Zīskinds Patriks

Parfīms. Stāsts par kādu slepkavu

Patriks Zīskinds

Parfīms. Stāsts par kādu slepkavu

.

.

Pirmā daļa

1

Astoņpadsmitajā gadsimtā Francijā dzīvoja kāds vīrs, kuru mēs droši varam pieskaitīt pie ģeniālākajiem un drausmākajiem šī ģeniālā un drausmā gadsimta tēliem. Šeit mēs pastāstīsim viņa dzīves stāstu. Viņu sauca Zans Batists Grenuijs, un viņa vārds pretstatā citu ģeniālu briesmoņu vārdiem, tādiem kā de Sads, Senžists, Fušē, Bonaparts utt., ir nodots aizmirstībai, taču ne jau tādēļ, ka Grenuijs nevarētu ar šiem slavenajiem tumsas vīriem sacensties iedomībā, cilvēknīšanā, netikumībā vai bezdievībā, bet gan tādēļ, ka viņa ģēnijs un godkāre darbojās tādā nozarē, kas vēsturē neatstāj pēdas: gaistošajā smaržu valstībā.

Laikā, par kuru mēs runājam, pilsētās valdīja mūsdienu cilvēkam neiedomājama smaka. Ielas smirdēja pēc mēsliem, pagalmi — pēc urīna, kāpņu telpas — pēc puvuša koka un žurku sūdiem, virtuves — pēc samaitātiem kāpostiem un aitu taukiem; nevēdinātās istabas smirdēja pēc apsūnojušiem putekļiem, guļamistabas — pēc nospeķotiem palagiem un mitriem pēļiem, un šķebinoši saldas naktspodu dvakas. Kamīni smirdēja pēc sēra, ģērētava — pēc kodīgiem sārmiem, kautuves — pēc notecinātām asinīm. Cilvēki smirdēja pēc sviedriem un nemazgātām drēbēm; mutes — pēc iebojātiem zobiem, kuņģi — pēc sīpolu sulas, un ne gluži svaigas miesas oda pēc veca siera un saskābuša piena un audzējiem. Smirdēja laukumi un smirdēja upes, baznīcas un tiltapakšas, smirdēja pilis. Smirdēja gan zemnieks, gan priesteris, amatniekzellis un meistara sieva, smirdēja visa muižniecība, un pat karalis smirdēja, viņš smirdēja pēc plēsīga zvēra, bet karaliene — pēc vecas kazas, kā ziemu, tā vasaru. Astoņpadsmitajā gadsimtā baktēriju graujošajai darbībai nebija robežu, nebija arī tādas cilvēciskas rīcības, topošas vai iznīkstošas dzīvības izpausmes, kuru nepavadītu smaka.

Protams, Parīzē smirdēja visvairāk, jo Parīze bija lielākā Francijas pilsēta. Un Parīzē savukārt bija vieta, kur smaka bija velnišķa, starp Rue aux Fers un Rue de la Ferronerie[1], jeb, precīzāk, cimetiиre des innocents[2]. astoņsimt gadu uz šejieni tika vesti līķi no Hotei Dieu slimnīcas un apkārtējām draudzēm, astoņsimt gadu līķi dučiem kārtu kārtām tika mesti lielās bedrēs. Taču tikai vēlāk, Franču revolūcijas priekšvakarā, kad vairāki kapi bija iegruvuši un pārpildītās kapsētas smaka apkārtnes iedzīvotājos radīja nevis vienkāršu protestu, bet īstu sacelšanos, Cimetiиre des Innocents slēdza un pārcēla, miljoniem kaulu un galvaskausu tika sabērti Monmartra katakombās un kapsētas vietā tika ierikots tirgus laukums.

Tātad šajā, visas karaļvalsts smirdīgākajā vietā, 1738. gada 17. jūlijā piedzima Zans Batists Grenuijs. Bija viena no karstākajām gada dienām. Tveice svina smagumā slīga pār kapsētu un pildija to ar pūstošu meloņu un dedzināta raga smakas maisījumu no kaimiņielām. Kad sākās dzemdību sāpes, Grenuija māte stāvēja pie būdas Rue aux Fers un tīrīja zivis. Zivis bija rīta agrumā izvilktas no Sēnas, taču smakoja tik briesmīgi, ka pilnīgi pārmāca līķu smaku. Taču Grenuija māte nejuta ne līķu, ne zivju smaku, viņas deguns bija notrulināts pret smakām, pie tam viņai sāpēja vēders, un sāpes nāvēja apkārtējās pasaules uztveri. Viņa vēlējās vienigi, lai reiz beigtos sāpes un riebīgās dzemdibas būtu cauri. Visus pārējos savus bērnus viņa bija laidusi pasaulē šeit pat pie zivju būdas, un visi bija dzimuši beigti vai pusdzivi; asiņainā gaļa, kas nāca no viņas ārā, maz atšķīrās no zivju paliekām, kuras mētājās visapkārt, un tās gaitas šajā pasaulē bija tikpat īsas, vakaros viss tika saslaucīts un aizvests uz kapsētu vai arī nomests upes krastā. Arī šodien tam bija tā jānotiek, un Grenuija māte, kas vēl bija jauna sieviete,tā ap divdesmit pieciem gadiem un izskatījās vēl gluži labi — viņai mutē bija gandrīz visi zobi un uz galvas vēl nedaudz matu, un, ja neskaita ģikti, sifilisu un vieglu diloni, viņa bija vēl pavisam vesela un cerēja uz ilgu mūžu, uz pieciem vai desmit gadiem, iespējams, viņa varētu pat apprecēties un, būdama cienījama atraitņa sieva, laist pasaulē īstus bērnus vai… tādas bija Grenuija mātes vēlmes, kad viss jau būs garām. Kad sākās dzemdību sāpes, viņa pakrita zem zivju kaujamā galda un dzemdēja tur, tāpat kā četras iepriekšējās reizes, un pārgrieza nabas saiti ar zivju nazi. Taču tad, vai nu aiz karstuma, vai smakām, kuras gan viņa lāgā nesaoda, bet tikai izjuta kā kaut ko nepanesamu, apdullinošu — liliju lauku vai šauru istabu, kurā ir par daudz narcišu — tad viņa zaudēja samaņu, sašķiebās un pakrita zem zivju galda, un ar nazi rokā palika guļam ielas vidū.

Klaigas, raudas, rēcošs pūlis, ierodas policija. Sieviete ar nazi rokā vēl arvien guļ uz ielas, viņa pamazām atgūst jēgu.

Kas viņai kaitot?

"Nekas."

Ko viņa darot ar nazi?

"Neko."

Kas tās par asinīm uz viņas svārkiem?

"No zivīm."

Viņa pieceļas, nomet nazi un dodas mazgāties.

Un tad jaundzimušais pretēji gaidām sāk kliegt zem kaujamā galda.

Un starp mušām, zivju asakām un galvām tiek atrasts zīdainis. Saskaņā ar priekšrakstiem viņš tiek atdots auklei, bet māte tiek arestēta. Tā kā māte bez lielas vilcināšanās atzīst, ka būtu zīdaini pametusi tur, kur viņš tika atrasts, tāpat kā viņa to darījusi ar četriem pārējiem, par vairākām bērnu slepkavībām tai tiek piespriests nāvessods un dažas nedēļas vēlāk Grēva laukumā nocirsta galva.

Zīdainis ap šo laiku bija jau pie trešās zīdītājas. Neviena negribēja viņu turēt ilgāk par pāris dienām. Viņš esot pārlieku rijīgs, zīžot par diviem, atraudams tādējādi pienu citiem zīdaiņiem un iztiku zīdītājām, jo viena bērna zīdīšana taču nevar būt rentabla. Atbildīgajam policijas virsniekam, kādam La Fosa kungam, tas viss drīz vien apnika, un viņš grasījās nodot bērnu Sentantuāna ielas bāreņu patversmē, uz kurieni ik dienu devās bērnu nesēji. Bērnus pārvietoja pītos grozos, kuros racionālu apsvērumu dēļ ievietoja četrus zīdaiņus. Bērnu mirstība pa ceļam bija ārkārtīgi liela, tādēļ tranportēšanai pieņēma vienīgi kristītus zīdaiņus, kuri bija ierakstīti speciālā transporta lapā, kas bija jāapzīmogo. Grenuijs nebija kristīts, un viņam nebija vārda, kuru ierakstīt transporta lapā, bet no policijas puses nebūtu pārāk ētiski vienkārši nolikt bērnu pie patversmes vārtiem, turpretī formalitāšu kārtošana bija sarežģīts birokrātisks un pārvaldniecisks process, un laiks negaidīja, tādēļ policijas virsnieks La Foss pieņēma citādu lēmumu un izdeva rīkojumu pret kvīti atdot zēnu kādai baznīcas institūcijai, kura varētu

to kristīt un izlemt vina tālāko likteni. Tā no zēna tika vaļā, atdodot viņu Senmeri klosterim Senmartēna ielā. Viņu kristīja, dodot Žana Batista vārdu. Un, tā kā prioram todien bija labs prāts un klostera kasē bija mazliet naudas, tika nolemts nesūtīt zēnu uz patversmi, bet audzināt uz klostera rēķina. Šim nolūkam viņš tika nodots zīdītājai vārdā Žanna Bisī, kura par trīs frankiem nedēļā apņēmās rūpēties par zēnu.

2

Pēc dažām nedēļām Žanna Bisī ar grozu rokā stāvēja pie Senmerī klostera vārtiem un piecdesmitgadīgajam, plikgalvainajam un pēc etiķa viegli dvakojošajam Terjē tēvam, kurš atvēra vārtus, sacīja: "Še tev," nolikdama grozu uz sliekšņa.

"Kas tas ir?" Terjē jautāja, noliekdamies pār grozu un ošņādams to. Viņš jauta ko ēdamu.

"Rue aux Fers bērnu slepkavnieces bastards!"

Terjē tēvs ar pirkstu urķējās pa grozu, līdz kļuva redzama zīdaiņa seja.

"Viņš izskatās ļoti labi. Tukls un rozā."

"Jo viņš ir izrijis mani tukšu. Tukšu līdz pat kauliem. Bet tam pienācis gals. Tagad jūs paši varat barot viņu ar kazas pienu, biezputru un ķirbju sulu. Bastards rij visu."

Terjē tēvs bija omulīgs vīrs. Viņa pārziņā bija klostera labdarības fonds, naudas dalīšana nabagiem un trūkumcietējiem. Viņš gaidīja pateicību par šo darbu, un viņam nepatika, ja viņu lieki apgrūtināja. Tehniski sīkumi tam riebās, detaļas vienmēr nozīmēja grūtības, bet grūtības nozīmēja viņa miera traucēšanu, un to viņš necieta. Viņš dusmojās, ka vispār atvēris vārtus. Viņš vēlējās, lai šī sieviete paņemtu savu grozu un vāktos mājās, liktu viņu mierā ar savām zīdaiņu problēmām. Pamazām Terjē tēvs nomierinājās un ieelpodams ievilka piena un sierainas aitas vilnas smaržu, kuru izstaroja zīdītāja. Tā bija patīkama smarža.

"Es nesaprotu, ko tu gribi. Es patiesi nesaprotu, uz ko tu tēmē. Es nevaru iedomāties, kā zīdainim varētu kaitēt tas, ka viņš vēl kādu laiku paliktu pie tevis."

"Viņam tiešām nekas nekaitētu, bet man gan. Es esmu zaudējusi desmit mārciņas svara, pie tam ēdu trīsreiz vairāk. Un tas par trim frankiem nedēļā!"

"Jā, es saprotu," gandrīz atviegloti teica Terjē, "skaidrs, runa kā parasti ir par naudu."

"Nē," zidītāja atbildēja.

"Tomēr ir tā un ne citādi! Vienmēr, kad klauvē pie šiem vārtiem, runa ir par naudu. Kā es vēlētos, lai kaut vienu reizi, kad es atveru šos vārtus, aiz tiem stāvētu cilvēks, kurš runātu par ko citu. Kāds vienkārši apliecinātu cieņu, atnesot kādu augli vai riekstu. Rudenī taču ir tik daudz tāda, ko varētu atnest. Kādu ziedu, piemēram. Vai vienkārši atnāktu un sacītu: "Lai Dievs jums palidz, Terjē tēvs." Bet to jau laikam es nekad nepiedzīvošu. Ja pie vārtiem nestāv lūdzējs, tad tas ir tirgonis, ja tas nav tirgonis, tad amatnieks, ja nelūdz žēlastības dāvanu, tad piestāda rēķinu. Es vienkārši nevaru parādīties uz ielas. Izejot uz ielas, ik uz soļa mani lenc ļautiņi, prasot naudu!"

"Es neprasu neko," zīdītāja sacīja.

"Bet es tev teikšu: tu neesi vienīgā zīdītāja šajā apvidū. Ir simtiem pirmklasīgu zīdītāju, kuras par trim frankiem nedēļā būtu ar mieru likt šo zīdaini pie krūts vai barot to ar putru, sulām vai citām lietām…"

"Tad atdod viņu kādai no tām!"

"… Bet, no otras puses, nav labi bērnu tā mētāt. Kas zina, vai ar citas pienu viņš augs tikpat labi kā ar tavu. Viņš ir pieradis pie tavas krūts smaržas, un, tu droši vien zini, pie taviem sirdspukstiem."

Tad viņš vēlreiz dziļi ieelpoja zīdītājas silto smaržu un, manīdams, ka viņa vārdi nav atstājuši nekādu iespaidu, sacīja:

"Nes tagad bērnu mājās! Es apspriedīšu šo lietu ar prioru. Es teikšu viņam, lai maksā tev četrus frankus nedēļā."

"Nē," sacīja zīdītāja.

"Labi, piecus!" "Nē."

"Cik tad tu īsti gribi?" Terjē kliedza . "Pieci franki par tādu vienkāršu darbu kā zīdaiņa kopšana ir milzu nauda!"

"Es negribu naudu," zīdītāja sacīja. "Es gribu dabūt bastardu prom no savas mājas."

"Kāpēc, mīļā kundze?" Terjē jautāja, ar pirkstu urķēdamies pa grozu. "Tas taču ir mīļš bērns. Rozā, nekliedz, labi guļ, kristīts."

"Viņš ir velna apsēsts."

Terjē žigli izvilka pirkstu no groza.

"Neiespējami. Pilnīgi neiespējami, zīdainis nevar būt velna apsēsts. Zīdainis vēl nav cilvēks, viņa dvēsele vēl nav izveidojusies. Un tāpēc viņš nemaz nevar interesēt nelabo. Varbūt viņš jau runā? Vai viņam piemīt pievilkšanas spēja? Varbūt viņš kustina priekšmetus? Vai nelabi smird?"

"Viņš vispār neož," zīdītāja atbildēja.

"Nu re! Tā ir nepārprotama pazime. Velna apsēstie nelabi smird."

Mierinot zīdītāju un stiprinot paša drosmi un argumentus, Terjē pacēla grozu un kādu laiku turēja to zem deguna.

"Es neko īpašu nesaožu," Terjē paziņoja, "neko īpašu. Man šķiet, ka no autiņiem nāk kāda smaka."Viņš pastiepa grozu uz zīdītājas pusi, lai tā apstiprinātu viņa iespaidus.

"Es nedomāju to," zīdītāja īgni atcirta, atgrūzdama grozu. "Es nedomāju to, kas ir autiņos. Viņa ekskrementi smaržo labi. Es domāju viņu pašu, pašu bastardu."

"Viņš vienkārši ir vesels," Terjē izsaucās, "viņš ir vesels un tādēļ neož! Tikai slimi bērni ož, tas taču ir vispārzināms. Ar bakām slims bērns smird pēc zirgāboliem, ar šarlaku slims — pēc veciem āboliem, diloņslims — pēc sīpoliem. Viņš ir vesels, un tā ir viņa vienīgā kaite. Vai viņam jāsmird? Vai tad tavi bērni smird?"

"Nē," zīdītāja atbildēja,"mani bērni ož tā, kā jāož cilvēkbērniem."

Terjē uzmanīgi nolika grozu zemē, jo juta, kā viņā mostas dusmas par šīs sievietes iecirtību. Nevarēja izslēgt, ka strīdus karstumā viņam paspruks kāds brīvāks žests, un Terjē negribēja, lai no tā ciestu zīdainis. Viņš sakrustoja rokas uz muguras, pavērsa pret zīdītāju savu spico vēderu un nikni jautāja: "Tātad tu apgalvo, ka zini, kā būtu jāsmaržo ikvienam cilvēkbērnam, tātad arī šim? Pie tam atļaušos atgādināt, šis ir kristīts bērns, Dieva bērns."

"Jā," zīdītāja atbildēja.

"Un tu, zīdītāja Žanna Bisī no Sendenī ielas, apgalvo arī, ja bērns nesmaržo tā, kā tu to ieskati par pareizu, tad tas ir velna bērns?"

Terjē pārcēla kreiso roku no mugurpuses uz priekšu un, draudīgi izliekdams rādītājpirkstu kā jautājuma zīmi, pastiepa to zīdītājas ģīmja virzienā.

Zīdītāja domāja. Tas nebija pareizi, ka saruna izvērtās teoloģiskā strīdā, kurā viņa nepārprotami būs zaudētāja.

"Tā gan es neteicu," viņa izvairīgi atbildēja. Par viņa saikni ar nelabo lemiet jūs pats, Terjē tēv, tas nav mans uzdevums. Es zinu tikai vienu: man bail no šī zīdaiņa, jo viņš nesmaržo tā, kā jāsmaržo bērniem."

"Skaidrs," Terjē apmierināti norūca, nolaizdams roku. "Mēs tātad atsakāmies no nelabā. Labi. Bet saki man, kā tad īsti jāsmaržo zīdainim? Nu?"

"Labi," zīdītāja atbildēja.

"Ko nozīmē labi?" Terjē kliedza. "Daudzas lietas smaržo labi. Labi smaržo lavanda. Arī zupasgaļa smaržo labi. Arābijas dārzi ari smaržo labi. Es gribu zināt, kā smaržo zīdainis?"

Zīdītāja vilcinājās. Viņa labi zināja, kā smaržo zīdaiņi, viņa zināja to pavisam noteikti, viņa taču bija zīdījusi, auklējusi, kopusi, skūpstījusi dučiem zīdaiņu… Viņa varētu tos saost pat tumsā, pat tagad viņai degunā bija zīdaiņu smarža. Bet viņa ne reizi nebija aprakstījusi šo smaržu vārdiem.

"Nu?" Terjē ierējās, nepacietīgi skrubinādams nagus.

"Jā," zīdītāja uzsāka, "to nemaz nav tik viegli aprakstit, jo viss zīdaiņa ķermenis nesmaržo vienādi, kaut arī smaržo labi, saprotiet, tēvs, kājas smaržo pēc silta, gluda akmens — nē, drīzāk pēc katla vai sviesta, jā, kājas smaržo pēc svaiga sviesta. Un ķermenis smaržo., pēc pienā mērcēta cepuma. Un galva, pie pakauša, skatieties, Terjē tēvs, tur, kur jums vairs nav matu," un viņa viegli uzsita pa Terjē pliko pauri. Terjē bija apstulbis no šiem detalizētas muļķības plūdiem un, uz brīdi zaudējis runas spēju, paklausīgi nolieca galvu, "…tieši šajā vietā zīdainis smaržo vislabāk. Pēc karameles, tik saldi, tik brīnišķi, jūs to nemaz nevarat iedomāties, tēvs! Sajūtot šo smaržu, es uzreiz iemīlu bērnu, vai tas būtu mans vai svešs.Tā un ne citādi jāsmaržo zīdainim. Ja viņš tā nesmaržo, ja viņš smaržo vēl mazāk par aukstu gaisu, kā šis te bastards, tad jūs man varat stāstīt, ko gribat, Terjē tēvs, bet es," zīdītāja uzmeta riebuma pilnu skatu grozam, it kā tur būtu krupis, nevis bērns, un sakrustoja rokas uz krūtīm, "es, Žanna Bisi, negribu turēt viņu savā mājā!"

Terjē lēnām pacēla galvu un pāris reižu pārbrauca ar roku pār pliko pauri, it kā gribēdams sakārtot matus, tad šķietami nejauši pielika pirkstu pie deguna un domīgi ošņāja to.

"Pēc karameles…?"viņš jautāja un mēģināja atgūt stingro toni… "Karamele! Ko tu saproti no karamelēm? Vai tu kaut reizi mūžā esi ēdusi karameles?"

"Ne gluži," zīdītāja atbildēja. "Bet es reiz biju lielā viesnīcā Sentonorē ielā un redzēju, kā tās taisa no salda krējuma un kausēta cukura. Tas smaržoja tik jauki, ka es to nevaru aizmirst."

"Jā, jā. Tā jau droši vien būs," Terjē atteica, aizvākdams pirkstu no degunapakšas. "Bet tagad apklusti! Man ir grūti nolaisties līdz tavam līmenim. Es konstatēju, ka tu, lai kādi būtu tavi motīvi, vairs negribi rūpēties par zīdaini Žanu Batistu Grenuiju un gribi viņu dot atpakaļ pagaidu aizbildnim — Senmerī klosterim. Tas ir ļoti skumji, bet es tur neko nevaru darīt. Tu vari iet."

Viņš paņēma grozu, vēlreiz ievilka gaistošo pilnpiena smaržu un aizvēra vārtus. Tad devās uz savu kabinetu.

3

Terjē tēvs bija izglītots vīrs. Viņš bija studējis ne tikai teoloģiju, bet arī filosofiju un nodarbojās arī ar botāniku un alķīmiju. Viņš bija augstās domās par sava gara kritisko spēku. Viņa pārdomas, protams, nebija tik tālejošas, lai apšaubītu brīnumus, pravietojumus vai patiesības no Svētajiem Rakstiem, kuri, stingri ņemot, ar prātu vien nebija saprotami un nereti bija pat pretrunā ar prāta atzinumiem. Viņš labprātāk par šīm lietām nedomāja, tās bija pārāk neomulīgas, tās modināja nedrošību un nemieru, bet Terjē, lai domātu, bija nepieciešams miers un drošība. Taču viņš noteikti apkaroja vienkāršās tautas māņticību: raganu būšanas un zīlēšanu, amuletu nēsāšanu, ļauno aci, pusnakts spokus un ko vēl visu viņi neizdomāja — to redzot, pārņēma dziļas skumjas, šīs pagāniskās paražas eksistēja vēl tūkstoš gadu pēc kristietibas ieviešanas! Arī vairums tā saukto velna apsēstības vai sātansavienības gadījumu nebija nekas cits kā vien māņticība. Terjē pārdomas nesniedzās tik tālu, lai noliegtu sātana eksistenci vai apšaubītu viņa varu, šo teoloģijas pamatproblēmu risināšanai bija citas instances, un tas nebija viņa, necila mūka uzdevums. Taču, no otras puses, bija pilnīgi skaidrs — ja tāda aprobežota persona kā zīdītāja apgalvo, ka atradusi velna iemiesojumu, tam nevar būt nekāda sakara ar nelabo. Pats viņas apgalvojums, ka atklāts nelabais, ir drošākais pierādījums tam, ka nelabā šeit nav, jo pēdējais taču nav tik dumjš, lai ļautu sevi atklāt zīdītājai Žannai Bisī. Pie tam vēl to izdarīt ar degunu! Visprimitīvāko ožas orgānu! It kā elle smirdētu pēc sēra un paradīze — pēc vīraka un mirrēm! Pagāniskās pagātnes drūmākā māņticība, kad cilvēki vēl dzīvoja kā zvēri un viņu acis neatšķīra krāsas, bet, ostot asinis, viņi iedomājās, ka var atšķirt ienaidnieku no drauga. Milzīgu kanibālu un vilkaču mocīti, erīniju ošņāti, viņi nesa saviem drausmajiem dieviem smirdošus, kvēlošus, svilinātus upurus. Ārprāts! Muļķis ar degunu redz vairāk nekā ar acīm, un droši vien dievišķā saprāta gaismai būs jāstaro vēl tūkstoš gadu, līdz pilnīgi izgaisīs šis primitīvās ticības paliekas.

"Ak, nabaga bērniņš! Nevainīgā radībiņa! Guļ savā grozā, nemaz neapjauzdams tās drausmīgās aizdomas, kuras pret viņu tiek izteiktas. Viena muļķe iedrošinās apgalvot, ka tu nesmaržojot tā, kā jāsmaržo cilvēkbērnam. Ko mēs par to teiksim?Kilikili!"

Viņš pašķieba grozu un nolika to uz ceļiem, ar pirkstu glāstīja bērna galvu, dudinādams "kilikili", viņš uzskatīja, ka šāds vārds maigi un nomierinoši iedarbojas uz bērnu. "Tev esot jāsmaržo pēc karamelēm, kādas šausmas, kilikili."

Pēc kāda laika Terjē apošņāja savu pirkstu, taču spēja saost vienīgi pusdienu skābo kāpostu smaku.

Tad viņš mirkli pavilcinājās, palūkojās visapkārt, pārbaudidams, vai kāds nenovēro, pacēla grozu un iebāza tajā degunu. Viegli pieskardamies bērna galvai, tā, ka plānie, sārtie matiņi kutināja viņa nāsis, Terjē ošņāja cerībā uzost kādu smaržu. Viņš īsti nezināja, kā jāsmaržo zīdaiņa galvai. Taču, protams, ne jau pēc karamelēm, jo karameles smaržo pēc kausēta cukura un kā gan bērns, kurš līdz šim pārticis vienīgi no piena, var smaržot pēc kausēta cukura. Viņš varētu smaržot pēc piena, pēc zīdītājas piena. Viņš varētu smaržot arī pēc matiem, pēc ādas un matiem un mazliet pēc bērna sviedriem. Terjē ošņāja, iedomādamies ādas, matu un sviedru smakas. Bet nevarēja neko saost. Pie labākās gribas neko. Droši vien zīdaiņi vispār nesmaržo, viņš nodomāja. Ja zīdaini tura tīrībā, viņš neizplata nekādu smaku, tāpat kā zīdaiņi taču nerunā, nestaigā un neraksta. Tas nāk ar vecumu. Stingri ņemot, cilvēks varētu sākt izplatīt smaku pubertātes vecumā. Tā tas droši būs. Vai tad jau Horācijs neteica: "Jauneklis dīdās, jaunava uzziedot smaržo kā balta narcise…?"— romieši pazina dzīvi. Kā tad varētu smaržot zīdainis, kuram miesas grēki pat sapņos nerādās. Kā lai viņš smaržo? Kilikili? Nekā!

Terjē atkal nolika grozu uz ceļiem un sāka to šūpot. Bērns vēl arvien cieši gulēja. Viņa mazā un sārtā labā dūrīte bija redzama no segas apakšas, un viņš reizi pa reizei pabraucīja ar to pa vaigu. Terjē smaidīja, viņam piepeši kļuva ļoti omulīgi. Uz bridi viņu pārņēma fantastiska iedoma, ka viņš varētu būt šī bērna tēvs. Ja viņš nebūtu mūks, bet parasts pilsonis, godīgs amatnieks, viņš būtu ņēmis sev pilnīgu un pienīgi smaržojošu sievu, un viņi audzinātu dēlu, viņš šūpotu to uz ceļiem, kilikili, kilikili… Viņam kļuva labi no šīs domas. Tajā bija kaut kas ārkārtīgi piedienīgs. Tēvs šūpo dēlu uz ceļiem, tā bija aina, kas bija tikpat veca, cik pasaule, bet šī aina nekad nenovecoja, kamēr pastāv pasaule, tā vienmēr ir jauna un pareiza. Terjē kļuva silti ap sirdi, viņš kļuva sentimentāls.

Šai bridi bērns pamodās. Viņš pamodās ar degunu. Niecīgais deguntiņš sakustējās, pacēlās uz augšu un sāka ošņāt. Tas ievilka gaisu un īsiem grūdieniem, it kā grasoties šķaudit, laida to laukā. Tad deguns saraucās un bērns atvēra acis. Acis bija nenosakāmas krāsas, starp austerpelēku un opālbalti krēmīgu, tās bija aizplivurotas un neizskatījās piemērotas redzēšanai. Terjē likās, ka acis nemaz nav pamodušās. Pavisam citādi bija ar degunu. Nespodrās acis vērās nenoteiktā virzienā, bet deguns fiksēja noteiktu mērķi, un Terjē bija dīvaina sajūta, ka šis mērķis ir viņš, viņa persona, pats Terjē. Nāsis ap diviem niecīgajiem caurumiņiem piepūtās kā briestošs pumpurs. Jeb, precīzāk sakot, kā karaļa botāniskā dārza gaļēdājpuķes ziedkauss. Šķita, ka šīm nāsīm ir milzīgs pievilkšanas spēks. Tas, kuru bērns asi un caururbjoši skatīja ar savām nāsīm, bija Terjē, un viņš nevarēja to ne apturēt, ne noslēpt… Bezsmaržas bērns viņu bezkaunīgi ošņāja! Un Terjē piepeši saoda, ka smird pēc sviedriem un etiķa, pēc skābiem kāpostiem un nemazgātām drēbēm. Kails un neglīts viņš stāvēja barga soģa priekšā. Un šis soģis palīda pat zem ādas, Terjē iekšienē. Viņa maigākās jūtas un netīrākās domas bija šī mazā deguna priekšā, un tas nemaz nebija īsts deguns, tas bija tāds pastāvīgi sačokurojies, piepūties, trīsošs ožas orgāns. Terjē nodrebēja. Viņu pārņēma riebums. Tagad viņš savilka savu degunu, it kā saozdams kaut ko riebīgi smirdošu, no kā vajadzētu turēties tālāk. Bija izplēnējusi mājīgā doma par vienu miesu un asinīm. Pagalam bija sentimentālā idille par tēvu un dēlu, un jauki smaržojošo māti. Mājīgais domu šķidrauts, kuru Terjē bija apvijis ap sevi un bērnu, saplīsa: uz viņa ceļiem gulēja sveša, auksta būtne, naidigs dzīvnieks, un, ja Terjē nebūtu tik dievbijīgs un racionāli domājošs, viņš riebuma uzplūdā būtu nospiedis to kā lapseni.

Terjē pielēca kājās un nosvieda grozu uz galda. Viņš gribēja dabūt to prom, iespējami ātri, iespējami tūlīt, iespējami uzreiz.

Un tad tas sāka kliegt. Zīdainis samiedza acis, atvēra savu sārto rīkli un spiedza tik spalgi, ka Terjē sastinga asinis dzīslās. Terjē vicināja grozu izstieptā rokā, kliegdams "kilikili ", mēģinādams bērnu apklusināt, taču tas kliedza vēl skaļāk, kļuva zils, un šķita, ka viņš no kliegšanas grasās pārsprāgt.

Prom! Tūdaļ pat prom… Pie velna, viņš gribēja sacīt, bet saknieba lūpas un norija šo vārdu,., prom šo briesmoni, prom šo neizturamo bērnu! Uz kurieni? Viņš pazina labu duci zīdītāju, viņam bija zināmas arī kvartāla bāreņu patversmes, bet tas bija par tuvu, par ciešu pie ādas, vajadzēja dabūt viņu prom tā, lai kuru katru mirkli viņu nevarētu atnest atpakaļ un nolikt pie vārtiem, viņu vajadzēja dabūt uz citu kvartālu, uz otru upes krastu, vislabāk aiz pilsētas nocietinājuma mūra, uz Sentantuāna priekšpilsētu! Uz turieni šo brēcošo nastu, tālu uz austrumiem, aiz Bastīlijas, kur pa nakti slēdz vārtus.

Viņš uzrāva sutanu, paķēra kliedzošo grozu un pa mazajām ieliņām teciņus metās uz Sentantuāna priekšpilsētas ielu, augšup pa Sēnu, ārā no pilsētas, uz Šaronnas ielu, kuras galā, Madlēnas de Trenelas klostera tuvumā dzīvoja kāda Gaijāra kundze, kura par maksu pieņēma jebkura vecuma un veida bērnus. Terjē atdeva vēl arvien brēcošo bērnu, samaksāja par gadu uz priekšu un bēga atpakaļ uz pilsētu. Pārnācis klosterī, viņš nometa drēbes, it kā tās būtu aptraipītas, nomazgājās no galvas līdz kājām un savā cellē saritinājās gultā, ilgi meta krustus, lūdza dievu, līdz atvieglots aizmiga.

4

Gaijāra kundzei nebija vēl trīsdesmit gadu, bet viņas dzive jau bija pagājusi. Viņa izskatījās atbilstoši savam vecumam un tai pašā laikā divreiz, trīsreiz un simtreiz vecāka, viņa izskatījās pēc meitenes mūmijas, bet iekšēji viņa jau sen bija mirusi. Kad viņa bija maza meitene, tēvs viņai bija iesitis pa pieri tā mazliet virs deguna saknes ar krāsns kruķi, no tā laika viņa bija zaudējusi ožas spēju un jebkādu cilvēciska siltuma vai vēsuma izjūtu, un vispār jebkādas tieksmes. Pēc šī sitiena maigums viņai bija tikpat svešs kā riebums, prieks tikpat svešs kā izmisums.Viņa neko nejuta arī, vēlāk guļot ar savu vīru, arī tad ne, kad viņai piedzima bērni. Viņa neskuma, ja tie mira, tāpat kā nepriecājās, ja viņi dzī• ^ voja. Viņa nežēlojās, kad virs viņu piekāva, un neizjūta . atvieglojumu, kad viņš no holeras nomira HoteiDieu. r ! Viņa pazina tikai divas izjūtas: vieglu netīksmi, kad tuvo^p jās ikmēneša migrēna, un tīksmes atjaunošanos, kad migrēna bija pāri. Vairāk neko šī mirusī sieviete nejuta.

Bet, no otras puses,… vai droši vien pateicoties pilnīgam emociju trūkumam, Gaijāra kundzei bija nevainojama kārtības un taisnīguma izjūta. Viņa neizcēla nevienu no sev uzticētajiem bērniem, viņa arī nevienu nepaļāja. Viņa trīsreiz dienā deva tiem ēst, bet ne grama vairāk. Līdz otrajam dzīves gadam viņa bērnus trīsreiz dienā pārtina. Ja kāds pietaisīja bikses, būdams vecāks, tad saņēma bezpārmetumu pļauku un vienreiz nedabūja ēst. Tieši pusi no naudas viņa tērēja audzēkņiem, tieši pusi paturēja sev. Lētos laikos viņa nemēģināja pievākt vairāk naudas, taču arī dārgos nepielika ne sū, pat tad, ja runa bija par dzīvību un nāvi. Citādi taču viņas veikals nebūtu rentabls. Un viņai bija vajadzīga nauda. Viņa visu bija precīzi izrēķinājusi. Vecumā viņa gribēja nopirkt sev

Siguldas pilsētas

renti un lai viņas īpašumā būtu tieši tik daudz, lai varētu mierīgi nomirt mājās, nevis nosprāgt Hotel-Dieu kā viņas virs. Pati nāve viņu nebaidīja. Bet viņai netikās mirt kopā ar simtiem svešu cilvēku. Viņa gribēja sev privātu nāvi, un tādēļ bija nepieciešama pilna zeķe ar naudu.

Dažu ziemu no diviem dučiem viņas audzēkņu nomira trīs vai četri, taču šis rāditājs bija ievērojami labāks nekā citām privātajām audžumātēm un lielajiem valsts un baznīcas atradeņu namiem, kuros mirstība dažkārt sasniedza deviņas desmitdaļas. Bet nāca jau arī jauni audzēkņi. Parīze ik gadu ražoja vairāk nekā desmit tūkstošus atradeņu, bastardu un bāreņu. Tā kā zaudējumus varēja pārdzīvot.

