Mērfija Janika

Paraksts:Mata Hari

JANIKA MĒRFIJA

Paraksts:MATA HARI

.

ĀMELANDE

Es piemānīju nāvi. Es gāju pa jūru. Paisuma laikā basām kājiņām šķērsoju vairākus sēkļus. Kādudien nolēmu nevis iet uz skolu, bet nokļūt kādā salā, ko sauc Āmelande; tā atradās netālu no vietas, kur dzīvoju. Biju dzirdējusi nostāstus - katrs Nīderlandes bērns ir dzirdējis nostāstus - par jūras dūņām, kurās kājas iegrimst gluži kā plūstošās smiltīs, un paisuma vilni, kas, tuvodamies kā milzīga, pelēka ūdens siena, cilvēku notriec un parauj apakšā, un aprok, un slīcina, un viņš nekad vairs neatgriežas mājās, lai kā censtos izkļūt no plūstošajām smiltīm un tikt pāri lielajai, pelēkajai sienai. Taču es atgriezos. Atgriezos pie mūķenēm, kas jau šķindināja zvanus, cenzdamās atsaukt mani atpakaļ. Mani atradušas, viņas rādīja man savas delnas, kas ar zvanu auklām bija noberztas jēlas, un aizveda pie skolas pārzines, lai es saņemtu sodu. Pa ceļam uz pārzines telpām es lepni čukstēju mūķeņu melno tērpu krokās - es gāju pa jūru! Vēlāk čukstēju to pašu, mūķenēm metoties ceļos dievkalpojuma laikā, un mani čuksti cēlās kā auksts gaiss no pagraba, sajaukdamies ar lūgšanām.

Zināju, ka bēguma laika gājiens pa jūru uz Āmelandi vienmēr paliks kopā ar mani. Man bija lemts to atkārtot atkal un atkal gultā ar vīriešiem, kas krāca man blakus, smagai, gaļīgai rokai guļot šķērsām pāri manām krūtīm. Javas tva- nigi miklajos džungļos es bieži gāju pa slapjām smiltīm uz Āmelandi un saodu nevis aiz loga augošā lotosa, bet dzimtenes jūras sāļo šļakatu smaržu. Visbiežāk es to darīju Sen- Iazāra cietumā, kur ikkatra akmens grīdas plātne bija kā gājiens pāri tumšajam smilšu klaidam un brīdis, kad atpakaļceļā es atskatījos pār plecu, redzēdama jūru nākam tuvāk. Noķer mani! es skaļi iesaucos, bet atbilde atskanēja no debesīm - vispirms klusi, tad arvien skaļāki rūcieni, jo tuvojās pērkona negaiss. Tas mani nenoķēra. Skriedamas ar paisumu, es uzvarēju un paliku dzīva.

Vispirms miltus, māte sacīja. Tad olas. Rīkodamās pa virtuvi miltainām rokām un piedurknēm, viņa jau pamazām kļuva par spoku.

Viņa cepa manu dzimšanas dienas torti. Tēvs stāstīja, ka tālā zemē, ko sauc par Meksiku, dzimšanas dienas bērnu iegrūž ar seju tortē. Lai dzīvo ilgi un ir laimīgs.

Pie mums tā nenotiks, māte sacīja un pastūma torti tālāk no manis, lai es nesadomātu iemērkt seju tortes glazūrā; viņa to bija uzklājusi ar karoti, un torte atgādināja jūru ar sīkiem vilnīšiem.

Tēvs teica - nākamgad tev jau būs piecpadsmit gadu, tad varēsi to darīt pati.

Vēlāk veikalā viņš man parādīja platmali.

Patausti, viņš teica un paberzēja mīksto filcu pret manu vaigu. Padomā par dzīvnieku, kas gājis bojā, lai no tā vilnas cilvēki darinātu šo platmali!

Es platmali atstūmu. Biju iedomājusies vīriešus, kas šādas platmales valkā, un viesības, uz kurām viņi ar tām iet.

Tēvs ielika platmali vitrīnā; zināju, ka pēc stundas viņš to nomainīs ar citu, ko paņems veikalā no plaukta. Šādi viņš sargāja preci no izbalošanas.

Nākamajā dzimšanas dienā tēva man blakus vairs nebija. Veikalu viņš slēdza, pirms tam pārdevis visas platmales par zemāku cenu. Atceros, kā viņš turēja rokā naudaszīmes un skaitīja, apslapinādams pirkstus, lai nekļūdītos. Es sēdēju vitrīnā uz palodzes. Saule caur rūti nežēlīgi cepināja, un, zinādama, cik ātri izbalo platmales, es domāju - cik tas dīvaini, visi man allaž ieteica vairīties no saules stariem, jo tie padarīšot manu iebrūno ādu vēl brūnāku.

Pēc tam tēvs devās prom, no viņa mums palika vienīgi puķainā veste. Viduklī, kur pogas uz vēdera tik tikko bija gājušas kopā, vestes drēbe bija izstaipīta. Tajā skapī māte nekad neko citu nekāra; ja strauji atvēru durvis, puķainā veste gaisa brāzmā sakustējās kā dzīva.

Adresi viņš neatstāja. Aiziedams sacīja, ka sameklēšot kaut kur dienvidos darbu, tad atbraukšot pēc mums.

Naktīs māte raudāja. Sienās bija lielas iedobes - tur, kur lobījās krāsa un bira apmetums -, un man likās, ka mātes raudas iespiežas šajās iedobēs, lai paliktu iesprostotas, mūžīgi atbalsodamās mūsu mājā aiz apmetuma. Es tās centos apslāpēt, bungojot uz klavierēm visādas dziesmas, taču krāsa lobījās vēl vairāk un apmetuma kaļķi bira uz grīdas mazās kaudzītēs, tādās, kādas ir smilšu pulkstenī, mērodami stundas, ko nevar pagriezt atpakaļ.

Kādudien atradu māti virtuvē mirušu. Viņas priekšauts bija balts no miltiem. Milti bija viņai uz rokām, milti bija viņai uz kurpju saitēm, milti bija viņai mutē. Ārsts teica, ka viņa mirusi no plaušu slimības. Man šķita, ka viņa mirusi, jo saelpojusies miltus. Tie pārvērtuši viņu par spoku no iekšienes. Tajā virtuvē es vairs nespēru kāju. Virtuvē pienāk nāve, es domāju. Aizvēru acis un gāju pa jūru. Ikreiz, kad to atcerējos, es biju vēl vairāk tur nekā pirmo reizi. Daudz vairāk ievēroju. Sīkos, baltos krabīšus, kas netālu no manām pēdām ieurbās zemē. Ūdeni, kas uzplūzdams burbuļoja starp kāju pirkstiem, saslapināja zīda brunču malu un sūcās augšup.

LAI DZIRD

Likās, ka viņas čuksti paslēpjas arī Senlazāra cietuma mūķenes tērpā. Viņa nometās ceļos un, juzdama pie vaiga auksto sudraba krustu, kas nokarājās mūķenei no jostas, čukstēja tos pašus vārdus, ko toreiz bērnībā, - es gāju pa jūru.

Vai jūs skaitāt lūgsnu savas dvēseles glābšanai? mūķene jautāja.

Nē, viņa atbildēja. Viņai bija cits nodoms - lai mūķene promejot aiznestu viņas vārdus sev līdzi, lai tie izkļūtu brīvībā. Lai tos dzird žurkas, skraidelēdamas gar tumšajiem, miklajiem mūriem! Lai tos dzird cietuma virtuves pavāri, atšķaidīdami zupu! Lai tos dzird izmeklētājs Bušardons,

klaudzinādams pa bloknotu ar zīmuļa galu, gudrodams, kādus jautājumus vēl uzdot, lai uzspiestu viņai tādu dzīvi, kādu viņa nebija dzīvojusi! Es gāju pa jūru, viņa teica. Es nemiršu.

SLIEKAS

Ar bērniem bija tā ķeza, ka es viņus nekad nesapratu. Vajadzēja divas trīs reizes ieklausīties, lai es saprastu, ko bērns saka. Vislabāk, ja viņš norādīja ar pirkstu. Runā skaļāk, es mēdzu mudināt. Bērna mutīte vienmēr bija tik maza-, viņš to nevēra vaļā, es nesapratu viņa teiktos vārdus. Sacīju krusttēvam, ka es bērnus nesaprotu, bet viņš atbildēja - bērnu vaidziņi ir kā sārti ābolīši un viņu matiņi kā saules stariņi… un, beigu beigās, man neesot izvēles, viņš neesot tik bagāts, lai mani ģērbtu un ēdinātu. Tā nu es nokļuvu skolā, lai mācītu bērnus.

Bērnu vaigi bija bāli, mati - netīri, taukaini; meitenītes izskatījās tā, it kā to bizes būtu sapītas tūliņ pēc galvas mazgāšanas un vēl nebūtu izžuvušas, bet zēni - tā, it kā tikai pirms neilga brīža būtu izvilkuši galvu no ūdens.

Tev jāiemācās sist viņiem pa pirkstiem, teica Veibranda kungs. Pirmajā darba dienā viņš man uzdāvināja lineālu. Neko citu tev nevajadzēs, viņš sacīja.

Papīru? Spalvaskātus? Tinti? es apvaicājos.

Jā, to visu arī, Veibranda kungs pasmējās un aplaizīja lūpas; apaļīgas, taisnas, tās atgādināja divas sliekas vienu virsū otrai.

Vēlāk šis lūpas mani skūpstīja, un no domas, ka tās ir sliekas, nevis Veibranda kunga lūpas, man kļuva mazliet vieglāk.

Bērniem es neko neiemācīju. Kamēr rakstīju uz tāfeles burtus, viņi skatījās ārā pa logu un saķērcās ar vārnām vai arī raustīja cits citu aiz glumi taukainajiem matiem.

Es taču tev teicu - bliez viņiem pa pirkstiem! Veibranda kungs čukstēja man ausī. Vēlāk, atgriezusies klasē, es aizliku izrisušo matu šķipsnu aiz auss un sajutu, ka mati no Veibranda kunga lūpu pieskāriena kļuvuši mikli un glumi.

Manas krūtis viņš dēvēja par vīna kausiņiem - tās esot tik mazas, viņš gribot no tām dzert. Apslapinājis pirkstu mutē, viņš nosiekaloja man krūtsgalu un tad piezīdās.

Prozit, viņš nočukstēja.

ĀRSTA APMEKLĒJUMS

Viņa sacīja, ka vēloties, lai viņu apmeklē Senlazāra slimnīcas ārsts. Viņš atnāca, ģērbies baltā uzsvārcī; stetoskopa caurulītes gumija izskatījās veca un vietām ieplaisājusi.

Kreklu! viņš teica. Viņa nebija ļāvusi kreklam noslīdēt pār pleciem.

Dariet to caur kreklu, viņa sacīja.

Caur audumu es nevarēšu tik labi saklausīt sirdi, teica ārsts.

Ne jau mana sirds jums jāklausās, viņa atbildēja. Ārsts pasmaidīja. Noņēma stetoskopu un nolika to uz dīvāna, kas bija apklāts ar vilnas segu, tad atgāzās krēslā. Viņam bija

zilas acis, un viņa iedomājās - tādas laikam bija debesis, kad toreiz gāju pa jūru uz Āmelandi.

Viņai gribējās ārstam visu izstāstīt, taču zilās acis lūkojās tā, it kā jau visu zinātu. Tāpēc viņa neko neteica, tikai dejoja viņam, lai redzētu, vai viņas kustību gaismā acu zilums mainīsies.

Es jau biju dzirdējis, ka esat izcila dejotāja, ārsts teica. Tagad zinu, ka tā ir taisnība. Pēc tam viņš vienmērīgā ritmā sita plaukstas, bet viņai gribējās, kaut ari viņas sirds pukstētu tikpat vienmērīgi un ritmiski, nevis dauzītos tā, it kā grasītos izlēkt no krūtīm.

MĀCĪBSTUNDAS

Bērni manā klasē neko neiemācījās, bet es gan. Veibranda kungs man mācīja, kā kļūt par sievieti.

Vai tad man to nevajadzētu mācīties no citām sievietēm? es viņam jautāju.

Nē, viņš atbildēja. Citas sievietes tev neko nevar iemācīt. Lai meiteni izmācītu par sievieti, vajadzīgs skolotājs, vīrietis.

Veibranda kungs man paskaidroja mēnešreižu īsto nozīmi. Teica, ka tās esot ļoti noderīgas, jo pēc tām es varot izskaitļot laiku, kad nedrīkst kopoties, ja nevēlos ieņemt bērnu.

Daudzas sievietes mēnešreizes dēvē par Dieva sodu, bet tas ir gaužām nepareizi, teica Veibranda kungs. Tās vajadzētu saukt par Dieva dāvanu.

Pēc stāstīšanas nāca rādīšana. Veibranda kungs aiztika manu peteni ar pirkstiem un tad lika man pašai to aiztikt, ierādīja, lai es zinātu, kā tas īsti darāms. Viņš uzdeva man mājasdarbu.

Šovakar, kad būsi savā istabā, pamācies! Veibranda kungs teica. Viņa pirksti izskatījās pēc strupām sardelēm, bet manējie - kā ziloņkaula vēstuļnaži, tik smalki veidoti, ka es baidījos ar tiem sev nodarīt ko ļaunu. Taču vēlāk, kad biju iepratusies, apjēdzu - ja nu kas man nāk par ļaunu, tad tā ir gulta ar izgulēto bedri vidū; ikreiz, kad tajā ieslīgu, tā it kā tiecās pārlocīt mani uz pusēm.

Veibranda kungs vēlējās, lai apsēžos viņam klēpī. Es jutu, ka viņa kājstarpē pulsē asinis; ik pa brīdim viņš mani pagrozīja vai pabīdīja uz vienu pusi, uz otru, apgalvodams, ka no tā viņam piebriestot. Vai jūti, cik tas liels, viņš jautāja, bet es tikai papurināju galvu, jo neko lielu zem sevis nejutu, caur kleitas drēbi varēju sajust tikai viņa miesas karsto pukstēšanu.

Zālainā upes krastā uz segas ar viņa sievas aptamborē- tām malām. Man vajadzēja uz viņa sēdēt; kad viņš man kārtējo reizi vaicāja, vai es jūtot, cik tas piebriedis liels, un es atkal noliedzoši papurināju galvu, un viņš nogrūda mani nost; es pacēlu aptamborēto segu un jau gribēju to salocīt, bet Veibranda kungs izrāva to man no rokām, samīcīja mur- skulī un, pieskrējis pie upes krasta, aizsvieda pāri garajai zālei un spilvēm; iekritusi ūdenī, sega straumē lēni izpletās un izlīdzinājās…

Atpakaļceļā uz skolu Veibranda kungs sacīja - tā esot manis pašas vaina, ka es nejūtot piebriedumu viņa kājstarpē,

es neesot izpildījusi mājasdarbu, neesot bijusi gana čakla, mācīdamās par sievieti.

Pēc tam es viņā vairs neklausījos. Atcerējos gājienu pa jūru. Kad bēguma ūdeņi atkāpjas no Āmelandes līdzenuma, tur bariem salido kaijas, lai jūras mēslos meklētu barību. Iedama pa jūru, es redzēju, kā manā priekšā riņķodamas nolaižas kaijas, un redzēju roņus zvilnam krasta smiltīs. Un domāju - kad jūra atgriezīsies, roņus un kaijas tas nebiedēs, viņi aizpeldēs vai aizlidos projām. Turpretī es ar saviem zīda brunčiem, kuru mala jau sālsūdens piemirkusi un smaga, - es noslīkšu. Brunči vilks mani lejup. Es būtu varējusi brunčus noraisīt. Todien neviens mani līdzenumā nebūtu redzējis. Taču es to nedarīju. Laikam gan man patika sajust, ka liktenis nav man labvēlīgs.

JA TEV PAREDZĒTS KĻŪT PAR SPIEDZI

Ja tev paredzēts kļūt par spiedzi, ir vēlams tekoši runāt vairākās valodās. Es pratu holandiešu, vācu, spāņu, franču un pat malajiešu valodu. Ja tev ir viegla galva uz mācībām, arī tas palīdz kļūt par spiedzi. Ja tev ir grūta galva, tas arī der, jo kurš gan turēs aizdomās tādu muļķīti, kas neparko neprastu atšifrēt slepenrakstu vai no vairāku pudelīšu satura sajaukt neredzamo tinti? Ja tev paredzēts kļūt par spiedzi, noder it viss, jo visi taču ir gatavi noticēt, ka esi spiedze.

Restorānā tu apsēdies, pārmetot kreiso kāju pār labo; tad tu tās pārkrusto, pārmet labo kāju pār kreiso - un, skat, tu jau esi spiedze, viesmīlis ziņo par tevi varasvīriem, bet tu neko nenojaut, tikai brīnies, kāpēc gan viņš tik ilgi nenes kafiju.

Pat avīzi lasīdama, tu vari būt spiedze. Vari pastāstīt mīļākajam - vācietim - kaut ko interesantu, ko esi avīzē izlasījusi, vai arī kaut ko citu interesantu, ko pastāstījis frizieris, krāsodams tev matus, - un tas kļūs par noslēpumu, ko neviens cits pirms tam nebūs pat nojautis, un tu būsi spiedze, kas informē ienaidnieku. Vari nozvērēties, ka nekad vairs neuzrunāsi nevienu vācieti, bet arī tas būs aizdomīgi, jo tu taču parasti runā ar vāciešiem, - un tā nu visi atkal domās, ka esi spiedze.

Desmit gadus no savas dzīves tu esi bijusi slavena Austrumu plīvurdeju skaistule, bet tas neko nenozīmē un nerod necik daudz vietas svītrotā papīra bloknotā, kurā Bušardons raksta un pret kuru klaudzina spalvaskāta galu, jo visu mūžu, kopš tās dienas, kad šķērsoji jūru pie Āmelandes, tu esi bijusi spiedze. Kaijas, roņi, sālszāle un jūras mēsli, un aļģes zem tavām kājām laikam čukstēja noslēpumus, pirms negaisa tev tos pienesa vējš, - noslēpumus, ko tu pēc tam izpaudi mūķenēm (arī tās varēja būt spiedzes); tu esi vainīga, un soda komandas vīri patlaban izjauc šautenes, tīra stobrus, ieeļļo metāla daļas, gatavojas tam brīdim, kad tev liks nostāties viņu priekšā. Un kā gan tu spētu pārliecināt Bušar- donu, ka neizpaudi vāciešiem kara noslēpumus, ja Bušardons ir nostājies pie loga un rādās bezgala aizņemts, bungodams ar pirkstiem pa rūti; varbūt tas ir nervozs ieradums, bet izklausās kā viņa personisks šifrēts vēstījums visiem, pat netīri pelēkajiem baložiem uz palodzes, ka esi vainīga, nepārprotami vainīga.

GARA KĀ VĪRIETIS

Ar nokārtu galvu, ne reizi nepalūkodamies augšup uz mani, Veibranda kungs pavēstīja, ka skola man būšot jāpamet.

Sieva… visa pilsēta… viņi par mums zina, viņš teica, it kā stāstīdams to savam resnajam vēderam. Un visi zina, ka tev ir tikai septiņpadsmit gadu.

Es atdevu Veibranda kungam lineālu, ko viņš man bija dāvinājis, lai es ar to sodītu bērnus, bliezdama viņiem pa pirkstiem. Nebiju to izmantojusi nekam citam kā vien līniju vilkšanai.

Devos uz Hāgu, lai apmestos uz dzīvi pie tēvoča. Darīju visus mājas darbus - iepirkos tirgū, stiepu uz mājām maizi, gaļu un dārzeņus. Pakāpusies uz krēsla, kura audumu rotāja krustdūrienā izšūti puķu pušķi, mazgāju augstos logus. Berzu vannas istabas akmens plātņu grīdu, klāju un nogludināju gultas segas, uzbužināju dūnu spilvenus. Turklāt es gatavoju ēdienu, un tas nu man nepatika, jo bija jāuzturas virtuvē, bet es no pieredzes zināju, ka virtuvē cilvēku piemeklē nāve.

Vīrietim tu esi par garu, tēvocis reiz man sacīja.

Es taču esmu sieviete, atbildēju.

Jā, protams, es gribu sacīt - tu esi par garu, tev būs grūti sameklēt vīru!

Atcerējos, kā gāju pa jūru uz Āmelandi un ka esmu palikusi dzīva un varu par to pastāstīt. Un skaļi teicu - es gāju pa jūru!

Ko tu nupat sacīji, dārgā brāļameita? jautāja tēvocis.

Iešu paraudzīt pusdienas, es viņam atbildēju.

KAUT TU DOTU $EIT

Viņas kameras sienu akmeņu spraugās bija iestrēguši agrāk te mitušo kliedzieni; reizēm viņa piespieda ausi pie kādas spraugas un vēlāk stāstīja mūķenei, ka varot tos dzirdēt. Pēc tam viņa atbīdīja gultu no sienas, lai gulētu kameras vidū.

Pie sienas bija piestiprināts vienīgais gaismeklis, gāzes radziņš. Tas dega ar raustīgu liesmu, it kā to nemitīgi appūstu vējš, draudēdams izdzēst. Viņa lūdza papīru un rakstāmo. Māsa Leonida viņai tos atnesa.

Vai rakstīsiet savam krievu līgavainim? viņa apvaicājās.

Es rakstīšu divas vēstules, viņa atbildēja. Vienu - Nīderlandes konsulātam. Lūgšu vēlreiz, lai mani no šejienes izlaiž. Otru - meitai.

Ko jūs rakstīsiet meitai? jautāja māsa Leonida.

Nezinu. Laikam jāraksta, ka man te klājas brīnišķīgi, vai ne?

Māsa Leonida nogrozīja galvu.

CAUR ŪDENS PILIENU

It kā zinādams, ka virtuvē man visvairāk nepatīk darboties ar miltiem, tēvocis ik dienu pieprasīja mājas cepumus. Ar metāla kausiņu iegrābusi miltus no kārbas, es tos iebēru bļodā. Tad pieliku sviestu un ar diviem nažiem iekapāju to miltos. Likās, ka esmu rīkojusies pareizi. Likās, ka esmu piesargājusies, lai nenotrieptos ar miltiem, bet nekā! Vispirms es tos pamanīju uz skropstām. Flīzētajā vannas istabā, kuras grīdu šorīt biju berzusi, rāpodama uz ceļiem, spogulī, ko biju mazgājusi un slaucījusi, un spodrinājusi ar vakardienas avīzi, es ieraudzīju pirmās pazīmes, ka kļūstu par spoku.

Brāļameit, kamēr esi tur, pie viena iztukšo arī atkritumu tvertni! sacīja tēvocis, stāvēdams aiz durvīm.

Atkritumu tvertne bija pilna ar avīžpapīra murskuļiem, ar kuriem biju spodrinājusi spoguli. Tie bija mikli un tumši, tomēr es kaut kā ievēroju sludinājumu. "Indonēzijas pulka kapteinis atvaļinājumā Holandē meklē piemērotu sievu…" Es nopurināju no papīra gabala ūdeni; lāsītes aizslīdēja pār burtiem, viena no tām kā ar lēcu palielinādama vārdu "sieva".

Brāļameit, vai tev tur krāsnī kaut kas nesvilst?

Samīcīju avīžpapīru un iebāzu aiz ņiebura, pēc tam, lai tas vienā pusē neizspiestos, iebāzu tur vēl otru murskuli. Tad atvēru durvis un tēvocim garām aizbrāzos uz virtuvi. Cepumi bija apdeguši; nogriezusi melnās virsiņas, pasniedzu tos tēvocim.

Tēvocis uz tiem nemaz īsti nepalūkojās. Kas tev šodien noticis, brāļameit? Tu izskaties tik jauka, viņš teica, šķielēdams uz manām izcilnajām krūtīm.

Tovakar aizrakstīju Rūdolfam Makleodam vēstuli, atbildēdama uz sludinājumu. Aploksnē ieliku ari savu fotogrāfiju, tādu, kurā, kā pašai likās, es izskatījos vairāk nobriedusi, precību vecumā.

Man bija iepaticies, ka aiz ņiebura sabāzelētais.avīžpapīrs it kā padarīja krūtis lielākas, taču tipogrāfijas krāsa atstāja

uz ādas melnus plankumus, turklāt saņurcītā papīra malas nejauki kņudināja un man bija jākasās. Izņēmu no atvilktnes zīda zeķes un piebāzu ar tām ņieburu, un devos uz satikšanos ar Rūdolfu Makleodu.

Viņš bija ģērbies formastērpā, un tas man patika. Varbūt tāpēc, ka formastērpā viņš izskatījās tik stalts, un man patika iztēloties, ka es būšu tā, kura, sēdēdama viņam virsū uz krēsla vai gultā, atpogās spožās pogas un noslidinās formas svārkus viņam no pleciem, lai tie saburzītos un ielocītos tādās vietās, kur drēbnieks nekādas ieloces nav paredzējis. Pēc tam otrā rītā viņš kails izkāps no gultas, pagurumā nedaudz salīcis, ar paģiru ēnu ap acīm, lai uzvilktu formastērpu, aizpogātu visas pogas, nogludinātu atlokus un atkal nostātos manā priekšā kā stalts virsnieks.

Deniņi Rūdolfam Makleodam jau bija sākuši sirmot un galvvidus metās papliks. Taču viņš bija vingrs un spēcīgs, un, kad apsēdos viņam klēpī, man nevajadzēja atspiesties pret resnu vēderu kā tad, kad biju sēdējusi klēpī Veibranda kungam. Un Rūdolfa Makleoda kājstarpē es sajutu daudz vairāk nekā tikai pulsu vien.

Es izeju pie vīra, sacīju tēvocim.

Kāda laime, ka tevi kāds grib, tēvocis atbildēja.

PA MAZU LODZIŅU

Nebiju domājusi, ka tas notiks tik drīz, - ka es jau pavisam drīz kļūšu grūta. Domājot par bērniem, man nāca prātā tikai Veibranda kunga skola, kur bērni man stundās nekad neklausīja. Taču kādu vakaru Makleods, pārbraucis no pilsētas - vina

miesas smaka bija sajaukusies ar svešas sievietes miesas smaku gribēja ar mani gulēt. Kamēr viņš mani iegrūdās, es, izpletuši pirkstus uz palaga, steigšus skaitīju, cik dienu pagājis kopš pēdējām mēnešreizēm. Lai kopotos, galīgi nebija īstais brīdis, vismaz to Veibranda kungs man bija iemācījis.

Es jau no pieredzes zināju - ja mēģināšu vīru atstumt, viņš tikai grūdis savu rīku manī vēl dziļāk un sāpīgāk vai arī ievilks pļauku, tā ka no rīta man būs šķībs vaigs vai aizpampuši acs un uz tirgu vajadzēs doties ar lakatu galvā, lai kā arī cepinātu saule.

Makleods bieži bija kopā ar citām sievietēm - jo lielāks kļuva mans vēders, jo biežāk, vismaz man tā likās. Vēderam piebriestot, naba izspiedās, kļūstot par tādu kā trešo aci, un es reizēm iedomājos - varbūt tas ir lodziņš, pa kuru mans vēl nedzimušais bērns redz dienasgaismu? Varbūt, raudzīdamies pa šo mazo lodziņu, viņš redz Makleodu paķeram tukšo karafi un triecam pret sienu tā, ka nolīst kristāla šķembu lietus…

Nolādēts, vai tad nevari atcerēties, ka tā jāpiepilda? viņš kliedza.

Centīšos neaizmirst, es atbildēju un tad piebildu - ja tu neaizmirsīsi, ka tev tā nav tik bieži jācilā!

Ko tu teici? viņš iebļāvās un gāzās man virsū, un, dzirdēdama, ka no pirmā dūres trieciena mani skausta skriemeļi nokrakšķ gluži kā pirkstu kauliņi, es domās pārcēlos uz Āmelandi.

Sākumā tumšās debesis virs smilšainā krasta man atgādināja Indonēziju, to laiku pēc Krakatau vulkāna izvirduma, kad gaiss bija pilns pelnu plēkšņu un dūmu. No pelniem, kas nolaidās pār pasauli, debesis bija galīgi aptumsušas. Pēc

izvirduma tēvs vakaros agri slēdza ciet veikalu, mēs agri ēdām vakariņas un agri gājām gulēt. Dienām ritot, apkārtne kļuva gaišāka, bet tēvs vēl arvien vakaros slēdza veikalu agri. Viņš mēdza pārnākt mājās, uzcelt mani plecos un aiznest līdzi. Viņš uzkāpa kalnā aiz mūsu mājas, un no turienes mēs abi vērojām saulrietu. Pēc vulkāna izvirduma saulrieti bija ļoti skaisti - violeti zeltaini sarkanas joslas, kas stiepās pa visu debesjumu. Taču to dienu, kad es gāju uz Āmelandi, no vulkāna izvirduma šķīra gadiem ilgs laiks. Un tumšums debesīs nebija pelni un dūmi kādā tālā zemē, tie bija parasti vasaras negaisa mākoņi virs atkāpušās jūras.

Tēvs atbrauca uz manām kāzām - un tā bija pēdējā reize, kad redzēju viņu dzīvu, īstenībā tikai muguru, viņam promejot. Man pateica, ka viņš esot ieradies; tiklīdz biju salaulāta, izskrēju ārā uz ielas, cerēdama viņu panākt. Redzēju viņa muguru - viņš kāpa pa ielu uz augšu. Makleods mani sagrāba un pavēlēja iet atpakaļ, sacīdams - mans tēvs ejot prom tāpēc, ka es neesot apprecējusies ar bagātnieku. Taču todien bija brīnum krāšņs saulriets. Droši vien tēvs gribēja to redzēt. Uzkāpt kādā kalnā un papriecāties par saulrietu, kā mēdzām darīt, kad es vēl biju maza. Tāpēc jau viņš tik drīz aizgāja, es teicu Makleodam. Viņš gribēja palūkoties debesīs.

Grūtniecības laikā es jādelēju ar zirgu. Stīvēju kājās Mak- leoda bikses, bet, nevarēdama tās uz vēdera sapogāt, jostasvietā lieliem dūrieniem aizšuvu, lai vismaz nekrīt nost.

Reiz šuvums atira vaļā; tas notika garā jājienā pa ķiršu lapām nobirušu zemesceļu, kura malās kuploja āboliņš. Kad atgriezos stallī, vīrs mani jau gaidīja. Kaimiņiene bija mani redzējusi iznākam no mājas ar jātnieku zābakiem kājās un nosūdzējusi Makleodam.

Makleods apgalvoja, ka es nākot uz stalli tāpēc, ka zirgu puisis esot mans mīļākais. Pusaudzis bija noslēpies staļļa

dziļumos un lūrēja pār aizgalda malu, ko nervozs zirgs bija nograuzis nelīdzenu, tā ka rēgojās balts, šķiedrains koks. Makleoda vārdus dzirdot, es skaļi iesmējos; zirgs, ar kuru biju jājusi, tā atmeta galvu atpakaļ, ka melnās krēpes gar sasvīdušo kaklu nolīgojās vien.

Makleods aizveda mani mājās; kamēr gājām pa ielu, viņš ar vienu roku turēja manu delmu kā spīlēs, bet ar otru ik pa reizei pieklājīgi pacēla platmali, sveicinādams paziņas. Es savukārt ar sažņaugtu roku turēju bikses, lai tās nenokristu.

Makleodam likās, ka mani vaj^g pieskatīt kā bērnu. Iedams prom, viņš ikreiz pārliecinājās, vai krāsnī man kaut kas nece- pas - kaut kas tāds, kas manas aizmāršības pēc varētu aizdegties un nosvilināt māju. Reiz mēs devāmies uz virsnieku balli, bet mājās atgriezāmies pavisam drīz. Virsnieki lūdza mani uz deju cits pēc cita, un Makleods laikam gribēja mani no viņiem sargāt gluži kā meitu, ko vēl nebija sagaidījis nākam pasaulē. Partnera roka arvien slīdēja pār manu muguru, mazajam pirkstiņam neatturami tiecoties lejup uz dibena apaļumiem, gluži kā rīkstnieka rīkste neatturami tiecas uz ūdens pusi… Makleods vēroja manu izaugsmi - ne jau stiep- šanos garumā, bet apziņas izaugsmi. Sākumā es neapzinājos, ka vīrieši uz mani skatās kārigām acīm, pēc tam apzinājos, ka viņi tā skatās, un vēlāk jau gribēju, lai viņi tā skatās.

ČŪSKAS UZ SPILVENA

Rītos viņa dzēra kafiju. Viņai to nesa māsa Leonida; mūķene turklāt arī pastāstīja, kāds ārā laiks, cik silts vai cik auksts. Viņa to dzēra gultā, sāniski paslējusies augšup. Tad māsa Leonida

apvaicājās, vai viņas abas kopā nevarētu noskaitīt rita lūgšanu, bet viņa ikreiz noliedzoši papurināja galvu.

Skaitiet vien bez manis, viņa teica māsai Leonidai. Kafiju viņa nekad neizdzēra visu uzreiz, vispirms pusi atstāja tasē, lai, tajā spoguļodamās, ķemmētu matus. Tumšajā atspulgā viņa nevarēja saskatīt, cik daudz nosirmojusi, bet to varēja noprast pēc izkritušajiem matiem, kas bija pielipuši pie spilvena. Mati, kas izkrita, kad viņa naktī grozīja galvu uz spilvena šurpu turpu, bija līdz pusei nokrāsoti melni, otra puse atauguši sirma. Tie bija pielipuši pie spilvendrānas S burta veidā kā čūskas, un viņa teica māsa Leonidai - tā ir laba zīme, jo čūskas spēj pacelties un iekost; ja viņa tagad atrastos Indonēzijā, veci ļaudis viņas S veida matos, kas ir pusē melni un pusē balti, saskatītu pareģojumu un izstāstītu viņai visus čūsku stāstus, kādus vien zina, un parādītu savus čūsku tetovējumus, kuri tagad jau izbalojuši un savītušās ādas krokās tik tikko saskatāmi.

KRIETNS tĒvs

Tiklīdz mans dēls piedzima, Makleods izķēra viņu vecmātei no rokām un aiznesa uz Cafe Americain, kas atradās uz stūra. Iztēlojos, ka viņš rāda puiku citiem virsniekiem un tie pasniedz viņam viskija glāzi, un, kamēr viņš dzer, no viņa mutes izrit dzeltenas, mirdzošas viskija lāses un krit lejup, ātri iesūkdamās mana dēla baltajā sedziņā.

Gulēju, gaidīdama, kad viņš atnesīs dēlu atpakaļ. Makleods bija projām tik ilgi, ka man jau sāka likties - viņš

kopā ar manu dēlu uz visiem laikiem aizceļojis un tagad vienīgais, kas man paliks, būs sāpes sašūtajā starpenē un pilnās krūtis, cietas kā akmeņi; no tām jau sūcās piens gluži kā miklums no akmeņiem.

Tēva lomā Makleods bija citāds, nekā biju iedomājusies. Viņš atgriezās un palika pie mana dēla šūpulīša visu nakti. Pārliecās pāri un vēroja mana dēla miegu, uztraucās par mana dēla kluso šņākuļošanu. Tiklīdz mans dēls atmodās, Makleods arī mani uzpurināja no miega un vēroja, vai mans dēls zīž gana sparīgi, vai ieņem mutītē visu krūtsgalu. Kamēr es savu dēlu zīdīju, Makleods turēja vienu roku uz šūpuļa matracīša, lai, kad bērnu ieguldīs atpakaļ, viņam uzreiz būtu silti un viņš iemigtu. Makleods aizrādīja, ka es saspraužot autiņus pārāk stingri, un ierādīja, kā tas darāms, lai es neievainotu dēla maigo ādu. Kad piedevām viņš nokristīja manu dēlu par Normanu, vīratēva vārdā, es sapratu, ka tas viss ir tikai sākums, jo dēls man tiks atņemts.

Kādudien Makleods paziņoja, ka viņa garais atvaļinājums esot beidzies un mēs braukšot uz Indonēziju. Vārds it kā izpeldēja viņam no mutes, un, tiklīdz tas notika, man likās, ka uzvēdī maigs garšvielu un riekstu aromāts, mikla smarža, ziedošu puķu dvesma, un es aizsteidzos pie sava Nor- mana, izcēlu viņu no gultas un čukstēju austiņā - Indonēzija! Un viņš palūkojās uz mani un iesmējās, un sasita plaukstiņas, it kā šis vārds nozīmētu kādas iemīļotas šūpuļ- dziesmas sākumu un es būtu apsolījusi to atkal nodziedāt.

Todien, kad devāmies ceļā ar tvaikoni Prinses Amalia, Makleods apslapināja mutē pirkstu un pacēla pret debesīm, skaidrodams Normanam, ka šādi varot noteikt vēja virzienu. Vējš pūta rietumu virzienā. Vakarā, kad visi trīs bijām kajītē

un Normans jau gulēja, Makleods vēlējās, lai es paliktu nomodā un viņu uzklausītu.

Man bija jāzina, ka tur, kurp mēs dodamies, ir daudz skorpionu un visādu kukaiņu un čūsku, un negantu mērkaķu. Javas salā no kokiem nokarājoties tādi augi, kas bērnu var nožņaugt, un saknes uz zemes bieži veidojot mudžekļus, kuros Normanam varot aizķerties kāja. Mēdzot notikt vulkānu izvirdumi; pelni varot bērnu nosmacēt. Par ko tu smaidi, Makleods jautāja. Mēness gaismā, kas iespīdēja pa kajītes lodziņu, viņš varēja saskatīt manu seju.

Nevaru sagaidīt, kad nokļūšu tur, es atteicu. Jūtos tā, it kā visu šo laiku būtu ilgojusies tur nokļūt, un nu beidzot tas brīdis ir pienācis.

Man visi kauli jau sāp no tā nolādētā mitruma un plaisa zem asteskaula atkal sāk sulot, sacīja Makleods. To izdzirdējusi, es skaļi iesmējos, bet Makleods man pavēlēja apklust - atmodināšot vēl Normanu -, un tad es aizspiedu muti ar plaukstām, jo nespēju valdīt smieklus. Makleods noņurdēja, ka nevarēšot iemigt, piecēlās mūsu kopīgajā gultā sēdus un aizsmēķēja pīpi. Es vēroju dūmus, tie kāpa pret kajītes griestiem un sabiezēja pār mums kā miglainas debesis. Šo dūmu grīstēs es izlēmu, ka ar Makleodu pamīlēšos. Javas salā mums sāksies jauna dzīve. Es gribēju, lai tā iesākas jauki.

MATS

Pagalmā viņa drīkstēja pastaigāties tikai vienatnē. Pārējās cietumnieces gāja pastaigā pirms viņas. Viņa nedrīkstot ar tām satikties, jo tās varētu izplūkāt viņai matus un izskrāpēt

acis, tcica Bušardons. Spiedzes esot pretīgākas par zaglēm vai prostitūtām, vai bērnu slepkavām, tā viņai teica. Pagalmā viņa atkal nokļuva akmens ielenkumā, nekā cita tur nebija. Viņa meklēja pēdas, ko varētu būt atstājušas citas ieslodzītās, pastaigādamās pirms viņas. Ja lija, reizēm varēja pamanīt pēdu nospiedumus uz akmens plātnēm, bet tie drīz izzuda, citas lietus lāses tos aizskaloja, vai arī viņa gāja pa šīm pēdām, cenzdamās iztēloties, kā būtu, ja viņa būtu cita sieviete.

Dažreiz pie raupjās mūra virsmas bija pielipuši daži mati. Vējš tos plivināja; brīdi vērojusi, viņa tos paņēma un pacēla gaisā, lai vējš tos aiznestu pāri mūrim citā pasaulē. Kad ceturtdaļstunda bija aizritējusi, viņai bija jāatgriežas kamerā. Iegājusi viņa apsēdās uz gultas un aizvēra acis. Mūri, debesis, varbūt kāds putns - viss, ko viņa ārā bija redzējusi, mirdzēja zem plakstiem kā sudraba gravīra, un viņa to baudīja, līdz attēls pamazām kļuva neskaidrs un pārvērtās par tumsu.

MILZIS

Liedags bija gluds, vēju appūsts, smiltis - baltas un smalkas; tās nepavisam neatgādināja tumšos dubļus, pa kuriem biju bridusi Āmelandē. Dodamies salas iekšienē uz savām jaunajām mājām, pa ceļam mēs redzējām mirdzošus ūdenskritumus, zemus purvus un plašas grīvas. Okeāna piekrastē, kur augstie viļņi, bez mitas dārdēdami, plīsa pret krastu,

sausās smiltis zem ķeburainajiem kokiem sedza sārtbaltu ziedu paklājs. Nekad neved Normanu šurp, Makleods man aizrādīja, un mēs turpinājām ceļu.

Zeltainajā savannā, kas pavērās mūsu skatienam, mums garām paskrēja melnie bantengu buļļi, smagi nošņākdamies, atstādami nagu nospiedumus miklajos upītes krastos, kur ūdenī atspīdēja oranžsārts saullēkts. Attālāk brūnās bantengu govis rāmi plūca zāli; nesen dzimuši teliņi skatījās mātēm pa kāju starpu, vērodami miglu, kas vēl turējās pie zemes un ko pamazām kliedēja arvien pieaugošais karstums.

Līdzās bantengiem skraidelēja Javas briežu un mežacūku bariņi; raibi un cekulaini tukani lēkāja un trokšņoja kokos, tad pēkšņi visi reizē pacēlās gaisā, skaļi plīkšķinādami spārnus, un mēs satrūkāmies. Dzirdēju Makleodu sakām - mežacūkas spēj saplosīt mazu zēnu kā nieku, - bet es tikmēr vēroju debesīs riņķojam ērgļus un vanagus. Droši vien tie uz zemes starp kritušajām lapām un sausajiem zariņiem, ko izgaismoja slīpie saules stari, centās saskatīt peles un cir- slīšus. Makleods aizspieda ausis, nevarēdams ciest kukaiņu sīkšanu, dūkšanu un cirpstēšanu, neatlaidīgu kā viļņu duna piekrastē.

Mēs gājām pa šauru taciņu zem vīteņaugiem, resniem kā Makleoda delms; apkārtnes zaļumā spoži atmirdzēja to dzeltensarkanie ziedi dažādās nokrāsās. Viens no iedzimtajiem, kas nesa ādas maisus ar ūdeni, noplūca violetu ziedu uz violeta kāta. Makleods teica, ka vietējie šo puķi izmantojot kā seksuāli stimulējošu līdzekli, kā ari iegūstot no tās vasku svecēm. Neaiztiec, iespējams, ka tā ir indīga, viņš aizrādīja. Vispār neplūc nekādas puķes un ēd tikai tos augļus, ko mēdz pasniegt virsnieku restorānā!

Augstu koku zaros balsnīja orhidejas; tumšā, valgā trūdu zeme veidoja stāvus, lapainiem augiem klātus paugurus. Gaiss bija sutīgi mikls; Makleods nolādējies pavēlēja iedzimtajiem apstāties un krietni padzērās ūdeni; es tikmēr skatijos augšup, vērodama jandāliņu, ko bija sacēluši langu- ri un giboni, un garastes makaki. No kāda zara uz mums nolūkojās dziedātājstrazds, tad aizspurdza; tajā pašā vietā pēc brītiņa nometās zivju dzenītis. Makleods parādīja man ķepas nospiedumu, tad pameta ar galvu uz ēnainajiem biezokņiem. Leopardu un melno panteru, un civetkaķu te ir papilnam, viņš teica. Cilvēkam tie uzbrūk bez šaubīšanās, sevišķi, ja ceļā gadās mazs zēns. Tā taču ir, Tikil, vai ne? viņš apvaicājās vienam no javiešiem, kas turēja ūdens maisu. Ti- kils pasmaidīja un pamāja ar galvu; jā, kungs, viņš teica, atkal sniegdams Makleodam maisu.

Nē taču, man vairs nevajag ūdeni, nolādēts, tagad es runāju par plēsoņām, tu, stulbeni! Par lielajiem kaķiem! Tie saplēš cilvēku vienā mirklī, vai ne? Pastāsti manai sievai, ka tie saplēš cilvēku vienā mirklī!

Tikils atkal pamāja - jā, kundze! Ja ieraugāt lielo kaķi, bēdziet prom, viņš teica.

Vai tu esi redzējis lielo kaķi? es apvaicājos.

Nē, lielos kaķus neviens neredz. Viņi ierauga pirmie, viņi uzbrūk pirmie, teica Tikils.

Tad jau nav vērts par to raizēties, es atbildēju.

Neklausies viņā, sacīja Makleods. Ko viņš sajēdz! Visi vietējie ir stulbi, tas ir pirmais, kas tev jāiegaumē. Iespējams, ka tikmēr, kamēr te pļāpājam, lielie kaķi mūs vēro, gatavojas uzbrukt. Labāk steigsimies, ka tiekam pajumtē, Makleods sacīja.

Būdu, kas nu bija mūsu mājas, es drīz vien iemīļoju, lai arī Makleods to vienmēr sauca par būdu. Noāvusi kurpes un uzkāpusi pa šķelto bambusniedru kāpnītēm, es basām pēdām skāru siltos, valgi smaržojošos salmu pīteņus un dziļi ieelpoju sambala un nāsi goreng[1] aromātu, kas nāca no virtuves. Tur Kidila, Tikila sieva, gatavoja mums maltīti.

Reiz, kad Normans bija virtuvē pie Kidilas - viņš tupēja uz grīdas, spēlēdamies ar bifeļādas gabaliņu, wayang[2] lellīti -, Kidila, cepdama rīsus, Normanam teica - tagad es tev pastāstīšu par milzi, kas radīja vulkānu. Es stāvēju uz virtuves sliekšņa, skatīdamās uz dēlu un arī klausīdamās Kidilas stāstā.

Milzis dzīvoja viduszemes līdzenumā. Turienes karalim bija skaista meita, un milzis, to ieraudzījis, trakoti iemīlējās. Ko nu karalis darīs? Viņš taču neatdos meitu briesmīgajam milzim! Taču, ja viņš milzi atraidītu, tas varētu izpostīt visu karaļvalsti. Karalis nolēma ņemt talkā viltību. Viņš teica milzim - gribu redzēt, vai esi gana stiprs un manas meitas cienīgs! Līdz rītam tev jāizrok dziļa grava, bet rakt tu drīksti tikai ar kokosrieksta čaulu. Karalis iedomājās, ka milzis to nespēs. Taču milzis čakli ķērās pie darba, raka tik sparīgi, ka valdnieks saprata - viņa nodoms nav izdevies. Ko nu lai daru? viņš domāja. Nevaru taču atdot meitu šim briesmonim!

Pagalam noraizējies, karalis sasauca kalpus un pavēlēja tiem dauzīt ar vālēm rīsus, kā tie darīja ik rītu, saulei austot. Dauziet tos tūdaļ, karalis sacīja. Viņš zināja, ka rīsu vā- lēšana atmodinās gaiļus un tie sāks dziedāt, it kā saulei tūlīt jau vajadzētu aust.

Padzirdējis gaiļus dziedam, milzis nodomāja - tūdaļ lēks saule, gravu es vēl neesmu izracis, un karalis man nedos savu skaisto meitu par sievu! Par tādu neveiksmi briesmonis neganti noskaitās, pameta gravu, ko bija iesācis rakt, un aizsvieda kokosrieksta čaulu pa gaisu gaisiem. Tur, kur tā nokrita, pacēlās liels vulkāns, un milzis ielēca tā kūpošajā mutē.

Re, paskaties pa logu, teica Kidila, - redzi, kur tālumā paceļas kokosrieksta čaula, mūsu vulkāns? Un tā nelāgā smaka, kas no turienes vēdī, - tā ir briesmīgā milža miesas smaka, jo viņš vēl arvien tur, vulkānā, cepas.

STARP RINDĀM

Ne no Nīderlandes konsulāta, ne meitas atbildes nepienāca. Taču viņa jau bija apradusi ar to, ka meita neatbild. Viņa zināja, ka Makleods nekad nav nodevis meitai viņas vēstules. Taču šeit, cietumā, viņai šķita, ka vēstules nav pat nosūtītas, ka tās visas atrodas uz Bušardona galda un viņš tās ir lasījis. Tagad viņš noteikti zināja ari pasaku par milzi, jo par to viņa rakstīja vēstulē meitai, apvaicādamās, vai viņa šo pasaku vēl atceras, un izstāstīdama to vēlreiz, jo viņai patika gan pasaka, gan atmiņas par meitu un dēlu tai laikā, kad Normans vēl bija dzīvs, un viņa vēlējās, lai meita atcerētos brāli tādu, kādu viņa pati dēliņu atcerējās - sēžam uz grīdas un spēlējamies ar wayang lellīti, un rādām uz sienas ēnu teātri, un stāstām pasakas, ko viņš bija dzirdējis no Kidilas vai sacerējis pats. Droši vien Bušardons cēla viņas rakstītās

vēstules pret lampas gaismu, starp rindām cenzdamies saskatīt slepenrakstu ar neredzamo tinti, ko viņa noteikti lietojusi. Varbūt asaru pēdas atstāja kaut kādus ķeburus, līdzīgus neredzamās tintes rakstam, jo asaras viņai neatturami ritēja un ritēja, un pilēja starp rindām, stāstot meitai par briesmīgo milzi, karali un tā skaisto meitu.

SĀKUMS

Makleods reti bija mājās, bet, kad bija, nodarbojās ar mājas pārmeklēšanu. Izgāja balkonā un, pabīdījis sāņus lielos podus ar bugenvilejām un lotosiem, un gumijkokiem, kuru airiem līdzīgās lapas plaukšķēja pa viņa papliko galvvidu, rāpoja, meklēdams zem podiem paslēpušos skorpionus vai ap podu pamatni apvijušās čūskas.

Pārliecinājies, ka nekādu mūdžu mājā nav, Makleods nodarbojās ar Normanu. Mācīja viņam maršēt un pareizi turēt šauteni. Būsi kā tēvs, viņš sacīja Normanam. Tad kādudien Normans izvilka un parādīja kris[3] duncīti, kas bija aizbāzts viņam aiz jostas mugurpusē. Tikils to bija izgrebis no man- groves saknes un viņam uzdāvinājis.

Daudz labāks par šauteni, Normans tēvam teica. Tas ir burvju duncis, pats nokauj zagļus bez manas palīdzības, un vēl tas aptur lielos viļņus, kas nāk no okeāna, un lavas straumes no vulkāna! Makleods izrāva duncīti Normanam no

rokas, salauza pret balkona margām un aizsvieda dārzā; naža skambas iekrita jasmīnkrūmā, notraukdamas ziedus. Smarža uzvilnīja līdz pat balkonam, kur mēs visi stāvējām un kur Makleods nu mani rāja, sacīdams, ka vienīgi es esot visā vainīga, es nedrīkstējusi pieļaut, ka Normans klausās kalpu stāstos. Nabaga Normans gauži raudāja par salauzto duncīti; vēlāk es mēģināju to salīmēt, bet gabali neturējās kopā. Nolamājos un apskāvu dēlu, solīdama, ka es spēju visu to pašu, ko kris duncis. Es nogalēšu zagļus, es apstādināšu lielos viļņus un lavas straumes! Normans jautāja, kā es to varēšot izdarīt, un es atbildēju - ja cilvēks kādu mīl tā, kā es tevi mīlu, dēliņ, viņš var visu. Bet Normans smējās un teica, ka to es gan nevarēšot, un Makleods no blakusistabas uzsauca - neklausies, māte stāsta blēņas, neko tādu viņa nespēj!

Kādudien, aizgājusi uz pilsētu, iegriezos veikalā, kur pārdeva Nīderlandē šūtas kleitas. Tās karājās uz pakaramajiem - visas atturīgās, tumšās krāsās -, un es tās visas aplūkoju, tomēr tas, kas patika man, bija atrodams nevis veikalā, bet uz ielas, kur staigāja malajietes. Košie zīda sārongi* ar brīnišķajiem ziedu rakstiem bija skaistāki par jebkuru kleitu, ko jebkad biju redzējusi. Es valkāju sārongu, tāpēc citas virsnieku sievas raudzījās uz mani greizi un aizrādīja, ka eiro- pietei nepiedienot vilkt mugurā kaut ko tik bezgaumīgi spilgtu. Es valkāju sārongu ik dienu; zīds čaukstēja manu soļu ritmā, un vējiņš, to plivinādams, iespieda maigo drānu man starp kājām.

Kad gāju pa taku, languri skaļi klaigāja un man sekoja, pārlēkdami no liānas uz liānu. Kidila man ierādīja, kā ar zobiem nomizot mango, un aizveda uz kādu klinšu alu, kurā ar galvu uz leju karājās tik daudz sikspārņu, ka visa ala likās radusies no sikspārņiem, nevis no akmens. Reiz, kad mums pār ceļu pārskrēja žurkas, Kidila noteica - tās divdesmit piecas, ko Tikils nomedījis, lai viņu abu kāzu dienā pasniegtu līgavas tēvam, gan bijušas daudz treknākas un garākām astēm.

Tad jau žurkas bija tava izpirkuma maksa? es jautāju un pastāstīju, ka tēvs neiedeva man pūrā līdzi neko; Kidila nodūra acis un nogrozīja galvu, tad pēkšņi pacēla galvu augšup un, acīm iemirdzoties, sacīja - Tikils ir varen labs žurku mednieks, viņš varētu atkal nomedīt divdesmit piecas un uzdāvināt tavam tēvam! Es sasmīdināju Kidilu, attēlodama, kā virsnieku sievas spiegtu - gluži kā languri -, ja viņām vajadzētu braukt ar kuģi, kas ved divdesmit piecas lieliskas, treknas žurkas! Kidila man arī ierādīja, kā sapīt matus bizēs, iepinot sārtos un baltos džungļu zemsegas ziedus.

Reizēm Makleods naktīs ieradās pie manis, kad bija vēlu pārnācis no virsnieku kluba vai arī atgriezies no kādas iedzimto prostitūtas; viņš tās pirka, maksādams par stundu. Tad es gultā piecēlos sēdus, lai viņu pienācīgi sagaidītu, kaut gan viņam, šķiet, labāk būtu paticis, ja es gulētu miegā vai arī uz viņu dusmotos, vai vismaz mēģinātu viņu atvairīt. Es centos šīs reizes baudīt, centos Makleodam izpatikt. Vecais, resnais Veibranda kungs nebija velti pūlējies. Es zināju, kas darāms, taču Makleods mani vēlāk apsaukāja par mauku. Reiz, kad pēc mūsu abu trakulībām gulēju gultā, noplūdusi ar sviedriem - kas zina, saviem vai mūsu abu sviedriem -, viņš paķēra manu sārongu un pārplēsa uz pusēm, tad vēlreiz uz pusēm un skrandas uzmeta man virsū. Tad viņš devās uz viesistabu, lai pārlaistu nakti uz pītā bambusniedru dīvāniņa, kas viņam bija par īsu; rīta agrumā dzirdēju čīkstam dīvāna paroceņus - viņš tos spārdīja, cenzdamies

iegrozīties ērtāk. Tad tumsā, ar lotosa ziedu logā tik lielu kā mēnesi, es domāju par savu gājienu pa auksto smilšu jūru uz Āmelandi un to, ka mums ar Makleodu Javā tomēr nesāksies jauna, labāka dzīve, kā biju cerējusi.

ESMU ŠIVA

Manā istabā bija spogulis, kurā es varēju sevi redzēt visā augumā. Garās kājas, tvirtās rokas, plakano vēderu un mazās krūtis. Dažreiz ienāca Kidila, lai palīdzētu man sasiet sā- rongu; es nostājos pie spoguļa, bet viņa paslēpās man aiz muguras un izstiepa rokas sānis, un mēs iztēlojāmies, ka esam Šiva. Kidila man iemācīja dejot, vēršot plaukstas pret sauli. Es arī ēdu tāpat kā viņa, ar pirkstu galiņiem, un reiz Normans sacīja, ka nosūdzēšot mani tēvam, jo es uzvedoties kā mežone. Viņš metās man virsū un ar mazajām dūrī- tēm iebelza pa galvu, un rāva matus, tā ka no bizēm izkrita baltie un sārtie ziediņi. Es viņu saturēju, taču viņš locījās un spirinājās manās rokās, bet ziedlapas bira man no matiem un krita viņam acīs.

PĀRI PELKĒM

Jo vairāk Makleods dzēra, jo vairāk viņa iepazina salinieku dzīvi - nēsāja sārongus, dzēra jasmīnu tēju un ēda nāsi goreng ar pirkstiem. Un, jo biežāk viņa to darīja, jo biežāk atrada Makleodu guļam kāda putekļaina ceļa malā ar

notraipītu formastērpu un noripojušu cepuri, tauriņu apsēstu - tie laidelējās pār viņu, līdz beidzot nometās un izpleta spārniņus, sauļodamies uz viņa plikā paura, kas bija norasojis ar sviedriem un oda pēc skotu viskija.

