju, Čārlz, mēs sāksim no paša sākuma. Viņš atkal izslējās un mierīgi uzlika rokas uz pleciem Džordžam Dobnijam un Villijam Hornungam, kas sēdēja viņam abās pusēs. Viņš palūkojās apkārt, lēni ievelkot cigaretes dūmus. Kad Oskars bija pārliecināts, ka visas acis pievērstas viņam, viņš iesāka.

-  Paldies, kungi, viņš teica. Vēlreiz liels paldies jums, ka esat šovakar ieradušies! Oskara balss bija glāsmaina, tajā vienmēr bija patīkami klausīties. Sikerts reiz teica, ka tā atgādina

čella skaņas blakusistabā. — Esmu jūsu parādnieks. Kā atceraties, pēdējo reizi, kad tikāmies, man ienāca prātā uzspēlēt spēli ar nosaukumu “Slepkavība” spēli, kam bija neparedzētas un briesmīgas sekas. Es nespēju izteikt, cik ļoti to nožēloju. Mans vienīgais attaisnojums ir tas, ka nekad neesmu vēlējis nevienam no iesaistītajiem ļaunu.

Inspektors Gilmūrs nepacietīgi sakustējās.

-Taisnības labad jāsaka, Oskars turpināja, palūkojoties uz policijas inspektoru, ka visi, izņemot vienu, kas šo pēdējo trīspadsmit dienu laikā ir zaudējuši dzīvību, tik un tā būtu tikuši nonāvēti. Bet mana muļķīgā spēle bija kā katalizators nāvējošo notikumu ķēdei to es nevaru noliegt. Un, tā kā spēle bija mana ideja, tā kā es to biju izdomājis un ierosinājis, uzskatīju par savu pienākumu atrisināt šo mistisko slepkavību virkni. Esmu jūs šovakar ielūdzis, kungi, lai izpildītu savu pienākumu lai pateiktu, kurš kuru nogalināja un kāpēc.

-    Vai tu gribi teikt, ka mūsu vidū ir slepkava, Oskar? jautāja Villijs Hornungs, sejai satraukumā piesarkstot.

-Jā.

Inspektors Feriss pacēla roku, gluži kā centīgs skolēns klases tālākajā galā. Ja jau viņš zina, ka var tikt atmaskots, kāpēc tad slepkava ir ieradies, Vailda kungs?

-    Labs jautājums, — nomurmināja inspektors Gilmūrs.

-    Ziņkārības dēļ, piedāvāja Čārlzs Brukfīlds. Oskars ir neatvairāms. Mēs nespējam pretoties viņa stāstnieka talantam.

-    Un Birds klāj nepārspējamu mielasta galdu, nodūdoja lords Alfrēds Duglass, atlaižoties krēslā un piemiedzot ar aci Oskaram.

-    Noraidīt šīvakara ielūgumu palikt slēpnī vai aizbēgt būtu līdzvērtīgi vainas atzīšanai, — sacīja Oskars, lūkojoties uz inspektoru Ferisu. Slepkava ir ieradies, lai pārliecinātu visus par savu nevainību. Tas ir viņa stils. Tāds tas ir bijis no paša sākuma.

Istabā iestājās klusums. Oskars pagriezās pa labi un palūkojās uz mācītāju Džordžu Dobniju, kas smaidot lūkojās uz viņu ar ūdeņainajām acīm. Tava vīna glāze ir tukša, Džordž, viņš sacīja. Iedzer no manas! Oskars pasniedza mācītājam savu glāzi ar baltvīnu. Sāksim no sākuma, viņš teica. No mācītāja Dobnija… Džordžs Dobnijs pacēla glāzi pret Oskaru un pasmaidīja. Oskars vērsās pie pārējiem, kas sēdēja pie galda. -Jūs noteikti atceraties, kungi, ka tajā svētdienā pirms nedēļas, kad spēlējām spēli “Slepkavība”, pirmā lapiņa, ko Birda kungs izvilka no samta somiņas, bija Dobnija kunga… Mācītājs Dobnijs kā savu upuri bija nosaucis Elizabeti Skotu-Riversu, savu bijušo līgavu. Mēs to zinām, jo mācītājs pats to pateica. Godīgi sakot, mēs atceramies, ka par šo tēmu izvērsās garākas sarunas… Piebildīšu tikai, ka mācītājs ļoti nožēloja izdarīto, turklāt nemitīgi atkārtoja, ka ir pārāk daudz iedzēris, lai gan es skaidri zināju, ka viņš bija izdzēris, augstākais, divas vīna glāzes.

Dobnijs stīvi lūkojās Oskarā. Viņš noslaucīja lūpas.

-     Neaizmirsti, ka mēs esam draugi, Oskar! Mēs taču pazīstam viens otru jau sen, vai ne?

Oskars palūkojās viņā. Man šķiet, ka pazīstu tevi labāk nekā tu mani, Džordž.

Dobnijs iesmējās un paskatījās uz klātesošajiem. Elizabetes nāve bija nelaimes gadījums, viņš skumji sacīja. Pajautā kriminālizmeklētājiem. Pajautā policijai!

-    Tas nebija nelaimes gadījums, Oskars atteica, nodzēšot cigareti. Tā bija slepkavība ģeniāla slepkavība, kas tika izplānota, iedvesmojoties no sarunas ar manu sievu svētdien 1. maija pasākumā Tita ielā.

Dobnijs neticīgi pašūpoja galvu. Nesaprotu, par ko tu runā, Oskar!

-    Saproti gan, Džordž, Oskars mierīgi atteica. -»• Tajā pēcpusdienā mūsu mazajā labdarības pasākumā Vailda kundze iepazīstināja ar “Sabiedrības par saprātīgu apģērbu” darbu.

Viņa pastāstīja, ka katru gadu Londonā daudzas sievietes iet bojā ugunsgrēkos, sadeg pašas savās mājās, uz saviem paklājiem, kad viņu drēbes aizdegas no sveces liesmas, uz zemes izkritušām oglēm vai liesmu mēlēm pie kamīna. Manas sievas teiktais tevi iedvesmoja nogalināt savu bijušo līgavu, sadedzinot viņu… tu gribēji atbrīvoties no sievietes, kas tevi reiz bija iznīcinājusi un varēja to izdarīt atkal. Tajā pēcpusdienā, pati to neapzinoties, mana labsirdīgā sieva bija pateikusi tev, kā to izdarīt. Konstance pasvieda tev ideju, Džordž. Bet es ar savu nelaimīgo spēli sniedzu tev iespēju.

Telpā valdīja kapa klusums. Oskars aizdedzināja otru cigareti.

-    Vailda kungs, ierunājās inspektors Gilmūrs. Jūs laikam aizmirstat, ka mēs atradām Skotas-Riversas jaunkundzi mājā, kas bija noslēgta no iekšpuses. Es pats pārbaudīju slēdzenes.

-     Kad jūs ieradāties notikuma vietā, inspektor, māja patiešām bija noslēgta no iekšpuses. Bet, kad Dobnija kungs tovakar atnāca uz Keina ielu 27, tā nebūt nebija.

Inspektors Feriss pastūma krēslu prom no galda. Neuztraucieties, inspektor, sacīja Dobnijs, pagriežoties pret viņu un paceļot glāzi. Es neplānoju bēgt. Man nav nekā slēpjama.

Oskars samiedza acis, palūkojoties uz mācītāju. -Tev ir ļoti daudz slēpjama, Džordž, ļoti daudz. Un tava ģenialitāte ja varam to šādi dēvēt slēpjas spējā būt tik šķietami atklātam, ka neviens pat neiedomājas, ka tu varētu būt spējīgs uz tādu ļaundarību…

-    Lai Dievs tev piedod, Oskar, es domāju, ka mēs esam draugi. Dobnijs pašūpoja galvu un iedzēra vīnu. Viņš bija tik mierīgs, ka patiešām bija grūti noticēt, ka mācītājs varētu būt vainīgais. Dobnijs palūkojās apkārt un uzsmaidīja pārējiem viesiem. — Māja bija noslēgta no iekšpuses, kungi. Ugunsgrēks jau plosījās, kad es nonācu pie nama un mēģināju iekļūt pa

pirmā stāva logu. Mani atsita atpakaļ svelme un liesmas. Ja es būtu spējis izglābt Elizabeti, es būtu to izdarījis. Tā ir patiesība.

-    Nē, Džordž, tā nav patiesība, Oskars pagriezās pret mācītāju un ieskatījās viņam acīs. Viņš nenolaida acis no Džordža Dobnija līdz pat sava stāstījuma beigām. — Patiesība ir šāda, Džordž: svētdien, 1. maija naktī, tu aizgāji no Kedogena viesnīcas un devies prom pa Sloana ielu un Kingsroudu līdz pat Temzas krastmalai. Mierīgi un mērķtiecīgi tu devies uz Keina ielu 27, kur dzīvoja Elizabete Skota-Riversa. Tu redzēji gaismu savas bijušās līgavas dzīvojamā istabā. Tu pieklauvēji pie parādes durvīm. Pati nama saimniece tevi ielaida. Mājās nebija neviena kalpotāja. Viņa bija viena. Kad Elizabetes jaunkundze tev to pateica, tu izlēmi izmantot iespēju. Tu viņu nogalināji turpat uz vietas, nežēlīgi un aukstasinīgi.

Dobnijs ar trīcošu roku noslaucīja muti. Kā gan? viņš jautāja. Kā tad es viņu nogalināju?

-    Neesmu īsti drošs, Oskars sacīja, bet domāju, ka nožņaudzi. Tāpēc tad, kad atrada viņas ķermeni, sievietes acis joprojām bija plati atvērtas.

-    Tas ir groteski, nomurmināja Konans Doils.

Oskara skatiens joprojām bija piekalts Džordžam Dobnijam. Kļūs vēl sliktāk, Artur, tici man. Viņš pieliecās tuvāk mācītājam Dobnijam. Tu nogalināji Skotas-Riversas jaunkundzi un aizvilki viņas ķermeni pāri visai viesistabai līdz pat kamīnam. Tu atslēji ķermeni pret kamīna režģi. Atgriezies pie parādes durvīm un aizbultēji tās no iekšpuses. Tad nokāpi pagrabā un pārliecinājies, ka arī durvis uz ielu un dārzu ir aizslēgtas. Oskars ievilka dūmu. Nozieguma vieta bija sagatavota. Vienīgais, kas tev vēl bija jāizdara, bija jāatgriežas dzīvojamā istabā un jāaizdedzina sērkociņš vai ar knaiblēm jāpaņem no kamīna ogle un ar to jāaizdedzina upura kleita… Tu aizdedzināji nabaga sievieti un pagaidīji, līdz liesmas

pieņemas spēkā, lai varētu bēgt. Tu pagaidīji, līdz viņas ķermenis liesmo, un izsiti viesistabas logu, lai tiktu ārā. Ugunsdzēsēji, kas no krastmalas redzēja tevi stāvam uz palodzes, vienkārši pieņēma, ka tu mēģini iekļūt mājā, nevis tikt no tās ārā, viņiem šķita, ka tas ir vienīgais loģiskais izskaidrojums…

-    Tieši tā ari bija, Dobnijs uzstājīgi sacīja.

-    Nē, Džordž. Ārpusē pie palodzes bija tik daudz stiklu, ka bija pilnīgi skaidrs logs sists no iekšpuses, nevis no ārpuses.

-Tas bija negadījums! Dobnijs iebilda. Viņas kleita aizdegās!