Mazajam Grenuijam Gaijāra kundzes iestāde bija svētība. Droši vien nekur citur viņš nevarētu izdzīvot. Bet pie šīs dvēseliski nabagās sievietes viņš auga. Viņš bija sīksts. Pārdzīvojis savu piedzimšanu atkritumos, viņš tik viegli neļāva izstumt sevi no pasaules. Viņš dienām ilgi varēja iztikt ar ūdeņainām zupām un vājpienu, viņš ēda puvušus dārzeņus un sasmakušu gaļu. Bērnībā viņš izslimoja masalas, dizentēriju, vējbakas, holeru, pārdzīvoja sešu metru kritienu akā un apdedzināja krūtis ar verdošu ūdeni. No tā palika rētas, kraupji un sakropļota kāja, viņš kliboja, bet dzīvoja. Viņš bija sīksts kā izturīga baktērija un pieticīgs kā ērce, kura gadiem ilgi klusi sēž kokā, pārtiekot no vienas vienīgas asins lāses. Viņa miesai bija nepieciešams niecīgs daudzums ēdiena un apģērba. Viņa dvēselei nevajadzēja neko. Drošība, atbalsts, maigums, mīlestība, vai kā nu sauc visas tās lietas, kuras vajadzīgas bērnam, Grenuijam bija pilnīgi liekas. Vai, pareizāk sakot, mums šķiet, ka viņš no paša sākuma padarīja tās par sev nevajadzīgām, lai varētu izdzīvot. Viņa pirmais kliedziens, kliedziens zem zivju kaujamā

galda, ar kuru sākās viņa atmiņas un ar kuru viņš nogādāja savu māti uz ešafota, nebija instinktivs sauciens pēc līdzjūtības un mīlestības. Tas bija apsvērts, varētu pat teikt, labi apsvērts kliedziens, ar kuru jaundzimušais izteicās pret mīlestību, bet tomēr par dzīvi. Ja šādos apstākļos bērns būtu prasījis abus, viņš, bez šaubām, drīz vien ietu bojā. Viņam, protams, bija arī otra iespēja veikt ceļu no dzimšanas līdz nāvei bez dzīves apkārtceļa, atbrīvojot pasauli un sevi pašu no krietna skaita nelaimju. Bet, lai tik kautrīgi atkāptos, bija nepieciešams mazliet iedzimtas laipnības, un tās nu Grenuijam nebija. Jau no paša sākuma viņš bija briesmonis. Viņš izšķīrās par dzīvošanu aiz tīras spīts un ļaunuma.

Protams, viņš nepieņēma lēmumus tā, kā to dara pieaudzis cilvēks, ņemot palīgā prātu un pieredzi, lai izšķirtos starp vairākām iespējām. Viņš lēma tīri veģetatīvi, kā prom aizmesta pupa lemj — dīgt vai palikt tāpat.

Vai kā ērce kokā, kurai dzīve nepiedāvā neko citu kā vien mūžigu pārziemošanu. Kā maza riebīga ērce, kura savelk čokurā savu svina pelēko ķermeni, lai uz ārpasauli būtu pavērsts pēc iespējas mazāks laukums; kas dara savu ādu gludu un skarbu, lai pēc iespējas mazāk izstarotu ārpasaulei. Kā ērce, kura dara sevi pavisam mazu un neredzamu, lai neviens to nesamītu. Kā vientuļa ērce, kas, sevī ievilkusies akla, kurla un mēma tup kokā un jūdžu attālumā gadiem ilgi saož klejojošu zvēru asinis, kuras tai nav sasniedzamas. Ērce varētu nokrist meža zālē un ar savām niecīgajām sešām kājiņām paiet pāris milimetru uz vienu pusi, pāris milimetru uz otru un nolikties uz miršanu, un, Dieva vārds, nevienam no tā nebūtu kaitēts, pat pašai ērcei ne. Bet ietiepīgā, riebīgā ērce paliek dirnēt kokā un gaida. Līdz neiespējams gadījums tai kāda dzīvnieka tēlā noliks asinis tieši zem koka. Tad

viņa metīs pie malas savu atturību, kritīs, iecirtīsies, ieurbsies svešajā gaļā un rīs to…

Tāda ērce bija Grenuijs. Viņš dzīvoja, ierāvies sevī, un gaidija labākus laikus. Viņš nedeva pasaulei neko citu kā vien savus izkārnījumus, ne smaidu, ne kliedzienu, ne acu spīdumu, pat ne savu smaku. Jebkura cita sieviete būtu šo briesmonīgo bērnu nositusi. Tikai ne Gaijāra kundze. Viņa taču nevarēja saost, ka viņš nesmaržoja, un viņa negaidīja nekādu dvēseles saviļņojumu, jo viņas pašas dvēsele bija slēgta.

Citi bērni turpretim lieliski sajuta Grenuiju. Jau no pirmās dienas viņiem bija nemājības sajūta ar jauno. Viņi vairījās no kastes, kur viņš gulēja, un naktīs spiedās ciešāk kopā savās gultās it kā istabā būtu kļuvis auksts. Mazākie naktīs raudāja, viņiem likās, ka istabā velk caurvējš. Dažiem šķita, ka viņš atņem tiem elpu. Reiz vecākie bērni sapulcējās, lai Grenuiju nožņaugtu. Viņi sakrāva lupatas, deķus un sienu viņam uz sejas un piespieda to visu ar ķieģeli. Kad nākamajā ritā Gaijāra kundze izraka viņu no šis kaudzes, Grenuijs bija saņurcīts un saspiests, bet ne beigts. Šādi mēģinājumi atkārtojās vēl pāris reižu. Bet velti. Žņaugt viņu tieši ar pašu rokām vai aizbāzt viņam muti un degunu, kas būtu bijusi drošāka metode, bērni neiedrikstējās. Viņi negribēja viņam pieskarties. Viņš riebās tiem kā resna lapsene, kuru negribas nospiest ar savu roku.

Grenuijam paaugoties, slepkavību mēģinājumi tika pārtraukti. Bērni saprata, ka Grenuijs nav iznīcināms. Viņi gāja tam apkārt ar līkumu, vairījās no tiešas saskarsmes. Taču viņi nebija ne greizsirdīgi, ne skaudīgi. Šādām jūtām Gaijāra kundzes namā nebija nekāda pamata. Viņš vienkārši traucēja citus. Citi nevarēja viņu saost. No viņa baidījās.

5

Pie tam, objektivi raugoties, viņam nepiemita nekas ipašs. Paaudzies viņš nebija ne īpaši liels, ne īpaši stiprs, viņš bija neglīts, taču ne tik ļoti, lai no viņa nobītos. Viņš nebija ne agresīvs, ne kreilis, ne viltīgs, ne izaicinošs. Viņš labprāt turējās sāņus. Arī viņa intelekts šķita atbaidošs. Tikai trīs gadu vecumā viņš sāka staigāt, pirmo vārdu viņš izrunāja, būdams četrus gadus vecs, tas bija vārds "zivis", šis vārds izlauzās no viņa kā atbalss, nākdama no tālas zivju pārdevējas Šaronnas ielā, no zivju pārdevējas, kura skaļi slavē savu preci. Nākamie vārdi bija "pelargonija", "kazukūts", "Savojas kāposti" un "Žaklorērs". Pēdējais bija dārznieka māceklis, kurš Gaijāra kundzes namā darīja visprastākos darbus un bija slavens ar to, ka ne reizi mūžā nebija mazgājies. Ar laika apstākļiem, īpašibas vārdiem un partikulām Grenuijam vedās daudz sliktāk. Bez "jā" un "nē", kurus viņš sāka teikt ļoti vēlu, Grenuijs zināja tikai konkrētu lietu, augu, zvēru un cilvēku vārdus, un tikai tad, ja šīs lietas, augi, zvēri vai cilvēki bija asociējami ar noteiktu smaržu.

Marta saulītē, sēžot uz bluķiem un sildoties, viņš pirmo reizi izrunāja vārdu "malka". Līdz tam viņš simtiem reižu bija redzējis koku un malku. Viņš lieliski saprata arī, ja ziemā viņu sūtīja pēc malkas. Bet koks nekad nebija licies viņam pietiekoši interesants, lai piepūlētu sevi ar šī vārda izrunāšanu. Tas notika tikai šajā marta dienā, sēžot uz malkas grēdas. Malkas ieliņa veidoja tādu kā soliņu zem nojumes Gaijāra kundzes šķūņa dienvidu pusē. Koka virsslānis smaržoja pēc salda sviluma, no malkas ieliņas dziļumiem smaržoja pēc sūnām, un šķūnīša priežu siena izstaroja sveķu smaržu.

Grenuijs izstieptām kājām sēdēja uz malkas ieliņas, ar muguru atspiedies pret šķūņa sienu, aizvēris acis un nevarēdams vien nomierināties. Viņš neko neredzēja, nedzirdēja un nejuta. Viņš saoda tikai koka smaržu, un tā pildīja viņu. Grenuijs dzēra šo smaržu, slīka tajā, ievilka to katrā savā porā, viņš pats kļuva par koku, koka lelli un kā Pinokio gulēja malkas grēdā. Tā gulēdams ilgu laiku, droši vien kādu stundu, viņš izgrūda vārdu "koks". It kā viņš līdz ausīm būtu pilns ar koku, it kā koks būtu pacēlies viņam līdz kaklam, it kā viņa vēders, rīkle un deguns būtu koka pārpilni, tā viņš izvēma vārdu "koks". Un tas atgrieza viņu pie sajēgas, izglāba viņu, īsi pirms koka vara, tā smarža būtu Grenuiju nosmacējusi. Viņš piecēlās no ieliņas un kokainām kājām devās prom. Vairākas dienas viņš bija šī smaržīgā piedzīvojuma pārņemts un, kad atmiņas kļuva īpaši stipras, Grenuijs, it kā zvērēdams, murmināja "koks, koks".

Tā viņš mācījās runāt. Viņam bija grūtības ar vārdiem, kuri neapzīmēja smaržojošus priekšmetus, bet vislielākās nepatikšanas bija ar abstraktiem morālas un ētiskas dabas jēdzieniem. Viņš nevarēja paturēt tos prātā, jauca un, arī būdams pieaudzis, lietoja nelabprāt, bieži nepareizi: taisnība, sirdsapziņa, dievs, prieks, atbildība, pazemība, pateicība utt.— ko tas īsti nozīmē, viņam bija un palika mīkla.

No otras puses, ikdienas valoda viņam drīz vien kļuva par šauru, lai apzīmētu dažas lietas, kuras viņš pazina kā saožamus jēdzienus. Ļoti driz viņš saoda nevis vienkārši koku, bet koku sugas: kļavkoku, ozolkoku, priežkoku, vīksnu un bumbieri, jaunu, vecu, satrunējušu, appelējušu, apsūnojušu koku, pat atsevišķus koka gabaliņus vai skaidiņas — katru no tiem viņš saoda kā atse-

i i >

višķu priekšmetu, tāpat kā citi cilvēki tos varēja atšķirt ar acu palīdzību. Līdzīgi bija ari ar citām lietām. Tas baltais dzēriens, kuru Gaijāra kundze ik rītu piedāvāja saviem audzēkņiem un sauca par pienu, katru reizi bija pilnīgi atšķirīgs, katru rītu tas smaržoja un garšoja citādi atkarībā no tā, cik silts bija piens, no kādas govs bija ņemts, ko šī govs bija ēdusi, cik daudz krējuma bija atstāts utt… Dūmi sastāvēja no simtiem visdažādāko vienību, kuras mainījās ik minūti, pat ik sekundi, veidojot veselu smaržu gleznu, un to visu sauca vienā vārdā "dūmi"… zeme, ainava, gaiss, kuri ik uz soļa, ar katru elpas vilcienu bija tik mainigi un atšķirīgu smaržu pārpilni, tātad to identitāte bija atšķirīga, bet to visu vajadzēja apzīmēt trim neveikliem vārdiem — visi šie groteskie pārpratumi un pretruna starp smaržu pasaules bagātību un valodas nabadzību lika zēnam Grenuijam apšaubīt valodas nozīmi, un viņš to lietoja vienigi galējas nepieciešamības spiests.

Sešu gadu vecumā viņš ar ožu bija pilnīgi apguvis tuvāko apkārtni. Gaijāra kundzes mājā nebija tāda priekšmeta, Šaronnas ielā nebija tādas vietas, nebija tāda cilvēka, akmens, koka, krūma vai žoga, nebija tāda stūrīša, kuru Grenuijs nepazītu pēc smaržas. Viņš jebkuru no tiem varēja atpazīt, un tie bija viņa atmiņā. Viņš bija savācis desmitiem, simtiem tūkstošu atsevišķu smaržu, skaidra un nepārprotama ikkatra no tām bija viņa rīcībā, un viņš tās atcerējās ne tikai vēlreiz saožot, bet ari varēja saost vēlreiz atceroties, viņš spēja tās savā iztēlē savienot, veidojot smaržas, kuru reālajā pasaulē nemaz nebija. Viņam bija sava veida smaržu vārdnīca, kura ļāva veidot neskaitāmus smaržu teikumus — un tas bija tajā vecumā, kad citi bērni ar pūlēm, radot visvienkāršākos teikumus, mēģina aprakstīt apkārtējo pasauli. Viņa spējas bija salīdzināmas ar ģeniāla muzikāla brinumbērna apdāvinātību, kurš no melodijām un harmonijām var izveidot atsevišķu skaņu alfabētu, lai komponētu jaunas melodijas un harmonijas. Bija tikai viena starpība — smaržu alfabēts bija nesalīdzināmi plašāks un diferencētāks, bet brinumbērna Grenuija radošā darbība notika viņa iekšienē un apkārtējiem nebija uztverama.

Ārēji viņš izskatījās arvien noslēgtāks. Vislabprātāk viņš vienatnē klaiņoja pa Sentantuāna priekšpilsētu, pa sakņu un vīna dārziem un pļavām. Vakaros viņš dažkārt nenāca mājās, par ko viņu dienām ilgi turēja ieslodzījumā. Biežos spieķa sitienus viņš pacieta bez sāpju izpaušanas. Mājas arests, badināšana, soda darbi nespēja mainīt viņa uzvedību. Arī pusotru gadu ilga neregulāra Notre Dome de Bon Secours draudzes skolas apmeklēšana neatstāja uz Grenuiju jūtamu ietekmi. Viņš iemācījās mazliet boksterēt un parakstīt savu vārdu, vairāk neko. Skolotājs uzskatīja viņu par plānprātīgu.

Gaijāra kundze turpretim bija ievērojusi kādu visai neparastu Grenuija īpatnību, gandrīz vai pārdabisku spēju: viņam bija pilnīgi svešas bērnišķīgas bailes no tumsas un nakts. Viņu varēja jebkurā laikā sūtīt uz pagrabu, kur citi bērni neiedrošinājās doties bez lampas. Vistumšākajā naktī viņš varēja iet uz šķūni pēc malkas. Viņš nekad neņēma līdzi lampu un ātri vien atnesa prasīto, neizdarot nevienu lieku kustību, ne reizi neklupdams un neko neapgāzdams. Vēl brīnumaināk Gaijāra kundzei likās tas, ka Grenuijs, tā viņa to iedomājās, varēja redzēt cauri papīram, audumam, kokam, pat mūra sienai un slēgtām durvīm. Viņš vienmēr zināja, cik audzēkņu uzturas guļamistabā, nemaz tur neieejot. Viņš zināja, ka ziedkāpostā ir tārps, pirms vēl galviņa bija pārgriezta. Reiz, kad Gaijāra kundze bija tik labi noslēpusi naudu, ka pati nevarēja atcerēties, kur (viņa bieži mainīja slēptuves), Grenuijs, ne sekundi nemeklēdams, norādīja uz kamīna spraisli, un, protams, nauda bija tur! Grenuijs spēja pat ielūkoties nākotnē, viņš varēja pareģot kādas personas ierašanos ilgi pirms tās parādīšanās, paredzēja negaisu, kad debesis nebija ne mazākā mākoniša. Tas, ka viņš to visu neredzēja acīm, bet ar savu aso un precīzo degunu: tārpu kāpostos, cilvēkus cauri sienām un vairāku ielu attālumā — tas Gaijāra kundzei pat sapņos nevarēja rādīties, pat tad, ja sitiens ar krāsns kruķi nebūtu laupījis viņai ožas spēju. Gaijāra kundze bija pārliecināta, ka šim zēnam neatkarīgi no tā, vai viņš ir vai nav plānprātīgs, bija divas sejas. Un, tā kā viņa zināja, ka divsejainie pievelk nelaimi un slimības, Gaijāra kundzei kļuva baisi. Vēl baigāk viņai bija no tās nepanesamās domas, ka jādzīvo zem viena jumta ar kādu, kuram ir spējas caur sienām un spraišļiem redzēt rūpīgi noslēptu naudu. Atklājusi šo šausmīgo Grenuija spēju, viņa sāka domāt, kā tikt no viņa vaļā, un viss labi sakrita. Tieši ap šo laiku, Grenuijam tad bija astoņi gadi, Senmerī klosteris, nepaskaidrojot iemeslus, izbeidza savus ikgadējos maksājumus. Kundze nemēģināja noskaidrot, kas par lietu. Pieklājības labad viņa pagaidīja vēl nedēļu un, kad naudas vēl arvien nebija, viņa paņēma zēnu pie rokas un devās uz pilsētu.

Rue de la Mortellerie, upes tuvumā, viņa pazina kādu ģērmani vārdā Grimals, kuram vienmēr vajadzēja jaunu darbaspēku — ne jau kārtīgu mācekli vai zelli, bet lētu izpalīgu. Ģērēšanas rūpalā bija tādi darbi — ādu atgaļošana, indīgu ģērēšanas un krāsu šķīdumu jaukšana, kodīgu sārmu iznešana —, kas bija tik bīstami, ka atbildīgs meistars tos neuzticēja mācītam darbaspēkam, bet gan kādam klaidonim, vazaņķim vai nevienam nepiederošam bērnam, par kuru, ja notika kāda nelaime, neviens neinteresējās. Protams, Gaijāra kundze zināja, ka Grenuijam praktiski nav izredžu izdzīvot Grimala darbnīcā. Bet viņa nebija no tām, kas par to ilgi domā. Savu pienākumu viņa bija izpildījusi. Audzēkņu tālākais liktenis viņu maz interesēja. Viņa lūdza Grimala kungu parakstīties par zēna saņemšanu, pati savukārt parakstījās par pārtikai iztērēto piecpadsmit franku saņemšanu, pēc tam devās mājup uz Šaronnas ielu. Viņa nejuta ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Tieši otrādi, viņa domāja, ka rīkojusies ne vien likumīgi, bet arī pareizi, jo paturēt bērnu, par kuru neviens nemaksāja, — tas apdraudēja citu bērnu intereses un nākotni, un pat viņas pašas nākotni, proti, viņas no citiem norobežoto, privāto nāvi, bet tas savukārt bija vienīgais, ko viņa vēl šai dzīvē vēlējās.

Tā kā mēs šai vietā Gaijāra kundzi atstājam, lai pie viņas vairs neatgrieztos, gribētos pāris teikumos aprakstīt viņas mūža nogali.

Gaijāra kundze, kaut ari bija iekšēji mirusi, būdama vēl maza meitene, sev par nelaimi piedzīvoja lielu vecumu. 1782. gadā, būdama septiņdesmit gadus veca, viņa pārstāja strādāt un nopirka renti, kā to iepriekš bija paredzējusi, nosēdās savā namiņā un sāka gaidīt nāvi. Bet nāve nenāca. Nāves vietā nāca kas cits, ar ko neviens cilvēks nebija varējis rēķināties un kā pirms tam nebija bijis, tā bija revolūcija, un tas nozīmēja krasu sabiedrisko, morālo un transcendentālo apstākļu maiņu. Sākumā revolūcija nekādi neietekmēja Gaijāra kundzes personīgo likteni. Bet tad — viņai bija jau gandrīz astoņdesmit gadu — rentes devējam bija jādodas emigrācijā, un viņa īpašums nonāca kāda bikšu fabrikanta rokās. Kādu brīdi likās, ka šāda maiņa fatāli neietekmē Gaijāra kundzi, jo bikšu fabrikants precīzi turpināja rentes izmaksas. Taču kādu dienu vina saņēma naudu nevis cie-

i i

tās monētās, bet gan apdrukātu papīra lapiņu veidā, un tas bija viņas materiālo beigu sākums.

Pēc diviem gadiem viņai šīs rentes nepietika pat malkai. Kundze bija spiesta pārdot savu māju par smieklīgi zemu cenu, jo piepeši izrādījās, ka tūkstošiem cilvēku ir spiesti pārdot savas mājas. Un atkal viņa saņēma pretī tikai tos stulbos papīriņus, kuriem pēc diviem gadiem atkal nebija nekādas vērtības, un 1797.gadā — viņai bija jau pie deviņdesmit — Gaijāra kundze bija zaudējusi visu grūtā darbā gūto turibu un mita niecīgā mēbelētā istabelē Rue des Coquilles. Un tikai tagad, ar desmit, ar divdesmit gadu novēlošanos nāca nāve lēnas attīstības audzēja veidolā, tā sagrāba kundzi aiz rīkles, vispirms laupot apetīti un balsi, tā ka viņa pat nevarēja iebilst, kad tika vesta uz Hфtel-Dieu. Tur viņu ievietoja lielā zālē,kur nomira viņas vīrs un kur bija simtiem uz nāvi slimu cilvēku, miesu pie miesas kopējā gultā ar piecām gluži svešām vecām sievām, un šeit viņai pilnīgā atklātībā bija jāmirst veselas trīs nedēļas. Tad viņu iešuva maisā un pulksten četros kopā ar piecdesmit citiem līķiem,

skanot šķidram zvaninam, iemeta kravas ratos, lai vestu

, , » i

uz jaundibināto Clamart kapsētu, kādu jūdzi no pilsētas vārtiem — tur viņa zem bieza nedzēstu kaļķu slāņa kopējā kapā tika guldīta mūža mierā.

Tas bija 1799.gadā. Paldies Dievam, kundze neapjauta savu likteni tajā 1747. gada dienā, kad viņa devās mājup, atstājot zēnu Grenuiju un mūsu stāstu. Jo tad viņa, iespējams, būtu zaudējusi ticību taisnīgumam, kas bija vienīgā aptveramā dzīves jēga.

6

No pirmā acu uzmetiena, nē, ievelkot pirmo Grimala smaržu auras vilcienu, Grenuijs saprata, ka šis cilvēks par vismazāko nepaklausību ir spējīgs līdz nāvei pērt viņu. Viņa dzīvība bija tieši tik vērta, cik viņš varēja padarit, tās cena bija mērāma ar derīgumu Grimalam. Un Grenuijs pakļāvās, ne reizi nemēģinot izvairīties. Dienu no dienas viņš nobēdzināja sevī visu savu spītības un pretestības enerģiju, lai kā ērce pārdzīvotu ledus laikmetu: sīksti, pacietīgi un neuzkrītoši dzīvības uguns liesma tika turēta, cik vien iespējams, maza, bet nedziestoša. Viņš bija bezierunu padevibas un darba spara paraugs, klausīja uz vārda, priecājās par jebkādu ēdienu. Ik vakaru ļāvās ieslēgties darbnīcas stūri iebūvētā skabūzī, kur glabājās darbarīki un iesālītās ādas. Tur viņš gulēja uz plikas, cietas zemes. Viņš strādāja no tumsas līdz tumsai, ziemā astoņas, vasarā četrpadsmit, piecpadsmit, sešpadsmit stundas: atgaļoja drausmigi smirdošās ādas, skaloja, atspalvoja, kaļķoja, kodināja, beicēja tās, kapāja koku, mizoja bērzus un īves, kāpa kodīgas smirdoņas pārpilnajā bedrē un, ievērojot zeļļu norādījumus, kārtām izlika ādas un mizas, bārstīja saberztus tintes riekstus, pārklāja to visu ar īvju zariem un zemi. Pēc gadiem bedre atkal bija jātukšo, par ģērētām ādām mumificētie līķi bija jāizvelk no kapa. Ja viņš nedarbojās ap ādām, tad nesa ūdeni. Mēnešiem ilgi viņš nesa ūdeni, pa diviem spaiņiem, darbam bija nepieciešams milzīgs daudzums ūdens — mazgāšanai, miecēšanai, vārīšanai, krāsošanai. Mēnešiem uz viņa ķermeņa nebija nevienas sausas vietas, vakaros no viņa apģērba pilēja ūdens, viņš bija auksts, mīksts un uzburbis kā miecēta āda.

Pēc gada šādas drīzāk lopiskas nekā cilvēciskas eksistences viņš saslima ar Sibīrijas mēri, drausmīgo ģērmaņu slimību, kas parasti beidzās ar nāvi. Grimals jau bija viņu norakstījis un ne bez nožēlas lūkojās pēc aizstājēja, tik centīga un produktīva darbinieka kā Grenuijs viņam nekad nebija bijis. Pretēji visu gaidām Grenuijs pārvarēja slimību. Aiz ausim, uz kakla un vaigiem palika vienīgi lielu, melnu karbunkulu rētas, kas viņu izķēmoja, darīdamas vēl drausmāku nekā agrāk. Bet viņš ieguva arī nenovērtējamu priekšrocību — imunitāti pret Sibīrijas mēri, kas ļāva pat sasprēgājušām un savainotām rokām atgaļot vissliktākās ādas, nebaidoties vēlreiz inficēties. Tā bija viņa galvenā atšķirība ne tikai no mācekļiem un zeļļiem, bet arī no potenciālā pēcteča. Tā kā viņš vairs nebija tik viegli aizvietojams ka pirms tam, pieauga viņa

darba un līdz ar to dzīvības vērtiba. Pēkšņi viņam vairs

? i

nebija jāguļ zemē, viņš šķūnī drīkstēja ierīkot koka gultiņu, saņēma salmu maisu un pat savu segu. Pa nakti viņu vairs neieslēdza. Ēdiens kļuva ciešamāks. Grimals viņu vairs neturēja kā meža zvēru, bet gan kā vajadzīgu mājdzīvnieku. Kad Grenuijam palika divpadsmit gadu, Grimals pussvētdienu deva viņam brīvu, trīspadsmit gadu vecumā ari citās dienās viņš uz stundu pēc darba drīkstēja iet, kur grib, un darit, kas ienāk prātā.Viņš bija uzvarējis, jo bija dzīvs, un viņam bija pietiekoši brīvības, lai dzīvotu tālāk. Ērce Grenuijs atmodās. Viņš sajuta rīta svaigumu. Viņu pārņēma medību prieks. Viņam bija atvērta pasaules lielākā smaržu rēvija — Parīzes pilsēta.

7

Tas bija kā leiputrijā. Divi kaimiņrajoni, Saint-Jacquesde la-Boucherie un SaintEustache vien jau bija leiputrija. Sendenī un Senmartēna ielu sānieliņas bija ārkārtīgi blīvi apdzīvotas, nams pie nama sešu stāvu augstumā, tā ka gandrīz nebija redzamas debesis un smaržu pārpilns gaiss krājās pie zemes tādos kā mitros kanālos. Tur jaucās cilvēku un zvēru, ēdiena un slimību, akmens un ūdens, pelnu un ādas, ziepju, svaigi ceptas maizes un marinētu olu, nūdeļu, misiņa, salvijas, asaru, alus, tauku, mitra un sausa siena smakas. Tūkstošu tūkstoši smaržu veidoja neredzamu putru, kura pildīja ielu aizas, ļoti reti gaistot virs māju jumtiem, bet tuvāk pie zemes neizgaisa nekad. Cilvēki, kas šeit dzīvoja, vairs nesaoda šajā putrā neko ipašu; viņi bija no tās cēlušies un piesūkušies pilni ar to, viņi elpoja šo gaisu, dzīvoja no tā, tas bija kā ilgi valkāts silts apģērbs, kuru vairs nesaož un neizjūt. Grenuijs turpretim oda to visu pirmo reizi. Viņš saoda ne tikai šo smaržu maisījumu kopumā, viņš to analītiski sadalija daļās un daļiņās. Viņa smalkais deguns atšķetināja smaku kamolu, atrodot pamatpavedienus, kuri tālāk vairs nebija sašķeļami. Pavedienu samudžināšana un atšķetināšana sagādāja viņam neizsakāmu prieku.

Viņš itin bieži apstājās pie kāda mūra vai tumšā stūrī aizvērtām acīm, pavērtu muti un piepūstām nāsīm, līdzīgi plēsīgai zivij lielos, tumšos, lēnos ūdeņos. Ja, ievelkot gaisu, viņam gadījās kāds pavisam maigs smaržas pavediens, viņš satvēra to un vairs nelaida vaļā, viņš saoda tikai šo smaržu, ievilka sevī, lai saglabātu uz visiem laikiem. Tā varēja būt sen pazīstama smarža vai tās variācija, tā varēja būt arī kāda pavisam jauna smarža, kas nemaz nebija līdzīga visam tam, ko viņš līdz šim pazina; mēs nerunājam par to, ka viņš nekad nebija redzējis šo smaržu avotus: tikko izgludinātu zīdu, timiāna tēju, sudrabotu brokātu, reta vīna pudeles korķi. Šādas smaržas Grenuijs satvēra un dzinās pēc tām ar makšķernieka kaisli un pacietību, un uzkrāja tās sevī.

Kad viņš ielās bija pieēdies biezās smaku putras, tad devās uz gaisīgākiem laukiem, kur smakas jaucās ar vēju un bija šķidrākas, gandriz kā parfīms; ap Hallen laukumu vēl vakaros bija jūtamas dienas smaržas, tur neredzami, bet vēl arvien tik skaidri sajūtami bija tirgotāju drūzma, rati ar pilniem dārzeņu un olu groziem, vīna un etiķa mucām, sakņu un miltu maisiem, naglu un skrūvju kastēm, tur bija gaļas galdi un audumu galdi, trauki, zoles un simtiem citu lietu, kuras šeit pa dienu pārdeva… visu šo veikalu klātbūtne, līdz pat sīkākajai detaļai, bija jūtama gaisā. Grenuijs redzēja šo tirgu, ja tā drīkst teikt, ostot gaisu. Viņš saoda to precīzāk, nekā dažs labs redzēja, jo viņš to uztvēra augstākā pakāpē, kā esenci, kā esamības garu, kuru neapgrūtināja acumirklibas parastie atribūti, tādi kā troksnis, kliedzieni un cilvēki.

Viņš bieži gāja arī turp, kur viņa mātei nocirta galvu, uz Grēva laukumu, kurš līdzīgi garai mēlei ielocījās upē. Šeit bija izvilkti krastā un pietauvoti kuģi, kas smaržoja pēc oglēm, siena un mitruma. Rietumu pusē tā bija vienīgā vieta, kur upe šķērsoja pilsētu, un plaša vēja pūsma atnesa lauku smaržas. Bija jūtamas Neijī pļavas, Senžermēnas un Versaļas meži, kā arī tālās Ruānas un Kānas pilsētas un dažkārt pat jūra. Jūra smaržoja pēc piepūstas buras, kurā krājas ūdens, sāls un saule. Jūra smaržoja vienkārši, bet tajā pašā laikā lieliski un vienreizēji, un Grenuijs vilcinājās sašķelt šo smaržu zivjainā, sāļā, aļģainā, svaigā utt. Viņš paturēja atmiņā jūras smaržu kā vienotu veselumu un baudīja to nedalāmu. Viņam tā patika jūras smarža, ka viņš vēlējās to iegūt tīru un tādos daudzumos, lai varētu no tās apreibt. Vēlāk, kad viņam stāstīja, ka jūra ir tik liela, ka pa to var kuģot, dienām neredzot zemi, Grenuijam patika iedomāties, ka viņš sēž grozā kuģa priekšējā mastā un lido nebeidzamajā jūras smaržā, kas nemaz nebija smarža, bet elpa, pēdējā dvaša, visu smaržu gals, un aiz baudas izkūst šajā elpā. Bet tas nekad nenotiks, jo Grenuijs, kurš stāv Grēva laukumā, tverdams mazus jūras smaržas malkus, ieelpo un izelpo tos, nekad neredzēs ne īstu jūru, ne okeānu rietumos, un viņam nebūs lemts sajaukties ar šo smaržu.

Driz vien rajonu starp Saint-Eustache un Hotel de Ville viņš bija izošņājis tik labi, ka varēja orientēties pat vistumšākajā naktī. Grenuijs paplašināja savu medību apgabalu, vispirms uz rietumiem līdz Sentonorē priekšpilsētai, tad līdz Sentantuāna ielai un Bastīlijai, un visbeidzot pārgāja upes otrā pusē uz Sorbonnas kvartālu un Senžermēnas priekšpilsētu, kur dzīvoja bagātnieki.

Caur iebraucamo vārtu dzelzs režģiem oda pēc ratu ādām un pāžu parūku pūdera, pāri augstajiem mūra žogiem bija jūtama irbuleņu un rožu smarža. Šeit Grenuijs pirmo reizi saoda smaržas šī vārda īstajā nozīmē: vienkāršus lavandas un rožūdeņus, kuri svētkos lija no dārzu strūklakām, un arī sarežģītākas, dārgākas smaržas, no muskusa tinktūras sajaukuma ar Neroli eļļu un tuberrozēm, jasmīnu vai kanēli; vakaros tās, līdzigi smagām lentēm, pavadīja ekipāžas. Grenuijs reģistrēja šīs smaržas kā visas citas: ar ziņkāri, bet bez apbrīna. Viņš ievēroja, ka smaržas uzdevums ir pievilkt un apburt, viņš atzina par labām atsevišķas esences. Bet kopumā šie parfimi viņam likās rupji un neveikli, drīzāk vienkārši salaistīti, nevis komponēti, viņš zināja, ka varētu radīt pavisam citādus parfīmus, ja tikai viņa ricībā būtu vajadzīgās izejvielas.

Daudzas izejvielas viņš pazina no ziedu un garšvielu tirgus, citas bija jaunas, viņš atdalīja tās no smaržu maisījumiem un, nezinot to vārdus, paturēja atmiņā: ambra, cibeta, pačulieļļa, sandalkoks, bergamote, opoponaks, vetivers, benzosveķi, apīņziedi,bebra tauki…

Viņš nevērtēja smaržas. Viņš vēl nezināja starpību starp to, ko sauc par labu smaržu, un to, kuru sauc par sliktu. Viņš bija rijīgs. Viņa medību mērķis bija satvert visu, ko piedāvāja smaržu pasaule, vienīgais noteikums bija, lai smarža būtu jauna. Sasvīduša zirga smaka viņam bija tikpat derīga cik maiga, zaļa plaukstošu rožu pumpuru smarža, sastāvējusies blakšu smirdoņa tikpat cik speķota teļa cepeša garaiņi, kas nāca no bagātnieku mājām. Viņš aprija visu, ievilkdams to sevi. Arī viņa iztēles smaržu virtuvē, kur pastāvīgi tika veidotas smaržu kombinācijas, vēl nevaldīja estētisks princips. Viņš radīja ļoti dīvainus smaržu savienojumus, lai kā bērns, kurš spēlējas ar būvklucišiem, tos atkal izjauktu. Viņš darbojās ar izdomu, bet destruktīvi, bez izzināma radoša principa.

8

1753. gada 1. septembri, karaļa kronēšanas gadadienā, Parīzē pie Pont /?oya/ [3] bija paredzēta uguņošana. Tā nebija tik ievērojama kā uguņošana par godu karaļa precībām vai neaizmirstamā uguņošana, kas bija veltīta dofina piedzimšanai, taču pietiekami iespaidiga. Pie kuģu mastiem bija piestiprināti zeltoti saules rati. No tiltiem tā sauktie ugunsvērši spļāva zvaigžņu lietu. Ar apdullinošu troksni sprāga petardes, debesīs skrēja raķetes, uz melna fona atstādamas baltas svītras. Uz tilta un krastmalās abpus upei bija sapulcējies daudztūkstošgalvains pūlis, kurš pavadīja izrādi ar oh un ah, urravām un pat vivat izsaucieniem, neskatoties uz to, ka karalis tronī bija jau trīsdesmit astoto gadu un viņa lielākās popularitātes laiki sen bija garām. Ko gan visu neiespēj uguņošana.

Grenuijs mēmi stāvēja de Flore paviljona ēnā labajā krastā, iepretim Pont Royal. Viņš neaplaudēja un neskatījās debesīs, kur izzuda raķetes.Viņš bija nācis cerībā saost ko jaunu, taču drīz vien konstatēja, ka uguņošana smaržas ziņā nav nekas īpašs. Tas viss, kas izšķērdīgā daudzveidībā mirguļoja un laistījās, svilpa un sprakšķēja, radija vienmuļu sēra, eļļas un salpetra smakas maisījumu.

Grenuijs jau bija nolēmis pamest garlaicīgo pasākumu, lai gar Luvras galeriju dotos mājup, kad viņš pēkšņi kaut ko sajuta vējā. Tas bija tik mazs, gandrīz nemanāms, viens atoms smaržas, nē, droši vien vēl mazāk: visdrīzāk tā bija smaržas nojausma, un tajā pašā laikā droša sajūta, ka tas ir kas pilnīgi nepazīstams. Grenuijs atkāpās līdz mūrim, aizvēra acis un iepleta nāsis. Smarža bija tik izsmalcināti maiga un brinišķa, ka Grenuijs nevarēja to saturēt, tiklidz viņš to uztvēra, tā uzreiz tika pārklāta ar petaržu pulvera dvaku, cilvēku masas izgarojumiem un tūkstošiem pilsētas smaku. Bet tad atkal uz sekundi smarža parādijās kā teiksmaina priekšnojauta., un atkal pazuda. Pirmo reizi nebija aizvainots viņa rijīgais raksturs, Grenuijam sāpēja sirds. Viņam pat šķita, ka šī smarža varētu būt visu pārējo smaržu kārtības atslēga: tas, kurš neizprot šo smaržu, vispār nekā nesaprot no smaržām, un visa dzīve būtu veltīga, ja neizdotos iegūt šo vienu.Viņam bija tā jāiegūst, lai atgūtu sirdsmieru.