Līdzīgi ir arī gājieni pie Bušardona, viņa domāja. Jo nerunīgāks kļuva izmeklētājs, jo vairāk runāja viņa pati. Jo straujāk viņš bungoja ar zīmuļa galu pa bloknotu, jo straujāk viņa bēra pazīstamu vāciešu uzvārdus; jo vairāk viņš ap- košļāja nagus, smalcinādams kriksīšus ar priekšzobiem un tad norīdams, jo vairāk viņa stāstīja par saviem bijušajiem mīļākajiem. Kādā krāsā viņiem bijuši mati un kādu odekolonu viņi lietojuši, un kādas dāvanas viņai devuši, kādus gredzenus - ja restorānā viņa, iedama garām kādai sievietei, ieminējās, ka viņai patīk tās gredzens, mīļākais to viņai vienkārši nopirka. Viņa zināja, kāda piegriezuma mēteļi bijuši viņas mīļākajiem, jo viņi mēdza tos novilkt un pārsviest pāri peļķei, lai viņa nesaslapinātu kurpes. Viņa zināja, Bušardons visus šos sīkumus uzskatīs par viņas vainas apliecinājumu, tāpēc apgādāja ar tiem izmeklētāju jo bagātīgi, domādama - vai tiešām viņš tā arī nesapratīs, ka uzklausa vienkārši pusmūža sievietes atmiņas par saviem daudzajiem mīļākajiem, nevis kādas aukstasinīgas spiedzes vēstījumu par to, kā viņa darbojusies, lai grautu sabiedroto karaspēka varenību.

LIETUS

Nonu es ieņēmu, kad ylang-ylang zāle jau bija sazēlusi augsta jo augsta - un tas nozīmē, Kidila teica, ka drīz sāksies lietus sezona. Lietus bija kā nebeidzama okeāna šalkoņa, kā

nebeidzama kukaiņu dūkoņa, tikai vēl apnicīgāka, jo troksni taču sacēla lietus, turklāt lietū šeit neviens nestaigāja ar koka tupelēm, ar kurām var šļakstināties uz visām pusēm, šeit bija pieņemts ar basām kājām brist pa ūdens straumi, kura sniedzās līdz potītēm un kurā peldēja vēja notrauktas palmu lapas; pēdas zem ūdens slīdēja uz sīkiem akmentiņiem un sārongs kļāvās pie kājām, apvīdams ceļgalus un stilbu muskuļus, turklāt izrādījās, ka sārongu auduma krāsas nav noturīgas. Vakarā noģērbjoties es atklāju, ka esmu kļuvusi zaļsarkanraiba, gluži kā iznākusi no džungļiem, it kā patlaban ar mani notiktu kaut kādas pārvērtības, es mestu ādu vai arī mainītu kažoku, īsi sakot, it kā es censtos piemēroties apkārtējai videi, lai varētu apmesties pamežā un neviens mani neredzētu.

Makleods, to uzzinājis, sacīja - pieraugi, lai būtu puika!

Kas to lai zina, es atteicu un paraustīju plecus, un viņš jautāja - kas tad tā par izdarību, vai Kidila tev to iemācīja? Vai tā domāta, lai pielabinātu dievus vai atvairītu ļaunos garus, vai atdzīvinātu miroņus, vai varbūt lai piedraudētu miroņiem, lai labāk paliek miruši?

Gribu šovakar iet uz virsnieku balli, es sacīju.

Virsnieki man patika tāpēc, ka ikkatrs no viņiem dejoja citādi. Viens dejoja tā, it kā visu laiku baidītos, ka es varētu nokrist, tāpēc viņam mani jātur pēc iespējas ciešāk. Otrs - tā, it kā es būtu kaut kas lipīgs, ko viņš nevar nopurināt no pirkstu galiem. Trešais - it kā vidū starp mums būtu kaut kas liels, varbūt kolonna. Vēl viens kustējās tā, it kā grīda būtu svilinoši karsta, kāds cits - it kā ar pēdu gribētu apdzēst cigāru, vēl kāds - it kā viņam būtu izkritusi zelta monēta un viņš to uz grīdas meklētu, vēl cits - it kā viņam sāpētu ceļgali, un vēlāk es uzzināju, ka tie viņam patiešām sāp. Viens dejoja tā, it kā viņam ļoti gribētos ar mani pamīlēties, un vēlāk es uzzināju, ka gribas ari, bet cits - tā, it kā agrāk jau būtu ar mani mīlējies, un, kad es viņam sacīju, ka tas nekad nav noticis, viņš atbildēja, ka esot gan noticis, tikai es to esot piemirsusi; viens dejoja kā mazs puika, un tas bija mans Normans, es pacēlu viņu rokās un virpuļoju, un skūpstīju viņa tuklās roķeles, ar kurām viņš māja tētim, kas sēdēja pie galda, nokāris galvu uz krūtīm, cieši aizmidzis.

Sākumā es stundām ilgi varēju stāvēt balkonā un skatīties, kā līst. Kidila vai Normans, vai Makleods ievilka mani iekšā. Man šķita, Java aizpeldēs projām kā plosts. Man jau sāka likties, ka mēs tiešām peldam. Kā gan mēs varam zināt, ka tā nav? Kas gan šīs jūras vidū mūs notur uz vietas? Man gribējās sajust sausu zemi, bet tās šeit nebija, pat augsne puķu podos bija kā melns sūklis, tik slapja, it kā mājas iekšienē lītu gluži tāpat kā ārpusē.

Reiz lietū ieskanējās citāda skaņa. Tā atgādināja klauvējienu pie durvīm, un es ieklausīdamās piešķiebu galvu, domādama - varbūt vējpūta liecina, ka lietus pieklusis, ka tas gatavojas norimt. Bet troksnis bija tieši tāds, kāds izlikās, kluss klauvējiens pie manas mājas bambusniedru durvīm.

Bija atnācis viens virsnieks, tas, kurš dejoja, it kā gribētu ar mani mīlēties. Lietus pilēja no viņa cepures un pirkstu galiem, un es vēroju to saritam mainīgās salās un kontinentos uz viņa melnajām, nospodrinātajām kurpēm un tad notekam uz mana pītā paklāja. Viņš teica, ka esot ieradies noslēgt godīgu darījumu, lai es vismaz kaut ko par to dabūtu.

Dabūtu… par ko? es jautāju.

Par to javiešu skuķi, ar kuru es jūsu vīru redzēju vakar vakarā, viņš atteica.

GODĪGS DARĪJUMS

Viņš apsēdās uz dīvāna, mazliet papletis kājas, slaucīdams matus ar manis pasniegto dvieli. Viņa acis bija zaļas, divos dažādos toņos, un es vienkārši pētīju krāsas, cenzdamās nemanīt, ko šīs acis man pauž. Tajās bija pat dzelteni lāsumiņi. Viņš pasniedzās un uzlika roku man uz stilba; īkšķis rādīja ceļu, rokai slīdot pa stilbu augšup, turp, kur, viņš teica, varot sajust asiņu pulsēšanu. Tieši tur viņš uzreiz pieplaka ar lūpām, pavēris mana sāronga malas. Viņa mute vēl bija mikla no lietus.

Paklau, es to negribu, es sacīju. Blakusistabā guļ mans dēls, pie viņa ir aukle, auklei ir viegls miegs, viņa bīstas no mērkaķu gariem, kas miegā viņu varētu nolaupīt.

Kamēr stūmu viņu uz durvju pusi, viņš paguva pasacīt, ka viņa vārds esot Vilēms un viņš atgriezīšoties, jo zinot, ka manam vīram vēl būšot neskaitāmas iedzimto meičas un man esot kārtojams liels rēķins.

Tumsā, viena gulēdama gultā, lietum plīkšķot aiz loga, es atcerējos, kā viņa lūpas bija skārušas manu stilbu, atcerējos viņa auguma svaru un silto matu ērkuli, kas tuvojās manam kaunumam.

Reizēm, kad gāju kopā ar Tikilu, viņš turēja man virs galvas lietussargu, kamēr pašam lietus lāses ritēja pār seju straumēm. Sacīju, lai arī viņš nāk zem lietussarga, bet kalps noraidoši papurināja galvu - nē, Makleoda kungam tas

nepatiktu. Kad sasniedzām veikalu un es iegāju iekšā, Tikils palika ārpusē, turēdams lietussargu sakļautu pie sāna. Kad iznācu, viņš to vienā mirklī atvēra un pacēla man virs galvas, lai man neuzpilētu ne lāsīte. Reiz es atteicos no šā pakalpojuma, un mēs abi blakus gājām pa lietu mājās; Tikils nesa aizvērtu lietussargu, es gāju viņam zem rokas. Izliksi- mies, it kā nelītu, es sacīju. Lietus šaustīja mūs kā ar pātagām, likās, ka tā plīkšķi nolocīs Tikilam ausis uz leju. Es atraisīju mezglā savītos matus, un tie izrisa gari un melni un noslīdēja pār muguru un krūtīm, un pielipa plakaniski, apsegdami krūšu galus.

Pa ceļam Tikils ieraudzīja māti; viņai bija grūti saturēt nopirktos produktus, Eiropas siera rituli un tēju. To visu viņa nesa virsniekam, pie kura strādāja par kalponi. Es teicu Tikilam, lai ņem lietussargu un pavada māti līdz virsnieka mājām, citādi produkti būs pagalam un viņa dabūs rājienu par nevīžību. Gāju tālāk viena un uz kāda stūra gandrīz saskrējos ar Vilēmu. Tobrīd lija vēl stiprāk, un es nesadzirdēju, ko viņš man teica. Satvēris aiz elkoņa, viņš veda mani gar namiem, līdz beidzot pie viena no tiem apstājās, izvilka no kabatas atslēgu un atdarīja durvis.

Laipni lūgta, Vilēms sacīja. Šoreiz viņš bija tas, kuram vajadzēja sadabūt dvieli. Man viņš to nedeva, nostājās aizmugurē un susināja man matus, tad, piespiedis dvieli man klāt, caur to glāstīja manas krūtis, braucīdams, spiezdams un celdams augšup; jutu visus viņa pirkstus, jo sevišķi īkšķus, kas apļoja ap krūšgaliem.

Tad viņš noslidināja dvieli uz maniem dibena apaļumiem, pēc tam uz klēpi, braucīja ar to pa stilbiem augšup lejup; šoreiz viņš neapmierinājās ar to, ka paplēta sāronga malas, šoreiz viņš ar zobiem atraisīja mezglu - un auduma gabals noslīdēja zemē. Ar abām rokām viņš darbojās, mani slaucīdams, nu jau viņš bija ticis līdz potītēm, maigi apslau- cīja tās un tad ļāva dvielim nokrist, un skūpstīja mani, sākdams ar potīšu kauliem un virzīdamies augšup.

Manā klēpī ir bērns, es viņam sacīju.

Labi, tad tu to neieņemsi no manis, viņš atteica, pacēla mani rokās un aiznesa uz gultu. Es viņu apvēlu, lai varētu uzsēsties jāteniski; viņa zaļās acis ar zeltainajiem lāsumiņiem smaidīja, un es jutos pateicīga par šo krāsu pēc tik ilgām tumšas debess un pelēka lietus dienām. Atpogāju formas svārkus un kreklu un attaisīju vaļā, un viņš izskatījās pēc sikspārņa, kas izpletis spārnus pret alas sienu.

Kad ļāvu, lai Vilēms iestumj manī savu locekli, tas izrādījās tik liels, ka man pat aizrāvās elpa; viņš apvaicājās, vai man nesāpot, un es atteicu, ka būs vajadzīgs laiciņš, lai pierastu, un viņš sacīja, tāda runa viņam patīkot, jo viņš gribot, lai es pie viņa pierastu.

Kad viss bija galā, es ievēroju, ka no maniem matiem un Vilēma formastērpa, un mūsu mīlēšanās sulām palagi kļuvuši slapji; gribēju tos noņemt, bet viņš ievaicājās - ko tu dari? - un tad piepeši es atcerējos Tikilu, iedomājos, ka viņš mani varbūt meklē. Eju prom, es atbildēju un izskrēju pa durvīm, bet Vilēms ar vaļējiem svārkiem un kreklu skrēja man nopakaļ, saukdams manu vārdu, saukdams - Margarēta, Mar- garēta! Arī vēlāk, kad mani no viņa mājas jau šķīra krietns attālums, es it kā dzirdēju viņu saucam manu vārdu, lai gan īstenībā zināju, ka tā ir tikai lietus šalkoņa.

Tagad lietus man šalca tikai to. Visu cauru nakti tas atkārtoja manu vārdu, lai kā centos to nedzirdēt. Uzliku uz auss spilvenu. Paņēmu segu un devos otrā istabā, lai apgultos blakus Makleodam uz grīdas, cerēdama, ka viņa skaļā krākšana noslāpēs manu vārdu, ko daudzina lietus, bet Makleoda tur nebija, viņš vēl bija pilsētā, padarīdams savu rēķinu arvien garāku, atkal gulēdams ar pērkamām sievietēm.

Iegāju apraudzīt Normanu. Viņš bija aizmidzis un sapņoja; redzēju viņa acu ābolus zem plakstiņiem kustamies šurpu turpu. Viņš elpoja tik klusi, it kā vispār neelpotu. Es viņu sapurināju, gribēdama pamodināt, cerēdama, ka varētu palasīt viņam priekšā vai paspēlēt ar viņu "plaukstiņas", lai plaukšķienu troksnis noslāpētu manu vārdu, kas skan lietū. Taču Normans neatmodās; viņa acis zem plakstiņiem gan pārstāja šaudīties, bet viņš pagriezās uz sāna, aizgriezdamies no manis prom, un miegā kaut ko nesaprotamu nomurmināja. Un es nodomāju - velns parāvis, nu kāpēc bērniem ir tik mazas mutītes…

TIK DAUDZ JAUTĀJUMU

Viņa sacīja ārstam, kas klausījās viņas sirdspukstos, ka ste- toskops izskatoties vecs, gluži kā žurku apskrubināts, varbūt dakteris jau pārāk ilgi uzturoties šeit, cietumā. Ārsts atteica - nu, viņš jau neesot nekāds cietumnieks, skaidrs, ka viņš varot šos mūrus pamest, kad vien vēloties. Viņam esot māja un dārzs, ko viņš kopjot, audzējot tur pupas un salātus, un redīsus. Nākamreiz atnesīšot tos arī viņai. Protams, viņš to teica tikai tāpat vien, lai kaut ko teiktu, kā mēdz sacīt "Uz veselību!", ja cilvēks nošķaudās, - tukši vārdi, kas neko nenozīmē.

Viņa stāstīja ārstam, ka no rīta esot atklepojusi asinis, un pastiepa roku un rādīja, kā tā trīc, un izlaida ķemmi caur

matiem un rādīja tajā palikušās matu šķipsnas, un teica, ka zinot - kad viņa jūtas nogurusi, viņas acu baltumos parādās sarkanas dzīsliņas kā līkloču taciņas kartē, kuras ved uz nekurieni, - un apvaicājās, vai tagad arī viņas acīs esot sarkanās dzīsliņas, un piebilda - skaidrs, ka jūs tās nevarat saskatīt, te ir pārāk tumšs, bet es zinu, ka tās ir parādījušās, es gandrīz vai sajūtu tās zem plakstiņiem, it kā tās būtu iz- cilnas un manas acis būtu karte, kurā neredzīgie ar pirkstu galiem var sataustīt takas, kas ved uz nekurieni.

Ārsts atstāja viņai tabletes, miegazāles, un dziļajā miegā ari sapņi bija dziļi; mostoties viņai šķita, ka jāizairējas cauri neskaitāmiem sapņu slāņiem, lai varētu uzpeldēt virspusē.

Viņa nekad iepriekš nezināja, kad būs jāiet pie Bušardo- na. Kad tas bija jādara, Bušardons atsūtīja sargu, kas viņu pavadīja līdz kabinetam. Sargs brīdi pagaidīja, līdz viņa pārģērbās zilajā kleitā, ko bija uzvilkusi pirmajā dienā, kad devās uz cietumu, un uzāva ielas kurpes. Viņa palūdza glāzi ūdens, un sargs viņai to atnesa; viņa palūkojās uz savu atspulgu ūdens virsmā, tad, saslapinājusi divus pirkstus, pieglauda spurainos, deniņos sirmojošos matus, kas bija izri- suši no ciešā matu mezgla.

Apsēdusies Bušardona ierādītajā krēslā, viņa vēl arvien juta miegazāļu ietekmi; atlika vienīgi cerēt, ka viņas atbildes uz izmeklētāja jautājumiem nebūs pārāk gausas un neliksies viņam stulbas.

Un izmeklētājam bija tik daudz jautājumu! Cik vācieši jums maksāja? Kuru guļamistabu izmantoja jūsu kalpone? Vai kalpone gulēdama apklāja acis? Vai viņa lietoja miegazāles? Vai viņai bija paradums vakaros gultā lasīt?

Jūs vēlaties zināt, vai mana kalpone arī bija spiedze? viņa jautāja. Bušardons kodīja un grauza nagus, jautājumus

uzdeva caur sakostiem zobiem, lai nokostā naga gabaliņš nenokristu uz kabineta grīdas.

Tātad jūsu kalpone bija spiedze? jautāja Bušardons.

Nē taču, protams, nebija, viņa atbildēja.

Vai jūs to skaidri zināt? jautāja Bušardons.

Viņa taču strādāja par kalponi. Nesa manus kažokādu apmetņus uz tīrītavu, uzlēja man tēju, sakārtoja skapī kurpes.

Un jūsu vietā saņēma no jūsu mīļākajiem naudu?

Dažreiz saņēma, lai pēc tam nosūtītu man, ja es biju kur citur.

Kur tas notika?

Kā jūs to domājat?

Kur jūs šo kalpones sūtīto naudu saņēmāt?

Kur tik ne! Visur kur, viņa atbildēja. Es uzstājos Itālijā, Berlīnē, Spānijā, Francijā, Hāgā… jūs taču zināt.

Bušardons pamāja. Pabungoja ar zīmuļa galu pa bloknotu. Pēc tam nostājās pie loga un bungoja ar pirkstiem pa rūti.

Es neesmu vācu spiedze, viņa sacīja. Izmeklētāja pirksti bungoja pa rūti. Tad viņš pagriezās.

Šodienai pietiks, viņš teica.

MATA HARl

Gribēju mainīt vārdu. Man bija apnicis dzirdēt tā šalkoņu lietū. Vārdu "Mata Hari" ierosināja Kidila. Viņa teica, tas nozīmējot "rītausmas acs" jeb "saullēkts". Man šis vārds patika, jo tas nesaistījās ar lietu. Iztēlojos to kā skaņās ietērptu

saulesgaismu, kas apspīd tropu pamežu, žāvēdama valgo augsni.

Pirmo reizi izdzirdējis, ka Kidila mani sauc par Matu Hari, Makleods iesmējās. Rītausmas acs, kā tad, viņš iesaucās un uzplāja sev pa ceļgalu, drīzāk jau vētras acs! Un atkal iesmējās.

Normans uzrāpās tēvam uz ceļiem, un Makleods bužināja un šķirstīja viņa matus, stāstīdams, ka citu virsnieku bērni dabūjuši no kalpiem utis. Tu viņus pārbaudi, Makleods man teica.

Mūsu kalpiem nav utis, es atbildēju. Ja viņiem būtu, viņi man pateiktu.

Tu viņiem pārāk uzticies, sacīja Makleods.

Kad viņš to bija pateicis, es aptvēru - vienīgais cilvēks, kam neuzticos, ir viņš. Nocēlis Normanu zemē, viņš aizgāja un tovakar vairs neatgriezās.

Normans mani nosauca par Mammu Hari, un es to dievināju; es pacēlu viņu gaisā un tad apskāvu, un dēlēns mani arī apskāva un iečukstēja ausī - es tevi nenosūdzēju tētim, es viņam neteicu, ka tu runā malajiešu valodā.

Saya tidak mengerti, es tevi nesaprotu, teicu Kidilai, kad viņa man lūdza naudu badak ragam.

Kad bērniņam būs jānāk pasaulē, tu to paliksi zem gultas, Kidila paskaidroja.

Saya tidak mengerti, es atkārtoju, kam man vajadzīgs badak rags?

Tu nejutīsi sāpes, teica Kidila. Badak ragam ir liels spēks! Ja tev nepietiek naudas, lai nopirktu, tu to vari nomāt. Tikils pazīst kādu, kas tev to iznomās pavisam lēti.

Berapa? es jautāju.

Nu, varbūt seribu, atbildēja Kidila.

Atteicu, ka par tādu summu esmu gatava ciest dzemdību sāpes; par to naudu labāk nopirkšu jaunu sārongu!

Tonakt pa mūsu mājas durvīm ienāca giboni. Tie nozaga ķemmes no manas kumodes un dakšiņas no virtuves, tad iegāja Normana istabā un paņēma rotaļlietu - metāla mašī- nīti; mēs ar Kidilu pamodušās gājām un kliedzām uz gibo- niem, lai vācas prom, lielie pērtiķi spiedza un apgāza galdu un krēslu, viens apčurāja sienu, bet kāds cits, ieraudzījis spogulī savu atspulgu, blieza pa to ar spalvaino ķetnu. Makleods, to visu uzzinājis, ne mirkli nešaubījās, ka nākamajā naktī giboni ieradīsies, lai aiznestu līdzi Normanu; vakarā viņš apsēdās balkonā un, turēdams roku uz pistoles, gaidīja pērtiķus ierodamies. Kad nakts vidū ieradās Vilēms, viņš to gandrīz nošāva. Par laimi, lode aizspindza Vilēmam garām un ieurbās sūklim līdzīgajā zemē.

Izdzirdējis Vilēmu iekliedzamies, Makleods sacīja - piedod, es tevi noturēju par gibonu! Tad viņš ieskatījās kabatas pulkstenī un pagriezies uzlūkoja mani - ar zīda rītatēr- pu mugurā es biju izskrējusi ārā uz balkona, lai redzētu, kas notiek, - un saprata, kāpēc Vilēms ieradies nakts vidū, un pielika man pistoli pie deniņiem un iesaucās - tu, slampa!

Es devos atpakaļ uz gultu, bet Makleods norāva man segu un, sagrābis aiz roku locītavām, uzslēja mani kājās, tad izgrūda ārā no istabas un nosvieda pa kāpnītēm. Skriedama cauri lietum, panācu Vilēmu; viņš novilka svārkus un aplika man ap pleciem, un mēs aizgājām uz viņa mājām.

Nez vai viņš tagad nāks un gribēs mani nošaut? Vilēms jautāja.

Nē, nedomāju vis, es atteicu, un Vilēms sacīja, ka viņš arī tā nedomājot. Sacīju viņam - ap šo laiku mans vīrs jau ir pilns kā zeķe un Normana istabā krāc. Dažreiz, kad Makleods bija stipri sadzēries, viņš iegāja dēla istabā, nometās pie gultiņas uz ceļiem un skatījās uz Normanu, līdz beidzot aizmiga ar galvu uz gultas malas, turēdams dēla roku. Kad nākamajā rītā es Normanu skūpstīju, viņa matos vēl bija jūtama dzērāja elpas smirdoņa, un es liku Kidilai nomazgāt zēnu rožūdens vannā; vēlāk brokastis es devu viņam svaigus bua[4] un ļāvu mazliet iemalkot savu rīta kopi[5], lai nejustu smaku.

Es atgūlos Vilēma gultā, un viņš atraisīja mana zīda rīta- tērpa jostu. Domāju, ka viņš to aizmetīs, bet viņš to iespieda man starp kājām un slidināja turp un atpakaļ, darīja to vēl un vēl, tad viegli skūpstīja caur to manu matu mežiņu; tad viņš saņēma jostu aiz galiem un atkal berzēja manu kājstarpi, šoreiz spēcīgāk, un viņa skūpsti tagad bija ciešāki un mēle meklēja manī caur zīda drānu, manam miklumam sajaucoties ar viņa mutes miklumu, un tad viņš beidzot atpogāja bikses un-iegāja manī, ieraudams jostu līdzi; viņš ietrieca to mani, ar katru grūdienu stumdams to dziļāk un dziļāk, tad mana orgasma brīdī izrāva to ārā, tā ka es iekliedzos, jo nekad agrāk nebiju piedzīvojusi tik spēcīgu sajūtu.

Pametu Vilēma namu, kad melnā, lietainā nakts vēl nebija kļuvusi par pelēku, lietainu rītu. Kad jau grasījos doties ārā pa durvim, Vilēms lūdza, lai es pagaidot, izvilka no kabatas un pasniedza man žūksni guldeņu. Dodams tos man, viņš-neko nesacīja, un es arī neko neteicu un nejautāju. Varbūt vienīgi pamāju ar galvu, citu neko.

Parādīju naudas žūksni Kidilai, un kalpone sacīja - tur pārpārēm pietiekot, lai iznomātu badak ragu, un es sacīju - labi, tad ej un sadabū to, kas zina, varbūt tas man noderēs, kad pienāks laiks.

Makleodam patika stāstīt par citām sievietēm, ar kurām kopā esot Vilēmu redzējis. Viņam patīk lieli pupi, Makleods teica, visas viņa maukas ir kā slaucamas govis. Droši vien tu viņam neesi nekādā vērtē, teica Makleods.

NONA

Badak jeb vienraga degunradži bija bailīgi, es tos nedabūju redzēt. Devos uz upes krastu tos apskatīt, bet redzēju vienīgi makakus, kas, zarus lauzdami, lēca no koka uz koku; to klaigas atbalsojās uz upes, liekot pacelties gaisā vanagiem un maitu lijām. Dūņainajā ūdenī peldēja krokodils, kādā ērtā zaru žāklē saritinājies snauda resns pitons.

Biju nodomājusi, ka lūgšu Tikilu, lai par atlikušajiem Vilēma guldeņiem nopērk man viļņoto kris dunci; cerēju, ka tas man piešķirs spēku. Septiņjūru dieve precējās astoņas reizes, taču pēc kāzu nakts jauno vīru ikreiz atrada mirušu. Devītajā reizē viņa apņēma kādu svētu vientuļnieku, kas saskaņā ar urnli[6] paradumu aizvadīja kāzu nakti nevis kopā ar jauno sievu, bet gan lūgšanās. Aukstajā klusumā kāda neparasta skaņa viņu iztraucēja no meditācijas, un viņš ieraudzīja jaunās sievas gultā indīgu čūsku. Svētais vīrs sagrāba čūsku un nosvieda zemē, un tai pašā mirklī tā pārvērtās par kris dunci.

Tu vari apprecēt kris dunci, Kidila man teica.

Es jau esmu precējusies, es viņai atbildēju.

Jā, es zinu, atteica Kidila, bet tu vari apņemt sev tīkamu dzīvesdraugu. Mana ciema svētie vīri veiks rituālu.

Devos uz ciemu. Tautas muzikantu grupa, gamelan, spēlēja savus dīvainos instrumentus, uz koka zaros iekārtas bantenga ādas tika rādīts ēnu teātris. Ēnu drāma jau vilkās stundām ilgi; starp sēdošajiem, kuru vidū biju ari es, iespraucās Kidila un viņas māte un piedāvāja mums saldu nasi goreng, ko bija atnesušas uz galvas grozos.

Stāsts bija gadu tūkstošiem sens - par dievišķo Rāmu, kas dzimis, lai atbrīvotu pasauli no ļaunā dēmona Ravanas. Ravana ir nolaupījis Rāmas sievu Situ. Lai viņu atgūtu, Rāma savāc pērtiķu karaspēku, ko vada pērtiķu ķēniņš un pērtiķu virsaitis. Tie uzklūp Ravanam un viņu nogalina, un daiļā Sita atgriežas pie sava Rāmas. Nevarētu sacīt, ka šis sižets mani iespaidoja tā, kā gamelan mūzika; arī tad, kad jau nācu ārā no meža, bungu rīboņa mani vēl pavadīja, it kā tā būtu mīļākais, kas neparko negrib laist mani vaļā; jutu, ka tā mani velk, cieši satvērusi - gluži kā gibons, un es gandrīz jau apstājos, iztēlodamās, ka varētu palikt uz dzīvi Kidilas ciemā un ik rītu mosties vienīgi tādēļ, lai sēdētu uz zemes un klausītos ēnu teātra mūzikas pavadījumu; naktīs es gulētu uz niedru matrača un sapņotu par upi.

Tā ari tu nepaliki un neapņēmi kris dunci par vīru, teica Kidila, iedama man līdzās. Es atbildēju, ka vairs negribu precēties, ar vienu reizi man pilnīgi pietiek, turklāt ciemā esmu atradusi jaunu mīļāko, kas man ir tīkamāks par kris dunci, un tas ir gamelan.

Tiešām? Kidila jautāja izbrīnīta, un es pagriezusies ar plaukstu noglaudu viņas brūno vaigu un sacīju - es jau to teicu tāpat, joka pēc.

DRĒBES CENA

Makleods rakstīja vēstules māsai uz Nīderlandi; tajās viņš stāstīja, ka viņa sieva uzvedoties kā bērns un laika gaitā kļūstot arvien bērnišķīgāka. Viņš baidoties par dēlu un vēl nedzimušo bērniņu; kādudien sieva varbūt aizmirsīšot dēlu

pabarot vai apģērbt, jo esot pārlieku dumja; prāta viņai tik vien pietiekot, lai flirtētu ar citiem virsniekiem, valkātu sārongus un mācītos malajiešu valodu, kaut gan vīrs viņai to aizliedzis. Ja nebūtu bērnu, viņš no šīs sievietes šķirtos; bērniem vajadzīga māte, bet ne jau nu tāda.

Dārgo brāli!

Nosūtu kreklus, ko Tu lūdzi. Skroderis teica, ka esot šuvis pēc vecajiem mēriem; ja Tu neesot nedz miesās pieņēmies, nedz izkrities, tad jau derēšot. Drēbes cena ir par diviem guldeņiem cēlusies, un drēbnieks par darbu ņem vienu guldeni vairāk.

Ja runājam par Margarētu - ir gan Tev posts, ne sieva! Tev jābūt garā stipram. Ja sieva uzvedas kā mazs bērns, tad ir pelnījusi, ka Tu ar viņu apejies kā ar mazu bērnu un sodi, kad vajag. Ši sieviete dzivē izvilkusi laimīgo lozi, dabūjusi tādu vīru kā Tevi, un es jūtos patiesi skumdināta, ka viņa to neprot novērtēt. Cerēsim, ka reiz viņa apkau- nēsies par to, kā pret Tevi izturējusies, un mainīsies uz labo pusi, kaut vai bērnu dēļ! Pagaidām mēģini kaut kā pieciest viņas nejēdzīgo dabu! Ja citādi nevarēs, gan jau atradīsi sev piemērotu sievu, tiklīdz atgriezīsies dzimtenē. Dārgo brāli, kā es gaidu Tevi atgriežamies! Man ļoti gribētos atkal redzēt mazo Normanu. Tagad viņš gan laikam jau izaudzis par lielu vīru, nav vairs tāds mazs, jauks bum- bulītis, kāds bija! Noskūpsti viņu no manis uz vaidziņa!

Tava māsa Luīze

BADAK RAGS

Zem gultas novietotais badak rags laikam gan līdzēja. Kad manam bērnam bija jānāk pasaulē, Kidila apklāja porcelāna šķīvi ar batikota auduma gabalu un virsū uzlika ragu. Kad redzēju, kā viņa to novieto - ar smailo galu uz augšu -, man sanāca smiekli, es sapratu, kā tas var atvieglot dzemdību sāpes. Dzemdētājai visu laiku jādomā par to, ka, viņai sāpēs lokoties, gulta var salūzt un viņa ar visu paplāno zirga astru matraci var uzkrist un uzdurties uz badak raga, un dabūt galu - un tās ir tādas bailes, ka pat dzemdību sāpes piemirstas!

Kad jau likās, ka es to nespēšu izciest, atcerējos gājienu pa jūru uz Āmelandi. Domās es atkal biju tur, sajutu tumšās smiltis zem kājām un dzestro jūras miglu, ko vējš meta sejā kā baltus putekļus.

Kidila manu meitenīti notīrīja un apmazgāja - es viņai devu vārdu Nona - un, ietinusi autiņā, iznesa blakusistabā, lai parādītu tēvam; es vēroju notiekošo pa durvju spraugu. Makleods piecēlās no dīvāna, kur bija zvilnējis, taču pirms tam pavaicāja - zēns vai meitene? Kidila atbildēja - meitene, un Makleods piecēlās, bet nevis piegāja kalponei klāt, lai paraudzītos uz jaundzimušo, bet izgāja ārā pa durvīm un devās uz virsnieku klubu piedzerties. Iztēlojos, kā citi virsnieki, uzsaukdami viņam dzeramo, apjautājas - nu, kā tagad tiksi galā ar diviem ģimenes sievišķiem? Un Makleods, galvu grozīdams, noteic - es jau ar vienu netieku galā.

Taču tovakar viņš pārnāca mājās un palīdzēja man Nonu pārtīt, un satraucās par viņas šņākuļošanu miegā; kad meitiņa pamodās, Makleods cēlās augšā un atnesa viņu man,

un lūkojās, vai viņa zīž pareizi, un, kamēr es viņu zīdīju, ar plaukstu sildīja mazās guļvietu šūpulītī, lai bērns uzreiz aizmigtu. Kad es ar spraužamadatu sastiprināju autiņus, Makleods ieteicās - dod man, tu taču dur manai maziņajai sānos! Un es viņus abus pametu un apsēdos balkonā, un klausījos kukaiņu dūkšanu, kas nāca no džungļiem, un domāju, ka ari meita man tiks atņemta.

PĀRI CIETUMA MŪRIM

Cietuma pagalmā viņa ievēroja matu šķipsniņu, kas bija pieķērusies turpat, kur vakar un aizvakar, pie tā paša akmens. Ikreiz viņa šķipsniņu nocēla un palaida vējā, lai lido pāri cietuma mūrim. Mati bija gaiši, un viņa nevarēja saskatīt, vai tie pārlido pāri vai varbūt nokrīt zemē.

Māsa Leonida sacīja, ka Matai Hari esot apmeklētājs. Tas bija Klinē, viņas advokāts, kādreizējais mīļākais; nu viņš jau bija tik vecs, ka asarainās acis likās gluži vai peldam dobu- ļos, un Mata Hari nevarēja saprast, vai Klinē skatās uz viņu vai kaut kur sānis. No Nīderlandes konsulāta nekādus jaunumus advokāts nebija atnesis. Nedrīkstot jau nemaz rakstīt daudz vēstuļu, Klinē paskaidroja, jo viņas lieta esot militāra rakstura, vēl ļaunāk - saistīta ar spiegošanu -, tāpēc viņam neesot ļauts pavadit Matu Hari gājienos pie Bušar- dona; viņš nedrīkstot arī tikties ar lieciniekiem, kuri varētu liecināt viņai par labu.

Neviens nezina, ka tu esi cietumā, viņš sacīja.

Neviens? apvaicājās māsa Leonida.

Mata Hari atviegloti uzelpoja; viņa nevēlējās, lai Nona zinātu, kas ar viņu noticis.

Nākamajā dienā, pieķērusies pie mūra virsmas, vējā atkal plīvoja gaiša šķipsniņa. Tagad Mata Hari jau jutās pārliecināta, ka cietumā ir kāda ieslodzītā, kas nodomājusi atstāt ārpusē šķipsniņu pa šķipsniņai, lai tādējādi kļūtu brīva. Mata Hari iztēlojās, ka pēc tam, kad visi sievietes mati būs izkļuvuši brīvībā, sekos ādas, nagu, pat kaulu gabaliņi; viņa iztēlojās sevi rūpīgi uzlasām tos no akmens un palaižam pāri cietuma mūrim.

VĒL ES NEBIJU MATA HARI

Kad es zīdīju Nonu un Makleods smaidot glāstīja viņas galviņu, es vienubrīd iedomājos, ka smaids veltīts mums abām, bet tā nebija. Tiklīdz Makleods palūkojās uz mani, smaids apdzisa. Nodomāju, varbūt mani mati ir netīri vai arī rītatērps notraipījies ar pienu, kas pastāvīgi sūcas no krūtīm, - varbūt tas pat sācis skāņi smakot? Makleods izgāja, un es dzirdēju, ka viņš virtuvē saka Kidilai - satē ir pārlieku piparots, no tām daudzajām garšvielām mazā dabū caureju, turpmāk Margarēta ēdīs tikai vārītus rīsus bez jebkādām piedevām!

Makleodam redzot, es ēdu baltos rīsus, bet, kad viņš bija prom, mielojos ar nāsi goreng vai cūkgaļas satē, vai arī cap ccii[7],

kas aizdarīts ar vircotu mērci, it kā jau gadiem ilgi būtu sapņojusi par šiem ēdieniem, lai arī Kidila tos man allaž gatavoja.

Tavu štuceri nosūtīja atpakaļ uz Eiropu, Makleods man kādudien teica. Kas nu tevi tagad jādīs?

Kad Nonai nāca zobiņi, Makleods mēdza pamērcēt pirkstu saldā susu[8] un deva viņai kodīt. lai mazo iemidzinātu, viņš ar pirkstgalu glāstīja tai deguntiņu, līdz actiņas aizvērās.

Makleods grieza Normanam matus dārzā, matu pusmēneši krita pie jasmīnkrūma, un vēlāk viņš paņēma vienu tādu pusmēnesi un ielika aploksnē. "Normana mati trīs gadu vecumā", bija rakstīts uz aploksnes, kas glabājās Makleoda kumodes augšējā atvilktnē.

Uz jautājumu, kas man nedeva miera, Makleods atbildēja pats, naktī ierazdamies pie manis un noraudams ar pienu notraipīto rītatērpu, un tā piespiezdams seju pie manām pilnajām krūtīm, ka piena strūkliņas iešļācās viņam matos. Kamēr viņš manī ietriecās, es tumsā grābstījos ar roku pa gultu, meklēdama dvieli, ko piespiest pie pilošajām krūtīm.

Šajos brīžos es vīru neienīdu. Šajos brīžos es spēju viņam piedot, jo zināju - tas ir izdzertais degvīns, kas padara viņu rupju. Es spēju viņam piedot, jo likās, ka viņa rupjajai mie- saskārei nav sakara ar mani.

Daudz vairāk es viņu ienīdu tajās reizēs, kad viņš, piemēram, aizrādīja, ka es nepareizi apgriežot Normanam vai Nonai nagus. Nadziņu vajagot apgriezt ieslīpi no abām pusēm, nevis nošņāpt ar vienu griezienu šķērsām pāri nagam,

to saliecot un nodarot bērnam sāpes. Es jutos briesmīgi, domādama, ka esmu kaut kādi nodarījusi bērniem sāpes, tāpēc noskūpstīju ikkatru mazo pirkstgaliņu un lūdzu bērniem piedošanu, un apliecināju, ka viņus mīlu un nekad vairs nedarīšu viņiem pāri.

Daudz vairāk es Makleodu ienīdu, kad viņš pārnāca mājās, un Normans - lai gan tobrīd es, viņu klēpī turēdama, ar ivai/ang lellīti rādīju ēnu teātri - izrāvās un, saukdams - tēti, tēti! - metās pie Makleoda. Es viņu ienīdu, kad Nona pakrita un nobrāza celīti un es piecēlu raudošo meitiņu kājās, bet viņa ieraudājās vēl skaļāk un stiepa rociņas pret tēvu, rādīdama, ka tētis būs tas, kas noskūpstīs sāpošo celīti un viņu samīļos.

Protams, bija vieglāk atstāt bērnu nagu griešanu Makleoda ziņā, lai nevajadzētu viņu ienīst. Taču es ilgojos pēc jaukās sajūtas, kad bērns sēž klēpī un es turu viņa rociņu savējā, ilgojos piespiest viņus abus tik tuvu klāt, lai varētu ieelpot maigo ādas un matu smaržu un uzkrāt to sevī, lai piepildītu ar to plaušas un sevi visu, cik vien iespējams, tā, lai viņu smarža kļūtu par daļu no manis, lai tās man pietiktu visam mūžam.

Protams, bija vieglāk neskriet pie Nonas, kad viņa pakrita, ļaut, lai Makleods piesteidzas un mazo paceļ un samīļo. Tad es izgāju no mājas un devos pastaigā. Kad atgriezos, bērni bija dārzā kopā ar Makleodu, karodami ar rotaļu šautenēm, Normanam bija tēva cepure galvā, bet Nona kliedza - bum, bum! -, iztēlodamās, ka šauj ar lielgabalu, un neviens neievēroja, ka es esmu pārnākusi mājās, ar basām pēdām, kas putekļainas un brūnas no staigāšanas pa zemi, klusi uzkāpusi pa bambusniedru kāpnītēm un pa pīto salmu celiņu iegājusi istabā.

Un, kad iestājās nakts, es gulēju bez miega, domādama - kā gan tas būtu, ja kāds atņemtu man Normanu un Nonu pavisam, un ko es varētu darit, lai tā nenotiktu. Es iztēlojos, ka mūsu būdai ir tērauda durvis, neviens un nekas tām netiek cauri, ne uguns, ne plūdu viļņi, ne laupītāji, ne slimība, un es aizzieģelēju šīs durvis - uz ziemeļiem, uz dienvidiem, uz austrumiem, uz rietumiem un tikai tad, kad domās biju šīs durvis cieši aizslēgusi un aizbultējusi, es spēju , iemigt. Tomēr dažreiz sev vaicāju, vai tas, no kā es baidos, jau nedzīvo mājas iekšpusē, bīstamāks par jebkurām briesmām, kas varētu mūs apdraudēt no āra.

MĀSA LeonĪda

Māsa Leonida stāstīja, ka par mūķeni esot kļuvusi, kad viņai jau bijis krietni daudz gadu. Agrāk viņa strādājusi viesnīcās par istabeni. Viņa apgalvoja, ka, strādājot par istabeni un uzkopjot telpas, varot par cilvēkiem krietni daudz uzzināt. Tu uzzini, piemēram, kā viesis no rīta pieceļas, viņa teica, vai viņš izlec no gultas vai izslīd no tās, un vai pirms piecelšanās kājās viņš mēdz pasēdēt uz gultas malas, it kā lai saņemtos spēkus gaidāmajai dienai. Tu ievēro, vai pēc apģērbšanās un ielas apavu uzaušanas viņš pamet čības pie gultas glīti vienu blakus otrai, vai arī viena ir vannas istabā, bet otra pie kumodes. Un ir tāda sajūta, ka tu zini, kas ir šie cilvēki, lai arī neesi viņus satikusi, nedz arī ar viņiem sarunājusies. Ja uz spoguļa ir palikuši pirkstu nospiedumi,

jo viesis ir atspiedies pret spoguli ar pirkstiem, cieši ielūkodamies atspulgā, tad tu vari iedomāties, kāds cilvēks dzīvo šajā numurā.

Dažreiz, iegājusi kādā istabā, viņa esot jutusi tās iemītnieka ciešanas gluži tā, it kā atrastos viņam blakus. Viņa tūliņ ievērojusi, ja kāda atvilktne, piemēram, aizbīdīta pārlieku cieši, tik dziļi ietriekta iekšā kumodē, ka izskatās atšķirīga no citām atvilktnēm; pavelkot tādu atvilktni ārā, reizēm esot izrādījies, ka no trieciena spēka pat gropes iz- ļodzījušās. Ieraugot daudzus glāzes atstātus apļus uz galda, viņa spējusi iztēloties dzērēju daudzas reizes paceļam glāzi un atkal noliekam, lielu raižu vai dusmu plosītu. Viņa ievērojusi, ja paklājā pie loga palikuši dziļi pēdu nospiedumi; tad viņa zinājusi, ka cilvēks tur stāvējis stundām ilgi, lūkodamies pa logu un gaidīdams kaut ko notiekam vai arī kādu atnākam vai aizejam.

Tīrīdama viesnīcu numurus, māsa Leonida sapratusi, ka vēlas cilvēkiem palīdzēt. Šķitis, ka vienīgais veids, kā cilvēkiem palīdzēt, ir - viņiem kaut ko dot. Tolaik viņai nebijis gluži nekā, tāpēc viņa izvēlējusies kļūt par Dieva kalponi. Tagad, kad viņai esot Dievs, viņai arī esot, ko dot, apgalvoja māsa Leonida. Tas esot viegli. Telpu tīrīšana esot daudz grūtāka.

Ko jums pauž mana kamera, Mata Hari jautāja māsai Leonidai, vai tiešām tā brēktin brēc, ka esmu nelietīga spiedze?

Kad rītos pamostaties, jūsu spilvens ir visgarām saplacināts, atbildēja māsa Leonida, jo naktī jūs esat grozījusi galvu no vienas puses uz otru, pūlēdamās aizdzīt sliktos sapņus, lai varētu redzēt labos.

Mata Hari nometās ceļos viņas priekšā. Māsas Leonidas sudraba krusts vēsi piespiedās viņai pie vaiga. Viņa ielūkojās mūķenes tērpa melnumā.

Esmu gājusi pa jūru, viņa čukstēja.

Zinu, ka esat drosmīga, sacīja māsa Leonida, jo jūs nekad neapēdat savu pusdienu porciju līdz galam, jūs domājat, ka dzīvosiet vēl ilgi un varēsiet baudīt labāku ēdienu. Māsa Leonida noglaudīja viņai galvu. Labāk izēdiet šķīvi tukšu, viņa čukstēja.

Es gāju pa jūru, Mata Hari atkārtoja un neizēda šķīvi tukšu. Sālszāle pinās man pa kājām, slapjas ūdenspiparu lapas kļāvās pie maniem zīda brunčiem, it kā jūra snaicītos pēc manis ar slaidiem pirkstiem, gribēdama novilkt zaļajos, tērcīšu izvagotajos dubļos, bet virs galvas man šaudījās tārtiņi un sudrabkaijas klaigādamas draudēja jūrai, lai tā nemēģina mani ievilkt savās dūņu skavās.

ŠĀVIENI BEZ MĒRĶA

Kidila teica, ka Nona izskatoties līdzīga man. Tādi paši mati, tādas pašas acis, teica Kidila.

Blēņas, atbildēja Makleods, viņā rit tīras Makleodu asinis, par to nav šaubu. Jau tagad viņa prot turēt māju kārtīgāku nekā tu, Makleods piebilda.

Varbūt viņam bija taisnība. Nonai nekad nevajadzēja atgādināt, lai pēc spēlēšanās saliek rotaļlietas atpakaļ kastē. Meitu vērodama, es dažreiz nodomāju, ka rotaļlietu salikšana kastē viņai laikam gan patīk labāk nekā spēlēšanās. Ja rotaļlietas atradās uz plaukta, kur Nona tās nevarēja dabūt, tas viņai šķita sagādājam sevišķu baudu.

Turpretī Normans spēļmantu sakārtošanu pagalam nevarēja ciest. Kad viņš pārstāja karot un pameta savas klucīšu pilis, grasīdamies aizklīst kaut kur projām, lai spēlētos ar ēnu teātra lellēm, es viņam aizrādīju - ja esi beidzis spēlēties ar klucīšiem, noliec tos, - bet viņš atbildēja - es neesmu beidzis! Un skriešus atgriezās pie klucīšiem un spēlējās ar tiem atkal, un tad es sacīju - tādā gadījumā noliec lelles -, un viņš metās atpakaļ pie lellēm, saukdams - es neesmu beidzis ar tām spēlēties! Tā cauru dienu viņš skraidīja no vienas rotaļu vietas uz otru, lai spēle nekad nebeigtos.

Ievērojis, ka Normanam piemīt paradums šādi rotaļāties, Tikils man sacīja - zēns ir jums līdzīgs, un es piekrītot pamāju. Un Makleods uzklupa Tikilam - turi muti! Vai tev darba nemaz vairs nav? Tikils aizgāja, nesot rokā āmuriņu; bambusniedru kāpnītes bija izļodzījušās, un viņš tās šur tur viegli iedauzīja vietā. Āmura klaudzieni izbiedēja gibonus, kas tupēja kokos, un tie sāka klaigāt; Makleods paķēra šauteni, izskrēja uz balkona un, nevarēdams neko saskatīt, šāva bez mērķa.

LOTI DAUDZ VAI NEKO

Ja vēlies kļūt par franču spiedzi, vari doties uz Parīzi, Senžermēna bulvāri 282, bet vispirms tev jāpiesakās pie kapteiņa, bārdaina vīra ar uzvārdu Ladū. Tu viņam paskaidrosi, ka tavs mērķis ir iekļūt Vitelā, karadarbības

zonā; tu dosies turp, lai dzertu minerālūdeni, jo tev ir slikta veselība. To stāstīdama, vari vieglītēm piesist sev pie krūškurvja. Kad viņš tev atbildēs, ka tu gribi doties uz Vi- telu pie sava krievu mīļākā, atbildi - jā, tā ir, bet minerālūdens dzeršana ari nenāktu par ļaunu. Viņš tev sacīs, ka Lielbritānijas izlūkdienesta darbinieki par tevi jau visu zina, viņi tevi uzskata par vācu spiedzi. Noliedzoši papurini galvu un nosaki - tev jau bija tādas aizdomas, tu esi pamanījusi, ka britu izlūkdienesta vīri tev velkas nopakaļ, tiklīdz esi izgājusi no viesnīcas, ka viņi tevi vēro kafejnīcā, ka tavas prombūtnes laikā viņi ir rakņajušies pa tavu meteļu kabatām - visiem mēteļiem skapī kabatas toreiz bija izgrieztas uz aru, karājās kā trušu ausis, it kā tavs skapis būtu kāda trušu būda. Lādu nogrozīs galvu, bet uz tās nepakustēsies ne matiņš, jo tie visi ka salīmēti ar briljantīnu. Viņš nogrozīs galvu un teiks - viņš gan neuzskatot, ka tu esi vācu spiedze, angļi nudien ir nervozi kā truši! Tad viņš jautās, vai tu mīli Franciju. Saki viņam patiesību, apliecini, ka Franciju tu mīli! Saki, ka esi īsta frankofile! Pēc tam viņš tevi aicinās but gatavai palīdzēt Francijai tās taisnīgajā cīņā, dot personisku ieguldījumu. Rādies pārsteigta, jo tu tiešām esi pārsteigta. Tu nebiji domājusi, ka, lai iegūtu caurlaidi karadarbības zonā pie sava krievu mīļākā, tev būs jākļūst par franču spiedzi.

Vai esat tam gatava? viņš jautā.

Man tas nebija ienācis prātā, tu atbildi.

Jus laikam esat ļoti dārga, viņš turpina.

Tas nu gan tiesa, tu atbildi.

Un cik tad, jūsuprāt, šāds pakalpojums ir vērts? viņš jautā.

Ļoti daudz vai neko, tu atbildi.

SEPTIŅJŪDŽU dieve

Es vēlreiz satiku Vilēmu. Nevis viņa mājā, bet bambus- niedru biežņā. Ieraudzīju mirdzam viņa zaļās acis, bet tas bija leopards. Atceros, ka man it kā vajadzēja begt, bet es nebēgu. Tikai raudzijos leoparda acīs, brīnīdamās, ka tās ir tādas pašas ka Vi lēmām. Vienu mirkli es iedomājos, ka tas ir iespējams, ka Makleods pārvērtis Vilēmu par leopardu, pat iesaucos nakts tumsā - Vilēm! -, taču zaļacainais leopards man neatbildēja, tikai virs galvas spokaini noplīkšķēja putna spārni. Es tikai palūkojos augšup uz putnu, kura ēna man aizsedza mēnesi, un nākamajā mirklī leopards jau bija projām.

Atgriezusies mājās, biju uz Makleodu nikna. Turēju aizdomās, ka viņš bijis tas, kura vainas pēc Vilēms aizsūtīts tālu pāri jūrām. Taču Makleoda pat nebija mājās, lai es varētu izgāzt uz viņu dusmas, tāpēc devos uz pilsētu. Uz bordeli.

Makleodu atradu 14. numurā. Kad pavēru durvis, viņš gulēja uz kādas javietes, kuras garā bize nokarājās pār gultas malu; viņa kustību ritmā tas slotiņai līdzīgais gals šūpojās šurpu turpu. Javiete pagrieza galvu un palūkojās uz mani; varēju saskatīt tikai vienu aci, tā bija dīvaina acs, pārvilku- sies ar bālganu plēvi ka vecam, uzticīgam sunim. Tās pie- nainums bija gandrīz balts, it kā gaišums nāktu no iekšpuses. Biju domājusi pārtraukt Makleoda izpriecas un kārtīgi izbļaustīties, viņu izlamāt un, kas zina, ko vēl ne, varbūt mest viņam ar kaut ko smagu, bet neko tādu es neizdarīju. Piepeši man vairs negribējās, lai visa pilsēta uzzina, kādas ir mūsu attiecības. Aizvēru durvis no ārpuses un, to darīdama,

iedomājos, ka istabas numurs - 14 - droši vien sakrīt ar jaunas prostitūtas gadu skaitu.

Es raudzījos, lai bērniem nebutu mugurā nekas zaļš. Normana peldkostīms bija melns, Nonas - melns ar baltām svītriņām. Mēs atradāmies Pelabuhan Ratu pludmalē, tai vietā, kurai iepretī ūdeņos dzīvoja Septiņjūru valdniece. Stāstīja, ka reiz viņa izmisumā metusies lejā no klints un kopš tā laika spējot ievilināt mīlētājus savā zemūdens valstībā. Viņas mīļākā krāsa esot gaiši dzeltenzaļa; ja uzpūšot smaržīgs vējiņš, kurā var saost lotosu dvesmu, tā esot zīme, ka viņa ir tuvu. Septiņjūru dieve novecojot dilstošā mēnesī. Tukšā mēnesi viņa esot jauna, pilnā - gudrības pilna. Ja jūras straumē kāds noslīkstot, tad tāpēc, ka Septiņjūru valdniece paņēmusi šo cilvēku pie sevis.

Normans un Nona spēlējās seklajās atplūdu peļķēs; mēs vērojām pāri lidojošos gārņus, vēlāk aizgājām tur, kur lava, tecēdama lejup, bija saplūdusi ar viļņiem. Akmeņainie līcīši un bēguma atstātās peļķes bija pilnas zivtiņu, gliemezīšu un krabju, ko Normans iegrāba roķelēs un pētīja. Krastmalas klintis bija daudz seklu alu, kur zemi klāja fosiliju akmeņi, tādi, kas glabā sevī sīkus dzīvnieciņus un augus, un mes tos glāstījām ar plaukstām un pirkstu galiem. Es noguldīju bērnus smiltīs, lai paguļ diendusu, un atglaudu matus viņiem no sejas un skupstīju viņu siltos vaigus; visu laiku, kamēr viņi gulēja, es no viņiem ne acu nenolaidu, jo šis skats mani saistīja pat vairāk nekā viļņu nebeidzamais skrējiens pret krastu.

Kad pārradāmies mājās, Makleods mūs sagaidīja, briesmīgi pārskaities. Ka tu drīkstēji laist bērnus jūrā, kur ir tik stipra straume! viņš kliedza. Paķēris no galda pīpi, viņš to nevis aizdedza, bet nikni kodīja kātu. Es paskaidroju, ka jūrā mēs nemaz negājām, turklāt nevienam nebija mugurā nekas zaļš.

Ko tu tur muldi? Makleods brīnījās.

Neviens nevalkāja zaļu! es atkārtoju. Pat ieiedami jūrā, bērni nebūtu iekārdinājuši Septiņjuru valdnieci un nenoslīktu. Es biju ļoti piesardzīga, es sacīju. Es nemūžam nepieļautu, ka ar maniem bērniem notiek kas ļauns, nemūžam!

Makleods neko neatbildēja, tikai piebāza pīpi un aizkūpināja. Tu taču esi dumjāka par bērnu, viņš beidzot sacīja. Nu ka tu, pieaugusi sieviete, vari ticēt iedzimto pasakām? Vai tu esi jukusi?

Protams, es viņiem ticu, es atbildēju. Tā ir viņu sala, viņi prot uz tās dzīvot.

Vai tad nav skaidrs, ka tieši tāpēc mēs, holandieši, esam šeit, ka šie ļaudis uz savas salas dzīvo gluži kā muļķa bērni? Viņiem nav ne mazākās jēgas, cik ta bagāta! Viņi neprot to izmantot. Vai gan bez mums te būtu šīs milzīgās kafijas plantācijas un rīsu lauki, un garšvielas, ko pārdot uz ārze- mēm? Vai tu vispār zini, kāpēc es atrodos šeit? Makleods jautāja.