-    Ja viņas kleita tiešām būtu aizdegusies nejauši, Džordž, Elizabetes jaunkundze nebūtu atrasta tik tuvu pie kamīna. Kad sievietes kleita aizdegas, viņa nepaliek mierīgi stāvam pie uguns, bet gan bēg prom, mēģinot glābties. Elizabetes SkotasRiversas ķermenis tika atrasts pie kamīna tāpēc, ka tu to tur biji novietojis.

Ārčijs Gilmūrs piecēlās kājās un pamāja kolēģim. Izsaki viņam apsūdzību slepkavībā, viņš nokomandēja.

Oskars iesmējās. Ne tikai slepkavībā! viņš teica, paceļot labo roku. Mēs vēl neesam beiguši.

Džordžs Dobnijs pat nemēģināja pakustēties. Viņš aizvēra acis. — Es nejūtos labi, — mācītājs nomurmināja.

-    Aizved viņu! uzrēja Gilmūrs.

Oskars pagriezās pret policistu. Man ir vēl kas sakāms, inspektor, ja vien vēlaties to dzirdēt.

-    Vai tad mēs vēl neesam dzirdējuši gana? jautāja Konans Doils.

-    Protams, mēs esam dzirdējuši gana, lai šo vīru pakārtu, Oskars sācīja. Mēs esam dzirdējuši, kas ir noticis un kā tas ir izdarīts. Tomēr mēs neesam dzirdējuši, kāpēc un kādēļ.

Es palūkojos Oskarā. Viņš noteikti nogalināja nabaga sievieti, lai atgūtu savu īpašumu — un mantotu viņas naudu…

-    Nē, Robert. Tobrīd, kad Džordžs Dobnijs nogalināja Elizabetes jaunkundzi, viņš domāja, ka bijusi līgava ir mainījusi testamentu. Viņš nenogalināja naudas dēļ tas nāca kā negaidīts bonuss. Mācītājs nogalināja, lai atriebtos un apklusinātu svarīgu liecinieci. Elizabetes jaunkundze zināja viņa noslēpumu.

-    Mums visiem ir noslēpumi, vai ne, Oskar? ieķiķinājās lords Alfrēds Duglass, pastiepjoties pie Volta Sikerta un izzogot viņam no kabatas cigāru.

-     Ir gan, — Oskars klusi teica. — Elizabete Skota-Riversa uzzināja sava līgavaiņa noslēpumu nedēļu pirms kāzām. Viņa nekavējoties atsauca saderināšanos. Drīz vien viņa publiski iesūdzēja Dobnija kungu par solījuma laušanu un atņēma viņam visu. Viņš neaizstāvējās. Kāpēc? Kāpēc Džordžs Dobnijs džentlmenis, iekārojams vecpuisis, marķīza dēls, mācītājs, Apakšnama kapelāna palīgs uzņēmās šo pazemojumu? Jo viņam nebija izvēles. Viņam bija noslēpums.

-Te noteikti iejaukta sieviete, Brems Stokers nomurmināja. Šādos gadījumos vienmēr iejaukta sieviete.

-    Vai jauns vīrietis, ierosināja Čārlzs Brukfīlds. — Oskars taču pazīst visādus ķertus tipus, vai ne?

-    Kāds ir šis noslēpums, Oskar? nepacietīgi jautāja Konans Doils. Nespēlējies ar mums, draugs! Nevelc garumā!

Oskars aizturēja elpu un izpūta pa degunu divas šauras dūmu strūkliņas. Džordžs Dobnijs ir cilvēku tirgotājs, viņš sacīja. Viņa specialitāte ir jaunas meitenes, pavisam vēl bērni. Viņš pārdod jaunavas par piecām mārciņām gabalā.

Dobnijs nekā neteica. Viņš mierīgi sēdēja savā vietā, saņēmis galvu rokās. Inspektors Feriss stāvēja aiz viņa.

-     Kā tu to zini? jautāja Arturs Konans Doils.

-    Viņa aproču pogu dēļ, — Oskars mierīgi paskaidroja.

-    Aproču pogu dēļ? atkārtoja Villijs Hornungs.

-    Aproču pogu dēļ, novilka Volts Sikerts.

-Jā, Volt, Oskars teica, palūkojoties māksliniekā.

-     Aproču pogu dēļ. Viņš paskatījās uz klātesošajiem. Visi, izņemot mācītāju, vērās Oskarā. Sokrātā kluba vakariņu laikā es pamanīju, ka mācītājam Džordžam Dobnijam ir neparastas aproču pogas tās nebija vienādas. Viena bija vienkārša sudrabota poga, neievērojama un neizrotāta, bet otra izcila. Uz tās bija emaljas reprodukcija, kas attēloja manu mīļāko gleznu Bellīni Madonnu. Kad pēc pāris stundām atkal ieraudzīju Dobniju, kas pēc ugunsgrēka atskrēja uz manu mājuTita ielā, aproču pogas bija pazudušas. Viņš bija tās noņēmis. Es tikai nesapratu, kāpēc.

Oskars ieturēja pauzi. Viņš nogaidoši lūkojās uz Voltu, kas tikai braucīja ūsas un neko neteica. Oskars turpināja: Tovakar, Sokrātā kluba vakariņās, mani satrieca Džordža Dobnija aproču pogas, jo es zināju kādu citu, kas uzdāvināja man tieši tādas pašas pogas… tas bija mans draugs mūsu visu draugs mākslinieks Volts Sikerts.

Oskars pastiepa kreiso roku, norādot uz Voltu. Sikerts paliecās uz priekšu.

-    Es nopirku šīs aproču pogas no Dobnija, Oskar, kā jau es sacīju, kad pasniedzu tev tās, viņš teica, palūkojoties apkārt. Māksliniekam acīs bija izmisums. Uz brīdi viņš izskatījās neprātīgs. -Tās bija aproču pogas ar Leonardo gleznu The Virgin of the Rocks. Oskars tās apbrīnoja, tāpēc es viņam tās uzdāvināju. Nē, tas nav tiesa. Es viņam tās pārdevu.

-     Par piecām mārciņām, sacīja Oskars.

-    Jā, — atteica Sikerts. — Par piecām mārciņām. Tās man bija jāsamaksā Dobnijam, kā jau es stāstīju.

-Tu man teici, ka aproču pogas maksājušas piecas mārciņas…

-    Tā bija! izsaucās Sikerts.

-    Bet tu man nepateici, Volt, ka, nopērkot aproču pogas par piecām mārciņām, Dobnijs apsolīja, ka tās piegādās perso

niski kāds īpašs sūtnis trīspadsmit gadus vecs bērns, meitene, jaunava…

Sikerts atgrūda krēslu no galda. Es viņai nepieskāros, Oskar! Es zvēru! Es gribēju viņu par modeli — neko vairāk! Es gribēju uzgleznot meiteni, kas stāv uz sievišķības sliekšņa. Gribēju uzgleznot īstu jaunavu. Tas arī viss.

-Tu viņi izģērbi?

-    Viņa izģērbās pati. Es viņai netiku pieskāries. Tici man, Oskar!

Oskars pasmaidīja un aizdedzināja vēl vienu cigareti. Es tev ticu, mans draugs. Es zinu, ka tu esi džentlmenis. Un, godīgi sakot, šajā lietā esmu tev par šo pavērsienu pateicīgs. Tu pārdevi šīs aproču pogas tāpēc, ka es par tām ieinteresējos, un es priecājos, ka tu tā izdarīji, jo es pavisam nejauši biju tās aplicis dienā, kad mēs ar Robertu apmeklējām franču grāmatveikaliņu Bīka ielā. Tur bija Džordžs Dobnijs. Viņš redzēja mani valkājam aproču pogas un pieņēma, ka arī es esmu vīrietis, kas grib dabūt jaunavu par piecām mārciņām gabalā…

-    Nu, ko lai saka, nomurmināja Čārlzs Brukfīlds.

-     Vakar Dobnijs mani uzaicināja uz Bīka ielu un uzveda augšstāvā, lai iepazīstinātu ar mazu spāņu meitenīti, vārdā Roza. Viņa bija ļoti glīts bērns. Mazajai bija lielas, tumšas acis un garas skropstas, gluži kā žirafēnam. Meitenei nebija vairāk par vienpadsmit vai divpadsmit gadiem. Dobnijs teica, ka meitene nesen ieradusies no Meksikas. Viņš viņu sauca par Nuestra Senora de Guadalupe1 . Viņš teica, ka jau apskatījis meiteni, un viņas krūtis ir “jaunas un skaistas”. Dobnijs man apgalvoja, ka meitenei uz ķermeņa nav liekā apmatojuma un visādi citādi viņa ir neskarta. Kāda pazīstama sieviete bija garantējusi, ka meitene ir jaunava. Viņš teica, ka varu dabūt mazo jaunavu par piecām mārciņām un ka es par šo mazo piedzīvojumu saņemšu piemiņā visskaistākās aproču pogas.

1 Mūsu Gvadalupes Jaunava.

— Mana rīkle! — iekliedzās Džordžs Dobnijs, paceļot galvu no rokām. Mana rīkle deg! Mans kakls ir pietūcis…

-     Neuztraucieties par savu kaklu, ser, to drīz pārlauzīs karātavu virve, — sacīja inspektors Gilmūrs. Piecel viņu, Feris, un aizved pie policistiem. Lai tie viņu apsargā, līdz būsim beiguši. Saki, ka šis vīrs ir apsūdzēts slepkavībā. Nepiemini otro nodarījumu. Es vēlos, lai viņš paliek dzīvs līdz tiesas dienai.

-

Alfonss Birds atgriezās pie Oskara ar tukšu glāzi un karafi

ar baltvīnu. Jūs neesat pieskāries vīnam, Vailda kungs, viņš teica.

Oskars pasmaidīja un uzlika roku uz kluba sekretāra pleca. -Atvaino, Bird, bet es atdevu savu glāzi Dobnijam. Man likās, ka viņam tas bija vairāk vajadzīgs, ņemot vērā visus apstākļus.

-    Vai vēlaties iedzert tagad, ser?

-   Paldies, tikai pusglāzi. Viņš pagriezās pret viesmīli, kas stāvēja istabas malā. Lūdzu, parūpējieties, lai visi justos ērti, un tad pievienojieties mums.

-  Viesmīlis sēdīsies ar mums pie viena galda? jautāja Herons-Elens, pārsteigumam atmirdzot bālajā sejā. Es apbrīnoju tavus demokrātiskos impulsus, Oskar!

-   Kas tikai šovakar nav jāpiedzīvo! izsaucās Bozijs Duglass, paceļot glāzi pret Oskaru.

Čārlzs Brukfīlds pieliecās man tuvāk un nomurmināja:

-    Vai man tikai liekas, ka Oskaram vienmēr patikuši zemākas kārtas ļaudis?

-  Tas nav demokrātijas jautājums, pazemīgi sacīja Oskars, apsēžoties savā vietā un paceļot vīna glāzi tā, ka tā mirdzēja sveču gaismā. Tas ir māņticības jautājums. Viņš palūkojās uz Džordža Dobnija tukšo krēslu. Vakariņas vēl nav beigušās, un es negribu, lai mēs pie galda būtu trīspadsmit…

-    Kļūst vēls, Oskar, sacīja Konans Doils. Vai tad vēl neesam beiguši?