Grenuijam no uztraukuma kļuva slikti. Viņš vēl nebija noskaidrojis, no kuras puses nāk smarža. Reizēm viņš to pazaudēja, un pagāja lieli laika sprīži, lidz viņš atkal uztvēra kādu tās lāsīti, viņu pārņēma briesmīgas bailes pazaudēt šo smaržu uz visiem laikiem. Beidzot viņš glābās izmisīgā cerībā, ka smarža nāk no upes otra krasta, no dienvidrietumiem. Viņš pagāja nost no Pauillon de Flore mūra un, iejukdams ļaužu pūlī, devās pāri tiltam. Ik pa solim viņš apstājās, pastiepās uz pirkstgaliem, lai pāri ļaužu galvām mēģinātu kaut ko saost, bet nespēja to aiz uztraukuma, tad beidzot viņam izdevās gaisā kaut ko notvert, smarža bija stiprāka nekā pirms tam. Viņš zināja, ka ir uz īstā ceļa, noliecās un spraucās cauri ziņkārīgo pūlim, kas turēja rokās lāpas un raķetes, laiku pa laikam pulvera smirdoņā zaudēdams smaržas pavedienu, viņš panikā spiedās tālāk uz otru krastu, Hotel de Mai//y, Malaquais krastmalu, Sēnas upes ieloci…

Šeit viņš apstājās, sakoncentrējās un oda. Viņš bija to notvēris. Smarža vijās kā Sēnas upe, tā bija nepārprotami jūtama, ļoti maiga un ļoti smalka. Grenuijs juta, kā dauzās viņa sirds, un tas nebija no ātrā nāciena, tās bija bezpalīdzīgas bailes par smaržas nākotni. Grenuijs mēģināja atcerēties ko lidzīgu. Šai smaržai bija svaigums: bet tas nebija limetes vai pomeranču svaigums, tas nebija arī mirtes vai kanēļlapas svaigums, tas nebija līdzīgs ari mētras, bērza, kampara, priežu skuju, vēsa rita vai avota ūdens svaigumam…, tur bija arī siltums, kas nebija līdzīgs ne bergamotei, ne cipresei, ne muskusam, arī rožkoks un īrisi tam nelīdzinājās… Šajā smaržā sajaucās gaistošais un noturīgais, nē, tas pat nebija maisījums, tā bija vienība, smalka un viegla un tajā pašā laikā tomēr stipra un izturīga kā plāns zvīļojošs zīds… nē, arī kā zīds ne, bet kā medussalds piens, kurā kūst biskvīts — jā, tas nebija savienojams pat pie labākās gribas: piens un zīds! Šī smarža bija neaptverama, neaprakstāma un nekvalificējama, tās nemaz nevarēja būt. Un tomēr tā bija brīnišķā pašsaprotamībā. Grenuijs sekoja smaržai ar trauksmes pilnu sirdi, jo viņš saprata, ka īstenībā nevis viņš seko smaržai, bet tā saņēmusi viņu gūstā un velk pie sevis ar neatvairāmu spēku.

Viņš devās augšup pa Sēnas ielu. Uz ielas neviena nebija. Mājas bija tukšas un klusas. Ļaudis bija devušies uz uguņošanu. Netraucēja ne trauksmainā cilvēku smaka, ne pulvera smirdoņa. Iela oda kā parasti — pēc ūdens, izkārnījumiem, žurkām un dārzeņu paliekām. Tam visam pāri plīvoja sajūtams un maigs pavediens, kas vadīja Grenuiju. Paejot mazliet tālāk, augstie nami aprija debesu gaismu, un Grenuijam bija jāturpina ceļš tumsā. Bet viņam arī neko nevajadzēja redzēt. Smarža droši viņu vadīja.

Nogājis piecpadsmit metrus, Grenuijs pagriezās uz Rue des Marais, kas bija vēl tumšāka ieliņa cilvēka rokas platumā. Dīvainā kārtā smarža kļuva daudz stiprāka. Tā kļuva arvien tīrāka, un šī pieaugošā tīrība daudzkārt vairoja tās pievilkšanas spēku. Grenuijs akli sekoja smārdi Kādā vietā smarža stingri sagrāba viņu, velkot pa l.>bi, it kā gribēdama cauri sienai ievilkt viņu mājā. Tur sākās zema ieeja, kas veda uz iekšējo pagalmu. Kā pa sapņiem Grenuijs ieslidēja ejā un, pārgājis pāri iekšējam pagalmam, iesoļoja citā, mazākā iekšējā pagalmā, tad, nogriezies ap stūri, beidzot ieraudzija gaismu: laukumiņš bija tikai dažu soļu platumā. No mūra slējās ārā stāvs koka jumts. Zem šī jumta uz galda dega svece. Pie galda sēdēja meitene un tīrīja mirabeles plūmes. Viņa ņēma tās no kurvja kreisajā pusē, ar nazi atbrīvoja no kauliņiem un ļāva tām krist spainī. Meitenei bija kādi trīspadsmit, četrpadsmit gadi. Grenuijs stāvēja kā sastindzis. Viņam uzreiz kļuva skaidrs, kas ir smaržas avots, smaržas, kuru viņš bija sajutis pusjūdzes attālumā no otra upes krasta: tas, protams, nebija piedrazotais iekšējais pagalms, tās nebija ari mirabeles plūmes. Smaržas avots bija meitene.

Dažus mirkļus viņš bija tik apburts, ka viņam likās — nekad mūžā tas nav redzējis neko skaistāku. Pie tam pret sveces gaismu bija saskatāms tikai meitenes siluets no mugurpuses. Grenuijs, protams, domāja, ka viņam nav gadījies saost neko skaistāku. Viņš taču labi pazina cilvēka smaku, daudzus tūkstošus vīriešu, sieviešu un bērnu smakas, Grenuijs nespēja aptvert, ka cilvēks var izstarot tik izmeklētu smaržu. Parasti taču cilvēki oda indiferenti vai nožēlojami. Bērni oda sāji, vīrieši — pēc čurām, asiem sviedriem un siera, sievietes — pēc sasmakušiem taukiem un vecām zivīm. Caurmēra cilvēki oda tik neinteresanti, tik atbaidoši… Tā bija pirmā reize, kad Grenuijs neuzticējās savam degunam, viņam vajadzēja ņemt palīgā redzi, lai spētu noticēt tam, ko viņš saož. Taču apmulsums nebija ilgs. Patiesībā optiskajai pārbaudei viņam vajadzēja tikai īsu mirkli, lai varētu nodoties uztverei ar savas smaržu apziņas palīdzību. Tagad viņš saoda cilvēka smaržu — meitenes sviedrus, matu taukus, kaunuma zivjaino smaržu, viņš oda to visu ar milzīgu baudu. Viņas sviedri dvašoja kā svaigs jūras vējš. mati — saldi kā riekstu eļļa, kaunums — kā ūdensliliju pušķis, āda — kā aprikožu ziedi…, un visu šo komponentu savienojums darīja smaržu tik bagātu, tik lidzsvarotu un tik apburošu, ka visām smaržām, kuras Grenuijs savā mūžā bija odis un veidojis savā iztēlē, nu zuda jebkāda jēga. Tiem visiem tūkstošu tūkstošiem smaržu nebija nekādas vērtības salīdzinājumā ar šo smaržu. Šī smarža bija kā augstāks princips, pēc kura sakārtot citas. Tā bija absolūts skaistums.

Grenuijam kļuva skaidrs, ka, neiegūstot šo smaržu, dzīvei vairs nebūtu nekādas jēgas. Viņam bija jāizpēta smarža lidz pat sīkākajai tās sastāvdaļiņai, miglaina priekšstata par to viņam bija par maz. Viņš gribēja šo smaržu kā zieģeli iespiest savā melnajā dvēselē, izzināt to lidz pat tās dzīlēm un tad domāt, dzīvot un ost saskaņā ar šis burvju formulas iekšējām struktūrām.

Viņš lēnām tuvojās meitenei, arvien tuvāk, viņš pagāja zem nojumes un soļa attālumā palika stāvam. Meitene neko nedzirdēja.

Viņai bija rudi mati un kleita bez piedurknēm. Viņas rokas bija ļoti baltas, bet plaukstas dzeltenas no pārgriezto plūmju sulas. Grenuijs bija noliecies pār meiteni un zīda, ne ar ko nesajauktu, viņas smaržu, kas cēlās no viņas muguras, matiem, kleitas izgriezuma; kā spirgtam vējam viņš ļāva sevī ieplūst šai smaržai. Viņu pārņēma patīkams siltums.

Meitenei toties kļuva vēsi.

Viņa neredzēja Grenuiju. Bet viņu pārņēma baisa sajūta, šermuļi pārskrēja pār kauliem, kā tas mēdz būt tad, kad pēkšņi sagrābj vecas, pārvarētas bailes. Viņa sajuta aukstu pieskārienu savai mugurai, it kā kāds būtu atvēris milzīga auksta pagraba durvis. Viņa nolika virtuves nazi, sakrustoja rokas pār krūtīm un pagriezās.

Viņa tā pārbijās, ieraugot Grenuiju, ka tam bija diezgan laika, lai apliktu rokas meitenei ap kaklu. Viņa pat nemēģināja kliegt, neraustijās, nemēģināja viņu atvairit. Grenuijs savukārt neskatijās uz meiteni. Viņš neredzēja meitenes vasarraibumaino seju, sārto muti, lielās tumšzaļās acis, Grenuijs žņaudza viņu, cieši aizvēris acis, un viņam prātā bija tikai viens — nezaudēt neko no viņas smaržas.

Kad meitene bija mirusi, Grenuijs noguldīja viņu uz plūmju kauliņu kaudzes, noplēsa kleitu, un smarža kļuva par varenu straumi, kas pārpludināja Grenuiju. Viņš uzlika savu seju uz meitenes ādas un plati ieplestām nāsīm brauca no vēdera līdz krūtīm, līdz kaklam, tad pāri matiem, un tad atpakaļ līdz vēderam, pāri kaunumam, pāri gūžām, pāri viņas baltajām kājām.Viņš izostīja viņu no galvas līdz kājām, viņš savāca pēdējās smaržas paliekas ap zodu, ap nabu un elkoņiem.

Pēc izostīšanas viņš vēl mirkli palika tupot, lai sakoncentrētos, jo bija meitenes pārpilns. Viņš negribēja pazaudēt neko no meitenes smaržas. Viņam bija tā dziļi jāieslēdz sevī. Tad Grenuijs piecēlās un nodzēsa sveci.

Cilvēki pa Sēnas ielu atgriezās no uguņošanas, saukdami vivat. Grenuijs saoda viņus tumsā no Sēnas ielai paralēlās Rue des Petits Augustins, kas stiepās uz upes pusi. Mazliet vēlāk tika atklāta slepkavība. Ļaudis sāka klaigāt. Tika iedegtas lāpas. Tika izsaukta sardze. Grenuijs jau sen bija upes otrajā krastā.

Tajā naktī aizgalds Grenuijam likās kā pils, koka gultiņa — kā debesu pēļi. Līdz šim viņš nebija izjutis, kas ir laime. Viņš zināja, kas ir trula apmierinātība. Tagad viņš drebēja laimē un no šīs svētlaimīgās sajūtas nevarēja aizmigt. Viņš jutās tā, it kā būtu otrreiz piedzimis, nē, nevis otro, bet pirmo reizi, jo līdz šim viņa dzīve nebija nekas cits kā vien dzīvnieciska eksistence, nepazistot sevi pašu. Šodien viņam likās, ka beidzot tas uzzinājis, kas viņš ir: nekas cits kā vien ģēnijs; viņa dzīvei nu bija jēga un mērķis, un augstāks uzdevums: šis uzdevums bija ne vairāk un ne mazāk kā revolūcija smaržu pasaulē, tikai Grenuija rīcībā, viņaprāt, bija tam nepieciešamie līdzekļi: teicams deguns, fenomenāla atmiņa un, pats galvenais, Rue des Marais meitenes smaržas burvju formula, kurā bija viss, kam jāpiemīt izcilai smaržai: maigums, spēks, noturība, daudzveidība un satraucošs, neatvairāms skaistums. Grenuijs bija atradis savas turpmākās dzīves kompasu. Kā visi ģeniāli briesmoņi, kuriem kāds ārējs notikums norādījis taisnu ceļu viņu dvēseles spirālveida haosā, Grenuijs nolēma vairs nenovirzīties no tā, ko viņš pats bija noteicis par sava likteņa vadlīniju. Tagad viņam kļuva skaidrs, kādēļ viņš tik sīksti bija turējies pie dzīvības: viņam bija jākļūst par smaržu radītāju. Un ne jau par šādu tādu. Par visu laiku lielāko parfimēru.

Tajā pašā naktī, sākumā nomodā un pēc tam sapnī, viņš pārskatīja savu atmiņu drupas. Viņš pārbaudīja neskaitāmus miljonus būvklucīšu, liekot tos sistematizētā kārtībā: labo pie labā, slikto pie sliktā, smalko pie smalkā, rupjo pie rupjā, smaku pie smakas un ambroziju pie ambrozija. Nākošās nedēļas laikā šī kārtība tika arvien pilnveidota, smaržu katalogs kļuva arvien bagātāks un diferencētāks, hierarhija arvien noteiktāka. Drīz vien viņš varēja būvēt smaržu celtnes saskaņā ar iepriekšēju plānu: mājas, mūrus, pakāpienus, torņus, pagrabus, istabas, slēptuves… tā viņš ik dienu izdaiļoja perfekti iecerēto brīnišķo smaržu kompozīciju iekšējo cietoksni.

Tas, ka šī skaistuma pamatā bija slepkavība, ja Grenuijs to vispār apzinājās, viņam bija pilnīgi vienalga. Rue des Marais meitenes tēls bija kļuvis miglains, viņš vairs neatcerējās ne viņas seju, ne ķermeni. Viņš bija saglabājis labāko, kas bija meitenei: viņas smaržas principu.

9

Tai laikā Parīzē bija labs ducis parfimēru. Seši no viņiem dzīvoja labajā krastā, seši kreisajā un viens tieši pa vidu, precīzāk izsakoties, uz Pont au Change[4], kas savienoja labo krastu ar Sitē salu. Šī tilta abas puses bija tik biezi apbūvētas ar četrstāvu mājām, ka, ejot tam pāri, upi nemaz nevarēja redzēt. Tas radīja iespaidu, ka tā ir pavisam parasta, eleganta sauszemes iela. Patiesi, uz Pont au Change atradās smalkākie pilsētas veikali. Šeit bija slavenākās tirgotavas, šeit strādāja zeltkaļi, melnkoka meistari, labākie parūku taisītāji un somu darinātāji, smalkveļas un zeķu izgatavotāji, rāmju meistari, jātniekzābaku tirgotāji, uzpleču šuvēji, zelta pogu kalēji un baņķieri. Šeit dzīvoja un strādāja arī parfimērs un cimdu meistars Džuzepe Baldini. Viņa skatlogā bija redzams pamatīgs, zaļi spīdošs baldahīns, uz kura bija novietots zeltā veidots Baldīni ģerbonis, zelta flakons, kurā auga zelta puķu pušķis, pie durvīm bija sarkans paklājs, uz kura tāpat bija Baldīni ģerbonis, kas bija izšūts zeltā. Ja atvēra durvis, sāka skanēt persiešu zvaniņš un divi sudraba gārņi no knābjiem sāka spļaudīt vijolīšu ūdeni flakona formas zeltītā kausā.

Aiz gaišas dižskābarža letes, vecs un stīvs kā miets, sudrabkrāsas pūderētu parūku galvā un zilos ar zeltu izšūtos svārkos sēdēja pats Baldīni. No ikrītējas salaistīšanās viņu apņēma tik blīvs Frangipani ūdens mākonis, ka pats meistars bija tik tikko redzams un šķitās esam miglainās tālēs. Savā nekustībā viņš likās kā veikala iekārtas sastāvdaļa. Tikai atskanot persiešu zvaniņam un gārņiem sākot spļaudīties, tas gan nenotika pārāk bieži, Baldīni atgriezās dzīvība, viņa daudzos līkumos sakritušais stāvs aiz letes kļuva tik steidzigs, ka Frangipani ūdens mākonis knapi tika līdzi, kad viņš piedāvāja pircējiem apsēsties un izvēlēties kaut ko no izsmalcinātām smaržām vai kosmētikas.

Baldīni bija tūkstošiem smaržvielu, ziežu un zālīšu. Viņa piedāvājums sniedzās no absolūtajām esencēm, ziedu eļļām, tinktūrām, izvilkumiem, sekrētiem, balzamiem, sveķiem un citām drogām sausā, šķidrā vai vaska veidā līdz pat dažādām pomādēm, pastām, pūderiem, ziepēm, krēmiem, sausām smaržām, briljantiniem, varžaču pilieniem un skaistuma mušiņām, ietverot dažādus mazgājamos ūdeņus, losjonus, smaržīgās sālīs, tualetes etiķus un neskaitāmas īstas smaržas. Taču Baldīni neaprobežojās ar šiem klasiskajiem skaistuma kopšanas produktiem. Saskaņā ar saimnieka vēlmēm viņa veikalā bija jābūt visam, kas smaržoja vai ari kaut kādā veidā bija saistīts ar smaržu. Tā viņa veikalā blakus kvēpināmajām nūjiņām un svecēm bija atrodamas arī visdažādākās garšvielas, sīrupi, liķieri un augļūdeņi, Kipras, Malagas un Korintas vīni, medus, kafija, tēja, žāvēti un cukuroti augļi, viģes, konfektes un šokolādes, pat marinēti kaperi, gurķi, sīpoli un konservēta tunzivs. Tur bija gan smaržīga zīmoglaka, gan iesmaržots vēstuļpapīrs, pēc rožu eļļas smaržojoša tinte mīlestības vēstulēm, rakstāmpiederumu mapes no spāņu ādas, spalvu turētāji no balta sandalkoka, ciedrkoka kastītes un lādītes, ziedu trauki un misiņa viraka kvēpināmie, kristāla tīģeļi un flakoni ar slīpētiem dzintara aizbāžņiem, sasmaržoti cimdi un nēzdodziņi, ar muskatziediem pildīti adatu spilventiņi, ar muskusu apstrādātas tapetes. Ar to būtu diezgan, lai piepildītu istabu ar smaržu vai simt gadu garumā.

Protams, visām šīm pompozajām lietām veikalā nebija vietas, un, tā kā mājai nebija pagraba, tās aizņēma ne tikai visus pieliekamos kambarus, bet arī visu otro un trešo stāvu, kā ari visas uz upes pusi vērstās pirmā stāva telpas. Tādējādi Baldini mājā valdīja neaprakstāms smaržu haoss. Lai cik izmeklēta būtu katra atsevišķa prece — Baldini pirka tikai visaugstākās kvalitātes mantu — to smaržas kopā veidoja grūti panesamu maisījumu, kas atgādināja tūkstošgalvainu orķestri, kur katrs mūziķis uz visskaļāko spēlē savu melodiju. Baldini un viņa kalpotājus šis haoss bija krietni vien notrulinājis, tāpat kā pavecākus diriģentus, kuri parasti ir pakurli. Arī Baldini sieva, kura dzīvoja ceturtajā stāvā, cīnīdamās pret noliktavu telpu paplašināšanu, vairs neuztvēra daudzas smaržas. Pavisam citādi bija ar pircējiem, kuri pirmo reizi ienāca Baldini veikalā. Stiprais smaržu maisījums kā ar dūri iesita tiem pa pieri, radot pircējos vai nu eksaltāciju, vai flegmatismu, katrā ziņā tiktāl tos apmulsinot, ka viņi vairs nezināja, kādēļ šurp nākuši. Izsūtāmie zēni aizmirsa, kas viņiem tika pasūtīts. Lecīgi kungi kļuva pavisam mīksti. Dažām dāmām uznāca pa pusei histēriskas, pa pusei klaustrofobiskas lēkmes, un tās krita tik dziļā nemaņā, ka bija dabūjamas augšā tikai ar visspēcīgāko neļķu eļļas, amonjaka un kamparspirta ožamo sāļu palīdzību.

Ievērojot to visu, tiešām nebija liels brinums, ka Džuzepes Baldini persiešu zvaniņš skanēja arvien retāk un gārņi spļaudījās arvien mazāk.

10

"Šenjē!" Baldini sauca no aizletes, kur viņš mieta stīvumā bija nostāvējis divas stundas, blenzdams uz ieejas durvīm. "Uzlieciet parūku!" Starp olīvu mucām un pakārtajiem Bajonas šķiņķiem parādījās Baldini zellis Šenjē. Viņš bija mazliet jaunāks par savu saimnieku, bet tomēr izskatījās pēc veca vira. Šenjē ienāca veikala smalkajā galā, izvilka no svārku kabatas parūku un uzstīvēja to sev galvā. "Vai jūs grasāties kaut kur doties, Baldīni kungs?"

"Nē," Baldīni atbildēja, "es uz pāris stundām ieiešu darbistabā un gribētu, lai mani neviens netraucē."

"Ak, es saprotu! Jūs gribat radīt jaunu smaržu." BALDiNI Tā tas ir. Lai iesmaržotu spāņu ādu, kuru pasūtījis grāfs Veramons. Viņš pieprasa kaut ko pilnīgi jaunu. Viņš vēlētos ko tādu kā… kā…, man šķiet, to sauca "Amors un Psihe", ko gatavojis tas… nu tas… Sentandrē ielas nemākulis, tas… ŠENJĒ Pelisjē.

BALDINI Jā. Pelisjē. Pareizi. Tieši tā sauc to šarlatānu.

Kaut ko līdzīgu Pelisjē "Amoram un Psihei". Vai jūs pazīstat šo smaržu? ŠENJĒ Jā, jā. Pazīstu gan. Tagad pēc tās smaržo visi kakti. To var saost uz katra ielas stūra. Bet, ja jūs man tā jautājat, nekas jau no tās smaržas nav! To nekādā ziņā nevarēs salīdzināt ar to, kuru jūs grasāties komponēt, Baldīni kungs. BALDiNI Protams, nē.

ŠENJE "Amors un Psihe" ir ļoti parasta smarža. BALDiNI Vulgāra?

ŠENJE Caur un cauri vulgāra, kā viss, ko radījis Pelisjē.

Es domāju, ka šī smarža satur līmēšu eļļu. BALDiNI Tiešām? Un ko vēl?

ŠENJE Droši vien apelsīnziedu esenci. Vēl laikam rozmarīna tinktūru. Bet to es nevaru droši apgalvot. BALDiNI Tas man ari ir pilnīgi vienalga. ŠENJĒ Protams.

BALDiNI Man ir pie vienas vietas, no kā tas šarlatāns laista savas smaržas. Es jau nu neļaušos no tām iedvesmoties!

ŠENJĒ Jums taisnība, kungs.

BALDĪNI Kā jūs labi zināt, es no citiem neietekmējos. Kā

jūs labi zināt, es radu pats savas smaržas. ŠENJĒ Es zinu, kungs. BALDlNI Es radu tās pats! ŠENJĒ Es zinu.

BALDlNI Un es esmu nodomājis radīt grāfam Veramonam ko tādu, kas izraisīs patiesu pārsteigumu. ŠENJĒ Es esmu par to pārliecināts, Baldīni kungs. BALDlNI Ņemiet veikalu savā pārziņā. Man vajadzīgs miers. Lieciet mani pilnīgā mierā, Šenjē…

Pateicis šos vārdus, viņš šļūca prom, vairs ne kā statuja, bet kā vecis, salīcis, it kā tikko būtu nopērts, viņš lēnām kāpa uz otro stāvu, kur atradās darbistaba.

Šenjē ieņēma vietu aiz letes, viņš nostājās tieši tā, kā bija stāvējis saimnieks, un stivu skatu vērās uz ieejas durvīm. Viņam bija skaidrs, kas notiks tuvāko stundu laikā: veikalā nenotiks nekas, Baldīni darbistabā norisināsies jau par ieražu kļuvusi katastrofa. Baldīni novilks savus zilos, ar Frangipani ūdeni salaistītos svārkus, apsēdīsies pie rakstāmgalda un gaidīs iedvesmu. Iedvesma nenāks. Viņš dosies pie skapja ar simtiem mēģeņu un uz labu laimi kaut ko sajauks. Maisījums neizdosies, viņš lādēsies, atvērs logu un iemetīs mēģeni upē. Tad mēģinās ko citu, arī tas neizdosies, un Baldīni apdullinoši smirdošajā istabā sāks kliegt un spārdīties, lidz viņu sāks raut krampji. Ap septiņiem vakarā viņš noklunkurēs pa kāpnēm un drebēdams un raudādams teiks Šenjē: "Man vairs nav deguna, es nespēju radīt jaunu smaržu, es nevarēšu pārdot ādu grāfam Veramonam, es esmu pazudis, es esmu galīgi beigts, es gribu mirt, palīdziet man nomirt, Šenjē! Šenjē piedāvās aizsūtīt kādu pie Pelisjē un nopirkt pudeli "Amors un Psihe" un ar to apslacīt ādu. Baldīni piekritīs ar noteikumu, ka neviens neuzzinās par šo kaunu, Šenjē zvērēs, un tad viņi naktī slepus iesmaržos grāfam Veramonam domāto ādu. Tā tas būs un ne citādi, un Šenjē vēlējās, lai šis teātris pēc iespējas ātrāk beigtos. Baldīni vairs nebija liels parfimērs. Jā, jaunībā, pirms kādiem trīsdesmit, četrdesmit gadiem viņš bija radījis "Dienvidu rozi" un "Baldīni galanto buķeti", divas patiesi labas smaržas. Tām viņam bija jāpateicas par savu labklājību. Bet tagad viņš bija vecs un noguris, nepazina ne laika modi, ne jauno cilvēku gaumi, un, ja viņam kādreiz ari izdevās sačabināt kādu smaržu, tad tā bija absolūti nemoderna un nepārdodama, pēc dažiem gadiem desmitkārt atšķaidītu to varēja pārdot kā piedevu strūklaku ūdenim. Žēl, Šenjē nodomāja, paskatīdamies spogulī, vai parūka nav sašķiebusies, žēl vecā Baldīni, žēl skaistā veikala, kuru viņš nolaidīs uz grunts, un žēl ari manis paša, jo, līdz Baldīni pilnīgi nolaidīs veikalu, es būšu par vecu, lai varētu to pārņemt…

11

Baldīni bija novilcis savus sasmaržotos svārkus, bet tas bija tikai ieradums, jo Frangipani ūdens viņu jau sen vairs netraucēja. Jau gadu desmitiem viņš nēsāja līdzi šo smaržu, pats to vairs nesaozdams. Viņš aizslēdza darbistabas durvis, lai baudītu mieru, bet pat nesēdās pie rakstāmgalda, lai gaidītu iedvesmu, jo daudz labāk par Šenjē zināja, ka tā nenāks, kā nekad nebija nākusi. Tas, ka viņš bija vecs un noguris, bija tiesa, viņš vairs nebTja liels parfimērs un nekad nebija tāds bijis. "Dienvidu rozi" viņš bija mantojis no tēva un "Baldīni galantās buķetes" recepti bija nopircis no kāda ceļojoša Dženovas garšvielu tirgotāja. Visas pārējās viņa smaržas bija visiem zināmi maisījumi. Viņš nekad nebija neko atklājis. Viņš nebija atklājējs. Viņš bija rūpigs uzglabātu smaržu gatavotājs, viņš bija kā pavārs, kurš ar rutīnas un labu recepšu palīdzību uztur labu virtuvi, pats neizgudrodams nevienu ēdienu. Visu laboratorijas, eksperimentēšanas, iedvesmas un slepenības joku viņš uzturēja vienīgi tādēļ, ka tas piederēja pie parfimēra un cimdinieka tēla. Parfimērs taču bija pa pusei alķīmiķis, kas rada brīnumu, tā ļaudis vēlējās — lai jau viņiem tiek! Tas, ka šī māksla bija tāds pats amats kā jebkurš cits, to zināja vienīgi Baldīni, un viņš lepojās ar to. Viņš nemaz negribēja būt atklājējs. Atklājumi pat likās viņam ļoti aizdomīgi, jo tie nozīmēja noteikumu pārkāpšanu. Viņš ir nedomāja mēģināt izgudrot grāfam Veramonam jaunu smaržu. Protams, viņš arī neliks Šenjē sagādāt Pelisjē "Amoru un Psihi" . Tā jau viņam bija. Tā stāvēja uz rakstāmgalda mazā stikla flakoniņā ar pieslīpētu korķīti. Viņš to bija nopircis jau pirms pāris dienām. Protams, ne jau pats. Viņš jau pats nevarēja doties pie Pelisjē un pirkt viņa smaržu! Bet caur starpnieku un tas savukārt caur citu starpnieku… Ievērojot piesardzību. Baldīni nemaz negribēja izmantot šo smaržu ādas iesmaržināšanai, niecīgā daudzuma tam arī būtu par maz. Viņam bija prātā kaut kas daudz sliktāks: viņš gribēja atdarināt šo smaržu.

Tas nemaz nebija aizliegts. Tas bija vienkārši ārkārtīgi nesmalki. Slepus atdarināt konkurenta smaržu un pārdot to ar citu nosaukumu bija briesmīgi nesmalki. Bet vēl nesmalkāk bija tas, ka kāds to varēja uzzināt, un tāpēc viņš neko nestāstīja Šenjē, jo Šenjē bija pļāpīgs.

Ak, cik tas bija nejauki, ka tāds taisns vīrs bija spiests iet tik glumus ceļus! Tas bija briesmīgi, ka viņa vislielākais dārgums — paša gods bija jāaptraipa šādā veidā! Bet vai bija kāda cita izeja? Grāfs Veramons bija pircējs, kuru viņš nedrīkstēja zaudēt nekādā gadījumā. Viņam jau tā gandrīz nebija palicis pircēju. Viņam tagad atkal bija jādzenas pēc kundēm kā divdesmitajos gados, karjeras sākumā, kad viņš ar pārnēsājamo leti staigāja pa ielām. Tagad viņš, lielākās Parīzes smaržu tirgotavas ipašnieks, varēja uzlabot savu finansiālo stāvokli vienīgi, ar koferīti rokā staigājot pa mājām. Tas viņam galīgi nepatika, jo viņam jau bija krietni pāri sešdesmit un riebās gaidīt aukstās priekšistabās, lai iesmērētu kādam vecam marķīzam tūkstošziedu ūdeni vai kādu pretmigrēnas ziedi. Bez tam šajās priekšistabās bija drausmīga konkurence. Tur bija gan bezkauņa Bruē no Rue Dauphine, kurš apgalvoja, ka viņam ir lielākā pomāžu izvēle Eiropā, vai Kalto no Rue Mauconseil, kurš bija kļuvis par grāfienes Artuā galma apgādnieku, vai ari tas pilnīgi neaprēķināmais Antuāns Pelisjē no Rue Saint-Andrēdes-Arts, kurš ik sezonu spīdēja ar kādu jaunu smaržu, pēc kuras visi bija kā traki.

Pelisjē smaržas varēja sajaukt visu tirgu. Vienu gadu modē bija ungāru ūdens, un Baldīni atbilstoši modei bija sagādājis lavandu, bergamoti un rozmarīnu, bet te pēkšņi Pelisjē nāk klajā ar "Air de Musc", ļoti smagu muskusa smaržu. Un visi cilvēki pēkšņi grib ost dzīvnieciski, un Baldīni neatliek nekas cits kā pārstrādāt savu rozmarīnu matūdenos un lavandu šūt smaržu maisiņos.

i '

Nākamgad Baldīni sagādāja pienācīgus daudzumus muskusa, cibetas un bebra tauku, bet Pelisjē ienāca prātā radīt smaržu vārdā "Meža puķe", kurai tāpat bija milzu panākumi. Kad Baldīni beidzot pēc daudzkārtējiem nakts mēģinājumiem un ar augstu komisijas naudu palīdzību bija izdibinājis "Meža puķes" sastāvu, Pelisjē izspēlēja "Turku nakti" vai "Lisabonas dūmaku", vai "Bouquet de la Cour", vai velns vien zina ko vēl. Šis cilvēks ar savu neapturamo jaunradīšanas spēju radīja briesmas visai parfimērijas nozarei. Vajadzētu taču atgriezties pie vecās cunftes likumu stingrības. Būtu nepieciešams veikt drakoniskus pasākumus pret šo izlēcēju, pret inflāciju smaržu pasaulē. Vajadzētu atņemt viņam patentu un pakļaut profesijas aizliegumam… un vispār viņam būtu jāiet kārtīgā mācībā! Viņš taču nemaz nebija mācīts parfimērs un cimdu meistars. Pelisjē tēvs bija parasts etiķa vārītājs, un ari pats Pelisjē nebija nekas cits kā etiķa vārītājs. Bet, tā kā viņam kā etiķa vārītājam bija tiesības rīkoties ar spirtiem, viņš spēja ielauzties īstās parfimērijas laukā, pārpildot to ar smirdoņu. Kam gan bija vajadzīga jauna smarža ik sezonu? Kāds no tā labums? Vai tad agrāk publika nebija mierā ar vijolīšūdeni un vienkāršām puķu smaržām, kas mainījās katru desmitgadi. Gadu tūkstošiem ļaudis bija iztikuši ar vīraku un mirrēm, pāris balzamiem, eļļām un kaltētām garšvielām. Kad cilvēki ar kolbu un alambiku palīdzību apguva destilācijas māku, ar tvaika palīdzību atdalot no zālēm, puķēm un koka smaržu pirmpamatu ēteriskas eļļas veidā, kad smaržas tika izspiestas no sēklām un kodoliem ar kodīgas preses palīdzību un ziedlapiņas tika apstrādātas ar rūpīgi filtrētu tauku palīdzību, smaržu skaits bija visai ierobežots. Tajos laikos Pelisjē nebija iedomājams, jo tad visvienkāršāko pomāžu ražošanai bija vajadzīga tāda prasme, kuru etiķa laistītājs pat sapņos nebija redzējis. Tajos laikos bija jāprot ne vien destilēt, bija jāpagatavo arī ziedes, bija jābūt reizē aptiekāram, alķīmiķim, amatniekam, tirgotājam, humānistam un dārzniekam. Bija jāprot atšķirt jēra nieru taukus no jaunlopa taukiem, Viktorijas vijoliti no Parmas vijolītes. Bija jāzina latiņu valoda. Bija jāzina, kad ievācama heliotropu raža un kad zied pelargonijas, ka jasmīns saullēktā zaudē smaržu. Par visu to Pelisjē, protams, nebija ne mazākās jēgas. Droši vien viņš nekad nebija izbraucis no Parīzes un nekad mūžā nebija redzējis ziedošu jasmīnu. Nemaz nerunājot par to, ka viņam nebija ne mazākā priekšstata, kā no tūkstošiem jasminziedu iegūstama maza piciņa concrēte vai pāris lāses essence absolue. Droši vien viņš zināja tikai, kas ir pēdējā, viņš domāja, ka jasmīns ir tumši brūns šķidrums mazā pudelītē blakus daudzām citām pudelītēm, no kuru satura viņš jauca savas modernās smaržas. Nē, tāds tips kā Pelisjē vecajos labajos amatnieku laikos nemaz nevarētu pastāvēt. Viņam taču nekā nebija: ne rakstura, ne izglītības, ne pacietības, ne cunftes subordinācijas izpratnes. Visi viņa panākumi bija balstīti vienā, nu jau divi simti gadus vecā ģeniālā itāļa Maurīcija Frangipani atklājumā, ka smaržvielas šķīst alkoholā. Frangipani sajauca savu ožampulveri ar spirtu, tādējādi pārnesot smaržu uz gaistošu šķidrumu, atbrīvojot smaržu no matērijas, padarot to garīgu, atklājot smaržu kā tīru smaržu, īsi sakot: radot parfīmu. Tas bija apbrīnas vērts darbs. Tas bija laikmeta sasniegums. To varēja salīdzināt vienīgi ar tādiem cilvēces sasniegumiem kā asīriešu atklājums — rakstība, Eiklīda ģeometrija, Platona idejas un vīnogu pārvēršanās vīnā ar grieķu palīdzību. Tas bija patiesi prometejisks darbs!

Tomēr, kā visi lielie garadarbi, arī šis nenesa gaismu vien, tas meta arī ēnu un līdztekus labumam nesa arī postu un nelaimi. Brīnišķīgā Frangipani atklājuma rezultātā parfimērijas mākslā zaudēja nozīmi daudzas amatnieciskas iemaņas, tādas kā tinktūru iegūšana no zālītēm, ziediem, koka, sveķiem un dzīvnieku sekrētiem un to pildīšana pudelītēs. Tas darīja parfimēriju pieejamu avantūristiem ar smalku degunu, kā, piemēram, tas nelietis Pelisjē. Neiedziļinoties apstāklī, kā iegūts pudelīšu vērtīgais saturs, viņš vienkārši varēja sekot savām ožas noskaņām un jaukt visu, kas vien ienāca prātā vai ko vēlējās publika.