Es papurināju galvu. Nē, es nezinu, kāpēc mēs atrodamies šeit. Nolaidu skatienu uz savām rokām un pēdām, kas saulainajā dienā pie juras bija nobrūnējušas, tad gāju un apsēdos balkonā, un ļāvu, lai smaržīgais vējiņš cilā mana sāronga malu… Vējā es saodu lotosziedu aromātu un iedomājos - Septiņjūru dieve, zemūdens valstības pavēlniece, sauc mani pie sevis.

BĒRNIŠĶĪGĀ SIRDS

Viņa teica ārstam, ka sirds viņai reizēm lēkājot. To sacīdama, viņa iesmējās, jo tas likās tik jokaini, bērnišķīgi, nekāda sakara ar slimu sirdi! Sirds, kas lēkā! Šoreiz viņa nolaida kreklu pār vienu plecu, lai ārsts varētu paklausīties sirdi. Gāzes radziņa liesma nebija pietiekami spoža, tāpēc māsa Leonida turēja rokā vējlukturi. Jūsu veselība ir teicama, sacīja ārsts.

Nepavisam, viņa atteica. Pastāstiet, māsa, ka es dzīvoju vienās raizēs, es nespēju ēst, staigāju pa kameru šurpu turpu, un turklāt man krīt ārā mati!

Viņai krīt ārā mati, māsa Leonida apliecināja un ar vējlukturi apgaismoja spilvenu, rādīdama ārstam melnbaltos matus S burta veidā.

Ārsts izpētīja matus. Izpētīja viņas galvu. Viņai bija jāapsēžas uz gultas malas, un ārsts ar kabatnaža galu pacēla matus uz augšu. Tad nostājās viņai priekšā, un, kamēr viņa raudzījās tā zilajās acīs, aplūkoja viņas deniņus un pieri.

Ja, mati jums kļūst plānāki. Jūsu vecuma sievietei tas nav nekas neparasts. Cik, jus teicāt, jums bija gadu?

Četrdesmit divi.

Jā, mati jums kļūst plānāki, ārsts teica un salocīja kabatnazi.

KARSTUMS

Sākumā es iedomājos, ka ar karstumu kaut kā varēšu sadzīvot. Makleods un citas virsnieku sievas, kas bija dzīvojušas salā ilgāk par mani, sacīja, ka visļaunākais esot

karstums - tas spējot padarīt cilvēku traku. Lietus bija neciešams, bet karstums… tas lika viņām sapņot par dzimteni, bet, kad bija ta pārkarsušas, ka dzimteni vairs nespēja iztēloties, viņas sapņoja par citu cilvēku dzimteni, un, kad arī to vairs nespēja, tad iztēlojās elli, un viņu sapņu ellē bija vēsāk neka Javas salā. Savukārt es biju iedomājusies, ka sagaidīšu karstumu kā tīkamu viesi, kas ieradies uz ilgu palikšanu.

Par godu viesim es pat iztīrīju māju. Saklāju visas gultas ar izšūtiem palagiem, cerēdama, ka zem tiem bus vēsa k, jo pa izšuvuma caurumiņiem ieplūdīs gaiss. Sapirkos īpašu apģērbu. Normanam pasūtīju kokvilnas kreklus, bet Nonai iegādājos vieglas, rūtainas vasaras kleitiņas, zilzaļas un baložzilas, cerēdama, ka tās tik ļoti nekarsēs kā tumšie audumi.

Kad iestājās pirmās karstās dienas, es ik ritu līksmi sveicu sauli, lai gan tās stari caur logu svilināja manu kailo kāju kā kvēlojoša dzelzs. Karstums dvašoja man pie sāna ka liels suns, tomēr nevarēja sacīt, ka šis suns man visur sekotu, jo tas nozīmētu, ka es kaut kādi varu tikt tam priekšā; nē, tas atdarināja ikvienu manu kustību, it ka šis lielais, karsti dvašojošais suns, karstums, būtu labi dresēts, tik labi, ka ne brīdi mani nepameta; tas paslējās un uzgūlās man ar ķepām un visu svaru. Karstums bija tik smags, ka es grīļojos, turēdamās gar sienām, un reiz pat nokritu pa kāpnēm.

Karstumā man biežāk gadījās sastapt Makleodu. Varbūt bordelī gluži vienkārši jau bija tik karsts, ka no maukām nāca puvuma smaka. Naktīs Makleods gulēja mūsu laulības gulta, rokas izpletis; miegā viņam dažreiz noraustījās elkonis vai plauksta, un tad es pamodos. Es pamodos,domādama, ka viņš kaut ko grib, varbūt grib man ko teikt, bet tad sapratu, ka viņš ir cieši aizmidzis un nakti viņam man tikpat nekas nebūtu sakāms, tāpat kā nekas nebija sakāms dienā.

Es ēdu nakts vidū, jo tad bija vēsāks. Mielojos ar pasiflo- ras un mango augļiem, un ananasiem, un melonēm. Ēdu, sēdēdama balkonā pilnīgi kaila - bija pārāk karsti, lai tērptos pat sārongā, - un, klausīdamās kukaiņu zumēšana, sniedzos pēc augļu šķēlēm, kas atradās manā priekšā uz šķīvja; to sula lāsoja man par zodu, pilēja uz krūtīm un vēdera.

Divas trīs reizes, kad naktī sēdēju uz balkona, dzirdēju kaut ko lielu gāžamies caur koku zariem un smagi nokrītam uz zemes. Tas bija gibons, miegā novēlies no koka. Izskatījās gaužām smieklīgi, kā lielais pērtiķis grīļodamies, galvu purinādams, centās uzslieties stāvus; es skaļi iesmējos, gibons aizvainots paglūnēja uz manu pusi, bet Makleods miegā kaut ko nomurmināja un izpleta rokas un kājas uz izšūta palaga vēl platāk, ta ka gultā man vairs nebūtu vietas, pat ja es gribētu tur atgriezties.

Dienas viskarstāko posmu es pārlaidu šūpuļtīkla; Normans to šūpoja, līdz es iemigu. Aizver acis, Mamma Hari, pagūli! viņš mēdza sacīt. Dažreiz Nona iemiga man blakus, manas rokas līkumā. Tomēr, kad atmodos, viņa vienmēr jau bija projām, Makleods viņu bija izcēlis, baidīdamies, ka miegā mēs abas varētu izvelties no šūpuļtīkla un Nona varētu sasisties. Pēc šīs diendusas tveicīgajā pievakarē man allaž bija paģiru sajūta, pamostoties bija jādomā - ko gan es darīju, pirms iemigu? Varbūt esmu bijusi kādās dzīrēs, sadzēru- sies par daudz vīna? Taču manas vienīgās dzīres bija nakts vidū, mielojoties ar augļiem un klausoties, kā giboni krīt lejā no kokiem.

MINERĀLŪDENS KŪRES

Bušardona kabinetā bija ogļu krāsniņa, tāpēc gājieni pie viņa kļuva gluži vai tīkami. Viņa atgāzās krēslā, vairs nejuzdama tādu saspringumu ka aukstajā kamerā, kur nemitīgi gribējās rauties čokurā, lai paglabātu to mazumiņu siltuma, kas viņā bija atlicis. Bušardona kabinetā viņa atlieca plecus un atvērās ogļu krāsniņas svelmei. Stāstīja visu ko gari un plaši, lai pēc iespējas ilgāk baudītu siltumu, ik pa laikam sev atgādinādama, ka tam, ko viņa saka, ir jākalpo viņas dzīvības glābšanai, bet reizēm tas piemirsās un viņa spēja domāt tikai par siltumu.

Te man ir ziņojumi, sacīja Bušardons. Viņš tos nekad nerādīja, tie glabājās mapē. Dažreiz viņš tos lasīja. Tie visi bija no vāciešiem. Uztverti Eifeļa tornī.

Pēc 1889. gada Parīzes izstādes franči gribēja torni demontēt. Tas ir ķēmīgs, viņi teica. Briesmīgs, viņi teica. Mon Dieu\* viņi teica. Taču ļoti drīz aptvēra, ka tā ir augstākā vieta visā Parīzē, kur var lieliski uztvert radioviļņos raidītus slepenus ziņojumus.

Viņai nebija ne mazākā priekšstata, kā tas viss notiek. Neparko viņa nespēja iedomāties, kā vārdi var lidot pa gaisu un ka tos Parīzes torni var notvert; viņa iztēlojās vīriešus, kas tur sēž un noliektām galvām buras, atšifrēdami ziņojumus… Un, beigu beigas, vai tad tur, augšā, nepūš stiprs vējš? Vai tad negadās, ka vējš izrauj ziņojumu lapiņas tiem vīriem no rokām un tās aizvirpuļo par

*Mon Dieti! - Ak Dievs! (franču vai.).

jumtiem un baznīcu smailēm un noplivo lejā uz bruģa, kur dāmas un kungi, un pat zirgi tās var samīt ar kājām un pakaviem? Cik brīnišķīgs karstums, viņa domāja. Karstums ir mans draugs.

Bušardons skaļi lasīja kādu ziņojumu.

Ķelnes nodaļas aģente H-21 ir ieradusies šeit, Spānija. Viņa krāpusi franču izlūkdienestu, izlikdamās, ka Beļģijā ievāc slepenas ziņas.

Aģente II-21 - tā esat jūs! teica Bušardons. Jūs ieradāties pie kapteiņa Ladū ar solījumiem, ka strādāsiet franču izlūkdienestā, kaut gan jūs jau bija savervējis fon Kalle, vācu virsnieks, kas jums par veiktajiem uzdevumiem nosūtīja piectūkstoš franku; vēlāk jūs Spānijā ar viņu satikāties, lai sniegtu izsmeļošu informāciju par vairākiem politiķiem, diplomātiem un militārpersonām. Jūs esat aģente H-21!

Es neierados pie Ladū, lai pieteiktos izlūkdienestā, es gāju pie viņa, lai lūgtu caurlaidi uz Vitelu. Gribēju doties turp, lai dzertu minerālūdeņus. Vienīgi to!

Ladū teica, ka jums bija vajadzīga caurlaide karadarbības zonā, lai satiktos ar savu krievu mīļāko, Vadimu.

Nu jā, jā, tas bija īstais iemesls. Bet sākumā, kad ierados pie Ladū, es viņam sacīju, ka mani interesē minerālūdeņi, tikai vēlāk es viņam atzinos, ka braukšu pie Va- dima.

Patiesību no jums var dzirdēt gaužām reti, vai ne, aģente H-21?

Jā, tas ir, ne, es neesmu aģente 11-21! Te ir tik karsts, pec manas kameras te ir tik neizturami karsts, vai gan cilvēks tādā karstumā spēj domāt?

UPES DŪŅAS

Naktis pamazam kļuva vēsākas - un tad tas notika. Makleods gulēja uz dīvāna, bet es - savā gultā. Sapņoju par princi Ramajanu; viņš bija mans mīļākais, kurš ieradies ar pērtiķu armiju, lai glābtu mani no ļaunā Ravanas. Sapnī pērtiķi klaigadami lēca no kokiem un uzbruka Ravanam. Tad pērtiķu kliedzieni ieguva citādu nozīmi. Tie izklausījās pēc manu bērnu kliedzieniem, un es pamodos.

Mosties man nepavisam negribējās, man gribējās, lai Ra- majana mani izglābj. Es labprāt būtu devusies viņam līdzi, lai dzīvotu pilī. Taču bērni patiešām kliedza.

Skriedama pie viņiem, es gaitenī sagrudos ar Makleodu, mūsu pleci saskārās. Tā bija pirmā reize kopš ilga laika, kad mēs vispār viens otram pieskārāmies. Atvērusi bērnistabas durvis, es pirmajā brīdī nodomāju, ka mazie sarīkojuši kaut kādu teātri. Normans noskatījies teātra izrādi vai arī Kidila viņam izstāstījusi kādu sižetu, un nu viņš kopā ar māše- li nolēmis mūs pabiedēt; melnie vēmekļi iegūti, pārtikā iejaucot kaut kādu melnu krāsu. Es ļoti sadusmojos. Ka gan viņi drīkst tā māžoties nakts vidū, kad visiem jāguļ, un, beigu beigas, kur ir Kidila? Viņai jau vajadzēja būt šeit un bērnus nomierināt, lai viņi nepamodinātu tēvu!

Uz sliekšņa es mirkli apstājos, jo biju saodusi šo vēmekļu - īstu vēmekļu - smaku. Tie oda pēc puvuma. Tie nāca dziļi no bērnu iekšām un ka avots izvirda viņiem no mutes, un tecēja pa naktskrekliem uz leju, melni kā upes dūņas. Ari Makleods bija sastindzis uz sliekšņa; mums abiem vajadzēja pāris sekunžu, lai aptvertu, ka bērni ir saslimuši. Un tad mēs skrējām pie viņiem. Es skrēju pie Normana, Makleods - pie Nonas; mūsu apskāvieni bērnus nenomierināja, viņi locījās sāpēs. Kas tev notika? es skaļi jautāju Normanam. Taču mans dēliņš nespēja atbildēt. Sāpju krampjos viņš izlieca muguru, tad pēc mirkļa saliecās uz priekšu, turklāt visu laiku valstīdamies no vienas puses uz otru, atsaukdams man atmiņā tās reizes, kad viņš šādi valstījās pa zemi kārtējā niknuma lēkmē, tēmēdams man ar dūrītēm; tad es mēdzu viņu satvert un cieši turēt, līdz niķi bija pārgājuši.

Gan Normans, gan Nona skaļi brēca un raudāja. Es uzkliedzu Makleodam caur viņu balsu troksni, it kā cenzdamās pārkliegt negaisa aurošanu - skrien pēc ārsta! Un Makleods kliedza man pretī - tu skrien!

Nē, tu! Tu varēsi ātrāk! es atbildēju. Tad viņš palaida Nonu vaļā un izskrēja no istabas. Pēdējā brīdi es vēl paguvu ievērot, ka visa viņa baltā kokvilnas krekla priekša ir gluži melna no šķidrajiem, smirdīgajiem vēmekļiem, un sevī noteicu - kas zina, dakteris Rulfsumme domās, ka Makleods ir piedzēries un apvēmies, un varbūt nemaz neaptvers, ka jāsteidzas pie mums.

Pacēlu Normanu un ieliku Nonas gultā, lai varētu būt blakus viņiem abiem. Lokoties un ar rokām žņaudzot sāpošos vēderiņus, viņi sasitās ar galvām kopā. Pat mati viņiem bija vēmekļu pilni un no mutēm nokarājās melnas stiegras, ko es slaucīju ar rītatērpa malu. Nona dega kā ugunīs; viņa kaut ko murmināja, bet es neko nesapratu. Bērni ir tik mazi, viņiem ir tik mazas mutītes - es neko nesapratu, ko mana meitiņa saka… Tādi jau viņi visi ir, es centos sev iestāstīt, ne jau Nonas vārgums vainīgs, ka es neko nesaprotu… Kidila! es iekliedzos, Kidila, nāc šurp! Bet Kidila nenāca.

Vienu mirkli abi apklusa. Nona pārstāja murgot, Normans pārstāja locīties. Es pat varēju sakļausit kukaiņu vienmērīgo dūkoņu aiz loga. Bet tad Nonai atkal uznāca lēkme, mana meitiņa atkal vēma un raustījās, un, raugoties uz viņas drebošo muguriņu, man likās, ka viņu apsēdis kāds jūras briesmonis, un es domās tam pavēlēju, lai aizvācas. Pacēlu Normanu rokās. Viņa pierīte bija vēsa, viņš vairs nevēma un nelocījās. Mani pārņēma milzīgs atvieglojums. Bija tik patīkami turēt viņa rāmo augumiņu, ko vairs neraustīja krampji.

Bērnistabā iebrāzās dakteris Rulfsumme; es ievēroju, ka viņam kājās ir mājas apavi un pēdu apakša piestrēgusi pilna ar lapām un zāli. Paskat, Norman, es teicu, dakteris Rulfsumme aizmirsis uzvilkt kurpes! Kāds dumjš dakteris, es čukstēju Normanam, viņu aijādama.

Nolieciet viņu gultā, man viņš jāizmeklē, dakteris Rulfsumme teica. Es noliedzoši papurināju galvu, bet Makleods man uzkliedza - laid viņu vaļā, liec gultā!

Kamēr viņš uz mani kliedza, dakteris Rulfsumme bija saņēmis Normana roku un taustīja pulsu. Nevajag, viņš sacīja Makleodam, lieciet viņu mierā…

Tad Rulfsumme pievērsās Nonai un sāka ar viņu darboties; mazā vēl arvien locījās un kliedza. Ārsts sacīja, lai es aiznesot Normanu uz viesistabu un novietojot uz dīvāna. Noguldīju dēlu uz dīvāna un apgūlos blakus, tad, pārlikusi roku viņam pāri, iegrimu miegā.

Kad pamodos, diena jau bija krietni iesilusi un ap Normana galvu riņķoja muša; tā nometās dēlam uz mutes un gribēja ielīst degunā, un es to dzinu projām. Parādījās Makleods, nesdams palagu; viņš sacīja, lai es pieceļoties. Man likās, palags nav vajadzīgs, Normans taču nevar tik karstā laikā saaukstēties, tomēr es paklausīju; Makleods pārklāja Normanu ar palagu, galvu arī, un piepeši mans dēls atgādināja marmora statuju, caur palagu varēju saskatīt viņa deguna un mutes, un zoda apveidu.

Devos apraudzīt Nonu. Ap viņu vēl arvien darbojās dakteris Rulfsumme - lika meitenei uz pieres slapjus dvieļus, lai gan viņa bija aizmigusi.

Viņa dzīvos, ārsts man teica, tad jautāja - vai jūs zināt, kas to pastrādājis?

Septiņjūru dieve? Ravana? Milzis?…

Es papurināju galvu.

Un kalpi? Kur viņi ir? dakteris Rulfsumme jautāja.

Es staigāju pa māju, saukdama Kidilu, saukdama Tikilu. Paskatījos ārpusē - varbūt viņš vēl arvien darbojas ar āmuriņu, labodams kāpnes? Ielūkojos virtuve - varbūt Kidila ir pie plīts, gatavodama nasi goreng? Gribējās, kaut Normans būtu man blakus, kaut mēs varētu meklēt abi kopā. Mēs sadotos rokās un sauktu - nāciet arā, kur jūs esat paslēpušies? Es meklēju aizdurvēs un izstaigāju dārzā visas takas.

Kidilu es neatradu. Viņa atrada mani. Viņa stāvēja dārza malā, aiz kuras sākas tropu mežs; mati viņai bija gari, izri- suši, sapinkojušies. Viņa nevēlējās nākt tuvāk. Kidilas seja bija slapja, un vienu mirkli es nodomāju, varbūt džungļos līst, taču virs dārza spīdēja saule, un tad es atkal iedomājos, varbūt esmu iezemiešus pārpratuši, varbūt lietus sezona te ir nevis vienu, bet divas reizes gadā. Taču Kidilas seja bija slapja no asarām. Viņa bija atnākusi, kaut gan Tikils bija teicis, lai viņa to nedara. Viņa bija atnākusi, lai atzītos, ka sajaukusi melno indi un iebarojusi to Nonai un Normanam ar saldu tēju.

Mengerti? viņa jautāja.

Nē, sai/a tidak mengerti, es atbildēju. Es nesaprotu! Tu viņiem iedevi indi?

Ja, Kidila atbildēja. Un es palēnām aptvēru, kas te varēja būt noticis. Iespējams, ka Makleods viņu bija izvarojis un šādi ticis sodīts.

Es pastiepu rokas Kidilai pretī, bet viņa pagriezās un ieskrēja mežā. Pēc tam es viņu nekad vairs neredzēju un arī nevēlējos redzēt.

Makleods pacēla Normanu no gultas un ar visu palagu iznesa āra no mājas. Es noskatījos, kā viņš aiziet ar savu nastu pa ceļu, baltajam palagam velkoties pa smiltīm ka garas kleitas malai; Makleods atgādināja līgavaini, kas nes līgavu pāri mājas slieksnim. Ta stāvēdama un skatīdamās es pēkšņi saļimu, it ka lielais, elsojošais karstuma suns būtu atgriezies un notriecis mani 110 kājām.

Es gāju pa juru. Pastāvīgie uzplūdi un atplūdi bija pametuši liedagā dūņas, kas smaržoja pēc jūras miķelīšu gaišzilajiem ziediņiem. Es dziļi ieelpoju.

Man blakus bija notupies dakteris Rulfsumme. Vēl neapjēgdama, kas notiek, es izsitu ožamās sāls pudelīti viņam no rokas. Man to nevajag, es sacīju un purināju galvu. Vēl arvien jutu jūras miķelīšu smaržu.

Uz zārka Makleods nolika aploksni ar Normana matu šķipsnu, gaišo, saritinājušos pusmēnesi. Sava zēna bērēs es nevalkāju melnu. Biju apsējusies visspilgtāko sārongu, oranžs ar zeltu. Pa ceļam Makleods mani bija lamājis. Tā ir tava vaina, viņš kliedza. Vienu mirkli es ieraudzīju pasauli ar viņa acīm. Redzēju sevi, nīstamo sievu, kuras pēc viņam savas kaislības remdēšanai bija jāmeklē citas sievietes. Redzēju kalponi, kas saņēma, ko bija pelnījusi, staigādama apkārt ar ziediem matos un vaļējam krūtīm, kuru tumšbrūnie gali izspiedās caur plāno krēmkrāsas zīda blūzi, kad viņa nesa paplāti vai pasniedzās ar kausiņu, lai uzliktu mums sambalu.

Pirmā lāpstas mestā zeme uzkrita uz aploksnes, sausi sa- birza uz tās un ieslīdēja kapa bedrē, tāpat ari otrā un trešā,

un nākamā. Varbūt mana dēla dvēsele negribēja, lai viņa miesu aprok. Ja man būtu bijusi teikšana, es šis bēres būtu kārtīgi nosvinējusi. Būtu nolīgusi gamelan muzikantus, lai spēlē, un wayang kulit teātri, lai uzved Normana mīļāko lugu. Es būtu noklājusi zemē batikotus audumus un uz tiem sarindojusi koka traukus ar bahu un ayam, un daing sapi, un ikan, un sayar[9], un nāsi goreng, daudz kūpošu trauku ar gardu ēdienu, un nūdeles būtu sevišķi garas, lai gara ir mana dēla pēcnāves dzīve. Viņš netiktu noslēpts kastē, viņš butu uzcelts bēru sārtā, kur es viņu varētu redzēt. Man ļoti gribējās viņu vēl redzēt, kaut arī viņš bija miris. Es iekāpu bedrē un pieskāros zārkam, cerēdama, ka spēšu pacelt vāku.

Viņa iekritusi iekšā! kāds šausmās noelsās, un, paraudzījusies augšup, es redzēju daudzas rokas, kuras mani satvēra un vilka, vilka prom no mana puisēna.

INDĒŠANA

Cietuma zupa mēdza būt vienreiz vai divreiz atšķaidīta. Vienreiz atšķaidītās zupas bļodiņā peldēja pa kādam zirnim un sīkstai vārītās gaļas šķiedrai. Divreiz atšķaidītajā nebija cerību atrast ne zirņus, ne gaļu, tas bija tikai brūngans šķidrums, nedaudz tumšāks par ūdeni. Reizēm viņai trīcēja rokas un viņa nevarēja noturēt karoti tā, lai šķidrumu neizlietu; tad viņa saņēma bļodiņu abās rokās un cēla pie mutes.

Būtu labak devuši man karstu ūdeni, tas būtu vieglāk iedzerams, viņa teica māsai Leonidai. Māsa Leonida piedāvājās paturēt karoti viņas vietā.

Nekas, es labprāt turu bļodiņu kā iezemietis, kas sakrustotām kājām sēž uz pīteņa un, sūkdams savu soto*, vero ban- tengu baru tālumā pie upes; to sarkanīgajā spalvā atspīd saulriets, bet kājas tiem melnas no auglīgās zemes dubļiem, viņa teica.

Ieradies pie viņas kamerā, Klinē vienmēr izlikās cerību pilns. Drīz mes tevi no šejienes izpestīsim, ma chčric**, viņš mēdza sacīt, bet, tā kā advokāts bija vecs un acis viņam asaroja, likās, ka, to solīdams, viņš būtu apraudājies. Dažreiz viņai gribējās Klinē mierināt. Viņa paplikšķināja advokātam pa delmu.

Es jūtos labi. Neraizējies, viņa tam sacīja. Klinē pamāja ar galvu. Viņš stāvēja kameras vidū un raudzījās apkārt, lai gan nekā tur nebija, ko redzēt, tikai kaili mūri.

Tobrīd, kad viņa iegāja Bušardona kabinetā, izmeklētājs bija aizņemts, bungodams ar zīmuli pa bloknotu, un uz viņu neskatījās. Paskatījās tikai tad, kad viņa jau bija apsēdusies ādas atzveltni.

Ziņojumā es lasu - vācieši bija informēti, ka viņu maksājumus jūs saņemsiet ar savas kalpones Annas Lintjens starpniecību.

Vācieši varēja iekļūt manā Madrides viesnīcas istabā, varēja atvērt manas vēstules, varēja pavisam vienkārši noskaidrot man pazīstamo cilvēku vārdus un sūtīt zīmītes, no kurām it kā izriet, ka esmu darbojusies viņu labā. Vai to nesauc par kompromitēšanu? Kad ienaidniekam liek noticēt, ka

'Soto - gaļas zupa ar dārzeņiem.

**Ma chčric - dārga (franču vai.).

viens no tā aģentiem ir dubultaģents, un šim mērķim tiek radīti viltoti pierādījumi? viņa jautāja.

Bušardons piegāja pie loga. Ar pirkstu bungoja pa loga ruti. Pat baloži pie viņa bungošanas jau bija pieraduši un vairs izbiedeti nelidoja prom - tie turpināja dižoties dūju priekšā, rūkodami un tekalēdami pa palodzi šurpu turpu.

Kāpēc viņiem tas būtu vajadzīgs? Bušardons jautāja, pārtraukdams bungošanu, lai nokostu naga kriksīti.

Ladū mani lūdza spiegot franču labā, mēs nolēmām, ka es braukšu uz Franciju un atjaunošu sakarus ar vācu virsniekiem, bet pa ceļam Falmutā mani aizturēja. Angļi man lika nokāpt no kuģa, domādami, ka esmu vācu spiedze, vārdā Klāra Benedikta. Viņiem bija fotogrāfija, man to parādīja. Viņa bija spāņu dejotājas tērpa, bet resna un maza auguma, nepavisam ne līdzīga man, un beigu beigās angļi aptvēra, ka es neesmu tā, ko viņiem vajag. Tik un tā viņi mani nelaida vaļā. Man bija jāatgriežas Spānijā, līdz es saņemtu atļauju doties uz Franciju.

Bet jūs taču to visu jau zināt, viņa sacīja Bušardonam. Tas pagriezās atpakaļ un viņu uzlūkoja, taču nepamāja par zīmi, ka būtu sapratis. Viņa turpināja.

Spānija es satikos ar vācu virsnieku, vārdā fon Kalle; iepriekš viņu nepazinu, bet viņa vārdu biju dzirdējusi. Domāju - ja nevaru tikt uz Beļģiju, pildīšu Ladū uzdevumu Spānijā. Aizgāju uz fon Kalles dzīvokli. Pagrozījos viņa priekšā. Viņš drīz aptvēra, kāda ir mana specialitāte. Fon Kalle bija runīgs. Izstāstīja man par zemūdenēm, ar kurām vācieši grasījās nogādāt savus karavīrus Maroka. Mēs skūpstījāmies. Viņš man izstāstīja, ka zinot par franču desantniekiem, ko ar izpletņiem nomet vācu aizmugurē. Pēc tam mēs mīlējāmies.

Jums varbūt šķiet, ka tas viss bija pārāk vienkārši. Bet daži vīrieši jau tādi ir, viņiem gribas izkratīt sirdi, beidzot kādam visu izstāstīt, kādam, kas par to nesatraucas. Būdama gultā ar vīrieti, esmu dzirdējusi tādus stāstus, no kuriem jums asinis dzīslās stingtu, taču nekad neesmu neko stāstījusi tālāk. Manai profesionāles reputācijai tas nenaktu par labu. Pēc tam, atgriezusies Madrides viesnīcā, es izstāstīju franču pulkvedim Daviņjam visu, ko biju 110 sava vācieša uzzinājusi; piekodināju, lai aizraksta Ladū un ari viņu par visu informē. Tagad saprotu, ka biju iekritusi slazdā. Fon Kallem vienkārši vajadzēja noskaidrot, cik drīz viņa izpaustās ziņas nokļūs pie frančiem. Daviņjs man jau uzreiz pateica, ka fon Kalles ziņas esot vecas. Lai nu ka, ar to pietika, lai fon Kalle mani turētu aizdomās un nolemtu kompromitēt, padarīt franču acīs par dubultaģenti, kas darbojas vāciešu laba. Lai jūs, franči, butu tie, kam jānopūlas ar manis arestēšanu. Vāciešiem tik vien būtu jādara ka jānosūta daži ziņojumi ar nepatiesu informāciju - un viņi būtu tikuši no manis vaļa.

Viņa apklusa. Sakrustoja rokas klēpi. Likās, ka nu viņa Bušardonam visu izskaidrojusi. Tas viss bija tik loģiski. Kabinetā atkal likās tīkami silti. Bušardons tik ilgi klusēja, ka viņas domas aizklīda citur. Varbūt ir kāds veids, kā siltumu notvert? Varbūt atvērt kabatas, lai siltais gaiss ieplūst tajās, un pēc tam izlaist to kamerā? Varbūt, kad viņu atkal aizvedis uz kameru, kur nav neka cita, ko darīt, kā vien sēdēt ielīkušajā gulta, atmiņas par siltumu spēs viņu sasildīt? Vai varbūt… jā, tieši tā drīzāk ir! Bušardons klusē, jo beidzot ir aptvēris, ko viņa saka! Varbūt viņu izlaidīs brīvībā…

Tiklīdz viņa to bija nodomājusi, izmeklētājs apsviedās riņķi un, pārliecies viņai pāri, satvēra krēsla paroceņus, it kā gribēdams viņu pacelt uz augšu ar visu krēslu. Vienu mirkli viņa nodomāja, ka ir brīva, ka Bušardons viņu iznesis ārā. Ka vecais ādas atzveltnis ar paroceņiem ir nestuves, kurās sēžot viņa baudīs savu triumfu. Viņu nesīs, paceltu augstu virs Parīzes. Viņa elpos Parīzes gaisu, benzīna tvaikus no automobiļu izpūtējiem, važoņu zirgu silto sviedru dvaku, smaržas, kuras uzvēdī no garām ejošām vecām dāmām, paša Bušardona smaržu - briljantīna aromātu, kas būs sajūtams, kamēr Bušardons viņu nesīs pa ielām… Vai viņš izkliegs visai Parīzei, ka Mata Hari ir nevainīga?

Izmeklētājs piebāza savu seju tik tuvu klāt viņējai, ka varēja saskatīt pie lūpas pielipušo balto, nelīdzeno nograuztā naga skaidiņu, taču neko neteica. Tad viņš pavēra durvis un pavēlēja sargam ienākt, lai aizvestu ieslodzīto uz kameru. Kādu mirkli viņa vēl palika sēžam. Ja nu es neietu? viņa nodomāja. Ja nu es paliktu šeit, nekustētos ne no vietas? Viņa pievēra acis un atcerējās Āmelandi. Ja toreiz, kad viņa gāja pa jūru, paisums viņu būtu panācis? Atbildi viņa zināja. Kad beidzot viņa piecēlās no krēsla, kleita likās tikpat smaga kā todien piemirkušie zīda brunči - pilni melno jūras mēslu, ko sanesuši nemitīgie uzpludi un atplūdi… Tikai ne jau paisuma un bēguma viļņi bija skalojušies šeit, pār ādas atzveltni un Bušardona kabineta nodilušo grīdu, bet gan pratināmo cilvēku atbilžu uzplūdi un atplūdi - tie viļņoja pa šo telpu, šļakstīdamies pret sienām, mērcēdami viņas brunču malu, vilkdami zem ūdens… Viņa dzirdēja visas šīs atbildes vienlaikus, daudzus ieslodzītos, ko bija pratinājis Bušardons un kāds, kas varbūt saimniekojis šajā kabinetā pirms viņa; atbildes saplūda kopā vienā dārdošā troksnī, tas bija tik skaļš, kā vilnim triecoties pret krastu. Viņa no tā bēga. Sargam vajadzēja skriet nopakaļ, lai viņu panāktu. Viņas skrējiens pa gaiteni izbiedēja žurkas, tās nebija paradušas, ka tam tik strauji tuvojas, un pīkstēdamas svaidījās viņas priekšā šurpu turpu, nezinādamas, kur skriet, kur glābties.

PAGURUMA ASARAS

Pilnmēnesi es aizgāju uz jūras malu, lai vērotu bruņurupucienes rāpjamies krastā. Viņas raka smiltīs dziļas bedres, kur dēt mīkstās, baltās olas. Kamēr viņas tur kašņājās, es viņu acīs zvaigžņu gaismā redzēju mirgojam paguruma asaras; kad viss bija galā, viņas aizrāpoja atpakaļ ūdenī. Vēroju to visu līdz rītam, kad uzlēca saule un skatienam pavērās baltās smilšu liedaga strēles starp klintīm un stiklaini spulgojošo ūdens klaidu, kur viļņos varēja saskatīt lēkājam zivis.

Pārnākusi mājās, atradu Nonu kopā ar jauno kalponi. Jaunā kalpone atgādināja mangroves sakni - mezglaina un salīkusi; viņai bija kupris, tāpēc viņa allaž raudzījās lejup, pat sarunājoties viņas skatiens bija pievērsts kailajām pēdām, kas bija nevis brūnas, bet no vecuma kļuvušas pelnu pelēkas, ar līkiem, krusteniski saaugušiem pirkstiem un gariem, līkiem, dzelteniem nagiem, ar kuriem, kā man likās, viņa varētu pļaut nezāles rīsu laukā. Viņas vārds bija Haidžeja.

Nona vēl nebija izaugusi necik gara, tāpēc, raudzīdamās augšup, droši vien varēja saskatīt Haidžejas seju, bet man tas nekad neizdevās. Vienmēr redzēju tikai sirmo pakausi ar matu celiņu; mati Haidžejai bija sapīti divas garās bizēs, kas nokarājās gar sāniem kā divas baltas auklas.

Viņa bija uzvārījusi Nonai pienu, bet pilno krūzi vispirms ienesa viesistabā, kur sēdēja Makleods, lai iedotu viņam pagaršot. Tagad mums bija tāda kārtība - Makleods vienmēr iepriekš nogaršoja visus ēdienus un dzērienus, ko kalpone pasniedza viņa meitai. Ja viņa nebija mājās, šis pienākums bija jāveic man.

Tam nav jēgas, es teicu Makleodam, dažas indes iedarbojas tikai pēc vairākām stundām! Makleods neatbildēja. Jau ilgu laiku viņš man vairs neatbildēja. Naktis viņš pārlaida pie Normana kapa kopiņas, rītos pārnāca, lai iedzertu kafiju, tad atkal devās prom. Ja es viņu uzrunāju vai uzdevu jautājumu, viņš klusēja. Tiesa, dažreiz rītos viņš pārnāca mājās agrāk, kad es vēl biju aizmigusi, atnāca un stāvēja pie manas gultas, līdz es pamodos. Tad piepeši viņam runas slūžas paspruka vaļa. Viņš vainoja mani Normana nāvē, lamājās tā, ka siekalas šķīda uz visām pusēm; dažreiz kāds piliens trāpīja man uz pleca vai sejā.

Nona stundām ilgi uzturējās virtuvē kopā ar Haidžeju. Kalpone nespēja pavērst galvu augšup, tāpēc Nona palīdzēja nocelt no plauktiem māla podus, kur glabājās garšvielas; viņas abas tos mazgāja un slaucīja, tad Nona pakāpās uz krēsla un novietoja tos atpakaļ. Es centos dabūt Nonu ārā no virtuves. Man allaž nāca prātā, ka virtuve ir tā vieta, kur mana māte mirusi.

Nona, aiziesim uz jūras krastu! es mēdzu aicināt.

Nē, tētis saka, jurā esot pārāk stipra straume.

Nona, aiziesim uz mežu, salasīsim puķes, ko iepīt matos! es mēdzu aicināt.

Nē, tētis saka, mežā man var uzklupt leopards.

Reiz es sacīju Makleodam - man gaužām nepatīk, ka Nona augu dienu nīkst virtuvē kopā ar Haidžeju. Tai reizē viņš man atbildēja. Teica - viņš jūtoties drošāk, kad Nona ir virtuvē kopā ar Haidžeju, neka ja viņa ir kopā ar mani; ja Haidžeja Nonai vienmēr atrodot virtuvē kādu darbu - lieliski, viņš ir nedomājot atraut meitai Haidžejas gādību.

Reiz es kopa ar citām virsnieku sievām devos ekskursijā uz templi. Mēs jājām pa šauru, līkumainu, rupjiem oļiem nobirušu kalnu taku, uz kuras zirgiem slīdēja kājas. Vienā pusē varējām saskatīt tikai vēja pluinītu zāli, otrā pusē pavērās rūtainai gultas segai līdzīgie kafijas plantācijas lauki. Tikušas kalnā un palūkojušās uz leju, mēs redzējām, ka ielejā ap kalna piekāji apvijusies migla - gluži ka bāla, pasteļtoņos iekrāsota šalle. Tempļa iekšienē mūs gaidīja četrroku Šivas un tā dēla, ziloņdieva Ganeša, skulptūras un uz sienām iegrebtas "Ramajanas" eposa ainas.

Vakarā noskatījāmies "Ramajanas" baleta uzvedumu. lis vēroju pārējās virsnieku sievas - ka viņas vēro sārongos tērpto dejotāju plūstošās kustības. Dejotājas bija lokanas un graciozas, viņu slaidās, brūnas rokas kustējās kā čūskas, kas vijas augšup pa stabu, lai gan nekādu stabu tur nebija, tikai smirdīgu garaiņu piesātinātais gaiss, kas cēlās no krātera, kurā acīmredzot vēl arvien gruzdēja milža miesas.

Virsnieku sievu sejas, dejotājas vērojot, bija pietvīkušas; neviena no mums vēl nebija redzējusi sievietes augumu šādi kustamies.

Dejotāju kustībām piemita kas tāds, ko mums vēlāk negribējās apspriest skaļi, toties gribējās paturēt prātā arī vēlāk, vienmēr, un labi vien bija, ka mēs par to nerunājām, jo, ja mēs šīs atmiņas nosauktu īstaja vārdā, tās mūsu domās tiktu apgānītas un, kas zina, varbūt arī atmiņā sadruptu gluži kā sālsstabs, - ja mes tik vien kā čukstus raudzītu pārrunāt, kā īsti šīs sievietes kustējās… Likās, mums atklājusies vēl kāda sajūta, kuras esamību nebijām nojautušas. Redze, dzirde, oža, tauste, garša - un tagad deja.

Atpakaļceļa pa nogāzi, ko apspīdēja sārts saulriets, zirgi uz oļainās takas pa reizei paslīdēja, un virs galvas riņķoja vanagi, gaidīdami, kad lejā parādīsies laupījums. Ikviens, kas mūs, virsnieku sievas, tobrīd vērotu, būtu teicis, ka mēs jājam klusēdamas, bet īstenība galva mums pilna gamelan mūzikas un dejotāju plūstošo kustību.

TREŠĀ ACS

Kad viņa krita no zirga, Haidžeja viņu notvēra uz sava kupra. Viņa tvīka drudzī; segli, kuros viņa bija sēdējusi, bija tik karsti ka sakarsuši pusdienlaika saulē. Redzēdams, ka Haidžeja it labi spēj viņa sievu panest, Makleods pavēlēja, lai nes vien viņu uz māju un nogulda gultā, un ne pirkstu nepakustināja, lai kalponei palīdzētu.

Viņa gulēja gultā ar visu jātnieces apģērbu, grozīdama galvu uz spilvena šurpu turpu, un Haidžeja centās viņai novilkt drēbes; uz sliekšņa parādījās Nona, vaicādama, vai nevajag palīdzēt, bet Haidžeja atbildēja - nenāc, varbūt mātei iekodusi čūska.

Viņa sūdzējās par galvassāpēm, kas gluži vai plēšot galvu pušu. Palagi no sviedriem kļuva tik mikli, it kā būtu bijuši iemērkti ūdenī, un viņa piecēlās sēdus, ar stiklainām acīm raudzījās uz gultu, neticīgi to taustīdama, un iesaucās - paisums, viņa no tā neizbēgšot, jūra viņu paņemšot! Viņa norāva rītakleitu, stāstīdama, ka slapjā stērbele esot enkurs, kas viņu novilkšot lejā, un, kaila nostājusies gultā, skatījās sev pār plecu uz sienas pusi, it kā grasīdamās bēgt no paisuma. Makleods viņu satvēra un apguldīja, un pavēlēja apklust, jo Nona guļot, un viņa norija siekalas, paklausīgi pamāja un sauca viņu par Ganešu.

Pēc tam Makleods viņu pameta, lai vakaru aizvadītu virsnieku klubā; viņš staigaja apkārt pa zāli, turēdams rokā viskija pudeli un glāzi, un ik pa brīdim sev ielēja, pēc tam glāze viņam kaut kur noklīda un viņš dzēra tāpat no pudeles. Viņš staigāja gar virsnieku bariņiem, kas stāvēja sarunādamies; redzot viņu grīļīgi tuvojamies, vīri pavirzījās nostāk, un, kad viņš bija aizmeimurojis garām, sačukstējās - nabaga cilvēks, ik nakti viņš aizvada pie dēla kapa…

No rīta viņa centās nolobīt sarkanos plankumus, kas bija uzziedējuši uz krūtīm, - tādus plankumus, kādus viņa bija redzējusi uzziedam vienīgi naktī. Haidžeja deva viņai pienu, bet viņa to neņēma, pieprasīja miltus, ko uzkaisīt uz plankumainās ādas, lai tā nebūtu tik sarkana. Viņa žņaudzīja ar rokām kaklu - tas tik briesmīgi sāpot, ka neesot ne mazāko šaubu, tas pāršķelts ar kris dunci. Viņa cenšoties sataustīt kādu vietu, kur var apturēt asiņošanu, bet tādas vietas nebija, un kakls drīz izskatījās tā, it kā viņu kāds būtu mēģinājis nožņaugt.

Makleods pārradās pirms pusdienas; formastērpa svārki viņam bija vaļā, pagalam saņurcīti, pie pakauša pielipuši zāles stiebri, ar sviedriem gluži kā pielīmēti pie tā, jo visu karsto rīta cēlienu viņš bija nogulējis uz dēla kapa. Šoreiz viņam nopakaļ nāca nevis dakteris Rulfsumme, bērnu ārsts, bet dakteris Vanforts, kas ārstēja pieaugušos. Vanforts nāca, smēķēdams cigareti, un apdzēsa to palmas poda pie slimnieces gultas, pirms viņai pievērsās. Makleods atvainojās un devās uz dīvānu, lai nosnaustos. Vanforts lika kalponei Matu Hari izģērbt, bet Mata Hari sažņaudza rokās rītakleitas malas, tā ka Haidžeja netika pie pogām. Man jāveic apskate, sacīja Vanforts, lai noskaidrotu, kas jums kaiš.

Jūs nedrīkstat redzēt manas krūtis, teica Mata Hari. Skats ir briesmīgs, reiz vīrs ar zobiem tām norāva galus - kaislībā vai naidā, ej nu sazini; toreiz tas man bija vienalga un tagad arī.

Jūs neapjēdzat, ko runājat, jums ir tādi karstumi, ka var sajust no šis vietas, kur es stāvu, teica Vanforts, bet Mata Hari atbildēja - varat sakt no lejas - un lēni cēla rītakleitu uz augšu, no potītēm, līdz atsedza pirmos ribu lokus. Vanforts, stāvēdams pie gultas, ieraudzīja slaidas, tumši iedegušas kājas un kaunumu; kuteklis bija nevis lejupvērsts, bet augstu pasliets; dorsāli novietots, Vanforts sevi teica, rada gluži vai okulāras asociācijas, atgādina aci ar šauru, statenisku zīlīti gluži ka čūskai vai varbūt gredzena aci, kas satverama ar piemērotu rīku…

Dakterim bija jāapsēžas uz gultas malas. Vai jūs to redzat? Mata Hari jautāja. Vai viņa domāja aci? Viņš saņēmās un pievērsa skatienu pacientes sejai, lai saprastu, ko īsti viņa grib teikt. Nakts ziedus, viņa sacīja, rādīdama uz ieplaku starp ribām, ko klāja sīki, sarkani plankumiņi. Dakteris atvieglots uzelpoja, zinādams, kas tie ir; viņš tādus jau agrak bija redzējis, viņš pats bija šo slimību pārcietis, bet neko tādu kā Matas Hari augums viņš gan nekad agrāk nebija redzējis.

Izsitumu tīfs! Vanforts paziņoja gluži vai jautrā balsī.

Haidžeja atnesa Matai Hari glāzi ūdens, bet Vanforts to izņēma kalponei no rokas un vienā rāvienā izmeta sausu, neaplauzdams, kādas slāpes viņu moka, taču pēc padzeršanās mazliet nomierinājies, jo tas, kā viņš ūdeni bija izdzēris - it kā izmestu glāzi viskija -, sniedza atvieglojumu gluži kā porcija alkohola. Viņš nešaubījās - ja vecā iezemiete spētu pacelt galvu un palūkoties augstāk, ne tikai uz savām grubuļainajām, deformētajām pēdām vien, ari viņa butu pārsteigta par kailo Matu Hari, ka arī nešaubījās par to, ka vienīgi kalpones skolioze ir cēlonis, kāpēc baumas par viņas kundzes skaistumu vēl nav plaši izplatījušās un kāpēc, domāja Vanforts, kāpēc šīs skaistules vīrs kļuvis par tādu graustu; mācību grāmatas cienīgs piemērs tam, ko pastāvīga spriedze vīrietim nodara. Vai gan, vakaros atgriežoties mājās, viņam ir iespe- jams gulēt? Kurš vīrietis spētu ik vakaru apgulties blakus Matai Hari un aizmigt, neielūkojies viņas kārdinošajā trešajā acī?

Vanforts izgāja no Makleoda majas, galvu kratīdams, ar roku taustīdams krekla krušu kabatiņu cerībā sataustīt tur

aizķērušos cigareti. Beidzot viņš to ari atrada, taču neaiz- smēķēja, jo negribēja šķirties no Matas Hari kaunuma smaržas, ar ko šķita viscaur aplipis. Viņš paostīja krekla piedurkni - jā, smaržoja pēc tās! Vanfortam bija tāda sajuta, it kā viņš būtu pusaudzis, kas devies uz ballīti un tur laimējis kādu balvu, ko nu tagad kā uzvarētājs nes mājās. Viņas lipīgo smaržu uz piedurknes. Viņš uzbudinājās, atcerēdamies, cik viegli bija izdevies Makleodu pārliecināt, ka Mata Hari jātur karantīnā kā meitas, tā viņa paša dēļ; Vanforts juta, ka rīkojies viltigi, īsti viltīgi, profesionāli lietišķā, pat nedaudz vienaldzīgā tonī skaidrodams slimnieces vīram - tā kā viņam, Vanfortam, šī slimība vairs nevar pielipt, būtu vislabāk, ja viņa to izslimotu ārsta mājās, kafijas plantācijas teritorijā, atrodoties pastāvīgā ārsta uzraudzībā, protams. Turklāt vecais ķēms Makleods izskatījās tik saguris, ka noteikti bija pelnījis nelielu atvaļinājumu no mīlas priekiem kopā ar lielisko sievu.

Turpretī Vanforts šobrīd jutās spēcīgs un enerģijas pilns, gatavs īstiem varoņdarbiem. Viņš gāja, elpodams pilnu krūti un ieelpodams vēl dziļāk, kad bija nonācis pie baltos ziediņos saplaukušajiem bungā inalati krūmiem ceļmalā, kas viņu apdvesa ar medainu saldmi.

BUSAmONA FANTĀZIJAS

Viņa palūdza māsa Leonidu, lai atnes tintnīcu, spalvaskātu un papīru. Atkal rakstīsiet mīļākajam? apvaicājās māsa Leonida. Mata Hari noliedzoši papurināja galvu. Viņa rakstīja Bušardonam, lūgdama, lai tas darītu galu viņas ciešanām cietumā. Dzīve kamerā likšot viņai zaudēt prātu. Viņa vēlreiz apliecināja, ka nav aģente H-21; uz Spāniju viņa esot devusies vienīgi tāpēc, ka Ladū gribējis, lai viņa spiego franču labā, un viņa domājusi, ka, uzturēdamās Madri- dē, iegūs informāciju no fon Kalles. Viņa lūdzās Bušardonu, lai tas atlaiž viņu brīvībā. Vēstuli pabeigusi, viņa to pasniedza masai Leonidai.

Un tas ir viss? Neko vairāk šodien nerakstīsiet? māsa Leonida vaicāja. Mata Hari pamāja.

Māsa Leonida jau pagriezās uz iešanu, bet tad atkal pievērsās Matai Hari.

Strādādama par apkalpotāju un uzkopdama istabas, es uzzināju par cilvēkiem, luk, ko: ja viņiem bija nodoms kaut ko paslēpt - naudu, dārgu gredzenu vai kaut kādu aprakstītu papīra lapu, viņi nekad nepaslēpa to tik labi, kā būtu varējuši. It kā negribētu to paslēpt pavisam, it kā sevišķi laba slēptuve nemaz nebūtu tik laba, jo viņi paši to varētu aizmirst, un tad sanāktu, ka tās nemaz nav. Tur nu viņi kļūdījās, jo beidzot es vienmēr visu atradu.

Zināju - ja bušu pacietīga, ja došos viesa istabā ik dienu, kad viņš ir projām, meklēšu gan šur, gan tur, beidzot vienmer kaut ko atradīšu. Dažreiz tas nebija nekas sevišķs, lakatiņš vai ķemme, bet, kad to uzgāju, man bija ļauts domāt par šo cilvēku, ko vien velējos. Ka viņš ir slepkava un ar šo lakatiņu nožņaudzis savu upuri, vai ka viņš ir spiegs un ķemmes zobi viņam kalpojuši, lai ar neredzamo tinti rakstītu slepenus ziņojumus. Saprotiet, varsbut tas bija gluži parasts lakatiņš, gluži parasta ķemme, bet, ja īpašnieks bija to paslēpis, manā iztēlē tas varēja kļūt par jebko. Visu, ko jūs Bušardonam neizstāstāt, viņš piefantazē klat pats.

Tad māsa Leonida pamāja sargam, lai atslēdz durvis, un izgaja; Mata Hari dzirdēja klusus soļus un mūķenes tērpa švīkstoņu, viņai nogriežoties ap stūri.

DVĒSELES ŠĶĪSTĪŠANA

Par neredzamo tinti var kalpot jebkas. Piens, citronu sula. Raksti ar to, un vēlāk, karsējot papīra lapu virs liesmas, rakstītais parādīsies. īsts brīnums! Stāsta, ka slepenrakstam varot izmantot pat spermu, tā esot visai laba.

Viss, kas tev tobrīd ir klāt, kad franči ierodas viesnīcā tevi arestēt, ir tavu viltību arsenals, vismaz viņi tā domā. Nudien, pat pūderis un lūpukrāsa, un matu eļļa, un cigaretes "Mata Hari" (jā, tik tiešām, tās nes tavu vardu un ir tik aromātiskas, ka tu pati esi tās iecienījusi); pie tava viltību arsenāla pieder arī iedzimto smaržnūjiņas, kuras kvēpinot, visa istaba smaržo pēc lotosu ziediem, un vēl kāds līdzeklis, par kuru esi uzzinājusi laulība ar Makleodu, proti, dzīvsudraba oksicianīds - pēc katra sakara to iešļircina, lai novērstu grūtniecību. Tu to lieto, bet to lieto arī tūkstošiem citu pērkamu sieviešu visā Eiropa. Vai tāpēc jūs visas būtu spiedzes?

Ja, laikam gan esi vainīga, klausīdamās pirms un pēc, un dažreiz, nudien, dažreiz šis pērkamās mīlēšanās laikā, - klausīdamās, kā viņi tev atklāj savas likstas un vājības, un nesaskaņas ar priekšniekiem, savus sapņus un cerības, savus melus un savu sievu melus, un kā viņi pievīluši vecāku

cerības un kā vecāki pievīluši viņu cerības, un par sievietēm, ko viņiem vajadzējis mīlēt, un par sievietēm, kurām vajadzējis mīlēt viņus, un šo stāstu uzklausīšana vienmēr ir grūtāka nekā pats dzimumakts un atstāj dvēselē vairāk sārņu, bet vēlāk, cietumā, tu par to visu pasmaidi, tev tas atgādina māsas Leonidas teikto, ka mūķenes kalpošana ir daudz vienkāršāka nekā kalpošana, uzkopjot istabas. Un tu šo mūķeni lieliski saproti, tu zini, ko viņa ar to grib sacīt, jo dzimumakts ir kaut kas daudz vienkāršāks nekā jebkura vīrieša grēksūdzes uzklausīšana; tu nudien nesaproti, kāpēc pērkama nula ir neķītra, ja vīrietim tā kalpo, lai šķīstītu dvēseli. Un kurš gan spētu noticēt, ja viņam ko tādu sacītu, ka pērkamai mīlai ir kas līdzīgs ar mūķenes aicinājumu?

Sēdēdama savā kamerā, tu iesmejies - nudien, vienreiz iesmejies tik skaļi, ka tavi smiekli pārmāc cietumnieku kliedzienus, kas sūcas pa akmeņu spraugām. Tie ir tik skaļi, ka gāzes radziņa liesma nodreb - ne jau no caurvēja vai aukstā gaisa, kas klaiņo pa cietuma gaiteņiem, tā nodreb no taviem smiekliem, tavas elpas, tikai no tavas elpas vien, un tavi smiekli ir gana skaļi, lai atturētu paisuma uzplūdus, iekams tie sasniedz Āmelandi.

KO SPĒJ SIEVIETE

Virs galvas klaigāja tukani un mērkaķi, Mata Hari gulēja, bet dakteris Vanforts malkoja kafiju, kas bija pagatavota no viņa paša plantācijā izaudzētām pupiņām. Ja vien viņš spētu

novērst acis no Matas Hari, pa neiestikloto logu viņam pavērtos skats uz kafijas krumu rindām, kas aizstiepās augšup kalnā, tur, kur zaros ložņāja sliņķi un augļu lāči un, nedzirdama vējiņa kustināti, orhideju ziedi trīsuļoja, it kā tos kutinātu spokaini meža gariņu pirksti.

Taču dakteris Vanforts nespēja novērst acis no Matas Hari; jau divas dienas viņš sēdēja viesistabā uz pītā krēsla, viņu vērodams, tikai brīžiem pieceldamies, lai nosusinātu viņai sviedrus no pieres vai ielietu sev kafiju, vai aizietu nokārtoties.

Pirms divām dienām, ienesis Matu Hari šajā istabā, dakteris Vanforts bija palicis stāvam, negribēdams noguldīt viņu gultā, domādams - kaut varētu mūžīgi turēt viņu šādi rokas, jo šādi viņš varēja sajust Matas Hari maigos delmus un drudža karstumu, kas, spiezdamies caur slimnieces naktskreklu, iestrāvoja visā viņa augumā. Kad beidzot viņš noguldīja Matu Hari gultā, viņu sagrāba drebuļi, lai gan ārā bija tik karsts, ka saule, kveldēdama viņa pakausi, likās noņēmusies pāršķelt to uz pusēm un izdzert sausu.

Dakteris Vanforts bija paradis ik pa laikam vairākas dienas neēst, tāpēc viņam tas nebija nekas neparasts - iztikt ar kafiju vien; kafiju viņš allaž dzēra karstu, nekad ne aukstu, pat viskarstākajās dienās ne, jo uzskatīja, ka tikai karsta kafija ir īsti aromātiska, bet auksta - dzēriens, kam nav dota iespēja sevi pilnīgi parādīt. Tieši tāpat viņš pašlaik domāja par Matu Hari, kas gulēja viņa viesu gultā. Laulības gredzens viņai bija apsvīdis no drudža karstuma, viss augums mikli spīdēja; dakterim Vanfortam tas bija labi zināms, jo šad tad viņš piecēlās no pītā krēsla un, gulētāju atsedzis, uzlika plaukstu viņai uz stilba - iekšpusē, tuvu kaunumam -, taustīdams, kā pats sev apgalvoja, iegurņa pulsu. Galu galā viņš taču bija ārsts.