Oskars nolika glāzi un uzsmaidīja doktoram visnebēdnīgāko smaidu. Tu drīz vien būsi ceļā uz Dienvidnorvudu, Artur, es apsolu. Mums vēl jāatrisina pāris lietu.

Konans Doils nolika malā pulksteni. Es noņemu cepuri tavā priekšā, veco zēn, tu eleganti pienagloji savu aizdomās turamo.

Oskars nolieca galvu doktora priekšā. Bet es būtu varējis to izdarīt vēl agrāk, ja būtu ieklausījies tevī, Artur. Brīdī, kad tu uzmeti skatienu Dobnijam, tu viņam neuzticējies. Tu teici, ka šim vīram ir vāja mutes līnija.

-    Vai tiešām es tā teicu?

-    Teici gan! Bet es, vecais romantiķis, domāju, ka cilvēks, kas tik cieši saistīts ar cirku, nevar būt ļauns. Kad man vajadzēja sajust nodevību, es redzēju tikai klaunus! Viņš bija Apakšnama kapelāns un cirka mācītājs. Tās bija tik nesavienojamas lietas, ka mani vienkārši apbūra.

Otrā galda galā Arčijs Gilmūrs visu centīgi pierakstīja.

-     Kad jūs sākāt turēt Dobnija kungu aizdomās, Vailda kungs?

-    Vakariņās, kad viņš tik ļoti centās nospēlēt dzērumu, lai gan es zināju, ka viņš ir skaidrā. Vēl mani mulsināja aproču pogas. Man jau likās, ka tā ir kāda zīme, gluži kā kluba kaklasaite, bet es pieņēmu, ka viņam interesē sievietes, nevis bērni. Manas aizdomas pamodās brīdī, kad redzēju viņu kopā ar bērnu mazu meitenīti, māsu kādam zēnam, kas strādā cirkā. Man nepatika veids, kā viņš mazajai pieskārās. Es sāku uztraukties, kad redzēju, ka mācītājam patīk fotogrāfija, kur mazā bija saģērbta kā Pelnrušķīte, ar asarām acīs.

Inspektors Feriss, kūsādams enerģijā, atgriezās istabā. Viņa seja bija piesarkusi un starojoša, un līdz ar viņu istabā iebrāzās aukstais nakts gaiss. Sveču liesmiņas uz galda noraustījās. Kad jaunais inspektors apsēdās savā vietā starp mani un Čārlzu Bruk-

fīldu, Oskars pamāja viesmīlim, kas stāvēja ēnā, lai tas mums pievienojas. Viesmīlis — liela auguma, gludi skuvies un kluss vīrs apsēdās Dobnija vietā pie Oskara labās rokas. Inspektors Feriss, kas bija trokšņaini piestūmis krēslu pie galda, saberzēja rokas un pamāja Ārčijam Gilmūram. Dobnijs ir policijas automašīnā, cieši saķēdēts. Viņu apsargā trīs vīri. Noziedznieks ir drošībā, ber izskatās slikti. Viņš sūdzas, ka esot slims.

-    Viņš patiešām ir slims, Čārlzs Brukfīlds teica.

-    Spēcīga iekāre galu galā noved pie ļaunuma vai ārprāta, vai pie abiem, Oskars nomurmināja..

-    Bērnu pavedējus per līdz nāvei, vai ne? ieminējās Brukfīlds.

-    Kas mūsdienās skaitās “bērns”? jautāja Brems Stokers.

-    Līdz piecpadsmit gadiem un jaunāki, sacīja lords Dramlanrigs. Vecuma cenzs tika paaugstināts no trīspadsmit uz piecpadsmit ar 1885. gada Krimināllikuma labojumiem.

-Jūs esat labi informēts, manu lord, sacīja Brukfīlds, saraucot vienu uzaci. — 1885. gada labojumi? Vai tie paši, ar kuriem homiķiem piespriež spaidu darbus?

-    Labojumi tika pieņemti, lai aizsargātu jaunos un viegli ievainojamos sabiedrības locekļus, nopietni sacīja Dramlanrigs. Daļēji par tiem ir jāpateicas lordam Rosberijam.

-    Malacis, Prīmula! izsaucās Brukfīlds, paceļot glāzi.

-    Manuprāt, Džordžs Dobnijs tiks pakārts, pirms vēl viņu paspēs nopērt līdz nāvei, Brukfīlda kungs, viņu atzīs par vainīgu slepkavībā. Vailda kungs ir visu izklāstījis līdz pēdējam sīkumam. Gilmūrs palūkojās Oskarā. Rīt no rīta mēs gribēsim pierakstīt jūsu liecību, Vailda kungs.

Oskars pamāja. — Protams, inspektor. Serāra kungs visu šo laiku ir rakstījis dienasgrāmatu par mūsu pētījumiem ceru, ka tā jums noderēs.

-    Vienīgais jautājums ir, dedzīgi sacīja Villijs Hornungs, pieliecoties tuvāk Oskaram un aizdedzinot cigareti no viņējās,

-    vai Džordžs Dobnijs pastrādāja arī otro slepkavību? Vai viņš nogalināja lordu Abergordonu? Ja viņš bija kapelāns Apakšnamā, arī piekļuve Augšnamam viņam noteikti bija.

Oskars iesmējās un uzlika roku Villijam uz pleca. — Nē, Villij. Šoreiz man jāsaka, ka mediķi nav kļūdījušies. Lords Abergordons bija pavecāks kungs, kas nomira miegā. Viņa nāve bija dabiska. Tā nebija slepkavība.

-    Bet Makmurtrijs tomēr tika nogalināts, sacīja HeronsElens, uzsitot pa galdu ar dūri. — Par to nav nekādu šaubu! Mēs visi tur bijām. Dobnijs arī tur bija. Vai viņš nogalināja Makmurtriju?

-    Nē! izsaucās inspektors Gilmūrs. Viņš uzsita pa galda malu ar zīmuli. Nē, viņš mierīgi atteica. Šiem abiem gadījumiem nav nekāda sakara.

-Inspektoram taisnība, Oskars mierīgi teica. Dobnijs nenogalināja Makmurtriju. — Lai gan viņam, protams, bija iemesls. Makmurtrijs zināja šo to par Dobnija noslēpumiem. Makmurtrija dzīves uzdevums bija uzzināt citu cilvēku noslēpumus. Dobnijs bija kopā ar Makmurtriju pēdējā brīdī. Edvards saka, ka viņš redzēja mācītāju ģērbtuvē, nošķiedušos ar boksera asinīm. Viņš domā, ka Dobnijs varēja iespiest asmeņus dziļāk Makmurtrija rokās, tomēr viņš tos neielika cimdos. Dobnijs nenogalināja Makmurtriju.

Villijs Hornungs izpūta dūmus no cigaretes. Vai viņš vismaz nogalināja Bredfordu Pīrsu? jauneklis prašņāja.

-    Nē, atteica viesmīlis, kas sēdēja pie Oskara labās rokas.

-    Džordžs Dobnijs nenogalināja Bredfordu Pīrsu. Viņa balss bija zema un dobja, tā bija draudzīga un šķita pazīstama. Ar prieku paziņoju, ka neviens mani nav nogalinājis.

-    Ak Dievs! izsaucās Brems Stokers.

-    Pie visiem svētajiem! iekliedzās Volts Sikerts, nometot cigāru un pielecot kājās. Viņš metās pie viesmīļa. Mans draugs! mākslinieks sauca. Mans Lācar!

Brcdfords Pīrss piecēlās kājās un ar prieku uzklausīja aplausus. Viņš apskāva Voltu Sikertu kā pazudušu brāli.

-   Tu te biji visu vakaru, auroja Brems Stokers. — Tu mums lēji zupu, pasniedzi cepeti un piedāvāji vīnu…

Bredfords Pīrss palaida vaļā Sikertu un palūkojās visapkārt.

-     Tas ir tiesa, ko runā, Brem, neviens nepamana sasodīto viesmīli!

-    Labi, nomurmināja Konans Doils, ieliekot pulksteni kabatā. Dienvidnorvudai būs jāpagaida. Pastāsti mums savu stāstu, Bred! Kas notika? Mēs gribam zināt.

-    Tas būs muļķa stāsts, sacīja Pīrss, joprojām apskāvis Volta plecus. Esmu bijis liels muļķis, Artur, sasodīts muļķis. Viņš beidzot palaida vaļā Sikertu un palūkojās uz visiem klātesošajiem, pazemīgi paklanoties. Esmu jūsu parādnieks, kungi. Esmu izturējies kā muļķis, esmu nodevis savus draugus.

Volts Sikerts no istabas kakta izvilka vēl vienu krēslu un apmetās uz tā, apsēžoties starp Bredfordu un Oskaru. Neatvainojies, Bred, sirsnīgi sacīja Sikerts. Mēs priecājamies tevi redzēt pat bez bārdas.

-    Es tomēr atvainojos, teica Pīrss, atkal apsēžoties.

-     Esmu licis saviem draugiem velti raizēties.

-    Kas tad īsti notika? savu jautājumu atkārtoja Konans Doils, noliecoties pāri galdam un ieskatoties aktierim acīs.

-    Mans stāsts ir pavisam vienkāršs, atteica Pīrss. Viņš apsēdās taisni un atlieca varenos plecus. Tovakar, kad mēs spēlējām Oskara spēli, es par upuri izvēlējos pats sevi. Daļēji to darīju joka pēc, daļēji tāpēc, ka tonakt es tiešām ilgojos, kaut varētu atbrīvoties no Bredforda Pīrsa. Naudas grūtības mani spieda pie zemes kā smaga nasta. Es zinu, ka aktieris pelna maz un ir mūžīgais parādnieks. Esmu pie tā pieradis un parasti tieku ar to galā gana labi man ir labi draugi un Ašmaņa kungs ir pats iecietīgākais augļotājs -, tomēr tovakar man šķita, ka parādu nasta mani nospiež pārāk smagi. Viņš pagriezās pret

Voltu un Oskaru un saņēma viņus aiz rokas. Tie, kuriem jebkad bijušas naudas grūtības, mani pilnībā sapratis. Tad viņš laipni palūkojās uz Duglasu brāļiem un pasmaidīja. — Tie, kuriem nekad nav bijušas naudas grūtības, nesapratīs nekad. Viņš dziļi ievilka elpu un pārlaida plaukstu pārsēju. Bez bārdas Breds izskatījās daudz jaunāks.

-     Nākamajā rītā pēc mūsu vakariņām es devos uz Istbornu, lai spēlētu “Visnekrietnākajā slepkavībā” absurdā gabalā, kas aktieru aprindās pazīstams kā “Visdrausmīgākā luga”. Pirmizrāde notika pirmdien, skatītāju bija maz, un tie paši ļoti neatsaucīgi. Otrdienas vakarā es sēdēju savā ģērbtuvē Devonšīras parka teātrī, prātojot par savu nožēlojamo un parādu nastas nospiesto dzīvi un lasot vakara avīzi. īstbornas Gazette es izlasīju par bagātās mantinieces Elizabetes Skotas-Riversas un politiķa lorda Abergordona nāvi. Pēkšņi man ienāca prātā lielisks plāns. Es izlēmu sekot viņiem kapā. Es taču arī varēju būt viens no Sokrātā kluba upuriem! Ja nomirtu Bredfords Plrss, kopā ar viņu pazustu arī visi parādi! Man tā šķita lieliska iespēja. Tas likās tik vienkārši. Šonakt es pazudīšu izlikšos, ka esmu nomests no Bīči zemesraga! Aktieris pagriezās pret Konanu Doilu.