Pavisam noteikti tam bastardam Pelisjē trīsdesmit piecos gados bija lielāka rocība nekā Baldīni bija sakrājis trīs paaudžu sūra darba rezultātā. Un Pelisjē rocība ar katru dienu palielinājās, kurpreti Baldīni rocība saruka. Agrākos laikos tas nebija iespējams! Pazīstamam amatniekam un veiksmīgam komersantam bija jācīnās par dienišķo maizi, kaut kas tāds bija sastopams tikai pēdējos gadu desmitos! Jā, visapkārt valdīja trauksmaina jaunumu meklēšana, neapturama virzība, eksperimentēšanas kāre, lieluma mānija tirdzniecībā, satiksmē un zinātnēs.

Un kur tad vēl ātruma neprāts! Kam bija vajadzīgi tie jaunie ceļi un jaunie tilti? Priekš kam? Vai tad tā bija kāda priekšrocība, ka tagad Lionā varēja nokļūt nedēļas laikā? Kas no tā mainījās? Kāds no tā bija labums? Vai doties uz Atlantijas okeānu, lai mēneša laikā nokļūtu Amerikā — it kā cilvēki gadsimtiem ilgi nebūtu itin labi iztikuši bez šī kontinenta. Kas tad galu galā civilizētam cilvēkam bija pazudis indiāņu mūža mežos vai pie nēģeriem? Daži brauca pat uz Lapzemi, kas bija ziemeļos, kur valda mūžigs sasalums un mežoņi rij jēlas zivis. Un grasoties atklāt vēl kādu citu kontinentu, kas atrodoties dienvidu jūrās. Kam gan vajadzīgs šis neprāts? Lai mērkaķotos pakaļ citiem, tādēļ ka tā dara spāņi un nolādētie angļi,un jukušie holandieši, ar tiem vajadzēja tikt galā, kad tas vēl bija iespējams. Viens karakuģis maksā 300 000 livru, un tie jāizdod tikai tādēļ, lai šo kuģi piecu minūšu laikā nogremdētu ar vienu zalvi, bet tas jākompensē nabaga nodokļu maksātājiem. Desmito daļu visu ienākumu pieprasa finansu ministra kungs, un tas ir izputinoši, pat ja to nemaksā, jo šāda iedoma pati par sevi ir maitājoša.

Cilvēku nelaime slēpjas tai apstāklī, ka viņi nevēlas sēdēt vietā, kur viņi vislabāk iederas. Tā sacīja Paskāls . Bet Paskāls bija dižs vīrs, kuru varētu salīdzināt ar Frangipani, īstu amatnieku, kādi šodien vairs nav vajadzīgi.

Tagad visi lasa vieglprātīgas angļu un hugenotu grāmatas. Tagad raksta traktātus un tā sauktos zinātniskos lieldarbus, kuros tiek apšaubīts viss. Pēkšņi ir izrādījies, ka nekas vairs neesot pareizi, visam jābūt citādi. Ūdens glāzē peldot mazi zvēriņi, kurus agrāk neviens nav redzējis; sifiliss esot pavisam parasta slimība, nevis Dieva sods, un Dievs nemaz neesot radījis pasauli septiņu dienu laikā, bet gan daudzos miljonos gadu, ja vien vispār ir bijis kāds pasaules radītājs; mežoņi esot tādi paši cilvēki kā mēs; bērni tiekot nepareizi audzināti, bet zeme nemaz neesot tik apaļa, kā agrāk tika domāts, bet gan abos galos saplacināta kā melone — it kā no tā kas mainītos! Visās malās tiek jautāts, urbināts, pētīts, okšķerēts, eksperimentēts. Vairs nepietiek ar to, ka tiek pateikts, ka ir tā, kā ir, viss ir jāpierāda ar liecību vai kādu smieklīgu mēģinājumu palīdzību. Bet visi tie Didro, d' Alambēri, Voltēri un Ruso, kā arī tiem līdzīgi grafomāni taču bija garīdznieki vai pat muižnieki! Un viņiem patiesi bija izdevies savu nemieru, savu kļūmo nesamierināšanās prieku un nespēju baudīt pasauli, īsi sakot: nebeidzamo haosu, kas valdīja viņu galvās, izplatīt pa visu sabiedrību!

Kur vien paraugies, valda steiga. Cilvēki vienā laidā lasa grāmatas, pat sievietes. Mācītāji dirn pa kafejnīcām. Bet, ja kādreiz iejaucas policija un kādu no šiem neliešiem iebāž cietumā, sākas kaukšana un petīciju sniegšana, augstākā sabiedrība izmanto savu ietekmi, un nelietis pēc pāris nedēļām jau ir brīvībā vai ārzemēs, kur neapvaldāmi turpina pamfletu ražošanu. Salonos tagad čaloja vienīgi par komētu astēm un ekspedīcijām, par pievilkšanas spēku un Ņūtonu, par kanālbūvi, asinsriti un zemes dzīlēm.

Pat karalis aizrāvās ar kādu jaunmodīgu neprātu, tādu kā mākslīgu zibeni, kuru saucot par elektribu. Kāds cilvēks berzē pudeli, visam galmam asistējot, līdz tā sāk mest dzirksteles, un runā, ka viņa Majestāte esot dziļi iespaidota. Grūti iedomāties, ka šādu smieklīgu demonstrāciju savu acu priekšā varētu paciest viņa vecvectēvs, īsteni dižais Ludviķis, kura dāsnās valdišanas laikā Baldīni bija ļoti laimigs. Bet tagad valdīja jaunlaiku gars, un labi tas nevarēja beigties!

Ja tagad tieši un bezkaunīgi apšaubīja baznīcas autoritāti; ja par monarhiju pēc Dieva gribas un svēto karaļa personu runāja tā, it kā tie abi būtu tikai maināmi amati plašā valdišanas formu katalogā, pēc kura varēja izdarīt izvēli, sekojot savai gaumei; visbeidzot bija nonācis tik tālu, ka tiek apgalvots: kārtība, paražas un laime zemes virsū iedomājamas arī bez visvarošā un augstā Dieva, balstoties uz kādas iedzimtas tikumības un veselā saprāta… ak Dievs, ak Dievs! Vai tad bija ko brīnīties, ka no augšas tas viss nonāca lidz apakšai, tikumi kļuva vaļīgi un cilvēce, noliedzot pastardienu, to pati tuvināja. Tas viss beigsies slikti.

1681. gada komēta visus bija ļoti uzjautrinājusi, tā nebija atstājusi neko vairāk kā sauju zvaigžņu, bet tas taču bija Dieva brīdinājums, kas norādīja, kā mēs tagad labi zinām, uz sairuma, sabrukuma laikmeta sākumu, uz to reliģisko un garīgo purvu, kuru cilvēce pati sev radīja un kurā pati ari reiz nosliks, kurā auga tādas smirdošas purva puķes kā šis Pelisjē!

Vecais Baldīni stāvēja pie loga un naidīgu skatu vērās pār upi krītošajos slīpajos saules staros. Parādījās kravas kuģi, kas lēnām slīdēja prom uz rietumiem Pont Neuf un Luvras galeriju ostas virzienā. Neviens pret straumi nepeldēja šurp, visi izmantoja pieteku otrpus salai. Viss plūda prom, tukšie un piekrautie kuģi, airu laivas, plakanās zvejnieku laivas, netīri brūnais un saulē mirgojošais ūdens, viss plūda prom lēnā, plašā un neatturamā straumē. Kad Baldīni skatījās lejup gar mājas sienu, šķita, ka plūstošais ūdens gribētu izvilkt tilta balstus.

Baldīni bija kļūdījies, pirkdams māju uz tilta, un divkārt kļūdījies, izvēloties rietumu pusi. Tagad viņa acu priekšā bija prom plūstošā upe, un šķita, ka prom plūst ari viņš pats, viņa nams un gadu desmitus krātā bagātība un ka viņš ir par vecu un vāju, lai spētu pretoties varenajai straumei. Dažkārt, kad viņam bija darīšanas kreisajā krastā Sorbonnas rajonā vai Saint-Sulpice, viņš negāja pa īsāko ceļu pāri salai un Senmišela tiltam, bet meta līkumu, ejot pa Pont Neuf, jo tas bija neapbūvēts. Viņš nostājās pie tilta austrumu margām un lūkojās, kā upe plūst viņa virzienā. Uz mirkli viņš ļāvās ilūzijai, ka ari viņa dzīvē viss kļuvis otrādi, plaukst veikali, kuplo ģimene, nav miera no skaistām sievietēm un rocība ar katru dienu pieaug.

Bet tad, mazliet paceļot acis, viņš pārsimt metru attālumā uz Pont au Change ieraudzīja savu šauro un augsto māju, savas darbistabas logu otrajā stāvā un sevi pašu sēžam pie loga un skatāmies uz aizplūstošo ūdeni. Ar to skaistais sapnis bija cauri, un Baldīni, kurš stāvēja uz Pont Neuf, novērsās, vēl vairāk nomākts nekā iepriekš, tikpat nomākts kā pašlaik, kad viņš novērsās no loga, devās atpakaļ pie rakstāmgalda un apsēdās pie tā.

12

Uz galda stāvēja Pelisjē smaržu flakons. Zeltaini brūnais šķidrums laistījās saules gaismā, tas bija dzidrs, bez nogulsnēm, un izskatījās pavisam nevainīgi, kā gaiša tēja — taču lidztekus četrām piektdaļām spirta saturēja noslēpumainu maisījumu, kas spēja uztraukt visu pilsētu. Ais maisījums savukārt varēja sastāvēt no trim vai varbūt trīsdesmit vielām, kas bija sajauktas noteiktās proporcijās. Tā bija smaržas dvēsele, ja vien aukstā veikalnieka Pelisjē ražojumiem vispār varēja būt dvēsele, un šis dvēseles uzbūvi vajadzēja noskaidrot.

Baldīni rūpīgi savilka degunu un mazliet nolaida žalūzijas, jo tieša saules gaisma bija kaitīga smaržvielām. Viņš izvilka no rakstāmgalda atvilktnes svaigu baltu kabatas lakatiņu un izklāja to. Tad, viegli pagriežot uzbāzni, atvēra flakonu. To darot, viņš atgāza galvu un aizspieda nāsis, jo nekādā gadījumā negribēja ļauties pirmajam smaržas iespaidam tieši no pudeles. Smarža bija jāosta atklātā, gaisīgā stāvoklī, nekādā gadījumā tā nedrīkstēja būt koncentrēta. Viņš uzpilināja dažas lāses uz kabatas lakatiņa, pavējoja to pa gaisu, lai padzītu alkoholu, un pabāza to zem deguna. Trīs īsos, spējos rāvienos Baldīni līdzīgi kā pulveri ievilka smaržu un uzreiz izpūta to, paķerdams vēl mazliet gaisa, atkārtoja trīstakts ostīšanu, nobeidzot to visu ar ļoti garu elpas vilcienu, kuru viņš ļoti lēni un vienmērīgi izpūta, it kā ļaudams tam virzīties pa garām lēzenām kāpnēm. Pēc tam Baldīni nometa kabatas lakatiņu uz galda un atslīga pret krēsla atzveltni.

Smarža bija pretīgi laba. Tas nožēlojamais Pelisjē diemžēl nebija muļķis. Viņš bija meistars, lai arī varbūt neko nebija mācījies. Baldīni vēlējās, lai "Amors un Psihe" būtu viņa radīta smarža. Tā bija gluži neparasta. Tā bija absolūti klasiska, apaļa un harmoniska. Bet, neskatoties uz to, fascinējoši jauna. Tā bija svaiga, bet ne plēsonīga. Tā bija puķota, bet nešķebināja. Tai bija brinišķs, aizgrābjošs, tīksms, tumši brūns dziļums — bet tā nebija ne pārblīvēta, ne nospiedoša.

Baldīni gandrīz vai bijīgi piecēlās un vēlreiz pabāza lakatiņu zem deguna. "Brīnišķīgi, brinišķīgi…" viņš murmināja un kāri ostīja, "šī smarža ir sirsnīga, mīlīga, tā ir kā melodija, kas uzlabo garastāvokli… Blēņas, labs garastāvoklis!" Baldīni nikni nometa lakatiņu uz galda, pagriezās un, it kā nokaunējies no savas sajūsmas, devās uz tālāko istabas stūri.

Smieklīgi! Tik viegli ļauties māņiem. Kā melodija. Sirsnīga. Brīnišķīga. Labs garastāvoklis. — Neprāts! Bērnišķīgs neprāts. Acumirkļa iespaids. Veca kļūda. Temperaments. Tas ir mantojums no itāļu senčiem. Nevērtē, kamēr tu osti! Tas taču ir pamatnoteikums, Baldīni, vecais aitasgalva! Kad tu od, tad od, vērtē pēc tam! "Amors un Psihe" nav vienkārši jauka smarža. Izdevies produkts. Tā drīzāk ir prasmīgi pagatavota haltūra. Lai neteiktu, ka tā vispār ir ilūzija. Jo ko gan citu kā vienīgi laba darba ilūziju varētu gaidīt no Pelisjē. Protams, viņš taču nespēj producēt sarežģītu smaržu. Šis blēdis, spīdēdams ar īpašu izveicību, apmuļķoja visus ar pilnīgu harmoniju, šis cilvēks bija klasiskās smaržu mākslas vilks jēra veidolā, īsāk sakot: talantīgs briesmonis. Un tas ir daudz sliktāk nekā labticīgs nepraša.

Bet, Baldīni, neļauj sevi tik vienkārši piekrāpt. Tevi taču tikai uz mirkli pārsteidza haltūras pirmais iespaids. Kas zina, kā tas odīs pēc stundas, kad būs zudušas gaistošās substances un atklāsies smaržas vidējie slāņi? Vai kā tas odīs vakarā, kad būs sajūtami vienīgi smaržas smagākie un tumšākie elementi, kas patlaban apslēpti patīkamā puķu plīvurā? Pagaidi, Baldīni!

Otrais svarīgākais likums ir šāds: smarža dzīvo laikā; tai ir jaunība, briedums un vecums.Un tikai tad, ja tā visos vecumos izstaro patīkamu aromātu, tā atzīstama par izdevušos. Bieži gadijās tā, ka pirmajā mēģinājumā smarža likās brīnišķi svaiga, bet pēc īsa brīža ieguva puvušu dārzeņu un vēlāk tīras cibetas smaku, jo pēdējās bija par daudz. Ar cibetu vispār jārīkojas ļoti uzmanīgi! Viens lieks tās piliens bieži vien nozīmē katastrofu. Šeit ari visbiežāk kļūdās. Kas zina — varbūt arī Pelisjē piegrūdis smaržai par daudz cibetas? Kas zina, varbūt no ambiciozā "Amora un Psihes" vakarā būs palikusi tikai kaķa mīzalu smaka? Redzēsim.

Odīsim. Kā ass zāģis sašķeļ koku smalkās skaidiņās, tā mūsu deguns sadalīs Pelisjē smaržu pa sastāvdaļām. Tad kļūs skaidrs, ka šī burvju smarža radusies visparastākajā, visiem labi pazīstamā veidā. Mēs, Baldini, Parfimērs, vēl parādīsim tam etiķmaisītājam Pelisjē. Mēs norausim masku no viņa ģīmja un parādīsim tiem jaunajiem, uz ko ir spējigs īsts amatnieks. Viņa modernā smarža tiks precīzi atdarināta. Mūsu rokas radīs tik precīzu tās kopiju, ka to no īstās nespēs atšķirt pat dzinējsuns. Nē! Ar to vēl ir par maz! Mēs uzlabosim šo smaržu. Tā mēs norādīsim uz Pelisjē kļūdu un smalki ierīvēsim to viņam degunā.Tu esi nepraša, Pelisjē! Tu esi tikai tāds maziņš smerdelis! Smaržu mākslas avantūrists un vairāk nekas!

Un tagad pie darba, Baldini! Saspicē degunu un neļaujies sentimentam! Smarža dalāma pēc likumiem! Līdz vakaram tev jāatrod tās formula!

Viņš devās atpakaļ pie rakstāmgalda, paņēma papīru, tinti un svaigu kabatas lakatiņu, novietoja to visu kā nākas un sāka analītisku darbu. Tas izskatījās tā: smaržu piesūcinātu lakatiņu viņš veikli piebāza sev pie deguna un mēģināja no smaržas mākoņa izķert kādu sastāvdaļu. Lai norobežotos no maisījuma pārējām sastāvdaļām, viņš turēja lakatiņu izstieptā rokā, vienlaikus mēģinot pierakstīt atrasto sastāvdaļu nosaukumus, pēc tam viegli noplivinot lakatiņu sev gar degunu, lai mēģinātu nākamo elementu un tā joprojām…

13

Baldini strādāja divas stundas bez pārtraukuma. Viņa kustības kļuva arvien drudžainākas, arvien skaļāk pret papīru čirkstēja viņa spalva, arvien lielākas kļuva

Mnaržas dozas, kas tika lietas uz lakatiņa un turētas zem deguna.

Baldīni vairs gandrīz neko nevarēja saost, jo bija tā apdullis no ēteriskajām substancēm, ka vairs nevarēja atpazīt to, kas, viņaprāt, bija konstatēts analīzes sākumposmā. Viņš saprata, ka nav jēgas turpināt. Viņš nekad nenoskaidros šīs modernās smaržas sastāvu, ne šodien un ari rīt ne, pat tad, ja viņa deguns ar dievpalīgu atgūtu ožas spēju. Viņš nekad nebija mācījies šo analītisko ošanu. Viņam bija pretīga tāda nodarbošanās — mēģināt sašķelt smaržu, kura veidoja vairāk vai mazāk pilnīgu veselumu. Tas viņu neinteresēja. Baldīni to negribēja.

Bet viņš mehāniski kustināja roku, lai kārtējo reizi ar klīrīgu kustību piesūcinātu lakatiņu, spēji pakratītu to un tad tuvinātu sejai, pēc tam ievilka ar smaržu pārsātināto gaisu un pēc likumiem izpūta to atkal laukā. Bet tad paša deguns atbrīvoja Baldīni no tālākas mocības, pēc alerģiskas sūrstēšanas tas ņēma un vienkārši aizkrita. Tagad Baldīni vispār neko nevarēja saost, viņš tik tikko varēja paelpot. Deguns bija kā smagu iesnu aizlodēts, un Baldīni acīs sariesās asaras. Paldies Dievam! Tagad viņš mierīgu sirdsapziņu varēja darbu beigt. Viņš bija izpildijis savu pienākumu, visiem spēkiem, ievērojot visus priekšrakstus, centies, bet, kā jau tas bieži notika, viņam nekas nebija izdevies. Ultra posse nemo obligatur." Miers. Rīt no rīta viņš aizsūtīs kādu pie Pelisjē pēc lielas "Amora un Psihes" pudeles, lai iesmaržinātu grāfam Veramonam domāto ādu. Pēc tam viņš paņems savu koferīti un ar savām vecmodīgajām ziepēm, pomādēm un maisiņiem dosies uz vecu hercogieņu saloniem. Un kādu dienu, kad nomirs pēdējā no vecajām

* Nevienu nedrīkst piespiest darīt kaut ko pāri spēkiem. (Latīņu vai.) hercogienēm, viņš būs zaudējis savu pēdējo pircēju. Ari viņš pats tad būs vecs vecis un viņam būs jāpārdod sava māja, Pelisjē vai kādam citam no tiem plaukstošajiem tirgoņiem, droši vien viņš par māju dabūs pāris tūkstošus livru. Tad viņš sakravās divus koferus un kopā ar savu veco sievu, ja tā vēl būs pie dzīvibas, dosies uz Itāliju. Ja izdosies pārdzīvot šo ceļojumu, viņš nopirks mazu, lētu mājiņu Mesīnas tuvumā. Tur viņš, kādreiz dižākais Parīzes parfimērs Džuzepe Baldīni, mirs visdziļākajā nabadzībā. Lai nu tā būtu.

Viņš aizkorķēja flakonu, nolika pie malas spalvu un pēdējo reizi pārbrauca ar kabatas lakatiņu pār pieri. Viņš juta tikai alkohola vēsumu, vairāk neko. Bija saulrieta laiks.

Baldīni piecēlās. Viņš atvēra žalūzijas, un viņa stāvs vakara gaismā līdzinājās izdegušai, nodzisušai lāpai. Viņš redzēja tumšsārto debesu pamali aiz Luvras un maigāku gaismu virs pilsētas šīfera jumtiem. Zem viņa upe spīguļoja kā zelts, kuģi nebija redzami. Sacēlās vējš, un ūdenī kā zvīņas sāka krist sauleszaķiši, uzspīguļoja te šur, te tur, arvien tuvāk, it kā kāda milzu roka mestu ūdenī miljoniem luidoru monētu, un bridi likās, ka upe mainījusi savu tecējumu, tā plūda Baldīni virzienā kā mirdzoša tīra zelta straume.

Baldīni acis bija miklas un skumjas. Kādu brīdi viņš vērās brīnišķajā ainavā. Tad pēkšņi atrāva vaļā logu un, plaši atvēris slēģus, izmeta Pelisjē smaržas flakonu. Viņš redzēja, kā tas iekrita ūdeni, uz mirkli saplēsdams mirguļojošo ūdens paklāju. Tad viņš aizvēra logu. Tajā pašā mirklī iestājās tumsa. Zeltā mirdzošais pilsētas attēls kļuva par pelnu pelēkiem siluetiem. Istabā bija krēsla. Baldini, nemainot pozu, vēl arvien stāvēja pie loga. "Es rīt nesūtīšu pie Pelisjē," viņš sacīja, abām rokām ieķēries krēsla atzveltnē. "Es to nedarīšu. Es netaisīšu vaļā ari salonu. Es rīt došos pie notāra un pārdošu savu māju un veikalu. Lūk, ko es darīšu. Pietiks vienreiz!"

Viņa sejai bija spītīga, puiciska izteiksme, un reiz pa ilgiem laikiem viņš atkal jutās laimīgs. Jā, tas atkal bija vecais, jaunais Baldīni, drosmīgāks un apņēmīgāks nekā jelkad stāties pretī liktenim — lai arī likteņa izaicināšana šajā gadījumā bija tikai atkāpšanās. Un kaut ari tā! Citas iespējas jau nemaz nebija. Nelabvēlīgais laiks darīja neiespējamu citu izvēli, Dievs sūta gan labus, gan sliktus laikus, bet Dievam netik, ja sliktos laikos žēlojas, ir jāuzvedas virišķigi. Dievs bija devis viņam zīmi. Sārti zeltainais pilsētas tēls bija brīdinājums: rīkojies, Baldīni, kamēr vēl nav par vēlu! Vēl tev ir māja un pilnas noliktavas, vēl tu par grimstošo veikalu vari dabūt labu naudu. Vēl tev ir dota iespēja izlemt. Labāk pavadīt pieticīgas vecumdienas Mesinā nekā pompozi iet bojā Parīzē. Lai tie Bruē, Kalto un Pelisjē triumfē laimīgi. Džuzepe Baldīni atkāpjas. Taču viņš to dara no brīva prāta un nesaliekts!

Viņš bija patiesi lepns uz sevi. Un bezgala atvieglots. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņš iztaisnoja muguru un bez jebkādas piepūles nostājās pavisam taisni, atraisīts, brīvs un ielīksmots. Viņš varēja elpot caur degunu. Viņš skaidri saoda "Amoru un Psihi", ar kuru bija piepildīta istaba, taču tas uz viņu vairs neatstāja nekādu iespaidu. Baldīni bija nolēmis mainīt savu dzīvi un jutās vienkārši brīnišķīgi. Tagad viņš dosies pie sievas, lai paziņotu tai savu lēmumu, pēc tam uz Notre-Dame, lai iedegtu sveci pateicībā par to, ka Dievs viņam, Džuzepem Baldīni, sūtījis zīmi un dāvājis tādu noteiktu raksturu.

Gandrīz jauneklīgi viņš uzbāza parūku plikajā paurī un ātri uzvilka zilos svārkus, paņēma no rakstāmgalda lukturi un izgāja no darbistabas. Tikko viņš bija iededzis sveci kāpņu telpā, lai apgaismotu ceļu uz dzīvokli, lejā atskanēja zvans. Tas nebija jaukais persiešu zvaniņš pie veikala ieejas durvīm, bet gan asais sētas durvju zvans, tā skaņa bija riebīga un jau sen krita Baldini uz nerviem. Viņš bieži vien bija gribējis nomainīt šo zvanu, taču viņam vienmēr bija žēl naudas, bet tagad viņam pēkšņi ienāca prātā, ka tam vairs nav nozīmes, viņš pārdos uzbāzīgo zvanu kopā ar māju. Lai kaitina pēcteci!

Zvans ieskanējās vēlreiz. Baldini lāčoja lejup. Droši vien Šenjē jau bija prom. Neizskatījās, ka kalpone grasitos atvērt durvis. Tā Baldini neatlika nekas cits, kā pašam doties lejā, lai tās atvērtu.

Viņš atrāva aizbīdni un atvēra durvis — nekas nebija redzams. Tumsa pilnīgi aprija sveces gaismu. Tad beidzot viņš saskatīja mazu stāvu; tas varēja būt bērns vai pusaudzis, kas kaut ko turēja rokā.

"Ko tu gribi?"

"Es atnesu kazas ādu no metra Grimala," stāvs sacīja, pienākot tuvāk un pastiepjot uz Baldini pusi roku, kurai pāri bija pārkārtas ādas. Gaismā Baldini saskatīja zēna seju ar bailīgi spīdošām acīm. Viņš bija salīcis. Likās, ka viņš grib aizsargāties ar izstiepto roku, it kā gaidīdams sitienu. Tas bija Grenuijs.

14

Patiesi, kazas āda! Baldini atcerējās. Pirms pāris dienām viņš bija pasūtījis pie Grimala vislabākās mazgājamās ādas par piecpadsmit frankiem gabalā grāfa Veramona rakstāmpiederumu mapei. Tagad šīs ādas nebija viņam vairs vajadzīgas, viņš varēja mazliet ietaupīt. Bet, no otras puses, ja viņš vienkārši sūtīs zēnu prom…?

Kas zina, tas varētu radīt sliktu iespaidu, varētu sākt tenkot, ka uz Baldini vairs nevar paļauties, ka viņam vairs nav pasūtījumu, ka viņš ir maksātnespējigs… un tas nemaz nebūtu labi, nē, nē, tas samazinātu veikala pārdošanas cenu. Labāk nopirkt šo nevajadzīgo ādu. Neviens nedrīkst priekšlaicīgi uzzināt Baldini nodomu mainīt savu dzīvi.

"Nāc iekšā!"

Viņš ielaida zēnu, un viņi devās uz veikalu, papriekšu Baldini ar lukturi rokā, aiz viņa Grenuijs ar ādām. Grenuijs pirmo reizi bija parfimērijā, kur smaržas nebija otršķirīga lieta, bet bija pašā uzmanības centrā. Grenuijam, protams, bija zināmi visi pilsētas drogu veikali un parfimērijas, caurām naktim viņš bija stāvējis pie to skatlogiem, piebāzis degunu pie durvju šķirbām. Viņš pazina visas smaržas, ar kurām šeit rīkojās, un savā iztēlē bija izveidojis no tām visbrīnišķīgākos parfīmus. Viņš negaidija neko jaunu. Bet, līdzīgi muzikālam bērnam, kas grib tuvumā redzēt orķestri vai baznīcas ērģeles, Grenuijam kārojās aplūkot parfimērijas iekšieni, un, padzirdējis par Baldini pasūtijumu, viņš darīja visu iespējamo, lai varētu to viņam nogādāt.

Nu viņš stāvēja Baldini veikalā tajā Parīzes vietā, kur bija vislielākais profesionālo smaržu daudzums vienkopus šaurā telpā. Drebošajā sveces gaismā nevarēja saskatīt pārāk daudz— letes un svaru ēnu, gārņus un viņu trauku, pircēju krēslu, tumšus plauktus pie sienām, misiņa instrumentu mirdzumu un baltas etiķetes uz glāzēm un tīģeļiem; viņš nesaoda arī neko tādu, kas nebūtu saožams no ielas. Bet viņš uzreiz saoda to nopietnību, kas valdīja telpās, viņš pat gribētu teikt: svētu nopietnību, ja vien vārdam "svēts" vispār būtu kāda jēga, Grenuijs juta aukstu nopietnību, amatniecisku prātīgumu, sausu veikalnieciskumu, tas bija redzams katrā instrumentā, katrā mēbelē, katrā trauciņā, katrā pudelītē un podiņā. Velkoties pakaļ Baldini, viņa ēnā, jo Baldini neapgrūtināja sevi ar gaismas rādīšanu, Grenuiju pārņēma doma, ka viņš iederas šeit un nekur citur, ka viņš šeit paliks, ka šeit ir viņa paradīze.

Šī doma, protams, bija groteski bezkaunīga. Jo nebija taču nekā tāda, kas viņam, šaubīgas izcelsmes ģērētavas palīgstrādniekam, bez sakariem un protekcijas, bez noteikta sociāla statusa, ļautu cerēt uz to, ka viņš drīkst spert kāju slavenākajā Parīzes parfimērijas namā, un vēl jo mazāk tagad, kad bija nolemts veikalu likvidēt. Bet šeit nemaz nevarēja būt runas par cerību, ar kādu Grenuijs formulēja šo domu, tā bija viņa pārliecība. Viņš zināja, ka izies no šī veikala tikai, lai savāktu no Grimala savas drēbes, pēc tam viņš veikalu vairs neatstās. Ērce bija saodusi asinis. Gadiem ilgi tā bija sevī ierāvusies un klusi gaidījusi. Tagad tā bezcerības pārņemta krita no koka, lai notiek kas notikdams. Tieši tādēļ Grenuijs jutās tik drošs.

Viņi bija izgājuši cauri veikalam. Baldīni atvēra palīgtelpas durvis. Šī pret upi vērstā telpa bija noliktava un vienlaikus darbnīca un laboratorija, kur vārīja ziepes, jauca pomādes un pildīja vēderainas pudeles ar smarž-

ūdeniem.

1

"Tur," Baldīni sacīja, norādot uz lielu galdu pie loga, "noliec tās ādas tur!"

Grenuijs iznāca no Baldini ēnas, nolika ādas uz galda un ātri atlēca atpakaļ, ieņemdams vietu starp Baldini un durvīm. Baldīni vēl kādu mirkli palika stāvam. Viņš turēja sveci mazliet sāņus, lai vasks neuzpilētu uz galda, un ar pirkstu galiem pārbrauca pār ādas gludo pusi. Tad pagrieza virsējo ādu uz otru pusi un ar pirkstiem pārbrauca pār ādas samtaino, nelīdzeno un mīksto iekšpusi. Āda bija ļoti laba. Žāvējot tā gandrīz nemaz nesarausies, pareizi sarievota tā atkal kļūs elastīga, Baldīni tas uzreiz kļuva skaidrs, paturot ādu starp rādītājpirkstu un īkšķi;

šāda āda var uzsūkt smaržu uz pieciem vai desmit ga(Ik iii, tā patiesi bija ļoti, ļoti laba āda — vislabāk būtu no tās uzšūt cimdus ceļojumam uz Mesīnu: tris pārus sev, tris — sievai.

Baldīni atvilka roku. Viņš mierīgi aplūkoja savu darbgaldu: viss bija sagatavots — stikla vanniņa iesmaržošanai, stikla plate žāvēšanai, stampiņa un lāpstiņa, pindzele un rievotājs, un šķēres. Likās, ka šīs lietas vienkārši iemigušas tumsā, lai rīt atkal atdzīvotos. Varbūt ņemt galdu lidzi uz Mesīnu? Un dažus, vissvarīgākos instrumentus. Pie ši galda labi strādājās. Tas bija no ozolkoka, arī statnis bija no ozolkoka, galds bija krusteniski nostiprināts, tādēļ nekad negriļojās, tam nekaitēja ne skābes, ne eļļas, to nevarēja iešvīkāt ar nazi — tāda galda pārvadāšana maksātu veselu kapitālu! Pat ar kuģi! Tādēļ Baldīni šo galdu kopā ar visu citu rit pārdos! Baldīni gan bija sentimentāls, tomēr ar stingru raksturu, tādēļ viņš īstenos savu lēmumu, lai cik grūti tas nebūtu; asarām acīs viņš atdos visu, jo zina, ka tā būs pareizi, Dievs bija devis viņam zīmi.

Baldīni pagriezās, lai dotos prom. Bet durvīs stāvēja tas mazais cilvēciņš, par kuru viņš jau gandrīz bija aizmirsis. "Ir labi," Baldīni sacīja, "pasaki meistaram, ka ādas ir labas. Es tuvākajās dienās ieiešu pie viņa un samaksāšu."

"Labi," Grenuijs atteica un palika stāvam, aizšķērsojot Baldīni izeju no darbnīcas. Baldīni apstājās, savā neziņā noturēdams zēna uzvedību par kautrību, nevis par bezkaunību.

"Kas par lietu?" Baldīni jautāja. "Vai es vēl kaut ko biju pasūtījis? Teic taču!"

Grenuijs salicis paskatījās uz Baldīni ar tādu skatienu, kas bija šķietami bailīgs, bet īstenībā tas bija glūnošs sasprindzinājums.

"Es gribu pie jums strādāt, metr Baldīni. Es gribu strādāt jūsu veikalā."

Tas nebija lūgums, tā bija prasiba. Tā netika izteikta, bet gan izgrūsta, izčukstēta lidzīgi šāvienam. Baldini šo neiedomājamo pašapziņu iztulkoja kā zēnisku bezpalīdzību. Viņš draudzīgi iesmējās. "Tu taču, dēls, esi ģērmaņa māceklis. Man ir zellis, un mācekļa man nevajag."

"Jūs taču gribat iesmaržot šo ādu, vai ne," Grenuijs čukstēja, it kā nemaz nebūtu dzirdējis Baldīni atbildi, "jūs taču iesmaržosit to ādu, kuru es atnesu."

"Tā ir," Baldīni atteica.

"Ar Pelisjē "Amoru un Psihi"," Grenuijs jautāja, vēl vairāk savilkdamies čokurā.

Tai mirklī Baldīni pārņēma vieglas izbailes. Viņš nedomāja, kā zeņķis to tik noteikti varēja zināt, viņu satrauca nistās smaržas vārda piesaukšana, tās smaržas, kuras mīklu šodien nebija izdevies atminēt.

"Kā tu vari iedomāties kaut ko tik absurdu, lai es ņemtu svešu smaržu.."

"Jūs pēc tās smaržojat!" Grenuijs čukstēja. "Jums tā ir uz pieres, bet svārku labajā kabatā jums ir šīs smaržas piesūcināts lakatiņš. "Amors un Psihe " nav laba smarža, tā ir slikta, jo tajā ir par daudz bergamotes un par daudz rozmarīna, bet par maz rožu eļļas."

"Aha," Baldīni atteica pilnīgi pārsteigts, ka saruna nonākusi līdz runām par ekstraktiem, "un kas vēl?"

"Apelsīnziedi, limete, neļķe, muskuss, jasmīns, spirts un vēl viena sastāvdaļa, kuras nosaukumu es nezinu, tā jums stāv tur! tajā pudelē!" Grenuijs ar pirkstu pabakstīja tumsā. Baldīni pacēla lukturi norādītajā virzienā un viņa skatiens sekoja zēna pirkstam, atduroties pret pudeli ar dzeltenpelēku balzamu.

"Storakss?" viņš jautāja.