Turēdams plaukstu Matai Hari uz stilba, dakteris Vanforts pētīja maksts atveri, viļņotas kaunuma lūpas ap acij līdzīgo kutekli, kas lūkojās uz viņu, augstu paslējies no sava paugura. Viņam bija krietni jāsaņemas, lai apspiestu vēlmi pieliekties un pieplakt pie tā ar muti, ar mēles galu izpētīt lupu ielokus un laizīt kutekli, liekot viņas augumam vēl un velreiz notrīsēt un izliekties viņam pretī, ar instinktīvu kustību atbildot viņa mutes uzstājīgajam spiedienam… Viņš gandrīz vēlējās, lai nekāda tīfa viņai nebūtu, lai varētu paņemt viņu tepat, šajā gultā, bet arī baidījās, ka tad, kad slimības simptomi mazināsies un beidzot izzudīs, vairs nebūs iemesla turēt viņu karantīnā un viņa atgriezīsies pie Makleoda. Dakteris Vanforts nolaida naktskrekla malu atpakaļ, pārsegdams Matas Hari augumu līdz pat slaidajam potītēm, kur asiņu pulsēšana dzīslās tnsināja smalkā naktskrekla auduma aptamborēto malu.

Kafija bija atdzisusi, un viņš izlēja atlikumu pa logu; varēja dzirdēt, ka šķidruma šalts nolīst uz hibiskiem, kas auga visapkārt mājai. Dakteris Vanforts jau grasījās iet un uzliet nākamo krūzi, bet tad pārdomāja, atgāzās pītajā krēslā, tā ka galva atspiedās pret augstāko atzveltnes spraisli, izstiepa garās kājas, aizvēra acis un iesnaudās.

No rīta pamodies viņš atklāja, ka pār kailo kāju rāpo skudru armija; gājiens stiepās no kādas spraugas grīdā uz pretējo sienu, kur bija izeja uz āru. Viņš notrauca tās nost; krizdamas tās apvēlās uz muguras un kustināja kājiņas. Dakteris Vanforts noāva sandali un, rapodams četriski, rūpīgi apsita visas skudras, virzīdamies no krēsla uz grīdas spraugu un atpakaļ uz sienu, no kuras tās bija ieradušās. Mata Hari paslējās gulta uz viena elkoņa un vēroja viņa pūliņus, tad piepeši jautāja, tā ka viņš satrūkās: kāpēc jūs šeit atrodaties?

Neņemiet ļaunā, es esmu savas mājas, bet jUs - pie manis, viņš atteica.

Nē, es gribēju sacīt - šeit, Javā, viņa turpināja. Vai tāpēc, lai audzētu tos? Un viņa norādīja uz kafijas krūmiem, ko varēja redzēt pa logu.

Dakteris Vanforts piecēlās un, uzāvis sandali, ari parau- dzījas pa logu uz to pusi, kurp bija vērsts Matas Hari skatiens. Pamājis ar galvu, viņš atbildēja - ja, laikam gan.

Vai kādudien brauksiet atpakaļ?

Nē, diez vai, viņš atteica, papurinādams galvu, man šeit ļoti patīk.

Bet jums nepatīk kukaiņi, viņa sacīja, ar galvas mājienu norādīdama uz atlikušajām skudrām, kas vēl kursēja starp sienu un grīdas spraugu.

Jā, tie nolādētie kukaiņi… Ja kādudien padzirdēsiet, ka esmu aizbraucis atpakaļ, tad ziniet - kukaiņi mani no šejienes padzinuši. Tie nu būtu vienīgie, kuru pec es pamestu tik ienesīgu rupalu!

Un sieviete? Vai jūs to varētu pamest kādas sievietes pēc?

Vai jūs vienmēr esat tik runīga? Pec slimības, kas jūs gandrīz nobeidza!

Domāju, ka sieviete varētu piespiest jus aizbraukt un sieviete varētu piespiest jūs palikt. Sieviete varētu aizsaukt jūs projām un sieviete varētu atsaukt jūs atpakaļ. Manuprāt, jūs ilgojaties pēc sievietēm, jūs jau ilgi esat gaidījis sievieti, kura kādudien varētu parādīties starp jūsu kafijas krūmiem un pārvērst visu jūsu dzīvi.

Dakteris Vanforts nogrozīja galvu un iesmējās; paberzēja zodu, kas bija apaudzis ar gaišiem bārdas rugājiem, gribēja ko teikt, taču aprāvās un iesmējās atkal.

Vai jums patīk jūra? viņa jautāja.

Jā, viņš smaidīdams atteica.

Vai kādudien aizvedlsiet mani pie juras - tad, kad būšu izveseļojusies?

jā, viņš atteica, vēl arvien smaidīdams.

Man jūs patikat, viņa sacīja. Bet tagad es jūtos nogurusi. Es mazliet pagulēšu. Kad pamodīšos… Kā jums šķiet, es taču drīkstētu ieēst mazliet nāsi goreng? Vai jūsu kalpone man to pagatavos?

Man nav kalpones. Tikai strādnieki, kas vāc kafijas pupiņas. Taču es jums pagatavošu nāsi goreng. Es pats gatavoju sev ēdienu.

Brīnišķīgi! viņa noteica. Nasi goreng ir mans mīļākais ēdiens.

STACIJAS

Viņai bija ļauts, ja viņa to velētos, iztēloties izmeklētāja iekšu saturu - kaļķaini naga gabaliņi pusdienlaika maltītes putrā -, kamēr viņš uzdeva jautājumus par fon Kaili. Viņš bija atšifrējis fon Kalles ziņojumus, ko glabāja mapē. Kad viņš vienu no tiem pacēla, kļuva redzamas perforetās malas. Izskatījas drīzāk pec vilciena biļetes. Droši vien uz tās bija rakstīts Gare ciu Nord*, taču Bušardons apgalvoja, ka tā saturot informāciju par aģenti H-2'l; viņa esot apmācīta neredzamās tintes lietošanā, tikai nelabprāt to izmantojot. Bušardons gribēja zināt, tieši kad vācieši viņai izsnieguši neredzamo tinti. Bušardonam bija mazas pēdas un mazas

*Gare du Nord - Ziemeļu stacija (franču vai.).

kurpes, un, uz tām nolūkodamās, Mata Hari domāja, ka viņas pēda ir lielāka un varbūt tieši tāpēc Bušardons viņu tā nomoka, - tāpēc, ka viņas kurpes ir lielākas.

Man nekad nav tikusi izsniegta neredzamā tinte, viņa sacīja.

Bušardons atkal atvēra mapi. Te vēl ir daudz pārvērtu ziņojumu, viņš teica, un tiem visiem ir sakars ar jums, aģenti H-21.

Tagad viņa iztēlojās Eifeļa torni kā milzīgi lielu mušpapī- ru. Ziņojumu strēmelītes lido pa gaisu un pielīp pie mušpa- pīra, un, lai tās savāktu, šifrētājiem jārāpo pa lipīgo virsmu, riskējot nokrist un lauzt kaklu.

Ārpuse stāvošais sargs noklepojās. Izklausījās, ka viņš būtu slims. Iespējams, ka slimībai ir kads sakars ar viņa gāmuru, Mata Hari domāja. Sarga gāmurs bija milzīgs; šķita, ka viņš norijis nelielu cirvi.

Aiz loga pastaigājās tas pats balodis, kas iepriekšēja reizē, ar pērlīšu acīm skatīdamies Matā Hari; viņa skatījās pretim un domās uzsauca - tiš, vācies prom, man šeit pietiek ar vienu pratinātāju, lido uz parku, varbūt kāds tev pametis drupačas!

Parādījās citi ziņojumi. Bušardons bija īsts burvis, viņa mapē tie vairojās. Viņš tos cēla augšup un vēdināja pa gaisu. Parastas vilciena biļetes. Soma, Bezansona, Soterna, Kam- brē - vietvārdi, dzelzceļa staciju nosaukumi, par to viņa bija gluži pārliecināta.

Te ir pierādījumi, ka darbojāties vāciešu labā.

Viņš taču varēja sacīt - te ir, te nav - un likt lapelēm izgaist, galu galā viņš ir burvju mākslinieks, viņa domāja, bet ne, viņš saka - te ir, sakārto visas lapeles mapē un aizcērt mapi ciet, ka aizcirzdams zārka vāku.

Šīsdienas pratināšana beigusies. Sargs ar rīklē iesprūdušu cirvīti, Šarls, veda Matu Hari uz kameru, pieturēdams aiz elkoņa.

Vai ir kas zināms? viņa jautāja. Kas tad? jautāja Šarls. Kaut kādi jaunumi, viņa sacīja. Nē, man nekādi jaunumi nav zināmi, Šarls atbildēja.

Kamerā Matu Hari gaidīja Klinē; advokāts izskatījās tā, it kā sliktu paša asarās. Mata Hari pasniedza kabatlakatu, lai viņš varētu izslaucīt acis. Taču advokāts to pielika pie deguna un dziļi ievilka elpu, it ka drānas gabaliņš vēl glabātu tās pāris pilītes parfīma, ko viņa tajā bija ielējusi pirms daudziem mēnešiem viesnīcas istabā.

Tu nu gan esi… viņa noteica, paņemdama kabatlakatu atpakaļ. Ma cherie, nopūzdamies sacīja vecais advokāts. Un apsēdās viņas gultā.

Jūties kā mājās, noteica Mata I lari. Klinē paplikšķināja pa gultu sev blakus, aicinādams, lai viņa apsēžas līdzās, taču viņa aizgāja līdz sienai un atspiedās pret to, domādama - kādas balsis es dzirdēšu šovakar?

Klinē teica, ka viņai pienākušas vēstules no Hotel Vigo. Viņa palikusi viesnīcai parādā divtūkstoš pesetu. Administrācija viņu aicinot samaksāt - por favor*. Hotel Vigo, Mata Hari noteica. Klinē pamaja, un acis viņam asaroja vēl stiprāk. Nevajag, sacīja Mata Hari.

Senžermēna ielas drēbniekdarbnīca atsūtījusi rēķinu ar atgādinājumu par kleitu - kabata esot salabota, bet kleitai neviens nenākot pakaļ. Pienākusi ari vēstule no Matas Hari kalpones Annas Lintjens, to Bušardons jau atplēsis un izlasījis. Tajā teikts, ka Matas Hari mājā iegriezies viens no viņas mīļākajiem, van der Kapellens, jautādams, kad viņa atgriezīšoties no Parīzes. Van der Kapellens pēc viņas ļoti ilgojoties

*Por favor - lūdzu (spāņu vai.).

un skumstot, jo nesaņemot nekādas ziņas. Vel Anna rakstot, ka jumts sācis tecēt, viņa liekot apakšā bļodas, un no jumta tajās tekot iekšā, ka čurkst vien. Vai lai viņa izsaucot jumiķi? Gultas matrača astru pildījums jau esot galīgi piemircis, visa māja smirdot pēc staļļa. Plītij arī kaut kas atgadījies, pagalam nesilstot, zileņu pīrāgu viņa cepusi veselas sešas stundas, tomēr izdevies gards. Bijis tak jācep, ja jau zileņu laiks ir klāt.

BRIEDIS

Kad Mata Hari pamodās, Vanforts atnesa viņai nāsi goreng, bet viņai atkal bija sākušies karstumi. Ntisi goreng viņa neēda, tikai padzērās ūdeni un tūlīt saķēra vēderu, sūdzēdamās, ka tas sāp.

Dienā viņa piepeši sāka saukt Normana vārdu. Vanforts, atrazdamies kalna pakājē un sarunādamies ar strādnieku, kas vāca pupiņas, izdzirdēja, ka viņa sauc dēlu. Vanforts pārtrauca sarunu un skrēja atpakaļ uz māju. Mata Hari stāvēja viesistabā, un pār vaigiem viņai ritēja asaras; paziņojusi, ka Normans esot miris, viņa devās pa gaiteni uz ārdurvīm. Vanforts viņu satvēra un noguldīja atpakaļ gultā, un, pamērcējis dvieli ūdens bļodā, kas stāvēja pie gultas, vēsināja viņai pieri un krūtis, ievērodams, ka sarkanie plankumi jau izbalē. Tonakt viņš gulēja Matai Hari blakus viesu gultā, lai butu klat, ja gadījumā viņa pamostos un atkal gribētu iet ārā no mājas.

Nakts vidū viņa atmodināja dakteri Vanfortu, sagrābdama viņa gurnu. Vanforts pagriezās viņai pretī, bet izrādījās, ka viņa nav nomodā. Acis viņai bija ciet, likās, ka viņa redz sapni. Tomēr šī roka, atrazdamās tik tuvu pie Vanforta dzimumlocekļa, bija tik uzbudinoša, ka viņam izšļācās sēkla. Vanforts nolādējās. Bikses nu bija slapjas. Viņš devās uz savu istabu pārģērbties. Kad viņš atgriezās, Matas Hari gultā vairs nebija. Vienu mirkli viņš pārsteigts blenza uz tukšo guļvietu, nespēdams ticēt, ka viņa piepeši izgaisusi. Tad skrēja pa visām istabām, saukdams viņas vārdu. Taču apstājies un ieklausījies dzirdēja vienīgi sienāža cirpstēšanu - tas laikam pa logu bija iekļuvis viesistaba. Vanforts izgāja ārā, vēl arvien saukdams Matu Hari, un tad ieraudzīja viņu kafijkrumu laukā. Bija pilnmēness, un Mata Hari dejoja mēness dievei. Dakterim Vanfortam nebija ne mazāko šaubu, ka tieši to viņa dara. Ari vēlāk viņš to nespēja citādi izskaidrot.

Matai Hari vēl bija mugurā rītakleita, taču dejas laikā viņa to pamazām novilka. Pacēla augšup virs jostasvietas, tad līdz pleciem, tad sacēla virs galvas un visbeidzot palaida vaļā, un ta noplanēja uz krūmu galotnēm. Raugoties viņas kustībās, šķita, ka no mēness nokarājas neredzama aukla, un Mata Hari riņķo ap to un vijas augšup, lai savienotos ar mēnesi… Tumšie, viļņainie mati viņai bija atrisuši vaļā un slīga pār muguru kā melns ūdenskritums… Tad viņa sabruka. Redzēdams viņu krītam, Vanforts izskrēja ārā un ienesa viņu atpakaļ mājā, un noguldīja gultā. Rītakleitu viņš nepaņēma, tā palika guļam uz krumu galotnēm - apaļīga, it kā vēl arvien glabātu Matas Hari auguma apveidu.

Sirds viņai pukstēja ritmiski un drudzis bija noplacis, tomēr pec tik ilgas badošanās viņai noteikti trūka spēka; tas arī bijis samaņas zuduma cēlonis, nosprieda dakteris Vanforts. Viņš devās uz virtuvi, lai atkal gatavotu Matai Hari ēdienu. Viņš izvārīja buljonu, un, lai gan no rīta, kad viņš to ienesa, Mata Hari vēl gulēja, viņš lika tai celties un buljonu izdzert.

Ko tu tur vakar ārā darīji? viņš apvaicājās, celdams karoti Matai Hari pie mutes; viņa sēdēja gultā, balstīdamās pret spilveniem. Taču viņa pat neatcerējās, ka būtu gājusi arā no istabas; viņa tikai atcerējās, ka daudz sapņojusi par Normanu, stāstījusi zēnam, ka viņš var but laimīgs tur, kur patlaban nokļuvis.

Vanforts teica - viņš nožēlojot, ka nav bijis fotoaparāta, viņš būtu nofotografējis, cik skaista viņa izskatījusies, dejodama mēness gaismā. Un viņa atbildēja - labi, ka tas notika šeit, nevis mūsu mājas dārzā, citādi Makleods būtu mani noturējis par gibonu un nošāvis.

Ēd, viņš teica un piespieda pacienti iztukšot buljona tasi.

Nākamajā dienā, stāvēdams lauka vidu, viņš ievēroja, ka sacēlies stiprs vējš. Strādnieks paskaidroja - meža gari dusmas uz viņiem puš, jo kafijkrūmi sastādīti pārāk tuvu to dzīvesvietai. Vējš pluinīja Vanforta gaišos matus un slēja augšup gabardīna krekla apkakli. Kafijkrūmu lapas trīsuļoja un drebēja. Mājas niedru jumts čabēja ta, it kā tajā plosītos vesels bars žurku; vējš, brāzdamies pa neiestikloto logu, apgāza vieglo, pīto viesistabas krēslu un dauzīja durvis ciet, vaļā, ciet, vaļā…

Kad Vanforts ienāca viesistabā, Mata Hari patlaban cēla krēslu augšup. Neko nesacīdams, viņš piegāja pie loga, nolaida pītās žalūzijas un nostiprināja tās ar āķi. Istabā kļuva tumšs, un sākumā Vanforts neko neredzēja. Viņš samiedza acis. Kad tas aprada ar tumsu, viņš ieraudzīja Matu Hari tuvojamies; viņa pastiepa roku un nolocīja viņam uz leju krekla apkakli, nogludināja, lai tā piegulētu. Tad teica - tagad derētu nasi goreng, buljons bijis ļoti garšīgs, bet viņaigribotics kaut ko sātīgāku. Viņa atvainodamās paskaidroja, kāpēc nevēloties uzturēties virtuvē, paskaidroja, ka virtuvē var piemeklēt nāve, un paskaidroja arī, kāpēc. Todien dakteris Vanforts lava strādniekiem agri iet mājās. Vieglos, pītos grozus kafijas pupiņu lasīšanai vējš tik un tā gāza apkārt.

Viņš ienesa viesistabā galdu un palīdzēja Matai Hari pienest klat krēslu un apsēsties. Ar vārdiem "man to nevajag" viņa atdeva dakšiņu, ko Vanforts bija nolicis viņai pie šķīvja, un sāka ēst ar pirkstiem. Vanforts grasījās viesistabu pamest, bet Mata Hari viņu aicināja ienest vēl vienu krēslu. Pastāsti man kaut ko par savu dzīvi, viņa teica. Dakteris Vanforts pastāstīja, kas bija stāstāms. Lieliski vecāki, jaunākā masa un uzticams suns, kas reiz viņus visus izglābis no ugunsgrēka. Vanforts bija no Holandes, uz skolu devies, slidodams pa kanāliem, pat lasīt iemācījies slidodams; traukdamies pa ledu, viņš nekad neesot skatījies zem kājām, slidojis ar degunu grāmatā. Kādudien viņš tomēr uztriecies virsū kādam kungam, ārstam, kurš vēlāk kļuvis par viņa draugu un no kura viņam arī pielipusi interese par dabaszinātnēm, tā ka beidzot viņš pats ieguvis ārsta diplomu. Sievietes? Jā, viņa dzīvē bijusi kāda sieviete.

Re nu, viņa sacīja, tāpēc jau tu esi šeit! Viņa tevi pametusi.

Viņš izvilka no paciņas cigareti un piedāvāja ari Matai I Iari. Viņa paņēma, un viņš pasniedza uguni.

Viņa apprecējās ar citu, Vanforts turpināja. Un tad es nodomāju - es taču nekad neesmu bijis Indonēzijā.

Un tev piedāvāja darbu.

Ja, tieši tā gadījās.

Un tu nospriedi - varēšu zvilnēt puspliks, un iedzimtās mani baros ar saldām vīnogām, un kam man beigu beigās vajadzīga tā padauza, kura apprecējās ar citu?

Nu tu runā kā tavs vīrs, Vanforts teica un pasmaidīja.

Tiešām? Tas nu gan nekur neder, viņa atteica. Varbūt cigarete vainīga, citkārt es nemaz tā nerunāju. Bet bērnu jau… es gribēju sacit, mana bērna jau te nav, tā ka mans runasveids nevienu neaizskar. Ja nu vienīgi tevi. Tad tu man pasaki! Mata Hari pastiepa roku pāri galdam un saņēma viņa plaukstu savējā. Tavi pirksti ir sarkani - no ka?

No kafijas krūmu ogām. Ja diena paiet, tās mērcot ūdeni, tās visu nokrāso sarkanu. Ūdeni, pirkstus, drēbes, visu.

Man likās, tu kādu esi operejis un tās ir asinis.

Nē, pēdēja laika nevienu nevajag operet. Visiem ir lieliska veselība. Tikai veco Dīteras kundzi moka reimatisms, bet tas nu nav izārstējams. Un daži knauķi dabūjuši utis; viņi ir daktera Kulfsummes pacienti. Es te dzīvoju vienā mierā. Dažreiz piemirstas, ka esmu ārsts. Nedēļām ilgi neviena izsaukuma pie slimnieka. Piesit pie koka! viņš sacija un pieklaudzināja pie grīļīgā galdiņa kājas, un tas nolīgojās šurpu turpu.

Vējš ārpuse jau pūta tik stipri, ka niedru jumts gluži vai cilājās, un viņi abi reizē palūkojās augšup, nodomādami - tūliņ, tūliņ tas aizlidos pār kafijas laukiem. Mājas sienās bija spraugas, tajās gaudoja vējš; Mata Hari nodrebinājās.

Viņa atgriezās gultā, un Vanforts apsedza viņu ar segu līdz pašam zodam. Mata Hari uzlika rokas viņam uz pleciem, un abi ilgi skatījās viens otram acīs; beidzot Vanforts izstāstīja, cik ļoti gribējis viņu iegūt, kamēr viņa gulējusi slima.

Vai tagad, kad esmu veselāka, tu to vairs negribi? viņa jautāja. Viņš atbildēja ar skūpstu. Matai Hari viņš smaržoja pēc paša audzētās Javas kafijas un franču cigaretēm, un angļu džina, un juras sāls, un liedaga, un viņa atcerējās krusttēva vārdus pirms daudziem gadiem - ka bērniem esot saule matos; tas teikts par šo vīrieti, viņa nodomāja. Matos viņam

bija saule, gaišāk mirdzošās šķipsnas atgādināja saules starus; likās, ka pieskaroties tās būs siltas. Viņa acis bija maigi brūnas, tai pašā maigajā gaišbrunajā krāsā kā brieža sāni; viņš tiešām atgādina briedi, Mata Ilari domāja, - tev veiksies, ja tu to mežā ieraudzīsi, bet mēģini tikai pieiet tuvāk, un prom tas būs, vienā Ieciena izgaisīs starp kokiem kā brūna švīka…

Viņa novilka Vanfortam kreklu, un izrādījās, ka viņa krūtis ir tādā pašā brunumā kā acis. Vēlāk, sajutusi viņa locekli sevī, ar katru grūdienu viņa cēlās tam pretim; likās, ka viņa gurnu viļņošanās ir līdzīga okeāna ritmiskajai kustībai, grūdieni kā lieli viļņi sekoja cits citam, viņu ieņemdami un ap- šļakdami. Ārā vējš plēsa nost kafijas krūmiem lapas un notrauca ogu ķekarus, un tukšie grozi kūleņoja rindu starpās, un garā, dzeltenā zāle noliecās, it kā to kāds ar roku spiestu pie zemes.

ILGAS PĒC TABLETES

Piepeši viņai likās, ka pelēkbrūnā vilnas sega ož pēc zivīm. Viņa to noņēma un papurināja, galiem vazājoties pa kameras grīdu, taču smaka neizgaisa. Tā ir mana smaka, es smirdu, viņa nodomāja.

Kamerā bija tumšs, gāzes radziņš nogriezts, vienīgais gaišums plūda no šaurā mēness sirpja, kas drīzāk atgādināja līku adatu nekā debess ķermeni. Mata Hari juta, ka viņai vajag ārstu. Dakteri Bizār! viņa iekliedzās. Pa koridoru tuvojās sargs. Šarl! Kas īsti vainas tavam gāmuram, kā tas gadījās?

Dakteris guļ, viņš teica. Visi guļ!

Es neguļu! Es nevaru gulēt! viņa teica. Šarls paraustīja plecus, tad norija siekalas, un viņa rīklē iesprudušais cirvītis sakustējās augšup un lejup. Vai jus tiešām dejojat kaila? viņš apvaicājās.

Tev, Šarl, es kaila nedejošu, viņa atbildēja. Ej vien atpakaļ un snaud tālāk! Sargs aizgāja. Mata Hari atkal apgūlās un savilka segu pār galvu, lai mēness adata nedurtu acīs.

Dakteris Bizārs ieradās no rīta.

Kur tad redīsi? Mata Hari apvaicājās.

Ko, ludzu?

Neko, Mata Hari atteica, tīdama ap pirkstu matu šķipsnu; izskatījās, ka viņas rādītājpirksts ir pistoles stobrs, notēmēts pret deniņiem. Ka jums ar nerviem? ārsts jautāja. Ieslodzītā izskatījās tā, it kā nebūtu gulējusi, zem acīm nebija maisiņu. Miega smagums nebija viņu nomācis, nakts murgi viņai bija tikuši aiztaupīti. Man vajag zāles, daudz zāļu, Mata Hari teica. Vienu tableti, lai gulētu, vienu, lai pieceltos, vienu, lai ēdiens nenāktu atpakaļ, un vienu, lai sagremoto varētu dabūt ārā, un vienu, lai nesmelgtu pirksti; vēl vienu, kad esmu skumja, un vēl vienu, kad esmu jautra, - jānudien, reizēm es esmu tik jautra, ka pārbiedēju māsu Leo- nidu, viņai šķiet, ka ilgi es to neizturēšu!

Ko tieši? apvaicājās dakteris Bizars. Viņš jau sen bija pārliecinājies, ka Mata Hari nav tāda kā citas ieslodzītās. Tiesa gan, arī viņas mati bija kļuvuši nespodri un āda tikpat pelēka kā cietuma mūri, tā ka varēja likties, ieslodzītās ka hameleoni ir piemērojušās apkārtnes krāsai. Tomēr Mata Hari bija arī citada. Viņa šķita stiepjamies garuma. Kakls likās kļuvis slaidāks, galva tiecās augšup, tā gribēja lūkoties ārā, aiz loga restēm. Viņa it kā arvien stāvēja, pirkstgalos pacēlusies, kuru katru mirkli gatava skriet prom pa cietuma gaiteni. Pat roku pirksti šķita kļuvuši garāki, viss viņas augums likās stiepjamies, tiecamies ārā, brīvībā.

Jums ir īsti zilas acis, viņa teica. Man visu laiku jādomā, ka tam kāds sakars ar redzi. Vai jūs redzat labāk vai sliktāk tāpēc, ka jums ir zilas acis? Vai arī jūs visu redzat mazlietiņ zilu?

Varu izsniegt jums vēl vienu miegazāļu tableti, bet tas arī viss, viņš sacīja.

Atkal viņš klausījās viņas sirdi.

Ne jau manu sirdi jums vajag klausīties, viņa teica. Šīs sienas. Nu, pieejiet, paklausieties, lūdzu!

Dakteris Bizārs atlika stetoskopu atpakaļ melnajā somā. Iedzeriet tableti ar glāzi ūdens, viņš sacīja, iedams ārā pa durvīm.

Tiešām? Un es jau to gribēju dzert ar liķieri! Mata Hari sauca viņam nopakaļ, piespiedusi seju pie restēm. Iedams prom pa gaiteni, ārsts smaidīja par ieslodzītās joku.

Ienāca māsa Leonida un atkal jautāja, vai viņa negribot lUgt Dievu. Nē, nē, nē, nē, lūgties es negribu! atbildēja Mata Hari. Tad māsa Leonida nometās ceļos pie viņas gultas, ar elkoņiem atspiedās uz vilnas segas un, nolaidusi galvu uz kopā sažņaugtām rokām, lūdzās pati. Vai saožat to smaku? Mata Hari apvaicājās. Māsa Leonida pacēla galvu un palūkojās uz savām rokām. Tās drīzāk atgādināja kaut kādu savītu divroku dūri, kas grasās dauzīt vai sist, ne jau nu sarunāties ar Dievu. Viņa tās atlaida vaļā un palūkojās uz Matu Hari. Viņai patika aplūkot Matu Hari. Sevišķi uzacis. Visi matiņi tajās bija glīti cits pie cita, it kā cietumniece savas uzacis rūpīgi koptu, taču māsa Leonida zināja, ka tā nav; vienu mirkli viņa iedomājās - varbūt cilvēka domu gaita ir tā, kas nosaka uzacu formu un izskatu. Viņas pašas uzacis arvien bija sarauktas, it kā matiņi gribētu sasieties mezglos, ciešos kā ar drēbi apvilkta poga pie ķinieša svārkiem, tā, lai viņas pierē nekad vairs nebūtu taisnu uzacu lentīšu. Gribētos kaut kādi palīdzēt, māsa Leonida domāja par Matu Hari. Jābūt taču kādam veidam, kā viņa var atgūt brīvību. Klau, aizrakstīsim jūsu meitai! māsa Leonida teica.

Kad mūķene bija atnesusi tintnīcu, spalvaskātu un papīru un to visu nolikusi ieslodzītajai priekšā, Mata Hari iesāka rakstīt.

Miļā Nona!

Reiz dzīvoja varena karaliene. Un šī karaliene reiz briesmīgi sastrīdējās ar dēlu un padzina viņu mežā. Pēc ilgiem gadiem viņi atkal satikās, bet viens otru vairs nepazina. Viņi kļuva draugi un pēc tam mīlnieki, un visbeidzot jaunais vīrietis lūdza karalienes roku. Uzzinājusi, ka tas ir viņas dēls, karaliene bija satriekta. Saprazdama, ka nemūžam nedrīkst ar viņu precēties, karaliene viņam uzdeva neizpildāmu uzdevumu. Teica, ka kļūšot viņa sieva tikai tad, ja no nākamā saules rieta līdz lēktam viņš uzcelšot upē dambi, lai izveidotos ezers. Karalienei likās, ka tādu varoņdarbu dēls neparko neveiks. Taču dievi princim palīdzēja, un daudz netrūka, lai viņam būtu izdevies upi aizdambēt, Saprazdama, ka nāksies precēties ar pašas dēlu, karaliene sabojāja dambi un applūdināja ieleju; viņas dēls plūdu vilni noslīka. Tāda ir Tangkuban Prahu kalna izcelsme.

Tava mīlošā māte

Masa Leonida to izlasīja. Vai nav vēl kas, ko jūs gribētu pierakstīt klāt? viņa jautāja. Mata Hari paņēma vēstuli atpakaļ un pierakstīja: P. S. Kad būsi tur, skaties zem kājām; vari pa- slidēt un iekrist verdošu dubļu akaci.

Bušardons lasa visas vēstules, teica māsa Leonida. Ari šo viņš izlasīs. Rakstiet ko citu! Kaut ko tādu, kas viņam liktu domāt, ka esat pelnījusi atbrīvošanu. Stāstiet meitai, cik ļoti vēlaties būt atkal pie viņas! To lasīdams, Bušardons sapratīs, ka esat ar mātes jūtām apveltīta sieviete un atrašanās šeit ir pretrunā ar jūsu patieso dabu.

Mata Hari atkal ņēma roka spalvakātu. Un rakstīja: Visus šos gadus tēvs ir tev aizliedzis ar mani tikties. Kā man gribētos, lai pašlaik tu… Viņa nosvītroja uzrakstīto.

Ko jūs darāt? māsa Leonida iesaucās. Tas bija ļoti pareizi!

Nebija vis, atteica Mata Hari. Tas bija galīgi aplam. Es gribēju rakstīt, ka man gribētos, lai Nona ir šeit kopā ar mani. Šeit? Mūros? Kur smird? Kopā ar žurkām? Sūtiet vien, kā ir! Vienmēr esmu gribējusi izstāstīt Nonai stāstu par karalieni un tās dēlu. Ar šiem vārdiem Mata Hari pasniedza vēstuli māsa Leonidai.

Māsa Leonidas uzacis atkal saraucās jo cieši. Viņa nezi- naja, kā varētu Matu Hari glābt. Viņas tērpa krokās nebija paslēpti nekādi līdzekļi, viņas Bībelē nebija pamacību, kā tas darāms. Vienīgais, ko viņa spēja, bija atkārtot, ka Bušardons esot gudrs, ļoti gudrs cilvēks, un, ja Mata Hari kaut ko no viņa slēpjot, viņš to nojautīšot. Vai jums ir vēl kaut kas viņam sakāms, ko vēl neesat pateikusi? vaicāja māsa Leonida.

Ir tādas lietas, ko viņš nemūžam nesapratīs, un tās es viņam nevaru stāstīt, atbildēja Mata Hari. Ir daži vārdi - ja ļaušu tiem izlidot no mutes, tie atgriezīsies pie manis kā bumerangs, tikai ne jau kā koka vai ziloņkaula bumerangs, bet kā abpusgriezīgs asmens, kas pāršķels man rīkli. Es pati

baidos no tā, ko varētu izpaust, mīļā māsa Leonida. Es neuzdrošinos. Vai jūs mani saprotat?

Masa Leonida nogrozīja galvu, tad laipni pasmaidīja. Lai Dievs jums palīdz! viņa teica un izgāja no kameras.

Es taču nešķaudīju, Mata Hari noteica. Nesmaidiet to mūķenes smaidu! Pasmaidiet kā istabene…

TĒVS un MĀte

Nākamajā rītā mēs abi ar Vanfortu gājām uz kafijkrūmu lauku. No vētras sapluinītajām lapām uz mūsu apģērba palika zaļas švīkas. Sasnieguši pretējo lauka malu, aiz kuras sākas mežs, mēs ieraudzījām bļodiņas ar rīsiem; strādnieki tās bija nolikuši kā ziedojumu meža gariem, lai tie atkal neuz- sūtītu vētru. Kamēr vācām pītos grozus, kas mētājās starp rindām, un krāvām tos kaudzē, pienāca kāds strādnieks un pasniedza Vanfortam papīra lapiņu, un viņš to pasniedza man. Ta bija kartīte ar vēlējumu izveseļoties un Nonas zīmējumu otrā pusē - daudziem ar zīmuli uzvilktiem apļiem. Kādu brītiņu es tikai skatījos uz to, tad sažņaudzu rokā un, augstu pacēlusi virs kafijas krūmiem, kuru lapas to draudēja notraipīt, devos atpakaļ uz māju; nokļuvusi istaba, piespraudu kartīti pie sienas ar adatu, ko atradu šujamkastīte naktsgaldiņa atvilktnē.

Kamēr Vanforts laboja vēja izpluinīto jumtu, es sēdēju ārpusē un zīmēju Nonai visu, ko redzēju sev apkārt. Kalnu un kafijas lauku, un māju. Pienāca Vanforts un jautāja - vai mani

ari tur iezīmēsi? Un es atbildēju - ja es tevi tur iezīmēšu, Makleods driz vien apjēgs, kāpēc esi tur iezīmēts, un es negribētu ar viņu izskaidroties. Ja Makleods uzzinās, kas noticis starp mani un tevi, iespējams, ka es Nonu nekad vairs neredzēšu. Makleods var nospriest, ka mūsu vienīgo bērnu viņš var uzaudzināt arī bez manis. Kas gan var būt vienkāršāk, viņš sev sacīs, būšu reizē tēvs un māte.

AR LEDAINIEM STILBIEM

Dakteris Vanforts meklēja ieganstus, lai paturētu Matu Hari pie sevis plantācijā. Parastais karantīnas laiks bija trīs nedēļas. Tikai dažas dienas bija atlikušas. Apgulies, viņš teica Matai Hari. Viņa apgūlās ar seju uz leju, un viņš iztaustīja mugurkaulu, uzspieda uz labās un kreisās nieres, pārbaudīja gan liesu, gan citus orgānus, meklēdams kaut kādu iemeslu, lai Matu Hari vel vajadzētu kādu laiku ārstēt. Taču neko slimīgi piepampušu dakteris Vanforts neatrada, ne liesu, ne ko citu, tikai uzbudinājās, laizdams rokas pār Matas Hari maigo miesu, viņas slaidā vidukļa izliekumu un gurniem, un beidzot apgrieza pacienti apkārt un apgūlās viņai blakus, un sāka izmeklēšanu, kam viņai esot jāļaujas ar aizvērtām acīm, tā viņš sacīja. Viņa aizvēra plakstiņus, un viņš lika rokai slīdēt gar viņas gurnu, līdz īkšķis sasniedza trešo aci, bet otrais un trešais pirksts dziļi iespraucās viņas makstī; tā viņai uzreiz bija gļotaini mikla, loceklis ieslīdēja viegli, un viņi abi pavisam drīz sasniedza orgasmu. Viņš nevilka locekli ārā un drīz bija atkal gatavs; tagad viņš uzņēma lēnu, vienmērīgu ritmu, pašam likās - tā varētu kustēties mūžīgi, un tā viņš turpināja vēl ilgi pēc tam, kad bija dzirdējis ārpusē strādniekus sasaucamies, ka nu gan esot pienācis laiks iet mājās.

Tonakt viņi neaizmiga, apskāvušies raudzījās ārā pa logu uz mēnesi un naktsputniem, kas, lidodami garām, ik pa laikam aizsedza mēness gaismu, un Vanforts runāja par to, ko viņi turpmāk darīšot; kā viņi turpmāk rīkošoties? Un Mata Hari izsmēķēja vēl vienu Vanforta cigareti un sacīja, šis sliktais ieradums nudien ir labs, bet Vanforts atteica - labak apspriedīsimies, vai tu esi kaut ko izdomājusi? Un viņa atbildēja, ka neko neesot izdomājusi. Viņai netīkot neko plānot, nākotnes plāni vienmēr esot saistīti ar solījumiem, ko parasti neizdodas izpildīt. Nākotnes plāni neizdodas, cilvēks pats tos sabojā, viņa teica. Un laulība ar Makleodu nozīmē, ka nekādu nākotnes plānu vairs nav, priecājies, ja vēl neesi nosista, kopdzīvē ar Makleodu tas ir tikai laika jautājums.

Vanforts sacīja, ka esot gatavs to visu pamest, un pamāja uz logu, domādams savu ienesīgo kafijas plantāciju; ar nākamo kuģi viņi abi varētu doties uz Holandi. Viņa iztēlojās sevi ar ledaini nosalušiem stilbiem; šalle ap kaklu, cimdi rokās, slidas pie kājām; ar sarkanu degunu viņa blakus dakterim Vanfortam slido pa aizsalušiem kanāliem.

Viņa sacīja, ka esot jāpriecājas par laiku, ko viņi abi pavadījuši kopā.

Pēdējās blēņas, viņš iesaucas, tevī klausoties, man metas nelabi! Viņš pietrūkās kājās un aizgāja pie loga, bet pēc mirkļa jau bija atpakaļ pie viņas gultā un iespieda seju viņas matos, ko viņa nesen bija izskalojusi ar rožūdeni.

KLAUVĒJIENS PIE DURVĪM

Ja nevēlies kļūt par spiedzi, tu vari doties uz tās valsts konsulātu, par kuras spiedzi nevēlies kļūt, un paziņot - es vēlos kļūt par spiedzi. Tevi strupi noraidīs un visdrīzāk jau ar nākamo kuģi nosūtīs atpakaļ uz dzimteni. Bet, ja nu tu vēlies kļūt par spiedzi, tu vari sacīt tas valsts valdības pārstāvim, kura grib, lai tu kļūtu par tās spiedzi, - ņemot vērā, ka šis pārstāvis ir vairākkārt ieradies pie tevis nakts vidū, vienkārši pieklauvējis pie durvīm, un tev vajadzējis viņu sagaidīt, ģērbtai caurspīdīgā naktskreklā, kam virsū uzmests zīda kimono, - tu vari sacīt, ka vēlies par tādu kļūt. Tomēr, ja šis pārstāvis iedod tev naudu un vairākas pudelītes ar slepenraksta tintēm, tev nākamajā dienā pienākas izliet pudelīšu saturu lēnajā, zaļganajā straumē, kas plūst lejā zem kanāla tiltiņa. Beigu beigās valsts, kuras pārstāvis viņš ir, reiz vilcienā no Šveices Alpiem uz Franciju paņēma pārbaudei tavus koferus un tad tos "nozaudēja", koferus, kas pilni ar gariem bebrādas un ūdeļādas kažokiem, kuri bija daudz vairāk vērti, nekā biji sapelnījusi desmit gados, puskaila dejodama plīvurdejas. Par laimi, kažokus tev bija dāvinājuši vīrieši, kuru kabatas portfeļi bija tikpat resni kā viņu vēderi un jostas tik garas, ka, izvilktas no biksēm, atgādināja Javas pitonus. Vismaz tu varēji sev sacīt - piesavinādamās naudu, ko šī valsts tev avansā iemaksājusi, lai tu spiegotu tās labā, tu beidzot esi nolīdzinājusi rēķinu par nolaupītajām kažokādām, kuras tā ari nedabūji panēsāt, tā arī nesajuti tās mīksti apsedzam plecus vai glaužamies ap potītēm.

BRĪNUMAINA IZVESEĻOŠANĀS

Nākamajā rītā Vanforts pamodās vēlu, un, kad viņš pamodās, Mata Hari jau bija prom. Vanforts devas ārā, kafijas laukā viņu meklēt, bet viņa nebija tur kā iepriekšējo reizi, kad bija dejojusi mēnesnīcā. Šoreiz tur bija tikai strādnieki, kas vāca kafijas ogu ķekarus, - salikuši kā krūzes osas, ar aptītām galvām, lai sviedri nelītu acīs.

Vanforts iekliedzās, saukdams Matu Hari, un strādnieki pacēla plaukstu pie acīm, lai pret spožo sauli varētu viņu saskatīt. Viņš gāja iekšā mājā un atkal nāca ārā, saukdams viņas vārdu, pagājās uz meža pusi, tad apstājās, pagājās uz ceļa pusi, tad apstājās, līdz beidzot viens no strādniekiem viņam tuvojās, arvien vēl salicis, un pavēstīja, ka esot saticis Matu llari ap saullēktu. Iesākumā viņš miglā nemaz nevarējis saprast, kas tas ir, domājis - meža gars, kas tūlīt sagrābs viņu spocīgajās ķetnās un aiznesīs, bet tad Mata Hari viņam sacījusi salamat pagi un viņš ari atbildējis salamat pagi, labrīt, un viņa aizgājusi pa ceļu.

Un tu ļāvi viņai aiziet? jautāja Vanforts, un strādnieks ar noliektu galvu atbildēja - jā, un Vanforts kliedza uz strādnieku, skaidrodams, cik bīstami ir tā palaist slimnieku brīvā vaļā, jo slimība var piepeši saasināties. Vanforts pats labi zināja, kāpēc klaigā un dusmojas, - tāpēc, ka Mata Hari viņu bija pametusi un turklāt pilnīgi un galīgi izveseļojusies.

SINDANGLAJA

Kad atgriezos savās mājās, Makleoda tur nebija. Salīkušajai I Iaidžejai vajadzēja kādu brīdi pētīt manas kājas, lai saprastu, kas atnācis. Nona metās man pretī un jautāja, vai esmu saņēmusi viņas kartīti; apliecināju, ka man tā ir līdzi un es to glabāšu mūžīgi mūžos, jo tā man atgādina ūdens virpuļus, kas dažreiz paceļas virs jūras. Vienu brīdi manas acis pētīja telpu un ausis centās uztvert kādu zīmi no Normana cerībā, ka mana slimība bijusi viens ilgs sapnis un arī Normana nāvi esmu nosapņojusi. Taču dēls neskrēja pretī, lai parādītu savu jaunāko waylang lelli, tāpēc iegāju bērnistabā, un vēmekļu smaka no tās dienas, kad viņi bija tikuši saindēti, vel arvien likās vēdījam telpā, patvērusies slepenās vietās, bambusa logu aizvirtņu salaidumu un zaru spraugās, kur varēja redzēt spīdam cauri dienasgaismu. Vai arī tā vēl kavējās spoguļa ietvara kokgriezuma vijās, sarkankoka lapās un ziedpumupuros. Līdz ar smaku man piepeši uzplūda atskārsme par patiesību, es sagrīļojos un atspiedos pret Haidžeju, ar izbrīnu nodomādama, vai tiešām viņas spēks kaut kādi uzkrāts kuprī, jo viņa spēja izvest mani no bērnistabas un noguldīt gultā, un pacelt manas kājas uz augšu, un pabāzt zem ceļgaliem spilvenu.

Makleods, atgriezies mājās, pakliedza man, stāvēdams zem balkona, vai tā kaite, ko es esot saķērusi, vēl arvien esot lipīga. Es pakliedzu pretī, ka nav lipīga, un tad viņš pamāja ar galvu un ienāca pa durvīm.

Kamēr tu biji projām, es pensionējos, viņš sacīja. Es vairs neesmu armijā, viņš teica, kāpdams augšup pa kāpnēm.

Pensionējies? es nodomāju. Kādas šausmas! Tad jau es ari esmu pensionēta?

Makleods turpināja - Sindanglajā, kalnos, nopirku māju. Tur mani nemocīs nolādētais karstums, un tā māja ir lēta, lētāka nekā šī. Nonai es noalgošu privātskolotaju, viņai nekā netrūks.

Toties man daudz kā trūks, es nodomāju. Man nebūs ko darīt. Sava vecuma cilvēku, ar ko sarunāties. Sindanglaja būs tālu prom no visa. Zināju, ka tā būs tālu no juras krasta un arī no Vanforta, un, lai arī tas bija labi, man tomēr gribējās būt viņa tuvumā. Man patika klausīties, kā viņš stāsta par atgriešanos Eiropā - mūsu abu atgriešanos. Iespējams, man vienkārši patika klausīties, kā viņš stāsta par Eiropu, un iedomāties sevi steidzīgi ejam pa ļaužu pilnām ielām, ātrā solī, nevis lēni kā šeit, kur vajadzēja uzmanīties, lai nepa- kluptu pret koku saknēm, un rēķināties ar karstumu - tas vienmēr karājās par galvu, piekodinādams, lai neaizraujos, bet Eiropā tā nebutu. Eiropā - tā es iztēlojos - Eiropā taču nevar aizķerties kāja uz tik daudz ļaužu mītām ietvēm, ko spodrinājis viņu augumu smagums. Eiropā karsti nedveš ausi karstums, tur puš upes vējš, dzīdams, steidzinādams uz priekšu.

Visu pārbraukšanai vajadzīgo Makleods jau bija nokārtojis pirms tam, kad pavēstīja man jaunumus. Nākamajā rītā ieradās mēbeļu vedeji. Mēbeles nebija paredzets vest uz jaunajām mājām, tas iznāktu par dārgu. Makleods jau bija tās pārdevis, un strādnieki ieradās, lai visu nogādātu jaunajiem īpašniekiem. Es noraudzījos, kā viņi iznes no bērnistabas Normana gultiņu un pat rotaļlietu kasti; arī tā bija pārdota. Virs kastes malas rēgojās viena no viņa wayang kulit lellēm,

atlauzta atpakaļ nedabiskā pozā, it kā tai būtu pārgriezta rīkle un acis lūkotos debesīs. Izrāvu to no kastes. Vēlējos, kaut no dela man paliktu vismaz šī piemiņa.

GLIEMEŽNĪCAS SANOŅA

Cigeretes "Mata Hari" reklamēja kā jaunākās indiešu cigaretes, kas ražotas no vislabākās Sumatras un Turcijas tabakas un spēj apmierināt katru, pat vissmalkāko gaumi. Par vienu guldeni varēja nopirkt simt cigarešu bloku.

Dakteris Bizārs ienesa bloku viņai kamerā. Uz tā bija attēlota plīvurdeju dejotāja tādā paša tērpā, kādā bija uzstājusies Mata Hari. Viņa piedāvāja cigareti dakterim, un viņš piesmēķēja viņas cigareti pie gāzes liesmas. Cigaretei nokarājoties no lūpu kaktiņa, dakteris Bizārs pielika stetoskopu Matai Hari pie krūtīm; viņa atrāvās, jo metāls bija auksts. Ārā jau valdīja īsta ziema. Dakteris Bizārs atvainojās, iebāza stetoskopu zem žaketes un turēja padusē, lai sasildītu. Pēc brīža viņš to izvilka un teica, nu ta, tagad vajadzētu but labāk. Vai tagad nesaldē? viņš vaicāja Matai Hari.

Tagad dedzina, viņa atbildēja.

Beidziet nu jokus, sacīja ārsts, tas ir tikai metāls.

Dedzina! Mata Hari iekliedzās un, sagrābusi caurulīti, pa- rava stetoskopu nost, izraudama arī vienu no uzgaļiem dakterim Bizāram no auss, un bridi viņš šķita dzirdam tikai klusu gaisa šalkoņu, tādu kā gliemežnīcas sanoņu, vismaz tā viņš nodomāja. Turklāt no viņa cigaretes gultā bija nobiruši

pelni, un viņš tos notrauca no segas uz grīdas. Iebāzis stetoskopu atpakaļ kabatā, dakteris Bizārs izsmēķēja cigareti līdz galam, pūzdams dūmus prom no Matas Hari uz gāzes radziņa pusi, kur tie ap liesmu veidoja miglas gredzenu.

Jūs varētu man atkal uzdejot, viņš teica. Rādās, ka no tā jums kļūst labāk. Manā somā neka tāda nav, no kā jums kļūtu labāk, viņš teica.

Viņa noņēma Bizāram no kakla vilnas šalli un turēja to kā plīvuru, lai nodemonstrētu ārstam plīvurdeju. Dejodama viņa nepalika vienā kameras galā it ka uz skatuves, bet riņķoja apkārt Bizāram, it kā viņš arī atrastos uz skatuves blakus dejotājai - rekvizīts, varbūt antīka kolonna, kuru apvij vīnogulāji un no kuras nokarājas milzīgi tropu ziedi, un to dzīslas ir resnākas neka vēnas uz pusmuža vīrieša rokām. Beigusi deju, Mata Hari isi iesmējās un sacija, rokas sap, tās kļuvušas vājas, es tās ceļu uz augšu tik vien, lai izķemmētu matus.

MIESNIEKPUTNS

Ja gribi kļūt dejotāja, vingrinies, turēdama rokas virs galvas, vingrinies stundām ilgi! Ar rokām virs galvas ej pa ielu, nakti guli, jāj ar zirgu un lasi avīzi; avīze, saprotams, ir izklāta uz galda. Nogrozi galvu, lasot tāsdienas briesmīgās ziņas. Pavisam jau nogalināti 144 000 franču karavīri. Kad cepelīni lido pāri un met bumbas, saglabā savu pozu! Tu taču esi dejotāja. Vienkārši paplivini rokas, lai nokratītu kaļķu

putekļus un apmetuma gabaliņus, kas sabiruši tev virsu no jaunajām griestu plaisām. Izmanto katru iespēju! Padomā, kā šo jauko kustību iestrādāt kādā no savām dejām! Dažreiz tu nevari atturēties, jo avīzē redzamais vācu ģenerālis jāj ar tik skaistu zirgu.

Balodis satrūkstas un aizlido no palodzes ne tāpēc, ka Bušardons ir tam tik tuvu klāt un bungo pa ruti, bet tāpēc, ka telpu piepilda tavi smiekli. Tie ir skarbi kā vīrieša smiekli, tie drebina logu un ceļas pret griestiem; tev pašai no smiešanās jau sāp vēders. Izsauciet ārstu! tu caur smiekliem iekliedzies un smejies vēl trakāk. Acis tev pilnas asaru. Tu piecērt kāju. Tu smejies tik neganti, ka asaru ezeri acīs beidzot pārplūst un tava seja kļūst slapja. Nesaprazdams, no kurienes nāk grīdas rībināšanas skaņa, Šarls atver Bušardona kabineta durvis, kaut Bušardons viņu nav lūdzis ienākt.

Vai jums manis gadījumā nevajag, Bušardona kungs? viņš apjautājas, cirvītim rīklē lēkājot augšup un lejup.

Nāc iekšā! tu gandrīz jau spiedz. Būs jautrāk! Kāpēc stāvi aiz durvīm, tu taču neko nezini! Bušardons - paklausies tik! - Bušardons domā, ka esmu gājusi spiegu skolā! Spiegu skolā! tu smiedamās iesaucies. Tad Bušardons pamāj Šarlam, norādīdams, lai viņš ved tevi prom, un, kamēr Šarls tev palīdz piecelties no krēsla, tu viņam stāsti iedomājies, skolotājs man diktē, kā būt spiedzei, un es pierakstu! Varbūt mani mācīja arī maskēties? Valkat ūsas? tu vaicā Bušardonam, bet viņš uz tevi neskatās, viņš skatās uz rakstāmgaldu, aizver mapi ar taviem dokumentiem.

Var manīt, ka uz Šarlu tas atstājis iespaidu. Tavi smiekli atbalsojas gaiteņos. Viņš laikam gan jūtas tā, it ka vēlu naktī pavadītu uz mājam kādu no saviem pudeles brāļiem, nevis

vestu sievieti atpakaļ uz kameru. Viņš ievēro, ka šoreiz tā ir citāda, neka sieviešu kameras parasti mēdz būt, - tikai gulta un mazgājama bļoda, cita nekā; tava kamera vairs nav tik tukša, Saris saprot, ka to piepilda tavi smiekli, viņš iztēlojas, kā tie iespiežas mūru spraugās, tās aizpildot gluži kā java, tie ir tavas jautrības dvaša, kas spiežas cauri mūriem un aizpilda tukšumus.

Indonēzijas miesniekputns ir ievērojams ar to, ka nogalina citus putnus. Savus upurus tas uzdur uz ērkšķa vai pat uz kādas stieples gala. Kad upuris šādi nostiprināts, miesniekputns laiž darbā knābi, jo kājas tam nav gana stipras, lai plosītu miesu. Diemžēl miesniekputns ir aizmāršīgs, savu laupījumu tas pamet dienām ilgi, un pa ceļam uz jaunajām mājām Sindanglajā tev reizem gadās viņa darbus ieraudzīt. Pēc daudziem gadiem tu aptver, ka, bieži atkārtodama - Bušardons, Bušardons, Bušardons, tu tikpat labi butu varējusi sacīt - miesniekputns, miesniekputns, miesniekputns, jo ikreiz esi spiesta atcerēties, kā meitiņa kliedza, ieraudzījusi asā, nolauztā zarā karājamies putna atliekas; šim kliedzienam atskanot, tu vispirms iedomājies pinkaino makaku, ko tikko esi redzējusi, vai garastaino cekullanguru, kuru nekad neesi redzējusi, bet zini, ka tas netālu dzīvo.

GIBONS

Mēs šķērsojām plašus, ūdenī mirkstošus risu laukus, kas dzirkstīja rītausmas staros, un aiz ūdenī mirkstošajiem laukiem pacēlās gaiši violeti kalnu apveidi. Biedējot savvaļas

babi*, kas aiztraucās pamežā, mēs kāpām vienā no gaiši violetajiem kalniem, līdz Makleods, kāpdams pa priekšu, apstājās.

Klāt esam, viņš sacīja. Tātad tā bija Sindanglaja. Makleods vispirms pārbaudīja telpas, bet es kopā ar Nonu un Haidžeju paliku stāvam ārpusē sarkanas blāzmas plūdos; saule nupat bija nogrimusi aiz apvāršņa. Iekšā ārdījās Makleods. Apvērsa mēbeles - tās bija nopirktas kopā ar māju -, apvēr- sa dīvānu, apvērsa matraci, rāva ārā atvilktnes, meklēdams, ka es jau zināju, visādas skraidelējošas un rāpojošas radības, kas tur varētu būt paslēpušās, lai mums uzbruktu.

Nona gribēja iet iekšā. Gribu redzēt jauno māju! viņa kliedza. Makleods pabāza galvu pa logu. Vēl ne, pagaidi, viņš uzsauca, es vēl meklēju! Viņš ieslēdza kabatas laterniņu. Varējām redzēt, kā viņš staigā pa māju, laterniņas gaismai pārvietojoties no vienas istabas otrā, it ka mājā dzīvotu spoks un Makleodam nekādi neizdotos to panakt un samīt ar kāju, un izberzēt ar zābaka papēdi, nedz ari nosist ar sarullētu avīzi vai iznest ārā uz nūjas gala, jo spoks bija viņš pats.

Man nepavisam negribējās iet iekšā. Stundām ilgi es būtu varējusi stāvēt vēsajā novakarē, vērojot, ka debesu sārtums apdziest un vēršas melns un tajā parādās zvaigznes; likās, ka tā sacīt ir pareizāk - parādās, nevis iemirdzas; parādās kā viesi uz sliekšņa. Cita pēc citas tās parādījās un nāca iekšā debesu telpā, vispirms lēni, pa vienai, bet tad pēkšņi visas bija klāt, piepildīdamas lielo tukšumu.

Beidzot Makleods ļāva mums ieiet mājā. Tā izskatījās izdemolēta. It ka gibonu policija tajā būtu sarīkojusi kratīšanu. Apverstie matrači pa pusei noslīdējuši uz grīdas, ārā izrautās atvilktnes nekārtīgi sakrautas uz virtuves galdiem, skapīšu durvis vaļā; mēbeles bija atstumtas nost no sienam,

*Hnbi - cūka (malajiešu vai.).

un likās, ka galdi un krēsli, un dīvāns pēc pašu gribas būtu sapulcējušies istabas vidū, lai darītu - ko? Patērzētu? Apspriestu nedēļas jaunumus?