-     Bīči zemesrags bija tava ideja, Artur, par to jāpateicas tev!

Konans Doils smējās un nobraucīja ūsas. Tātad tā visa ir mana vaina, vai ne?

-     Nē, nodārdināja Bredfords Plrss, uzsitot pa galdu. Tā ir mana vaina! Es domāju, ka, pārraujot vienu saikni ar pasauli, būšu brīvs. Domāju, ka tikšu vaļā no Bredforda Pīrsa un sākšu citu dzīvi Amerikā. Mans plāns bija sākt jaunu dzīvi ar jaunu vārdu Jaunajā pasaulē. Viņš vēlreiz palūkojās apkārt. Aktiera acis mirdzēja. Mēs taču visi kādreiz esam par to iedomājušies, vai ne?

Oskars nobirdināja Player’s Navy Cut cigaretes pelnus pelnu traukā. Tikai galēja izmisuma mākts, cilvēks šķērso Atlantijas okeānu, viņš nicinoši teica. Galu galā ja cilvēkam ir pie

tiekami daudz naudas, lai aizbrauktu uz Ameriku, viņš taču to var izmantot, lai nevajadzētu braukt prom!

Bredfords Pīrss palūkojās uz Oskaru un izplūda smieklos. -Tagad jūs redzat, ka mans plāns izgāzās. Mani atmaskoja kā jau varēja paredzēt šis kungs, kas sēž man pa kreisi.

Oskars pasmaidīja un aizdedzināja cigareti. — Iespējams, tu esi aizmirsis, Bred, ka es arī esmu teātra cilvēks. Es rakstu lugas. Es pazīstu melodrāmu un farsu. Tavā shēmā bija abu šo lugu elementi. Baidos, ka tava izspēlētā bojāeja bija pārāk teatrāla, lai tai noticētu. Tev kā aktierim ir vajadzīga publika. Tu gribēji, lai kāds pamana tavu pazušanu, tāpēc atvilināji Sikertu un mani uz īstbornu, speciāli sacerējis divdomīgu vēstuli. Tad, pēc priekškara krišanas, tu nozudi mums tieši acu priekšā. Tu atstāji mums vienu atvadu vārdu ģērbtuvē uz spoguļa ar grima krāsu bija uzrakstīts “Ardiev”. Lai kāpinātu spriedzi, tu atstāji vārdu nepabeigtu. Tomēr bija skaidri redzams, ka tu neesi devies prom lielā steigā. Tu biji sakravājis somas un paņēmis līdzi visu, kas tev svarīgs.

-    Es taču atstāju savu Gledstona somu uz klints malas, iebilda Pīrss.

-Jā, piekrita Oskars, vienlaikus pakratot pirkstu pret Pīrsu kā pret nepaklausīgu skolas puiku. — Tu atstāji somu tur, lai mēs to atrastu, un somā biji ielicis nepārprotamus pierādījumus, kas liecināja, ka soma pieder tev. Tur bija tavs lugas eksemplārs, rēķini un dažas nesvarīgas vēstules, bet, izpētot somu, es nekavējoties sapratu, ka tā ir tikai butaforija. Tajā nebija nekā tāda, kas tev būtu patiešām svarīgs, personiskās vēstules, dienasgrāmata, augļotāja čeki vai grima somiņa. Ceļojošajam aktierim grima somiņa ir pats svarīgākais piederums. Tu nebūtu savējo pametis. Es zināju, ka tu neesi miris, Bred. Zināju, ka tu vienkārši esi nogājis pagrīdē.

—        Tu esi ģeniāls, Oskar! Fantastisks! — izsaucās Bredfords Pīrss, acīm sajūsmā mirdzot.

-    Ģeniāls, bet ne drosmīgs, Oskars atteica. Fantastisks? Varbūt. Bet ne nevainojams. Kā jau zināt, man piemīt vājība mīlestība pret skaisto un bailes no neglītā, kas dažkārt ir pavisam iracionālas. Un tieši tāpēc es tevi neatradu tavā slēptuvē, Bred, kad biju ieradies tur pirmo reizi.

-    Tu izsakies pārāk sarežģīti, Oskar! izsaucās Bozijs, atgāžoties krēslā un pārbīdot cigāru no viena mutes kaktiņa uz otru.

-    Mēs visi neesam pazīstami ar Vailda estētikas koda smalkumiem, dzēlīgi piebilda Čārlzs Brukfīlds.

Oskars noliecās, lai nodzēstu cigareti. Bredfords bija paslēpies Beltūtas bākā Septiņu Māsu punktā, jūdzi no Bīči zemesraga. Tā ir nepievilcīga ēka, un bākas sargs ļoti labsirdīgs vīrs īpaši neglīts radījums. Nākamajā dienā pēc Bredforda pazušanas mēs kopā ar Voltu Sikertu un Robertu Šerāru devāmies uz šo bāku. Tagad es saprotu, ka tēls, ko mēs uz mirkli pamanījām bākas augšējā stāva logā, bija Bredfords Pīrss, nu jau gludi skuvies. Toreiz es izlēmu ilgāk neuzkavēties bākā. Bākas sargs bija tik neglīts, tik grotesks līks un greizs, ar vienu aci un kupri mugurā —, ka es novērsos no viņa, cik ātri vien varēju. Tas bija nepareizi. Tobrīd tā bija mana muļķība. Šodien es atgriezos Beltūtas bākā. Kā jau biju domājis, atradu tur Bredu un atvedu viņu pie mums.

-    Ir tik labi būt atkal kopā ar jums, — sirsnīgi sacīja Bredfords Pīrss, pastiepjot roku un uzliekot to Oskaram uz pleca.

-     Un kā tad ar taviem parādiem? jautāja Brems Stokers, saraucis pieri.

-    Lai pasaule riņķo, lai pasaule tālāk rit! jautri izsaucās Sikerts, paceļot vīna glāzi. Ja es nevaru samaksāt, es varu būt parādā un nāves priekšā visi ir vienlīdzīgi!

Bredfords Pīrss palūkojās uz Bremu Stokeru. Tie ir nomaksāti, viņš teica. Man palīdzēja kāds labdaris.

-    Parādi nemaz nebija tik lieli, tā tikai likās, Oskars piebilda.

-    Oskars nomaksāja manus parādus, paskaidroja Breds.

-    Viņš man iedeva čeku par trīspadsmit ginejām.

-    Es šovakar ceru uz negaidītiem ienākumiem, Oskars smaidot atteica.

Sikerts piecēlās kājās. Priecāsimies, draugi! viņš sauca.

-     Iedzersim par mūsu drauga brīnumaino atgriešanos! Piecelsimies kājās! Vai jūsu glāzes ir pilnas? Iedzersim par Bredfordu Pīrsu!

Mēs piecēlāmies un pacēlām glāzes par raženo aktieri, kas stāvēja mūsu vidū ar mirdzošām acīm.

-    Uz tavu veselību, Bredford! — uzsauca tostu Oskars un iztukšoja glāzi.

-     Un uz tavu veselību, Oskar, mans dārgais draugs!

Tagad gan es došos prom, Oskar, stingri sacīja Konans Doils. Man jāiet. Pasaule nepārstāj griezties, un man no rīta ir svarīgas darīšanas. Viņš pacēla pulksteni, lai sveču gaismā to labāk saskatītu. Ir jau gandrīz pusnakts, un man jau sen bija jāguļ.

—  Paliec līdz divpadsmitiem, Artur, Oskars lūdza, apejot apkārt galdam un uzliekot rokas doktoram uz pleciem. Tas ir viss, ko lūdzu. Paliec līdz pusnaktij! Tad tu vismaz redzēsi, ka esmu nodzīvojis šo dienu.

—Tu nodzīvosi šo dienu, Oskar, Konans Doils smejoties teica. Tu dzīvosi mūžīgi!

— Ak nē! — Oskars izsaucās, pavēršot pret Arturu labo plaukstu. Mana dzīves līnija apraujas strauji. Robinsones kundze manā nelaimīgajā rokā ir saskatījusi neizsakāmas nelaimes.

Konans Doils satvēra Oskara roku. Netici tām likteņa pareģotājām, Oskar, viņš nopietni teica. Doktors dziļi ievilka elpu un paklanījās, atvadoties no visiem palicējiem. Arlabvakaru, kungi! viņš sacīja.

Visi pārējie, izņemot policistus un Alfonsu Birdu, bija ieņēmuši savas vietas pie galda. Bredfords Pīrss un Volts Sikerts bija apņēmušies visiem saliet, tāpēc klīda ap galdu ar karafi rokās, piedāvājot viesiem portvīnu, Madeiras vīnu un brendiju.

Bozijs Duglass bija nočiepis vēl vienu no Volta cigāriem un tagad to aizkūpināja. Čārlzs Brukfīlds savā piezīmju grāmatiņā kaut ko cītīgi rakstīja. Istabas tālākajā galā Birds gatavoja augļu traukus un siera plati.

-    Mums ari jāiet, Vailda kungs, paziņoja inspektors Gilmūrs. — Pienākums sauc. Mums jāaizved Dobnijs uz cietuma kameru.

-Jūs apsolījāt palikt līdz pusnaktij, inspektor, atgādināja Oskars. Jūs apsolījāt!

-    Manuprāt, jūs tagad esat drošībā, Vailda kungs, ar smaidu atteica policists. Nedomāju, ka mūsu vidū ir vēl kāds slepkava.

-    Vai tiešām? jautāja Oskars, saraucot vienu uzaci. Es par to nebūtu tik drošs.

-    Arlabunakti, ser! moži sacīja inspektors Feriss, pastiepjot Oskaram roku.

Oskars izlikās to neredzam un devās atpakaļ uz savu vietu galda galā. Jūs apsolījāt palikt līdz pusnaktij, kungi, viņš atkārtoja. Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs turētu šo solījumu.

-              Un ari tev jāpaliek, doktor! sauca lords Alfrēds Duglass.

-    Citādi mēs atkal pie galda būsim trīspadsmit!

Abi policisti atgriezās pie galda un apsēdās savās vietās. Nepacietīgi purinādams galvu, Konans Doils ielika kabatā pulksteni, sakārtoja vesti un apsēdās savā krēslā.

Alfonss Birds lika galdā augļu šķīvjus un siera plates un pēc tam atgriezās savā vietā starp Čārlzu Brukfīldu un Arčiju Gilmūru. Pēkšņi vienlaikus noraustījās un izdzisa četras no svecēm, kas apgaismoja galdu. Dūmakainā istaba iegrima puskrēslā. Visi apklusa.

-    Paldies par pacietību, kungi, Oskars klusi sacīja. Es runāšu īsi. Līdz pusnaktij būsim beiguši.

-     Priecājos to dzirdēt, Oskar, sacīja Konans Doils, bungojot ar pirktiem pa galdu. Kas vēl tev ir sakāms?

-Gribu jums izsatāstlt patiesību par Deividu Makmurtriju, Oskars vienkārši teica.

-     Mēs zinām visu par Deividu Makmurtriju, iebilda Ārčijs Gilmūrs. Neaizmirstiet, ka viņš bija viens no mums.

-Jūs nudien zināt ļoti daudz par Makmurtriju, inspektor, tomēr ne visu. Oskars vērsās pie Alfonsa Birda, kas sēdēja otrā galda galā. Vai jums ir pulkstenis, Bird? Kāds ir pareizs laiks?