Grenuijs piekrītoši pamāja. "Jā. Tas ir tai pudelē. Storakss. Tad viņš sarāvās it kā krampjos un vismaz divpadsmit reizes nomurmināja vārdu storakss: Storaksstoraksstoraks…"

Baldini turēja sveci pret storaksmurminošo cilvēciņu, domādams, vai tas ir apsēsts, vai avantūrists, bet varbūt ārkārtīgi apdāvināts. Jo nosaukto vielu kombinācija, iespējams, patiesi veidoja smaržu "Amors un Psihe", tas izklausījās ļoti ticami, gandrīz acīmredzami. Rožu eļļa, neļķe un storakss bija tie elementi, kurus Baldini bija tik izmisīgi meklējis visu pēcpusdienu — tie veda pie citiem kompozīcijas elementiem, kurus Baldini arī iedomājās — tie bija segmenti, kas veidoja skaistu, apaļu kūku. Atlika vienīgi jautājums par proporcijām. Lai tās noskaidrotu, Baldini būtu caurām dienām jāeksperimentē, tas bija nogurdinošs darbs, varbūt pat grūtāks nekā vienkārši identificēt parfīma sastāvdaļas, jo vajadzēja gan mērīt, gan svērt, atzīmēt rezultātus un ļoti uzmanīties, jo katrs sīkums, piemēram, pipetes iedrebēšanās rokā, kļūdaini saskaitīti pilieni varēja visu sabojāt. Un katrs neizdevies eksperiments maksāja bargu naudu. Katrs sabojāts maisījums bija vesels mazs kapitāls… Baldini gribēja pārbaudīt zēnu, pajautājot viņam precīzu "Amora un Psihes" formulu. Ja viņš zināja to uz gramu un pilienu, tad skaidrs, ka tas ir kāds avantūrists, kuram izdevies kaut kādā veidā iegaunerēt no Pelisjē formulu, lai tādējādi pielabinātos Baldini. Ja viņš zinās aptuvenu formulu, tas nozīmē, ka zēns ir ožas ģēnijs — tas modināja Baldini profesionālu interesi. Baldini, protams, negrasījās mainīt savu galīgo lēmumu par veikala pārdošanu! Viņš taču neinteresējās par Pelisjē smaržu kā tādu. Pat tad, ja zēns litriem sajauktu šo smaržu, Baldini nenāktu ne prātā iesmaržināt ar to ādu priekš grāfa Veramona, bet…

Vai tad vispār būtu iespējams visu mūžu nostrādāt par parfimēru, visu mūžu darboties ap smaržu maisījumiem un stundas laikā zaudēt jebkādu profesionālu degsmi! Viņu nemaz neinteresēja šīs nolādētās smaržas formula un vēl mazāk šī neiedomājamā žeņķa talants, kuru apliecināja smaržas nolasīšana no viņa pieres. Viņš gribēja zināt, kas aiz tā visa slēpjas. Baldīni vienkārši bija ziņkārīgs.

"Liekas, ka tev ir smalks deguns, jaunekli," Baldini sacīja, kad Grenuijs bija beidzis savu murmināšanu, un devās atpakaļ uz darbnīcu, lai uzmanīgi noliktu lukturi uz galda, "nav šaubu, ka tev ir smalks deguns, bet…"

"Man ir smalkākais deguns visā Parizē, metr Baldīni," Grenuijs iespraucās pa vidu. "Es pazīstu visas smakas, kādas vien ir pasaulē, visas Parīzes smakas, dažai es nezinu vārdu, bet varu iemācīties visas tās smakas, kurām ir vārdi, to jau nav daudz, tikai kādi pāris tūkstoši, visām vārdus es iemācīšos, tā balzama vārdu es nemūžam neaizmirsīšu, to sauc storakss…"

"Apklusti," Baldīni iekliedzās, "nepārtrauc mani, kad es runāju. Tu esi pārlieku skaļš un uzbāzīgs. Neviens nezina tūkstoš smaku nosaukumus. Pat es nezinu tik daudz, labi, ja to mūsu profesijā ir daži simti, viss pārējais ir parasta smirdoņa!"

Grenuijs garā runas izvirduma laikā bija gandriz iztaisnojies un vienā brīdī pat ar roku gaisā vilka loku, lai aprakstītu visu, visu, ko viņš zina, bet, kad Baldīni iebilda, atkal ievilkās sevī kā melns mazs bruņurupucis un nekustīgi glūnot iespiedās durvju stenderē.

"Es, protams, jau sen zinu," Baldini turpināja, "ka "Amors un Psihe" sastāv no storaksa, rožu eļļas un neļķes, kā ari bergamotes, rozmarīna ekstrakta utt. Lai to noskaidrotu, kā jau teikts, vajadzīgs smalks deguns, un, iespējams, ka Dievs tev tādu devis tāpat kā daudziem citiem cilvēkiem — it īpaši tavā vecumā. Bet parfimēram," šai mirklī Baldīni pacēla rādītājpirkstu un izgāza krūtis, "parfimēram vajadzīgs daudz vairāk nekā vienkārši labs deguns. Parfimēram vajadzīgs vairākus gadu desmitus mācīts precīzi strādājošs darba orgāns, kas ļauj precīzi noskaidrot proporcijas viskomplicētākajās smaržās, kā arī radīt jaunus, līdz šim nepazīstamus smaržu maisījumus. Un tādu degunu," Baldīni ar pirkstiem uzsita pa savu degunu, "tādu degunu, jaunekli, iegūst ar pacietību un čaklumu. Vai varbūt tu vari nosaukt precīzu "Amora un Psihes" formulu? Nu? Vai tu to vari?"

Grenuijs neatbildēja.

"Nu redzi," Baldīni balsi bija gan apmierinājums, gan vilšanās, "tu to nezini. Dabiski, ka nezini. Jo tu nemaz nevari zināt. Tu esi tāds gardēdis, kurš var konstatēt kārveli vai pētersiļus zupā. Tas, protams, nav maz. Bet tas nenozīmē, ka tu esi pavārs. Ikvienā mākslā — iegaumē to labi — vajadzīgs talants, bet daudz lielāka nozīme ir pieredzei, kuru gūst pieticīgā un čaklā darbā."

Baldīni sniedzās pēc luktura uz galda, un tad no durvīm atskanēja Grenuija nospiestā balss:

"Metr, es nezinu, kas ir formula, bet es zinu visu pārējo!"

"Formula ir jebkura parfīma alfa un omega," Baldīni stingri ieteicās, jo viņš gribēja reiz beigt šo sarunu. "Tas ir ingredientu proporciju aritmētisks pieraksts, kas ļauj radīt vēlamo, ne ar ko citu nesajaucamo parfīmu. Tas ir kā recepte, ja šis vārds tev ir labāk saprotams."

"Formula, formula," Grenuijs čukstēja, mazliet sasliedamies durvīs, "man nav vajadzīga formula. Recepte ir manā degunā. Gribat, lai es jums sajaucu šo parfīmu, metr?"

"Kā?" Baldīni iekliedzās, turēdams sveci pie Grenuija sejas. "Kā tu domā to darīt?"

Grenuijs pirmo reizi nepiekāpās. "Jums taču šai telpā ir visi ingredienti," Grenuijs sacīja, rādīdams tumsā. "Rožu eļļa tur! Apelsīnziedi! Neļķe! Rozmarīns!.."

"Protams, ka tie šeit ir!" Baldini noburkšķēja. "Viss ir! Bet es taču tev, cietpauri, sacīju, ka ar to vien ir par maz, ja nav formulas!"

"Jasmīns ir! Spirts ir! Bergamote ir! Storakss ir!" Grenuijs turpināja un, nosaucot katru vārdu, norādīja kādu vietu tumsā, kurā labākā gadījumā varēja saskatīt plauktu ēnas.

"Tu redzi ari tumsā, vai ne?" Baldini turpināja savu uzbrukumu, "tev ir ne tikai smalkākais deguns, bet arī asākais skats Parīzē, jā? Ja tev ir vēl tikpat labas ausis, tad paver tās, jo zini, ko es tev teikšu: tu esi maziņš avantūrists. Droši vien tu esi kaut ko izokšķerējis pie Pelisjē, vai ne ? Un tu domā, ka tā varēsi apvest mani ap stūri?"

Grenuijs bija gandrīz iztaisnojies un pilnā augumā stāvēja durvīs, mazliet ieplestām kājām un pastieptām rokām. Viņš izskatījās pēc melnas lapsenes, kas ieķērusies durvju stenderē. "Dodiet man desmit minūtes," viņš diezgan raiti sacīja, "un es jums tūlīt, šeit pat izgatavošu parfīmu "Amors un Psihe". Metr, dodiet man piecas minūtes!"

"Tu domā, ka es tev ļaušu šļankāties manā darbnīcā? Laistīt esences, kas ir vesela kapitāla vērtas?"

"Jā," Grenuijs atteica.

"Blēņas!" Baldini iekliedzās, izgrūzdams visu gaisu, kas viņam bija plaušās. Tad viņš dziļi ieelpoja un vērīgi palūkojās lapseņveida Grenuijā, domādams: īstenībā jau viss vienalga, rīt tāpat ir beigas. Es, protams, labi zinu, ka viņš nespēj to, ko sola, jo, ja viņš spētu, tad būtu dižāks par pašu Frangipani. Bet kādēļ es nevarētu ļaut sev parādīt to, ko es zinu? Citādi var gadīties tā, ka kādu dienu Mesīnā mani pārņems traka doma, vecumā jau tādas lietas gadās, ka es esmu atraidījis olfaktorisku ģēniju no Dieva žēlastibas, neesmu atzinis brīnumbērnu… Tas gan ir gandrīz izslēgts.No saprāta viedokļa raugoties, tas nav iespējams — bet mēdz būt ari brīnumi. Ja nu, kad es Mesīnā gulēšu uz nāves gultas, mani pārņems doma: tai vakarā Parīzē tu biji aizvēris savas acis brīnumam…? Tas nebūtu pārāk patīkami. Lai jau viņš iznieko tos pāris pilienus rožu eļļas un muskusa tinktūras, es jau pats arī tos būtu izniekojis, mēģinādams atdarināt Pelisjē smaržu. Kas gan ir pāris pilieni, lai cik dārgi tie nebūtu, salīdzinājumā ar tīru sirdsapziņu un mierīgu dzīves novakari?

"Tā!" Baldīni māksloti stingri uzsāka, "tā! Es… — kā tevi vispār sauc?"

"Grenuijs," Grenuijs sacīja. "Žans Batists Grenuijs."

"Aha," Baldīni atbildēja. "Tātad, Žan Batist Grenuij! Es esmu pieņēmis lēmumu! Došu tev iespēju pierādīt tavu apgalvojumu. Vienlaicīgi tev būs iespēja iepazīt kautrības tikumu, kurš tavā vecumā droši vien vēl nav sācis tā īsti veidoties — taču šis tikums ir absolūti nepieciešams tavai izaugsmei, lai kļūtu par cunftes locekli, godavīru, pavalstnieku, cilvēku un labu kristieti. Es esmu gatavs dot tev šo mācību uz sava rēķina, jo zināmu iemeslu dēļ es esmu nolēmis šodien būt devīgs, un, kas zina, varbūt kādreiz man tas atmaksāsies. Bet nedomā, ka tu varēsi mani piekrāpt! Baldīni deguns ir vecs, bet pietiekoši ass, lai noteiktu vismazāko atšķirību starp tavu maisījumu un šo produktu, sakot šos vārdus Baldīni izvilka no kabatas ar "Amoru un Psihi " piesūcināto lakatiņu. Nāc pie šī galda, tu, Parīzes labākais deguns! Nāc pie šī galda un parādi, uz ko tu esi spējīgs! Uzmanies un neko man te neapgāz un nenomet zemē! Neko neaiztiec! Vispirms iedegsim vairāk gaismas! Mums taču vajag vairāk gaismas šim mazajam eksperimentam, vai ne?

Baldīni atnesa vēl divus lukturus, kas stāvēja uz dzelzs galda malas, un iededza tos. Viņš salika visus tris lukturus citu citam blakus un nolika sāņus ādas, atbrivojot galda vidusdaļu. Tad mierīgām un veiklām kustībām paņēma visus nepieciešamos instrumentus: vēderainu pudeli jaukšanai, stikla piltuvi, pipeti, lielu un mazu mērglāzi un sarindoja to visu uz ozola plates.

Grenuijs pa to laiku jau bija atlīmējies no durvju stenderes. Baldīni pompozās runas laikā bija pārgājis viņa saspringums un glūnīgā nospiestība. Viņš dzirdēja tikai piekrišanu, ar bērnišķīgu prieku viņš bija sadzirdējis tikai jāvārdu, neievērojot visus ar to saistītos ierobežojumus, noteikumus, morāliskas dabas aizrādījumus. Tā Grenuijs tur, vaļīgi izlaidies, stāvēja, pirmo reizi mūžā vairāk līdzinoties cilvēkam nekā zvēram un ļaujot Baldīni prātulām birt pār savu galvu, juta, ka šo viru ir jau uzvarējis.

Kamēr Baldīni kārtoja uz galda lukturus, Grenuijs jau bija pazudis darbnīcas tumsā, kur stāvēja plaukti ar dārgajām esencēm, eļļām un tinktūrām, un, sekojot sava deguna norādījumiem, nekļūdīgi savāca vajadzīgās pudelītes. To bija deviņas: apelsinziedu esence, limešu eļļa, neļķu eļļa, rožu eļļa, jasmīna, bergamotes un rozmarīna ekstrakts, muskusa tinktūra un storaksa balzams. Viņš veikli salika visas uz galda malas. Pēdējo viņš atstiepa augstprocentīga spirta balonu. Tad viņš nostājās aiz Baldīni, kurš savā pedantismā vēl arvien kārtoja maisāmrīkus, pabīdīdams glāzi te uz vienu, te uz otru pusi, lai tas viss būtu pierastajā kārtībā un pietiekošā apgaismojumā. Grenuijs, nepacietībā drebēdams, gaidija, līdz vecais ļaus viņam rīkoties.

"Tā," Baldīni beidzot sacīja, paiedams malā. "Tagad viss ir sagatavots tavam, draudzīgi izsakoties, eksperimentam. Neko nesaplēs un neizlaisti! Ņem vērā: šie šķidrumi, ar kuriem tu driksti rīkoties piecas minūtes, ir lik vērtīgi un reti, ka tu tos tādā koncentrācijā diez vai vd kādreiz dzīvē varēsi turēt rokās!"

"Cik daudz jūs gribētu, metr?" Grenuijs jautāja.

"Ko cik daudz…?" Baldīni vēl nebija pabeidzis savu runu.

"Cik daudz smaržas?" Grenuijs nošņācās. "Cik daudz smaržas jūs gribētu? Jūs gribētu to resno pudeli pilnu lidz malām?" Viņš norādīja uz jaukšanas pudeli, kurā varēja iepildīt krietnus trīs litrus.

"Nē! Tā tu vis nedari!" Baldīni pārbīli iekliedzās, jo viņā bija pamodušās tikpat dziļi iesakņojušās, cik pēkšņas bailes no savu labumu izšķērdēšanas. It kā nokaunējies no šī pēkšņā kliedziena, viņš vēl nomurmulēja: "Nepārtrauc mani, kad es runāju!" Tad turpināja mierīgākā ironiskā tonī: "Kam gan mums vajag trīs litrus smaržas, kuru mēs abi uzskatām par sliktu? īstenībā pietiktu arī ar pusi no biķerīša. Bet, tā kā šādi mazi daudzumi ir jājauc precīzi, nezinot proporcijas, es tev atļauju sajaukt trešdaļu no šis mērāmpudeles."

"Labi," Grenuijs sacīja, "es piepildīšu trešdaļu no šīs pudeles ar parfīmu "Amors un Psihe". Bet, metr Baldīni, es to darīšu pa savai modei. Es nezinu, vai tā ir cunftiga māksla, bet es to darīšu pa savai modei."

"Lūdzu,"Baldīni sacīja, jo zināja, ka šajā lietā nav ne tavas, ne manas, ir tikai viena iespējamā, pareizā māksla, kas balstās uz formulas zināšanu un aprēķiniem, kas ļauj iegūt vēlamo koncentrāta daudzumu, lai to pareizā proporcijā (vairumā gadījumu tā svārstījās no desmit pret vienu lidz divdesmit pret vienu) atšķaidītu ar alkoholu, tādējādi dodot smaržai tās garu. Viņš zināja, ka citas mākslas nebija. Tādēļ tas, ko viņš tagad skatīja, sākumā distancēti, pēc tam dusmīgi un visbeidzot ar apbrīnu, bija īsts brīnums. Šī aina tā iesēdās viņa atmiņā, ka viņš to nespēja aizmirst līdz pat mūža beigām.

15

Mazais cilvēciņš vispirms atkorķēja spirta balonu. Viņam bija grūti pacelt smago trauku. Viņam vajadzēja to pacelt gandriz galvas augstumā, lai caur piltuvi ielietu spirtu jaucampudelē. Viņš neņēma palīgā mērbiķerīti, bet lēja spirtu tieši no balona. Baldīni gandriz vai kļuva slikti: ne tik daudz no tā, ka zeņķis parfimērisko pasaules kārtību apgrieza kājām gaisā, sākdams ar šķīdinātāju bez šķīdināmā koncentrāta — viņš arī fiziski bija daudz par vāju, lai spētu veikt šo darbu! Grenuijs drebēja no saspringuma, un Baldīni likās, ka kuru katru mirkli smagais balons nokritīs zemē, pārvēršot drupās visu, kas bija uz galda. Sveces, viņš nodomāja, ak Dievs, sveces! Šeit viss uzsprāgs gaisa, viņš nodedzinās manu maju…! Baldīni teju gribēja iejaukties un atņemt apsēstajam balonu, bet Grenuijs jau bija nolicis to zemē un aizkorķējis. Jaucampudelē bija viegls, gaišs šķidrums, ne lāsite nebija nopilējusi zemē. Grenuijs atvilka elpu un izskatījās tik apmierināts, it kā grūtākais jau būtu aiz muguras. Tiešām, pārējais notika tādā ātrumā, ka Baldīni tik tikko spēja sekot zēna kustibām, nerunājot nemaz par to, ka būtu nosakāma darbību secība vai kādas citas likumsakarības.

Šķietami haotiski Grenuijs ņēma te vienu, te otru flakoniņu, atkorķēja to, uz mirkli pabāza to sev zem deguna, te bēra no viena, te pilināja no cita, te mazliet pievienoja no trešā. Viņš neizmantoja ne pipeti, ne mēģeni, ne mērglāzi, ne karotīti, ne maisāmo kociņu. Nevienam no šiem instrumentiem, kuri dara sarežģīto maisīšanas procesu pārskatāmu, Grenuijs pat nepieskārās. Izskatījās, ka viņš vienkārši spēlējas, kā bērns, kas no ūdens un visādiem draņķiem vāra drausmīgu dziru, apgalvodams, ka tā ir zupa. Jā, tieši kā bērns,

Baldīni nodomāja, viņš ari izskatās pēc bērna, neskatoties uz savām mezglainajām rokām, neskatoties uz savu rētaino seju un bumbuļveidigo veca vīra degunu. Sākumā viņš man likās vecāks, tagad izskatās, ka viņš ir ļoti jauns, viņš ir kā tie nepieejamie, neizprotamie, pašpārliecinātie pirmcilvēki, kas šķietami nevainīgi domā tikai par sevi un grib sev despotiski pakļaut visu pasauli un tā arī izdarītu, ja vien viņu lieluma mānijai ļautu brīvi attīstīties un to nesavaldītu ar visstingrākajiem audzināšanas pasākumiem, kas rada disciplinētu un apzinīgu īsta cilvēka eksistenci. Šāds fanātisma pārpilns bērns, paslēpies jauneklī, šobrīd degošām acīm stāvēja pie galda. Viņš acimredzami bija aizmirsis, ka šai darbnīcā bez viņa un pudelēm, kuras tādā apsēstībā tika liktas pie piltuves, lai gatavotu velnišķīgu dziru, kura pēc tam pilnā nopietnībā tiks uzdota par "Amoru un Psihi", ir vēl kāds cits. Baldini kļuva baisi, kad viņš drebošajā sveču gaismā lūkojās uz tik briesmīgi pašpārliecinātām darbībām; agrāk tādu cilvēku nebija, un uz mirkli Baldīni kļuva tik skumjš un nomākts kā šo pēcpusdien, kad viņš saulrietā skatījās uz pilsētu — tādi tipi kā šis varēja rasties tikai jaunajos laikos, tie ir pavisam cita veida eksemplāri, agrāk tādu nebija…

Bet šis visuspējīgais zeņķis vēl dabūs mācību! Pēc smieklīgās izrādes beigām viņš tam kārtīgi sados, tā ka tas laidīsies no šejienes prom kā mazā nelaimes čupiņa, kura bija atnākusi šurp. Draņķis tāds! Šodien vispār ne ar vienu nevarēja ielaisties, jo visapkārt čumēja un mudžēja draņķi.

Baldīni bija tā aizrāvies ar savu riebumu pret jaunajiem laikiem, ka viņam īsti nebija skaidrs, kādēļ Grenuijs pēkšņi aizkorķēja visas pudeles un izvilka piltuvi no maisāmpudeles, ar labo roku satvēra to aiz kakliņa un, ar kreiso aizspiezdams, sāka spēcīgi kratīt. Tikai tad, kad pudele bija pāris reizes novirmojusi gaisā un vērtīgais saturs kā limonāde nošļankājās no pudeles vēdera līdz tās kaklam un atkal atpakaļ, Baldīni izgrūda savas dusmas un riebumu. "Diezgan!"viņš iebrēcās. "Tagad gan pietiks! Tūlit beidz! Basta! Noliec pudeli uz galda un vairs neko neaiztiec, vai tu saprati? Es laikam esmu palicis pavisam traks, ka vispār klausījos tavā čiepstēšanā. Tas, kā tu apejies ar lietām, pierāda, ka tu esi stulbs, stulbs barbars un vēl piedevām bezkauņa. Tu nederētu pat par limonādes maisītāju, tevi nedrīkstētu laist pat visprimitīvākā lakricūdens tuvumā, nemaz nerunājot par smaržām! Priecājies, ka tev meistars ļauj šļankāties ar ģērējamo dziru! Neiedomājies — vai tu dzirdi? Neiedomājies jel kaut vēl reizi spert kāju pār parfimērijas slieksni!"

Tā runāja Baldīni. Viņam sakot šos vārdus, telpa pildījās ar "Amoru un Psihi". Parfīmam ir pārliecības spēks, kas pārāks par vārdiem, skatienu, jūtām un gribu. Smaržas pārliecības spēks nav atvairāms, jo tas, mums ieelpojot, iekļūst plaušās, piepildot mūs, un nav līdzekļu, kas ļautu tam pretoties.

Grenuijs bija nolicis pudeli, noņēmis ar smaržu saslapināto roku no tās kakliņa un noslaucījis svārku stērbelē. Tagad bija jāpaiet pāris soļu atpakaļ un jāsaraujas, lai Baldīni rāšanās radītu pietiekamu viļņu daudzumu, kas nodrošinātu parfīma izplatīšanos telpā. Vairāk nekas nebija vajadzīgs. Lai ari Baldīni vēl arvien spārdījās, ķērca un lamājās, ar katru elpas vilcienu viņa uz āru izrādītās dusmas guva arvien mazāk iekšējas barības. Viņam likās, ka kāds gribētu viņu atspēkot, tādēļ runas nobeigumā bija jūtams viltots patoss. Kad viņš beidza un mirkli bija klusējis, Grenuija piezīme "parfīms ir gatavs" vairs nebija vajadziga. Baldīni to jau zināja.

Taču, neskatoties uz to, ka viņu jau labu bridi no visām pusēm apņēma "Amors un Psihe", viņš tomēr devās pie ozolkoka galda, lai noņemtu provi. Viņš izvilka no kabatas tīru, sniegbaltu kabatas lakatiņu, izklāja to un uzlēja dažus pilienus smaržas, kurus ar garu pipeti izvilka no jaucampudeles. Viņš izstieptā rokā mazliet pavējoja lakatiņu un tad klīrigi pielika to pie deguna, ievilkdams smaržu. Izpūšot gaisu, viņš apsēdās uz taburetes. Dusmu uzliesmojuma laikā viņš bija tumši sarkans, bet tagad kļuva pavisam bāls. "Neticami, Dieva vārds, neticami," viņš klusu murmināja. Viņš neskaitāmas reizes lika lakatiņu pie deguna un, grozīdams galvu, murmināja: "Neticami." Tas bez mazākajām šaubām bija "Amors un Psihe", nīstamais un ģeniālais smaržu maisījums bija tik precīzi atkārtots, ka pat Pelisjē nespētu to atšķirt no sava darinājuma.

"Neticami…"

Baldīni bāls un sarāvies sēdēja uz taburetes un ar kabatlakatiņu rokā izskatījās visai smieklīgi, kā iesnu nomocīta jaunkundze, kura visu laiku bāž to pie deguna. Viņš bija pilnīgi zaudējis runas spēju. Viņš pat vairs nespēja pateikt "neticami", viņš vienkārši monotoni stenēja: "Hm, hm, hm…", mādams ar galvu un blenzdams uz maisāmo pudeli. Pēc kāda brīža pavisam klusi pie galda pienāca Grenuijs.

"Tā nav laba smarža," viņš sacīja, "tās kompozīcija ir ļoti slikta."

"Hm, hm, hm," Baldini sacīja, bet Grenuijs turpināja: "Ja jūs, metr, atļautu, es minūtes laikā iztaisītu no tās piedienīgu smaržu!"

"Hm, hm, hm," Baldīni piekrītoši māja ar galvu. Tas nebija tādēļ, ka viņš tam piekristu, bet gan tādēļ, ka viņu bija pārņēmusi bezpalīdzīga apātija un viņš būtu piekrītoši mājis, sacīdams "hm, hm, hm", lai ko viņam neteiktu, viņš arī neizrādīja nekādu pretošanos, kad

Grenuijs otro reizi ķērās pie pudelēm, sākdams ar spirta balonu. Viņš lēja spirtu tieši virsū smaržai, kas atradās jaucampudelē, un atkal šķietami haotiski gāza flakonu saturu piltuvē. Tikai procedūras beigās viņš nekratīja pudeli, tikai mazliet pazvalstija to līdzīgi konjaka glāzei, vai nu cienīdams Baldīni jūtas, vai arī tādēļ, ka šoreiz viņam pudeles saturs likās vērtigāks — un tikai šai mirklī, kad gatavais šķidrums jau mirguļoja pudelē, Baldīni attapās, piecēlās, vēl arvien aizspiedis degunu ar kabatlakatiņu, it kā gribēdams aizsargāt savu iekšējo pasauli pret jaunu uzbrukumu.

"Gatavs, metr," Grenuijs sacīja. "Tagad tā ir patiesi laba smarža."

"Jā, jā, ir jau labi," Baldīni atteica, atgaiņādamies ar brīvo roku.

"Vai jūs negribētu noņemt provi?" Grenuijs atkal iedūcās, "Jūs tiešām negribat? Kā tad bez proves?"

"Vēlāk, tagad man nav noskaņojuma… Es esmu aizņemts ar citām domām. Tagad ej mājā! Žigli!"

Baldini paņēma lukturi un caur veikalu devās uz durvju pusi . Grenuijs sekoja. Tā viņi nonāca līdz šaurajam gaitenim, kas veda pie dienesta izejas. Vecais uzgrūdās vārtiem, atvilka aizbīdņus un atvēra durvis. Viņš pagāja sāņus, lai izlaistu Grenuiju.

"Vai es varēšu pie jums strādāt, metr?" Grenuijs vaicāja, stāvēdams uz sliekšņa, viņš atkal bija salīcis un glūnīgu skatienu.

"Es nezinu," Baldīni atbildēja, "es par to padomāšu. Ej!"

Tad Grenuijs pazuda, tumsas aprīts. Baldīni stavēja un skatījās naktī. Labajā rokā viņš turēja lukturi, kreisajā kabatlakatiņu, it kā viņam no deguna tecētu asinis. Viņš vēl joprojām bija baiļu pārņemts. Viņš ļoti veikli aizbīdīja durvju aizbāžņus. Tad noņēma no sejas aizsarglakatiņu, iegrūda to kabatā un cauri veikalam devās atpakaļ uz darbnīcu.

Smarža bija tik debešķigi laba, ka Baldīni acīs saskrēja asaras. Viņam nevajadzēja ņemt provi, viņš vienkārši nostājās pie darbgalda un ieelpoja smaržu no jaucampudeles. Parfīms bija brīnišķīgs. Salīdzinājumā ar "Amoru un Psihi" šī smarža bija simfonija pret vienas vijoles čīgāšanu. Pat vēl vairāk. Baldīni aizvēra acis, un viņā atdzīvojās visslēptākās atmiņas. Viņš bija jauns un gāja pa Neapoles dārziem; viņš redzēja, kā viņu tura rokās tumšmataina sieviete, viņš redzēja nakts vēja skarta rožu pušķa siluetu uz palodzes, viņš dzirdēja putnu dziesmas un tālumā ostas mūziku, cieši pie pašas auss viņš dzirdēja kādu sakām "es tevi mīlu" un juta, ka viņam svētlaimē saceļas mati, tagad, šajā brīdī! Viņš atvēra acis, labpatikā iestenēdamies. Šis parfīms nebija parfīms tradicionālajā izpratnē. Tā nebija smarža, kuru lieto, lai labāk ostu, tas nebija tualetes izstrādājums. Tas bija kaut kas pavisam jauns, kas spēja radīt veselu pasauli, burvīgu, bagātu pasauli, kurā ieejot uzreiz tika aizmirstas visas nepatikšanas. Tajā varēja justies tik bagāti, tik labi, tik brīvi un tik patīkami…

Baldīni nolaidās mati, un viņu pārņēma apdullinošs dvēseles miers. Viņš paņēma ādu, kas stāvēja uz galda stūra, paņēma nazi un sagrieza ādu, ielika gabaliņus stikla vanniņā un pārlēja ar jauno parfīmu. Tad uzlika vanniņai stikla plāksni. Pēc tam salēja atlikušo smaržu divos flakonos un uzlīmēja tiem etiķetes ar uzrakstu "Nuit Napolitaine". Tad nodzēsa gaismu un devās prom.

Ēdot vakariņas, viņš sievai neko neteica. Pēcpusdienas svētā apņemšanās vispār netika pieminēta. Arī sieva neko neteica, jo ievēroja, ka Baldīni ir labā garastāvoklī, un viņa par to ļoti priecājās. Viņš negāja ari uz NotreDame, lai pateiktos Dievam par rakstura stingrību. Jā, un tai dienā viņš pirmo reizi aizmirsa vakara lūgšanu.

16

Nākamajā rītā viņš teciņus devās pie Grimala. Vispirms viņš nekaulējoties samaksāja par ādām. Tad viņš ielūdza Grimalu uz "Tour d'Argent" iedzert baltvīnu un piedāvāja atpirkt no viņa mācekli Grenuiju. Protams, viņš nestāstīja, priekš kam viņam vajadzīgs Grenuijs. Viņš melsa kaut ko par milzīgu smaržīgu ādu pasūtījumu un vajadzību pēc neskolota darbaspēka. Viņam esot vajadzīgs uzcītīgs zēns, kas darītu visvienkāršākos darbus, sagrieztu ādas un tā tālāk. Viņš pasūtīja vēl vienu pudeli vīna un piedāvāja Grimalam divdesmit livrus kompensācijas par tām neērtībām, kas varētu celties sakarā ar Grenuija prombūtni. Divdesmit livri bija astronomiska summa. Grimais uzreiz piekrita.Viņi devās uz ģērētavu, kur Grenuijs dīvainā kārtā jau gaidīja ar sasietu pauniņu. Baldīni samaksāja divdesmit livrus un, paņēmis lidzi Grenuiju, devās prom pārliecībā, ka noslēdzis spožāko darījumu savā mūžā.

Arī Grimais bija pārliecināts, ka noslēdzis labāko darījumu savā mūžā, viņš devās atpakaļ uz "Tour d' Argent" un izdzēra tur vēl divas pudeles vīna, pret pusdienu viņš pārvācās uz "Lion d'Or", kur piedzērās tik briesmīgi, ka, gribēdams pārvākties atpakaļ uz "Tour d'Argent", sajauca Rue Geoffroi L'Anier ar Rue des Nonaindiиres un nonāca nevis uz Marijas tilta, kā bija cerējis, bet gan uz Quai des Ormes[5]. No turienes viņa seja vēl ilgi bija redzama gremdējamies Sēnas ūdeņos kā mīkstā gultā. Viņš bija uz vietas beigts. Upei vajadzēja krietni vien papūlēties, lai dabūtu viņu prom no staignā krasta un gar pietauvotajām liellaivām ievilktu spēcīgajā vidus straumē. Tikai agrā rita stundā ģērmanis Grimals jeb, precīzāk izsakoties, viņa slapjais līķis sāka ceļu uz rietumiem.

Kad tas bez trokšņa, neaizķerot nevienu balstu, papeldēja garām Pont au Change, divdesmit metrus augstāk Grenuijs devās gulēt. Viņam bija ierādīts kakts Baldīni darbnīcas stūrī, viņš bija saņēmis ari gultiņu, kurpretī viņa agrākais maizes tēvs, izstiepis visas četras ekstremitātes, plunčājās aukstajos Sēnas ūdeņos. Grenuijs savilkās pavisam maziņš, atgādinot ērci. Iemiegot viņš grima aizvien dziļāk un dziļāk sevī un noturēja triumfālu ievākšanos savā iekšējā cietoksni, kurā viņš svinēja smaržigus uzvaras svētkus, gigantiskas orģijas ar vīraku un mirrēm.

17

Grenuijam sākot strādāt, Džuzepes Baldīni nams ieguva nacionālu, pat Eiropas atzinību. Persiešu zvaniņš skanēja bez apstājas, ari gārņi spļāva bez pārtraukuma.

Pirmajā vakarā Grenuijam bija jāizgatavo vesels milzīgs balons ar "Nuit Napolitaine", nākošajās dienās tika pārdoti astoņdesmit flakoni šīs smaržas. Smaržas slava izplatījās milzu ātrumā. Šenjē acis kļuva stiklainas no naudas skaitīšanas un mugura stīva no biežas klanīšanās augstiem un vēl augstākiem kungiem vai augstu un vēl augstāku kungu kalpotājiem. Reiz atvērās durvis un veikalā ienāca grāfa d' Aržansona kalps un kliedza, kā prot kliegt tikai kalpi, ka viņa kungs vēlētos piecus flakonus jaunā parfīma. Šenjē vēl stundas ceturksni pēc tam trīcēja bijīgās bailēs, jo grāfs bija viņa Majestātes intendants un kara ministrs un viens no ietekmigākajiem vīriem Parīzē.

Kamēr Šenjē veikalā viens pats cinijās ar pircēju plūdiem, Baldīni ieslēdzās darbnīcā ar jauno mācekli. Šenjē tas tika pamatots ar fantastisku teoriju "par darba dalīšanu un racionalizāciju". Baldīni paskaidroja, ka gadiem ilgi viņš esot pacietīs to, ka Pelisjē un citi viņam līdzīgi aizvilinājuši pircējus un sabojājuši visu veikalu. Tagad viņa pacietībai pienācis gals. Viņš nolēmis pieņemt šo izlēcēju izaicinājumu un lietos pret tiem viņu pašu metodes: ik sezonu — jauns parfīms. Ja būs vajadzīgs, arī biežāk, kaut vai katru nedēļu. Viņš esot nolēmis pilnā mērā izmantot savus radošos resursus. Tādēļ viņš viens, ar nemācītā puišeļa palīdzību ražošot smaržas un Šenjē tās pārdošot. Šī metode būšot jauna lappuse parfimērijas vēsturē, tā iznīcināšot konkurentus un darīšot viņus pašus bagātus, jā — arī Šenjē saņemšot noteiktu šo bagātību procentu.

Pirms dažām dienām Šenjē būtu šādas runas iztulkojis kā vecuma neprātu. Viņš nodomātu, ka Baldini ir nobriedis doties uz Charitй un ka nebūs vairs ilgi jāgaida, līdz viņš noliks karoti. Tagad Šenjē tā vairs nedomāja. Viņš bija tik aizņemts, ka tam vienkārši nebija laika. Viņš bija tik aizņemts, ka vakaros gandrīz nespēja pat iztukšot kasi un atskaitīt savu daļu. Viņam ne sapņos nerādījās, ka kaut kas nebūtu kārtībā, kad Baldini vai ik pārdienas iznāca no darbnīcas ar jaunu produktu.

Kas tās bija par smaržām! Tie nebija tikai pirmklasīgi parfīmi, bija ari jauni krēmi un pūderi, ziepes un matu losjoni, ūdeņi un eļļas.

…Visas smaržvielas tagad smaržoja pa jaunam, citādi un brīnišķīgāk nekā jelkad. Visam, pilnīgi visam, ko Baldīni tagad ražoja, bija milzīga piekrišana, publika bija kā uzburta, cenām nebija nekādas nozimes. Visiem Baldīni produktiem bija panākumi. Šie panākumi bija tik milzīgi, ka Šenjē tos uztvēra kā dabas parādību, nemaz nemēģinot analizēt cēloņus. Tam, ka jaunajam māceklim, kurš kā suns mājoja darbnīcā un reizēm bija redzams tīrot traukus, būtu kāds sakars ar pasakaino veikala uzplauksmi, tam Šenjē nebūtu ticējis pat tad, ja kāds būtu to viņam teicis.