Tu te sakarto un satīri, teica Makleods. Es pārmeklēšu dārzu.

Kad biju visu nolikusi vieta un Haidžeja bija nolikusi Nonu gulēt, sameklēju viena koferī šūpuļtīklu. Gāju ārā un nostiprināju to starp diviem kokiem, kuru zariem bija lieli, pelēki ērkšķi, līdzīgi degunradžu ragiem. Cerēju, ka ērkšķi mani aizsargās un miegā pie manis nepiekļūs ne žurka, ne čūska, ne savvaļas babi. Pirms devos gulēt, palūkojos Makleoda istabā. Viņš ar visām drēbēm bija iekritis gultā, ko nebija pacenties uzklāt, gulēja uz svītrainā matrača pārvalka ar šauteni pie kājas.

Rītausmā, kad zvaigznes bija nozudušas, vairs neatlika itin nekā, ko redzēt, tikai migla, un es bridi domāju - varbūt tā nav migla, varbūt ielejā plosās ugunsgrēks, tas drīz uzkāps līdz šejienei un mēs visi dzīvi sadegsim. Kad migla izklīda, pavērās skats lejup, uz visplašāko apkaimi. Varbūt tā ir Vanforta plantācija, es domāju. Varbūt tas ir viņš - iet, turēdamies mazliet ieslīpi, it kā zeme zem kājām viņam būtu sašķobījusies?

Izdzirdējusi šāviena troksni, es metos iekšā mājā, nodomādama - nu tā, Makleods nošāvies, jo apjēdzis, cik tas nomācoši - būt pensionāram. Vispirms skrēju pie Nonas un Haidže- jas, lai brīdinātu nerādīties laukā. Taču, ieskrējusi guļamistabā, ieraudzīju Makleodu sveiku un veselu, un tīksmīgi smaidošu.

Noliku gan vienu! viņš sacīja.

Arī es no tas vietas, kur stāvēju, varēju gibonu saskatīt. Tas vēl bija dzīvs. Gulēja, piespiedis balto plaukstu pie brūces, pec tam atvilka plaukstu nost un palūkojas - tā bija asiņaina. Tad paskatījās augšup kokos, pārlaida skatienu apkārtnei. Palūkojās uz mums abiem, kas stāvējām pie loga. Cibons neskatījās uz Makleodu, tas raudzījās tieši manī.

Nogalini viņu, viņš cieš sāpes! es sacīju.

Tas man labi izdevās, Makleods teica, vēl arvien tīksmigi smaidīdams.

Izrāvu šauteni viņam no rokām. Viņš man to ļāva, jo zināja, cik slikti es šauju. Es trāpīju kokos. Es trāpīju zemē. Es sašāvu lapas un ziedus, tā ka ziedlapas pašķīda uz visām pusēm, uzlidoja gaisā un lejupceļā nobira par gibonu. Nu tas ar vienu roku turēja brūci, bet otru bija uzlicis uz galvas, sargādamies, ka man šķita, no ziedlapiņu lietus.

Tad Makleods izņēma šauteni man no rokām, pārlādēja un ar vienu šāvienu gibonu nobeidza.

Ja jau tu esi tik labs šāvējs, kāpēc nenošāvi viņu uzreiz? es iekliedzos.

Es nešāvu, lai viņu nogalinātu, Makleods atteica.

Tu šāvi, lai paskatītos, ka viņš mokās? es jautāju, jau zinādama, ka atbilde ir "jā". Makleodam tā bija izprieca, un viņš atkal pacēla šauteni augšup, meklēdams mērķi. Stobra gals virzījās no koka uz koku, turp un atpakaļ, uz debesīm un zemi, it kā šautene būtu rakstamrīks un viņš ar to vilktu N un V, un M citu uz cita, tos mudžinot un plosot, jo tā bija mana vīra rakstu valoda.

SVĪRU LIGZDAS

Dakteri Vanfortu es vēlreiz satiku, kad devos atpakaļ uz mūsu veco māju savākt atlikušās mantas. Man bija līdzi palīgs, kalps no Sindanglajas, vārdā Kulons. Kulons staigāja

mājā iekšā ara, vākdams kopā mūsu vedamo. Izdzirdējusi aizmugurē soļus, es teicu - Kulon, tagad paņem to - un norādīju uz izšūtās gultasveļas kaudzīti. Taču man neviens neatbildēja, un nākamajā mirklī sajutu apskāvienu; es uzreiz zināju, ka tas ir Vanforts, pēc viņa cigarešu un matu smaržas - tie arvien smaržoja kā saule sasiluši - un pēc vieglā džina un kafijas aromāta, ko izgaroja viņa ada. Pagriezos viņam pretī, un mēs skūpstījāmies; tad atrāvāmies viens no otra, jo istabā bija ienācis Kulons. Viņš paņēma veļu, un tad Vanforts man teica - ejam, ir laiks iet!

Uz kurieni mes iesim? es vaicāju.

Pie jūras.

Bet Makleods mani gaida mājās.

Vai tiešām tu domā, ka šovakar, kad atgriezīsies, viņš tur būs?

Nedomāju vis, es domās atteicu. Tiklīdz bijām Sindanglajā iekārtojušies, Makleods bija sameklējis vietejo bordeli, un kopš tā brīža likās, ka viņa, pensionēta virsnieka, dzīve nu ir nokārtota uz ilgiem gadiem: pa dienu - laiskošanās dzestrajā kalnu gaisā, vakaros - bordeļa apmeklējumi, lai uzkarsētu asinis.

Pieteicu Kulonam, lai gaida. Ja pēc pāris stundām neat- griezīšos, no rīta satiksimies pie mājas un dosimies atpakaļ uz gaišvioleto kalnu, uz Sindanglaju.

Mengerti? es apvaicājos, lai pārliecinātos, ka Kulons visu sapratis.

Mengerti, viņš atbildēja un apsēdās starp baobaba saknēm, atspiezdamies pret stumbru; saknes sniedzās viņam līdz pleciem, izskatījās, ka viņš sēž lielu, pelēku roku apskavienā.

Mēs ar Vanfortu gājām pa šauru taciņu, kas tālāk kļuva platāka un par akmeņainiem smiltājiem aizveda mūs līcītī ar spēcīgiem viļņiem un skarbām, miglas vālu apņemtam klintīm, kas likās ietiecamies debesīs. Iežu atsegumu vietās iekšā ārā no miglas šaudījās tumšu putniņu bari. Vanforts pastāstīja, ka svīres darina ligzdas klinšu spraugās, saķepi- not tās ar lipīgajām siekalām. Ja kāds pārmeklētu jūras dibenu, izsijātu smiltis, viņš teica, tad droši vien atrastu ligzdu mednieku kaulus; šie vīri reiz kāpuši klintīs un centušies iekļūt klinšu alās, lai tiktu pie ligzdām. Tirgū par tām dod lielu naudu, jo tās ir delikatese, no tām vāra gardas zupas. Tomēr dažkārt gadās, ka ligzdu vācējs paslīd un iegāžas jūrā, krācošajos viļņos.

Mēs sasniedzām smilšainu liedagu, kuru no abām pusēm ieskava mazi līcīši; tajos peldošās eņģeļzivtiņas un papagaiļ- zivtiņas sastinga, kad apstājāmies, lai uz tām palūkotos. Atradām krastā izskalotu garu, melnpelēki svītrainu jūras čūsku, kas gulēja, nekustīgi atiezusi zobus; aste tai bija kā airis. Vanforts paskaidroja, ka tāda aste ļaujot labāk peldēt, paņēma čusku un iesvieda ūdenī.

Vai esi apdomājusi, ko darīsim? viņš man jautāja, berzēdams rokas, lai nobirtu smiltis. Vai brauksi kopā ar mani atpakaļ uz Holandi?

Uz Holandi… Nezinu, es atteicu. Man bija prātā citas vietas, tādas, ko vēl nebiju redzējusi. Francija, Parīze; zināju, ka to visi uzskata par skaistu. Droši vien arī Nonai tā patiktu. Zināju, ka tur ir balets, tur apmetas mākslinieki, no turienes cēlušies izcili filozofi… Tā likās brīnumaina vieta; lai ari tai nepiemita Javas tropu dabas burvība, tai piemita arhitektūras burvība, un domas cilvēku prātā tur šaudījās turpu šurpu, nevis ka šeit, kur šurpu turpu šaudījās tikai visādas sīkas radībiņas, pazibēdamas zem kājām, bet cilvēku domas atgādināja nekustīgo miglu, kas pastāvīgi ieskauj kalnu pakāji.

Nu, vai esi izlēmusi, vai tu viņu pametīsi? jautāja Vanforts.

Nē, laikam gan ne, es atteicu. Man bija bail Makleodu pamest. Pēc tam es nekad vairs neredzētu Nonu, viņš man to atņemtu. Tiesā viņš panāktu, ka Nonu atdod viņam audzināšanā, un es meitu nekad vairs nesatiktu; naktīs es bieži par to murgoju un atmodos, viscaur noplūdusi ar sviedriem. Nudien, manā gultā allaž bija tāds sviedru sālsezers, ka tajā varētu peldēt.

SAUTĒJUMS

Ja gribi būt laba sieva sliktam vīram, tu pēdējoreiz pārguli ar mīļāko, dakteri Vanfortu; jūs mīlējāties, pēdējā rieta blāzmā gulēdami smiltis, un jums pāri šaudās sikspārņi krietnu lapsu lielumā. No rīta tu pamodini Kulonu - viņš iemidzis turpat, kur tu viņu pameti, starp lielā koka saknēm, - un dodies pa taku atpakaļ uz savu gaišvioleto kalnu, aiz muguras velkot ratiņus ar izšūto gultasveļu, kurai virsū uzsieti divi sudraba trauciņi, piparu trauciņš un sālstrauciņš, un zīmējums greznā rāmītī - smilšbrūna pils uz kalna, kas atrodas kaut kur Rietumu pasaulē. Tu atgriezies pie vira un jautā, vai viņš kādreiz ir bijis Parīzē un vai gribētu turp aizbraukt. Tu stāsti, ka meitai tur būtu vislabākie skolotāji. Tu stāsti, ka Parīzē jūs varētu dzert gardu vīnu, nevis to, kuru dzer šeit, uz salas, un kura garša viņam reizēm šķitusi tik pretīga, ka viņš aizsviedis pudeli pāri visai istabai,

apšķiezdams grīdas pīteņus. Tu centies iestāstīt, ka viņš vēl ir par jaunu, lai visu atlikušo mūžu aizvadītu uz miglas ieskauta kalna kopā ar spiedzošiem mērkaķiem un spalvainiem giboniem ar baltām plaukstam. Tu centies, lai viņš pagurtu.

Tu rādi viņam attēlus no avīzēm, kurus esi izgriezusi pati vai iemainījusi no citām virsnieku sievām, kas dzīvo līdzīgos namiņos gaiši violetu kalnu nogāzēs. Rādi viņam Triumfa arku, piesit ar pirkstu pie Dievmātes katedrāles cēlajām aprisēm, liec iztēloties, ka viņš ar meitu spēlē paslēpēs Luk- semburgas dārza kastaņu alejās. Rādi viņam skaistas sievietes, vaicā, vai viņš šeit ir redzējis ko līdzīgu, - šeit, uz salas, kur sieviešu āda izgaro uzmācīgu nasi goreng smārdu, nevis smalkas smaržas. Stāsti, ka Parīzē viņu gaida gudras sarunas ar gudriem vīriem, kādas viņš nekad nebaudīs, palikdams šeit. Stāsti, ka viņš spētu iespaidot šos gudros vīrus ar savām paša gudrajām idejām, turpretī šeit viņš tās varēs klāstīt vienīgi neizglītotiem kalpiem vai vecīgiem virsniekiem pie viesību galda, un klausīdamies viņi aizmigs pie zupas šķīvja un to apgāzīs, un nolies sev krekla priekšu.

Lūdz viņu, lai vienu mirklīti ieklausās. Pajautā, vai viņš kaut kur dzird bērnu balsis; jautā droši, jo citus bērnus šeit nevar izdzirdēt, te nav neviena, ar ko Nona varētu rotaļāties. Viņa atkal ir virtuvē pie kuprainās kalpones, iedzimtās, vārdā Haidžeja, palīdzēdama noplūkt tikko nokautu vistu.

Tad gluži ka paisums uz laiku atkāpies! Nedēļām ilgi vairs ne ar vārdiņu neieminies par Parīzi. Runā tikai par lietus sezonu, kas nu jau atkal ir klāt. Pajautā, vai Makleods vēl spēj saskatīt pats savu roku. Pajautā, vai no lietus rībināšanas viņam nesāp galva. Pajautā, vai viņam atkal neknieš pēdas un pirkstu starpas, vai nelobās āda, vai papēžos nav atvērušās nejaukās, asiņojošās plaisas, kas naktī tā niez, ka viņam pat miegā jākasās un palagi gultas kājgalī ir vienos asiņu plankumos. Saki - tu esi ievērojusi, ka viņš atkal vairs nevalkā kurpes. Apvaicājies, vai tas nav tāpēc, ka viņa kurpes nekad neizžūst sausas un ikreiz, kad viņš no rīta tās uzauj, sajūta ir tāda, it kā tās būtu nupat izzvejotas no jūras. Stāsti, cik ļoti viņš jau sācis līdzināties iezemiešiem un ka tu nepavisam nebrīnīsies, ja kādudien ieraudzīsi viņu sakrustotām kājām sēžam uz grīdas, ar sārongu bikšu vietā, ja redzēsi viņu ēdam ar pirkstiem vai dancinām wayang kulit lellīti, rādām ēnu teātri uz balta palaga, kas pienaglots pie būdas sienas. Ja viņš uzkliedz - aizveries -, tu tā arī dari, aizveries. Neaizmirsti, Makleoda galva ir ka liels sautējamais katls, un viss, ko tu esi teikusi, ir gaļa un dārzeņi un garšvielas, pa drusciņai no šī, pa drusciņai no tā, viss salikts sautēties viņa galvas katlā. Ļauj, lai tas viss palēnām uzkarst. Atceries sakāmo - katliņš, kuram stāv klāt, neparko nevārās, - tāpēc nestāvi savam vīram klāt, noej malā!

Un nebrīnies, ja pēc vairākām nedeļam, kamēr, protams, vel arvien līst, kad zeme kalna galotne jau ir tik ļoti piemirkusi un atmiekšķējusies, ka ikkatra lietus lāse izraisa dubļu lavīnu un gribot negribot ir jādomā, ka jūsu māja būs nākamā, kas noslīdēs lejā pa gaišvioleta kalna nogāzi, atstādama slapju sliedi, kamēr Nona vēl arvien ir virtuvē, palīdzēdama kalponei grūst piestā rīsus, kamēr ārpusē atskan langu- ru un gibonu, un garastes lemuru klaigas, lai gan citviet tie varētu būt kaimiņu bērni, kas ārā spēlējas, - nebrīnies, ka vienudien Makleods, stāvēdams pie loga, uzgriezis tev muguru, pēkšņi saka - savāc savas lupatas, braucam projām, es tevi vairs nespeju izturēt, tu, draņķe!

JAVAS SALAS SUVENĪRI

Mīļā māsa Luīze! rakstīja Makleods.

Man ir liels prieks tev pavēstīt, ka mēs pametam Javu uz visiem laikiem, braucam uz mājām. Nonai tā būs labāk. Viņa varēs iegūt labu izglītību, turklāt viņai būs sava vecuma rotaļbiedri. Žēl, ka viņas brālim jāpaliek šeit.

Kamēr tiksim pie savas pajumtes, mēs, protams, labprāt apmestos pie Tevis, ja vien Tev nekas nav pretī. Mar- garēta ir kā apsēsta ar Parīzi, viņa domā, ka beigu beigās mēs pārcelsimies uz turieni. Es vēl neesmu viņai atklājis, ka man ne prātā nenāk audzināt meitu šajā pilsētā; dzīve Hāgā, netālu no Tevis, manuprāt, ir daudz labāks un arī praktiskāks risinājums.

Ja Tu varbūt vēlētos, lai no šīs salas Tev kaut ko atvedu, lūdzu, raksti! Mēs dosimies ceļā pēc pusotra mēneša.

Ar sveicienu - tavs brālis Džons

Mīļo brāli!

Kā Tu mani iepriecināji ar labo ziņu! Es ticēju, ka Tu kādudien atgriezīsies. Ļoti gaidu Nonu! Apsolu, ka rūpēšos par viņu kā pašas miesīgu meitu! Un jūs varat palikt pie manis, cik ilgi vien gribat. Zinu, ka Tava pensija nekāda lielā nav, tāpēc būs labāk, ja vispirms iekrāsi naudu un tikai tad domāsi par mājas pirkšanu.

Tavai sievai, protams, par Taviem īstajiem nodomiem es ne vārdiņa nebildīšu. Izlikšos noticam, ka jūs grasoties pārcelties uz Parīzi. Es taču zinu, uz kādiem niķiem un kaprīzēm, un teātra spēlēšanu viņa ir spējīga, ja kaut kas nenotiek pēc viņas gribas.

No tās mežoņu salas man neko nevajag vest, tepat pie mums jau ir viss, kas vien vajadzīgs. Tu un Nona būsiet man vislabāko dāvana, tāpēc sargājieties, lai atbraucat pie manis sveiki un veseli!

Tava māsa Luīze

DOMAS PAR GLĀBŠANAS RINKI

Bušardona kabinetā viņai bija karsti, jo visā Parīzē bija karsti. Stāstīja, ka no Sēnas varot redzēt ceļamies garaiņus; flīzētos gaiteņos saļimuši kaķi elsojot ar acīm ciet, un sāni tiem cilājoties kā plēšas. Maiznieki lādējās, jo mīkla viņiem pārrūga, sakritušos klaipiņus vajadzēja izsviest pa sētas puses durvīm, tad salaidās putni un ķīvēdamies tos knābāja. Toties neparasti daudz darba bija zīlniecei, kas noteica likteni pēc roku līnijām. Likās, visi tik vien vairs spej kā sēdēt viņas krēslā, bet delnas visiem svīda, un zīlniece turēja pa ķērienam sausu drānu, lai likteņa līnijas un klientu nākotne nemirktu sviedros.

Bušardona kabineta logs bija vaļā, bet tas bija vienīgais logs, tāpēc nemanīja nekādu caurvēju. Baloža uz palodzes nebija, taču Mata Hari ļoti vēlējās, kaut tas būtu šeit; viņa to iztēlojās pēkšņi savicinam spārnus, kaut mazliet sakustinām gaisu. Viņa apvēdinājās ar roku.

Bušardons nesvida. Viņa zods bija svaigi skūts, mati bagātīgi saziesti ar briljantīnu. Juzdama, ka pacelēs laso sviedri, Mata Hari centās tos notraukt, krustodama un pārkrustodama kājas, lai tad, kad beidzot vajadzēs celties un iet, uz svārkiem nebūtu izveidojies traips.

Kamerā bija vēsāk nekā šeit, viņa teica.

Bušardons pasmaidīja. Kā gan jums veicas! viņš sacīja, tad piebilda - jūs nodevāt fon Kallem informāciju par mūsu izpletņlēcējiem, kas nolaižas vācu aizmugurē, vai ne?

To rakstīja avīzē, visi to zināja. Es jau reiz jums to stāstīju.

Pastāstiet vēlreiz, aicināja Bušardons. Pastāstiet - kāpēc nodevāt fon Kallem sabiedroto slepeno informāciju?

To es izlasīju avīzē. Vai tad tā informācija, kas avīzē, būtu uzskatāma par slepenu? VarbUt laika ziņas tagad arī ir slepena informācija? Varbūt rubrikā "Pārdod" ari ir slepena informācija? Varbūt…

Atbildiet uz jautājumu!

Tāpēc, ka man vajadzēja, lai fon Kalle notic, ka es simpatizēju Vācijai, nevis Francijai! Tas bija vienīgais līdzeklis, kā panākt, lai viņš man notic, un tas iedarbojas! Viņš man pastāstīja par vācu zemūdenēm Marokas ūdeņos.

Viņš jums atklāja novecojušas ziņas.

Man taču par to nebija ne jausmas, sacīja Mata Hari. Es nelasīju avīzes ik dienu, un, ja lasīju, tad ne jau vienmēr rakstus par karadarbību. Turklāt, kad aizgāju pie Daviņja kunga un pastāstīju par zemūdenēm, kas parādīsies pie Marokas krastiem, viņu tas ļoti iespaidoja. Viņam tas bija kas jauns. Jūs esat ieguvusi Francijai ļoti vērtīgas ziņas, viņš man teica. Sacīja pat - apsveicu!

Nē, atcirta Bušardons, jūs tikai gribējāt viņu piekrāpt! Tiši piegādājāt viņam vecu informāciju, cerēdama, ka viņam tā bus jauna, bet īstenībā tā bija pilnīgi nederīga informācija, kas zināma jau visai Francijai! Jūs jau no paša sākuma strādājāt vāciešiem, tāpēc arī neatklājāt Daviņjam neko tādu, kam būtu kāda stratēģiska nozīme un kas varētu vājināt Vācijas stāvokli.

Bušardons uzsauca Sarlam, un Šarls izveda Matu Hari ārā pa durvīm. Ejot pa gaiteni, Mata Hari pagriezās pret Šarlu, un tieši tai bndi viņš norija siekalas un viņa gāmurs, viņa cirvītis nolēkāja augšup un lejup, un Mata I lari nodomāja - tas noteikti sacēla vēju, ja būtu bijusi tuvāk, es to butu sajutusi.

TULPES

Cejojot ar kuģi, ir laiks, kad tev šķiet - tā varētu braukt visu atlikušo mūžu, nenokāpjot krastā. Tikai stāvēt uz klaja un just vēju sejā, ieelpot smaržīgo jūras spirgtumu. Tad šis laiks paiet, un tev piepeši iegribas pamest kuģi - tūliņ pat, nekavējoties! Tev liekas, ka nomirsi, ja tūliņ nepieskarsies zemei. Liekas, tev nagi niez tai pieskarties, tu gribi iegrābt to nagos, lai tā paliktu zem nagiem kā melni pusmēneši.

Makleodam uz kuģa ir kļuvis nelabi, un Nona spēlē žēlsirdīgo māsiņu. Meita samitrina dvieli un slauka tētim no mutes vēmekļus, notīra ari kuģa reliņu un klāju. Atnes tētim citus svārkus. Netīros samīca kamolā un nes uz kuģa mazgātavu. Viņa vēl ir tik maza, ka tik tikko redz pāri šim murskulim, un pa kāpnītēm ir jākāpj lejā ļoti uzmanīgi.

Tu gribēji viņam palīdzēt tikt atpakaļ kajītē, bet viņš tevi ar vienu roku nostūma sāņus. Pēc tam tu viņam vairs neuzmācies, gāji atpakaļ un atkal iekriti vienā no atpūtas krēsliem, kas novietoti uz klāja, un aplocīji mēteļa malas ap kājām, jo tev salst.

Vēlāk, atgriezusies kajītē, tu redzi, ka tavā gultā guļ Nona un Makleods. Meita ar rociņu apskāvusi tēvu, Makleoda lielā roka tur viņas roku. Otra guļvieta kajītē ir Nonas, tev tā ir par mazu; tu savāc bērna sedziņas un dodies atpakaļ uz klāju. Tu ieslīgsti klāja krēslā un apsedzies ar bērnu segām, kas smaržo pēc Nonas un bromēlijām, ko iepini viņas matos, kamēr Javas ostā gaidījāt iekāpšanu kuģī. Tu dziļi ieelpo ar degunu un muti reizē un nodomā, ka īstenībā vēlies ievilkt plaušās un paturēt viņas smaržu - cerībā, ka tā paliks kopā ar tevi visu atlikušo mūžu.

Tu vēro mēnesi, domās nosacīdama - nez, vai mēs kuģojam tam garām vai arī tas kuģo garām mums? Vai varbūt mēs visi tikai bezmērķīgi šūpojamies jūras vidū? Tas ir bridis, kad piepeši sailgojies sajust zemi zem nagiem un koka stumbru, pret ko stingri atspiesties, nevis šo klāja krēslu, kurā esi iegrimusi tik dziļi, ka liekas, izkritisi tam cauri, liekas, tu nekad vairs no tā nepiecelsies, lai stāvētu lepni un taisni…

APGRIEZTIE MATI

Kas tie tādi? jautāja vīramāsa Luīze. Izskatās pec bordeļa loga aizkariem! Es atbildēju, tie ir sārongi. Izņemti no kofera, tie smaržoja pec lietus un bambusu šķiedras. Šeit tev vaja-

dzēs valkāt vilnas drēbes, teica Luize. Kanāli jau aizsalusi. Tu taču īstenībā šos nevalkāji, vai ne, Margarēta?

Tikai šos un neko citu, es atteicu. Luīze nogrozīja galvu.

Kādurit, iegājusi viesistabā, ieraudzīju Nonu sēžam uz krēsla ar galvā uzmauktu katliņu. Zem krēsla bija izklāta avīze, un Luīze ar šķērēm grieza nost Nonas garos, melnos, skaistos matus, grieza tieši zem katliņa malas; kad viņa bija beigusi, Nonas mati nu bija ieguvuši katliņa apveidu.

Tā jau ir daudz labāk, Luīze teica. Ar tiem garajiem matiem bija viena vienīga ķepa. Vienmēr sapinkojas, un kur tad vel mūžīgā mazgāšana un skalošana! Bērns tagad jutīsies vieglāk, teica Luīze. Ari man bērnība šādi grieza matus, viņa teica.

Paņēmu Nonu aiz rokas un apģērbusi izvedu ārā, un mēs devāmies pie frizieres; viņa pūlējās, cik spēja, lai pārveidotu "katliņa griezumu". Tomēr Nonas mati tagad bija kļuvuši ļoti īsi. Pa ceļam uz mājām meitiņa teica, viņai salstot kakls, garie mati bijuši kā silta šalle.

Makleods niknojās, ka esmu lieki izdevusi naudu. Luīze jau apgrieza bērnam matus, kāpēc vajadzēja to darīt vēlreiz? Kā bez prāta! viņš kliedza. Luīze stāvēja brālim blakus un piekrizdama māja ar galvu. Mierināju sevi ar domu, ka viņas mājās mēs ilgi nepaliksim, pēc pāris nedēļām dosimies uz Parīzi.

Es iedomājos, ka varētu aizvest Nonu ekskursijā. Tieši Nonas vecumā es biju gājusi pa jūru uz Āmelandi. Gribēju aizvest meitu turp. Kopā ar viņu staigāt pa pelēkajiem smiltājiem, kuros spīguļo ūdens lāmas, kopā ar viņu bradāt pa silteno, sastāvējušos ūdeni. Lai viņa redz ķīru un kuitalu simtus, kas, jūrai atkāpjoties, salido uz mielastu. Lai brien līdz ceļgaliem pa dubļainām ieplakām, ka es biju bridusi viņas vecumā. Lai satraucas par paisuma tuvošanos. Lai domā - vai palikšu dzīva? Tad, nokļuvusi atpakaļ krasta, drošiba, viņa visu mūžu varēs sev sacīt - es uzvarēju nāvi. Tas ir kaut kas, ko es varu meitai uzdāvināt, es domāju. Gājienu pa jūru uz Āmelandi.

Taču Makleods pateica "nē". Mes uz turieni nebraukšot. Kaut ko tādu viņš nemūžam nepieļaušot. Ceļš esot pārāk tāls, un mazai meitenei tas esot pārlieku bīstami. Es taču tur biju, man gribējās sacīt. Taču Makleods neklausījās. Galvu kratīdams, viņš lēja biezā stikla glāzē dzeramo no pudeles, ko bija sadabūjis no Luīzes dzērienu skapīša. Tā nebija īstā reize, lai vaicātu, kad mēs brauksim uz Parīzi, tomēr es pavaicāju.

Stulbā slampa! - tāda bija viņa atbilde.

Pēc tam viņš mani sita, vēl arvien turēdams roka biezo glāzi, trāpīdams vispirms pa seju, pa vaigu kaulu… Es kritu pret sienu, nogrūzdama zemē vienu no Luīzes gleznam, eļļas gleznu, kurā bija attēlots lauks ar vējdzirnavām un govīm, kas ganījās tulpēm noaugušā piekalnē. Tulpes bija Luīzes mīļākās puķes. Viņa mēdza sacīt, ka cilvēkam, kuram nepatīk tulpes, Holandē nav nekas darāms, ja tev mājas priekšā ik pavasari neuzplaukst stingras un veselīgas tulpes, tu vienkārši neesi holandietis, viņa mēdza sacīt. Kad mēģināju piecelties, viņš atkal sita; es centos aizsargāt galvu ar rokām, un sajūta bija tāda, it ka viņš gribētu manas neganti sāpošas rokas ietriekt galvā. Vēlāk Luize pieprasīja atvainošanos. Šī eļļas glezna viņai bijusi visdārgākā, kā gan es varējusi būt tik neuzmanīga?

Nākamajā dienā Makleods paziņoja, ka viņam esot jāiet uz pastu, lai nosūtītu vēstuli. Viņš ņemšot Nonu līdzi. Es uzsēju meitiņai galvā lakatu un apsēju stūrus ap kaklu, lai viņai butu silti. Mēs jau tikai ejam uz pastu, māmiņ, Nona teica, nebraucam jau uz Sibīriju!

Visu vakaru nostāvēju pie loga, gaidīdama viņus pārnākam. Stāvēju, ar roku pieturedama mežģīņu aizkaru. Gaidīju, lai arī Luīze man jau bija pateikusi, ka viņi neatgriezīsies. Brālim bijis tads nodoms, lai pasargātu meitu 110 manis.

Nesapņo, nekas jums no tā neiznāks, es Luīzei sacīju.

Tu neesi dzimusi, lai būtu māte, atcirta Luīze. Vai tad tu neveļi savam bērnam labu? No tevis Nonai nekada labuma nav. Viņa mīļuprāt paliks pie tēva. Tu viņai neesi vajadzīga, teica Luīze.

Vai tiešām atkal? es domāju. Vai tiešam man atkal atņems bērnu? Nē, otrreiz es to nepieļaušu!

Varbūt tā ir mana vaina, es gudroju. Nevajadzēja Nonu tik silti saģērbt. Es viņu saģērbu tālam ceļam. Ceļam uz citu valsti, citu klimatu, citu dzīvi. Luīze rādīja gleznu - govs ciska bija sasprēgājusi, tapat ari vējdzirnavu ritenis un tulpju ziedlapas. Tas bija mans vērtīgākais īpašums, bet tu to sabojāji, teica Luīze.

Uzausa smags, pelēks rīts, bet es vēl arvien stāvēju pie loga, un mana roka vēl arvien turēja mežģīņu aizkaru. Kamēr es pie loga biju gaidījusi atgriežamies meitu, Luīze bija sakravājusi manu ceļojumu lādi. Pareizāk sakot, sasviedusi taja manas mantas. Sārongi izskatījās tā, it ka visu nakti būtu vijušies un locījušies cits ap citu un nu ieslīguši modrā snaudā, kuru katru mirkli gatavi paslieties augšup un dzelt; puķainais zīds kopā ar neprātīgi košo, batikoto kokvilnu bija gatavi doties uzbrukumā Holandes rīta pelēcībai.

Es tev pateicu visu, ko zinu! Luīze noskaldīja. Viņai pietika spēka, lai, turot manu lādi aiz abiem rokturiem, noda- būtu to lejā pa kāpnēm un izliktu ārpusē aiz durvīm. Stipras rokas, es nodomāju, gluži ka brālim. Iekams Luīze aizcirta durvis man deguna priekšā, viņa vel paguva brīdināt, ka samta maisiņa trūkstot vienas pērļu virtenes, to viņa paturējusi, lai es nolīdzinātu parādu par gleznu.

šo pērļu kaklarotu māte man bija uzdāvinājusi pirms nāves.

Taču man vajadzēja vienīgi dabūt atpakaļ Nonu.

Stājos sakaros ar advokātiem. Tie bija glumi tipi elegantos uzvalkos, kuriem bija diezgan laika, lai, zvilnot dārgos ādas atzveltņos, kabinetā kopā ar mani laiskotos, it kā viņi nupat būtu atgriezušies no atvaļinājuma vai grasītos tajā doties. Viens nolaizīja sev īkšķa spilventiņu un tad pieliecās, lai noslaucītu no spožās kurpes neredzamu traipiņu. Cits no kristāla karafes ielēja glāzē un piedāvāja man dzintarkrāsas dzērienu, tad atlika karafi atpakaļ plauktā, ko ieskāva biezas, ādas vākos iesietas grāmatas, kuras, likās, tikai divi vīri varētu izkustināt no vietas. Cits, kamēr es stāstīju savu stāstāmo, lūrēja pāri rakstāmgalda malai, skatīdamies gan uz manām kājām, gan krūtīm, gan citām ķermeņa daļām, - visur, tikai ne acīs. Cits klausījās, uzgriezis man muguru, vērodams lielisko skatu, kas pavērās pa kabineta logu, un apsviedās ar grozāmo krēslu riņķī, kad man pienācās iet prom, pirms aiziešanas vēl samaksājot par konsultāciju.

Es īrēju mazu dzīvoklīti, no kura loga bija redzama vie- nīgi pretējās mājas mūra siena; tā bija tik tuvu, ka es būtu varējusi pasniegties un aizskart raupjo mūri ar pirkstu galiem. Ir nu gan netaisnība, es domāju, tas, ko es negribu, atrodas tik tuvu, ka ir ar roku aptaustāms, bet tas, ko es gribu visvairāk - apskaut meitu -, vēl ir nesasniedzami tālu. Dzīvoklis bija auksts un mitrs, smagas vilnas segas tā pievilgušas, ka nevarēju ar tām segties, siltumu tas nedeva. Sedzos ar sārongiem; zīds nepiesūcās ar mitrumu, tomēr man gultā no aukstuma klabēja zobi. Kad beidzot izdevās aizmigt, cs sapņoju, ka Nona ir uz nāvi slima. Viņas sejā bija atvērušās nedzlstošas vātis. Priekšzobi viņai bija izpuvuši, tajos bija tādi caurumi, ka pa tiem varēja redzēt rīkli. Kad uztrūkos no šī murga, man bija bail atkal iemigt; šausmu ainas vēl arvien spokojas kaut kur tepat blakus, gatavas no jauna pārņemt manu apziņu.

Beidzot viens advokāts, tas, kurš bija lūrējis uz manām kājām, uzņēmās aizstāvību. Es atzinos kāju advokātam, ka visas dārglietas jau esmu pārdevusi un samaksāt nevarēšu - tas ir, ka man nav naudas. Viņš atbildēja, ka skaista sieviete arvien atradīšot veidu, kā viņam samaksāt. Kāju advokāts nolika dienu un laiku, kad man pienācās ierasties. Kad tā diena pienāca, kad es iegāju viņa kabineta, viņš vienkārši paņēma mani pie rokas un ar otru roku plašā atvēzienā noslaucīja nost visu, kas atradās uz rakstāmgalda. Lampa ar zaļo abažūru, piebāztie aktu vāki, tintnīcas un rakstām- spalvas - viss džinkstēdams un dārdēdams sakrita uz grīdas.

Nepaguvu ne attapties, kad viņš jau bija uzgāzies man virsū. Zem viņa gulēdama, es pat neredzēju griestus, tikai viņa grumbaino pieri; dziļās grumbas izskatījās pēc pakāpienu rindas. Iztēlojos - ja vien es gribētu, tad varētu uzkāpt pa šim kāpnēm un izkļūt ārā, tomēr kāpšana būtu bīstama, man varētu paslīdēt kāja - pakāpienus jau klaja taukaina sviedru kārtiņa -, tomēr likās, ka es vēl varētu tikt prom, ja vien vēlētos. Es to vēlējos, taču neko tādu nedarīju, jo tad vairs nekad nedabūtu atpakaļ Nonu. Nakti redzētais rēgojās man acu priekšā, tāpēc zināju, ka palikšu kopā ar kāju advokātu, nodarīšu šo darbu līdz galam. Kamēr viņš stūmās iekšā ārā, es dzirdēju rakstāmgalda atvilktnes grabam, bet pats galds čīkstēja gluži kā kuģis stiprā vētrā.

Piepeši galda virsa pārlūza un tā sāni izgāzās uz abām pusēm; es attapos, iespiesta starp abiem galda virsas gabaliem, kāju advokāts vēl arvien gulēja man virsū, bet no kādas atvilktnes izslīdējuša bloknota mala dūrās man mugurā. Kāju advokāts dabūja krietni pacīnīties ar dēļu atlūzām, lai mūs abus dabūtu ārā; likās, ka mēs pēc bombardēšanas būtu palikuši zem gruvešiem. Apģērbusies es pieprasīju ko vairāk nekā tikai meitas atgūšanu. Es pieprasīju naudu. Tavas vainas pēc mana dzīvība bija briesmās, es sacīju kāju advokātam, norādīdama uz salauzto rakstāmgaldu. Rādīju kritienā nobrāzto elkoni.

Naudu viņš iedeva, bet man tā neko nelīdzēja. Iegāju miesnieka veikalā un palūdzu dažus karbonādes gabaliņus. Miesnieks nevis pasniedzās vitrinā, lai paņemtu gaļu un ietītu papīrā, bet pastiepa man pretī avīzi. Tajā ieraudzīju Makleoda ievietotu sludinājumu. "Lūdzu nevienu pilsoni nesniegt nekādus pakalpojumus manai bijušajai sievai, kas rīkojusies ļauni un mani pametusi." To izlasījusi, es iesmējos - tas taču blēņas, ne jau es biju viņu pametusi, viņš bija aizgājis no manis, aizvezdams Nonu. Bet tas jau bija Makleodam raksturīgi - paziņot kaut ko tik absurdu, kam nav nekada sakara ar patiesību. Miesnieks apvaicājās, kas sludinājuma tekstā esot smieklīgs, tad lūdza mani atstāt viņa veikalu. Šādas pircējas viņš te nevēloties redzēt! Viņš sagrāba mani aiz delma un ar varu izrāva ārā pa durvīm. Viņa roka bija salta, es sajutu saltumu pat caur mēteļa drānu. Zem nagiem viņam laikam vēl bija palikuši maltas gaļas kriksīši, es tos ieraudzīju uz piedurknes, stāvēdama uz ielas stūra zem laternas nesaprašanā, kurp doties.

Luīze bija mājās. Durvis viņa neatvēra, tikai izliecās pa logu. Nonas te nav, viņa sacīja, Makleoda arī nav!

Kur viņš Nonu aizveda, es jautāju.

To es tev neteikšu, atbildēja Luīze.

Atgāzusi galvu pret mājas logiem, es iekliedzos - Nona! Nona!

Ja tu bļaustīsies, es izsaukšu policiju, teica Luīze.

Mani kliedzieni pārgāja elsās. Sabruku uz ceļiem… un tad es to atkal saodu. Briesmīgo vēmekļu smaku, kas valdīja istabā tai dienā, kad nomira mans puisītis, Normans. Smaka bija stipra, un es aplūkoju savas drēbes, lai saprastu, vai tā varbūt nāk no manis, vai manas siekalas un asaras jau ož tik nelabi, bet tā nebija mana smaka. Aizskrēju prom no tās mājas, bet naktī atkal atgriezos. Šoreiz es neklauvēju pie Luīzes namdurvīm. Nometos ceļos zālienā netālu no kāpnītēm, kur bija sastādītas saimnieces sirdij tik dārgās tulpes. Sīpoli jau bija piebrieduši, gatavi izšaut zaļus dzietus, tiklīdz iestātos pirmais siltums. Atrotījusi piedurknes, es tos citu pēc cita sataustīju un rāvu ārā, un aizrušināju ciet bedrītes.

Melnzemes smarža bija veldzējoša. Likās, ka pirksti un nagi man jūtas pateicīgi, it kā es apmierinātu kādu dziļi slēptu vajadzību, velmi saplūst ar zemi, un šī vēlme man lika rakties vēl dziļāk un kaislīgāk. Atrastos tulpju sīpolus es krāvu kaudzē. Kad viss bija paveikts, kad neviens sīpols vairs nebija palicis un Luīzes dārziņš izskatījās tā, it kā tajā būtu ārdījies vesels bars kurmju, es devos prom, turēdama sīpolus brunču stērbelē. Nogājusi vairākus kvartālus, palaidu stērbeli vaļā, ļaujot sīpoliem ieplunkšķēt kanāla ūdenī. Ausma jau svīda, un es varēju saskatīt, ka sīpoli vispirms nogrimst, tad uzpeld un šūpojas ūdeni, nomazgājušies tīrāki, dzeltenāki, gluži kā apaļas bērnu galviņas; vesels bars bērnu, it kā bērni būtu sapulcējušies kādai spēlei, bet es nezināju, kas tā par spēli, balsu jau viņiem nebija, kā es to varēju zināt…

DEBESU LĀCIS

Mata Hari turējās, ieķērusies mūķenei brunčos. Neraudi, mans bērns, teica māsa Leonida. LUdz, lai Dievs tev dod spēku! Viņa mudināja Matu Hari nomesties ceļos un skaitīt lūgšanu, ar kopā saliktajam rokām atspiežoties pret plānā, utu un blakšu pilnā matrača malu.

Mata Hari negribēja lūgties. Lūgšanos jau esmu izmēģinājusi, viņa teica. Es lūdzos, lai Bušardons mani no šejienes izlaiž, bet jūs taču redzat, ka vēl arvien esmu šeit, šajā kamerā, ar sirmām, ataugušām matu saknēm un tumšiem lokiem zem acīm; sejas āda pie žokļiem ir nokārusies, un man pašai jau metas nelabi no nelabās smakas, kas nāk no dzeltenīgajiem, pūstošajiem dzerokļiem. Savītušajā kakla ādā iespiedušies tādi kā gredzeni - vecīgu sieviešu rota.

Māsa Leonida atbildēja - viņa lūgšot Dievu par Matu Hari, ja jau Mata Hari pati to nedarot. Nometusies ceļos, mūķene sakļāva rokas, atspiezdamās pret matraci. Es gan jums to neieteiktu, sacīja Mata Hari un, pastiepusi rokas uz priekšu, rādija sarkanās blakšu kodumu vietas. Tās pulcējās uz ādas tādos kā zvaigznājos, šur tur arī pa kādai vientuļai sarkanai zvaigznei, kas it kā norādīja uz kādu tālu, neredzamu zvaigznāju, kura nosaukumu neviens vel nezina. Es tos nezinu, teica Mata Hari, nekad neesmu par tiem mācījusies, - visus tos zvaigžņu barus debesīs, kas mus vēro; kas tie īsti ir? Varbūt tieši tiem mums pienāktos kaut ko lūgt. Vai tur nebija arī kāds lācis? Es varētu pielūgt laci. Varenās ķepas, muskusa smaku, sudrabaino kažoku. Vai gan viņš nav tas, kam īstenība pār mani vara?

Pirms aiziešanas māsa Leonida noteica, ka labprāt atdotu Matai Hari savu smago sudraba krustu, diemžēl tas neesot atjauts. Cietumniece varētu pret sienas mūri uzasināt to šķautni, kur Kristus kājas ir pienaglotas pie šķērša, un tad ar krustu pāršķelt savu sarkani zvaigžņoto roku locītavas, lai asinis uzšļākdamas apšķiež sienas un zaļo kroņa segu un saplūst peļķītēs, kas atgādina kalnu ezerus un zemieņu lāmas. Lai Dievs jums stāv klat, mūķene noteica un izgāja, atstādama Matu Hari vienu.

Kopš pēdējās pratināšanas izmeklētāja kabinetā jau bija aizritējis pusotra mēneša. Mata Hari zināja, ka tā ir īpaša taktika. Bušardons noteikti vēlējās radīt iespaidu, ka viņas lieta jau pabeigta, ka nav neka jauna, ko viņš varētu noskaidrot, ja nu vienīgi pati apsūdzētā vēl gribētu izstāstīt ko tādu, ko vel nav izstāstījusi. Apsēzdamās atpakaļ gulta, Mata Hari iesmējās. Matracis, viņai sēžoties, ielīka, un viņa sēdās tajā atkal un atkal. Un smējās. Un sēdās ar tādu spēku, lai matracis beidzot ielīktu līdz pašai grīdai, lai atsperes atsistos pret akmeni. Augšā, lejā… un tad tas beidzot notika, viņa tiešām ar visu matraci atsitās pret grīdu.

Atsitiena spēks aizcirta viņai elpu. Izsita gaisu no plaušām. Mata Hari satvēra krūtis. Dakteri Bizār! viņa iekliedzās, saķērusi ar rokām restes, ar iekrampēdamās tajās, sajuzdama veso dzelzi veldzējam sapampušas pirkstu locītavas, kuras jau bija iemeties vecišķs stīvums.

Dakteris Bizārs skaidroja viņai sirdsdarbības principus. Stāstīja par vārstuļiem un starpsieniņām; Matu Hari tas neinteresēja. Vai es miršu? viņa vaicāja, iedomādamās, ka varbūt cietuma slimnīcā viņai pirms nāves atļaus tikties ar meitu - Nona pie viņas atnāks, viņa varēs uz meitu palūkoties, patverties pie viņas…

Jums nekas nekaiš, ārsts teica. Jūs esat stipra.

Jā, tas gan. Es gāju pa jūru, Mata Hari sacīja un izstāstīja ārstam par gājienu uz Āmelandi.

Dakteris Bizārs iebāza stetoskopu kabatā. Viņam esot jāiet. Mata Hari pamāja. Jā, protams, jums daudz darba. Es saprotu, viņa teica. Tad piecēlās un pavadīja ārstu līdz kameras durvīm. Paldies, ka atnācāt, viņa teica. Tagad es jūtos daudz labāk. Paldies, ka stāstījāt man par vārstuļiem un starpsieniņām!

Bija laiks doties pastaigā. Ieradās Saris, lai izvestu Matu Hari cietuma pagalmā. Vai Bušardons ir par mani apvaicājies? viņa jautāja. Šarls noliedzoši papurināja galvu.

Pie mūra pielipušus matus viņa vairs neatrada. To nebija jau nedēļām ilgi. Lai ko tā sieviete nodarījusi, tagad viņa jau atbrīvota, domāja Mata Hari, karstajā saulē staigādama pa apli. Viņa atcerējās stāstu par indiešu zēnu, kas lika tīģeriem riņķot pa apli, līdz tie sakūlās sviestā. Es sakulšos sviestā, viņa domāja. Kāpēc ne? Ja jau ir cigaretes "Mata Hari" un "Matas Hari" cepumi, ko pārdod skārda kārbā, kāpēc nevarētu būt "Matas Hari" sviests, ko biezā kārtā uzziest uz grauzdiņa kopā ar saldu marmelādi? Viņa iztēlojās, ka Nona ielūkojas viņas zārkā un ierauga nevis liķi, bet taukainu šķidrumu, kas sašūpojas, kad nesēji laiž zārku bedrē. Nona, meitenit, kur tu pašlaik esi?…

CEPUMU KĀRBA

Uz "Matas Hari" cepumu kārbas bija glīta bildīte - zīmēts Matas Hari attēls. Nonai šī kārba ļoti patika; cepumiem beidzoties, viņa lūdza Luīzei atļauju izmantot kārbu sviest-

maizēm, ko ik dienu ņēma līdzi uz skolu. Katru dienu trolejbusā viņa sēdēja ar kārbu klēpi, raudzīdamās uz māti. Nevienas fotogrāfijas Nonai nebija, un, ja neņem vērā cigaretes - viņa vēl bija par jaunu, lai varētu tās veikalā nopirkt -, vienīgais mātes attēls bija uz cepumu kārbas. Makleods bija Nonai stāstījis, ka māte pametusi ģimeni un vairs neesot rādījusies, neesot nedz mēģinājusi meitu apciemot, nedz viņai rakstījusi. Tiesa, reiz pirms vairākiem gadiem, kad Nona tikko bija sākusi apmeklēt skolu, pēc stundām viņai pretī bija atnākusi pavisam sveša sieviete. Svešā sacīja, ka vēloties nodot Nonai dāvanu. Skaistu zelta rokaspulksteni. Nāc man līdzi uz dzelzceļa staciju, tur es tev varēšu pulksteni atdot, viņa teica. Taču tieši todien Makleods bija ieprātojies atnākt uz skolu pēc meitas agrāk, un viņš svešo sievieti ieraudzīja.

Ko jūs gribat? viņš noprasīja.

Man jūsu meitai ir kada dāvana, sieviete teica. Māte viņai sūta dāvanu.

Paņēmis no sievietes pulksteni, Makleods to aizsvieda ielas vidū, kur tas uzreiz sašķīda zem kādas mašīnas riteņiem. Svešā sieviete bija Anna Lintjens.

PLĀNS

Ja vēlies kļūt par bērna nolaupītāju, nelaupi pati, sūti savā vieta līdzzinātāju! Mīļu sievieti, kas Holandē gadiem ilgi tev kalpojusi, sievieti, kas, uz pirkstgaliem tipinādama garām ar tīru dvieļu nastu, dzirdējusi tevi naktis gultā raudam.

Sievieti, kas mazgājusi zīda šalles, ar kurām tu dejo, - mazgājusi tikai ar šķipsnu ziepju skaidiņu, zinādama, ka jebkurš stiprāks mazgāšanas līdzeklis varētu likt izbālot košajām krāsām. Sievieti, kas uzcītīgi šuvusi atkal klāt taviem tērpiem stikla pērlītēs to vietā, kuras dejas laikā nobirušas uz skatuves grīdas, sievieti, kas ik reizi, kad tu saģērbies priekšnesumam, apgalvojusi, ka izskaties skaisti. Sievieti, kuras skavās tu raudāji, kad saņēmi meitai rakstītās vēstules, ko Makleods sūtīja atpakaļ neatplēstas. Sievieti, kas piespieda tevi palikt gultā, kad biji saslimusi, kas aplaistīja dārziņā puķes, kas vienmēr tev piebalsoja, kad tu, stāstīdama par Ai- sedoru Dunkani un citām dejotājām, apgalvoji, ka viņas neesot cienīgas pienest tev ūdeni. Gara auguma kārnu sievieti, kuras deguns bija plāns kā naža asmens un nāsis tik šauras, ka tu brīnījies, kā gaiss var tikt pa tām iekšā plaušās. Sievieti, kas tēraudpelekos matus mēdza saspraust mezglā uz pakauša, turklāt šo mezglu izmantoja par kniepadatu spilventiņu, kad piešuva atpakaļ tava tērpa atrisušās malas, tās pašas malas, kuras bija atšuvusi iepriekšējā vakara, un tu viņai paskaidroji, ka esi virpuļojusi pa marmora grīdu straujāk nekā parasti, un, ja, tiesa, mala atkal ir vaļā, bet pērkon- dimdošie aplausi bija ta vērts! Piekrītoši pamājusi ar galvu, sieviete izvelk no matu mezgla kniepadatu un iedur to salocītajā audumā.

Smaržo pec lilijām, viņa nosaka, paceļ tavu tērpu un liegi ievelk gaisu plaušās.

Jā gan, tu viņai atbildi, skatuve bija nokaisīta ar lilijām un visādam retām puķēm, tur kūpēja vīraks un plīvoja sveču liesmas, apspīdēdamas lielu bronzas statuju, dejojošo dievu Sivu. Anna Lintjens nogroza galvu ar pakausī savīto adatu spilventiņu un pasmaida.

Ir nu gan jums dzīve, viņa nosaka. Nekādas līdzības ar manējo!

Gluži otrādi, mēs esam līdzīgas, tu atbildi. Abas nepre- cetas. Anna Lintjens nevar apprecēties, jo neviens negrib pre- cet sievieti, kuras tēvs savulaik nevelējies atzīties, ka kļuvis par tēvu, bet tu nevari apprecēties, jo advokāti neiesaka. Tiesnesim liksies nepiedienīgi atdot tev Nonu, ja būsi precējusies ar citu vīrieti, nevis Makleodu. Nē, viņi saka, labāk gan neprecies, un vēl labāk butu, ja tu atteiktos no tā dejotājas darba, - un tad tu jautā, ja es no ta atteikšos, kā tad spēšu tev samaksāt? Kā es vispār spēšu par jebko samaksāt? Es palikšu uz ielas un nomiršu bada nāvē, vai tā nav? tu viņiem jautā. Viņi neatbild, noskūpsta tevi uz vaigiem un atvadās, ceļā uz durvīm taustīdami krūšu kabatiņu, pārliecinādamies, ka droši noglabājuši tevis doto naudu.

Tu rādi Annai Nonas fotogrāfijas. Tās ir vecas, uzņemtas vēl Javā. Viņa noliek adīkli. Sameklē brilles. Apsēžas pie galda, ko nupat nokopusi, lai aplūkotu bildes.

Cik jauka meitene! viņa iesaucas. Izskatās pēc jums!

Tu taisnojies par vecajām fotogrāfijām, kam malas jau apspūrušas un krāsas izbalojušas, pat Nonas vaigi šķiet izdiluši, jo tu esi ar pirkstgaliem glāstījusi mīļotās meitiņas seju tik daudz reižu, ka vaidziņi atgādina baltus ābolišus, tādus, kādi neaug koku zaros.

Tieši Annai Lintjens, tavai kalponei, tavai līdzzinātājai, iešaujas prāta doma par pulksteni. Viņa ir tā, kas ierosina satikties ar Nonu pie skolas. Vārdu "nolaupīšana" jūs abas nelietojat, lai gan zināt, ka tieši ta jūsu iecerēto pasākumu dēvētu visi citi. Jūs to saucat par plānu.

Es būšu tā, kas musu plānu īstenos, saka Anna Lintjens. Tu gribētu iebilst, bet viņa tevi pārtrauc.

Es esmu tieši īstā, kurai jāiet pēc Nonas! Jūs tūdaļ pazīs. Kāds tūdaļ dos ziņu Makleodam, un jūs nedabūsiet ar meitu ne vārdiņa pārmīt, nemaz nerunājot par to, lai atvestu viņu šurp.

Varbūt tev taisnība.

Anna Lintjens izvelk no matu mezgla saspraudi, tad iestumj to atpakaļ. Skaidrs, ka man ir taisnība, viņa atteic.

Tad Anna saka, viņai viss vēl esot labi jāpārdomā. Viņa izcepšot plātsmaizi, jo gudrošana un plānošana veicoties vislabāk, kamēr cilvēks veltnē miklu un samīca drupatiņas, ar ko plātsmaizi pārkaisīt. Viņa izcep ābolkūku. Jūs to edat nevis pusdienās deserta vietā vai pēc vakariņām, jūs to ēdat, kad dienasgaisma vēl nav satumsusi. Kad saule jau norietējusi, bet tās gaisma vēl kavējas zemes virsū, kad tu vēl neesi iedegusi mājā gāzes radziņus. Katrs gardās garoziņas gabals jūs aplaimo ar maigu sviesta garšu, ar katru kumosu ābolu pildījuma mute un rīklē ieplūst salda, sildoša kanēļ- sula. Ābolkūka ir lieliski izdevusies, un tu saki Annai Lintjens, ka arī viņas plāns izdosies. Par to jūs abas esat vienisprātis; kā viena, tā otra, mādama ar galvu, ar mazo kūku dakšiņu notīra šķīvi, apēd ik sīkāko kriksīti.

Plāns izgāžas, Anna Lintjens pārnāk mājās raudādama, pastieptā rokā rādīdama tev sadragāto pulksteni, un tu centies viņu mierināt. Tu saki, ka nešaubies - par Nonu vismaz labi gādā. Tu pacel augšup vienu no saviem skatuves tērpiem - tā augšdaļu veido divi metāla šķīvīši, kas aizsedz krūtis, - un rādi to Annai, un vaicā - kādu dzīvi gan es spētu Nonai sagādāt, kas gan es vispār esmu? Tu pakrati tērpu, un istabā atbalsojas metāla dzinkstoņa. Lai nu kā, Makleods ir labs tēvs, tas nu nav noliedzams, tu saki. Tad tu pajautā Annai Lintjens, kāda Nona izskatījās.

Tieši tāda kā jūs, viņa atbild.

To dzirdēdama, tu pieķeries pie gultas galvgaļa, lai nenokristu.

SVĒTAIS TEMPLIS

Tai dienā, pēc tam kad biju izravējusi Luīzes tulpju sīpolus, es atkal satikos ar kāju advokātu. Šoreiz nevis viņa kabinetā, bet viesnīcā, ko pati biju izvēlējusies. Tādā, kur numuros bija spoguļi ar zeltītiem ietvariem un gultas ar samta baldahīniem. Gultasveļa bija no tira zīda, bet pati gulta - īpaši augsta; zem tās pa tvērienam bija novietoti viegli, polsterēti ķeblīši, uz kuriem pakāpjoties, varēja tikt augšā un lejā. Es pati noteicu cenu, un kāju advokāts samaksāja ar uzviju.