Kluba sekretārs atteica: Man nav pulksteņa, Vailda kungs, bet sienas pulkstenis jums aiz muguras rāda precīzi bez desmit divpadsmit.

-    Atgādiniet man, lai nerunāju pārāk gari, Bird! Es gribu zināt, kad man atvēlētais laiks ritēs uz beigām.

-     Kā vēlaties, Vailda kungs, sacīja Birds, sakļaujot kopā abu roku pirkstus un piespiežot tos pie lūpām. Viņa spožās ačeles samiedzās, un kluba sekretārs nofiksēja skatienu uz Oskaru. Es palūkojos apkārt. Visi lūkojās uz šīvakara saimnieku. Oskars Vailds atkal bija situācijas noteicējs.

-     Dažkārt es domāju, viņš teica, vērojot, kā no cigaretes paceļas dūmu strūkliņa, ka Dievs, radot cilvēku, ir pārvērtējis savas spējas. Deivids Makmurtrijs bija apdāvināts ar daudzām Tā Kunga veltēm. Pirmām kārtām viņš bija dzimis Dublinā. Viņam bija vērīgs prāts un piemita šarms. Viņam bija fiziskais spēks un drosme, un lai gan domas te dalās arī ārējais skaistums. Makmurtrijam bija dota individualitāte, kas dažkārt pat robežojās ar oriģinalitāti. Kā bokseris viņš bija spēcīgs un bezbailīgs. Bet viņam piemita liela cilvēciska nepilnība. Šim cilvēkam nebija jūtu. Viņam rūpēja tikai paša labklājība.

-     Deivids Makmurtrijs, kā jau mēs visi zinām, bija burvju mākslinieka palīgs, cirka mākslinieks, policists, bokseris un policijas informators. Viņš bija arī nežēlīgs un izcils šantažētājs.

Ārčijs Gilmūrs neomulīgi sagrozījās krēslā. Vai esat pārliecināts, Vailda kungs?

-Jā, Oskars mierīgi atteica, ievelkot plaušās cigaretes dūmus. Viņš tur neko nevarēja darīt. Viņš atklāja savu patieso dabu pirmajā tikšanās reizē ar manu draugu Robertu Šerāru, atgādinot viņam skumjo un nožēlojamo stāstu par manu sievastēvu… Viņš mēģināja iebiedēt manu draugu lordu Dramlanrigu, uzaicinot tikties uz Vestminsteras tilta un piedraudot ieliet lordam ausī indi…

-    Laikam jau indi ar prīmulas smaržu, nomurmināja Čārlzs Brukfilds.

-    Tieši tā, Oskars atteica. Jo neticamākas baumas nonāca Makmurtrija ausīs, jo vairāk viņš tiecās tās veicināt. Viņš zināja visu par visiem. Viņš zināja par mani vairāk nekā es pats! Un to, ko viņš zināja, šis vīrs lika lietā sākumā, lai apburtu, un pēc tam, lai iebiedētu.

-    Makmurtrijs bija vīrs, kas izmantoja citus cilvēkus un viņu vājības sava labuma gūšanai. Un visā viņa dzīvē nebija neviena cita cilvēka, kuru viņš būtu izmantojis nežēlīgāk kā šo nelaimīgo, kas sēž man tieši pretī, viesnīcas nakts menedžeri, kluba sekretāru, manu laika glabātāju Alfonsu Birdu.

Visi pagriezās, lai palūkotos uz ģindenim līdzīgo Birdu, kas sakumpis sēdēja galda galā, cieši piespiedis lūpām pirkstus, kuri bija sakļauti kā lūgšanā. Bet viņš palika sēžam nekustīgi, lūkojoties Oskarā.

-Tas bija Birds, kas nogalināja Deividu Makmurtriju. Birds, kas bija dzimis kā džentlmenis, bet nekad nebija izbaudījis džentlmeņa cienīgu dzīvi. Birds, prasmīgais burvju mākslinieks, kam trūka, Džona Maskelīna vārdiem izsakoties, “dievišķās dzirksts”. Birds, kurš bija Makmurtrija draugs un partneris, līdz Makmurtrijs viņu pameta, lai veidotu pats savu karjeru. Džentlmenis, kuru no sākuma līdz beigām pazemoja “pa pusei džentlmenis”.

-    Kad abi bija jauni, Deivids Makmurtrijs laiku pa laikam, bezrūpīgi un bez sirdsapziņas pārmetumiem izmantoja

Alfonsu Birdu. Pēc divdesmit gadiem Birds bija kļuvis par prestižas viesnīcas nakts menedžeri, un viņam bija pieejami visi noslēpumi, kādi parasti ir pieejami ar šādu darbu saistītiem cilvēkiem. Bet laiku pa laikam viņa dzīvē uzradās Makmurtrijs, lai izmantotu veco paziņu, kas varēja sapazīstināt viņu ar noderīgiem cilvēkiem un pačukstēt viesu noslēpumus.

-    Beidzot vadzis lūza…

-    Kad tajā liktenīgajā svētdienas vakarā mēs spēlējām manu muļķīgo spēli “Slepkavība”, AJfonss Birds par savu upuri izvēlējās Deividu Makmurtriju. Ko gan citu varēja gaidīt?

-     Kad, savācot papīra lapiņas, kluba sekretārs atklāja, ka vēl divi citi viesi nosaukuši Makmurtriju par savu upuri, viņam radās kāda ideja… ja arī pārējie ienīda Makmurtriju… ja arī citi gribēja redzēt viņu mirušu…

-     Birds savāca papīra strēmeles no visiem klātesošajiem. Viņš ielika tās savā burvju mākslinieka somiņā. To darot, kluba sekretārs pamanīja, ka divas lapiņas ir tukšas. Birds izlēma riskēt. Kamēr viņš mums lasīja vārdus, kas bija uzrakstīti uz lapiņām, atzīmēšu, ka viņš tos nelasīja tādā secībā, kādā izvilka; roku veiklība vienmēr ir bijusi Birda raksturīgākā prasme viņš izlēma paziņot, ka ari uz otras tukšās lapiņas ir uzrakstīts Makmurtrija vārds jau ceturto reizi pēc kārtas! Birds gribēja visiem pierādīt, ka Makmurtrijs — kuru visi uzskatījām par Birda draugu bija vīrs, kam visapkārt ir ienaidnieki…

-     Kamēr mēs spēlējām spēli, Birds iztēlojās, kā varētu nogalināt Deividu Makmurtriju. Svētdienas naktī, manuprāt, tā bija tikai iztēles rotaļa bīstams un vilinošs sapnis. Bet pirmdienas rītā, kad Birds uzzināja par Elizabetes SkotasRiversas nāvi, un otrdien, kad tika paziņots par lorda Abergordona pēkšņo aiziešanu, mūsu kluba sekretāram ienāca prātā īstenot savu fantāziju. Viņš sajuta, ka situsi viņa stunda. Un izmantoja izdevību. Viņš spēra pirmo soli un nogalināja savu papagaili.

-    Tas nu gan nebija noziegums, nošņācās Bozijs. Papagailis bija atbaidošs radījums nekaunīgs un pretīgs.

-Tomēr Birds papagaili mīlēja, es teicu, vēršoties pie Oskara. Vismaz visi tā apgalvoja.

Oskars man uzsmaidīja. Tieši tāpēc, ka Birds putnu mīlēja un papagailis savukārt mīlēja Birdu un uzticējās viņam, nakts menedžeris varēja paņemt putnu rokās un apgriezt tam kaklu, bet putns nemaz neicķērcās tas pat nepaspēja savicināt spārnus vai kā citādi sacelt traci. Oskars palūkojās apkārt. Es zināju, ka Birds bija nogalinājis papagaili, jo vienīgi Birds varēja to paveikt klusi.

Čārlzs Brukfīlds nolika piezīmju grāmatiņu uz galda. Vai tu tagad gribi man iestāstīt, ka tas bija Birda kungs, kas nogalināja papagaili?

-    Jā, Čārlz, Oskars atteica, pīpējot pēdējo cigareti.

—                  Tieši tāpēc es viņu apsēdināju tev blakus. Domāju, ka izdaru tev pakalpojumu, viņš teica, piemiedzot Čārlzam ar aci un nodzēšot cigareti. Galu galā tu par šo privilēģiju man samaksāsi trīspadsmit ginejas.

Brukfīlds pagrozījās savā krēslā, tad izslējās un lūkojās uz Alfonsu Birdu, piešķiebjot galvu uz vienu un otru pusi kā vīrs, kas aplūko izsolē izliktu priekšmetu vai pēta jaunu gleznu vai skulptūru. Birds pat nepakustējās. Viņa izskats nenodeva neko. Inspektors Gilmūrs lēnām cēlās kājās.

-    Birda kungs klusē, Oskars teica, palūkojoties pār plecu uz pulksteni, kas karājās virs ēdamzāles durvīm. Tikai trīs minūtes, un es beigšu. — Viņš sāka runāt nedaudz skaļāk un ātrāk. Alfonss Birds nogalināja Kapteini Flintu otrdien, 3. maijā. Viņš nožņaudza nabaga putnu ar kailām rokām, izrāva tam spalvas un notecināja asinis blašķē lūk, šādā blašķē, kāda man ir pie jostas pašlaik. — Oskars ar vienu roku atpogāja žaketi, bet ar otru izņēma no kabatas mazu blašķīti.

-    Neaizmirstiet, kungi, ka Alfonss Birds ir burvju mākslinieks,

kas mācījies pie dižā Džona Maskellna. Var jau būt, ka Birdam trūka dievišķās dzirksts, bet viņa skolotājs bija meistars. Birds paslēpa putna ķermeni, asinis un spalvas savā galda atvilktnē. Neilgi pirms trijiem pēcpusdienā, kad gaiss bija tīrs, viņš iznāca no sava kabineta priekšnamā un pāris mirkļu laikā radīja briesmīgo slaktiņa ainu, ko atklāja mana sieva un Edvards HeronsElens, ienākot viesnīcā.

-     Birds, tāpat kā Makmurtrijs, ir mākslinieks, bet atšķirībā no Makmurtrija viņam trūka drosmes. Viņš stājās uz nozieguma takas, nogalinot Kapteini Flintu, bet viņš nebija līdz galam izlēmis par Makmurtrija slepkavību, līdz padzirdēja par Bredforda Plrsa nozušanu un iespējamo nāvi. Tikai tad Birds izlēma, ka dievi ir viņa pusē. Protams, mēs visi zinām, ka dievi mūs soda, piepildot mūsu lūgšanas…

Oskars paņēma no galda sudraboto blašķi un lēnām grozīja rokās. Var jau būt, ka Alfonsam Birdam trūkst drosmes un panache', bet viņam netrūkst ģenialitātes. Viņš nonāvēja Makmurtriju pavisam ģeniāli. Viņš būtu varējis draugu nonāvēt Tita ielā burvju mākslas uzveduma laikā, bet tas būtu pārāk acīm redzami un bīstami arī Birds taču būtu uz skatuves un viņš būtu pirmais aizdomās turamais. Birds izlēma nogalināt Makmurtriju vēlāk vietā, kur viņu ielenktu apbrīnotāji, Astlija cirka Nāves ringā, kamēr Birds pats būtu vairāk nekā jūdzi no notikuma vietas, tepat, Kedogena viesnīcā, kur liecinieki nodrošinātu viņam alibi. Kā visi labākie burvju mākslinieka triki, ari Deivida Makmurtrija slepkavība bija paveikta skaisti un vienkārši. Viss bija atkarīgs no idejas. Pārējo paveica notikumu gaita. Viss, kas Birdam bija jāizdara, bija jāiešuj Makmurtrija cimdos asmeņi un jāļauj viņam pašam rīkoties tālāk…

-    Vai viņš iešuva cimdos gaiļu piešus, kā es tev teicu? jautāja Edvards Herons-Elens.