Protams, ka tas viss bija Grenuija nopelns. Tas, ko Baldīni nesa Šenjē pārdošanai, bija tikai niecīga daļiņa no Grenuija maisījumiem. Baldīni nespēja vien visu izostīt un novērtēt. Tās bija īstas mokas izvēlēties kādu no šiem brīnišķīgajiem maisījumiem. Burvju māceklis varētu apgādāt ar receptēm visus Francijas parfimērus, pie tam visi maisījumi būtu visaugstākās kvalitātes un ne reizi neatkārtotos. Bet viņš tomēr nevarētu apgādāt ar receptēm — tas ir, ar formulām, jo smaržas tika radītas pilnigi haotiskā, neprofesionālā manierē, kura Baldīni bija jau pazīstama. Lai spētu šo trako veikalu, ja ne kontrolēt, tad vismaz aptvert, Baldīni kādu dienu pieprasīja, lai Grenuijs, veidojot savus maisījumus, lietotu mērglāzi un pipeti, kaut arī neuzskata to par nepieciešamu. Viņam vajadzētu arī censties spirtu neuzlūkot vis par smaržvielu, bet gan par šķīdinātāju, kas pievienojams procesa beigās. Viņš varētu arī darboties mazliet lēnāk, pārdomāti un lēni, kā piedien īstam amatniekam.

Grenuijs pildīja šīs prasības. Tagad Baldīni varēja sekot burvju meistara kustibām un fiksēt tās. Baldini sēdēja blakus Grenuijam ar spalvu un papīru, arvien atgādinādams, ka jāstrādā lēnāk, pierakstīja, cik gramu viena, cik mēru otra un cik pilienu trešā ingredienta pazuda jaucampudelē. Tādā dīvainā veidā, kur katrs solis tika analizēts ar visu Baldīni rīcībā esošo līdzekļu palīdzību, beidzot izdevās iegūt sintētisku smaržu aprakstu. Kā

Grenuijs bez šāda apraksta spēja jaukt smaržas, Baldīni bija neatminama mikla vēl līdz šai dienai, tas bija brīnums. Taču brīnums bija pārvēršams arī formulās, un Baldīni, gars, kurš alka pēc noteikumiem, bija puslīdz apmierināts. Parfimēra pasaules smaržu aina bija paglābta no pilnīga kraha.

Pamazām Baldīni atšķetināja visu Grenuija parfīmu receptes un, visbeidzot, aizliedza viņam jaukt jaunus parfimus, ja pats nesēdēja blakus un soli pa solim nepierakstīja visas darbības. Šīs piezīmes, daudzi duči formulu tika stāvā rokrakstā pedantiski iegrāmatotas divos blociņos, viens tika glabāts ugunsdrošajā naudas skapī, bet otru Baldīni pastāvīgi nēsāja sev līdzi, pat naktī gulēt ejot, viņš to paturēja blakus. Tas deva viņam drošības sajūtu. Viņš varēja, ja vien gribēja, atkārtot Grenuija brinumus, kas bija satricinājuši viņu lidz sirds dziļumiem. Pierakstot formulu, viņam šķita, ka šausmīgais radošais haoss, kurš nāca no mācekļa iekšienes, ir savaldīts. Arī tas apstāklis, ka Baldini tagad ne vien truli blenza, bet piedalījās radošajā procesā, vērodams un fiksēdams to, stiprināja viņa pašapziņu. Pēc kāda laika Baldini pat sāka domāt, ka smaržu rašanās ir arī viņa nopelns. Bet, kad viņš šīs smaržas bija ierakstījis savā piezīmju grāmatiņā un pielicis sev pie krūts, parfimērs vairs nešaubījās par to, ka tas ir viņa īpašums.

Ari Grenuijam bija savs labums no Baldīni uzspiestās disciplīnas. Pats viņš neko tādu nekad nebūtu iedomājies. Viņam nekad nevajadzēja pārbaudīt formulu, lai pēc nedēļas vai mēneša rekonstruētu kādu parfīmu, jo viņš nekad neaizmirsa smaržas. Bet viņš iemācījās apieties ar mērglāzi, svariem un parfimērijas valodu; viņš instinktīvi juta, ka šīs zināšanas var noderēt. Pēc dažām nedēļām viņš ne tikai zināja visu Baldīni darbnīcā atrodamo smaržvielu nosaukumus, bet arī prata pats pierakstīt savu parfīmu formulas un otrādi — svešas formulas pārvērst parfīmos vai citos smaržproduktos. Pat vēl vairāk! Kopš viņš bija iemācījies izteikt savas idejas gramos un pilienos, viņam vairs nebija nepieciešama eksperimentālā starpstadija. Ja Baldini uzdeva viņam radīt kādu jaunu produktu — kabatlakatiņu smaržu, smaržu maisiņu vai smiņķi, Grenuijs vairs neķērās pie flakoniem un pulveriem, bet vienkārši apsēdās pie galda un uzrakstīja formulu. Viņš bija iemācījies, pārvēršot savus priekšstatus gatavā parfīmā, papildināt to ar formulas pierakstu. Grenuijam tas bija apkārtceļš. Citi un vispirmām kārtām Baldini uzskatīja, ka tas ir progress. Grenuija brīnumi bija tādi paši kā agrāk. Bet, apslēpti receptūrā, tie vairs nelikās tik briesmīgi, un tā bija priekšrocība. Jo labāk Grenuijs apguva amatnieku paņēmienus un metodes, jo labāk viņš prata izteikties konvencionālajā parfimēru valodā, jo mazāk no viņa bijās meistars. Drīz vien Baldini sāka uzskatīt viņu par vienkārši ļoti apdāvinātu, bet vairs ne par otro Frangipani vai burvi, un tas Grenuijam bija ļoti izdevīgi. Viņš bez lielas piepūles maldināja Baldini, izlikdamies sveram ingredientus, gāzelējot pudeli un appilinot lakatiņu. Tagad viņš prata plivināt to gar degunu tikpat eleganti kā meistars. It kā nejauši, ar labi pārdomātiem starplaikiem, viņš kļūdījās tā, lai Baldini nevarētu to nepamanīt. Viņš it kā aizmirsa izfiltrēt kādu šķidrumu vai nepareizi iestādīja svarus, vai ierakstija formulā nesamērīgi augstu ambras procentu… un ļāva sev norādīt uz šo kļūdu, lai milzīgā uzcītībā to izlabotu. Tā viņam izdevās radīt Baldini ilūziju, ka lietas virzās uz labo pusi. Grenuijs jau nemaz negribēja muļķot veco Baldini. Viņš gribēja šo to iemācīties. Protams, ne jau parfimu jaukšanu vai pareizu smaržas kompozīciju! Šajā nozarē neviens visā plašajā pasaulē nevarēja būt Grenuijam par skolotāju, un Baldini veikalā arī bija daudz par maz ingredientu, lai Grenuijs spētu īstenot savus priekšstatus par patiesi dižu parfīmu. Tas, ko viņš darīja pie Baldīni, bija vienkāršas spēlītes salīdzinājumā ar to, ko viņš bija nodomājis kādreiz īstenot. Bet tam, Grenuijs to labi zināja, bija divi priekšnoteikumi: pilsoniskas eksistences čaula — bija jākļūst vismaz par zelli — lai tās aizsegā varētu sekot savām kaislībām un netraucēti sasniegt savus mērķus. Otrs priekšnoteikums bija dažas amatnieciskas prasmes, kas bija saistītas ar smaržvielu iegūšanu, izolēšanu, koncentrēšanu, konservēšanu — īsāk sakot, mākas, kas darīja smaržvielas lietojamas. Grenuijam bija smalkākais deguns pasaulē, kā analītiski, tā visas smaržu ainas uztveres ziņā, taču viņam pietrūka prasmes priekšmetiski apliecināties smaržu pasaulē.

18

Tā viņš ļāva sev mācīt vārīt ziepes no cūku taukiem un šūt cimdus, jaukt pūderi no kviešu miltiem un mandeļu putekļiem, un saberztām vijolīšu saknēm. Viņš pacietīgi lēja smaržīgas sveces no kokoglēm, salpetra un sandalkoka skaidiņām. No mirrēm, benzosveķiem un dzintara pulvera viņš presēja austrumu smaržu kvēpināmos. Virpināja vīraku, šellaku, vetiveru un kanēli kvēpināmajām bumbiņām. Viņš sijāja un gatavoja Poudre Impйriale no maltām rožlapām, lavandu ziediem un austrumu zālitēm. Viņš jauca smiņķus un gatavoja karmīnsarkanus lūpu zīmuļus. Tika berzti vissmalkākie nagu pulveri un pēc piparmētrām garšojoši zobu krīti . Tika gatavota arī parūku stērķele un varžaču pilieni, vasaras raibumu balinātāji un beladonnas uzlējumi acīm. Grenuijs bez īpaša entuziasma, taču ari neko neiebilstot, mācījās visu, ko vien Baldini varēja iemācīt, ne tikai i «lentiņu, pulverīšu un skaistumkopšanas produktu gatavošanu, bet ari tējas maisījumu, garšvielu maisījumu, liķieru un marināžu tehnoloģiju. īpaši centīgs Grenuijs bija, kad Baldini deva norādījumus, kā gatavojamas tinktūras, uzlējumi un esences. Nenogurstoši viņš varēja berzt rūgto mandeļu kodolus vai spaidīt muskusa sēklas vai pelēkos taukos ambras gurnus, vai arī smalcināt vijolīšu saknītes, lai vēlāk ekstrahētu to vistīrākajā spirtā. Viņš iemācījās lietot filtrus, kas atdalīja tīru eļļu no duļķainajām paliekām. Viņš iemācījās zālišu un ziedu žāvēšanu un to uzglabāšanu aizvaskotos trauciņos. Viņš apguva pomāžu gatavošanas mākslu un filtrēšanu, koncentrēšanu un dzidrināšanu, un rektifikāciju.

Patiesībā Baldini darbnīca nebija piemērota tam, lai tur lielos daudzumos ražotu augu un ziedu eļļas. Parīzē arī nebija pietiekama daudzuma vajadzīgo augu. Taču, kad reizēm tirgū bija dabūjams lēts rozmarīns, salveja, piparmētra vai anīss, ja bija sastopamas īrisa vai baldriāna saknes, ķimenes, muskats vai sausi neļķu ziedi, Baldini pamodās alķīmiķis un viņš sadabūja lielo alambiku, vara destilējamo katlu ar uzliekamu kondensācijas trauku — tā saukto maurgalvas alambiku, kā lepni tika paziņots. Ar šo pašu alambiku viņš pirms četrdesmit gadiem bija brīvā dabā destilējis lavandu Dienvidligūrijas nogāzēs un Liberonu augstienēs. Kamēr Grenuijs sasmalcināja destilējamos produktus, Baldini milzīgā steigā kūra plīti, jo ātrums bija šī procesa izdošanās pamatā. Uz plīts tika uzlikts vara katls. Tur tika mesti destilējamie augi, tika uzstādīta maura galva un pievienotas divas caurulītes — pienākošajam un noteku ūdenim. Šī smalkā dzesēšanas iekārta esot paša Baldini radīta, jo toreiz uz lauka esot bijis jādzesē ar gaisu. Tad Baldini uzpūta uguni.

Pamazām katls sāka vārīties. Pēc kāda brīža no maura galvas trešās atveres ļoti sīkā strūkliņā sāka tecēt dēsti lāts. Apakšā tika palikta Florences pudele. Produkts sākumā izskatījās pavisam nepievilcīgs — kā šķidra, duļķaina zupa. Bet, kad bija piepildītas jau vairākas pudeles, šķidrumā bija redzami divi slāņi: apakšā bija ziedu vai zāļu ūdens, augšā — bieza eļļas kārta. Tagad vajadzēja pa Florences pudeles apakšējo kakliņu uzmanīgi noliet maigi smaržojošo ziedūdeni, un rokā bija tīra eļļa, esence, augu smaržas būtība.

Grenuiju fascinēja šis process. Ja kaut kas Grenuijā vispār radīja apbrīnu — protams, ne jau atklātu, bet slēptu, kas dega līdzīgi aukstai liesmai —, tad tā bija iespēja ar uguns, ūdens, tvaika un gudras aparatūras palīdzību atdalīt augu smaržīgo dvēseli. Jo šī smaržīgā dvēsele bija labākais, tas bija vienīgais, kāpēc Grenuijs par tiem vispār interesējās. Visas pārējās muļķības: ziedi, lapas, mizas, augļi, krāsa, skaistums, dzīvīgums un vēl kādas citas blēņas — tas viss Grenuijam nemaz nerūpēja. Tas bija vienkārši lieks balasts. Tas bija prommešanai.

Laiku pa laikam, kad destilāts kļuva pavisam gaišs, alambiku noņēma no uguns un izbēra no tā savārītos biezumus. Tie bija slapji un bāli kā izmirkuši salmi, kā izbalojoši putnu kauli, kā pārvārīti dārzeņi, blāvi, šķiedraini, izplūduši, tik tikko atpazīstami un riebīgi līķi, kuriem bija pilnīgi atņemta smarža. Viņi izmeta šos biezumus pa logu upē. Tad piepildīja alambiku ar jauniem ziediem un ūdeni un uzlika to atkal uz uguns. Pēc kāda laika augu dzivibas sula atkal sāka pilēt Florences pudelē. Un tā caurām naktīm. Baldīni rūpējās par uguni, Grenuijs — par pudelēm, vairāk darba nebija.

Tā viņi sēdēja pie uguns dīvainā rīka gūstā, abi bija salikuši, kaut arī atšķirīgu iemeslu dēļ. Baldīni baudija uguns siltumu un liesmu un vara sārto mirdzumu, viņam patika klausīties, kā ugunī sprēgāja koks, kā burbuļoja alambiks, jo tas bija tāpat kā agrāk. Par to varēja jūsmot! Viņš paņēma veikalā kādu pudeli vīna, jo karstumā slāpa, un vīna dzeršana, tas arī bija tāpat kā agrāk. Tad viņš sāka savus stāstus, nebeidzamus stāstus par vecajiem, labajiem laikiem. Par karu par Spānijas mantojumu, kurā viņš esot piedalījies, cīnoties pret austriešiem, par kamisardiem, kas esot apdraudējuši Sevēnus, par kādas hugenotes meitu Esterelā, kuru viņš pilnīgi apbūris ar lavandas smaržu, par ugunsgrēku, kas bezmaz vai nosvilinājis visu Provansu, jo tobrīd pūtis stiprs mistrāls. Viņš stāstīja ari par destilēšanu, par smalku un stipru lavandas eļļu, par kuru tam samaksāts tik daudz sudrabā, cik tā svērusi, par savu dzīvi Dženovā, par klejojumu gadiem un par Grasas pilsētu, kur esot tik daudz parfimēru, cik citās pilsētās kurpnieku. Šie parfimēri esot tik bagāti, ka dzīvojot kā firsti pamatīgās mājās ar ēnainiem dārziem un terasēm, ēdamistabām ar koka paneļiem, kur pusdieno no porcelāna šķīvjiem ar zelta galda piederumiem un tā joprojām…

Tādi bija Baldīni stāsti, dzerot vinu un lūkojoties uguni, un no sajūsmas par paša stāstiem viņa vaigi ari kļuva ugunssarkani. Grenuijs, ēnā sēdēdams, nemaz neklausījās. Viņu neinteresēja veci stāsti, viņu interesēja jauni paņēmieni. Viņš nemitīgi raudzijās, kā no alambika galvas caurulītēm plūst smalka destilāta strūkliņa. Tā skatoties, viņš iedomājās sevi par burbuļojošu alambiku, no kura plūst destilāts, jaunāks, labāks, neparastāks destilāts, no tādiem izmeklētiem augiem, kuri aug tikai viņa gara pasaulē, kuru smaržu nav saodis neviens, izņemot viņu pašu, un ar šo savdabīgo parfīmu viņš gribēja pārvērst pasauli smaržojošā Ēdenes dārzā. Būt par milzu alambiku, kas pārpludina pasauli ar jauniem destilātiem, tāds bija Grenuija sapnis.

Kamēr Baldini, vina uzkarsēts, arvien iedvesmotāk stāstīja par to, kā bijis, un arvien neatturamāk ieslīga pašsajūsmā, Grenuijs ātri vien novērsās no savām dīvainajām fantāzijām. Pirmo viņš izmeta no galvas fantāziju par milzu alambiku, domādams, kā jaunās zināšanas izmantot tuvākiem mērķiem.

19

Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai Grenuijs kļūtu par destilēšanas speciālistu. Ņemot palīgā vairāk savu degunu, nevis Baldīni noteikumus, viņš noskaidroja, ka destilāta kvalitāti izšķiroši ietekmē uguns karstums. Katram augam, katram ziedam, katrai koksnei bija nepieciešama īpaša procedūra. Dažkārt bija nepieciešams stiprs tvaiks, citreiz pietika ar mērenu vārīšanos, daži ziedi atdeva labāko no sevis vienīgi tad, ja tos cepināja uz lēnas uguns.

Ļoti svarigi bija ari sagatavošanas darbi. Piparmētras un lavandu varēja mest katlā veseliem saišķiem. Viss pārējais bija jāsasmalcina, jāsaplucina, jāsakapā, jāsaberž, jāsamīca vai jāpārvērš gandrīz vai pulverī, pirms to lika vara katlā. Dažas lietas nemaz nebija destilējamas, un tas sarūgtināja Grenuiju visvairāk.

Baldīni, pārliecinājies, ka Grenuijs prot apieties ar aparātu, ļāva viņam vaļu rīkoties ar alambiku, un Grenuijs šo brīvību labprāt izmantoja. Dienā viņš jauca parfīmus, kā arī citus smaržas un garšas produktus, bet caurām naktīm nodarbojās ar noslēpumaino destilēšanas mākslu. Grenuija nodoms bija izgatavot principiāli jaunas smaržvielas, kuras viņš bija radījis savā iztēlē.

Sākumā viņam bija ari nelieli panākumi. Viņam izdevās iegūt nātru ziedu un krešu sēklu eļļu, kā ari smaržūdeņus no svaigi nogrieztas plūškoka mizas un īves zariem. Destilātu smaržai bija visai attāla līdzība ar sākuma produktiem, taču tie bija pietiekoši interesanti, lai derētu tālākai apstrādei. Bet bija arī tādi materiāli, kuriem šis paņēmiens izrādījās pilnīgi nederīgs. Grenuijs mēģināja destilēt stikla smaržu, to mālaini vēso stikla smaržu, kuru parasti cilvēki nemaz neuztver. Viņš sadabūja logu stiklu un pudeļu stikla gabalus un mēģināja destilēt tos gan lielos gabalos, gan lielākās un sīkākās lauskās, gan saberztu putekļos — taču bez panākumiem. Viņš destilēja misiņu, porcelānu, ādu, akmeņus. Zemi. Asinis, malku un svaigas zivis. Savus matus. Visbeidzot viņš mēģināja destilēt pat ūdeni, Sēnas ūdeni, jo tā īpatnā smaka Grenuijam šķita uzglabāšanas vērta. Viņš domāja, ka ar alambika palīdzību no visām vielām var atraisīt smaržu līdzīgi tam, kā tas notika ar timiānu, lavandu vai ķimeņu sēklām. Viņš jau nevarēja zināt, ka destilācija nav nekas cits kā jauktu substanču sadalīšana gaistošās un mazāk gaistošās sastāvdaļās, un tā noderīga parfimērijā vienīgi tādēļ, ka ļauj atdalīt dažu augu ēteriskās eļļas no nesmaržojošām vai mazsmaržojošām pārējām sastāvdaļām. Destilēt augus, kas nesatur ēteriskas eļļas, protams, nebūtu nekādas jēgas. Fiziku zinošiem mūsdienu cilvēkiem, tas, protams, uzreiz ienāktu prātā. Grenuijam šī atziņa bija ilgu neizdevušos eksperimentu rezultāts. Vairākus mēnešus viņš caurām naktīm sēdēja pie alambika, domādams, kā ar destilēšanas palīdzību iegūt principiāli jaunas smaržvielas, kuru koncentrētā veidā nebija uz visas plašās pasaules. Bet, atskaitot dažas smieklīgas augu eļļas, no tā nekas nebija iznācis. Viņš nevarēja atrast nevienu lāsi nepieciešamo smaržu esenču no neizmērojami bagātās savu priekšstatu akas, no visiem iecerētajiem parfīmiem Grenuijs nespēja realizēt neko. Kad šī vilšanās kļuva acīmredzama, viņš pārtrauca mēģinājumus un smagi saslima.

20

Grenuijam bija augsta temperatūra, un pirmajās dienās viņš stipri svīda, pēc tam ādai vairs nebija poru svīšanai un tā pārklājās ar neskaitāmām pūtitēm. Viss Grenuija ķermenis bija pārklāts sarkanām tulzniņām. Daudzas no tām pārsprāga, izlejot ūdeņainu šķidrumu, tad piepildījās ar to no jauna. Citas pārauga milzīgos furunkulos, kas brieda resni un sarkani, un tad atvērās, līdzīgi krāteriem izvirzdami biezas strutas un dzeltenu svēdru cauraustas asinis. Drīz vien Grenuijs izskatījās pēc mocekļa ar tūkstoš brūcēm.

Baldīni, protams, bija ļoti norūpējies. Būtu ļoti nepatīkami zaudēt vērtīgo mācekli tieši tagad, kad tirdzniecība izplatījās arī ārpus galvaspilsētas robežām, pat ārpus valsts robežām. Tagad arvien biežāk nāca pasūtījumi ne tikai no provinces, bet arī no citzemju galmiem, kuros arī par katru cenu gribēja tos jaunmodīgos parfīmus, pēc kuriem Parīze bija kā bez prāta; Baldini bija nodomājis pat atvērt filiāli Sentantuāna priekšpilsētā. Šajā filiālē, mazā manufaktūrā, pieprasītākās smaržas ražotu en gros[6], en gros tās jaukas mazas meitenītes iepildītu glītos mazos flakoniņos un sūtītu uz Holandi, Angliju un Vāciju. Parīzes meistaram šāda lieta gan nebija īsti atļauta, bet tagad smalkās smaržas bija sagādājušas Baldīni visaugstākās protekcijas. Viņu atbalstītu ne tikai intendants, bet ari tādas svarīgas personas kā Parīzes muitas priekšnieks un karaļa finansu pārzinis, un tāds plaukstošs veikalnieks kā Feido de Bru. Pēdējais bija runājis pat par iespējām dabūt karaļa privilēģiju, kas bija labākais, ko vispār varēja vēlēties, tas nozīmēja visur derīgu caurlaidi un visu saimniecisko rūpju beigas, un mūžīgu, drošu, neapdraudētu labklājības garantiju.

Baldini bija vēl viens, ilgi lolots plāns, sava veida alternatīva Sentantuāna priekšpilsētas projektam: tas paredzēja ražot nevis masu preci, bet gan personiskas smaržas izmeklētam pircēju lokam, smaržas, kuras kā pēc mēra šūts apģērbs būtu domātas tikai vienam vienīgam cilvēkam, tās drīkstētu lietot tikai šis cilvēks, un smaržas sauktos šī cilvēka vārdā. Baldīni iedomājās smaržu "Parfum de la Marquise de Cernay" vai smaržu "Parfum de la Marйchale de Villars", "Parfum du Duc d'Aiguillon" un tā tālāk. Viņš sapņoja pat par "Parfum de Madame la Marquise de Pompadour" un arī par "Parfum de Sa Majestй le Roi" dārgā slīpēta ahāta flakonā ar zelta kalumu, kura iekšpusē būs gravējums "Džuzepe Baldīni, parfimērs". Viņa un karaļa vārds uz viena un tā paša priekšmeta. Līdz tik augstām iedomām Baldīni bija uzrāpies! Un tieši tagad Grenuijam vajadzēja saslimt. Kaut ari Grimais, lai miers viņa dvēselei, bija teicis, ka Grenuijam nekas neķeroties klāt, viņš esot pārslimojis pat melno mēri. Bet tagad viņš ir uz nāves gultas. Ja nu viņš nomirst? Drausmīgi! Līdz ar viņu nomirtu plāni par manufaktūru, par jaukajām mazajām meitenītēm, par privilēģiju un karaļa smaržām.

Tā nu Baldini nolēma likt lietā visus līdzekļus, lai mēģinātu glābt dārgo mācekļa dzīvību. Vispirms viņš lika pārcelt Grenuiju no darbnīcas uz tīru gultu augšstāvā. Viņš lika pārvilkt gultu ar damastu. Viņš pats palidzēja nest slimnieku pa šaurajām kāpnēm, lai ari viņam neizsakāmi riebās pūtes un augoņi. Viņš pavēlēja sievai izvārīt buljonu ar vīnu. Viņš izsauca rajona labāko ārstu, kuram bija jāmaksā divdesmit franki par to, ka viņš vispār kustēja no vietas!

Ārsts atnāca, ar diviem pirkstiem pacēla palaga malu, uzmeta ātru skatu Grenuijam, kurš izskatījās kā tūkstoš ložu saplosīts, un aizgāja, nemaz neatvēris savu somu, kuru viņam visur vazāja līdzi asistents. Viss esot pilnīgi skaidrs, viņš sacīja Baldīni. Tās esot tā sauktās melnās bakas, kas nozīmējot sifilisu pēdējā stadijā kombinācijā ar strutojošām brūcēm. Lietot zāles neesot nekādas jēgas, jo asinsrites sistēma esot pilnīgi sagrauta un Grenuijs šobrīd esot jau vairāk līķis nekā dzīvs organisms. Lai ari neesot konstatējama šai slimībai raksturīgā puvuma smaka, kas uzskatāms par mazu kuriozu no zinātniskā viedokļa, slimnieks beigšot savu dzīvi tuvāko četrdesmit astoņu stundu laikā, tas esot tikpat neapšaubāmi kā tas, ka viņu saucot par Prokopu. Ārsts, sakot šos vārdus, iekasēja divdesmit frankus par veikto vizīti un piedāvāja atmaksāt piecus frankus, ja atdošot viņam līķi kā klasisku simptomu uzskates līdzekli, un atvadijās.

Baldīni bija kā bez prāta. Viņš izmisumā lamājās un kliedza. Aiz dusmām uz likteni viņš kodīja pirkstus. Atkal neveicas tad, kad plāni ir jau gandriz īstenojušies. Kad ir uzveikts Pelisjē. Tieši tagad šim draņķa zellim ar neizmērojamām smaržu izdomas spējām jāsaslimst ar sifilītiskām melnām bakām un strutojošām brūcēm pēdējā stadijā! Tieši tagad! Kāpēc ne pēc pāris gadiem? Vai kaut vai pēc gada? Līdz tam laikam taču varētu diezgan izmantot viņu par vistiņu, kas dēj zelta oliņas. Pēc gada viņš varētu droši mirt. Bet nē! Viņam esot jāmirst pēc četrdesmit astoņām stundām!

Uz īsu mirkli Baldīni radās doma doties uz NotreDame un noturēt aizlūgumu, iedegt sveci un izlūgties dievmātei Grenuija atveseļošanos. Bet tad viņu pārņēma doma, ka atlicis par maz laika. Baldīni aizskrēja pēc tintes un papīra un iztrieca sievu no slimnieka istabas . Viņš pats pasēdēšot pie slimnieka. Baldīni apsēdās uz krēsla pie gultas ar piezīmju blociņu un rakstīšanai sagatavotu spalvu, lai fiksētu parfimērisku Grenuija grēksūdzi. Viņš taču negribēs savus iekšējos dārgumus tā vienkārši paņemt sev lidzi! Viņam taču vajadzētu atstāt testamentu, lai pasaulei taptu saglabātas visu laiku labākās smaržas. Viņš, Baldīni, apņemas šo testamentu, šo formulu kanonu uzticīgi glabāt un padarīt par ziedošu dārzu. Viņš sasaistīs Grenuija vārdu ar nemirstīgu slavu, un viņš, gatavs apzvērēt to pie visiem svētajiem, visjaukāko no šīm smaržām pat noliks pie kājām karalim, un ahāta flakoniņa zelta kalumā būs iegravēts "No Žana Batista Grenuija, Parīzes parfimēra". Tā runāja Baldīni, pareizāk sakot, tā pie Grenuija auss čukstēja Baldīni, nepārtraukti zvērēdams, glaimodams.

Bet tas viss bija velti. Grenuijs negrasijās dot pasaulei neko citu kā vien asiņainas strutas un ūdeņainu sekrētu. Grenuijs mēmi gulēja, izdalīdams pretīgas sulas, nemaz nedomādams atdot savus dārgumus, savas zināšanas, pat ne niecīgāko smaržu formulu. Baldīni gribēja viņu nožņaugt, nosist, izsist no mirušā ķermeņa vērtigos noslēpumus… un viņš to izdarītu, ja vien būtu vismazākā cerība uz panākumiem un ja tas nebūtu tādā pretrunā ar priekšstatiem par līdzcilvēku kristīgo mīlestību.

Baldīni čaloja vissaldākajos toņos, grozīja slimnieku, aplika to ar vēsām kompresēm, pārvarot pretīgumu, slaucīja viņa nosvīdušo pieri un svilstošos rētu vulkānus, viņš karotēm lēja Grenuijam mutē vīnu, kas liktu locīties viņa mēlei. Un tā cauru nakti. Rītausmā viņa spēki bija izsīkuši. Baldīni pārvācās uz otru istabas galu un, atkritis krēslā, blenza, viņš vairs nedusmojās, viņš lūkojās mazajā mirstošajā Grenuija ķermenī ar klusu rezignāciju, tas nebija ne glābjams, ne arī aplaupāms, nekas vairs nebija gūstams, un Baldīni bija bezdarbīgi jāvēro Grenuija agonija kā kapteinim sava kuģa un visu bagātību grimšanu dzelmē.

Bet tajā brīdī pavērās mirstošā lūpas, skaidrā un stingrā balsī, kas nebūt neliecināja par nāves tuvumu, vaicājot: "Sakiet, metr, vai bez presēšanas un destilācijas ir vēl citas smaržu iegūšanas metodes?"

Baldīni uztvēra šo balsi par savu iedomu augli, taču mehāniski atbildēja: "Jā, ir."

"Kādas?" no gultas atskanēja vēl viens jautājums, un Baldīni atvēra nogurušās acis. Grenuijs nekustīgi gulēja spilvenos. Vai līķis būtu runājis?

"Kādas?" jautājums tika atkārtots, un šoreiz Baldīni saskatīja Grenuija lūpu kustības. "Tūlīt viņš izdzisīs," Baldīni nodomāja, "tā ir agonija, karsoņa murgi." Baldīni piecēlās, aizgāja līdz gultai un noliecās pār slimnieku. Grenuijs bija atvēris acis un raudzījās Baldīni ar to pašu dīvaino glūnigo skatienu, kādu vecais bija ievērojis viņu pirmajā tikšanās reizē.

"Kādas?" viņš jautāja.

Baldīni iesmeldzās sirds, viņš negribēja atteikt mirstošajam pēdējo vēlēšanos un atbildēja: "Jā, to ir trīs, mans dēls: enfleurage ā chaud, enfleurage a froid un enfleurage ā V huile [7] . Šie paņēmieni pēc būtības ir līdzīgi destilācijai un tos lieto vissmalkāko smaržu iegūšanai: jasmīna, apelsīnziedu un rozes."

"Kur?" Grenuijs jautāja.

"Dienvidos," Baldini atbildēja . "Vislabāk tos var apgūt Grasas pilsētā."

"Labi," Grenuijs atteica un aizvēra acis.

Baldini lēni uzslējās no krēsla.Viņš bija dziļā depresijā. Viņš savāca savas piezīmju lapiņas, uz kurām nebija uzrakstīta neviena rindiņa, un nopūta sveci. Ārā jau svīda gaismiņa. Viņš bija suniski piekusis. Vajadzētu pasaukt mācītāju, viņš nodomāja. Tad ar labo roku pārmeta guļošajam krusta zīmi un izgāja no istabas.

Grenuijs nemaz nebija miris. Viņš vienkārši cieši gulēja, iegrimis dziļos sapņos, un vilka atpakaļ savas sulas. Pūtītes uz viņa ādas sāka žūt, strutas krāteros izsīka un brūces sāka aizvilkties. Nedēļas laikā viņš atveseļojās.

21

Vislabprātāk viņš uzreiz būtu devies uz dienvidiem, lai mācītos jaunas tehnikas, par kurām bija stāstījis Baldini. Bet tas diemžēl nebija iespējams, jo viņš bija tikai māceklis — tas nozīmēja, ka viņš nebija nekas. Stingri ņemot — to Baldini paskaidroja, kad bija pagājuši pirmie prieki par Grenuija atveseļošanos — stingri ņemot, vēl mazāk nekā nekas, jo mācekļa nosaukums nozīmēja piedienīgu izcelsmi, kādu radniecību ar meistaru un mācību līgumu, bet tā visa Grenuijam nebija. Un, ja Baldini reiz uzrakstīs Grenuijam zeļļa vēstuli, tad tas būs Grenuija neparastās apdāvinātības un nevainojamās uzvedibas, bet visvairāk Baldini bezgalīgās labsirdības nopelns. Šī labsirdība gan esot viņam šad tad kaitējusi, bet viņš tomēr nespējot no tās atteikties.

Baldini labsirdība tika atlikta uz labu brīdi, uz nepilniem trijiem gadiem. Pa šo laiku Baldini ar Grenuija palīdzību realizēja savus augstos sapņus. Viņš nodibināja manufaktūru Sentantuāna priekšpilsētā, izgatavoja izmeklētas smaržas galminiekiem, saņēma karaļa privilēģiju. Viņa produktus pārdeva pat Pēterburgā, Kopenhāgenā un Palermo. Kādas tvanigas muskusa smaržas bija aizceļojušas lidz pat Konstantinopolei, kur savu smaržu, kā zināms, netrūkst. Baldini smaržas bija saožamas gan Londonas Sitijā, gan Parmas galmā, gan Varšavas pilī. Baldini, kurš vēl nesen bija gandrīz izputējis un gatavojās pavadīt vecumdienas Mesīnā visdziļākajā nabadzībā, tagad, sasniedzot septiņdesmit gadu vecumu, bija kļuvis par lielāko Eiropas parfimēru un vienu no bagātākajiem Parīzes pilsoņiem.

1756. gada sākumā viņš uz Pont au Change uzcēla piebūvi, kas bija domāta dzīvošanai, — vecā māja lidz pat jumtam bija piebāzta ar dažādām garšas un smaržas vielām. Tad arī viņš sacīja Grenuijam, ka būtu ar mieru viņu atlaist, bet tikai tad, ja viņš ievēros trīs noteikumus. Pirmkārt, viņš nedrīkst izgatavot nevienu no smaržām, kas tapušas zem Baldini jumta, kā ari nedrīkst šo smaržu formulas nodot trešajām personām. Otrkārt, viņam jādodas prom no Parīzes un viņš nedrikst tajā atgriezties Baldini dzīves laikā. Treškārt, viņam jāievēro pilnīga klusēšana. Tas Grenuijam bija jāapzvēr pie visiem svētajiem, pie savas mātes nabaga dvēseles un sava goda.

Grenuijs, kuram nebija ne goda, ne ticības svētajiem un savas mātes nabaga dvēselei, zvērēja. Viņš būtu ar mieru zvērēt jebko. Viņš būtu pieņēmis jebkādus noteikumus, jo viņam bija vajadzīga tā smieklīgā zeļļa vēstule, kas ļautu neuzkrītoši dzīvot, ceļot un atrast darbu. Viss pārējais viņam ir vienaldzīgs. Un kas gan tie par noteikumiem! Neatgriezties Parīzē? Kam gan viņam vajadzīga Parīze! Viņš pazina Parīzi līdz pat pēdējam smirdošajam stūrim, viņam tā vienmēr bija lidzi, tā viņam piederēja jau daudzus gadus. Neizgatavot slavenos Baldini parfīmus un nedot to formulas? It kā viņš nevarētu izgudrot tūkstoš citu parfīmu, tikpat labu un vēl labāku, ja vien viņš gribētu! Bet viņš negribēja. Viņš negrasijās konkurēt ar Baldini vai kādu citu pilsonisku parfimēru. Viņš negrasijās ar savu mākslu pelnīt daudz naudas, viņš negribēja dzīvot naudai, viņš gribēja dzīvot kam citam. Viņš gribēja izteikt savu iekšējo pasauli, neko citu, jo paša iekšējā pasaule viņam likās daudz vērtīgāka par to, ko varēja piedāvāt ārpasaule. Tādēļ Baldini noteikumi Grenuijam vispār nebija noteikumi.

Pavasarī, kādā agrā maija rītā viņš devās prom. No Baldini viņš saņēma mugursomu, otru kreklu, divus pārus zeķu, zirgu deķi, lielu desu un divdesmit piecus frankus. Tas esot daudz vairāk, nekā Baldini esot viņam parādā, jo par brīnišķigo izglītību, kādu Grenuijs esot baudījis, neesot samaksāts ne graša. Baldini būtu jāiedod viņam tikai divi franki ceļa naudas, vairāk nekas. Bet viņš savā labsirdībā nevarot dot tik maz, jo šajos gados viņam pret jauko Žanu Batistu esot izveidojušās dziļas simpātijas. Viņš vēlot tam daudz laimes un lielus panākumus, kā ari pēdējo reizi piekodinot neaizmirst savu zvērestu. Sakot šos vārdus, Baldini pavadīja Grenuiju līdz dienesta ieejai, kur kādreiz bija viņu pirmo reizi saticis.