Par šo naudu nopirku biļeti uz Parīzi, un man vēl palika pāri. Pirms aizbraukšanas aizrakstīju Nonai vēstuli, pastāstīju, kurp dodos un ka atbraukšu viņai pakaļ, tiklīdz būs nauda. Atcerēdamās, kā Normans mēdza spelēties ar ivayang kulit lellītēm, iztēlojos, ka viena no tām, laba lelle, mans advokāts, traukdamies jāšus ar zirgu un atvairīdams Makleodu ar kris dunci, paķers Nonu, uzcels sev priekšā zirga mugurā un atgādās pie manis. Vēstulē Nonai es rakstīju, ka, pēc manām domām, Parīze ir vienīgā vieta, kur sieviete var dzīvot viena. Ar šo pilsētu man saistījās lielas cerības. Sapelnīšu daudz naudas un nolīgšu veselu armiju advokātu, un gan jau beidzot meitu atgūšu!

Parīzē man iesākumā vajadzēja nemitīgi izģerbties. Aukstas bēniņu studijās man piedāvāja dzert vīnu no metāla kausiņiem, kas bija notriepti ar krāsām un vel smakoja pec terpentīna, un es kaila no tiem dzēru. Mākslinieks mani pētīja. Lika krāsu uz audekla, iztriepa to. Dzirdēju viņa otu slīdam pa audeklu; dažreiz tā sastinga.

Izbeidz klabināt zobus, es to nevaru ciest! viņš sacīja.

L-lūdzu p-p-p-piedošanu! es izstomīju.

Ak, ģērbies, viņš noteica.

Kādudien, iedama gar jāšanas skolu, es saodu zirgu smaku un iedomājos, ka tur varētu dabūt darbu. Nostājos blakus pelēkam ērzelim, kura elpas siltums pludoja pār mani gluži kā gaisma, tad uzlēcu tā ābolainajā mugurā un riņķoju pa manēžu, rādīdama direktoram - viņa uzvārds bija Moljērs - visus trikus, ko biju iemācījusies bērnībā, vēl pirms mātes nāves. Moljeru tie patiešām iespaidoja. Kāp nost, viņš pavēlēja. Tavs augums man patīk labak nekā jātnieces māksla.

Moljērs apgalvoja, ka man esot īsts dejotājas augums. Viņš lika man kustēties pa salmiem nokaisīto grīdu, celt kajas augšup, nostiept pirkstgalus. Pelēko ērzeli aizveda uz stalli, un visa telpa nu piederēja man vienai.

Pec tam kad, atsaukdama iztēlē gamelan orķestra skaņas, biju nodemonstrējusi Moljēram, kā javiešu sievietes dejo templī, viņš teica, ka es varētu uzstāties par naudu. Kad es dejojot, mans augums kļūstot bezgala plastisks un izteiksmīgs, ikkatra locītava runājot savu valodu un visas kopa stāstot kaut ko bezgala aizraujošu. Dejo kaila! viņš sacīja.

Jā, Moljērs kādudien teica, vērodams manu kaildeju, vīrieši maksas par to bargu naudu, viņi būs gatavi novilkt un pārdot pēdējo kreklu, lai tikai redzētu tevi dejojam… Tu kļūsi slavena. Izdomā sev jaunu biogrāfiju!

Un es tā ari darīju. Esmu dzimusi Indijā, es teicu. Mate bija tempļa dejotāja; viņa nomira dzemdībās, laizdama mani pasaulē. Es uzaugu indiešu dieva templī un tiku ziedota, lai kalpotu viņam.

Jā, ja! Lieliski! Moljērs līksmoja. Stāsti vēl!

Mana deja ir sena poēma, es turpināju. Katra kustība ir vārds, un vārdu jēgu apdveš mūzika. Templis, kurā es dejoju, arvien ir kopā ar mani. Jo es pati esmu templis. Visas īstās tempļa dejotājas kalpo savai reliģijai, ar pozām un kustībām vēstīdamas indiešu svēto rakstu mācību.

Moljērs tā aplaudēja, ka viens zirgs aizgaldā salēcās, izlauzdams kādu deli. Bravo! Moljērs iesaucās un raidīja mani prom. Biju gatava desmit gadiem dejošanas uz visām Eiropas skatuvēm. Biju gatava puķu pušķiem un vīriešiem, kas tos sūtīja, biju gatava precētiem vīriem, kuri pēc manas uzstāšanās ieradās ģērbtuvē, lai mestos ceļos un piespiestu seju pie mana triko zeķbiksēs tērptā klēpja, ar rokām caur tīkliņaudumu žņaudzīdami dibena apaļumus, lūgdamies, lai ielaižu viņus templī un sniedzu viņiem svēto rakstu mācībstundu. Taču es nebiju gatava tam, ka visus šos gadus nedrīkstēšu satikt Nonu. Jo vairāk es strādāju, jo biežāk dejoju, jo vairāk naudas iekrāju, lai atgūtu meitu, taču, jo vairāk strādāju, jo biežāk Makleoda advokāti rādīja fotogrāfijas, kurās biju redzama caurspīdīgos tērpos, ar vara šķīvīšiem uz krūtīm un kailu nabu, un matu mežiņa trijstūri, kas rēgojās caur plāno zīdu kā dūmakaini izplūdis tumšums. Tās rādīdami, viņi lika man pie sirds, ka Nonu es nekad nedabūšot.

LILIJAS UN VĪRIEŠI

Vēlākos laikos, kad pēc turnejas atgriezos savā Holandes mājā, Anna Lintjens bija tā, kura allaž mazgāja manas tīkliņ- zeķes, pirms iemerkšanas ziepjūdenī piebilstot, ka tās ož pēc lilijām un vīriešiem. Ziepjainā ūdens burbuļi drīz noplaka, un vietas, kas bija saskārušās ar netīro grīdu un vīriešu, cigāru cienītāju, pirkstiem, rādījās tumšas kā sastāvējies Ūdens atplūdu lāmās.

Tā bija Anna Lintjens, kura ievēroja, ka pielūdzēju sadāvinātie gredzeni un kaklarotas vairs nesatilpst dārglietu kastītē un vajadzīga jauna, lielāka, un pēc tam vēl lielāka. Un viņa sacīja, apžēliņ, ar ko tas beigsies, cik lielu dārglietu lādi jums beidzot vajadzēs?

Tā bija Anna Lintjens, kura izgrieza avīžrakstus un salika kaudzītē uz mana brokastu šķīvja, lai, no rīta nokāpusi lejā virtuvē, ēzdama es varētu lasīt visas jaukās uzslavas par to, cik burvīgi es dejojot, lai diena man sāktos tīkami. Tā bija Anna Lintjens, kura, sagaidījusi, kad būšu iepazinusies ar visām atsauksmēm, paņēma līmes trauku un visus avīžu izgriezumus ielīmēja albumā, un tikai tad ķērās pie brokastu trauku mazgāšanas, istabu uzkopšanas un palagu mainīšanas.

Tā bija Anna Lintjens, kura ierosināja, ka man vajadzētu dejot Salomes lomu, ka krievu baleta trupā nebūšot nevienas par mani pārākas.

Tu taču nekad neesi redzējusi mani uz skatuves, es viņai teicu.

Tik un tā zinu, ka būsiet vislabākā, Anna Lintjens atbildēja, ar plaukšķi pasviezdama un gaisā izlīdzinādama gultas pārklāju, un tas nolaidās lejup ideāli gluds.

Salome… hm… es novilku. Paraudzījos kumodes spogulī, vispirms pabīdījusi malā lielo dārglietu kasti, kas aizsedza attēlu. Esmu gājusi pa jūru… Tad kāpēc gan ne, kāpēc es nevarētu tēlot Salomi? Anna māja ar galvu, it kā man piekrizdama, bet varbūt viņa domās skaitīja, cik dienu pagājis, kopš viņa pēdējoreiz atbīdījusi no sienas dīvānu un izmazgājusi zem tā grīdu, vai arī kad viņa pēdējoreiz gatavojusi jērga- ļas sautējumu.

Tūlīt, es atbildēju, jo viņa jautāja -*• kad? Jus viņam rakstīsiet tūlīt, vai ne?

Nometusies ceļos uz paklāja, Anna Lintjens tobrīd ķeksēja ārā tīklu, ko zirneklis bija saaudis no vienas dīvāna kājas līdz otrai, - mežģīņu šūpuļtīkls, viņa sacīja. Un tad es atbildēju - rakstīšu pašam Djagiļevam, jautāšu, vai viņš dos man šo lomu, un, pametusi dīvānu atbīdītu no sienas dīvainā leņķi, Anna aizsteidzās pēc tintnīcas, spalvaskāta un papīra.

Djagiļevs atbildēja. Kādudien viņa vēstule mani gaidīja, nolikta uz kamīna malas. Atvēru to, vel nenoņēmusi cepuri un nenovilkusi mēteli, ar balto trušadas stolu ap kaklu. Izlasīju atbildi un iesviedu vēstuli liesmās; Anna jau bija aiz- kurusi kamīnu, lai, kad pārnākšu mājās, istabas būtu tīkami siltas.

Viņš grib redzēt mani dejojam! es iesaucos. Mani! Tobrīd ar savu priekšnesumu es jau biju apbraukājusi visu Eiropu, visi mani pazina. Nespēju ticēt, ka Djagiļevs vēlas, lai apliecinu viņam savu dejas mākslu, ka tas tiešām vajadzīgs, lai es dabūtu lomu. Uz mani lūkojās Anna. Ko gan viņa redz? Trušādas stolai bija vajadzīga tīrīšana - malas jau apnēsājušās tumšākas, spalviņas vietām netīras, vietām no slapjuma salipušas; ārā aukstā lietus sīpās jau lidoja sniega graudi.

Mana seja - veca vēl ne, bet jau nogurusi, pie acīm sīkas krunciņas, itin kā tur biitu vilkts pa sniegu ar zaru slotu.

Tā bija Anna, kura tonakt pamanīja, ka es nevis guļu, bet staigāju pa istabu šurpu turpu un beidzot nokāpju leja, lai iedegtu savā zīda rītatērpā uguni; kad kamīnā dega uguns, sarkanais zīds iekvēlojās, it kā tas butu kaudze ogļu.

Arā vēl arvien trakoja negaiss, vēja dzītās lietus sīpas meta logu rūtīs krusas graudiņus; nemitīga sīka tikšķēšana, it kā māja drīz grasītos sairt un sabrukt, it kā būtu gaidāma arī baļķu iečīkstēšanas, griestu sijām un salaidumu vietām, un stūru balstiem plaisājot un liecoties, un šķeļoties zem kāda milzīga, neredzama smaguma, kas nogūlis pār šo namu.

Tā bija Anna, kas atnesa dūnu segu, lai es to uzklāju uz kājām, un tasi kumelīšu tējas, un stāstīja par bērnību, kad kopa ar citiem bērniem skraidījusi pa kukurūzas lauku, kurā zemnieks pļaudams izpļāvis īstu labirintu; kukurūzas rogas ķērušās viņai matos un lipušas pie kailajām potītēm, viņa dzirdējusi pārējos bērnus, bet nevarējusi viņus redzēt, tikai dzirdējusi stublāju švīkstoņu, kukurūzas lauka runu… Tagad man gribētos tam pļāvējam pasacīt paldies par viņa gudrību, teica Anna, mums, bērniem, tā toreiz bija īsta dāvana - tik bezrūpīgi skraidīt kukurūzas labirintā… Bet viņa jau droši vien vairs nav starp dzīvajiem.

Tad es Annai apsolīju, ka darīšu tā, ka vēlas Djagiļevs. lešu, lai viņš pārbauda manas spējas. Kamīna gaismā uzrakstīju atbildi, un rīta puse Anna aiznesa vēstuli uz pastu. Sēdēju mājās, dzerdama kafiju un gaidīdama viņu atgriežamies, un iztēlodamās, ka dejošu Salomi, bet tad šo domu plūdums pārtrūka, jo es piepeši atcerējos Nonu. Reiz, kad vēl dzīvojām Javā, meitiņa ļoti cieši apķērās man apkārt, tad strauji pacēla galvu augšup man zem zoda. Toreiz viņa vēl bija pavisam maza, varbūt trīs gadus veca, un viņai tas likās labs joks, tomēr man ļoti sāpēja. Jutu, ka Nonas galva saspiež man balseni, vienubrīd pat nespēju ievilkt elpu. Iesaucos, lai viņa rimstas, bet viņa nerimās, un tad es atrāvu viņas rokas nost no sevis un viņu atgrūdu; viņa nokrita uz grīdas, uz bambusa paklāja. Krizdama Nona stipri sadauzīja elkoņus un turklāt saskrapēja tos uz raupjās virsmas. Meitiņa ieraudājās un, pacēlusi vienu elkonīti uz augšu, rādīja ievainojumu - kāda rupja, pienācīgi neiepīta šķiedra, sliedamās augšup no paklāja, bija pāršķēlusi adu. No elkoņa uz paklāja nopilēja dažas asins lāsītes, bet vēl vairāk asaru pilēja no acīm, tā ka vietām paklājā parādījās tumšāki apaļi plankumi. Sacīju Nonai, lai nedusmojas, ka es jau tā negribēju, taču viņa manai mierināšanai neļāvās, aizskrēja projām, saukdama tēvu, un, kad beidzot bija metusies viņa skavās, Makleods pacēla meitiņu augšup un noskūpstīja nobrāzto elkonīti, un viņa lūpas no asinīm kļuva sarkanas. Sēdēdama pie kamīna un dzerdama kafiju, es nu domāju - vai Nona šo gadījumu atceras? Tolaik es to atcerējos vel ilgu laiku un visādos muļķīgos veidos centos pāridarījumu meitai atlīdzināt, piemēram, aizvedu uz pilsētu un maiznīcā nopirku kēksa šķēli; vēlāk nopirkām arī no Anglijas atvestu rud- matainu lelli, kam bija rūtaini svārciņi un samta vestīte. Nona tūliņ novilka lellei gan svārciņus, gan vesti, gan balto krekliņu un mežģīņu biksītes un ietērpa lelli sārongā - tā viņai būšot vēsāk, nevarot taču savīlē galīgi pārkarsēties! Veste un svārciņi tika iesviesti Nonas istabas kumodes apakšējā atvilktnē, kas īsti negāja ciet, un pēc vairākiem mēnešiem samta vestītes vietā mēs tur atradām zaļu samta krik- sīšu kaudzi, jo žurkas bija vesti sagrauzušas un izveidojušas sev migu. Javā Nona bija jutusies laimīga. Ta bija viņas dzirn-

tene, citu viņa nepazina; es biju tā, kas viņu no turienes izrāva un atveda uz Eiropu. Makleods vienmēr atgādināja meitai manu vainu; varbūt tāpēc vēstules atgriežas nelasītas, es prātoju. Taču skaidri zināju vienīgi to, ka bezgala vēlos Nonu atkal ieraudzīt. Domādama par to, ka Salomes loma ir tas, ko vēlos visvairāk, biju sev melojusi.

Tā vien šķiet, ka Djagiļevs to nojauta, kad es viņam dejoju. Tiku noraidīta, atgriezos mājās un raudāju Annai uz pleca, un viņa turēja mani apskautu un mierināja, un teica - tas Djagiļevs ir muļķis, ko gan viņš sajēdz… To dzirdot, smējos caur asarām. Slavenais Djagiļevs - un kas viņu sauc par muļķi? Anna, kam mati saviti tēraudpelēkā grīstē, kurā rēgojas kniepadatas ar krāsainām galviņām!

KRĒMS

Kadurīt uz brokastu šķīvja ieraudzīju sludinājumu, ko Anna bija izgriezusi no avīzes. Krēms, kas rītos un vakaros jāziež uz ādas, lai pagrieztu laika pulksteni atpakaļ. Āda, kas atgādinājusi apelsīna mizu, kļus maiga kā persiks.

Nākamajā dienā iedevu Annai dažus frankus. Pēc tam viņa stāstīja, ka izstaigājusi skaistumkopšanas piederumu veikalus citu pēc cita, turēdama rokā avīzes izgriezumu un visur apvaicādamās pēc brīnumainā krēma. Viņa pārnesa mājās sešas kārbiņas un sarindoja tās uz vannas istabas plaukta. Tovakar viņa man palīdzēja ieziest ādas krokas zem lāpstiņām.

Vīriešus, manus draugus, Anna teicās nepazīstam. Šo kungu vārdus viņa negribot zināt, nedz arī to, cik daudz viņu pavisam ir. Viņa tikai vēloties noskaidrot, kad es beidzot izvākšos no mājas un aizbraukšu kaut kur uz ārzemēm, lai viņai nebūtu jāgatavo daudz nevajadzīga ēdiena un vēlāk tas jāizsviež atkritumos. Viņa negribēja zināt, kur rodas nauda mūsu mājsaimniecībai, bet solīja, ka visus vīriešu izrakstītos čekus aiznesīšot uz banku, lai nauda krātos manā rēķinā; viņa solīja arī izrakstīt čekus maniem advokātiem, ja tas būtu vajadzīgs, un, ja naudas vairs nebūs, pārdot kaut ko no sadāvinātajām dārglietām.

Reiz kāds vīrietis man uzdāvināja nevis čeku vai dārglietu, bet ko citu. Viņš uzdāvināja zirgu. Es tam devu vārdu Rādža. Anna sacīja - kad mēs abi ar Radžu atgriežoties no izjādes, manās un zirga acīs atspoguļojoties skatiens, kas liecinot - ir iespējams aizjāt līdz pasaules malai, mēs ar Rā- džu tur esot bijuši. Anna piebilda, ka arī viņai reiz gribētos tur nokļūt; viņa glāstīja Rādžas skaustu, līdz roka sastinga un viņa tā nostāvēja ilgi, aizvērtām acīm, sacīdama - vēl nekad viņa neesot sajutusi neko tik zīdaini gludu… Pēc tam viņa savāca manas āra drēbes, blūzi, jaku un jātnieces bikses, saņēma visu rokās un nesa mazgāt; pirms mazgāšanas viņa šīs drēbes atkal paostīja, bet šoreiz nesaoda vīriešus vai lilijas kā tajās reizēs, kad es atgriezos no priekšnesuma; šoreiz viņa tajas sasmaržoja Rādžu. Kā man tas zirgs patīk! viņa mēdza teikt. Anna atzinās, ka reizēm pat vispār neiemetot mazgājamā spainī ziepju skaidiņas, lai no manām drēbēm nezustu kas tāds, kas viņai ir vēl tīkamaks par lilijām un vīriešiem.

Manus kailfoto Anna albumā neievietoja; no tā nu nebūtu jēgas, viņa teica, tās bildes jums tikai sagādās nepatikšanas. Ka, piemēram, tā, ko reiz bija rādījis mans advokāts. Tiesa uzreiz konstatēs, ka jums nevar uzticēt meitas audzināšanu, ka jūs būtu nekam nederīga māte, viņš bija sacījis. Vienīgi tad, ja visi šie attēli tiktu izņemti no apgrozības, iznīdēti no zemes virsas - vai man būšot tik daudz naudas? -, vienīgi tad man esot cerība atgūt Nonu.

Nederīga māte, ko tu neteiksi! bija iebildusi sašutusi Anna. Vienīgais "ne" tajā bildē ir tas, ka esat neapģērbta! Vai tas kāds noziegums? viņa vaicāja, vērsdamās pie advokāta, bet viņš lūkojās uz ārdurvīm, it kā koks un eņģes, un spožais rokturis butu tie, kas zinātu atbildi.

Kādudien ar Rādžu aizjāju uz to pilsētas vietu, kur, pēc manām domām, tagad dzīvoja Makleods ar Nonu. Ceļš pa bruģētajam ielām bija tāls un ilgs, bet Radža ne reizi ne- paslidēja, un galvu viņš turēja augstu paceltu. Apstājos pie stūra un gaidīju. Rādžas elpa dzestrajā gaisā virmoja man apkārt, un es paliecos uz priekšu un piekļāvos zirgam pie kakla, juzdama sevi ieplūstam viņa siltumu. Pirmā iznāca ārā kāda gaišmataina sieviete, viņai sekoja Makleods, tūdaļ uzlikdams galvā cepuri; viņa pauris šķita kļuvis kailāks nekā agrāk, pat tie mati, kas vēl bija palikuši abās galvas pusēs, nu rēgojās plāni un izspūruši kā nevīžīgi noplūktas vistas spalvas. Makleods gāja pa priekšu, viņa sieviete - dažus soļus iepakaļ. Cereju, ka tūlīt, tūlīt pa nama durvīm iznāks arī Nona. Lūdzos, lai tas notiktu. Ja tā būtu… es jātu viņai pretī, un pec tam… nezinu. Vai es spētu uzcelt viņu seglos un nosēdināt sev priekšā? Cik liela viņa ir izaugusi? Parasti es viņu arvien vēl iedomājos kā meitenīti, bet dažreiz šis attēls mainījās. Reizēm viņa bija tikai mazs bērniņš, kas skrien man pretī, ierokas ar galvu manā sārongā un bužina to, apgalvodams, ka varot saost sandalkoka smaržu…

Todien Nona neiznāca no mājas. Viņa tajā iegāja. Acīmredzot viņa bija pienākusi no aizmugures un pagājusi Rādžam garām, bet es to pat nebiju pamanījusi. Vai, garām ejot, viņa bija pieskārusies tā zīdainajam sānam, kaut nejauši? Ieraudzīju Nonu tikai tad, kad viņa jau bija uzkāpusi pa kāpnītēm un spēra kāju uz sliekšņa. Melnie mati bija izpletušies uz pleciem ka vēdeklis un bālajā ziemas saule mirdzēja. Meitu ieraudzījusi, es satrūkos, un Rādža to sajuta; zirgs saslējās pakaļkājās, it ka to būtu izbiedējis garāmbraucošs automobilis, bet es mudināju viņu uz priekšu. Baidījos, ka Nona ieies mājā un es viņu nekad vairs neredzēšu. Viņa izdzirdēja Rādžas pakavu klaboņu uz akmeņiem - izklausījās, ka tuvotos vesels kavalērijas pulks. Redzeju, tai bridi viņa uz mani palūkojas, tomēr, protams, nepazina, jo mugurā man bija jātnieces tērps un galvā ķivere. Apstādināju Rādžu. Jau grasījos vērt muti vaļā. Jau grasījos sacīt, kas esmu, bet tad ar acs kaktiņu pamanīju Makleodu - viņš pieskreja klāt un, atvēris durvis, iegrūda Nonu iekšā. Tad, stāvēdams uz kāpnītēm, pasniedzās un tā uzplaja Rādžam pa cisku, ka es neviļus paraudzījos debesīs, noturējusi šo skaņu par pērkona grāvienu, it kā ziemas vidū pēkšņi būtu iestājusies vasara. Rādža zaudēja sajēgu. Viņš uzlēca uz ietves, pārlēca pāri kādiem bērnu ratiņiem, ar pakaviem skardams tā pārjumu; māte sāka kliegt, bet es viņas kliedzienus necik ilgi nedzirdēju, jo Radža jau bija aizrāvis mani prom. Kad tikām atpakaļ stallī, ieraudzīju, ka Rādžam nokrituši divi pakavi un nagi ir vienās asinis. Manu jātnieces svārku mala bija raiba kā sarkan- krūtiša ola, tikai tā bija nevis zila, bet sarkana no Rādžas asinīm, kas bija šļākušās augšup, viņam auļojot pa bruģi. Anna palika pie zirga, lai, iecēlusi sev klēpī, aplūkotu savainotos nagus. Anna, svārki! es teicu un norādīju uz lielajām netīrumu pikām, kas bija sakrituši viņai klēpī, bet viņa tikai paraustīja plecus un sacīja, kāda tam nozīme, galvenais, kaut Rādža atkal butu vesels. Viņa apstaigāja visus mūsu ielā dzīvojošos kaimiņus, katrā mājā izlūgdamās pa saujai Iedus, līdz piepildīja divus spaiņus un atnesa stallī.

Tovakar kopā ar Annu tīrīju skapi. Anna atrada wayang kulit lellīti, kas bija piederējusi Normanam. Mēs pārtraucām tīrīšanu, un es parādīju Annai, ka spēlē ēnu teātri; kaut gan ādas gabaliņš bija sacietējis un sažuvis, es spēju likt lellei raustigi cilāt rokas un kajas, ta šķita dancojam pa balto sienu.

Vēlāk es runāju ar Annu par Normanu un kārtīgi izraudājos viņai pie krūtīm, bet pēc tam, atbrīvojusies no viņas skavām, jutos gaužām muļķīgi par to, ka pēc tik daudziem gadiem atkal biju izplūdusi asarās; reiz jau gan varētu pielikt šai jūtelībai punktu, es sacīju. Tad mēs abas saodām istabā kaut kādu smaku. Varu apzvērēt, ka tobrīd mūsu mājās es jutu to pašu pretīgo vēmekļu smaku, ko bija jutusi bērnistabā todien, kad nomira Normans. Mēs ošņājām gaisu un meklējām smakas avotu. Vai ta ieplūst pa atvērto logu, nākdama no kādas kaimiņu virtuves, kur brūvē sazin ko? Varbūt kāda kaķa nomocīta pele palīdusi zem mēbelēm un nobeigusies? Vai varbūt mani jaunie krēmi, kas solīja per- sikmaigu ādu, sākuši smirdēt?

Nu tad tie jāsviež ārā, sacīja Anna un sasvieda visus persiku krēmus atkritumu kastē.

Pusdienlaikā es stāstīju par Normanu. Es vairs nespēju par viņu nerunāt. Ēd taču, viss atdziest! sacīja Anna, taču es nespēju ēst. Skaļi stāstīju, cik ļoti man gribētos atkal turēt rokās Normanu, kaut vai mirušu, kaut vai viņa līķi.

Kā nolaupīt mirušu bērnu, to es tev nevaru izplānot, Anna teica. Nav tāda vilciena, kas aizvedīs pie viņa. Nav tāda zelta pulksteņa, ar ko es spētu viņu iekārdināt. Labāk ej augšā uz guļamistabu un atpūties! Anna uzveda mani augšā un palīdzēja uzģērbt naktskreklu.

Pēc vairākām nedēļām devos uz Berlīni, kur man bija neliels kontrakts "Metropolē". Biju nodomājusi dejot Čan- dras* deju - es esmu jauna priesteriene ar tamilu bizēm un pastaigājos dārzā. Piepeši es ieraugu skaistu puķi - mīlestības simbolu. Vai es to noplūkšu? Iztēlojos sevi dejā tēlojam, kā cīnos ar savām jutām, tomēr beidzot puķi noplūcam; tai mirklī plīvuri krīt, skatītāji ierauga manu kailo augumu.

Pēdējā vakarā pirms izrāžu sākšanās nolēmu doties pastaigā pa laukumu. Tur bija sapulcējušies simtiem cilvēku. Cik jauki, es nodomāju, te notiks kāds pasākums, varbūt koncerts! Taču biju maldījusies. Viens no blakusstāvētājiem man pateica, ka esot sācies karš. Pūlis uzsāka dziesmu Deutschland, Deutschland ūbcr ailes, dziedāja tik skaļi, ka man visā auguma ievibrējās trīsas. Skrēju projām, uzgrūzdamās dziedošiem cilvēkiem, bet viņi mani nemanīja, viņu skatiens bija vērsts tālumā uz kaut ko tādu, ko es nespēju saskatīt. Jaunā ziņa nozīmēja, ka nekada puķu lietus uz "Metropoles" skatuves man nebūs, izrādes atceltas. Vācija bija sākusi karu. Vilcienā pa ceļam uz Parīzi es ar pirkstiem atšķetināju tamilu bizes.

"Čandra (Mirdzošais) - Meness dievs hinduisma mitoloģijā; to attēlo kā skaistu jaunekli ar lotosa ziediem roka, kurš ik nakti brauc pa debesjumu baltu zirgu vilktos ratos.

GLĀBŠANAS RINKIS

Māsa Leonida ienāca ar tasi buljona. Viņa stāvēja klāt, līdz Mata Hari, sēdēdama uz gultas, visu izdzēra.

Vai te kādam butu vajadzīga dvēseles glābšana? jautāja Mata Hari.

Jums, māsa Leonida atteica.

Mata 1 lari papurināja galvu. Visvairāk man vajadzētu ieiet vannā, viņa sacīja. Kad tikšu no šejienes ārā, vannošos veselu nedēlu, kaut arī pēc tam butu sažuvusi kā persika kauliņš! Pēc tam aiziešu pie frizieres nokrāsot matus. Kā jums šķiet, kādā krāsā? Lāča brūnumā? Kraukļa melnumā? Pēc tam, protams, pienāks kārta nagiem. Arī pedikīram. Manas pēdas aprepējušas ar ko līdzīgu tām maizes garozām, ko te atnes no virtuves. Sajūta tāda, it ka man būtu pieaugušas garozu pazoles. Un, ja atceros… reiz kads mīļākais teica, ka dievinot manas pēdas! Viņam patika nogulties man blakus otrādi, lai ar lūpām varētu skart manu pēdu apakšas izliekumu. Tas nu gan bija cilvēks, ko pienācās glābt! Ja vien es varētu atcerēties viņa vārdu… Viņš solījās šķirties no sievas un precēt mani, taču laulībā ar Makleodu es jau biju piedzīvojusi diezgan, tā ka vairs nebija vēlēšanās; biju nozvērējusies neprecēties vēl ļoti ilgi.

Māsa Leonida papurināja galvu. Un ja nu jūs netiksiet no šejienes ārā, ko tad? viņa vaicaja.

Jūs taču zināt, masa, ka es tikšu no šejienes ārā - vai nu šā, vai tā. Klosterī jums to mācīja. Vai tad ta nav jūsu mācības galvenā jēga? F.s tikšu atpestīta no ciešanām, vai ne? Un pēc tam - aiz mirdzošajiem paradīzes vārdiem - mūžīgā dzīve…

Taču tagad māsa Leonida gribēja, lai Mata Hari cinas. Viņa negrasījās cietumnieci pārliecināt par pēcnāves dzīvi paradīzē, jo redzejusi to nebija, bet Mata Hari varēja pieprasīt sīku aprakstu. Lai kaut kam ticētu, viņai visu vajadzēja skaidri zināt. Kādas puķes tur būs? māsa Leonida iztēlojas Matu Hari jautājam. Un ko tad lai atbild? Varētu atbildēt - tur jūs būsiet pie Dieva -, taču māsa Leonida jau tagad redzēja Matu Hari paraustām plecus un atsakām - jā, jā, labi, bet puķes, vai tās būs tādas kā Indonēzijā?

Vai jūs Bušardonam visu esat izstāstījusi? mūķene jautāja.

Atcerējos! Viņa vārds bija Žans Rikelms, iesaucās Mata Hari. Viņš dzīvoja Bajī, bet kas zina, kur tagad ir… Nezin vai viņam vēl arvien tāpat patīk sieviešu pēdas…

Es taču Bušardonu pazīstu, masa Leonida turpināja. Te uzturējās sieviete, ieslodzītā, kas bija aplaupījusi kādu ģimeni. Viņa bija nozagusi lielas, smagas mantas - sengrieķu vāzi no tīra zelta, kas svēra simtiem kilogramu, un milzīgu gleznu smagā ietvarā. Bušardons viņai sacīja, tas taču nav iespējams, ka jūs to esat izdarījusi viena pati. Viņš gribēja zināt, kurš šai sievietei palīdzējis. Viņa teica - neviens. Pēc tam viņa dabūja savā kamerā gaidīt nedēļām ilgi, Bušardons viņu nesauca. Beidzot viņa aizrakstīja izmeklētājam vēstuli, ka viņai bijis līdzzinātājs. Dēls viņai palīdzējis. Drīz pēc tam Bušardons nolika tiesas dienu, viņai piesprieda tikai piecus gadus. Pagājušajā mēnesī viņu izlaida brīvībā. Tagad viņa jau ir mājās.

Un dēls? jautāja Mata Hari. Kas notika ar viņu?

To es nezinu. Cietuma vīriešu galā nekad neesmu bijusi, atteica māsa Leonida. Bet jums taču nav neviena, ko apsūdzēt, vai ne?

Nē, Mata Hari atteica smiedamās, varu tikai vēl vairāk apsūdzēt pati sevi!

Bušardons jūs neaicina pie sevis jau nedeļām ilgi, jo zina, ka jūs viņam nestāstāt visu. Izstāstiet visu, un viņš gādās, lai tiesas sēde notiek drīzāk! Tā jums drīzāk pienāks tā diena, kad atkal satiksiet Nonu.

Mata Hari atkal iesmējās. Nonu es gan drīzāk varētu satikt šeit nekā kaut kur citur, viņa sacīja. Varbūt Bušardons izsauks manu meitu uz pratināšanu un mēs abas stāvēsim vienā telpā. Šad tad man rādās tāds sapnis, viņa piebilda. Es pastiepju rokas Nonai pretī, un viņa pieskrien klāt un mani apskauj, un tad es zinu, ka viņa mani arvien vēl mīl…

Arvien vēl ir iespējams, ka jūs satiksiet meitu ārpus cietuma mūriem, teica māsa Leonida un iedeva Matai Hari rak- stamspalvu un papīru. Mata Hari rakstīja Bušardonam: Jā, man vēl ir Jums atklājams kaut kas ļoti svarigs. Gribu Jūs informēt, ka nekad neesmu pat mēģinājusi kaut ko izspiegot, uz manas sirdsapziņas nav neviena dzīvība - ne Francijas, ne kādas citas armijas karavīra dzīvība. Ceru, ka šoreiz man pietiks drosmes izstāstīt Jums visu, kas stāstāms. Varbūt vēl nebija pienācis tas brīdis, kad Jūs būtu gatavs man ticēt vai pat vispār pieļaut to faktu iespējamību, ko tagad Jums atklāšu.

Vēstuli aizzīmogojusi, Mata Hari to pasniedza māsai Leonidai. Nepagāja ne divas stundas, kad pie Matas Hari kameras durvīm parādījās Šarls, sacīdams, ka izmeklētājs aicinot Matu Hari uz savu kabinetu.

Laiks vēl arvien pieturējās karsts. Likās, ka Bušardona kabinetā pa logu ieplūst atkritumu smaka. Matai Hari šķita, ka saož pūstošas salātu lapas un sarūgušu pienu; varbūt tieši smaka atbaidīja baložus, jo uz palodzes vairs nebija neviena paša. Tie aizlidojuši uz Tilerī pili, domāja Mata Hari. Tie lidinās pa Luksemburgas dārziem. Patlaban tie nometušies Luvrā uz kādas palodzes, raugās uz pasteļkrā- su glezniņām vai aplūko baltas marmora skulptūras ideālo skaistumu. Tie laižas gar Parīzes Dievmātes katedrāles slaidajiem mūriem, gar kontrforsiem un notekcauruļu himeram…

Jūs man kaut ko gribējāt pastāstīt, Bušardons viņai atgādināja. Un Mata Hari iesāka savu stāstu.

Tas notika 1916. gada maijā. Reiz vēlu vakarā, kad mana istabene Anna Lintjens jau gulēja, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Bija ieradies Vācijas konsuls Krāmers. Viņš teica, ka reiz esot redzejis mani uzstājamies; tā kā es labi protot gan vācu, gan franču valodu, viņš piedāvājot man veikt kādu spiegošanas uzdevumu Vācijas labā, par to viņš man samaksāšot divdesmit tūkstošus franku. Es atbildēju, ka piekrītu. Biju parada advokātiem. Tad Krāmers man iedeva trīs mazas, numurētas pudelītes - numur viens, divi un trīs. Pirmā un trešā bija balta, otrā - zilganzaļa. Krāmers parādīja, kā ar tām rīkojas: ar pirmās saturu samitrina papīru, otrajā pamērcē rakstāmspalvu, ar trešo padara uzrakstīto neredzamu. Mans aģentes koda numurs būšot H-21. Jau tobrīd, kad viņš man deva tās pudelītes, es zināju, ka nekad tās nelietošu, nekad viņa labā neko nedarīšu.

Pēc divām dienām, kad kuģis, ar kuru braucu, no Amsterdamas ostas bija izgājis atklātā jurā, es pārmetu pudelītes pār bortu. Naudu gan es paturēju; beigu beigās vācieši bija man parādā par tiem kažokiem, kurus reiz uz Alpu dzelzceļa līnijas konfiscēja. Kad Spānijā satikos ar fon Kaili, viņš noteikti jau zināja, ka esmu paņēmusi naudu, bet neesmu izpildījusi, ko solīju. Iespējams, ka tieši tāpēc viņš sarīkoja man slazdu, nodeva informāciju par Marokas zemūdenēm - vecu informāciju, bet tobrīd es to nezināju. Tāpēc ari viņš noraidīja uz Vāciju tās šifrētās ziņas, kuru šifru sabiedrotie jau bija atkodējuši. Informāciju par to, ka aģente 11-21 saņēmusi naudu - jo viņiem vajadzēja, lai sabiedrotie mani uzskata par spiedzi un arestē. Saprotiet, tas bija sods par to, ka Amsterdamā paņēmu no Krāmera divdesmit tūkstošus franku, bet viņa uzdevumu neizpildīju! Mani vienkārši iegāza. Bet, nudien, ar to slepeno tinti es ne reizi tā arī netiku neko uzrakstījusi! Es neesmu spiegojusi Vācijas labā! Tagad esmu jums izstāstījusi visu, un tagad jūs saprotat, kāpēc lika pārtvertas fon Kalles sūtītās ziņas par aģenti H-21 un kāpēc tās varēja atšifrēt! Man bija bail jums to stāstīt. Baidījos, ka jūs to varētu izmantot apsūdzībai. Tagad es to pastāstu, jo esmu pārliecinājusies, ka esat gudrs cilvēks, jūs sapratīsiet, kā vācieši ar mani izrīkojās…

Kad telpā bija iestājies klusums, Mata Hari piecēlās. Bušardons kaut ko pierakstīja.

Man ir lūgums, sacīja Mata Hari. Es vēlētos satikt meitu. Satikt Nonu.

To nevar, atbildēja Bušardons.

Kāpēc tad ne?

Cietumā nav spoguļu. Tie ir aizliegti. Jus taču saprotat, kāpēc? Vai tiešām gribat, lai meita redz jus tādu, kāda esat patlaban? Ja meita jums bija tik dārga, vajadzēja visas pūles veltīt viņai, nevis nodarboties ar spiegošanu vāciešu labā. Starp citu, te būs jūsu tiesas dienas datums… Bušardons pacēla augšup bloknotu un parādīja uzrakstīto Matai Hari.

SAGRĪĻOJIES UN SAŅEMIES!

Ja tev ir sēras, tu esi uz sliekšņa starp vienu dzīves posmu un nākamo. Šķērsojot nemierīgus ūdeņus, tev jāsaglabā līdzsvars. Galvu tu centies turēt augstu paceltu, tomēr pieredze tev ir mācījusi, ka, lai nezaudētu līdzsvaru un tiktu pāri grūtajam laikposmam, tev vajag, tiklīdz sagrīļojies, tūliņ atkal saņemties - grīļoties un saņemties, grīļoties un saņemties, līdz tiksi uz cietzemes. Tāda ir Šivas mācība.

VADIMS

Parīzē, izkāpusi no Berlīnes vilciena, tūliņ sazinājos ar Annu Lintjens. Gribēju, lai viņa man atsūta naudas pārvedumu uz Parīzi, lai es varētu dzīvot viesnīcā, kamēr noslēgšu nākamo līgumu. Es pat aizgaju uz staļļiem, lai satiktu Mol- jēru. Viņš bija arēnā ar trim zirgiem. Un kādu jauku meiču - jādama viņa meta kūleņus, iekodusi zirga pavadu zobos. Es arī to varētu, sacīju Moljēram.

Nē, ma chčrie, tu to nevarēsi, viņš atteica. Tai meitenei ir divdesmit gadu.

Mes skatījāmies, kā lēcienā viņas garo matu gali sitas pret zirgu ciskām, kā zirgi rikšo pa arēnu, ka viņi visi kustas - vienoti, cits citam pieskaņodamies.

Ja gatavosi kādu priekšnesumu, kur vajadzēs dejot, dod man ziņu, es Moljēram sacīju.

Jā, protams, viņš atbildēja, pēc tam uzsauca divdesmit gadus vecajai kūleņu metējai, un viņa pienāca klāt, vezdama visus trīs zirgus, un nostājās trenerim priekšā; Moljērs lika meičai pieliekties tuvāk un nolocīja viņas triko tērpa izgriezuma malu uz leju, lai krūtis būtu vairāk atsegtas.

Labs ir, viņš noteica un ar rokas mājienu raidīja meiču prom, lai viņa turpinātu riņķošanu pa arēnu.

Iedama pa ielu tālāk, es iegriezos kafejnīcā un, gaidīdama savu pasūtījumu, ostīju blūzes piedurkni, baudīju zirgu smaku, atcerējos Rādžu un skumu pēc viņa; biju viņu pārdevusi, jo man arvien trūka naudas, un tā bija vienīgā reize, kad Anna Lintjens jebkad uz mani sadusmojās, - kad biju pārdevusi zirgu, kas viņai bijis tik mīļš.

Netālu sēdēja kāds krievu armijas formā ģērbies jauneklis. Viņš uz mani paskatījās. Viņa acis bija brūnas ka bebra vai lāča kažoks, un manas acis - gluži tā, it kā tas būtu kļuvušas par rokam - sajuta to maigumu. Tās ir acis, kurās var droši krist, es nodomāju.

Viņa vārds bija Vadims Maslovs. Un viņš bija divdesmit vienu gadu jauns. Mēs sarunājāmies par kafiju. Nekur Francijā nevarot nopirkt tādu kafiju, kāda viņam garšo un pie kādas viņš pieradis; tādu, no kuras pēc šķidruma izdzeršanas tasē paliek biezumu kārta, kas noder, lai zilētu nākotni. Ja biezumi nogūlušies līdzenā kārtā ar kaudzīti, būs laba diena, ja tie pašķīduši uz visām pusēm kā zvaigznes debesīs, tad diena nebūs tāda, kādu Vadims vēlētos. Šeit, šajā valstī, viņš sacīja, pēdējais kafijas malks atklāj vienīgi tukšumu, porcelānā atspīdumā es ieraugu tikai sevi pašu.

Es smaidīju un smējos, jo Vadims runāja tieši tā, ka mēdz runāt divdesmit vienu gadu veci jaunekļi, bet viņš teica, ka priecājoties par to, ka spēj likt man pasmaidīt; ja es nebūtu pasmaidījusi, kad saskatījāmies, viņš nebutu aptvēris, cik esmu skaista.

Bet tieši smaids ir tas, kas man savā sejā visvairāk nepatīk, es Vadimam teicu, jo, kad smaidu, manas acis samiedzas ka šauras spraudziņas. Ja, tā ir, piekrita Vadims, piebilzdams - tam neesot nozīmes, ar piemiegtām acīm es kļūstot vēl skaistāka. Es atkal smējos, domādama par to, cik viņš vēl jauns, un tad viņš pateica to, ko es tikko biju nodomājusi.

Jūs domājāt - es vēl esmu gluži zēns, vai ne?

Es pamāju.

Manuprāt, dažreiz cilvēks noveco straujāk nekā citkārt, viņš teica. Šogad vienā gadā esmu novecojis straujāk neka cits varbūt desmit gados. Visi mani frontes biedri saka to pašu. Mēs esam citādi cilvēki, mūsos tikšķ citāds pulkstenis. Ja, mūsu āda ir gluda un muskuļi tvirti un jauni, turpretī prāts un domas… Vadims nepabeidza sacīto, aizgriezās un lūkojās ārā pa logu uz ielu ar garāmbraucošajām mašīnām un karietēm. Tad es ievēroju viņa degunu. Tas bija pagarš, taisns un smalks. Ka kuģa priekšgals, es nodomāju, kas, ūdeni šķeldams, traucas uz priekšu, aizmugurē atstādams viļņu spārnus. Gribēju iepazīt šo zēnu, šo vīrieti.

Tā nelīdzinājās citām manām mīlas dēkām. Vadimam nebija naudas, nebija, ko atstāt man uz naktsgaldiņa. Nebija banknošu, ko salocītas aizbāzt man aiz kruštura. Es nevare- ju neko pārsūtīt uz savu bankas rēķinu. Nesaņēmu dārgas dāvanas, rotaslietas, ko varētu pievienot kolekcijai. Vadima dāvanas bija vienkāršas. Dzeltena roze, ko viņš acīmredzot bija noplūcis apstādījumos kādas mājas priekšā, jo kāta gals bija nolauzts, nevis glīti nogriezts ar florista šķērēm. Viņam nebija citas sievietes - ne mīļākās, ne sievas, kas gaidītu mājās, ne mātes, kuras tikumus varētu bezgalīgi slavināt.

Vadimam bija tikai nakts murgi, kas lika viņam svīst un miegā svaidīt galvu pa spilvenu. Kad viņš pamodās, sviedri viņam tecēja straumēm, tie pilēja man uz krūtīm un vaigiem un pat mutē, kad viņš uzgūlās man virsū, turēdams manas rokas. Es negrasījos nekur mukt, bet Vadims tik un tā skūpstīdams turēja manas rokas; mani iekvēlinādams, viņš skūpstīja krūšgalus, bet reizēm tikai uzpūta tiem elpu, un ar to pietika, lai tie tīksmē piebriestu, gaidīdami turpinājumu, visu viņa muti ar slapjo, riņķojošo mēli - nudien, tā bija kā elektrības vads, no kura strāva pa krūšgaliem izskrēja cauri visam manam augumam, sasniegdama klēpi. Tieksme pēc viņa bija tik spēcīga, ka atgādināja sāpes, un vienīgo atvieglojumu varēja sniegt tikai viņa ieiešana manī; viņš manī stūmās un mani piepildīja, un sviedrus, kas tagad lasoja lejup uz mani, vairs neradīja murgu atmiņas par kādu kauju. Tagad tie bija mūsu mīlēšanas sviedri.

Centos sev atgādināt, ka Vadims vēl ir tikai zēns, bet domās mana balss skanēja neīsti. Viņš vairs nebija "tikai zēns", vismaz nakts murgu laikā noteikti ne.

Ari dienā es viņu svēru un vērtēju. Mierīgi piecēlies no manas viesnīcas gultas - vispirms stabili nostādamies ar abām kajam uz grīdas -, viņš mēdza pieiet pie loga un atvilkt aizkaru, tad paskatīties vispirms debesīs, tad lejā uz ielu, gājējiem un braucejiem. Tad viņš pagriezās atpakaļ, lūkodamies, vai esmu jau pamodusies, un pienāca, lai noskūpstītu mani uz pieres gluži kā tēvs. Nudien, tā, ka tēvs mani mēdza skūpstīt, kad biju maza meitene. Viņš nav nekāds zēns, es sev teicu.

Nāc paskaties uz šo brīnišķīgo saullēktu, Vadims mēdza sacīt. Viņš pasniedza man roku, lai es izkāptu no gultas, un kopa mēs vērojam sārto ausmu iekvēlojamies starp namu jumtiem un baznīcu smailēm. Vadims stāvēja aizmugurē, uzlicis rokas man uz pleciem, it kā gatavodamies atturēt no lēciena, ja kaut kas tāds man iešautos prātā.

Lai cik dīvaini, tie bija mani advokāti, kas mudināja un iedrošināja izšķirties par precēšanos ar Vadimu; šobrīd stāšanās laulībā varot nostiprināt manas pozīcijas, viņi teica. Tiesasvīru acīs laulība, iespejams, būšot tieši tas, kas vajadzīgs, vissvarīgākais apstāklis par labu tam, lai man atdotu meitu. Kā tas iespejams? es viņiem vaicāju.

Būsim reālisti, viņi sacīja. Tu noveco. Cik ilgi vēl dejosi un piekopsi šādu dzīvesveidu - daudzu vīriešu mijākā? Vīrs pie sāniem nozīmēs, ka esi kļuvusi pratiga un godājama sieviete. Šis cilvēks lūdz tavu roku, bet citi to nedara, jo ir par viņu vecāki vai arī jau precējušies. Šo izdevību tev vajadzētu izmantot.

Vai šādi es atgūšu Nonu? es jautāju.

Mēs neesam gaišreģi, advokati atbildēja. Mēs esam juristi. Mēs vienkārši turam tavu likteni savās rokās, viņi smaidot sacīja.

Vadims nav tads ka Makleods, es sev teicu. Šoreiz nebūs pļēgurošanas cauram naktīm un rītu, kad uzgāju savu viru guļam saules speltē ar vaļējiem formas svārkiem, misiņa pogām karājoties vienā diegā, apdullušu no sasitumiem, ko viņš bija guvis, ar seju gāzdamies uz akmeņainā ceļa. Šādās reizēs man nekādi neizdevās ieskaidrot Nonai, ka tētis ir sasirdzis, slims, viņam ir gripa un karsonis, viņam vajadzīgs miers un klusums. Meita ieradās pie tēva gultas, lai dziedātu viņam šūpuļdziesmiņu, bet paģiru mocītais Makleods, kuram galva sāpēja kā pāršķelta ar lielo nazi, ar ko kupraina Haidžeja mēdza galēt vistas, nespēja meitas dziedāšanā klausīties. "Nu, vāc tak viņu prom, velns parāvis, aizvāc viņu prom!" viņš rēca. Tad es saņēmu Nonu aiz pleciem un iz- stūrēju ārā pa durvīm, dārzā.

Nona apsēdas man klēpī, un mēs spēlējām "plaukstiņas"; meita man ierādīja, kā tas darāms. Vispirms ar sakrustotām rokām piesit sev pie krūtīm, tad saplaukšķinies ar pretspēlētāju, - tā Normanu ielika zārkā, ar sakrustotām rokām, Nona sacīja, sauksim to par normanspēli! Pēc tam es viņai centos iemācīt kādu citu veidu, kā spēlēt "plaukstiņas", jo viņai bija taisnība, tieši tā mans dēls bija ieguldīts zārkā, un man kļuva nelāgi, skatoties, ka meita sakrusto slaidās rociņas uz krūtīm tieši tāpat, taču Nona nekādu citu spēli negribēja. Tā nu, kamēr smirdīgais Makleods kraca manā gultā, piesviedrēdams smalkos palagus ar alkoholisku dzērienu iztvīkumu, mēs ar meitu spēlējām mirušā Normana plauk- stiņspēli, spēlējām to atkal un atkal.

SALNAS SKARTĀS LAPAS

No rita, gulēdama gultā kopā ar Vadimu, es dzirdēju, ka viesnīcas istabene ar klusu troksni ārpusē pie durvīm nomet avīzi. Zināju, ka ta tur guļ, pilna ziņu no Rietumu frontes par to, kā vācieši aiz Hindenburga līnijas izposta pilsētas, ciemus un tiltus. Viņi nocirta mežus un saindēja ūdeņus. Glāstīju Vadima deniņus, kur vienmērīgā ritmā pulsēja līkumaina dzīsliņa. Dievs, es lūdzos, kaut šo nepaņem!

Pamodies Vadims man paziņoja, ka nu viņam jādodas atpakaļ uz fronti, atvaļinājums esot beidzies. No gultas vēroju

viņu uzģērbjam aizsargkrāsas formastērpu. Viņš uzlika galvā papahu - aitādas ziemas cepuri ar ovālu kokardi Roma- novu nama krāsās. Vadims noliecās, lai mani noskupstltu, taču galu galā ar to viņam nebija diezgan, viņš uzgūlās man virsū un atpogāja bikses, un izvilka locekli. Tā viņš mani paņēma, pat nenovilcis bikses, tikai tās atpogājis. Ari jostu ar misiņa sprādzi viņš neatsprādzēja. Kamēr viņš bija mani, es saodu kaut kādu, lanolīna vai eļļas, smārdu, kas bija ieēdies aitādas papahā, sajaukdamies ar viņa jaunās, gludas pieres sviedru smaku. Aiziedams viņš mani nodēvēja par savu jauno sieviņu, lai gan mums vēl mēnešiem ilgi nebija cerību apprecēties. Kad aiz Vadima aizvērās durvis, es, aplūkodama savu miesu, ievēroju, ka misiņa sprādze atstājusi uz ādas dziļu nospiedumu, tādu kā iededzinātu īpašumzīmi.

Dzīvodama viesnīcā, saņēmu vēstuli no Annas Lintjens. Viens no maniem holandiešu pielūdzējiem, van der Kapellens, bija viņai atsūtījis ikmēneša čeku ar parasto pieticīgo naudas summu mūsu mājsaimniecībai. Anna vaicāja, vai es nevēloties, lai par daļu naudas viņa noalgo strādniekus, kas atjaunotu aplodu un aizvirtņu krāsojumu? Krāsa jau sasprēgājusi un lobās, rakstīja Anna, krāsas plēksnītes lido lejā dārzā, pārklādamas nobirušās lapas gluži kā ar salnas kārtu. Es aizrakstīju Annai, lūgdama neizdot naudu mājas logu krāsošanai. Es precēšos ar Vadimu, naudu man vajadzēs kāzām un advokātu honorāriem, protams, arī. Īstenībā tam izies visa nauda, ko šajā laikā ieņemšu. Atsūti man vizītkartes, kuras ir rakstāmgalda augšēja atvilktnē, es rakstīju. Kamēr vēl esmu šeit, Parīzē, es varu sazinaties ar vairākiem kungiem. Atsūti vēstnieka Žila Kambona vizītkarti! Un vai atceries Mesmī kungu, aizsardzības ministru? Noteikti atsūti arī viņa adresi! Viņš vienmēr bija dāsns, sevišķi kad sievas nebija mājās. Cerēsim, ka visas šīs kara padarišanas viņai ir apnikušas un viņa aizceļojusi, lai apciemotu radus.

Šeit ielas briesmīgi ož pēc kurpju ziedes, jo visās malds stāv kurpju spodrinātāju būdas. Šiem zēniem tagad ir īsts pļaujas laiks; visur, kur vien skatos, redzu staigājam vīriešus karaviru formastērpos, un viņu zābaki ir tik spoži nospodrināti, ka tajos atspoguļojas manu svārku mala. Reizēm kurpju ziedes smaka pārspēj pat salāo smaržu, kas vēdī pa konditorejas veikaliņu durvīm, un tādos brīžos es vairs nemīlu Parīzi kā agrāk, tā šķiet pelēkāka, it kā visu kaujas lauku dūmi būtu saplūduši kopā un kļuvuši par mākoni, kas atpeldējis šurp un iestrēdzis starp bruģētajām ielām un debesīm.

Pēc tam saņēmu ari vēstuli no Vadima, viņš rakstīja no frontes hospitāļa.

Tie paši dubļi, kurus mēs visu laiku lamājam un lādam, tie paši dubļi, kuros klūpam un kritām, kuri ik solī draud noraut mums zābakus, - tie paši dubļi mani izglaba, rakstīja Vadims. Vācieši apber mūs ar bumbām, un bumbu šķembas plosa jau savainotus un saplosītus kareivjus, sarausta tos vēl sīkākos gabaliņos un šķiedrās; viena tāda šķemba ielidoja man sejā, acīs. Es patvēros bumbas izrautā bedrē, kas visa bija pilna ar šiem kritušo kareivju miesas dubļiem; man likās, ka noslīkšu, jo redzēt neko nevarēju. Neviļus, mēģinādams kliegt, es vairākkārt noriju mutē iekļuvušo smirdīgo ūdeni, kurā bija satecējušas manu kaujas biedru asinis un šķiedras. Tad mani izglāba, izvilka no baisās dūksts, bet viena acs man ir pagalam un varu zaudēt redzi arī otrā. Sirdsmīļā Mata, vai tu nevarētu kaut kā atbraukt šurp? Man ļoti vajag Tevi blakus. Vai tu mani mīlēsi arī tad, ja kļūšu pilnīgi akls?

Kad biju to izlasījusi, par pilsētu nolaidās tumsa. Pirms mirkļa vēl bija gaišs, bet jau nākamajā brīdī viss satumsa, un velti es cereju, ka vainīga ir kāda liela lidmašīna, kas lido pāri Parīzei; reiz tādu milzeni biju redzējusi, tās milzīgais apveids meta enu pāri visai pilsētai… Šoreiz ta nebija, gluži vienkārši bija iestājusies tumsa. Tonakt es nespēju iemigt, sēdēju krēslā, turēdama rokā Vadima vēstuli, skatījos ārā pa viesnīcas logu melnajās debesis, kurās nebija nevienas zvaigznes, un lūdzos, kaut Vadims izglābtos. Ko gan īsti es lūdzu, Šivu vai kristiešu Dievu? Atcerējos, ka piepeši saku saukt vārda visus svētos, ko pēdējoreiz biju pieminējusi bērnībā; viss rožukronis piepeši plūda no manām lūpām līdzīgi dziļai zemes drebēšanai, kas visus šos gadus kaut kadi apspiesta, bet tagad izlauzusies, neapvaldāma ka plūdu vilnis, kas par- rauj dambi.