1 Teatrāls spožums.

-    Nē, atteica Oskars. Gabaliņus no burvju mākslinieka paša pagatavotās giljotīnas.

Pulkstenis pie sienas nosita divpadsmit. Ārčijs Gilmūrs un Rodžers Feriss piecēlās kājās un nostājās abpus Alfonsam Birdam. Oskars palūkojās uz kluba sekretāru un pasmaidīja.

-     Ir pusnakts, sacīja inspektors Gilmūrs.

-Jā, apliecināja Oskars. Pusnakts… un es joprojām esmu dzīvs.

Arturs Konans Doils piecēlās. Vai tas tevi pārsteidz, mans draugs?

Oskars iesmējās. Ne gluži, Artur, bet Birda kungu gan. Gilmūrs un Feriss sagrāba Birdu aiz rokām un piecēla kājās. Kluba sekretārs nepretojās. Viņa sejā nebija lasāms nekas.

-    Manuprāt, Oskars turpināja, Birda kungs cerēja, ka šobrīd es jau būšu miris vai vismaz uz nāves sliekšņa. Viņš gan neizvēlējās mani par savu upuri spēles laikā, bet, kad viņš redzēja, ka no Makmurtrija ir veiksmīgi ticis vaļā, nebija nekāda iemesla, lai neatbrīvotos arī no manis.

Policisti atlauza Birda rokas aiz muguras kā īstam noziedzniekam. Feriss no kabatas izņēma roku dzelžus un saķēdēja kluba sekretāra rokas.

-    Viņaprāt, Oskars turpināja, dzīve pret viņu bijusi netaisna. Es esmu pret viņu bijis netaisns. Manā dzīvē ir tas skaistums, kas viņējo padara neglītu. Es esmu Birdu uzlūkojis par zemāku radījumu, kā kaut ko pašsaprotamu, esmu izturējies pret viņu kā pret kalpu, lai gan patiesībā viņš ir zinātnieks un džentlmenis…

-Tomēr Alfonss Birds nav džentlmenis, lai gan sevi par tādu uzskata. Viesnīcas izsūtāmais zēns Nets ir džentlmenis. Antifols, melnādainais zēns no cirka, ir džentlmenis. Braiens Flečers, jaunais aktieris, kuru mēs satikām pa ceļam uz Bīči zemesragu, viņš ir džentlmenis! Bet Alfonss Birds… kas gan viņš tāds ir? Slepkava un nelietis. Mazs, smieklīgs vīriņš ar bālu

seju, kas ļāvis sevi uzveikt aizvainojumam, paša slimīgās iztēles upuris. Viņš nav ne džentlmenis, ne zinātnieks.

-   Tagad mēs ņemsim viņu līdzi, Vailda kungs, sacīja Ārčijs Gilmūrs, atraujot Birdu no galda un pagrūžot uz durvju pusi.

Oskars nepārtrauca savu stāstījumu. Viņu nevarēja apstādināt. Birds man stāstīja, ka reiz mācījies Oksfordā, bet es zināju, ka tie ir meli. Es pajautāju, kurā koledžā viņš ir studējis, un Birds atbildēja “Jaunajā”. Neviens, kas ir studējis Jaunajā koledžā, nekad nesauc to par Jauno koledžu.

Gilmūrs un Feriss stāvēja abās pusēs Alfonsam Birdam ēdamistabas durvīs. Arlabunakti, kungi, norūca Gilmūrs.

— Mēs sazināsimies ar tiem, kurus lūgsim sniegt liecības.

-    Domāju, ka jums noderēs arī šis, sacīja Oskars, pavicinot gaisā sudraboto blašķi.

-    Kas tā ir?

-     Noderīgs pierādījums, Oskars mierīgi atbildēja. Tajā ir vīns, ko Birda kungs man šovakar ielēja glāzē. Precīzāk sakot, vīns, kuru viņš ielēja otrajā glāzē. Es ļāvu Dobnijam izdzert pirmo, pirms sapratu, ka dzēriens ticis saindēts.

-    Ko jūs gribat ar to teikt, Vailda kungs? inspektors Gilmūrs nepacietīgi jautāja.

-    Birds nav zinātnieks, tomēr viņš spēj novērtēt klasiskās alūzijas. Tā kā es esmu Sokrātā kluba dibinātājs, viņš izlēma, ka es varētu mirt tāpat kā Sokrāts. Birda kungs vēlējās mani šovakar nogalināt, ielejot manā vīnā kāda sava dārza auga sulu, tas bija conium maculatum jeb velnarutks. Tomēr es neizvirzīšu apsūdzību, galu galā izdzēru tikai vienu lāsīti.

-    Un kā ar Dobniju? jautāja Konans Doils, ceļoties kājās un dodoties uz durvīm. Es labāk viņu apskatīšu…

-    Lai notiek, doktor, teica Oskars, lai gan es šaubos, vai viņam draud nāves briesmas. Es taču nogaršoju vīnu tur nebija pietiekami daudz indes, lai nogalinātu cilvēku. Mūsu kluba sekretārs ir viens no tiem nožēlojamiem cilvēkiem, kas

nekad neko neizdara pareizi. Pastāv pat iespēja, ka Makmurtrijs nebūtu nomiris no Nāves ringā gūtajiem ievainojumiem, ja Dobnijs nebūtu papūlējies iespiest asmeņus dziļāk viņa rokās. Nabaga nožēlojamais Alfonss Birds! Vediet viņu prom! Viņam nudien trūkst dievišķās dzirksts.

Gilmūrs un Feriss izveda Birdu ārā no istabas. Konans Doils viņiem sekoja, uzsaucot Villijam Hornungam, lai tas nāk viņam līdzi. Labāk klausīšu Arturam, jaunais vīrietis teica, sakārtojot brilles un pamājot visiem ar roku. Kāds vakars, Oskar! Es to nekad neaizmirsīšu! Paldies tev!

Oskars viens pats stāvēja galda galā, rokas nolaidis. Viņam bija tikai trīsdesmit septiņi, bet pēkšņi viņš izskatījās vecāks noguris. Viņa seja, kas pirms mirkļa bija tik dzīvīga un starojoša, bija pelnu pelēka. Lūkojoties apkārt, mans draugs izskatījās apmulsis viņš samirkšķināja acis un nolaida skatienu. Vērojot, kā Oskars izņem no cigarešu etvijas cigareti, es pamanīju, ka viņam trīc rokas.

-    Kāda naksniņa! skandēja Edvards Herons-Elens, pienākot pie Oskara un silti paspiežot viņam roku. Tu esi neiedomājams, mans draugs, — īsts fenomens…

-    Turklāt viņš ir arī rakstnieks, — ķircinot sacīja Bozijs, sakārtojot Oskara kaklasaiti. Izskatās kā prerafaelīts1 , bet zināšanu bagāža kā renesanses izcilākajiem prātiem!

-    Apsveicu, Oskar! sacīja lords Dramlanrigs. Tā bija tour de force2 \ Tev vajadzētu uzstāties ar runām Augšnamā. Kāpēc tu vēl neesi to darījis? Vai esi jebkad domājis par politiķa karjeru? Es runāju nopietni. Rosberijam vajadzīgi tādi cilvēki kā tu…

Oskars vārgi pasmaidīja. Politika… viņš iesāka, bet tad apklusa. Es pārāk baidos no advokātiem, viņš teica. Mana

' Mākslinieks, kas vēlas atjaunot pirmsrafaēla laika mākslas patiesumu. (Red. piez.)

2 Grūti izdomājama lieta.

drauga acīs bija asaras. Es jutu, ka viņš mēģina atrast trāpīgu aforismu, bet viņam nekas nenāk prātā.

-    Šovakar mēs paliekam pie mātes, Bozijs teica, noskūpstot Oskaru uz vaiga. Tiksimies rīt! Pusdienas Cafe Royal vienos, kā iepriekš norunāts?

-    Protams, Oskars atteica. Vienos.

-    Arlabvakar, Oskar! atvadījās lords Dramlanrigs.

-    Un, ja tu gadījumā satiec mūsu tēvu, — Bozijs teica, jau pusceļā līdz durvīm, nošauj viņu manā vietā, sarunāts? Es nekad neuzdrošināšos viņu nogalināt pats, redzot, cik meistarīgi tu atšķetini slepkavības.

Oskars pasmaidīja un noskatījās, kā abi jaunie vīrieši plecu pie pleca iziet pa durvīm.

-    Apbrīnojami, Oskar! noducināja Brems Stokers, apliekot draugam roku ap pleciem. — Dramlanrigs pateica ļoti precīzi. Tas bija tour de force. Tu esi izcilāks par pašu Ērvingu! Brems palūkojās Oskaram sejā un pasmaidīja. Nav nekāds brīnums, ka jūties iztukšots. Dodies mājās, ieej siltā vannā un iedzer karstu groku. Tā dara visi šefi. Nudien palīdz!

Čārlzs Brukfīlds stāvēja blakus Bremam Stokeram. Viņš turēja rokā čeku par trīspadsmit ginejām. Ņem, Oskar, viņš teica. — Šķiet, ka šo naudu esmu tev parādā.

-     Paldies, Oskars sacīja, pieliecot galvu. Viņš paņēma čeku, nopētīja to, salocīja un ielika kabatā. Tad ieskatījās Brukfīldam acīs. Un kā domā tu, Čārlz?

-    Ko tu ar to gribi teikt? Brukfīlds nesaprašanā pārjautāja.

-    Kā domā tu? Oskars atkārtoja.

-     Par ko? Par šo vakaru?

-    Jā, Oskars atteica. Tagad. Par mani.

-Ja jau tu jautā, Oskar, Brukfīlds lēni atbildēja, it kā izsverot vārdus, ja tu jautā… es domāju, ka šī līdzinājās tavai atklāšanas runai “Lēdijas Vindermīres vēdekļa” pirmizrādē.

Tas bija brīnišķīgi, bet nepareizi… par daudz sevis slavināšanas, Oskar, tikai nedaudz par daudz… tava augstprātība tevi vienreiz piebeigs, Oskar!

-     Neklausies Brukija vārdos, Oskar, iejaucās Stokers. -Viņš nav īrs. Viņš nesaprot. Tu biji izcils, mans draugs, vienkārši izcils! Nav cita vārda. Un tu mums atdevi Pīrsu! Vai tas nav burvīgi?

Bredfords Pīrss un Volts Sikerts stāvēja blakus. Sikerts turēja rokā cigāru, uzlicis savu smalko elkoni uz Pīrsa platā pleca. — Mēs tagad iesim uz Mākslu klubu, — viņš paziņoja,

-     lai nosvinētu mūsu brīnumbērna atgriešanos.

Bredfords Pīrss rotaļīgi iedunkāja draugu. Vai tur būs labas izklaides, Volt? Vai mums pievienosies kāda no tavām modelēm? Raženais aktieris smieklos ierēcās un trieca dūri gaisā. Paldies, Oskar! viņš sauca. Paldies, mīļais draugs! Ir tik labi būt mājās! Arī bākā bija jauki, bet jau sāka aptrūkties ēdamā.