Roku viņš Grenuijam nedeva, tik tālu viņa simpātijas tomēr nesniedzās. Viņš nekad nedeva Grenuijam roku. Vispār Baldini izvairījās viņam pieskarties, tādā kā bijīgā riebumā, it kā baidoties nosmērēties. Viņš vienkārši pateica ardievas. Grenuijs pamāja ar galvu un devās prom. Ielas bija tukšas.

22

Grenuijam ejot pa tiltu uz salas pusi, Baldini skatījās viņam nopakaļ. Grenuijs izskatījās pēc veca vira — mazs un salīcis, nesdams mugursomu kā kupri. Pie parlamenta pils, kur iela pagriezās, viņš izzuda no Baldini redzesloka. Baldīni jutās ārkārtigi atvieglots.

Beidzot viņam bija skaidrs, ka nekad nav Grenuiju isti ieredzējis. Visu to laiku, ko Grenuijs bija pavadijis zem Baldini jumta, vecais nebija juties isti labi. Baldini pirmo reizi mūžā bija iedrīkstējies darīt kaut ko aizliegtu, spēlēt neatļautiem līdzekļiem. Protams, risks bija mazs un panākumi bija milzīgi, bet tikpat milzīga bija nervozitāte un sirdsapziņas pārmetumi. Visus šos trīs gadus diendienā Baldīni bija vajājusi doma, ka par to, ka viņš ielaidis šo cilvēku, būs vēl jāsamaksā. Kaut nu tagad viss būtu kārtibā! Visās savās lūgšanās viņš vienmēr bailīgi bija pieminējis, lai tik izdotos bez atmaksas pārdzīvot šo trako dēku. Lai tik man izdotos! Protams, tas, ko es daru, nav īsti taisnīgi, taču Dievs piemiegs acis, viņš noteikti piemiegs acis. Dievs mani tik daudzas reizes mūžā ir sodijis bez kāda iemesla, un būtu taisnīgi, ja viņš šoreiz būtu augstsirdīgs. Ko tad es vispār esmu nodarījis? Es esmu darbojies tikai pretēji cunftes likumiem un izmantojis nemācītu zēnu, uzdodot viņa spējas par savām. Tas nozīmē, ka es esmu tikai mazliet novirzījies no tradicionālā amatnieku tikuma. Bet vai tas vispār ir noziegums? Citi grēko visu mūžu. Es esmu mazliet šmaucies tikai pāris gadus. Un ari tikai tāpēc, ka man nejauši gadījās tāda iespēja. Varbūt tā nemaz nebija nejaušība, varbūt pats Dievs man sūtīja šo burvi, lai atmaksātu par Pelisjē un viņa pakalpiņu nodarīto pazemojumu. Varbūt, ka vispār Dieva svētība nav pār mani, bet gan pret Pelisjē! Kā gan citādi Dievs varēja sodīt Pelisjē, ja ne paaugstinot mani. Mana laime tādējādi nebija nekas cits kā dievišķā taisnīguma sekas, un man tā bija jāpieņem bez kāda kauna vai nožēlas…

Tā Baldini bieži bija domājis šo gadu laikā, no rītiem kāpjot lejā pa šaurajām veikala kāpnēm, un vakaros, kāpjot augšā ar kases saturu, ar smagām zelta un sudraba monētām, kuras viņš skaitīja savā naudas skapī, un arī naktīs, guļot blakus savas sievas krācošajam ģindenim, nevarēdams iemigt aiz tīrām bailēm no savas laimes.

Bet tagad šai baisajai domai pienācis gals. Neiedomājamais viesis nu ir prom un vairs neatgriezīsies. Toties bagātības bija palikušas un tās bija drošas, lai ko nesolītu nākotne. Baldīni uzlika roku uz krūts un cauri svārku audumam sajuta piezīmju grāmatiņu. Tajā bija ierakstītas sešsimt formulas — vairāk, nekā varētu realizēt vesela parfimēru paaudze. Pat tad, ja viņš tagad zaudētu visu savu bagātību, ar šo grāmatiņu vien viņš atkal varētu kļūt bagāts. Patiesi, ko vēl vairāk varēja vēlēties!

Rīta saule pāri pretējās mājas jumtu korēm silta un dzeltena krita uz viņa sejas. Baldīni vēl arvien raudzījās uz dienvidiem parlamenta pils virzienā — bija ļoti patīkami, ka Grenuijs vairs nebija redzams — un Baldīni pateicības uzplūdos nolēma šodien pat doties uz NotreDame, lai ziedotu zelta monētu, iedegtu trīs sveces un pateiktos Dievam par savu laimi un par to, ka viņš ir paglābts no atriebības.

Bet muļķīgā kārtā no tā nekas neiznāca, jo pēcpusdienā, kad viņš nule bija sataisījies doties uz baznīcu, izplatījās tenkas, ka Anglija pieteikusi Francijai karu. Šāda ziņa Baldīni nebija neko iepriecinoša, jo viņš patlaban grasījās sūtīt uz Londonu lielu parfīmu partiju. Gājiens uz Notre-Dame bija jāatliek, un tā vietā Baldīni devās uz pilsētu ievākt vajadzīgās ziņas un saistīties ar savu Sentantuānas priekšpilsētas manufaktūru, lai uz laiku iesaldētu sūtījumu. Naktī, guļot gultā, pirms iemigšanas viņu pārņēma ģeniāla doma — atzīmēt cīņu par kolonijām jaunajā pasaulē ar parfīmu vārdā "Prestige du Quйbec", par kura karsti heroiskās smaržas panākumiem Baldīni nešaubījās un cerēja tādējādi kompensēt zaudējumus, kas bija saistāmi ar Anglijas veikala izjukšanu. Ar šo saldo domu savā vecajā dumjajā galvā, jūtot patīkamu piezīmju grāmatiņas spiešanos caur spilvenu, metrs Baldīni aizmiga, lai nekad vairs nepamostos.

Naktī notika neliela katastrofa, kas bija par pamatu karaļa pavēlei, lai arī novēlotai, par visu māju nojaukšanu uz visiem Parīzes tiltiem: nezināmu iemeslu dēļ starp otro un trešo balstu iegruva Pont au Change rietumu puse. Divas mājas iegāzās upē tik pilnīgi un pēkšņi, ka nebija glābjams neviens no to iedzīvotājiem. Laimīgā kārtā gan tie bija tikai divi cilvēki — Džuzepe Baldīni un viņa sieva Terēze. Kalpotāji ar atļauju vai bez tās bija kaut kur aizgājuši. Šenjē bija pirmais, kurš agrā rīta stundā, viegli iedzēris, pārnāca mājās — vai vismaz gribēja pārnākt, jo mājas vairs nebija, un viņš dabūja nervu sabrukumu. Trīsdesmit gadus Šenjē bija dzivojis cerībā, ka Baldīni, kuram nebija bērnu, novēlēs viņam savu mantu. Tagad viss, gan mantojums, gan māja, veikals, izejvielas, pats Baldīni, viss bija pagalam, jā, arī testaments un līdz ar to cerības uz manufaktūru Sentantuāna priekšpilsētā.

Nekas netika atrasts — ne līķi, ne naudas skapis, ne grāmatiņa ar sešsimt formulām. Vienīgais, kas bija palicis no Džuzepes Baldīni, lielākā Eiropas parfimēra, bija ar muskusu, kanēli, etiķi un lavandu sajaukts gaiss, kas vēl kādu nedēļu bija jūtams plūstam pār Sēnu Havras virzienā.

Otrā daļa

23

Tai laikā, kad bruka Baldini māja, Grenuijs atradās ceļā uz Orleānu. Biezais pilsētas smaku loks bija aiz muguras, un ar katru soli gaiss kļuva caurspīdīgāks, vieglāks un tīrāks. Tas pamazām it kā sašķidrinājās. Grenuiju vairs ik uz soļa nekairināja simti un tūkstoši mainīgu smaku, to bija palicis nedaudz — putekļu, pļavu, zemes, augu un ūdens, tās vilkās pār zemi kā garas lentes, brīžiem kļūstot bālākas, bet. gandrīz nekad pilnīgi neizzūdot.

Grenuijs ar patiku uzņēma šo vienkāršību. Lēnās smaržas glāstīja viņa degunu. Pirmo reizi mūžā viņam nebija jābūt gatavam saost kaut ko jaunu, negaidītu, naidīgu vai zaudēt kaut ko tikamu. Pirmo reizi viņš varēja elpot gandrīz brīvi, badīgi nerijot smaržas. Mēs sakām gandrīz, jo pilnigi brivi gaiss caur Grenuija degunu tomēr neplūda. Vienmēr, ja vien tam bija vismazākais iemesls, viņā bija nomodā instinktiva atturība pret visu, kas viņā ienāca un varēja tikt ielaists. Visu savu mūžu, pat tajos brīžos, kad viņš reizēm juta kaut ko līdzigu apmierinātībai vai pat laimei, viņš labprātāk izelpoja, nevis ieelpoja, jo arī savu dzīvi viņš bija sācis nevis ar cerigu ieelpu, bet gan ar briesmīgu kliedzienu. Bet, ja neskaita šo mazo ierobežojumu, kuru noteica Grenuija konstitūcija, viņš jutās arvien labāk, Parizei paliekot arvien tālāk aiz muguras. Viņš elpoja arvien brīvāk, spēra arvien noteiktākus soļus un bija teju pat iztaisnojies, tā ka gandrīz vai izskatījās pēc parasta amatniekzeļļa, tas ir, gandriz pēc normāla cilvēka.

Ar vislielāko apmierinātību viņš uzņēma cilvēku tālumu. Parīzē cilvēki dzīvoja blīvāk nekā jebkurā citā pilsētā. Parīzē taču dzīvoja seši vai septiņi simti tūkstoši cilvēku. Parīzes ielas un laukumi čumēja un mudžēja no cilvēkiem, ari mājas bija piebāztas ar cilvēkiem no pagrabiem līdz pat jumtiem. Parīzē nebija tāda kakta, kur nebūtu cilvēku, nebija neviena akmens vai zemes pleķīša, kas neostu pēc cilvēka.

Tā bija cilvēku smaka, kas līdzīgi negaisa smagumam nospieda Grenuiju, tagad, attālinoties no šis smakas, tas beidzot viņam kļuva skaidrs. Līdz šim viņš domāja, ka to liec ragā pasaule, bet izrādījās, ka tā nemaz nav pasaule, tie ir cilvēki. Ar pasauli, kurā nebūtu cilvēku, viņš, šķiet, varētu itin labi sadzivot.

Trešajā ceļojuma dienā viņš nokļuva Orleānas smaržu laukā. Ilgi, pirms kļuva redzamas kādas pilsētas pazīmes, Grenuijs sajuta gaisā cilvēku smakas sabiezējumu un pretēji sākotnējam nodomam nolēma mest šai pilsētai līkumu. Viņš negribēja tikko iegūto svaigo elpu tik ātri samaitāt ar cilvēku izgarojumiem. Viņš apgāja pilsētai ar lielu līkumu, iznāca pie Luāras Šatonēvas tuvumā un šķērsoja upi pie Sulī. Līdz šai vietai viņš bija izticis ar lidzpaņemto desu. Grenuijs nopirka jaunu un devās tālāk.

Tagad viņš vairījās ne tikai no pilsētām, bet arī no ciemiem. Viņš bija kā apburts no arvien šķidrākā, no cilvēkiem tīrākā gaisa. Lai iegādātu produktus, viņš laiku pa laikam tuvojās kādai apdzīvotai vietai vai nomaļam krogam, nopirka maizi un atkal pazuda mežā. Pēc dažām nedēļām viņš nomaļajos ceļos tik reti satika kādu pretimnācēju, ka viņu sāka traucēt to zemnieku smaka, kas pļāva pirmo zāli. Grenuijs uzmanigi vairījās pat no nomaļām ganu būdām, ne jau aitu, bet ganu dēļ. Viņš meta jūdzēm garus līkumus, sajūtot jātnieku smaku dažu stundu attālumā. Tas nebija tādēļ, ka viņš tāpat kā pārējie staiguļi un amatniekzeļļi baidītos no dokumentu pārbaudes un iespējamas iesaukšanas armijā, bet gan vienīgi tādēļ, lai vairītos cilvēku smakas, kas viņam riebās. Tā pats no sevis iznāca, ka viņa sākotnējais plāns — pa taisnāko ceļu doties uz Grašu — bija izkūpējis, šis plāns izkusa brīvībā tāpat kā visi pārējie plāni un nodomi. Grenuijs negribēja doties uz kādu noteiktu vietu, viņš vienkārši gribēja prom, prom no cilvēkiem.

Galu galā viņš gāja tikai pa naktīm. Dienās viņš ielīda gulēt zem kāda krūma iespējami nepieejamākās vietās, viņš sarāvās čokurā kā zvērēns, pārvilka zemesmelno zirgu deķi pār galvu, degunu iebāza elkonī un seju pavērsa pret zemi, lai nekādas svešas smakas netraucētu viņa sapņus. Saulrieta laikā viņš pamodās, uzmanigi paošņāja uz visām debespusēm, un tikai tad, kad bija pavisam droši saodis, ka zemnieki līdz pat pēdējam jau pametuši laukus un pat visi brašākie klejotāji, iestājoties tumsai, atraduši naktsmājas, tikai tad, kad nakts ar savām iedomātajām briesmām bija atbrīvojusi zemi no cilvēkiem, Grenuijs izlīda no sava slēpņa, lai turpinātu ceļu. Viņam nebija vajadzīga gaisma. Pat tad, kad viņš vēl bija ceļojis dienā, ari tad bieži stundām ilgi viņš turēja acis ciet, paļaujoties vienīgi uz degunu. Ainavas spilgtums, pēkšņums un redzes asums bija sāpīgi. Viņam patika vienīgi mēness gaisma. Mēness gaismai nebija krāsu, un tā tikai viegli iezimēja ainavas kontūras. Mēness gaisma pārvilka pasauli ar netīru pelēkumu un uz nakti iesaldēja dzīvību. Šajā kā ar svinu aplietajā pasaulē valdīja vējš, dažreiz pār pelēkajiem mežiem pārskrēja kāda ēna, šajā pasaulē nebija nekā dzīva, izņemot kailās zemes smaržas, ši bija vienīgā Grenuijam pieņemamā pasaule, jo tā bija līdzīga viņa dvēseles pasaulei.

Tā viņš devās dienvidu virzienā. Tas, protams, nosakāms tikai aptuveni, jo viņš nesekoja magnētiskam, bet gan sava deguna kompasam. Nedēļām ilgi viņš nesatika nevienu cilvēku. Viņš būtu varējis ļauties ilūzijai, ka ir viens pats šajā aukstās mēnesgaismas apspīdētajā pasaulē, ja vien paša smalkais kompass nerādītu ko citu. Arī naktīs bija cilvēki. Arī visattālākajos novados bija cilvēki. Viņi vienkārši kā žurkas bija ievilkušies savās alās un gulēja. Zeme nebija no viņiem brīva pat tad, ja tie gulēja, jo arī miegā tie izgaroja savu smaku, kas caur atvērtajiem logiem un māju cūkām izlauzās brīvībā, piesārņojot šķietami neskarto dabu. Jo vairāk Grenuijs bija pieradis pie tīra gaisa, jo slimīgāk viņš reaģēja uz cilvēku smaku, kura pēkšņi, pilnīgi negaidīti, drausmīgi pretīgi vijās nakts gaisā, norādot uz kādu ganu, ogļdeģu vai laupītāju būdu. Tā Grenuijs bēga arvien tālāk, arvien jūtīgāk uztverdams arvien retāk sastopamo cilvēku smaku. Deguns veda viņu arvien nomaļākos novados, pretim arvien spēcīgākam vientulības magnētiskajam polam.

24

Šis pols, no cilvēkiem visattālākais punkts visā karaļvalstī, atradās Overņas centrālajā masīvā, kādu piecu dienu ceļojumā uz dienvidiem no Klermonas, divtūkstoš metru augsta vulkāna, vārdā Plomb du Cantal, virsotnē.

Kalns bija milzīgs konuss, ko veidoja svina pelēki ieži; to apņēma nebeidzama, pelēkām sūnām un šikiem krūmiem apaugusi plakankalne, no kuras līdzīgi bojātiem zobiem pacēlās dažas klinšu smailes un ugunsgrēkos pārogļoti koki. Ari visgaišākās dienas laikā ši apkārtne izskatījās tik drausma, ka pat nabadzīgākās provinces visnabadzīgākais aitu gans nedzītu šurp savus lopus. Bet naktī mēness svina gaismā tā izskatijās pēc Dieva pamesta tuksneša, kas nemaz nevarētu būt šīs pasaules sastāvdaļa. Pat visbriesmīgākais laupītājs Lebrēns labprātāk būtu devies pāri Sevēniem un ļāvis sev nocirst galvu, nekā apmeties uz Plondikantāla, kur viņu neviens nemeklētu un noteikti neatrastu, bet tikpat droši ir arī tas, ka viņš būtu šeit nomiris sev visbriesmīgākajā nāvē — no vientulības. Daudzu jūdžu attālumā nedzīvoja neviens cilvēks, pat ne siltasiņu dzīvnieks, bija sastopami tikai sikspārņi, kāda vabole vai zalktis.

Grenuijs uzkāpa kalnā kādā 1756. gada augusta naktī. Rita gaismai svīstot, viņš stāvēja kalna virsotnē. Grenuijs vēl nezināja, ka šeit viņa ceļojums ir beidzies. Viņš domāja, ka noiets tikai viens etaps ceļojumā pēc tīra gaisa. Viņš griezās riņķī, liekot savam degunam uzlūkot vulkāniskā tuksneša vareno panorāmu: austrumos bija Senflūra augstiene un purvainā Riū upe; no ziemeļiem viņš bija atnācis, dienām klejojot pa karstajiem kalniem; no rietumiem viegls rīta vējš nesa tikai akmens un cietas zāles smaržas; dienvidos daudzu jūdžu attālumā līdz pat tumšajām Trijēras aizām stiepās Plondikantāla priekškalnes. Visos virzienos cilvēki bija vienādi tālu; katrs solis jebkurā virzienā nozīmētu cilvēku lielāku tuvumu. Kompasa adata griezās riņķī. Vairs nebija orientācijas. Grenuijs bija nonācis pie mērķa. Tajā pašā laikā viņš bija nonācis gūstā.

Kad uzlēca saule, Grenuijs vēl arvien stāvēja un ostīja to pašu vietu, turēdams degunu gaisā. Izmisīgā spriedzē viņš mēģināja noteikt virzienu, no kura nāca cilvēka smakas briesmas, kā ari pretējo virzienu, kur iet, lai no tām izbēgtu. Viņš mēģināja saost kaut vienu molekulu cilvēka smakas. Viss bija mierīgi. Bija iestājies, ja tā var teikt, ožas miers. Visapkārt līdzīgi klusai vēsmai valdīja viendabīga nedzīvu akmeņu, pelēku ķērpju un zāles smaka, nekā cita nebija.

Grenuijam bija vajadzīgs ilgs laiks, lai noticētu , ka viņš neko nesaož. Viņš nebija gatavs laimei. Viņa neticība tai ilgi pretojās. Uzlēcot saulei, Grenuijs ņēma palīgā pat acis, lai mēģinātu pie apvāršņa saskatīt kaut mazāko cilvēka esības pazīmi — būdas jumtu, ugunskura dūmus, kādu žogu, tiltu vai ganāmpulku. Viņš pielika pie ausīm rokas un klausījās, vai tikai nav dzirdama izkapts švīkstēšana, suņa rejas vai bērna vēkšķēšana. Visu dienu viņš pavadīja saules svelmē Plondikantāla virsotnē un velti gaidīja kaut mazāko norādi. Tikai saulei norietot, viņa neticību nomainija eiforija: viņš bija izbēdzis no tā, ko tik ļoti nīda. Viņš ir pilnīgi viens! Viņš ir vienīgais cilvēks visā plašajā pasaulē!

Viņā pamodās milzīga līksme. Grenuijs svinēja savu nokļūšanu vientulības kalnā līdzīgi tam kā kuģa katastrofā cietušais priecājas par salu. Viņš kliedza no laimes. Viņš nometa mugursomu, zirgadeķi un kūju, dauzīja ar kājām, mētāja rokas, dejoja un uz visām pusēm kliedza savu vārdu, vīstīja dūres un triumfējoši rādija tās visai pasaulei un rietošajai saulei, it kā viņš pats personīgi būtu padzinis to no debesīm. Līdz pat vēlai naktij viņš uzvedās kā pilnīgi vājprātīgs.

25

Nākamās dienas viņš pavadīja, lai iekārtotos uz kalna, jo bija skaidrs, ka šo vietu viņš tik drīz neatstās. Vispirms viņš paraudzījās pēc ūdens un atrada to tievā strūkliņā tekot no kādas klints. Tā gan nebija daudz, bet, stundu pacietīgi laizot, varēja apmierināt savu diennakts nepieciešamību pēc ūdens. Viņš atrada ari barību — mazas ķirzaciņas un zalktīšus, kuriem viņš norāva galvu un aprija ar visu ādu un kauliem. Klāt viņš piekoda sakaltušus ķērpjus, zāli un dzērvenes. Šī, pēc pilsoniskiem uzskatiem, pilnīgi nepieņemamā bariba Grenuiju nemaz nemulsināja. Pēdējos mēnešus viņš nebija baudījis cilvēka baribu, tādu kā desu vai sieru, un, kad viņu pārņēma bada sajūta, Grenuijs aprija visu, ko vien varēja uzskatīt par ēdamu. Viņš nebija gardēdis. Viņš nemaz nezināja, kas ir baudijums, viņš saskatīja to vienīgi bezķermeniskā tīrā smaržā. Viņam nebija nekādu prasibu ari attiecībā uz ērtībām, viņš būtu ierīkojis savu mītni uz kailiem akmeņiem. Bet viņš atrada kaut ko labāku.

Netālu no avota viņš atrada dabīgu alu, kuras daudzie šaurie atzari veda kalna iekšienē, aptuveni pēc trīsdesmit metriem beidzoties ar nogruvumu. Tur, alas galā, bija tik šaurs, ka Grenuija pleci skāra akmeni, un tik zems, ka viņš nevarēja stāvēt visā augumā. Taču viņš varēja sēdēt un, ja savilkās kamolā, pat gulēt. Tas pilnībā apmierināja Grenuija prasības pēc komforta. Šim tunelim bija daudzas nenovērtējamas priekšrocības: tuneļa galā vienmēr bija akla tumsa, tur bija kapa klusums un gaisā bija jūtams mitrs, sāļš vēsums. Grenuijs uzreiz saoda, ka šeit nav bijusi neviena dzīva būtne. Šeit iekārtojoties, viņu pārņēma gandrīz vai svētas bijības sajūta. Viņš rūpīgi izklāja uz grīdas zirgu deķi, it kā pārklādams altāri, un nogūlās uz tā. Viņš jutās vienkārši debešķīgi. Viņš gulēja visnomaļākā Francijas kalna iekšienē, piecdesmit metru dziļumā kā pats savā zārkā. Nekad dzīvē viņš nebija juties tik droši, pat mātes vēderā ne. Ārpusē viņam būtu jāgrauj pasaule, šeit viņš varēja to vienkārši neievērot. Viņš sāka klusu raudāt. Viņš nezināja, kam pateikties par savu lielo laimi.

Turpmāk viņš devās ārā vienīgi, lai palaizītu ūdeni, atbrivotos no urīna un ekskrementiem un noķertu kādu ķirzaku vai čūsku. Naktis tās bija viegli notveramas, tās bija paslēpušās zem akmens plāksnēm vai aliņās, kur Grenuijs ar sava deguna palīdzību tās viegli uzgāja.

Virsotnē viņš pirmās nedēļas laikā uzkāpa tikai pāris reižu, lai paostītu, kas redzams pie apvāršņa. Bet drīz vien tas izrādījās par nomācošu ieražu, nevis nepieciešamību, jo ne reizi nebija konstatējams nekas draudīgs. Tādēļ viņš atcēla šīs ekskursijas un tiecās pēc iespējas ātrāk veikt izdzīvošanai nepieciešamās nodarbes, lai pēc iespējas ātrāk atgrieztos savā alā. Jo tikai šeit viņš pa īstam dzīvoja. Tas nozīmēja, ka viņš divdesmit stundas sēdēja uz sava zirgu deķa pilnīgā tumsā, pilnigā klusumā un pilnīgā nekustībā akmens gaņģa galā, atspiedis muguru pret oļiem, iespiedis plecus starp klintīm un apmierināts ar savu sabiedrību.

Ir tādi cilvēki, kas meklē vientulību: grēku nožēlnieki, gudrie, svētie vai pravieši. Viņi dodas galvenokārt uz tuksnešiem un pārtiek tur no savvaļas augiem un medus. Daži no viņiem dzīvo ari alās un uz neapdzīvotām salām, vēl citi — tas izskatās daudz krāšņāk — tup krātiņos, kas uzmontēti uz metāla stieņiem un pacelti gaisā. Viņi to dara, lai būtu tuvāk Dievam. Viņi soda sevi ar šādu vientulību un caur sevi izpērk grēkus. Viņi darbojas ticības ietvaros, dzīvojot Dievam tikamu dzīvi. Vai arī viņi mēnešiem un gadiem gaida, līdz Dievs dos tiem kādu ziņu, kuru tad viņi steidzīgi izplatīs cilvēkiem.

Nekas no iepriekšminētā nebija attiecināms uz Grenuiju. Viņam vismazāk prātā bija Dievs. Viņš nesūdzēja grēkus un negaidīja augstus vēstijumus. Viņš bija viens tikai un vienīgi sava prieka pēc. Viņš gremdējās savā, neviena un nekā netraucētajā eksistencē un jutās lieliski. Kā līķis viņš gulēja klints šķirstā, tik tikko elpojot un sirdij tik tikko pukstot — taču dzīvoja tik intensīvi un izvirtīgi kā neviens no ārpasaules dzīvotājiem.

26

Šo izvirtību lauks, kā jau to viegli var iedomāties, bija viņa iekšējā impērija, kurā viņš bija atzīmējis visu kopš dzimšanas saosto smaržu kontūras. Lai raditu noskaņojumu, viņš sāka ar visagrīnākajām: Gaijāra kundzes guļamkambara naidīgā tvana smaka, viņas izkaltušo roku smārds, Terjē tēva etiķskābā elpa, histēriski karstie aukles Bisī mātišķie sviedri. Cimetiиre de Innocents liku dvaka un paša mātes, slepkavas, smaka. Viņš drebēja riebumā un naidā, un aiz šausmām viņam cēlās stāvus mati.

Dažreiz, ja ar šo riebīgo aperitīvu vēl nebija gana, viņš ierīkoja mazu piestātni arī pie Grimala, atceroties jēlas, gaļainas ādas, ģērējamo šķidrumu smakas vai ari iedomājās to auru, kuru vasaras plaukuma tveicē svīzdami rada sešsimt tūkstoši parīziešu.

Tad viņš neatturamā spēkā izgāza pār šīm smakām savu naidu. Viņš plosījās pār tām līdzīgi negaisam, par to, ka tās iedrīkstējušās sarūgtināt viņa izmeklēto degunu. Viņš uzbruka šim smaržām kā krusa labības laukam, kā orkāns viņš samala tās putekļos un noslīcināja varenā destilēta ūdens straumē. Tādas bija viņa dusmas. Tik milziga bija viņa atriebība. Ak! Kas tas bija par mirkli! Mazais Grenuijs, locoties tīksmās trīsās, izlieca savu ķermeni tā, ka galva uz bridi skāra alas sienu, tad viņš atkal atkrita atpakaļ un, piekusis un dziļi apmierināts, palika guļam. Tas bija patiesi pārāk jauki, pārāk jauks bija šis pretīgo smaku padzīšanas akts… Šī scēna Grenuijam bija gandrīz vai miļākā visā viņa iekšējā teātra izrādē, jo tā radīja brīnišķīgu padarīta darba sajūtu, kāda rodas, veicot vienīgi dižus varoņdarbus.

Pēc tā varēja mierīgu sirdi kādu bridi atpūsties. Cik nu ala to ļāva, viņš izstiepās. Viņš nogūlās savas dvēseles iztīrītajos pēļos un klausījās patikamu smaržu mūziku: pavasara pļavu gaisu; remdena maija vēja skrēju caur plaukstošām ozola lapām, jūras vēju, spirgtu kā sālītas mandeles. Viņš piecēlās vēlā pēcpusdienā, protams, mēs tikai nosacīti varam lietot šo jēdzienu, jo šeit nebija ne pēcpusdienas, ne priekšpusdienas, ne rīta, ne vakara, nebija ne tumsas, ne gaismas, nebija arī pavasara pļavu vai plaukstošu ozollapu.. Grenuija iekšējā universā vispār nebija lietu. (Tieši tāpēc mēs, aprakstot šo universu, izmantojam faзon de parler[8], it kā stāstot par ainavu, jo vienīgi tā ir iespējams pietiekoši adekvāti atspoguļot šo bagāto pasauli, kam mūsu valoda nav visai piemērota. Bija vēla pēcpusdiena — tas nozīmē laiku un stāvokli Grenuija dvēselē. Tas laiks, kuru dienvidos apzimē kā siestas beigas, kad mazinās svelmainā tveice un ainava atkal sāk atdzīvoties. Smalku smaržu lielākā ienaidniece — sveloša tveice bija rimusies, dēmoni bija iznīcināti. Iekšējie lauki spodri un mīksti gulēja piedauzīgā mierā, gaidot sava pavēlnieka gribu.

Grenuijs, kā jau teikts, piecēlās un izpurināja miegu no saviem locekļiem. Diženais iekšējais Grenuijs saslējās kā milzis visā spēkā un godībā, to bija prieks redzēt, gandrīz žēl, ka neviens to neredzēja. Viņš lepni un augstprātīgi palūkojās visapkārt.

Jā! Tā bija viņa pasaule! Pasaule, kuru radījis un pārvalda vienreizējais Grenuijs, viņš to varēja pārvērst tuksnesī un, ja vien vēlējās, atkal varēja iekārtot, šī pasaule bija bezgalīgi paplašināma, un Grenuijs ar uguni un zobenu bija gatavs aizstāvēt to pret jebkuru iebrukumu. Šeit valdija tikai viņa griba, varenā, brīnišķā un vienīgā Grenuija griba. Tad, kad riebigās smirdoņas jau bija kļuvušas par pagātni, Grenuijs vēlējās, lai viņa valstība smaržotu. Viņš drošiem soļiem devās pār laukiem un lejām, sēdams visdažādākās smaržas, vietām devigi, vietām skopi, milzīgās plantācijās un mazās dobītēs, bērdams sēklas saujām, bet dažviet pa vienai ieliekot zemē. Čaklais dārznieks Grenuijs apstaigāja visu savu valstību līdz pat tālākajam tās nostūrim, un driz vien nebija tāda stūrīša, kur nebūtu iesviesta kādas smaržas sēkla.

Kad viņš redzēja, ka visa zeme ir Grenuija sēklas piesātināta, dižais Grenuijs rāmi un mierīgi atgūlās zem vīnogulāja, lai laistītu sējumus un vērotu, kā viss dīgst un briest. Tas priecēja viņa sirdi. Plantācijas sāka zelt, dārzi sulojās. No savām alām sāka spraukties pumpuri. Tad Grenuijs lika lietum mitēties. Un tas notika. Tad viņš sūtīja zemei sava smaida maigo sauli, un tā vienā rāvienā uzplauka ziedu miljonos, visa valsts pārvērtās raibā ziedu paklājā, kas bija veidots no vērtīgu smaržu trauciņiem. Un dižais Grenuijs redzēja, ka viss ir kārtībā. Tad viņš sūtīja pār zemi savu dvašu, kas sajauca smaržas, sūtot viņam, dižajam, vienīgajam un brīnišķajam Grenuijam, universālu cildinājumu, kura smaržīgo mākoni viņš, uz troņa sēdēdams, atkal ievilka sevī atpakaļ, ar pateicību pieņemot šo upuri. Dažreiz viņš kādu no smaržām mazliet palaida ārā, lai to labāk izbaudītu; par to viņš saņēma smaržu gaviles. Pa to laiku bija iestājies vakars un smaržas izbālēja nakts zilumā arvien fantastiskākās notis. Priekšā bija ista smaržu balle un lieliska uguņošana.

Bet dižais Grenuijs bija mazliet noguris un nožāvājies sacīja: "Ir lieli darbi paveikti, un tas ir labi. Bet viss pilnīgais ir mazliet garlaicīgs. Tādēļ es šis darbadienas beigās došos uz savas sirds kambariem, lai rastu tur kādu iepriecinājumu."

Tā sacīja Grenuijs, un, kamēr smaržu mākonis priecīgi ap viņu dejoja un līksmojās, izpletis savus zeltainos spārnus pār naksnīgo zemi, saimnieks devās uz savas dvēseles mājokli sirdī.

27

Bija patīkami atgriezties mājās. Atriebēja un pasaules radītāja amatu apvienojums tomēr mazliet nogurdināja, un vēl pēc tam skatīties savu radību priekos un līksmē arī nebija tīrā atpūta. Noguris no radīšanas un atveidošanas darbiem, dižais Grenuijs alka mājas prieku.

Viņa sirds bija purpura pils. Tā atradās akmeņainā tuksnesī, aiz kāpām, purvainas oāzes ieskauta un septiņu sienu apjozta. Pilī bija tūkstoš istabu, tūkstoš pagrabu un tūkstoš smalku salonu, no kuriem vienā uz vienkārša purpura dīvāna no dienas darbiem mēdza atpūsties dižais Grenuijs jeb, ļoti privāti — Grenuijs vai vienkārši mīļais Žans Batists. Pils sienas no grīdas līdz pat griestiem aizņēma plaukti, kur bija tie vairāki miljoni smaržu, kurus Grenuijs bija savācis savas dzīves laikā. Pils pagrabu mucās bija labākās viņa dzīves smaržas. Tās, kad bija norūgušas, tika pildītas pudelēs un novietotas vēsos kilometriem garos gaiteņos, sakārtotas pēc to izcelsmes un gada, bet to bija tik daudz, ka vienas dzīves nepietiktu, lai tās visas izdzertu.

Kad mīļais Žans Batists bija atgriezies savā istabā, un, ja jums tīk, novilcis zābakus un atgūlies savā purpura dīvānā, viņš sasita plaukstas un pasauca savus kalpotājus. Tie ieradās neredzami, nejūtami, nedzirdami un, kas ir vissvarīgāk, nesaožami, jo tie bija iedomāti kalpotāji, un Grenuijs pavēlēja viņiem atnest no smaržu bibliotēkas kādu noteiktu sējumu un no pagraba kaut ko dzeramu. Tā iedomātie kalpotāji steidza pildīt pavēles, un Grenuija kuņģis sarāvās mokpilnās gaidās. Viņu pārņēma noskaņa, kas raksturīga dzērājiem, kuri stāv pie letes, baididamies, ka pasūtītais šņabis kaut kādu iemeslu

112

dēļ varētu izpalikt. Kas gan notiktu, ja istabas un pagrabi pēkšņi būtu kļuvuši tukši, ja vins mucās ir sabojājies? Kāpēc viņi liek tik ilgi gaidīt? Kāpēc viņi nenāk? Viņam pasūtītais ir vajadzīgs uz vietas, steidzīgi, viņš alkst pēc tā un būs beigts, ja to tūdaļ nedabūs.

Bet nomierinies, Žan Batist! Esi mierīgs, mīļais! Tev atnesīs visu, ko tu esi pasūtījis. Kalpotāji jau ir klāt. Uz neredzamas paplātes viņi nes smaržu grāmatu, neredzamas baltcimdotas rokas nes vērtīgu pudeli, viņi rūpīgi visu to noliek, paklanās un pazūd.

Beidzot atkal paliekot vienatnē, Žans Batists ķeras pie izmeklētajām smaržām, viņš atver pirmo pudeli un pielej glāzi līdz malām, pieliek pie lūpām un dzer. Viņš izdzer to vienā rāvienā un viņam garšo. Tās ir tik brīnišķigas, ka mīļais Žans Batists aiz laimes sāk raudāt, ielejot otru smaržas glāzi. Tā ir 1752. gada pavasara smarža, kas ievākta saullēktā uz Pont Royal, pagriežot degunu pret rietumiem, no kurienes pūta vējš. Tur bija jūtama jūra, mežs un mazliet darva no krastā stāvošām laivām. Tā bija pirmās nakts, kuru Grenuijs bez Grimala atļaujas bija pavadījis pilsētā, beigu smarža. Tai bija jaunas dienas svaigums, jaunas dienas, kuru Grenuijs pirmo reizi piedzīvoja brīvībā. Šī smarža tolaik bija solījusi viņam brivibu. Tā bija solījusi citu dzīvi. Rīta smarža Grenuijam nozīmēja ceribu smaržu. Viņš to rūpīgi glabāja. Un ik dienas dzēra pa malkam.