Tā nu gadījās, ka es devos uz Francijas policiju un satiku kapteini Ladū. Es viņam lūdzu vienīgi caurlaidi, lai varētu doties apciemot Vadimu, bet viņš, izmantodams manu apjukumu, pieprasīja, lai es spiegotu Francijas labā. Viņš solīja, ka par to es varēšot saņemt pat līdz miljonam franku. Cerēju, ka tik liela naudas summa man ļaus sarīkot kārtīgas kāzas un vēlāk uzturēt gan vīru, gan meitu. Tiesa man atļautu ņemt Nonu pie sevis, jo tagad viņai būtu droša un jauka ģimenes ligzda, kur apmesties kopa ar patēvu; Vadims rūpētos gan par manu meitu, gan palīdzētu uzturēt māju kārtībā. Galvenais, tagad meita būtu kopā ar mani, māti; vai tad tiesnesis nesapratīs, ka tas ir vissvarīgākais?

Nokļuvusi Vitelā, noīrēju mums abiem istabu. Slēģus turēju aizvērtus, lai istaba neiespīdētu saules gaisma, un lampu aptumšotu. Ta bija labak Vadima acīm. Maltītes mums nesa istabā. Spoguļodamies sudraba vākā, ar ko bija apklāti mūsu

pusdienu šķīvji, Vadims raudzījās uz savu seju. Pietūkums jau izzudis, es viņam teicu.

Nezin vai arī šajā aci es zaudēšu redzi? viņš noteica, pie- skardamies ar pirkstu pie tās acs, par kuru runāja. Tad teica, apsēdies šeit, man blakus! Es apsēdos uz gultas, un viņš rau- dzijās manī bezgala ilgi, varbūt stundu. Viņš teica, ka gribot precīzi iegaumēt manu izskatu gadījumam, ja tiešām paliktu pilnīgi akls. Es smiedamās atteicu, ka būsim lielisks pāris, jo, kļuvis akls, viņš nevarēs redzēt mani novecojam un pārvēr- šamies par krunkainu putnubiedēkli, tāpēc varbūt, varbūt viņš mani tomēr nepametīs citas, jaunākas sievietes dēļ.

Tonakt mēs atkal mīlējāmies. Iesākumā Vadims palika apakšā, lai savainotās acis mazāk sāpētu, bet vēlāk to it kā aizmirsa; nekas, lai sāp, viņš noteica un uzgūlās virsu, mani pilnīgi apsegdams. Gribu sacīt, ka viņš izstiepa manas rokas uz augšu un pārklāja ar savām rokām līdz pat pirkstu galiem, arī tos apklāja viņa pirkstu gali, un viņa kājas apklāja manas kājas, viņš saplūda ar mani kā ēna, un es nodomāju - ja kāds noraudzītos uz mums no augšas, tas redzētu vienīgi Vadimu. Es vairs nebiju saskatāma.

NONA

Anna Lintjens slaucīja putekļus. Ar spalvu slotiņu viņa notrauca tos no lampas abažūra pie Matas I lari gultas. Viņa notrauca tos no dārglietu lādes, kas stāvēja uz Matas Hari kumodes. Lāde aizņēma gandrīz visu kumodes virsu. Šo lādi

Mata Hari bija pārveduši no Ēģiptes, kurp bija aizbraukusi pec idejām. Viņai vajadzēja idejas jaunām izrādēm, lai atgūtu agrako slavu. Viņa atgriezās, atvezdama līdzi vienīgi šo lādi. Vāka malas bija apdarinātas ar pulētu kaulu, vidusdaļu rotāja perlamutra inkrustācijas. Tā nu ir pēdējā lāde, Anna Lint- jens nodomāja. Neviens viņai vairs dārglietas nedāvinās. Mata Hari gatavojas precēties ar cilvēku, kas karojis frontē un nav bagāts; viņa dāvanas bus mīļvārdiņi un glāsti. Anna domāja, ka viņai šis jauneklis varētu patikt. Nez ko viņš vēlēsies pusdienās? Kads ir viņa iecienītais ēdiens? Viņa apņēmās nepiemirst, ka jāapciemo tā kaimiņiene, kuras vecāki bijuši krievi, - varbūt viņa vēl zina kādas dzimtā ciema ēdienu receptes, kuras Vadimam varētu patikt. Anna iztēlojās Ziemassvētku laiku - sagatavojusi kaviāra maizītes, viņa noliek paplāti un vodkas pudeli uz kamīna malas, kamēr pāris ēd vakariņas, raudzīdamies sarkanzaļi mirdzošajā eglītē, ko jaunais vīrs palīdzējis atnest cauri pilsētai mājās.

Anna piegāja pie loga, pārlaida ar spalvu slotiņu pār aizkariem. Paraudzījusies pa logu, viņa ievēroja lejā kādu jaunu meiteni. Tai bija melni, biezi mati, tikpat biezi kā reiz Matai Hari. Meitene apstajās un pacēla acis uz Matas Hari nama logiem, tad gāja tālāk. Anna jutās pārliecināta, ka tā bijusi Nona.

FON KALLE

Atgriezusies no Vadima apciemojuma, es atkal satikos ar Lādu. Mēs nolēmām, ka man jābrauc uz Falmutu, lai Beļģijā atjaunotu pazīšanos ar dažiem vācu virsniekiem, kuru dienesta vieta tagad bija tur. Cerēju iegūt no viņiem kādu informāciju. Tomēr tik tālu es netiku. Gatavodamās kapt kuģi, kas devās uz Falmutu, es sajutu, ka manu delmu kads cieši satver. Tas bija kāds britu virsnieks; sākumā domāju, ka viņš vēlas mani pavadīt augšā pa trapu, taču neparasti ciešais tvēriens un tas, ka viņš mani pagrieza atpakaļ uz krasta pusi, vairs neatstāja šaubu - šis kungs negrasās iepazīties, nedz ari palīdzēt vientuļai dāmai.

Mani aizveda uz policijas iecirkni. Tur man uzdeva jautājumu - vai jus esat vācu aģente AF-44?

Skaidrs, ka neesmu, es atbildēju. Tad virsnieks man paradīja fotogrāfiju - dejotāju spāņu tērpā, ar baltu mantiju. Vienā rokā sieviete turēja vēdekli, otru bija atspiedusi uz gurna.

Tā esat jūs, virsnieks sacīja. Klāra Benediksa.

Noliedzoši purināju galvu - nu nē taču!

Ja, jā! uzstāja virsnieks. Viņa ir dejotāja, un jūs esat dejotāja. Jūs esat vācu aģente AF-44!

Virsnieks bija garš un kārns, ar gariem, bāliem pirkstiem; tie man atgādināja baltu čūsku mudžekli, ko reiz biju redzējusi Sindanglajas mežā lokāmies uz zemes. Kad viņš man pieskārās, mudinādams velrei/. palūkoties uz fotogrāfiju, es strauji piecēlos un atvirzījos. Todien mežā valdīja migla, tā biezēja zemu virs takas, metās jau tumšs, un es baidījos, ka varētu aizķerties aiz kādas saknes un, kāpda- ma čūskām pari, uzkrist tieši tām virsū, turklāt es nezināju, kas tas par baltam čūskām. Neatcerējos, ka Tikils man jebkad bulu stāstījis par baltām čūskām, tās var būt vienīgi ļaunas, es domāju, sarkanacainas, ar tik bālu ādu… Un kā tās lokās un vijas cita ap citu, tam var saskatīt iekšas un zilās asiņu dzīslas, kad pavēderes pagriežas augšup pret nakts tumsu…

Mani aizveda uz Skotlendjardu. Tur kādam vīram, vārdā sers Beisils Tompsons - viņš bija policijas komisāra palīgs -, pietika ar vienu mirkli, lai konstatētu, ka es neesmu AF-44 jeb Klāra Benediksa. Nē, protams, ne! viņš noteica, raudzīdamies attēlā, ko viņam rādīja virsnieks ar baltajiem čūsku pirkstiem. Tā sieviete fotogrāfijā taču ir daudz mazāka auguma nekā jūs. Kad komisāra palīgs pievērsās man, es ievēroju, ka zem acīm viņam ir tik lieli maisiņi, it kā bērnība viņš caurām dienām būtu staipījis sejas ādu ar pirkstiem, rādīdams muļķīgus viepļus, un tāda izstaipīta tā būtu palikusi uz visiem laikiem. Cienītā dāma, kas tad jūs īsti esat? viņš man jautāja.

Es izstāstīju, ka sadarbojos ar Francijas izlūkdienesta pārstāvi Ladū, un teicu, lai sazinās ar Parīzi, Lādu manis sacīto apstiprinās. Tomsons aizsūtīja telegrammu un saņēma atbildi. Tajā bija rakstīts: Neko nesaprotu. Lai viņa brauc uz Spāniju. Un ta man lika braukt uz Spāniju, lai gan es nezināju, ar kādu mērķi, un nesapratu, kapec Ladū izliekas neko nesaprotam.

Nokļuvusi Madridē, es no viesnīcas aizrakstīju vēstuli Lādu, vaicādama, kas notiek un kapec angļi mani nogādājuši Spānijā. Rakstīju, ka ar nepacietību gaidu viņa turpmākos rīkojumus; varbūt plāni mainījušies, varbūt viņš vēlas, lai iegūstu informāciju no kada Spānijā, nevis Beļģijā dislocēta vācu virsnieka? Lūdzu ari, lai Ladū atsūta nedaudz naudas, jo tās man jau saka aptrukties.

Viesnīcas numura kļuva garlaicīgi, tāpēc, nodevusi pastā vēstuli, izgāju pastaigāties. Iegāju kādā zīlnieces salonā. I'ie griestiem karājās daudzi būrīši ar maziem, dzelteniem kanārijputniņiem un ķivuļiem, kas čiepstēdami šaudījās savos namiņos šurpu turpu. Zīlniece izklāja kārtis uz galda;

ievēroju, ka tai vietā, kur viņa pastāvīgi turējusi kreiso roku ar kāršu kavu, galda virsa kļuvusi tumšāka. Manu acu priekšā kārtis tika liktas un pārcilātās, liktas un pārcilātas… Vai mana misija izdosies? Vai saņemšu miljonu franku? es vaicāju kārtīm. Vai apprecēšos? Vai Nona beidzot atgriezīsies pie manis? Kamēr zīlniece pētīja kārtis, putniņi būrīšos apklusa un raudzījās uz viņu lejup. Beigu beigās viņa noraidoši papurināja galvu.

Nē, viņa teica. Nekam tādam nav lemts notikt, jo jūs nošaus.

Viens putns pārlēca no laktiņas uz bura režģi; pie saliektajiem nadziņiem bija pieķērusies strēmelīte no avīžpapīra, ar ko bija izklāta būra grīda, un šī strēmelīte gluži kā karodziņš trīsēja vējpūsmā, kas pēkšņi bija izskrējusi cauri telpai.

Nošaus? es pārjautāju.

Seanss ir beidzies, teica zīlniece. Visu, ko kārtis rādīja, esmu jums pateikusi.

Es samaksāju, novilkdama no pirksta gredzenu. Ta acs bija slīpēts stikliņš, toties pats gredzens - zelta.

Kad gāju ārā pa durvīm, ko sedza saules apspīdēts stikla pērlīšu priekškars, uz salona grīdas novirmoja tūkstošiem briljantmirdzošu saules zaķīšu… Ja tie būtu īsti briljanti, es domāju, vai es tagad mestos uz grīdas četrrāpus, lai, pacēlusi svārku malu, sauju saujām grābtu mirdzošos akmentiņus un bēgtu ar tiem kaut kur prom? Varbūt arī zīlniece to jau nodomājusi nez cik reižu, sēdēdama un noskatīdamās uz mirdzošajiem briljantiem, kas sabiruši uz viņas salona nodeldētās grīdas… Pagriezos atpakaļ, lai uz viņu palūkotos, bet viņa bija nozudusi, iegājusi blakustelpā. Tikai putniņi skaļi čivināja, it ka saukdami viņu atpakaļ.

Viesnīcas ēdamzālē pie manis pienāca kāds francūzis, nesdams neļķi, ko bija izcēlis no reģistratūras galda vāzes, un stādījās priekšā kā Daviņjs; runādams viņš iebāza neļķi manas kleitas kakla izgriezumā. Vai viņš drīkstot apsēsties pie mana galdiņa? Es uzzināju, ka pēc paris dienām viņš atgriezīšoties Francija.

Francijā! es atbalsoju. Un teicu - gribu jums ko lūgt!

Visu, ko vien vēlaties, viņš atbildēja, pasniegdamies, lai pavilktu augšup neļķi, kas bija ieslīdējusi manā krūšu bedrītē, - viņš negribot, lai tā iekrīt pavisam, kur neviens to neredz.

Esmu palikusi bez naudas, es skaidroju, lūdzu, sazinieties ar kapteini Ladū un pajautājiet, kas man jādara! Un sakiet, ka man vajag atsūtīt naudu. Tas ir ļoti nopietni. Viņš mani atsūtīja uz Spāniju, bet man pat nav naudas, lai samak- sātu viesnīcas rēķinu, un es te uzturos, neko nedarīdama, gaidīdama viņa pavēli.

Daviņjs pacēla manu roku pie lūpām un noskūpstīja pirkstu galus. Izdarīšu visu, viņš teica, ja vien apsolāt, ka mēs vēl tiksimies!

Jā, protams, es sacīju. Pirms jūsu aizbraukšanas mēs varētu paēst kopa vakariņas.

Pēc tam es aizgāju no ēdamzāles, jo mani bija apgaismojusi ideja. Piegāju pie reģistratūras letes. Tur atradās "Diplomātu gadagrāmata". Uzšķīru Vācijas vēstniecību. Pašlaik pilsētā atradās kāds majors fon Kalle. Nolēmu viņu apciemot. Beigu beigās gaidīšanas laiku pienācās izmantot lietderīgi. Ja nu šis fon Kalle man atklāj kādu noderīgu informāciju par vāciešu plāniem? Vai tad es nebūtu nopelnījusi to miljonu franku, ko sola Ladū?

Sēdēdama fon Kalles dzīvokļa atzveltnes krēsla, es mazliet pavilku svārku malu uz augšu; to es pratu izdarīt eleganti. Fon Kalle likās brīnāmies, kāpēc esmu pie viņa ieradusies, bet tad es pastāstīju, kas esmu, un, protams, viņš bija dzirdējis par mani un maniem dejotājas panākumiem; viņš apgalvoja, ka gudras sievietes sabiedrība viņam esot īsta bauda, un šo baudu kara apstākļos nevarot gut bieži. Fon Kalles seju viscaur klāja rētu bedrītes, pusaudža gadu pūtīšu pēdas, bet mati bija zīdaini un biezi, un to skaistums tā nesaderējās ar rētaino sejas ādu, ka gluži vai likās, majors nēsā parūku. Kad viņš mani apskāva un sāka skūpstīt, es ar pirkstgaliem aizskāru viņa matus un pārliecinājos, ka tā, protams, nav taisnība. Vēlāk viņš sacīja, ka jūtoties noguris, bet ne jau no mUsu mīlēšanās, - visu dienu esot bijis aizņemts, gatavodamies kādai operācijai; esot paredzēts, ka zemūdenes nogādās vācu un turku karaspēka vienības Marokas krasta, franču zonā.

Nekam citam neatliek laika, viņš sacīja.

Teicu - cerams, ka es tevi pārlieku nenomocīju, - un fon Kalle atbildēja, ka es viņā esot iedvesusi jaunu dzīvības sparu. Kur es esot apmetusies? Es atbildēju, ka viesnīcā "Savoja".

Drīz es vairs tur nedzīvošu, es piebildu, jo man galīgi nav naudas. Fon Kalle izvilka no kabatas portfeļa un iedeva man trīstūkstoš piecsimt pesetu.

Tad, atmetis atpakaļ zīdainu matu šķipsnu, kas bija pār- kritusi pār rētaino pieri, viņš teica, lai tagad es esot laba meitene un ejot mājās, un atvadām jokodams uzplāja man pa dibenu un ieknieba vaigā, un es tiku izvadīta pa durvīm.

Rasojot smalkam lietutiņam, es kājām gāju atpakaļ uz viesnīcu "Savoja", un lietutiņš bija tik smalks, ka līdzinājās miglai, tas peldēja gaisā un nelija zemē, un vienubrīd man šķita, ka atkal esmu Javā, tropu mežā un ieraudzīšu kokā gibonu, bet, kad paceļu skatienu, ieraudzīju tikai vīriešus spēlējam domino; kamēr gāju garām, viņi pacēla pie lūpām glāzes un raudzījās uz mani caur bali zeltaino šķidrumu.

Viesnīcas vestibila sēdēja Daviņjs, turēdams pirkstos vel vienu neļķi. Viņš katrā ziņā gribēja atkal to iespraust man starp krūtīm, bet es izņēmu to viņam no rokas un lūdzu viņu apsesties. Izstāstīju par fon Kaili un vācu zemūdenēm, kas nogādās desantniekus uz Marokas krastu.

Cienītā, tas taču ir lieliskas ziņas! viņš iesaucās. Pirmajai reizei jums ir lieliski izdevies! Bet tieši kurā Marokas krasta vietā viņi ieradīsies?

To es nezinu. Negribēju likties pārlieku ziņkārīga, to es nejautāju.

Jums taču ir jāiet pie viņa vēlreiz un jānoskaidro viss līdz galam! teica Daviņjs. Tūliņ pat! Rīt pēcpusdienā es dodos ar vilcienu uz Parīzi; ja man butu tik svarīga informācija, es tūliņ Ziemeļu stacijā kāptu taksometra un brauktu taisnā ceļa pie Ladū, un pastāstītu, kādus brīnumus esat paveikusi!

Nākamajā rītā, kad izgāju uz ielas, vel arvien lija.

Kad ierados pie fon Kalles dzīvokļa durvīm, svārki man bija izmirkuši gandrīz jau līdz pašai augšai un es zināju, ka ar garajām, melnajām, samirkušajām matu šķipsnām, kas nokarājas gar vaigiem, es atgādinu hasīdu ebreju.

Fon Kalle nepienāca pie durvīm, lai mani sagaidītu.

Nāc iekšā, viņš uzsauca no dzīvokļa dziļumiem, izdzirdējis manu klauvējienu. Es iegāju; viņš stāvēja, uzgriezis man muguru, vājajā apgaismojuma varēju saskatīt tikai viņa zīdaini gludos matus.

Ta esmu es, Mata Hari, es sacīju. Fon Kalle nepagriezās, un tad es sapratu, ka nemaz negribu, lai viņš pagriežas.

Negribēju redzēt viņa rētaino seju, un varbūt ari viņš to zināja, tāpēc vēl nevēlējās pagriezties.

Dārgā, franči raida radioziņas uz visam pusēm, iztaujādami par vācu desantu Marokā, viņš teica. Nez kur gan viņi butu šo informāciju ieguvuši?

Katrs varēja šo informāciju iegūt, es atbildēju. Es tā nebiju, ja to tu gribi sacīt.

Tad viņš pagriezās un uz mani palūkojās, un augoņu retas abpus viņa mutei, šīs krāteriem līdzīgas bedres, savilkās, pagarinājās, kļūstot par tādiem ka kobras acu dzerokļiem, un viņš atteica - franču izlūkdienesta kodu mēs esam atšifrējuši. Mēs zinām, ka tu to izdarīji.

MANIKĪRES KĻŪDA

Vilcienam traucoties gar Spānijas olīvdārziem, kur spāņi stāvēja uz kāpnītēm, vākdami ražu, es turēju rokā Nonas fotogrāfiju. Ar pirkstiem noglāstīju meitiņai matus. Novilku gar zoda līniju, atcerēdamās, kā bija īstenībā, kad jutu viņas asinis pulsējam zem maigā zoda un rīkles ietrīsēšanos, viņai izrunājot vardu "māmiņ"… Vilciena riteņiem klabot, es atkal sajutu šo ietrīsēšanos, un likās, ka mēs abas braucam kopā. Gan jau es viņu kādudien atdabūšu, es domāju. Man būs vīrs Vadims un meita Nona; vienīgais, kas vajadzīgs, lai tas viss beidzot notiktu, ir Lādu solītā nauda. Un tad es atkal paskatījos pa logu uz spāņiem - strādādami karstajā rīta saulē, viņi bija sasējuši krekla stūrus uz galvas; lai saule cepina muguru, tā izturēs, viņiem vajag pasargāt galvu, lai nenoģībtu un spētu izdarīt darbu līdz galam. Apņēmos viņus atcerēties, kad Parīzē ieiešu Ladū pieņemamās telpās un sekretāre sacīs, ka viņš izgājis.

Es gribēju dabūt naudu, ko Lādu man bija apsolījis par spiegošanu, bet mugura man bija kaila gluži ka tiem spāņiem. Iespējams, būtu bijis labāk, ja es nekad vairs nebūtu mēģinājusi Ladū sastapt. Varbūt tad viņš būtu mani aizmirsis un licis mierā.

Pirms aizbraukšanas no Spānijas uz Franciju biju lūgusi Annu Lintjens, lai palūdz van der Kapellenu, lai viņš nosūta man uz Parīzes Nacionālo banku naudu. Man vajadzēja naudu, lai no kurienes tā nāktu. Es klaiņoju pa ielām, gaidīdama, kad tiks atsūtīta nauda.

Es iegriezos juvelierveikalos un pielaikoju gredzenus, zinādama, ka man tie nekad nepiederēs; dažreiz gadījās, ka uzvilku kādu gredzenu, kas man bija par mazu, tik tikko gāja pāri pat pirmajai pirksta locītavai, un tad bija lielas mokas ar novilkšanu un mani pārņēma bailes - ja nu es tiešam vairs nedabūju to nost, kā gan es par to samaksāšu?

Lasīju avīzi. Vācija uzsākusi plašu ofensīvu. Vācu zemūdene nogremdējusi franču karakuģi. Visi jūrnieki gājuši bojā. Ģenerālis Žozefs Žofrs atteicies no Francijas karaspēka virspavēlnieka posteņa.

Es devos taisīt manikīru; vaicāju manikīrei, aziātiska izskata meitenei - pirksti viņai bija gari un slaidi kā niedres, taisnie, ķīniešu nūjiņām līdzīgie mati krita par acīm -, ko viņa domā par sabiedroto izredzēm. Teicu - manuprāt, franču stāvoklis ir diezgan nedrošs, visas tās vadības maiņas un vācu uzbrukumi… Tad palūkojos un ieraudzīju, ka turpat blakus cita aziate apvīlē nagus kādam britu karavīram;

atgāzies salona krēslā, viņš izskatījās mierīgs un bez raižu, pakšķināja pīpi, izpletis bālās, dzīslainās rokas pirkstus uz manikīres galdiņa. Skaļi noteicu - tie angļi laikam vairs nekad no Francijas neizvāksies, paliks te kā okupanti uz visiem laikiem, viņiem te pārlieku patīk! Pēc tam man vairs nebija pa prātam "pūķa sarkanais", ko meitene bija uzklājusi man uz nagiem, es palūdzu viņu izvēlēties citu laku, es gribēju manikīru franču stilā. Kamēr viņa noņēma iepriekšējo laku un gatavojās uzklāt nākamo, es paraudzījos pa logu uz vīriešiem, kas mani jau vairākas dienas izsekoja, un tiem pamāju.

Beidzot Francijas Nacionālajā bankā pienāca nauda no van der Kapellena.

Aizrakstīju Vadimam, attēlodama, ka vaiga sviedros nopūlos, lai ieliktu finansiālo pamatu musu jaunajai dzīvei. Šajā vēstulē izstāstīju viņam par Nonu. Stāstīju par mazo meitenīti, kas mēdza ieritināties man klēpi, lai ievērtu puķu kātus manās garajās bizēs; teicu, ka Nona viņam noteikti patiks, jo meita ir līdzīga man, visi tā apgalvo. Kamēr rakstīju šo vēstuli, durvis strauji, bez klauvējiena atveras - es tikai sajutu vējbrāzmu, kas izskrēja cauri telpai, un tad piepešo gaisa temperatūras paaugstināšanos sev apkārt; siltums plūda no pieciem vīriem, pieciem policistiem, kuri, sanākuši manā mazajā, īrētajā istabiņā, piepildīja to gluži pilnu un, sviedriem zem formas cepurēm lāsojot, paziņoja, ka esmu arestēta. Sacīju, ka tā ir kļūda, lai viņi sazinās ar kapteini Ladū, tad viss noskaidrosies, un tad viņi man parādīja aresta orderi; apakšā, kur ir vieta parakstam, es ieraudzīju Ladoux. Viņš bija parakstījies, krampjaini žņaugdams roku, ka vienmēr, kad rakstīja; pēdējais burts bija saslējies gluži vai stateniski, tā ka gandrīz atgādināja krustu, un es nodoma-

ju, varbūt viņš tīši tā parakstās, lai ļaudis domātu, ka viņš atrodas tuvāk Dievam nekā visi citi.

Vēlāk, nokļuvusi kamerā, es palūkojos uz pirkstiem un ievēroju, ka manikīre nav īsti noņēmusi pirmo laku, pie atnadžiem bija palikušas sīkas, sarkanas josliņas, lai gan es biju vēlējusies nagus maigi rožainā krēma tonī, franču stilā, nevis šo "pūķa sarkano", kas man atgādināja par pasaulē plūstošo asiņu juru.

NEKAUNA

Celieties augšā! Mata Hari sacīja māsai Leonidai. Beidziet tās lūgšanas! Grīda ir netīra. Sasmērēsiet tērpu! Taču māsa Leonida neparko necēlās kājās, un tad Mata Hari nometās ceļos viņai blakus un, sažņaugusi abās dūrēs mūķenes tērpa malu, to berzēja. Māsa Leonida pagriezās un satvēra abas Matas Hari rokas savējās.

Lūdzieties kopā ar mani!

Mata Hari palūkojās uz māsas Leonidas rokām. Tās bija sausas un raupjas. Jums vajag lietot krēmu, viņa sacīja. Māsa Leonida atglauda matus Matai Hari no sejas; no Matas Hari acs izripoja asara, un māsa Leonida to noslaucīja; tad Mata 1 lari leni, ar pulem piecēlās, jo viņai sāpēja ceļgali, un teica, es tiešām nezinu, ka jus, svētas māsas, spējat to darīt augu dienu.

Mesmī, aizsardzības ministrs, kam vajadzēja liecināt Matai 1 lari par labu, tiesā neieradās. Viņa sieva bija atsūtījusi vēstuli, kas tika nolasīta skaļi.

Diemžēl esmu spiesta godāto tiesu informēt, ka mans vīrs nevar ierasties, jo cieš no reimatisma lēkmes. Turklāt visā šajā lietā ir kāds pārpratums, jo noradīto personu mans virs nekad personiski nav saticis.

Tas nu gan ir nekauņa! Mata 1 lari skaļi teica un iesmējās; viņas smiekli laikam bija lipīgi, jo iesmējās arī daudzi citi vīrieši, kas atradās zālē. Visi zināja, ka Mesmi ilgu laiku bijis Matas Hari mīļākais, lai ari viņi satikās neregulāri; aizsardzības ministram pienācās liecināt, ka apsūdzētā nekad, ne reizi, kamēr viņi bija viens otra skavas (vai ari kad Mesmī viņu dratēja no aizmugures, pa sunīšu modei, kā pats mēdza sacīt), nav viņam neko jautājusi par karu; ja viņa tiešām būtu spiedze, vai gan Aizsardzības ministrijas augsta- kais ierēdnis nebutu bijis īstais, no kura izzināt militārus noslēpumus pa to laiku, kamēr viņa ģenitālijas, nokarādamās vienīgi plānā savecējušas ādas krokā, glasta pirksti ar gariem nagiem, ko klāj tumšvioleta laka ar nosaukumu "Austrumu kārdinājums"?

Tad liecinieku tribīnē tika aicināts Zils Kambons. Nodevis zvērestu, viņš liecināja, ka, būdams kopā ar Matu Hari, nekad nav apspriedis ne karastāvokli, ne savus darba jautājumus. Par ko tad jūs runājāt, viņam jautāja.

Par Seno Romu… piramīdām… vīnu… rikšošanas sacīkstēm… viņš atbildēja. Mata Hari būtu varējusi viņa teikto apstiprināt; ar maigo Zilu Kambonu, kurš kalpoja par sūtni vairākos Francijai svarīgos posteņos, sanāca vairāk runāšanas nekā jebkā cita. Ikreiz, kad viņš gribēja veikt aktu, viņa loceklis kļuva ļengans; neskaitāmas reizes viņš nopūlējās, cenzdamies to iestumt Matas Hari maksti, apgalvodams, ka, nokļuvis iekšā, tas tūlīt sasparošoties. Tādās reizēs Mata I lari mēdza noglāstīt viņam pieri un ierunāties par kaut ko citu, piemēram, rikšošanas sacīkstēm. Zirgu jautājumos Kam- bons bija liels eksperts, viņš zināja katra sacīkšu dalībnieka radurakstus līdz pat tā Arābijas pirmtēvam un visādas vienkāršas lietas arī, piemēram, ziedi pret locītavu pietūkumu, kuru gatavo no krustnagliņām, ķiplokiem un burvjulazdas. Nakts tumsā viņi skaļi apsprieda, kādas priekšrocības ir zirgu trenēšanai uz mīksta, kādas - uz cieta seguma, un vai ir jēga izmantot vācu apaušus vai arī parastos, tos, kuri karājas pie sienas vai katrā stallī.

SPĒLE

Tiesas zāle bija karsts. Matas Hari piere zem zilās, trijstūrainās cepurītes svīda. Bija gaidāms negaiss, un zālē sēdošie viri ik pa brīdim palūkojās ārā pa augstajiem logiem, vai jau sācis līt. Vienīgi Mata Hari nelūkojās ārā pa logu, viņa raudzījās uz durvīm. Cerēdama, ka tajās zem Mariannas, Republikas simbola, parādīsies Nona, kaut arī viņai bija sacīts, ka Nona nav uzaicināta par liecinieci. Mata Hari zināja, ka agrāk virs durvīm Mariannas vietā atradies krucifikss. Viņai gribējās, kaut labāk varētu skatīties uz to. Labāk viņai būtu gribejies redzet naglas jezus delnās un asiņainās plaukstu locītavas, un nimbam līdzīgo ērkšķu vainagu, un vājās, krusteniski piesistās kājas neka Mariannu, kas tagad nolūkojās uz viņu no augšas ar tādu pašu skatienu, ar kādu uz viņu bija raudzījies Bušardons, - bezgala naidīgi, jo viņas priekša bija sieviete, kura guvusi labumu, izmantojot vīriešus, un kuras vainas pēc dzimtenes aizstāvju dzīvības bija nonākušas briesmās. Nudien, koka Mariannas un nagu grauzēja Bušardona, un sazin cik daudzu zālē sēdošo vīriešu acīs Mata Hari bija daudzkārt ļaunāka par jebkuru ārēju ienaidnieku. Tomēr viņa vēl cerēja, ka varētu tikt atbrīvota. Vai tad vienai daļai šo vīriešu nebija pilnīgi skaidrs, tāpat ka tas bija pilnīgi skaidrs viņai pašai, ka viņa taču nekad nav spiegojusi Vācijas labā?

Tālumā skanēja pirmie pērkona dārdi. Tie nāca no Ruā- nas puses, no Francijas ziemeļiem, un, kamēr vējš tos nesa pār zemnieku mājām un zaļām pļavām, un kukurūzas laukiem, purinādams zīdainās slotiņas vālīšu galos, tika nolasīta Vadima Maslova liecība. Viņš liecināja, citāts - mīlas dēka ar apsūdzēto man nebija svarīga. Un piebilda, ka nav nedz zinājis, nedz nojautis, ka Mata Hari varētu but Francijas Republikas vai jebkādas citas republikas izlūkdienesta darbiniece.

Mata Hari nodomāja, ka viņš to uzrakstījis ļoti gudri; tiesa noticēs, ka viņiem bijusi tikai nenozīmīga dēka, nebūs iemesla izvirzīt apsūdzību ari viņam. Vēl arvien pastāvēja iespe- ja, ka turpmāko dzīvi viņi aizvadīs kopā.

Melnie mākoņi tuvojās. Mariannas biste virs zāles durvīm izskatījās vēl draudīgāka; tagad viņa atgādināja kuģa priekšvadņa tēlu - skarbi un raupji, vēju appūsti un sāļu šļakatu kodināti vaibsti… Pilsētā negaiss ieradās ar klusiem, mīkstiem dārdiem un dažiem uzplaiksnījumiem, kas atgādināja ne tik daudz zibens šautras kā laternas gaismas zibšņus tālumā, kādam saimniekam apstaigājot laukus un pārliecinoties, vai ar jaunajiem stādījumiem viss kartībā. Negaisam pamazām aizvēloties uz dienvidu pusi, tveice tiesas zālē nemazinājās.

ŠAJĀ TVEICĒ

Un šajā tveicē septiņi zvērinātie, Francijas valdības Militārās padomes pastāvīgie locekļi, vienojās par spriedumu. Mata Ilari sēdēja tiesas zālē blakus advokātam Klinē, kurš laiku pa laikam saņēma viņas roku savējā. Matai Ilari bu- tu labāk paticis, ja advokāts to nedarītu, jo viņa roka bija pagalam sviedraina, turklāt ar dzelteniem, rievotiem nagiem - šajos pēdējos mēnešos cietuma kameras vājajā gaismā viņa tos nebija ievērojusi -, bet tad viņa nodomāja, ka advokātam vēl vairāk nekā viņai vajadzīgs kāds, pie kā pieturēties, beigu beigās viņa taču meitenes gados bija gājusi pa jūru un bija gatava to darīt atkal, tikai šoreiz viņai būtu jābrien nevis pa smiltīm un aļģēm, bet cauri šai vīriešu pilnajai zālei - vīriešu, kuriem brilles bija noslīdējušas uz deguna un no sirmajiem deniņiem pilēja sviedri, kuru sejas jau bija iezīmētas ar daudzām zvaigznītēm, sklerotisku asinsvadiņu tīklu, un kuru skatienu reizem aizmigloja peldoši plankumi, mūža norieta mākoņi. Viņa ļāva, lai Klinē saņem viņa roku, ja jau ari viņam tas viss jācieš, un abi kopa viņi noklausījās spriedumu.

Viņai lika piecelties. Celdamās no krēsla, viņa sakārtoja svārkus, lai to kritums neizskatītos nepiedienīgs, jo juta pa spēcīgajiem gurniem lāsojam sviedrus.

Francijas Republikas vārda mēs pasludinām apsūdzēto par vainīgu.

Kline viņai pieķeras, it kā cenzdamies paglābties no šo vārdu nozīmes. Viņa kaut ko teica, bet Klinē to nesaklausīja. Dzirde viņam vairs nebija tāda kā agrak, turklāt visi zālē sēdošie tobrīd pusbalsī cits citam kaut ko teica. Velak,

kad ceļā uz durvīm viņam jautaja, ko Mata Hari viņam teikusi, viņš atbildēja - viņa sacīja, tas nevar būt. Tas nevar būt.

AIZ PARADĪZES PUTNIEM

To es nepavisam neteicu. Es teicu - tagad zinu, viņa to redzēja. Tieši tajā mirklī, kad stāvēju tiesas zālē un klausījos, ka mani pasludina par vainīgu, es atcerējos kādu notikumu, ko toreiz, pirms daudziem gadiem, biju pilnīgi izdzēsusi no apziņas, aizmirsusi gandrīz tūlīt pēc tam, kad tas bija atgadījies. Ja kāds man agrāk būtu teicis, ka tas iespējams - tikt vaļā no tādām atmiņām -, es būtu smējusies viņam acīs, būtu jautājusi - ko tu dzer, vai tev vēl ir atlicis? Tad ielej man ari! To es būtu teikusi.

Kad izskanēja vārds "vainīga", es pēkšņi vairs neapjautu, kur atrodos, es atkal biju Javas miklajā tveicē un mani tiesāja nevis sakarā ar muļķīgām aizdomām, ka esmu bijusi vācu spiedze ar numuru vārda vietā, bet gan par kaut ko daudz ļaunāku.

Nakts bija karsta, un Makleoda nebija mājās. Ja tovakar kāds būtu par viņu apvaicājies, es, ļoti iespējams, būtu melojusi, būtu teikusi, ka viņš kopā ar citiem virsniekiem aizkavejies vakariņās, ripina biljarda bumbas un kūpina cieši satītus cigārus, lai gan īstenībā viņš nevarēja but nekur citur ka vien tai mājā ar tornišu jumtu, pilsētas bordelī, ar samtu iztapsētā istabā kopā ar kādu meiču,

visdrīzāk pusaudzi, kura arvien darīja to, kas no viņas tika pieprasīts.

Tikko biju ielūkojusies bērnistabā pie Normana un Nonas - viņi bija apgūlusies un iemiguši abi vienā gultā, kā reizēm mēdza darīt, sabāzuši galvas kopa, matiem gandrīz saskaroties, kā divi mīlnieki, kas tumsā pārrunā noslēpumus. Aizvēru bērnistabas durvis un izgāju dārzā. Tur bija vēsāks. Dārzā sēdēja Tikils; kreklu viņš nekad nevalkāja, un viņa brūnā mugura mēness gaismā izskatījās gandrīz pelēka. Kur Kidila? es jautāju, un Tikils pamāja uz viņu abu guļamistabas pusi. Tikils smēķēja cigareti; viņš aicināja, lai apsēžos viņam līdzās uz zālē izklātā niedru pīteņa. Nekad nebiju viņu redzējusi sēžam uz krēsla. Tikils ar roku paplikšķināja pa pī- teni, sacīdams, ka pie zemes esot vēsāks. Nāciet šurp, tad redzēsiet, viņš teica, un es tā darīju, un tiešām caur sāronga audumu sajutu miesai piezogamies vēso nakts gaisu.

Kunga šonakt nav mājās? Tikils jautāja. Man nemaz nevajadzēja pamat ar galvu, Tikils to izdarīja manā vietā. Mēs abi zinājām, kur nama saimnieks pašlaik atrodas. Laikam gan es tomēr nopūtos, un tad Tikils man pasniedza cigareti. Es ievilku dūmu.

Labs, vai ne? viņš apvaicājās. Cigareti izgaršojusi, es aptvēru, ka tas, kas tajā gruzd, nav tabaka, bet labs tas bija gan, ar tādu kā vaniļas piegaršu.

Tikil, kas tas ir? es jautāju.

Mūsu salas noslēpums, viņš smaidot atteica.

Pavisam drīz cigarete sāka iedarboties. Man šķita, ka aiz paradīzes putniem kaut kas sakustas. It kā tie pašķirtos, it kā maza bērna rociņa būtu satvērusi zāles un stiebrus un pavērusi tos kā aizkarus.

Skat! Vai tad tu neredzi? es jautāju Tikilam. Tad viņš saņēma manu roku.

Tur nav neka, viņš atbildēja, tas viss notiek jūsu galvā, kundze… Tagad jums jādara, kā ir pareizi, kundze, nav jāraizējas! Ja raizējas, no musu salas noslēpuma paliek slikti, tas ir spēcīgs! Mengerti? viņš jautāja un tad teica - atgulie- ties - un noguldīja mani uz paklāja, un pārliecās pāri.

Tumsā varēju redzēt valgi spīdam viņa acu baltumus, tie bija kā apaļi, balti loki, balti glābšanas riņķi uz kuģa, kurus pasviež slīkstošajiem. Es skatījos uz baltajiem lokiem, domādama, varbūt tie mani var glābt. Tad sajutu uz savas miesas Tikila pirkstus. Viņš bija pabāzis roku zem sāronga, viņa roka slīdēja pa kaju augšup un glāstīja mani tik maigi kā vējš, un es sajutu viņa pirkstu siltumu un nobrīnījos, ka šis siltums man patīk, lai gan arvien šajā salā biju cietusi no pārlieka karstuma. Viņa seja tuvojās manai blūzes priekšai; ar zobiem dabūjis to vaļā, viņš piezīdās pie manas krūts. Tikmēr viņa roka nemitējās, tā pasniedzās mani un uztaustīja slapjumu. Tikil, tā nebūs labi, es nočukstēju un centos viņu atstumt, bet Tikils maigi iesmejās, un ar viņa smiekliem man uzplūda cigaretes dūmi, un es tos sagaršoju, jo, viņam smejoties, mana mute bija vaļā, un, kamēr es tos sagaršoju, Tikils manī iegāja; es nebiju zinājusi, cik ļoti man to vajag, līdz viņš jau bija manī un grūda, un grūda… Kulminācijas bridis atgādināja lidojumu - es uzlidoju virs pakalniem un lieliem kalniem, tad strauji laidos lejup un, izšāvusies cauri Zemes garozai, peldēju lēni verdošā magmā, tad atkal caur tuksnesi šāvos augšup, šķiezdama smilšu graudiņus kā ūdens lāsītes, traucos vispirms uz augšu, tad uz priekšu, vērodama simtiem rožainu saullēktu un sarkanu saulrietu; tas bija paātrināts daudzu mūžu un dvēseļu redzējums. Un tad es nolaidos runājošā upē, kur straumē šalca nolīkuši zari un vēlās akmentiņi, un to velšanās troksnis bija maiga runa, mātes dudināšana bērnam - klusu, klusu!… Un tad, iznesta krastā, no jauna atpakaļ dzīvē, es atveru acis un atkal atrados uz niedru piteņa savā dārzā.

Jums tas labi sanāca, teica Tikils. Tad es pagriezos un ieraudzīju Nonu. Tā tiešām bija viņa aiz paradīzes putniem, es biju redzējusi viņas rokas īstenībā, nevis narkotiku transā.

Nona stāvēja, cieši sakniebusi lūpas, un vienu mirkli es nodomāju, ka viņa atvērusi manu kosmētikas kārbu, atradusi lūpukrasu un uzkrāsojusies, ka tā ir spēle, kurai viņa man vēl nebija likusies gatava. Taču manā priekšā nebija meitene, kas krāsojusies. Tā bija meitene, kas vērojusi māti kailu kopa ar vīrieti - piedevām kalpu, nevis tēvu -, kurš stu- mies viņā iekšā, viņu parklādams, un viņi abi salipuši kopā tik cieši kā divi plakani akmeņi dubļos; ja tos atdala vienu no otra, no tiem izrāpo pretīgi radījumi, spīļastes ar draudīgiem žokļiem un sazin cik kājām…

Es atgrūdu Tikilu. Viņš bija tik viegls kā niedru vālīte un gandrīz tikpat brūns, un viegli ka niedru vālīti es viņu pasviedu sāņus, un viņš iekrita vīteņu saaudzē, kur mēdza ložņāt un izkārnīties kaķi, kas bija piederējuši mūsu mājas agrākajiem īrniekiem un tagad dzīvoja savā vaļā. Nonu mierināt man neizdevās. Viņa no manis aizbēga. Kopš kura laika viņa spēja tik atri skriet, un kopš kura laika es skrēju tik lēni? Varbūt tā vēl arvien izpaudās Tikila cigaretes iedarbība? Es tik tikko cilāju kājas. Dzirdēju viņas guļamistabas durvis aizcērtamies. Palūkojos augšup, guļamistabas logā, bet tur nestāvēja mana meita, tur stāvēja Kidila, savas šausmas turēdama, dūrēs sažņaugtas un piespiestas pie krūtīm. Ievēroju aizkaru viņai priekšā šūpojamies šurpu turpu, it ka tas būtu kaļķaina drāna, ar ko no tāfeles nodzēš visu uzrakstīto.

Tālāko es neatceros. Iespējams, ka centos mierināt viņas abas. Varbūt skaidroju Kidilai, ka narkotiku iedarbībā vairs neesmu bijusi es pati. Varbūt lūdzos, lai viņa saprot, ka viņas vīrs man neko, galīgi neko nenozīmē. Varbūt centos izvilkt Nonu no paslēptuves aiz pītā bambusniedru krēsla atzveltnes un iestāstīt, ka tas, ko viņa nupat redzējusi, bijis tikai spēle. Mēs bijām aktieri. Katrs tēlojām savu lomu. Es biju Jaunā princese, bet Tikils - kris dunča dievs, kas ieradies man atņemt dzīvību. Varbūt es noguldīju Nonu un Normanu atpakaļ gultā un atnesu viņiem no virtuves rīsu pienu, ko biju salējusi vīna glāzēs. Lai teātra izrāde beidzas eleganti, es viņiem sacīju. Izliksimies, ka esam pilī pie karaļa un karalienes! Tad es saņēmu matus kopā un saviju mezglā uz pakauša, jo, brīvi nokarādamies, tie vēl arvien smaržoja pec Tikila dotās salinieku cigaretes.

Un pēc tam, dažas dienas vēlāk, kad bērni tika saindēti un es uzzināju, ka to pastrādājusi Kidila, es to nakti ar Tiki- lu pilnīgi izdzēsu no atmiņas. Nolēmu, ka pie visa vainīgs Makleods.

Man nav ne jausmas, vai Nona to nakti atceras un ko īsti. Viņa man par to nekad neieminējās, bet tagad, par to do- mādama - kamerā, kad pēc tiesas biju atvesta atpakaļ -, es sapratu, ka visus šos gadus varbūt nevis tikai Makleods meitu no manis atturējis, bet arī viņa pati nav vēlējusies mani satikt. Skaidrs, ka viņa mani tolaik ienīda, jo biju nodarījusi pāri Kidilai, viņas mīļotajai rotaļbiedrei un auklītei, kas viņu mazgāja, no māla krūzes liedama uz galvas ūdeni, un, ieziepēdama matus ar ingvera ziepēm un vēlāk iesmaržinā- dama tos ar mirrēm, stāstīja pasakas par kalnu dieviem. Un arī tagad viņa mani ienīst, jo manas vainas dēļ gājis bojā viņas brālis…

Kāda gan esmu bijusi muļķe! es domāju un riebumā un dusmās dauzīju ar dūri pa kāju, un māsa Leonida, kas bija kamerā man tepat blakus, notvēra manu roku un saturēja, un tad, pievilkusi sev pie mutes, noskūpstīja. Tad viņa man teica, lai es esot stipra un nezaudējot ticību, varbūt mani varot tiesāt otrreiz, ar citādu iznākumu. Es brīdi viņu uzlūkoju, domādama - varbūt viņai taisnība, varbūt Nona uz to visu lūkojas pavisam citādi -, bet tad sapratu, ka māsa Leonida runā par nesen notikušo tiesu, kurā biju at/ita par vainīgu spiegošanā.

Ak tiesa, es noteicu. Jūs runājat par tiesu. Par nāves spriedumu. Par to es pašlaik nespēju domāt, es sacīju. Nu kā tad… Taisnīgi vien būs, es sacīju. Un sevī noteicu - ak, kaut mani nošautu jau rīt, jo likās, ka vairs ne dienu nespēšu izturēt ar domām, ka savas, vienīgi savas vainas dēļ esmu zaudējusi gan Normanu, gan Nonu… Sēdēju un raudzījos cietuma sienā, taču ne jau tās grubuļaino virsmu es pētīju; tās vieta es atkal redzēju Nonu, kā promejot biju gribējusi viņu noskūpstīt un kā viņa, gulēdama blakus Normanam, nebija ļāvusies, ka bija aizgriezusies un iebāzusi galvu spilvenā, un sarāvusies čokurā, lāpstiņām zem naktskrekla izspiežoties. Varēju noskūpstīt vienīgi viņas biezos, melnos matus, kas smaržoja pēc Kidilas mirrēm.

APVAICĀŠANĀS PAR DĀRZU

Dakteris Bizārs bija dārzā ar lejkannu. Tieši tobrīd, kad viņš laistīja redīsus, viņu aizsauca pie telefona, un viņš uzzināja jaunumus par Matu Hari. Dakteris bija cerējis, ka

pērkona negaiss ieradīsies un aplaistīs dārzu viņa vietā; nu viņš pagriezās pret logu un īgni palūkojās mākoņos, kas nebija viņam atvēlējuši ne pilītes, turklāt zaļganajā gaismā redīsi izskatījās bāli, gluži vai slimi.

Braukdams uz cietumu, dakteris Bizārs iztēlojās Matu Hari guļam un elsojam spilvenā. Katram gadījumam viņš bija paņēmis līdzi miegazāles. Iegājis kamerā, viņš ieraudzīja, ka raud nevis Mata Hari, bet māsa Leonida. Palūkojies uz Matu Hari, dakteris Bizārs pirmo reizi ievēroja, ka viņa kļuvusi līdzīga citiem ieslodzītajiem. Vairs nelikās, ka viņa stiepj kaklu augšup, lai kaut kur lidotu; kakls likās strups, iegrimis starp lāpstiņām. Pirksti nepavisam nebija slaidi, tie izskati- jas artrītiski, ar pietūkušām locītavām. Matas Hari augums vairs neradīja iespaidu, it kā tas censtos tikt brīvībā. Patlaban viņa glāstīdama berzēja māsai Leonidai muguru, mierinādama mūķeni, un pieliekusies kaut ko čukstēja tai pie auss. Ieraudzījusi dakteri Bizāru, Mata Hari teica - tad beidzot esat ieradies - un pastiepa roku pēc nomierinošā līdzekļa, lai iedotu to māsai Leonidai. Kad mūķene piecēlās sēdus, kļuva redzams, ka raudot viņa ar vaigu gulējusi uz smagā sudraba krusta, ko turēja rokās, jo uz vaiga bija palicis krusta nospiedums.

Daktera Bizāra bikšu staras ceļgalu vietās bija brūnas, pie tām vēl bija pielipusi zeme.

Kā jūsu dārzam klājas? Mata Hari vaicāja. Un dakteris Bizārs atcerējās, ka līdzīgi par viņa dārzu bija apvaicājušies citi ieslodzītie, kam nesen pasludināts nāves spriedums. Runādami tā, it kā viņu dzīvē nekas nebūtu mainījies. Likdamies gluži normāli, ārsts nodomāja, lai gan pirms tam bija izturējušies ka jukuši, jo uz saviem jautājumiem viņš nebija spējis dabūt nevienu jēdzīgu atbildi. Toties pēc tam, kad spriedums bija pasludināts, likās, ka pār notiesātajiem būtu nolaidies liels

miers, viņi runāja pilnos, skaidros, sakarīgos teikumos, skatījās ārstam tieši acīs, un vispār likās, ka viņi tikuši paaugstināti, kļuvuši par prezidentiem vai dižiem valdniekiem, cilvēkiem, kuriem uztic izšķirošu, dzīvībai svarīgu lēmumu pieņemšanu; viņi nepavisam vairs nelīdzinājās zagļiem un slepkavām, kadi savulaik bija ieradušies cietumā.

Žēl, ka pērkons tā pārgāja pāri sausā, jūsu dārzam droši vien būtu derējis kārtīgs lietus, Mata Hari sacīja.

Es dzirdēju jūsu jaunumus, teica dakteris Bizārs. Jutu jums līdzi…

Ka tas notiek? Vai viņi tēmē sirdi? Vai varbūt galvā?

Tiklīdz šie vārdi bija izskanējuši, māsa Leonida skaļi ieel- sojās; dakteris Bizārs pasniedza viņai kabatlakatu.

Nezinu, kā to šoreiz darīs, viņš atteica. Es varu pavaicāt, ja vēlaties.

Māsa Leonida jau atkal nevaldāmi raudāja; Mata Hari pārliecās viņai pari un apskāva plecus. Man vajadzētu mierināt jūs… vajadzētu skaitīt par jums lūgšanas… māsa Leonida rau- dādama izgrūda.

I'ar to nekas, atteica Mata 1 lari, nekāda izcilā mūķene jūs tik un tā neesat. Iespējams, ka bijāt labāka istabene. Varbūt labākā visā Francijā.

KĀRTĒJAIS PLĀNS

Van der Kapellenam pietrūka Matas Hari. Tik ilgi viņa jau nerādījās Holandē, ka van der Kapellens domāja, varbūt viņa to atstājusi uz visiem laikiem, apmetusies uz pastāvīgu dzīvi

Francijā, lai gan vienmēr bija sacījusi, ka atgriezīsies. Varbūt viņai jau ir cits mīļākais, gudroja van der Kapellens un, ieskatījies spogulī, nodomāja, ka tas būtu gluži saprotami.

Pēdējā laikā viņš bija ļoti pieņēmies miesās, viduklis bija kļuvis sevišķi apjomīgs, tā ka, palūkojoties uz leju, viņš vairs nevarēja saskatīt kurpju purngalus. Kakls arī bija kļuvis daudz resnāks un visas apkaklītes neganti spieda; sieva, to ievērojusi, kādurīt sacīja - izskatoties, ka drīz viņš vairs ne kafijas malku nevarēšot norīt, viņa pasūtīšot pie drēbnieka jaunus kreklus ar sevišķi lielām apkaklītēm. Un van der Kapellens domāja, ka Mata Hari gan nemūžam nebūtu ieminējusies par viņa resno kaklu vai vidukli, ta būtu viņu apskāvusi un skūpstījusi, un mīlējusi, un to pašu mēnesi vēlāk viņš noteikti būtu nosūtījis viņai Čeku uz tās mājas adresi, kuru pats bija viņai nopircis.

Agrāk viņš noteikti nebūtu apciemojis Matu 1 lari mājās, viņi vienmēr satikās viesnīcas istabā. Taču adresi viņš, protams, zināja, un kādudien kājas pašas viņu aiznesa turp. Viņš piezvanīja; durvis atvēra kalpone.

Anna Lintjens lūdza van der Kapellenu ienākt; viņš apsēdās uz dīvāniņa, un Anna atnesa viņam tasi tējas, klusībā cerēdama, ka dīvāniņa ļodzīgas kājas - tam vajadzēja pievilkt skrūves vai varbūt vispār tas nomainīt - izturēs druknā viesa svaru.

Van der Kapellens turēja tasi tā, it kā grasītos baudīt vienu tējas malku bezgalīgi ilgi, bet īstenībā viņš tūliņ ierunājās, apvaicādamies par Matu Hari. Teica, ka ļoti pēc viņas ilgojoties; lai Anna Lintjens viņam piedodot, ka viņš tā vienkārši ieradies šeit, lai par viņu runātu, bet neviena cita jau neesot, ar ko viņš varētu aprunāties par Matu Hari, viņam gandrīz jau sākot likties, ka viņas nekad nav bijis, ka viņš to visu izdomājis.

Anna Lintjcns viņam apliecināja Matas I lari reālo eksistenci un teica, ka ari pati raizējoties par to, kā viņas saimniecei klājas. Nu jau nedēļām, mēnešiem ilgi no viņas neesot nekādu ziņu; parasti tā nenotiekot. Māju taču vajagot pieskatīt. Tai vēl arvien tekot jumts, jo caurums neesot aizlāpīts. Pēdējā lietusgāzē viens skapis bija cietis, daži no Matas Hari vērtīgākajiem sārongiem bija izmirkuši un noasiņojuši, to krāsas sapludušas kopā.

Van der Kapellens apsolīja, ka noalgos jumiķi, lai tas pienaglotu trūkstošos dakstiņus, un tad klusi ievaicājās, raudzīdamies sāņus, - kā viņa domājot, varbūt Matas Hari dzīvē ienācis cits vīrietis? Nē, tas nu ir pilnīgi izslēgts, Anna Lint- jens nevilcinādamās atbildēja, kaut gan, protams, skaidri zināja, ka melo, jo Mata Hari taču grasījās precēties ar to jauno krievu, Vadimu.

Jus nepiekrītat? jautāja van der Kapellens, redzēdams Annu Lintjens purinām galvu.

Piedodiet, varbūt atkārtosiet, ko nupat teicāt?

Uz Francijas konsulātu, sacīja van der Kapellens, es teicu, ka grasos doties uz Francijas konsulātu un pieprasīt ziņas. Galu galā ir karš. Un ja nu - šī doma man tiešām ir neizturama -, un ja nu viņa ir kaut kādi cietusi? Varbūt guļ kādā sabombardētā mājā viena pati vai arī slimnīcas gultā, apdullusi, pusnemaņā?

Jā, katrā ziņā vajadzētu aiziet uz konsulātu. Ejiet tūliņ pat! teica Anna Lintjens, piecēlās un paņēma projām van der Kapellena tējas tasi, lai ari viņš nebija iedzēris ne malka.

Pirms aizeju, vēl kas… sacīja Van der Kapellens. Es tā domāju… varbūt varat man iedot kaut ko no jūsu saimnieces mantām… Zinu, ka tas ir muļķīgs lūgums. Varbūt es uzve- dos muļķīgi. Bet varbūt, ja man būtu kaut kas, nu, īstenība jebkas, ko viņa valkājusi, tad es varbūt nejustos tik vientuļš… Es ceru, ka saprotat, viņš teica.