-    Vai tu atkal audzēsi bārdu, Bred? jautāja Brems, dodoties uz durvīm kopā ar Čārlzu. — Mani mulsina tava gludi skūtā seja…

-    Man ienāca prātā, ka varētu uzaudzēt ūsas, tādas kā Sikertam. Kā jums šķiet? Es jau pietiekami ilgi esmu spēlējis vecos jūras vilkus. Mēģināšu pievērsties citam ampluā.

-    Un tu noteikti negribi spēlēt viesmīļus, vai ne? — piebilda Čārlzs Brukfīlds. Jo tad tevi atkal neviens nepamanīs.

-    Es esmu labs improvizators, Pīrss jautri teica. Varu nospēlēt, ko vien vajag.

-Vai tu nāc kopā ar mums, Oskar? sauca Sikerts, kad vīrieši jau gatavojās iziet pa ēdamistabas durvīm. Vai vēlies iedzert kādu mēriņu pirms gulētiešanas?

-    Nē, es labāk sekošu Brema padomam. Ir jau vēls. Es došos uz mājām. Roberts mani pavadīs.

-Tu esi krietns vīrs, noteica Brems Stokers, pamājot Oskaram ardievas.

—        Arlabvakaru, kungi! — sacīja Oskars, paceļot sveicienam roku.

—        Arlabvakaru, Oskar! Arlabunakti! Uz redzēšanos, Robert! Malacis, Oskar!

Kad visi četri bija izgājuši pa durvīm, mājot ardievas un skaļi saucot atvadu vārdus, pēdējais palika Volts Sikerts. Viņš pagriezās pret Oskaru un palūkojās viņā ar lūdzošu skatienu.

—        Nebaidies, Volt, Oskars laipni sacīja. Viss kārtībā. Ej! Es zinu, ka tu netiki pieskāries meitenei.

Mēs ar Oskaru kopā devāmies uz Tita ielu, viņš bija ielicis roku man elkoni. Nakts bija mierīga. Debesis skaidras. Melnajā debesu jumolā spoži spīdēja zvaigznes. Mierīgi soļojot, Oskars atguva zaudēto enerģiju. Kad šķērsojām Sloana skvēru, lai nogrieztos Kingsroudā, no tumsas pēkšņi iznira suņa vilkti ratiņi un pajoņoja mums garām tikai pāris collu attālumā, Oskars izplūda skaļos smieklos. Viņš smējās tā, kā nebiju dzirdējis viņu smejamies mēnešiem ilgi. Tie bija viegli un laimīgi smiekli. — Esmu izdzīvojis, — viņš teica. — Esmu nodzīvojis piektdienu, trīspadsmito, Robert, un galu galā neesmu ticis noslepkavots!

Kad mēs bijām jau otrā skvēra pusē, drošībā uz ietves, es jautāju: Kurš tevi izvēlējās par savu upuri, Oskar? Vai tagad tu to zini?

—        Tas bija Edvards Herons-Elens, Oskars atteica, joprojām klusi smejoties. Viņš man atzinās dienā, kad atnesa parādīt piesi. Viņš teica, ka tad, ja es būtu miris, viņš varētu apprecēt Konstanci. Es teicu, ka tad, ja es būtu miris, tu, Robert, būtu tas, kas apprecētu Konstanci.

Es iesmējos. Vai tiešām, Oskar? Šāds pieņēmums bija absurds, bet tik un tā mani iepriecināja.

-Jā, es tā teicu bet es neesmu miris, tāpēc tu viņu nedabūsi. Un Herona-Elena kundze ari ir dzīva un pie labas veselības un noteikti šobrīd sniedz savam vīram mierinājumu.

Mēs apstājāmies zem laternas. Blāvajā apgaismojumā es redzēju, kā Oskars smaida. Viņš atkal šķita laimīgs. Mans draugs aizdedzināja cigareti pēdējo no savām Player’s Navy Cut.

-   Tu taču zini, es it kā starp citu ieminējos, ka uz īsu bridi es turēju aizdomās Heronu-Elenu?

Oskars iesvieda sērkociņu notekā. Man likās, ka tu esi pārliecināts, ka īstais vainīgais ir jaunais Dramlanrigs…

-Jā, bet tas bija vēlāk. Par to es biju pilnībā pārliecināts.

Mēs mierīgi atsākām gājienu mājup, Oskara roka atkal manā elkonī. Tas, par ko mēs esam pilnībā pārliecināti, Oskars sacīja, nekad nenotiek.

Kad mēs nogriezāmies pa kreisi pirmajā no mazajām ieliņām, kas veda uzTita ielu, es apstājos un pēkšņi ierunājos: Ja Herons-Elens izvēlējās tevi par savu upuri, kurš tad izvēlējās Konstanci?

-              Vai tad tu nevari uzminēt? Oskars jautāja, neapstājoties.

-     Baidos, ka Čārlzs Brukfīlds.

-     Brukfīlds?

-Jā.

-    Vai viņš tev tā teica?

-    Nē, to es izskaitļoju pēc sava saraksta. Pēc izslēgšanas metodes. Tas varēja būt vienīgi Brukfīlds.

-    Brukfīlds vēlētos nogalināt Konstanci? es iztrūcies atkārtoju.

-    Tā bija tikai spēle, Robert, Oskars mierinoši teica. Es nebrīnītos, ja Brukfīlds šādi vēlētos atsvabināt manu sievu no tās nelaimes būt precētai ar mani. — Oskars runāja bez naida. Likās, ka šī doma viņu uzjautrina. Mūsu Brukfīlds ir pavisam dīvains tips…

—Nudien, — es sāji piekritu.

-    Vai tev šķiet, ka viņam bija taisnība par manu šīvakara uzstāšanos? Oskars jautāja, palūkojoties debesīs. Viņš nemaz negaidīja manu atbildi. Iespējams, ka bija, viņš pats atteica.

Kad mēs bijām nonākuši uz Tita ielas stūra, Oskars atkal izplūda smieklos. Iedomājies, sākumā es biju pārliecināts, ka slepkava ir Brukfilds! Viņa virzienā man norādīja Robinsones kundze. Kad viņa pētīja manu roku, gaišreģe teica: “Šajā vietā, kur strautiņš1 šķērso jūsu dzīves upi, Vailda kungs, es saredzu sagriežamies virpuli un tas mani uztrauc.” Man likās, ka manā rokā ir ierakstīts, ka Brukfilds būs mans pazudinātājs.

—Un vai tad tā nebija?

-     Nē, Oskars, joprojām smiedamies, teica. Robinsones kundzei par katru pareģojumu pēcpusdienu maksā vienu gineju. Kaut kas taču viņai ir jāsaka! Mūsu labdarības pasākumā Robinsones kundze iepazinās ar Bruka kungu un kundzi, Sarakavas Radžu un viņa sievu, kā ari ar Bredlijas un Kūperes jaunkundzēm, kas kopīgi raksta dzeju, parakstoties ar pseidonīmu “Maikls Fīlds”. Robinsones kundze vienkārši salika visus vārdus kopā, lasot likteni manā rokā, un es sadzirdēju to, ko gribēju dzirdēt, nevis to, ko viņa patiešām teica.

-    Vai esi pārliecināts? es jautāju. Man likās, ka tu ticēji Robinsones kundzei.

-    Es ticu. Ticēju. Un noteikti ticēšu arī nākamreiz. Bet man jāatceras, ka nākotnes pareģošanas ir viena no izklaides jomām. Dažkārt ir ļoti sarežģīti atšķirt patiesību no viltus. Tomēr Brukfīlds nebija īstais slepkava.

— Bet viņš tevi ienīst, Oskar!

—        Vai tad viņam nav iemesla? Es viņu apvainoju. Es aizrādu, ka viņš telpās nenovelk cimdus. Pie vakariņu galda es nosēdinu viņu starp zemākajiem…

1 Angliski “strautiņš” ir “Brook”, no kā darināts vārds Brukfilds.

-    Brukfīlds tevi ienīst, tomēr nespēj atteikties no tikšanās ar tevi. Viņš ir kā naktstauriņš, kas lido uz liesmu. Viņš tevi ienīst nevis tāpēc, ka tu viņu apcel, bet gan tāpēc, ka apskauž tevi.

-    Ak tā, Oskars smaidot novilka. Vai tiešām?

-Jā, es līdzjūtīgi teicu.

Mēs bijām nokļuvuši pieTita ielas 16. nama. Oskars ielika durvīs atslēgu. -*• Bīsties no skaudības, Robert, viņš teica, nopietni uz mani palūkojoties. — Paskaties, ko skaudība izdarīja ar Birdu… ko skaudība dara ar Brukfildu… skaudība ir dvēseles čūla.

-    Skaudība ir dvēseles čūla, es atkārtoju. Izcili, Oskar. Šis ir viens no taviem labākajiem aforismiem. Es to pierakstīšu savā dienasgrāmatā.

-     Bet vai tu atceries, kam pieder šī ideja? To jau reiz ir teicis Sokrāts. Sokrāts, kuru pazīst tikai pēc vārda. Nemirstīgais Sokrāts. Viņš pagrieza atslēgu un atslēdza durvis. Kas notiks ar mums, Robert, kā tev šķiet? Vai arī mēs piepulcēsimies nemirstīgo pulkam? Kāds būs mūsu liktenis?

Viņš nopūtās un atvēra durvis. Māja bija klusa, bet mājīga. Un tur, uz maza galdiņa zem gāzes lampas, bija ķiniešu malakas paplāte. Uz paplātes bija divas šampanieša glāzes, ledus spainis, kurā bija ielikta Perrier Jouēt pudele un zīmīte Konstances apaļajā, skaidrajā rokrakstā:

Bravo, Oskar, tu esi labākais vīrs un labākais cilvēks!

Oskara acīs sariesās asaras. Viņš palūkojās manī un pasmaidīja. Man nemaz negribas karstu groku. Bet glāze auksta šampanieša pirms gulētiešanas… vai tas nav lielisks dienas noslēgums, Robert?

Pēcvārds

Kas notiks ar mums, Robert? Kāds būs mūsu liktenis

Pasaule zina, kāds bija Oskara Vailda liktenis. Pēc 1893. gada triumfa sekoja 1895. gada tiesas prāvas, negods un ieslodzījums, un trimda. Konstance nomira Dženovā 1898. gadā. Oskars nomira Parīzē 1900. gadā. Tobrīd viņam bija četrdesmit seši gadi. Kā viņš pats teica, “manu šūpuli šūpoja likteņa dieves”.

Pasaule zina arī, kas notika ar Arturu Konanu Doilu. Šerloka Holmsa pēc viņu pazina visā pasaulē. Pateicoties savām rakstura īpašībām godīgumam un drosmei un kalpošanai valstij Būru kara laikā, doktors ieguva krietna vira slavu. 1902. gadā karalis Edvards viņu iecēla bruņinieka kārtā.

Ar Konana Doila palīdzību jaunais Villijs Hornungs arī atrada savu laimi. Pēc Artura ierosinājuma viņš radīja pats savu literāro tēlu, kas bija sāncensis Serlokam Holmsam, profesionālu krāpnieku un dārglietu zagli Raflu, kramplauzi amatieri. Draudzējoties ar Arturu, viņš atrada arī mīlestību. 1893. gadā Villijs apprecēja Konana Doila jaunāko māsu Koniju, viņš nosauca savu pirmdzimto par Arturu Oskaru, par godu vīriem, kurus apbrīnoja, savam svainim un Oskaram Vaildam. “Nomen est omen," viņš esot teicis bērna kristībās.