Anna Lintjens saprata, ka sagādātu van der Kapellenam vislielāko prieku, atvērdama kumodes augšējo atvilktni un iedodama viņam vienas no Matas Hari melnajām zīda biksītēm, bet to viņa, protams, nedarīja. Viņa atcerējās, ka tepat blakus uz krēsla stāv šūšanas piederumu kārba, pilna ar Matas Hari veco skatuves tērpu gabaliņiem; Anna tos glabāja, jo viņai bija patikušas to krasas vai arī pērlīšu izšuvums. Tur bija kāds plecu daļas gabaliņš ar rubīnsarkanu pērlīšu rindu; izcēlusi to no kārbas un aplūkojusi, Anna to atdeva van der Kapellenam, sacīdama, ka tas esot gabals no priekšdaļas, tieši pie krūšu izgriezuma. Jācer, ka būs gandrīz tas, kas viņam vajadzīgs, nodomāja Anna Lintjens, kaut kas tāds, kas saskāries ar Matas Hari silto krūšu ādu. Ieguvis šo auduma gabaliņu, van der Kapellens jutās pārlaimīgs, viņam gribējās to tūliņ glāstīt un skūpstīt, bet kalpones klātbūtnē viņš to, protams, nedarīja, tikai rūpīgi salocīja auduma gabaliņu un iebāza kabatā.

Gaidīdams konsulāta rindā, lai aizpildītu veidlapas, van der Kapellens kabatā taustīja rubīnsarkanās krellītes, vienu nemitīgi apļodams ar pirkstu un iztēlodamies, ka tas ir Matas Hari krūtsgals, cerēdams, ka tad, kad pie rakstāmgalda sēdošā sieviete būs gatava viņu apkalpot, viņa pulsējošā erekcija jau būs atslābusi; vienubrīd viņš centās krellīti ne- aiztikt, taču nekādi nevarēja atturēties, un, nokļuvis pie konsulāta ierēdnes galda un apsēdies piedāvātajā krēsla, gluži skaidri zinaja, lai arī zem lielā vēdera nevarēja saskatīt, ka no šekuma augšup viņam izspiežas tāds ka telts mietiņš un bikšu priekšas drēbe ir telts audekls, kas to apsedz.

Konsulāta ierednei bija jauks smaids, mazliet iešķībs; viens mutes kaktiņš smaidot pacēlās mazliet augstāk neka otrs, tāpēc izskatījās, ka viņa nav gluži pārliecinātā par sevi un savu sakāmo, un van der Kapellenam tas bija kas jauns un interesants; šī sieviete bija pavisam citāda neka Mata Hari, kuras tumšās, gandrīz aziātiskās acis un taisnā mute vienmēr šķita liecinām par spēku un apņēmību, it kā viņa vienmēr labi apzinātos, ko dara un kāpēc.

Tā nu van der Kapellens vēlāk, to atceredamies, pat sevišķi nebrīnījās, pēc vairākām nedēļām noskaidrojis, ka Mata Hari ir apcietināta par kaut kādu spiegošanu; viņš uzaicināja konsulāta darbinieci vakariņās uz restorānu un pēc tam aizveda uz viesnīcas numuru, un tērpa gabaliņu ar rubīnsar- kanajām pērlītēm viņš vairs nenēsāja līdzi, tas gulēja vienā no viņa rakstāmgalda atvilktnēm, tajā, kur glabājās veci spalvaskāti ar apgrauztu galu un daždažādi vīna pudeļu korķi; šos vīnus viņš reiz bija pasūtījis pusdienās un tie viņam bija garšojuši, un viņš bija nodomājis tos pasūtīt vēl, bet, protams, to neizdarīja.

Anna Lintjens saņēma 110 viņa vēstuli, kurā viņš paskaidroja, ka esot Matu Hari atradis; viņa atrodoties Senlazāra cietumā, apsūdzēta spiegošanā, tāpēc ikmēneša čeku viņš vairs nesūtīšot, Annai Lintjens tas esot jāsaprot.

Apsūdzēta spiegošanā! Anna Lintjens ar šausmām doma- ja. Un lādēja sevi par to, ka tonakt nebija iznākusi no savas istabas, tonakt, kad bija dzirdējusi ierodamies to glūņu Krā- meru ar viņa neredzamās tintes pudelītēm, kas tinkšķēdamas bija pārgājušas no viņa rokas Matas Hari rokā. Kā tagad viņa vēlējās, kaut būtu izbrāzusies no savas istabas un pavēlējusi, lai šis Krāmers vācas prom un liek viņas saimnieci mierā!

Kāda gan Matai Hari daļa par slepenraksta tintes pudelītēm? Kāda gan viņai daļa par šifriem un segvārdiem? Viņa ir dejotāja, kāpēc viņai piedēvē kaut kadu numuru, H-21?

Anna Lintjens atslīga krēslā un ļāva van der Kapellena vēstulei nokrist uz svaigi vaskotās grīdas. Nu gan viņa vairs nezināja, kā saimniecei palīdzēt, kā viņu glābt. Ko tad viņa varēja darīt? Pārrāpties pāri cietuma sienai? Aiznest saimniecei pīrāgu, kurā iecepts nazis ar zāģa zobiem? Piekukuļot sargu? Ar kādu naudu? viņa sev vaicāja. Tad, piecēlusies no krēsla, paņēma no grīdas vēstuli, iesvieda papīrgrozā un devās uz savu istabu. Pavērusi kumodes atvilktni, Anna Lintjens sadabūja zeķē paslēpto smaragda gredzenu, ko bija mantojusi no mātes. Viņa izvilka gredzenu un turēja pret gaismu, vērodama mirdzošās dārgakmeņa šķautnes, tad iesvieda gredzenu priekšauta kabatā. Pēc tam kalpone devās lejā uz virtuvi un sadabūja miltu kārbu. Bija laiks mīcīt lapu mīklu un cept plātsmaizi. Laiks domāt un kaut ko izdomāt.

PIRĀTS

Dakterim Vanfortam bija kalpone, tikpat brūna kā kafijas pupiņas, kas auga viņas saimnieka plantācijā. Meitene dzīvoja viņa mājā, bet holandiešu valodu nekādi nespēja iemācīties, tāpēc mācīja Vanfortam malajiešu valodu. Viņš jau zināja šajā valodā "karote" un "labi", un "plaukts", un "nakts", bet viņam pietrūka vārdu, lai ar meiteni īsti sarunātos, piemēram, par politiku, kaut gan, protams, par kādu politiku var būt runa kafijas plantācijā, ja nu vienīgi par darba dalīšanas politiku - kuri strādnieki šodien vāks pupiņas un kuri tās apstrādās.

Fiziskā ziņā meitene nepavisam nelīdzinājās Matai Hari; kad vakarā viņa apgūlās gultā, viņai nebija starp kājām tādas izcilnas trešās acs, tas ir, vispār tā viņai, protams, bija, bet mazāka, un tā neredzēja neko, tikai viņas pašas sakļautā klēpja tumšumu. Nez vai Mata Hari nonāca Parīze, domāja Vanforts. Nez ko viņa šobrīd dara? Varbūt sēž kāda vēstnieka viesistabā, un abi pašlaik apspriež pēdējās ziņas no frontes?

Dažreiz viņš iztēlojās, ka varētu doties turp un Matu I lari uzmeklēt, bet kur gan īsti viņš to varētu meklēt? Un, ja viņš vēl palūkojās uz sevi spogulī… Mati bija kļuvuši pavisam plāni, zem tiem spīdēja sarkans, saulē apsvilis pauris; pēdējā laikā viņš pat bija pasācis apklāt galvu ar auduma gabalu un pats sev atgādināja drīzāk pirātu nekā ārstu; Mata Hari viņu droši vien vairs nemaz nepazītu.

Brūnā kalponīte uzsauca, ka pusdienas esot gatavas, un Vanforts apsēdās tāpat, kā viņa mēdza sēdēt, ar sakrustotām kājām uz salmu pīteņa. Visi galdi šajā mājā bija nokrauti ar vecām avīzēm, kuras viņš lasīja un pārlasīja; ik ritu, padzēris kafiju, viņš paņēma vienu avīzi un devās uz atejas budiņu, lai lasītu tur, jo bambuskoku režģis, no kā būdiņa bija taisīta, bija visai rets un laida cauri pietiekami daudz gaismas, lai gan stiprajos vējos dažreiz apgāzās, un tad mazmājiņu vajadzēja atkal uzsliet vietā. Kalponīte aplūkoja izirušās pinuma vietas, kur bambuskokus vajadzēja sastiprināt, un ņipri pirksti ķērās pie darba.

VINA IR

Anna Lintjens aizgāja un ieķīlāja smaragda gredzenu. Juvelieris ar aci iespiesto lēcu pētīja gredzenu tik ilgi, ka Anna

Lintjens jau sāka bažīties, vai smaragds ir īsts; beidzot juvelieris lēcu nolika malā un pasniedza Annai tādu naudas kaudzi, kādu viņa savu mūžu vēl nebija rokā turējusi. Mazajā, pie jostas piestiprinātajā maciņa viss guldeņu žūksnis nesagāja, tāpēc atlikumu viņa nesa rokā, bet tad sabijās, ka to varētu ievērot kāds ļaundaris, un, iegājusi pavārte, sabāza guldeņus aiz ņiebura.

Kamēr Anna Lintjens gatavojās ceļam, locīdama un likdama koferi kleitas un apakškleitas, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Viņa piegāja pie loga, palūkojās uz lieveņa kāpnītēm un ieraudzīja tur stāvam Nonu ar melnajiem, viļņotajiem, par pleciem izlaistajiem matiem; meitene turēja rokā skolas somu un "Matas Hari" cepumu kārbu.

Plānais krāsas slānītis bija apdilis, uzzīmētās dejotājas matiem spīdēja cauri metāls, tie izskatījās drīzāk sudraboti neka brūni. Anna Lintjens aicināja Nonu iekšā, un meitene, kas nekad nebija redzējusi mātes māju, nu staigāja apkārt, pieskardamās gleznu ietvariem, noglāstīdama dīvāna muguriņu, noglāstīdama pat kamīna kruķi.

Anna apvaicājās, vai tēvs zina, ka Nona atnākusi šurp, un meitene atteica, ka tevs vairs nedzīvojot Māgā, bet tante Luīze - nē, tante nezinot, ka viņa, Nona, nolēmusi beidzot apciemot māti.

Anna Lintjens uzveda meiteni augšstāvā un parādīja Matas Hari guļamistabu; viņa sadabūja albumu, un viņas abas ar Nonu apsēdās gultā un aplūkoja attēlus, un Nona nemitējās atkārtot, cik viņas māte bijusi skaista, un Anna arvien viņu pārlaboja - māte ir skaista.

Izņēmusi no skapja dažus Matas Hari tērpus, Anna Lintjens izklāja tos uz gultas, lai parādītu Nonai, un Nona lU- dza atļauju vienu pielaikot; kā Anna domājot, mātei taču nebūtu nekas pretī? Un Anna Lintjens atteica, nē, tieši otrādi, mātei tas noteikti patiktu, un nokāpa leja, lai kādu bridi atstatu meiteni vienu; bridis izstiepās garumā, jo gadījās tā, ka Anna Lintjens viesistabas krēslā aizmiga, bet, kad pamodās un palūkojās pulkstenī, saprata, ka vairs nedabūs važoni, lai vēl šodien paspētu uz Parīzes vilcienu, brauciens bija jāatliek uz nākamo dienu. Tad nu viņa kāpa atkal augšā un pa spraudziņu ielūkojas Matas Hari guļamistabā; Nona bija uzvilkusi vienu no zīda tērpiem, krūtis viņai sedza vara šķīvīši un galvu - plīvurs, un viņa dejoja, kustēdamās pa istabu, un dziedāja dziesmu kādā svešā valodā, ko Anna nezināja, taču iedomājās, ka tā varētu būt malajiešu valoda. Kādu bridi viņa vēl palika noskatāmies.

Deja bija skaista, un, kaut arī Anna Lintjens nekad nebija redzējusi Matu Hari dejojam uz skatuves, tagad viņai likās, ka varētu sacīt - ir redzējusi, jo viņa šo skatu iztēlojās tikpat skaistu ka meitas deju.

Pirms aiziešanas Nona dabūja dāvanu. Anna Lintjens parakās Matas Hari lielajā dārglietu lādē un, izvilkusi apzeltītu sudraba pulksteni, aplika to Nonai ap roku, sacīdama - viņa zinot, ka Mata Hari tā būtu gribējusi. Tikai, kad atgriezīsies pie tantes Luīzes, tad gan tev šis pulkstenis jāpaslēpj, Anna brīdināja, citādi viņa tev to atņems un tu vairs nekad nedrīkstēsi nākt šurp.

Vai tad es drīkstu atkal atnākt? Nona vaicāja, un Anna Lintjens viņai atbildēja ar skūpstu - jā -, ieelpodama mimozu smaržas, ko meitene droši vien bija paņēmusi no Matas Hari plauktiņa un ielaistijusi sev matos.

Varbūt, kad nākamreiz atnākšu, māmiņa jau būs šeit, Nona sacīja, un Anna Lintjens atbildēja - es ari ļoti ceru. Izvadījusi meiteni pa durvīm, viņa jau grasījas vērt tās ciet,

bet tad Nona pagriezās atpakaļ, paskatījās uz Annas galvu un teica, jums taču matos ir kniepadatas!

A, nu jā, ir gan, atteica Anna Lintjens un sastūma adatas dziļāk sirmajā matu mezglā, lai tās nerēgotos.

SIEVIETES DEBESĪS

Vadims Maslovs sēdēja tranšejā un spēlēja harmonikas, bet nekāds labais muzikants viņš nebija, tāpēc cīņu biedrs izķēra harmonikas viņam no rokām un aizsvieda pari tranšejas malai, kur pār tām tūlīt nobira ložu krusa. Vadims nebija zaudējis redzi abās acīs, tieši otrādi, arī ievainotā acs bija atlabusi un redzēja, un viņš bija atgriezies frontes ierakumos, kur naktis gulēja kopā ar žurkām un dienā raudzījās debesīs, mākoņos, iztēlodamies, ka baltais apveids tur augšā ir Mata Hari un spalvu mākoņu svēdras - rokas, kas izplestas, lai viņu, Vadimu, apskautu…

Viņš neticēja, ka mīļotā bijusi spiedze; saņēmis oficiālas vēstules, kas saturēja brīdinājumu pārtraukt ar viņu jebkādus sakarus un uzrakstīt liecību tiesai, viņš darīja tā, kā uzskatīja par pareizu, apliecināja, ka dēka ar Matu Hari viņam neko daudz nav nozīmējusi. Jauneklis nevēlējās, lai arī viņu apsūdzētu spiegošanā un arestētu, jo gribēja sagaidīt Matu Hari atgriežamies no cietuma.

Gaidīšu viņu kaut visu mūžu, Vadims Maslovs domaja, noņēmis no galvas un aplūkodams papahu. Vietām tajā rēgojās kaili laukumiņi, jo žurkām siltā vilna lieti noderēja, lai ierīkotu migas, kur laist pasaulē mazuļus, un naktīs tās

papahu pamazām apgrauza. Jauneklis nopūtās, tad, piesējis līkā zobena inkrustēto spalu pie auklas, metiena mēģināja aizsniegt harmonikas.

Viņam izdevās ievilkt tranšejā vienīgi zemi, norautu granātas gredzenu un pāri krietnu akmeņu, tas viss nobira viņam uz galvas; harmonikas viņam nebija izdevies aizķert. Esi gan tu stulbenis, Ivan, viņš sacīja cīņu biedram, kas tagad gulēja, atgāzies uz muguras, un ari skatījās mākoņos. Aptupies Ivanam blakus un rādīdams uz mākoni ar atplestajām rokām, Vadims teica, re, kur mana mīļotā, bet Ivans atbildēja, nemuldi, tur ir mana māte un māsa, un viņas man sūta bučas.

JA NEVAR ZINĀT

Ceļš no Holandes līdz Francijai bija ilgāks, nekā Anna Lintjens bija domājusi, lai gan vilciens joņoja tik ātri, ka pat nevarēja droši zināt, kas tikko pazibējis aiz loga. Koki? Mājas? Govis pļavā? Ja nevari droši zināt, ko ceļojuma laikā redzi, domāja Anna Lintjens, kada jēga no ceļojuma?

SEGAS

Rīts bija salts, un Mata Hari gulēja, apsegusies pari galvai, vilkdama nāsis savu pašas izelpoto dvašu, lai nebūtu tik auksti. Saltums jau atkal snaicija pirkstus viņas kameras mūru spraugās.

Kā vienmēr, ieradās māsa Leonida ar kafijas tasi; apsēdusies un savilkusi segu ap pleciem, Mata Hari to izdzēra.

Kafijas atspīdumā viņas seja rādījās piepampusi, un Mata Hari sacīja māsai Leonidai, pārtika šeit kļūst arvien sliktāka, tā jau vairs nav kafija, bet kaut kāds melns, taukains ūdens, varbūt viņi noberzuši piedegumus no taukainas pannas un tos uzvārījuši. Virtuvē var pienākt nāve, vai jūs to zināt? viņa mūķenei jautāja, un māsa Leonida pamāja, lai arī nesaprata Malas Hari vārdus; mūķenei likās, ka šobrīd būtu labak visam piekrist, izturēties pēc iespējas iejūtīgāk, jo nākamajā rītā Matai Hari bija jāmirst, lai gan viņa pati to vēl nezināja.

Droši vien šis traukudens tomēr ir labāks par to, ko mans nabaga Vadims dzer frontē, Mata Hari sacīja, un māsa Leonida pamāja un domās piekodināja sev neaizmirst, ka vakarā, pec tam kad tiks izslēgta gaisma, gaitenis līdz kamerai jāizklāj ar segām, lai karavīru vienība, kas, spožos, melnos zābakus piecirzdama, ieradīsies, lai vestu notiesāto uz soda vietu, nesaceltu pārāk lielu troksni. Masa Leonida zināja, ka kareivji arvien tuvojas tik trokšņaini, cik vien iespējams, lai sodāmais savā kamerā jau butu pamodies, kad viņi tur ieradīsies; viņa allaž, domāja, cik tas nežēlīgi - ausmas svīdumā uztrūcināt no miega cilvēku, kurš nav zinājis, ka šorīt viņu nošaus.

Likumā ta bija paredzēts - nepaziņot notiesātajam soda izpildes datumu. Māsa Leonida nesaprata, kam tas vajadzīgs, ja nu vienīgi tādēļ, lai ar šādi pārsteigtu cilvēku butu vieglāk tikt galā, dabūt viņu ārā no kameras, vai varbūt likumdevējiem bija licies, ka ir cietsirdīgi likt notiesātajam dzīvot, skaitot dienas, kas atlikušas līdz nāvei.

VIŅA CELSIES AGRI

Anna Lintjens nonāca Parīzes viesnīcā vēlu vakarā. Vakariņu laiku viņa bija nokavējusi, tāpēc nolēma doties uzreiz gulēt. Rīt viņa celsies agri un dosies samainīt lombardā saņemto guldeņu žūksni pret frankiem. Pec tam noīrēs važoni un palūgs, lai viņu aizved uz Senlazāra cietumu.

MĀKONIS

Aukstā gaisa vilnis bija atnācis līdz šejienei, gaiss bija saltas miglas pilns, un visas skaņas cietuma iekšienē šķita atbalsojamies.

Viņa sacīja māsai Leonidai, ka varot dzirdēt, kā Šarls rīstās gaiteņa galā. Viņai šķita arī, ka var dzirdēt citu ieslodzīto balsis. Vai tur raudāja ielasmeita? Vai smējās bērna slepkava? Vai dziedāja laulības pārkāpēja? Vai kliedza kāda, kas spiegojusi? Mata Hari aizvēra acis un teica - klau, es jums pastāstīšu, kā toreiz gāju pa jūru uz Āmelandi un atpakaļ. Zem basajām pēdām es jutu sīkos krabīšus… Es pamāju roņiem, kas sauļojās uz sēkļa… Pie potītēm man lipa aļģes un jūraszāles… Pāri galvai uz vienu pusi aiztraucās ķīris, uz otru pusi aizlidoja zoss, saukdama savu draugu… Es pagriezos un atskatījos - un ieraudzīju lielo, pelēko paisuma sienu, un pirmoreiz aptvēru, ka tā atgādina milzīgu lietus mākoni, kas veļas pa zemi…

Piepeši viņa atvēra acis un, satvērusi māsas Leonidas rokas savējās, iesaucās - varbūt nebija… varbūt tas nemaz nebija paisuma vilnis, kā es visus šos gadus domāju! Varbūt tas bija tikai mākonis, kādus var sastapt kalnu ceļos tuvu pie virsotnes; mākonis, kurā cilvēks var ieiet un iziet cauri otrā pusē, un vēl arvien būt dzīvs…

Vēlāk ieradās dakteris Bizārs, lai palūkotos, kā notiesātajai klājas.

Kur tas laiks, dakter, kopš neesmu jūs redzējusi, sacīja Mata Hari. Kāpēc nu piepeši izrādāt man tādu godu?

Ārsts paraustīja plecus; stetoskopa metāliskais zibsnis, kas atspulgoja gāzes radziņa liesmu, no grīdas palēcās uz sienu un atpakaļ uz grīdu.

Es jums kaut ko atnesu, viņš teica. Tikai klusu! No vienas bikšu kabatas viņš izvilka plakanu pudeli ādas futrāli, no otras - kabatlakata murskuli; tajā bija ievīstītas divas glāzītes.

Dakteris atkal bija strādājis dārzā, aiz nagiem viņam vēl bija augsnes melnums; Mata Hari to ievēroja, kamēr viņš lēja šķidrumu glāzēs, sacīdams, ka tā esot krievu vodka. Paņemdama no viņa glāzi, Mata Hari to satvēra kopā ar ārsta roku un pievilka sev pie nāsīm, sacīdama, ka pārlieku ilgi neesot odusi zemes smaržu.

Māsa Leonida nogaidīja, līdz dakteris Bizārs iznāca no Matas Hari kameras. Redzēdama viņu paejam garam gaitenī novietotajam sarga galdam, viņa ārstam apvaicājās, vai notiesātā jau aizmigusi. Viņa zināja, ka daktera Bizāra nodoms bijis vakarā iedot Matai Hari dubultu hlorāla devu, lai viņas pēdējās nakts miegs būtu mierīgs.

Viņa ir cieši aizmigusi, ārsts sacīja māsai Leonidai, un mūķene ņēmās izklāt gaiteni ceļā uz Matas Hari kameru ar segām; kamēr viņa to darīja, ziņkāras žurkas iznāca no slēptuvēm un ošņāja vēju, ko sacēla vilnas segas, uzlidodamas gaisā un noplakšķēdamas uz akmens grīdas; plakšķieni lika žurkām aizmiegt acis un pieglaust ausis, un sarauties, gaidot, no kuras puses nāks sitiens.

NAUDAS ŽĀVĒŠANA

Atkal Anna Lintjens turēja rokā veselu žūksni naudaszīmju, tikai šoreiz tie bija nevis Holandes guldeņi, bet Francijas franki, un atkal viņa sabāza naudu ņieburā, kur tā, važoņa karietei lēkājot pa bruģa akmeņiem, rīvējās viņai gar krūtīm. Kaut arī rīts bija auksts, viņa svīda un braukdama domāja - kas notiks, ja mēģināšu dot sargam naudu, kas būs mikla no sviedriem, vai tik tas nekaitēs manam plānam? Anna Lintjens ar pirkstiem saņēma kleitas priekšu un vairākkārt pavēdināja, žāvēdama naudu.

TU IZPIRKSI SAVU VAINU

Sarlam pašam riebās savs pārlieku izcilnais gāmurs. Tas bija grūti noskujams, viņš bieži iegrieza ādā - kā torit, kad bija gaidāma nāvessoda izpilde Matai Hari. Dzerdams kafiju, Saris visu laiku turēja kabatlakatu piespiestu pie asiņojošā iegriezuma; pat tad, kad bija jau pārģērbies formastērpa un sēdēja gaitenī savā vietā, viņš vēl arvien turēja kabatlakatu pie griezuma vietas, domās lūgdamies, kaut asiņošana apstātos vismaz lidz tam brīdim, kad ieradīsies Bušardons ar savu komandu, lai paņemtu līdzi notiesāto. Tā neapstājās.

Vīri ieradās un sasveicinājās ar Sarlu, un, vezdams viņus pa gaiteni, atslēgām žvadzot pie jostas, viņš vēl arvien turēja kabatlakatu piespiestu pie gāmura, domās lādēdams mūķeni, jo vilnas segas padarīja iešanu bīstamu, viņš baidījās, ka paslīdēs kāja un viņš nevarēs pienācīgi atvairīt kritienu, jo viena roka visu laiku bija aizņemta.

Pa priekšu gāja cits sargs, ar garu, tievu sveci aizdegdams gāzes radziņus, un tur, kur tas notika, zem segām iemigušās žurkas metās begt uz visām pusēm, to apveidi zem segas kustējās kā kamoli, no kuriem bija jasargās, lai nepa- kluptu.

Mata Hari gulēja ciešā miegā. Viņa nedzirdēja vīrus tuvojamies. Daktera Bizāra atnestais hlorāls bija izrādījies patiesi iedarbīgs. Māsa Leonidai vajadzēja viņu pamodināt purinot. Piecēlusies sēdus, Mata Hari ieraudzīja savā priekšā Bušardonu un pārējos kamerā sanākušos vīriešus; viņa nepaguva ne attapties, kad Bušardons jau ierunājās.

Esiet drosmīga, jo ir pienākusi diena, kad jūs izpirksiet savu vainu.

Viņa piecēlās, turēdamās pie dzelzs gultas gala. Māsa Leonida viņu apskāva un apraudājās; Mata Hari pastūma mūķeni soli atpakaļ, lai varētu ielūkoties viņai acīs, un, saņēmusi Leonidas rokas, teica, nebēdājiet, masa, gan jau pratīšu nomirt!

Vai es drīkstu aplikt korseti? viņa jautāja dakterim Bi- zāram, kas arī bija ienācis kamerā, un viņš piekrizdams pamāja.

Mata Hari sāka ģērbties. Uzcēla vienu kāju uz plānā gultas matrača un sāka rullēt zīda zeķi augšup pa slaido dejotājas kāju. Māsa Leonida negribēja, lai vīrieši skatās uz Matas 1 lari kailajam kājām, tāpēc aizstājās viņai priekšā; vīrieši pasmīnēja, arī Mata 1 lari pasmīnēja un teica mūķenei, šoreiz kautrībai vairs nav jēgas.

Viņai bija atdots koferis ar drēbēm, ko viņa bija paņēmusi līdzi apcietināšanas dienā. No tā viņa izcēla pērļaini pelēku zīda kleitu un trijstūrainu filca cepurīti, un augstu slēgtas, sapogājamas kurpes, kas aizsedza potītes.

Pilnīgi apģērbusies, viņa apvaicājās, kāds ārā laiks.

Atbildēja Šarls, sacīdams, ka ārā ir auksts un miglains, un viņa pamāja ar galvu un teica, labi, tad tiešam būs tā, it kā es ietu cauri mākonim, - un uzmeta tumšzilo vilnas mēteli plecos ka apmetni.

Ceļā pa gāzes radziņu apgaismoto gaiteni, pa vilnas segām, Šarls beidzot palaida vaļā gāmuru un, iebāzis mutautu kabatā, mēģināja balstīt Matu Hari pie elkoņa, taču viņa to atstūma un ieķērās elkoni māsai Leonidai.

Lejasstāvā, pirms cietuma durvis tika atbultētas un viņi izgāja ārā, Mata Hari palūdza papīra lapu un rakstāmspalvu.

Viņa uzrakstīja vēstuli meitai.

Mīļā Nona!

Neesmu Tev izstāstījusi pasaku par sievieti, kas pievīla nāvi. Tā ir laba pasaka, mīļā Nona, un tagad es gribu Tev to izstāstīt.

Reiz dzīvoja sieviete, kas bija pastrādājusi briesmīgu ļaundarību. Ilgus gadus viņa dzīvoja, neatcerēdamās, ka būtu ļauno darbu darījusi. Tad kādudien viņu ieslodzīja cietumā un visbeidzot nolēma nāvei, un tikai tad viņa to atcerējās. Viņu nostādīja šāvēju komandas priekšā, bet pat tad, kad lodes bija viņu sasniegušas, viņa nemira. Viņa bija sapratusi, ka nāve nav beigas visam, tā ir tikai mākonis, kam cilvēks iziet cauri, lai nokļūtu otrā pusē, un ka, nokļuvusi mākonim otrā pusē, viņa vēl arvien būs un visus atkal satiks, un visvairāk viņa priecāsies satikt meitu, ko allaž ir mīlējusi, nožēlodama, ka nav iespējas meitai pateikt, cik ļoti viņa skumst par reiz pastrādāto ļaundarību. Tomēr pirms nošaušanas viņa ļoti vēlējās pateikt - meitiņ, es Tevi ļoti mīlu un lūdzu Tev piedošanu -, tāpēc uzrakstīja šo vēstuli, lai visu pastāstītu un piekodinātu meitai gaidīt, jo kādudien viņa atgriezīsies un viņas abas atkal būs kopā.

Vēstuli pabeigusi, Mata Hari to aizzīmogoja un sniedza advokatam Klinē, kas bija ieradies pie cietuma vārtiem, lai piebiedrotos viņai un pārējiem ceļā uz Kaponjēru, laukumu pie Vensenas pils, kur Lui XVI un Marija Antuanete aizvadīja savu pēdējo nakti. Lūdzu, gadā, lai Nona manu vēstuli noteikti saņemtu, Mata Hari sacīja, sniegdama advokātam salocīto papīra lapu; ieraudzījusi, ka Klinē delnas ir slapjas no asaru slaucīšanas, viņa pārdomāja un iebāza vēstuli advokātam žaketes iekškabatā. Tikmēr Klinē čukstēja, lai Mata Hari viņam piedodot, viņš visiem speķiem centies panākt apžēlošanu. Es centos, viņš nočukstēja, un šoreiz viņa ievēroja, ka pat Klinē deguns šķiet raudam, no tā tecēja skaidrs šķidrums, degungalā krādamies ūdeņainās pilēs.

Sēdēdami automašīnās, viņi brauca pa grubuļaino Kapon- jēras lauku, kura attālākajā galā bija soda stabs - jauna, zemē ierakta kociņa stumbrs. Mašīnas apstājās, Mata Hari izkāpa pirmā un palīdzēja izkāpt masai Leonidai.

Šāvēju komandā bija divpadsmit vīru. Seši sarindojās priekšā un seši nostājās aizmugurē, nevis tieši priekšējiem aiz muguras, bet rindas atstarpēs, tā, lai varētu ērti notēmēt uz mērķi.

Svēta Marija, Dieva māte, lūdz par mums tagad un mūsu nāves stundā… murmināja māsa Leonida.

VELTI

Laikam gan viss velti, domāja Anna Lintjens, taustīdama naudaszīmes, kas likās pievilgušas, lai arī viņa bija cilājusi kleitas priekšu cik spēdama.

Kad važoņa rati piebrauca pie cietuma ieejas, viņa pieteica važonim gaidīt, tad uzkāpa pa akmens kāpnītēm un pieklauvēja pie durvīm. Šarls, sēdēdams parastajā vietā pie rakstāmgalda, jo soda izpilde nebija norīkots, piecēlās un devās ielaist apmeklētāju.

Jā? Ko jūs vēlaties? viņš jautāja.

Anna nezināja, ko sacīt, tāpēc vienkārši pasniedzās aiz ņiebura, izvilka naudas žūksni un nolika to uz rakstāmgalda.

Ko tas nozīme? jautāja Šarls.

Tas ir kukulis, teica Anna Lintjens.

Par ko?

Par Matu Hari.

Šarls atslīga krēslā, juzdams, ka no sagrieztās gāmura adas atkal sūcas asinis. Viņš izvilka mutautu un piespieda pie brūces.

Cik tur ir? viņš jautāja.

Anna Lintjens paraustīja plecus. Daudz, viņa noteica, un naudaszīmes, it kā apliecinādamas viņas vārdu patiesīgumu, sāka lēni attīties, atdalīties cita no citas, uz apdilušajiem papīra gabaliņiem parādoties neskaitāmiem valdnieku portretiem.

No kā tu, vecen, dabūji tik daudz naudas?

No vīriešiem. Daudziem, Anna Lintjens atbildēja. Šarls saprotoši pamāja, tad, saritinājis frankus un iežmiedzis saujā, izvadīja Annu Lintjens arā pa durvīm un pieveda pie važoņa ratiem.

Būsi nokavējusi, viņš sacīja.

Nokavējusi?…

Šarls ielūkojās pulksteni. Veselas piecas minūtes, viņš teica.

Anna Lintjens pamāja. Tad pastiepa roku, lai viņš tajā ieliktu naudu.

Šarls papurināja galvu. Mēģinājums piekukuļot cietuma darbinieku ir krimināli sodāms, viņš teica.

Reiz mūžā Anna to jau bija darījusi, kad bija vajadzēja tikt galā ar skolas lielāko dauzoņu un pāridarītāju. Šo paņēmienu viņa labi atcerējās. Vispirms sit tur, kur viņam jau sāp! Tai reizē ar skolasbiedru, kas viņai bija atņēmis pusdienu naudu, Anna bija belzusi pa zilumu zem acs, ko puika pavisam nesen bija dabūjis, kaujoties ar tēvu. Asinis šļācās uz visām pusēm, iesūkdamās skolas rotaļlaukuma smiltīs; puika turēja sasisto aci, un Anna varēja paņemt savu naudu atpakaļ. Šim nelietīgajam sargam, protams, vajadzēja trāpīt

pa gāmuru. Taču ne jau ar dūri. Anna izvilka no matu mezgla sevišķi garu un resnu kniepadatu, ko bija tur iespraudusi katram gadījumam; nekad jau nevar zināt, vai vientuļai ceļotājai svešā vietā nevajadzēs aizsargāties. No kniepadatas dūriena gāmurā Šarls saļima uz ceļiem; ar abām rokam turēdams kaklu, viņš izlaida naudas žūksni no rokam, tāpat ka toreiz skolas dauzoņa bija izlaidis no rokam Annas pusdienu naudu. Iekams Šarla asinis bija sākušas pilēt, nošķiežot frankus un Parīzes bruģi, Anna Lintjens naudu ātri pacēla un iekāpa atpakaļ karietē, kam bija pieteikts gaidīt, ja viņa gadījumā atgrieztos kopā ar Matu Hari.

Braukdama karietē un vēl arvien turēdama rokās naudaszīmju kaudzīti, Anna Lintjens atcerējās, ko Mata Hari bija sacījusi par plāniem. Viņai netīkot neko plānot, jo visus plānus cilvēks pats izbojā vai ari viņam tos izbojā citi, vai arī viņš nemaz netiek līdz to īstenošanai. Un Annai nu nācās piekrist, ka tā tiešām ir. Vismaz no viņas plāniem nekad nekas neizdevās. Kariete lēni brauca cauri Parīzei, pilsētai, ko Anna Lintjens nekad agrāk nebija redzējusi, bet arī tagad viņa neko daudz neredzēja, kas ir ārpusē aiz loga, jo asaru aizmiglotajās acis viss - mājas, upe, tilti - saplūda kopā. Pie velna ar visiem ceļojumiem, viņa sevī noteica, tu, cilvēks, tikpat nedabū redzēt to, ko esi vēlējies.

ŽISTĪNE

Ja tev lemts tikt sodītai ar nāvi, nepieņem acu aizsēju, ko tev piedāvā! Papurinādama galvu, noraidi auklu, ar ko tevi

grib piesiet pie soda staba - zeme ieraktā jauna kociņa stumbra. Skaties uz mūķeni, kas raud par tevi, aplikusi tumšzilo mēteli, ko tu viņai atdevi, jo rīts ir tik drēgns un auksts, domā par to, cik viņa sīciņa un ka mētelis viņas trauslajam augumam ir daudz par lielu. Skaties arī uz ārstu, kurš aprūpējis tavu veselību un kura bikšu staras ceļgalu vietās mēdz būt brūnas no tupēšanas redīsu vagās.

Neskaties uz divpadsmit strēlniekiem, Ceturtā zuāvu* pulka vīriem! Nedzirdi kliedzienu "Zobenu - vilkt!" Nedzirdi kliedzienu "Zobenu - celt!" īsti nedzirdēt neizdodas, acīs tev iedzeļas pret debesīm paslietā virsnieka zobena spīdums un tu novērs skatienu, tikai uz mirkli novērsies no mūķenes un ārsta, lai tūlīt ieraudzītu, kur patiesībā atrodies, - lauka ar nosalušu, nodzeltējušu zāli, kas spurojas gar tavu moderno, līdz potītēm aizpogājamo kurpju purngaliem.

Tai bridi, kad virsnieks izkliedz pavēli "Šaut!" un nolaiž zobenu, un kareivji paceļ šautenes un notēmē, pasmaidi; tūlīt tu iziesi cauri mākonim, kas tev tik ilgi bija atgādinājis nāvi nesošu uzplūdu vilni.

Kad pēc vienpadsmit ložu trāpījuma Mata I lari nokrita sausajā zālē (viens zuāvs, divpadsmitais, visu nakti bija aizvadījis bez miega, domādams, ka viņš nespēs šaut uz sievieti, viņš vienkārši nešaus), pērļaini pelēkie zīda brunči uzvilnīja viņai visapkārt kā piepūties balons; kavalērijas seržants piegāja klat, lai pārliecinātos, vai viņa ir mirusi, un raidīja kontrolšavienu galva; tas izgaja cauri ausij.

Pēc tam dakterim Bizāram pienācās konstatēt, ka Mata Hari ir mirusi, un viņš piegāja ar stetoskopu un atpogāja viņai uz krūtīm pērļaini pelēka tērpa podziņas, un klausījās, vai nesadzirdēs sirdspukstus, bet nesadzirdēja, un, kad viņš

*Zuāvi (zouaves) - kopš 19. gs. sākuma viena no Francijas armijas daļām, kurā sākotnēji dienēja tikai kadas berberu cilts pārstāvji.

atvilka stetoskopu, tas viss bija asiņains, un dakteris saprata, ka pielicis to nevis pie Matas Hari sirds, bet pie lodes ieejas cauruma.

Neviens nepieteicās, lai saņemtu līķi. To atdeva morgam - zinātnes vajadzībām. Kādudien jauns medicīnas students, vārdā Arbū, iegāja sekcijas telpā, un tur uz metāla galda viņu gaidīja Mata Hari, no galvas līdz kājām pārklāta ar audekla gabalu. To pacēlis, viņš ieraudzīja sieviešu dzimuma līķi, ko varēja raksturot ka apmēram 43 gadus vecu; aptuvenais auguma garums 5 pēdas un 10 collas, aptuvenais svars 140 mārciņas. Viņš nodēvēja līķi par Žistīni un ķērās pie darba, ar skalpeli lobīdams nost ādu; vēlāk viņš lielijās citiem studentiem, ka viņam ar ādas dīrāšanu gājis vieglāk, jo līķis bijis vienpadsmit šāvienu sacaurumots.

Ziņu par Matas Hari nāvi Makleods izlasīja, atrazdamies pie savas iecienītās prostitūtas Līzes, kas sarkani krāsotos matus mēdza sasliet uz galvas augstā frizūrā, no kuras gar vaigiem nokarājās garas sprogas kā gredzenā sagriezušās cūku astes. Makleods gaidīja, kad Līze pabeigs savas darīšanas tualetes telpā un nāks pie viņa. Avīze bija izklāta uz ļodzigā naktsgaldiņa, un, kamēr viņš to lasīja, Līze ienāca un nometās uz ceļiem, un atpogāja viņa bikšu priekšu, un Makleodam parēgojās Mata Hari, kā viņa stāv tajā Javas būdā pie spoguļa un dejo, rokas pacēlusi, un viņas garo, melno matu gali plīvo kā melnas liesmas, un viņš atcerējās, ka toreiz bija neskaidri nodomājis - vienreiz viņa ar tiem matu galiem pielaidīs mājai uguni, jā gan, vienreiz tas notiks.

Matas Hari doto tumšzilo vilnas mēteli māsa Leonida paturēja, tikai aiznesa to pie drēbnieka un palūdza ieņemt plecos, kā arī atšūt īsākas piedurknes. Mētelis bija tiešām labs, un ik vakaru viņa aizlūdza par Matas Hari dvēseles mieru un pateicās tai par mēteli, jo tas viņu sildīja pat vissaltākajās ziemas dienās.

Viņi gāja pa taciņu zem vēja locītām palmām, dakteris Vanforts pa priekšu, aiz viņa brūnā kalponīte. Viņa nesa uz galvas grozu ar banānlapās ietītu ēdamo, gaļu un dārzeņiem, un dažādiem augļiem; grozā bija arī nelasītas avīzes, vairākas nedēļas vecas, jo no Holandes līdz Javai ir tāls ceļš.

Ieradies baltajā smilšu liedagā, Vanforts apstājās un raudzījās jūrā, bet redzēja tikai delfīnu spidīgi gludās, pelēkās muguras virzāmies uz austrumiem.

Kalponīte noraisīja puķaino kokvilnas sārongu un izklaja smiltīs, un Vanforts apgūlās uz vedera; atvērusi pīto niedru grozu, kalpone pasniedza viņam avīzi, un viņš sāka lasit.

Kamēr Vanforts lasīja, brūnā kalponīte masēja viņam muguru - zem lāpstiņām, kā viņš vienmēr gribēja, jo tieši tai vietā muskuļi vienmēr bija pārpūlēti, cauru dienu likņājot ap kafijas krūmiem, - bet, piepeši ieraudzījis rakstu par Matas Hari nošaušanu, viņš pacēlās augšup, satvēra brūno kalpo- nīti aiz rokas locītavas un teica tidak, un meiteni atstūma, un viņa palika gaidām, ko kungs liks darīt.

Kamēr viņa tā sēdēja, ūdens malā paradijās rets putns, un viņa pacēla roku, to rādīdama, un jau gribēja iesaukties, lai pievērstu tam Vanforta uzmanību, taču nojauta, ka šobrīd saimnieks nevēlas tikt traucēts, un tā Vanforts neredzēja reto putnu un pēc daudziem gadiem nomira, tā arī to nekad neredzējis; brūnās kalponītes stāstam viņš neticēja, jo arī putna pedu nospiedumus drīz aizskalo juras viļņi.

Pēc Matas Hari nāves Klinē galīgi aizmirsa vēstuli, ko viņa tam bija iebāzusi svārku iekškabatā un ko viņš bija solījis nodot Nonai. Tie bija svārki, ko viņš valkāja vienīgi šādos īpašos gadījumos, un pēc tam tie neaiztikti karājās skapi veselu gadu, līdz tos izņēma sieva, lai nodotu apbedīšanas birojā, jo atkal bija īpašs gadījums - advokātam Klinē pienācās šos svārkus apvilkt par godu savām paša bērēm. Bedu māktā atraitne neieprātojās pārbaudīt svārku kabatas, tāpēc vēstuli neatrada, tā tika guldīta zārkā kopā ar Kline un aprakta krāšņas Pireneju kalnu ielejas kapsētā; ieleja bija slavena ar siltajiem avotiem, kuri labvēligi ietekme bals- saites. Operdziedoņi, juristi un politiķi, kas aizsmakuši, klāstot pirmsvēlēšanu solījumus, - viņi visi pulcējas ielejā, lai elpotu dziedinošos garaiņus.

Nona zināja, ka tā darīt nav labi, tomēr ta izdarīja. Ievērojusi, ka Annas Lintjens jau dienām ilgi nav mājās, viņa pa logu, kas nebija līdz galam aizvērts, iekļuva mājā. Meitene nenojauta, ka Anna aizbraukusi uz Parīzi glābt viņas māti, tomēr, vakaros staigādama gar māju un neredzēdama gaismu aizvērtajos logos, noprata, ka Annas nav mājās. Par mājām Annai bija savi īpaši uzskati, viņa domaja, ka mājai ir jāelpo, tapec neatkarīgi no laika apstākļiem vienmēr atstāja kādu logu mazliet pavērtu.

Nona devās taisnā ceļā uz Matas Hari istabu un atvēra skapi, un iespieda seju mātes kleitās, un ieelpoja mātes smaržu, un tad pielaikoja visas mātes kleitas un visas mātes kurpes, un pat garos lakādas cimdus; pēc tam Nona pielaikoja mātes skatuves tērpus, sudraba diadēmas ar slīpētiem stikliņiem, kas mirdzēja kā dimanti, un platās aproces, un krūšu aizsegus, kuri bija darināti tikai no kopā savītam pērlīšu virtenēm un rotāti ar pērlēm un rubīniem, un tirkīziem, un mēnessakmeņiem.

Pēc stundas viņa izdzirdēja ārā uz ielas kādu troksni un sabijās, varbūt tur nāk Anna Lintjens, tāpēc ātri nolika atpakaļ visus tērpus un rotājumus; kad viņa atgriezās pie tantes Luīzes, tante, noskūpstījusi viņu uz vaiga, sevī nobrīnījās, nez kas tās Nonai par smaržām? Viņai tās kaut ko atgādināja… Un tikai nākamajā rītā, sagatavodama dobes tulpju stādīšanai un purinādama no augsnes vārpatu cerus, Luīze atcerējās. Tāpat bija smaržojusi Mata Hari.

Vēlāk, izlasījusi avīzē, ka Mata Hari nošauta, Nona apņēmās kādudien atgriezties Javā. Viņa gribēja sameklēt māju, kur viņi visi bija dzīvojuši. Viņa atcerējās sevi kopā ar māti sēžam uz niedru pīteņa. Māte bija piekodinājusi meitai nekustēties, jo patlaban iepina viņai bizēs baltus, smaržīgus ziediņus. Ja tu dldīsies, tiem nobirs ziedlapiņas… tu taču to negribi, vai ne? viņa bija Nonai jautājusi. Tās bija gandrīz vienīgās atmiņas par māti, neko citu Nona neatcerējās.

Pēc gada, pabeigusi skolu, Nona dabūja darbu Javas salā. Vienu dienu pirms tam, kad ar kuģi bija jādodas ceļā, viņai sākās galvassāpes. Luīze teica, tas nākot no pārliekas rosīšanās; ikreiz, kad viņa ielūkojās meitenes koferī, kads silts apģērba gabals bija izņemts ārā.

Man to nevajag, tante, Nona viņai sacīja. Es tur esmu bijusi, tu ne! Es zinu, cik tur karsts. Ar šo vilnas kleitu es tai karstumā izkusišu!

Ko tad tu grasies valkāt, varbūt tos vulgāros sārongus kā tava māte? jautāja tante Luīze.

Tad Nona satvēra kofera malu, pacēla koferi augšup un izgāza ārā gluži visu, ko tante Luīze tur bija ielikusi, un atcirta, jā, tieši tos es valkāšu un kļūšu tāda kā māte!

Luīze jau gribēja meiteni skarbi sarāt, jo otrādi apvērstā kofera dzelzs apkalumi bija atstājuši dziļus, neglītus skrāpējumus svaigi spodrinātajos grīdas dēlīšos. Taču rāties nesanāca. Nonai tik briesmīgi iesāpējās galva, ka viņa iekrita gultā.

Bērēs, kad Makleods vaicāja, ko Nona sacījusi, kadi bijuši viņas pēdējie vārdi, pirms viņa tik pēkšņi mirusi no smadzeņu embolijas, Luīze atteica, neko sevišķu, ja neņem vērā, ka iesaucās - jā, tieši tos es valkāšu un kļūšu tāda kā māte. Es būšu kā Mata Hari.

ATVARI

Naudas man diezgan, lai to izdarītu, domāja Anna Lintjens. Gana daudz, lai aizbrauktu uz dzimto pilsētiņu un

uzmeklētu veco zemnieku - izrādījās, ka viņš tiešām vēl dzīvs, - un atpirktu vienu no viņa mājām. Anna tā arī izdarīja un ievācās šajā majā uz dzīvi.

Atkal bija vasara, kukurūza bija saaugusi pāri galvai, un pirms ražas novākšanas zemnieks pēc paraduma izpļāva kukurūzas lauka labirintu. Anna, večiņa ar gariem, melniem brunčiem, klaiņoja labirintā kopa ar pilsētas bērniem. To balsis cēlās pāri kukuruzas galotnēm un trīsināja zeltainās slotiņas, vai varbūt tās trīsēja no vēja un bērnu skraidelēšanas. Lipīgās lapas ķērās Annai pie brunčiem un blūzes piedurknēm, it ka maigām rokam aicinādamas palikt. Rindu starpās viņa redzēja pazibam bērnu augumiņus, viņu zeltainās matu kodaļas un saulē nobrūnējušās rokas, kad tie šķirstīja stublājus, meklēdami izeju.

Pēc tam Annai Lintjens vēl atlika pietiekami daudz, lai nopirktu zirgu. Tik ļoti viņa bija mīlējusi Matas Hari zirgu Rā- džu, ka sameklēja staļļa īpašnieku, kam Mata Hari bija šo zirgu pārdevusi, un Radžu atpirka. Satikusi Rādžu stallī, Anna redzēja, ka viņa acīs vēl ir tas pats skatiens, kas pēc izjādes kopā ar Matu Hari šķita paužam, ka viņi abi aizjājuši uz pasaules malu un atgriezušies. Anna zināja, ka ir par vecu, lai kāptu seglos, tomēr turēja šo zirgu un kopa, un vadāja to pa laukiem, turēdama pavadā, un, ja pati gāja uz pilsētu iepirkties, ņēma Radžu līdzi, pa ceļam risinādama ar to sarunas, radīdama tam pīpenes un zilos zvaniņus, kas auga ceļa malā. Viņa arī sargājās nogurdināt zirgu par daudz, arvien atcerēdamās to dienu, kad Mata Hari bija devusies meklēt Nonu un Radža bija atgriezies ar asiņojošiem nagiem, un viņa tam bija likusi stāvēt spaiņos ar ledu.

Kad Anna Lintjens tuvojās Radžas aplokam, zirgs arvien klusi iezviedzas un skrēja viņai pretī. Vietām viņa krēpēs bija savērpušās atsevišķas sprogas - kā mazi atvariņi, domāja

Anna Lintjens, un viņai šķita - ja ilgi tajos skatītos, varētu tajos iegrimt, saplūst ar Rādžu, kļūt par daļu no viņa, tāpat kā cilvēks, grimdams atvarā, saplūst ar upi. Uz viena kas- taņbrūnā pleca Radžam bija bedrīte, un satiekoties vai atvadoties Anna to bieži skūpstīja.

likusi mājās, viņa mazgāja zirga segas lielā, cinkotā vanna; Rādžas miesas sāls tūliņ izplūda ūdenī kā mākonis. Kad Anna vientulībā ēda vakariņas, viņa dažreiz sastinga, nepacēlusi dakšiņu pie mutes, un, pagriezusi galvu, paostīja savu plecu, saozdama tur Rādžu. Un dažreiz siltā nakti viņa atnāca uz aploku ar savu segu un apgulās mīkstajā zālē netālu no zirga, un, laizdamās miegā, juta, ka Rādža noliec galvu un ar lupām aizskar viņas ausi vai smaidošo muti.

LABS SPOKS

Ja tu vēlies kļūt par labu spoku, nerēgojies apmēram gadsimtu. Tad savas nāves gadskārtā sāc traucēt kādas rakstnieces naktsmieru, lai viņa beidzot izstasta tavu stāstu tā, kā tas pelnījis.

PAR autori

Janika Mērfija, Vaitninga literatūras balvas un O. Henrija balvas ieguvēja, Nacionālā mākslu fonda stipendiāte, sarakstījusi darbus "Stāsti citā valodā", "Koku jūra" un "Viņi jau nāk". Viņa ir ari bērnu grāmatas "Aū!" autore. Janika Mērfija dzīvo Redingā, Vermontas pavalstī, kopā ar vīru un trim bērniem.

Janika Merfija

PARAKSTS: MATA HARI

Redaktore Inga Žebere Korektore Inguna Sudmale Maketētāja Ilze Kalēja Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

J. Merfija

Me 610 Paraksts: Mata Hari / No angļu vai. tulk. Tamāra Liseka - R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. - 224 lpp.

Ja nevēlies kļūt par spiedzi, vari doties uz kādas valsts konsulātu, kur tevi strupi noraidīs. Ņemot vērā, ka šā konsulāta pārstāvis jau vairākkārt ieradies pie tevis nakts vidū un tev vajadzējis viņu sagaidīt, ģērbtai caurspīdīgā naktskreklā, kam virsū uzmests zīda kimono, tu tomēr viņa dotās slepenraksta tintes pudelītes jau nākamajā dienā vari izliet kanāla straumē…

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīcc

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1]nasi goreng - (burtiski) cepti risi (malajiešu vai.); tie var būt papildināti ar dažādām piedevām. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

**\nayang - ēna; gars (malajiešu vai.); wayang ir Javas salas mutvārdu daiļrades veids un arī tautiskā ēnu teātra nosaukums.

[2]Sārongs - četrstūrains, sānos sasienams auduma gabals, ko sievietes valkā svārku, virieši - bikšu vietā.

[3]kris duncis - malajiešu duncis ar kokgriezumiem rotātu spalu un tikai šā tipa ieročiem raksturīgu asmeni ar viļņotām malām.

[4]liua (Pangium edule) - tropu augs ar ēdamām sēklām (malajiešu vai.).

[5]kopi - kafija (malajiešu vai.).

[6]wali - (burtiski) draugs; šeit: dieva draugs. Ar šo vārdu parasti apzīmē sūfistus (arābu vai.).

[7]cap cai - malaizijā iecienīts veģetārs ķiniešu ēdiens.

[8]susu - piens (malajiešu vai.).

[9]bahu, ayom, daing sapi, ikan, sai/ar - malajiešu ēdieni.

Content

Mērfija Janika Paraksts:Mata Hari

ĀMELANDE

LAI DZIRD

SLIEKAS

ĀRSTA APMEKLĒJUMS

MĀCĪBSTUNDAS

JA TEV PAREDZĒTS KĻŪT PAR SPIEDZI

GARA KĀ VĪRIETIS

KAUT TU DOTU $EIT

CAUR ŪDENS PILIENU

PA MAZU LODZIŅU

ČŪSKAS UZ SPILVENA

KRIETNS tĒvs

MATS

MILZIS

STARP RINDĀM

SĀKUMS

ESMU ŠIVA

PĀRI PELKĒM

LIETUS

GODĪGS DARĪJUMS

TIK DAUDZ JAUTĀJUMU

MATA HARl

NONA

DRĒBES CENA

BADAK RAGS

PĀRI CIETUMA MŪRIM

VĒL ES NEBIJU MATA HARI

MĀSA LeonĪda

ŠĀVIENI BEZ MĒRĶA

LOTI DAUDZ VAI NEKO

SEPTIŅJŪDŽU dieve

BĒRNIŠĶĪGĀ SIRDS

KARSTUMS

MINERĀLŪDENS KŪRES

UPES DŪŅAS

INDĒŠANA

PAGURUMA ASARAS

TREŠĀ ACS

BUSAmONA FANTĀZIJAS

DVĒSELES ŠĶĪSTĪŠANA

KO SPĒJ SIEVIETE

STACIJAS

BRIEDIS

ILGAS PĒC TABLETES

TĒVS un MĀte

AR LEDAINIEM STILBIEM

KLAUVĒJIENS PIE DURVĪM

BRĪNUMAINA IZVESEĻOŠANĀS

SINDANGLAJA

GLIEMEŽNĪCAS SANOŅA

MIESNIEKPUTNS

GIBONS

SVĪRU LIGZDAS

SAUTĒJUMS

JAVAS SALAS SUVENĪRI

DOMAS PAR GLĀBŠANAS RINKI

TULPES

APGRIEZTIE MATI

DEBESU LĀCIS

CEPUMU KĀRBA

PLĀNS

SVĒTAIS TEMPLIS

LILIJAS UN VĪRIEŠI

KRĒMS

GLĀBŠANAS RINKIS

SAGRĪĻOJIES UN SAŅEMIES!

VADIMS

SALNAS SKARTĀS LAPAS

NONA

FON KALLE

MANIKĪRES KĻŪDA

NEKAUNA

SPĒLE

ŠAJĀ TVEICĒ

AIZ PARADĪZES PUTNIEM

APVAICĀŠANĀS PAR DĀRZU

KĀRTĒJAIS PLĀNS

PIRĀTS

VINA IR

SIEVIETES DEBESĪS

JA NEVAR ZINĀT

SEGAS

VIŅA CELSIES AGRI

MĀKONIS

NAUDAS ŽĀVĒŠANA

TU IZPIRKSI SAVU VAINU

VELTI

ŽISTĪNE

ATVARI

LABS SPOKS

PAR autori