Brems Stokers, Drakulas radītājs, nomira 1912. gadā. Villijs Hornungs no šīs pasaules šķīrās 1921. gadā, Arturs Konans

Doils 1930. gadā. Volters Sikerts un Edvards Herons-Elens joprojām ir dzīvi. Volts tagad ir viens no cienījamiem angļu vecmeistariem, un Edvardu vislabāk pazīsiet kā piedauzīgā romāna “Geparda meitene” autoru. Arī Bozijs joprojām ir dzīvs. Mēs šad rad satiekamies, kad es ierodos Anglijā, parunājam par veciem laikiem un iedzeram vintage šampanieti Oskaram par godu.

Bozijs apprecējās. Man viņa sieva nekad nav šķitusi svarīga. Man šķiet, ka viņam arī ne. Viņa brālis Frānsiss Dramlanrigs gāja bojā 1894. gadā divdesmit septiņu gadu vecumā, viņu nošāva medību laikā Samersetā. Vai tas bija negadījums, pašnāvība vai slepkavība? Neviens nekad to neuzzināja. Līdz pat pēdējam brīdim viņa tēvs, Kvīnsberijas marķīzs, palika pie pārliecības, ka viņa dēls un lords Rosberijs bijuši mīļākie. Tā bija Kvīnsberija lielākā apsēstība. Un, marķīzam par lielu nepatiku, gadā pēc dēla nāves lords Rosberijs tika ievēlēts par premjerministru.

Rosberijs turēja savu solījumu Konanam Doilam. Viņa valdība aizliedza gaiļu cīņas Skotijā. Un arī Brems Stokers

1894.     gadā izrādīja savu draudzību prer Arturu, pārliecinot Henriju Ērvingu iestudēt vienu no Konana Doila lugām. To sauca “ Vaterlo stāsts”, un tā bija pēdējā luga, kurā spēlēja dižais aktieris.

Henriju Ērvingu nekādi nevarēja pierunāt nospēlēt Serloka Holmsa lomu uz skatuves. Pirmais aktieris, kas uz skatuves atveidoja Holmsu, bija Čārlzs Brukfīlds. Jā, tas ir tiesa.

Brukfīlds ar gadiem nezaudēja savu apsēstību ar Oskaru.

1895.     gada sākumā tieši Brukfīlds piegādāja policijai to nekaunīgo jauno vīriešu vārdus un adreses, kuri tiesā sniedza liecības pret Oskaru Vaildu. Un 1895. gada 25. maija vakarā dienā, kad tiesa atzina Oskaru Vaildu par vainīgu nepiedienīgu darbību veikšanā un notiesāja uz diviem gadiem ieslodzījumā ar spaidu darbiem, Čārlzs Brukfīlds un marķīzs Kvīnsberijs rīkoja ballīti, lai nosvinētu šo lēmumu. Viņi abi par to maksāja. Brukfīlda ieguldījums bija trīspadsmit ginejas.

Džailzs Brendrets

Džailzs Brendrets ir dzimis 1948. gada 8. martā Vācijā, kur viņa tēvs Čārlzs Brendrets pēc Otrā pasaules kara beigām kalpoja par virsnieku Sabiedroto komisijā, un viņa kolēģu vidū bija H. Montgomerija Haids, kas 1948. gadā publicēja pilnu Vailda prāvas aprakstu. 1974. gadā Oksfordas teātra festivālā Džailzs Brendrets iestudēja pirmo skatuves versiju Oskara Vailda prāvas, kur Vaildu spēlēja Toms Beikers, un 2000. gadā izveidoja prāvu audioversiju, kurās Vailda lomu spēlēja Mārtiņš Džārviss.

Džailzs Brendrets mācījies Franču licejā Londresā, Betešangeras skolā Kentā un Bedlija skolā Hempšīrā.

Bedlija skolas laikā rakstnieks iepazinās ar skolas dibinātāju J. H. Bedliju (1865-1967), kas trešdienu spēļu vakaru starplaikos savā mājā skolas teritorijā stāstīja tēlojumus par Oskara Vailda dzīves un sarunu stilu, ieskaitot arī Vailda paradumu izmēģināt uz saviem draugiem un radiem teikumus, ko vēlāk iekļaut stāstos un lugās. Džons Bedlijs bija Oskara un Konstances Vaildu ģimenes draugs, un viņu vecākais dēls Kirils Vailda aresta laikā mācījās Bedlija skolā.

Tāpat kā Roberts Serārs, arī Džailzs Brendrets studēja Oksfordas Jaunajā koledžā, kur kļuva par zinātnieku, studentu prezidentu un universitātes žurnāla redaktoru un pēc tam izvēlējās autora un žurnālista karjeru. Viņa pirmā grāmata

Radīts gūstā (1972) bija pētījums par cietumu reformu, un viņa Pasaules smieklīgākais cilvēks (1974) bija par Viktorijas laiku mūzikas izrāžu zvaigzni Danu Leno. Pēdējo desmit gadu laikā ir publicēta aktiera sera Džona Žilguda biogrāfija, kā arī augsti vērtētā dienasgrāmata par gadiem, ko viņš pavadījis valdībā [Laužot kodu: Vestminsteras dienasgrāmatas, 1990—1997), kā ari divas karaļnama biogrāfijas: Filipa un Elizabetes laulības portrets un Čārlzs un Kamilla: mīlas dēkas portrets.

Roberta Šerāra sencis bija Viljams Vērdsverts. Džailza Brendreta dzimtā bija ne mazāk ievērojams dzejnieks Džordžs R. Simss (1847-1922), kas sarakstījis slavenās balādes Billijs miris un slavā celts un Ziemassvētki patversmē. Simss bija pirmais žurnālists, kas apgalvoja, ka noskaidrojis Džeka Uzšķērdēja patieso personību. Simss, kas bija imperatores Eižēnijas radinieks un pazina gan Oskaru Vaildu, gan Arturu Konanu Doilu, bija šķietami pirmais žurnālists, kas aprakstīja sabiedrības krējuma dzīvi. Viņš bija slavens arī ar savu matu ataudzēšanas līdzekli plikpauriem, ko sauca Tačo — R. Simsa matu atjaunotājs.

Džailzs Brendrets strādājis par BBC Radio-4 diktoru un vadījis daudzas pārraides, to skaitā Laika ritms, Prātīgs padoms un Čuksti kāda sagadīšanās, tā sauca Roberta Šerāra pirmo dzejoļu krājumu! Viņš regulāri viesojas raidījumos Lūdzu, mirkli uzgaidiet! un Brīdi pirms starta un televīzijā piedalījies gan kā raidījuma Vai varu pastāstīt tev jaunas ziņas? vadītājs, gan ari Tava dzīve viesis. Uzstājies slavenajā Vestendas rēvijā un spēlējis Malvolio lomu Divpadsmitās nakts muzikālajā uzvedumā Edinburgā. Kopā ar Hindžu un Brehtu rakstījis scenāriju televīzijas seriālam Jaukās dāmas-, kopā ar Džulianu Sleidu sacerējis lugu par A. A. Milnu (kur Aleds Džonss spēlēja Kristofera Robiņa lomu) un sadarbībā ar Suzannu Pīrsu par Lūisu Kerolu sarakstījis mūziklu Pēdējā fotogrājija.

Džailzs Brendrets ir precējies ar rakstnieci un publicisti Mišelu Braunu. Viņiem ir trīs bērni advokāts, rakstnieks un vides ekonomists.

Pateicības

Rakstnieciba ir vientuļa nodarbe. Šī ir otrā grāmata sērijā par Oskaru Vaildu un noslēpumainajām slepkavībām. Rakstīt otro grāmatu mani pamudināja lielā interese, kas tika izrādīta par pirmo romānu. Esmu patiesi pateicīgs vairākiem atzītiem rakstniekiem Deividam Robinsonam, Aleksandram Makkolam Smitam, Annai Perijai, Stefānijai Baronai, Stīvenam Frejam, Rodžeram Lūisam, Lī Langlijam un Teo Ričmondam — par laipnajiem vārdiem un uzmundrinājumu. Tumšākajās stundās, sēžot pie tukša ekrāna, es viņu vārdos smēlos drosmi.

Esmu pateicīgs saviem draugiem par atbalstu manam labākajam draugam Mišelam Braunam, manam labajam draugam Merlinam Holandam, Oskara Vailda mazdēlam un biogrāfam, kas izlaboja pirmās grāmatas kļūdas (turklāt darīja to ļoti taktiski) un darīs to pašu ar otro grāmatu, ja būs nepieciešams. Ceru, ka manis radītais Oskara Vailda portrets ir precīzs; ja pamanāt kādas kļūdas, lūdzu, rakstiet man!

Kā allaž, esmu lielu pateicību parādā savam literārajam aģentam Edam Viktoram daudz vairāk nekā piecpadsmit procentus. Esmu bijis saistīts ar izdevējdarbību vairāk nekā četrdesmit gadus un zinu, ka viņš ir pats labākais. Pie viņa strādā labākie darbinieki, un es esmu patiešām pateicīgs viņa ārzemju menedžerei Moragai O’Braienai, kas prasmīgi un šar

manti ir iepazīstinājusi ar šim grāmatām visas pasaules izdevējus. Pateicos viņai ne tikai par profesionālo darbu, bet arī par to, ka esmu ieguvis jaunus draugus tik dažādās pasaules valstis kā Spānija, Dienvidkoreja, Lietuva un Brazīlija.

Anglijā un Austrālijā šīs sērijas grāmatas izdod Džona Mareja izdevniecība tā ir Artura Konana Doila izdevniecība. Esmu lielu pateicību parādā Rolandam Filipsam un Keitai Pērinai, kā arī viņu kolēģiem Londonā, Trišai Greiderei un viņas kolēģiem no Simon&Schuster Ņujorkā, Emuanuelai Hertebizei un viņas kolēģiem no Editions 10/18 Parīzē un daudziem citiem, kas palīdzēja publicēt šīs sērijas grāmatas visā pasaulē. Jau no pirmās grāmatas Keita Pērina bijusi neaizvietojama redaktore, mans ceļabiedrs un draugs. Esmu ļoti pateicīgs viņai un Džitešam Patelam, kas radīja iedvesmojošo vāka dizainu Anglijas un Amerikas izdevumiem.

“Nekas no notiekošā nav pārāk nozīmīgs,” Oskars rakstīja savā grāmatā Spārnotas frāzes un filozofiskas atziņas jaunatnei. Nedomāju, ka viņš tā patiešām domāja. Esmu ļoti pateicīgs visiem, kas deva savu ieguldījumu, lai iznāktu šī grāmata, — gan tiem, kurus jau pieminēju, gan tiem, kurus nepieminēju, un īpaši pateicīgs esmu tev, lasītāj, ka esi to izlasījis! Citādi tam visam nebūtu nekādas jēgas. Paldies tev!

Dž. B.

2008. gadā Londonā

Džailzs BrendrETs OSKARS VAILDS UN NĀVES RINGS

Redaktore Rūta Kuluža

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA,

K. Valdemāra ielā 6, Rīgā,

LV-1010. Red. nr.T-62.

“Poligrāfists”, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Brendrets Džailzs Oskars Vailds un Nāves rings

Pēcvārds

Džailzs Brendrets

Pateicības