Kad otrā glāze bija tukša, bija pazudusi nervozitāte, šaubas un nedrošība, viņu pildīja brīnišķs miers. Grenuijs iespieda galvu spilvenā, atvēra grāmatu un sāka lasīt savas atmiņas. Viņš lasīja par bērnības un skolas smaržām, par ielu un stūru smaržām, par cilvēku smakām. Bija patīkami lasīt par šīm riebīgajām smakām. Grenuijs ar neliekuļotu interesi lasīja riebīgo smaku grāmatu, un, kad pretīgums kļuva lielāks par interesi, viņš to aizvēra, nolika pie malas un paņēma citu.

Lasīšanu viņš pavadīja ar cēlo smaržu dzeršanu. Pēc pudeles ar cerību smaržu viņš ķērās pie 1744. gada pudeles ar silto koka smaržu, kas bija ievākta, sēžot pie Gaijāra kundzes mājas. Pēc tam viņš dzēra vasaras vakara smaržu, kura bija parfīmu piesātināta un smaga no ziedu smaržas, tā bija ievākta kāda parka nomalē Senžermendeprē, anno 1753.

Tagad viņš jutās piepildits. Locekļi uz spilvena kļuva arvien smagāki. Viņam bija labi. Bet tās vēl nebija beigas. Acis vairs nevarēja saskatīt burtus, grāmata sen bija izslīdējusi no rokām — bet viņš negribēja tāpat vien nobeigt šo vakaru, neiztukšojis visbrīnišķīgāko pudeli. Tā bija Marē ielas meitenes smarža.

Grenuijs dzēra to bijīgi un par godu tai bija pat pieslējies no dīvāna, kaut ari tas nemaz nebija viegli, jo purpura salons līgojās un šūpojās, viņam izdarot jel mazāko kustību. Skolnieciskā stājā, cieši saspiežot kopā ceļus un kājas un uzliekot kreiso roku uz stilba, Grenuijs dzēra savas sirds pagraba vērtīgāko smaržu, glāzi pa glāzei, kļūdams arvien skumjāks. Viņš zināja, ka dzer par daudz. Ka tik daudz nevajag. Bet viņš tomēr dzēra, līdz pudele bija tukša: viņš gāja pa tumšo eju no ielas uz iekšējo pagalmu. Parādījās gaismas stariņš. Meitene sēdēja un tīrīja plūmes. Tālumā bija dzirdamas uguņošanas raķetes un petardes…

Viņš nolika glāzi un kādu brīdi vēl, sentimenta un dzēruma pārņemts, sēdēja kā pārakmeņojies, līdz pēdējās piegaršas paliekas pazuda no viņa mēles. Viņš norija siekalas. Galvā pēkšņi kļuva tikpat tukšs kā pudelēs. Viņš pagriezās uz sāniem un tajā pašā mirklī iegrima apdullinošā miegā.

Tajā pašā laikā uz zirgu deķa iemiga ari ārējais Grenuijs. Viņa miegs tāpat bija bezdibens dziļumā, jo herkulesa varoņdarbi arī viņu bija pietiekami nogurdinājuši, un galu galā viņi abi taču bija viens cilvēks. Pamošanās gan nenotika purpura salonā aiz septiņiem mūriem un dvēseles pavasara lauku smaržā, bet gan tumsā, uz cietas zemes, pie akmens nogruvuma tuneļa galā. Viņam bija slikti no bada sajūtas un slāpēm, viņu mocīja drebuļi kā dzērāju pēc dzīru nakts. Viņš izlīda no alas uz visām četrām.

Ārā bija kāda diennakts stunda, parasti nakts sākums vai beigas, dažkārt pusnakts, bet pat tad Grenuijam zvaigžņu gaisma dūrās acis kā adatas. Gaiss likās putekļains un kodigs, ainava barga. Viņš klupa pret akmeņiem. Pat maigākās smaržas viņa izlutinātajam degunam likās stipras un kodīgas. Ērce Grenuijs bija kļuvis kā vēzis, kas izlīdis no čaulas un kails ceļoja pa jūrām.

Viņš devās pie ūdens un divas stundas laizīja sienas mitrumu, tās bija mokas, laiks, kurā viņu apgrūtināja ārpasaule, šķita nebeidzams. Viņš noplūca pāris kumšķu sūnu, ar mokām rija tās lejā, notupās un, vēl gremodams, izkārnījās — ātri, ātri, tam visam bija ātri jābeidzas, — un tad kā vajāts zvērs viņš metās atpakaļ uz savas alas galu, kur bija izklāts zirgu deķis. Tikai šeit viņš atkal jutās drošībā.

Viņš atspiedās pret sienu, izstiepa kājas un gaidīja. Viņam bija jātura ķermenis pilnigi nekustīgi kā pārpildīts trauks, lai tam nekas nepārlītu pār malām. Pamazām viņam izdevās nomierināties. Sirds sita mierīgāk, un iekšējie viļņi pamazām noplaka. Viņa omai līdzīgi melnai spoguļvirsmai pārklājās vientulība. Viņš aizvēra acis. Atvērās viņa iekšienes tumšās durvis, un Grenuijs pārkāpa slieksni. Sākās Grenuija dvēseles teātra nākamā izrāde.

28

Tā pagāja diena pēc dienas, nedēļa pēc nedēļas, mēnesis pēc mēneša. Tā pagāja septiņi gadi. Šai laikā ārpasaulē plosījās karš, pat pasaules karš. Karoja Silēzijā un Saksijā, Hannoverē un Beļģijā, Bohēmijā un Pomerānijā. Karaļa kareivji mira Hesenē un Vestfālenē, Baleāru salās un Indijā, pie Misisipi un Kanādā, ja vien pa ceļam viņus jau nebija piebeidzis tīfs. Karš miljoniem cilvēku maksāja dzīvību, Francijas karalim viņa kolonijas un visām dalībvalstīm tik daudz naudas, ka tās smagu sirdi tomēr nolēma karu izbeigt.

Grenuijs pa šo laiku reiz ziemā, nemaz nemanot, bija gandriz nosalis. Piecas dienas viņš bija gulējis purpura salonā un, kad pamodās alā, no aukstuma nemaz nevarēja pakustēties. Viņš tūlīt pat aizvēra acis, lai iemigtu nāves miegā. Taču viņu glāba atkusnis, atkausējot to.

Reiz atkal sniegs bija tik dziļš, ka viņš nevarēja vairs aizrakties līdz ķērpjiem. Tad nācās pārtikt no nosalušiem sikspārņiem.

Reiz alā bija iekritis beigts krauklis. Arī to Grenuijs apēda. Tie bija vienīgie ievērojamie ārpasaules notikumi šajos septiņos gados. Citādi Grenuijs dzīvoja sava kalna iekšienē, savā pašradītajā dvēseles valstībā. Viņš tur būtu palicis līdz pat savai nāvei (līdz kurai daudz ari netrūka), ja nebūtu notikusi kāda katastrofa, kas izdzina viņu no kalna iekšienes, atkal aizraidot pasaulē.

29

Šī katastrofa nebija ne nogruvums, ne zemestrīce, ne ugunsgrēks. Tā nebija ārēja, bet gan iekšēja katastrofa, un īpaši nepatīkama tādēļ, ka tā bloķēja Grenuija izvēlēto bēgšanas ceļu. Tā notika miegā. Pareizāk sakot, sapnī. Vairāk viņa sirdī un fantāzijā, miegā sapņojot.

Viņš aizmidzis gulēja purpura salonā. Visapkārt bija tukšas pudeles. Viņš bija izdzēris šausmīgi daudz, beigās divas pudeles sarkanmatainās meitenes smaržas. Laikam tas bija par daudz, jo šoreiz nāves dziļo miegu caurauda sapņu plīvurs. Šis plivurs bija skaidri jaušamas smaržas daļiņas. Sākumā tās kā tievas lentes vijās gar Grenuija degunu, tad smarža kļuva biezāka, pārvērsdamās mākonī. Pēc tam likās, ka viņš stāv purva vidū un no tā ceļas migla. Driz vien šī migla Grenuiju pilnigi ietina, viss bija miglas piesūcies, un starp tās vāliem nebija nemaz brīva gaisa. Ja negribēja nosmakt, vajadzēja šo miglu ieelpot. Un migla, kā jau teikts, bija smarža. Grenuijs zināja arī, kas tā ir par smaržu. Migla bija viņa paša smarža. Viņa paša, Grenuija.

Visšausmigākais bija tas, ka, zinot, ka tā ir viņa paša smarža, viņš nespēja to saost, slīkstot šajā smaržā, viņš neparko nespēja to saost.

Kad viņam tas kļuva skaidrs, viņš iekliedzās tik mežonīgi, it kā kāds viņu dzīvu dedzinātu. Kliedziens sašķēla purpura salona sienas, pils mūrus, šis kliedziens, izlauzies no sirds, joņoja kā ugunsgrēks pa visu viņa dvēseles ainavu, pāri grāvjiem, purviem un tuksnešiem izlauzies no mutes šis pats kliedziens izlauzās cauri alas sienām, skanot tālu pār Senflūra augstieni, it kā kliegtu kalns. Grenuijs pamodās pats no sava kliedziena. Mostoties viņš grozījās, it kā gaiņādamies no miglas, kas gribēja viņu nosmacēt. Viņš bija līdz nāvei pārbijies, un viss viņa ķermenis raustījās nāves bailēs. Ja kliedziens nebūtu šo miglu sašķēlis, viņš drausmā nāvē būtu tajā nosmacis. Viņu pārņēma šausmas, to iedomājoties. Kamēr viņš, šausmās drebēdams, mēģināja savākt neskaidrās un bailīgās domas, viņam jau bija skaidrs, ka viņš mainīs savu dzīvi, kaut vai tikai tādēļ, lai nebūtu otrreiz jāredz šāds šausmīgs sapnis. Otrreiz viņš nespētu to pārdzīvot.

Viņš uzmeta uz pleciem zirgu deķi un izlida laukā. Laukā bija februāra beigu priekšpusdiena. Spidēja saule. Zeme smaržoja pēc mitra akmens, sūnām un ūdens. Vējā bija jūtama viegla maijpuķīšu smarža. Viņš notupās zemē pie alas ieejas. Viņu sildīja saules gaisma. Viņš ieelpoja svaigo gaisu. Viņu vēl arvien pārņēma trisas, iedomājoties miglu, viņu pārņēma ari patīkamas trīsas, jūtot uz muguras saules siltumu. Tomēr bija labi, ka tāda ārpasaule pastāvēja, kaut vai tādēļ, lai būtu, uz kurieni bēgt. Tas būtu neiedomājams ārprāts, ja Grenuijs, izejot no alas, nebūtu atradis ārpasauli. Ja šeit nebūtu ne gaismas, ne smaržas, nekā, tad visapkārt būtu vienīgi šī drausmīgā migla, iekšā, ārā, visapkārt.

Pamazām viņš atguvās no šoka. Pamazām bailes atslāba, un Grenuijs sāka justies drošāk. Pret pusdienu viņš atguva aukstasinību. Viņš pabāza labās rokas rādītājpirkstu sev zem deguna un dziļi ieelpoja. Viņš saoda mitru pēc anemonēm smaržojošu pavasara gaisu. Savus pirkstus viņš nespēja saost. Viņš apgrieza roku un ošņāja tās iekšpusi. Viņš juta rokas siltumu, taču nespēja neko saost. Viņš pavilka uz augšu saplēstā krekla piedurkni un ostīja ap elkoni. Viņš labi zināja, ka šajā vietā cilvēks smaržoja pēc sevis paša. Tomēr nekas nebija saožams. Viņš neko nespēja saost, arī ošņājot paduses, kājas un dzimumorgānus, pie kuriem bija noliecies, cik vien zemu tas bija iespējams. Tas bija groteski: viņš, Grenuijs, kurš varēja jūdžu attālumā saost jebkuru cilvēku, nevarēja plaukstas attālumā saost savus dzimumorgānus. Taču viņš vairs nekrita panikā, bet, vēsi apsvērdams, nolēma: "Tā nav, ka es nemaz nesmaržoju, jo viss izplata kādu smaku, es nevaru to saost, jo esmu šo smaku ostījis diendienā no pašas dzimšanas, un tādēļ mans deguns ir pret to notrulinājies. Ja es varētu savu smaržu vai vismaz tās daļu no sevis atdalit un pēc kāda laika pie tās atgriezties, tad es to noteikti varētu ļoti labi saost.

Viņš nolika zirgudeķi un novilka savas drēbes jeb, pareizāk sakot, to, kas no tām bija atlicisSeptiņus gadus šie kankari bija bijuši viņam mugurā Oem bija jābūt pārsātinātiem ar viņa smaku. Viņš sameta lupatas kaudzē un pagāja no tām nost. Tad viņš pirmo reizi pēc septiņu gadu pārtraukuma uzkāpa kalna virsotnē. Tur viņš nostājās tāpat kā toreiz, kad uz šejieni bija tikko atnācis, pagrieza galvu uz rietumu pusi, un vējš svilpoja ap viņa kailo ķermeni. Grenuijs bija nodomājis izvēdināties un ļaut, lai rietumu vējš pilditu viņu ar jūras un mitro pļavu smaržu tā, lai šis smaržas gūtu pārsvaru pār viņa ķermeņa smaržu, lai rastos smaržu starpiba starp Grenuiju un viņa drēbēm, kuru tad Grenuijs varētu viegli uztvert. Lai pēc iespējas mazāk paša smaržas sistos degunā, viņš noliecās uz priekšu, izstiepa kaklu pret vēju un rokas izstiepa atpakaļ. Viņš izskatījās pēc peldētāja, kas grasās mesties ūdeni.

Šo ārkārtīgi smieklīgo pozu viņš saglabāja vairākas stundas, un viņa pie gaismas nepieradusī āda, kaut arī saule bija pavisam maiga, kļuva vēža sarkanumā. Pret vakaru viņš atkal devās uz alas pusi. Jau no tālienes viņš pamanīja lupatu kaudzi. Pēdējos metrus viņš aizspieda degunu un atvēra to tikai tad, kad bija pārliecies pār lupatām. Viņš ošanas mēģinājumu izdarīja tā, kā to bija mācījis Baldīni — ievilka gaisu un pa druskai atkal izlaida to. Lai notvertu smaku, viņš abām rokām izveidoja pār kaudzi zvanu un kā mēlīti ielika tur savu degunu. Viņš sasprindzināja visus spēkus, lai no drēbēm izostu savu smaku. Bet smakas nebija. Tās pavisam noteikti nebija. Tur bija tūkstošiem citu smaku. Akmens, smilšu, sūnu, kraukļa asiņu — pat pirms daudziem gadiem nopirktās desas smaka. Drēbes bija kā pēdējo septiņu, astoņu gadu smaržu dienasgrāmata. Tur nebija tikai vienas, paša drēbju valkātāja smakas.

Grenuijam kļuva mazliet baigi. Saule bija norietējusi. Viņš kails stāvēja pie alas, kuras tumšajā galā bija nodzīvojis septiņus gadus. Pūta auksts vējš, viņam sala, bet viņš to nejuta, jo viņā plosijās pretaukstums — bailes. Tās bija tās pašas, kas sapni, bailes noslikt pašam sevi, kuras bija jāpadzen jebkuriem lidzekļiem, no kurām par katru cenu bija jāizbēg.

Tas, ko viņš juta tagad, bija bailes no sevis paša nepazīšanas. Šīs bailes bija pretnostatāmas citām bailēm. No tām nevarēja aizbēgt, tām vajadzēja stāties pretim. Grenuijam vajadzēja skaidri zināt, vai viņam ir smaka vai tās nav. Viņam vajadzēja to zināt tūlīt.

Viņš iegāja atpakaļ alā. Pēc pāris metriem viņu apņēma pilnīga tumsa, bet viņš orientējās tajā kā visspilgtākajā gaismā. Viņš bija gājis šo ceļu daudzus tūkstošus reižu, viņš šeit zināja katru pakāpienu un katru likumu, saoda visniecīgāko klints iedobīti un vismazāko akmens izcilni. Nebija grūti atrast ceļu. Daudz grūtāk bija apkarot klaustrofobiskās bailes, kas vēl vējoja gaisā. Bet Grenuijs bija drosmīgs. Viņš ar bailēm no neziņas apkaroja bailes no zināšanas, un tas viņam izdevās, jo bija skaidrs, ka cita ceļa nav. Kad viņš bija nonācis alas galā, abas bailes nokrita no viņa pleciem. Viņš jutās mierīgi, galva bija skaidra un deguns ass kā skalpelis. Viņš notupās, aizklāja ar rokām acis un oda. Šajā sāļajā akmens zārkā viņš bija gulējis septiņus gadus. Ja ne šeit, kur gan citur būtu jāož pēc Grenuija. Viņš lēni elpoja. Viņš gribēja visu pārbaudīt. Viņš kavējās ar spriedumu. Vēl ceturtdaļstundu viņš notupēja. Viņam bija nevainojama atmiņa, un viņš lieliski atcerējās, kā te bija smaržojis pirms septiņiem gadiem: pēc akmens un mitra, sāļa vēsuma, tik tīri, jo ne cilvēks, ne zvērs vēl nebija uzturējies šajā vietā… Bet tieši tā tas oda arī tagad.

Viņš vēl mirkli, piekrītoši mājot ar galvu, palika alā. Tad apgriezās un salicis, jo tikai ala ļāva viņam turēt savu ķermeni taisni, devās uz ārpusi. Ārā viņš uzmeta savas lupatas (kurpes jau pirms vairākiem gadiem bija pilnīgi noplīsušas), pārmeta vēl pāri pleciem zirgu deķi un tajā pašā naktī pameta Plondikantālu, lai dotos dienvidu virzienā.

30

Viņš izskatījās vienkārši briesmīgi. Mati sniedzās līdz ceļiem, šķidrā bārdiņa lidz nabai. Nagi bija gari kā putnam, un no rokām un kājām, kas nebija apsegtas ar lupatām, lielām plēksnēm lobījās nost āda.

Pirmos cilvēkus viņš satika netālu no Pjerforas pilsētas— tie bija daži zemnieki, kuri, viņu ieraudzījuši, kliegdami metās prom. Pašā pilsētā toties viņš radīja sensāciju. Lai uz viņu paskatītos, bija sapulcējušies simtiem cilvēku. Viņi uzskatīja Grenuiju par izbēgušu galeru vergu. Daži sacīja, ka viņš nemaz neesot īsts cilvēks, bet gan cilvēka un lāča krustojums, meža zvērs. Kāds vīrs, kas agrāk bija jūrnieks, stāstīja, ka Grenuijs esot līdzīgs mežonīgas indiāņu cilts piederīgajiem, kuri dzīvojot pie Kajenas, kas atrodas otrpus okeānam. Grenuiju noveda pie birģermeistara. Tur viņš visiem par pārsteigumu parādīja zeļļa vēstuli un, vārdiem ķeroties, — tie bija pirmie vārdi, kurus viņš izrunāja pēc septiņu gadu klusēšanas — bet skaidri saprotami teica, ka ceļojuma laikā viņam uzbrukuši laupītāji un septiņus gadus turējuši viņu alā. Visu šo laiku viņš neesot redzējis ne saules gaismu, ne cilvēkus, visu šo laiku neredzama roka esot laiku pa laikam nolaidusi tumsā grozu, no kura satura viņš arī esot pārticis, un beidzot viņam nezināmu iemeslu dēļ nomestas kāpnes, un tā viņš atbrīvojies, nepazīstot ne savu gūstītāju, ne atbrīvotāju. Šo stāstu Grenuijs bija izdomājis, jo tas bija ticamāks nekā patiesība, un laupītāju uzbrukumi Overņas kalnos un Sevēnos nemaz nebija retums. Visādā ziņā birģermeistars šo stāstu bez iebildumiem ierakstīja protokolā un par gadijumu ziņoja pilsētas lēņu kungam marķīzam de la Teijādam-Espinasam, kurš bija Tulūzas parlamenta loceklis.

Marķīzs četrdesmit gadu vecumā bija pametis Versaļas galma dzīvi un atgriezās savos īpašumos, lai nodarbotos ar zinātni. Viņš bija sarakstijis nozīmīgu darbu par dinamisku nacionālekonomiku, kurā piedāvāja visu zemes un lauksaimniecisko ražojumu nodokļu atcelšanu un apgriezti progresīva nodokļa ieviešanu, kurš vissmagāk skartu nabadzīgos, tādējādi piespiežot tos saimnieciski aktīvākai rīcībai. Grāmatas panākumu uzmundrināts, viņš uzrakstīja traktātu par meiteņu un zēnu audzināšanu vecumā no pieciem līdz desmit gadiem, viņš nodarbojās arī ar eksperimentālo lauksaimniecību, tiecoties iegūt animālveģetālu hibrīdu, kas dotu pienu. Tas tika sasniegts, apaugļojot dažādas zāles šķirnes ar vērša sēklu. Sākumā šiem eksperimentiem bija lieli panākumi, no zāles piena viņam izdevās pat izgatavot sieru, kuru Lionas akadēmija raksturoja kā tādu, kas atgādina kazas sieru, tikai mazliet rūgtāku. Bet tad viņam šie eksperimenti milzīgo izmaksu dēļ — uz laukiem tika liets hektolitriem vērša sēklas — bija jāpārtrauc. Taču šie lauksaimnieciskie eksperimenti modināja viņa interesi par zemi kā tādu un tās attiecībām ar biosfēru.

Tikko bija pabeigti ar piena puķes radīšanu saistītie praktiskie darbi, viņš ar lielu sparu ķērās pie esejas par zemes tuvuma un dzīvesspēka savstarpējām attiecībām.

Šī darba galvenā doma bija par to, ka tikai zināms attālums no zemes ļauj normāli attīstīties dzīvībai, jo zeme pastāvīgi producē bojāšanās gāzi, tā saukto fluidum letale, kurš nomāc dzīvības spēkus, galu galā novedot līdz to izsīkumam un bojāejai. Tādēļ visas dzīvās būtnes augot tiecas attālināties no zemes, tās aug no zemes prom, nevis viņā iekšā; tādēļ vērtīgākās daļas augi tura pret debesīm — labība vārpas, puķes ziedus, cilvēks galvu, un tādēļ tos vecums liec atpakaļ pie zemes, kur tos pretim sabrukumam ved nāves gāze, par kuru pēc nāves pārvēršas arī viņi paši.

Kad marķīzam de la Teijādam-Espinasam nāca ausīs, ka Pjerforā uziets indivīds, kurš septiņus gadus pavadījis alā, tātad pilnīgā zemes postošo elementu varā, viņš bija ārkārtīgi izbrīnīts un lūdza Grenuiju tūdaļ nogādāt savā laboratorijā, kur viņš to ļoti rūpīgi izmeklēja. Tas bija uzskatāms piemērs viņa teorijas pareizumam: fluidum letale tādā mērā bija skāris Grenuiju, ka viņa divdesmit piecus gadus jaunais ķermenis uzrādija vecišķas pazīmes. Vienīgi tas — tāds bija de la Teijāda-Espinasa paskaidrojums —, ka Grenuijs bija pārticis no produktiem, kas attālināti no zemes, tādiem kā maize un augļi, bija glābis viņu no drošas nāves. Grenuijs varot atgūt veselību, vienīgi pamatīgi izdzenot no viņa fluīdu ar de la TeijādaEspinasa izgudrotā vitālgaisa ventilācijas aparāta palīdzību. Šis aparāts atrodoties viņa Monpeljē pils noliktavā, un, ja Grenuijs būtu ar mieru būt par zinātnisku mēģinājumu demonstrācijas paraugu, de la Teijāds-Espinass varētu mēģināt labot ne tikai zemes gāzes bojājumu sekas, bet arī apbalvot Grenuiju par to ar kādu naudiņu…

Pēc divām stundām viņi jau sēdēja ratos. Par spīti tam, ka ceļi bija drausmīgā stāvoklī, četrdesmit sešas jūdzes izdevās veikt nepilnu divu dienu laikā, jo marķīzs, neskatoties uz savu cienījamo vecumu, nekautrējās pats ar pātagu paskubināt zirgus un kučieri un, vairākas reizes salūstot ratiem, viņš pats piedalijās to labošanā, tik ļoti viņu sajūsmināja šis atradums, tik ļoti viņam gribējās to parādīt mācītajai sabiedrībai. Ceļā Grenuijs ne reizes nedrīkstēja izkāpt no ratiem. Viņam bija pilnīgi jāievīstās zemainajā un mālainajā zirgu deķī. Ceļojuma laikā viņam deva ēst nevāritas saknes. Tā marķizs domāja saglabāt zemes gāzes bojājumus ideālā stāvoklī.

Ierodoties Monpeljē, viņš tūdaļ lika ievietot Grenuiju savas pils pagrabā un izsūtīja ielūgumus visiem Medicīnas fakultātes locekļiem, visiem Botāniķu biedrības biedriem, Lauksaimniecības skolai un Fizikas-ķīmijas apvienībai, Brīvmūrnieku ložai un citām mācitām biedrībām, kādu pilsētā bija vairāk par duci. Dažas dienas vēlāk — tieši nedēļu pēc kalnu vientulības pamešanas — Grenuijs stāvēja uz podesta Monpeljē universitātes lielajā aulā un daudzsimtgalvainam pūlim viņu rādīja kā gada zinātnisko sensāciju.

Savā referātā de la Teijāds-Espinass sauca viņu par savas zemes fluida teorijas dzīvu pierādījumu. Plēšot nost no Grenuija ķermeņa lupatas, viņš stāstīja par to ietekmi, kādu uz šo ķermeni atstājusi zemes gāze: uz viņa miesas esot redzamas pūtītes un rētas, ko radījusi kodīgā zemes gāze, uz krūtīm redzama milzīga tumši sarkana gāzes radīta rēta, vērojami arī skeleta izkropļojumi, klibums un kupris. Skarti ari iekšējie orgāni: liesa, aknas, plaušas un gremošanas trakts, par to liecina izkārnījumi, kurus visi interesenti var aplūkot bļodā pie demonstrējamā kājām. Secinājums, īsi sakot, būtu tāds, ka dzīvības spēki septiņu alā pavadītu gadu rezultātā, "fluidum letale Taillade" ietekmē ļoti atslābuši, demonstrējamā ārienē jau vērojamas kurmja pazīmes un viņš uzskatāms vairāk par mirušu nekā dzīvu būtni. Bet referents tomēr uzņemoties nāvei nolemto atkal nostādīt uz kājām astoņu dienu laikā ar ventilācijas terapijas un vitāldiētas palīdzību, tā ka visiem būs redzamas pilnīgas atlabšanas pazīmes. Šīs prognozes piepildījums tad ari nozimēs letālā zemes fluīda teorijas pareizību.

Priekšnesumam bija milzu panākumi. Mācītā publika skaļi aplaudēja referentam un defilēja gar podestu, uz kura stāvēja Grenuijs. Drausmigajās lupatās un ar vecajām rētām un izkropļojumiem viņš izskatījās patiesi iespaidīgi briesmīgi, visi uzskatīja viņu par zudušu un neglābjamu, kaut arī viņš pats jutās gluži spēcīgs un vesels. Daži kungi viņu taustīja un mērīja, lūkojās viņam mutē un acīs. Citi mēģināja viņu uzrunāt, lai izprašņātu par dzivi alā un tagadējo pašsajūtu. Bet Grenuijs šajos gadījumos stingri turējās pie marķīza norādījumiem un atbildēja tikai ar rūkšanu un bezpalīdzīgi rādīja uz savu rīkli, it kā arī to būtu saēdusi zemes gāze.

Pēc izrādes beigām Teijāds viņu atkal savāca un aizveda uz pili, kur novietoja kādā noliktavā. Tur viņš izmeklētu medicīnas fakultātes ārstu klātbūtnē pieslēdza Grenuiju vitālgaisa ventilatoram, kas sastāvēja no diviem egļu dēļiem, kuri jumtā veidoja lūku, pa kuru varēja iekļūt no letālgāzes brīvs gaiss, kurš pēc tam varēja izplūst pa speciālu grīdā ierīkotu ādas klapi. Vairākiem kalpotājiem bija jārūpējas, lai kamīnā ierīkotie ventilatori ne dienu, ne nakti nestāvētu dīkā. Kamēr ap Grenuiju plūda spirdzinoša gaisa strūkla, pa speciālu sānu lūku viņam ik stundu tika pasniegta no tālām provincēm nākusi diētiska barība: baložu vira, cīruļu pastēte, putnu ragū, konservēti augļi, ļoti garu kviešu miltu maize, Pireneju vīns un krēms, kas bija gatavots no vistām, kuras turēja uz pils jumta.

Kombinētā atdzīvināšanas un attīrīšanas kūre ilga piecas dienas. Tad marķīzs lika apturēt ventilatorus, un

Grenuijs tika nogādāts vannas istabā, kur viņu vairākas stundas turēja remdenā lietusūdens vannā, lidz beidzot nomazgāja ar riekstu eļļas ziepēm. Viņam nogrieza roku un kāju nagus un ar dolomita kaļķi iztīrīja zobus, noskuva bārdu, apgrieza un saķemmēja matus, ieveidoja un iepūderēja tos. Tika atvests skroderis un kurpnieks. Grenuijs dabūja zīda kreklu ar baltu žabo un baltām rišām, zida zeķes, gaišzilus samta svārkus, bikses un vesti, melnas ādas šņorkurpes, kas labi paslēpa labo izkropļoto kāju. Grenuija rētaino seju marķīzs pašrocīgi pārklāja ar talka smiņķi, uzsmērēja viņam uz lūpām karmīnu un ar miksta liepu ogles zīmuļa palīdzību padarīja pavisam dižciltīgu viņa uzacu liekumu. Tad viņš apsmidzināja Grenuiju ar savām paša smaržām, kas bija parasts vijolīšūdens, tad pāris soļus atkāpās, viņam bija vajadzīgs labs laika spridis, lai savu pārsteigumu ietvertu vārdos.

"Mesjē," viņš sacīja, "es esmu par sevi sajūsmā. Es esmu pats savas ģenialitātes pārsteigts. Es gan nekad nebiju šaubījies par letālfluīda teorijas pareizību, bet tomēr es esmu pārsteigts par tik pārliecinošu tās apstiprinājumu ar praktiskās terapijas palīdzību. Jūs bijāt zvērs, es esmu pārvērtis jūs cilvēkā. Dieva radībā. Es esmu patiesi aizkustināts. Pieejiet pie tā spoguļa un paskatieties sevī! Jums pirmo reizi mūžā būs jāatzīst, ka jūs esat cilvēks, tiesa, neesat gan neparasts vai izcils, bet tomēr gluži ciešams cilvēks. Ejiet, mesjē! Paskatieties sevi un priecājieties par to brīnumu, ko es esmu radījis!"

Tā bija pirmā reize, kad Grenuijam kāds bija teicis "mesjē".

Viņš piegāja pie spoguļa un paskatījās tajā. Līdz šim viņš ari nekad nebija skatījies spogulī. Viņš redzēja kungu skaistā zilā uzvalkā, zīda zeķēs un baltā kreklā, viņš instinktīvi saliecās, kā vienmēr liecās šādu kungu priekšā. Bet ari smalkais kungs noliecās un, kad Grenuijs atkal atliecās atpakaļ, smalkais kungs darija to pašu, tad viņi paskatījās viens otrā un saprata, ka ir viena persona.

Grenuiju visvairāk mulsināja tas apstāklis, ka viņš izskatījās neiedomājami normāli. Marķīzam bija taisnība: viņš neizskatījās nekā īpaši, ne labi, bet arī ne pārāk briesmīgi. Viņš nebija padevies augumā, bija mazliet greizs, sejai pietrūka izteiksmes, bet viņš izskatījās kā tūkstošiem citu cilvēku. Ja viņš tagad izietu uz ielas, neviens negrieztos apkārt, lai viņu aplūkotu. Arī pats Grenuijs tādam cilvēkam nepievērstu daudz uzmanibas, ja satiktu viņu uz ielas. Tas ir, viņš saostu, ka šis kungs, tāpat kā tas, kurš stāv spoguļa priekšā, tas ir, viņš pats, atskaitot vijolītes, ne pēc kā nesmaržo.

Bet tomēr pirms desmit dienām zemnieki, viņu ieraugot, bija bēguši. Toreiz viņš nebija juties citādi kā tagad, aizverot acis, viņš jutās uz mata tāpat kā toreiz. Viņš ievilka gaisu, ko izstaroja viņa ķermenis, un saoda slikto parfīmu un samtu, kurpju ādu, zīdu, pūderi, smiņķi un vāju Potosi ziepju smaržu. Grenuijs pēkšņi saprata, ka ne jau baložu vira un ventilācijas joki padarījuši viņu par cilvēku, bet gan tikai un vienīgi tās pāris lupatas, jaunā frizūra un kosmētiskā maskarāde.

Viņš nomirkšķināja acis un redzēja, ka mesjē spoguli dara to pašu, un uz viņa karmīnsarkanajām lūpām parādījās viegls smaidiņš, ar kuru viņš gribēja tam otram parādīt, ka tas nav viņam gluži nesimpātisks. Arī Grenuijam likās, ka tas par cilvēku nomaskētais bezsmaržas tēls no spoguļa nav pārāk peļams. Viņam likās, ka šis spoguļa kungs, ja maska tiks mazliet pilnveidota, varēs atstāt uz pasauli daudz lielāku ietekmi, nekā Grenuijs jelkad bija uzdrīkstējies sapņot. Viņš pamāja tēlam un, kamēr tas māja pretī, redzēja, kā tam ieplešas nāsis…

31

Nākamajā dienā, kad, marķizam klātesot, Grenuijam tika mācītas gaidāmajam publiskajam sarikojumam nepieciešamās pozas, žesti un deju soļi, viņš noģība un, it kā grasoties nosmakt, atkrita uz dīvāna.

Marķīzs bija kā bez prāta. Viņš sauca pēc kalpotājiem, vēdekļiem, portatīvajiem ventilatoriem, un, kamēr kalpotāji steidza to izpildīt, viņš noliecās pār Grenuiju, uzlika viņam vijolīšūdens mutautiņa kompresi un no sirds lūdza viņu atlabt un nekādā gadījumā neizlaist garu tagad, bet, ja iespējams, pagaidīt vismaz līdz parītdienai, jo citādi letālfluīda teorijai draudētu patiesas dzīvības briesmas.

Grenuijs grozījās un locījās, vaidēja un abām rokām gaiņājās no kabatas lakatiņa, visbeidzot, dramatiski nokrītot no dīvāna un ieraujoties tālākajā istabas kaktā, viņš pēdējiem spēkiem kliedza: "Šo parfīmu ne! Šo ne! Tas mani nonāvēs!" Tikai tad, kad de la Teijāds-Espinass bija mutautiņu un savus pēc vijolīšūdens smaržojošos svārkus iemetis blakus istabā, Grenuijs ļāva lēkmei norimt. Viņš daudz mierīgākā balsī paziņoja, ka, tā kā viņš esot parfimērs, viņam ir amata noteikts smalks deguns, kas it īpaši manāms tagad, atveseļošanās periodā, un izpaužas kā īpaši spēcīga reakcija uz dažām smaržām. To, ka tādas šķietami nevainīgas un mīligas puķes kā vijolīte smarža viņu tik spēcīgi ietekmē, var izskaidrot vienīgi tā, ka marķīza smarža satur daudz vijolites saknes ekstrakta, kas savas pazemes izcelsmes dēļ tik postoši iedarbojas uz letālfluīdu skartu personu, kāda ir Grenuijs. Jau vakar, pirmo reizi lietojot smaržu, viņš esot juties tāds kā mazliet apdullis, bet šodien, kad viņš skaidri saodis vijolites sakni, viņš esot juties tā, it kā kāds būtu iebāzis viņu atpakaļ tajā riebīgajā caurumā, kur viņš bija pavadījis septiņus gadus. Pati viņa daba esot tam pretojusies, jo tagad, kad viņš ar marķīza kunga mākas palīdzību no fluīda brīvā gaisā reiz kļuvis par cilvēku, Grenuijs labāk uzreiz mirstot, nekā vēlreiz pakļaujot sevi nīstā fluīda ietekmei. Ari tagad viņam viss iekšā saraujoties, atceroties sakņu parfīmu. Bet tajā pašā laikā viņš domājot, ka varētu uzreiz atkopties, ja marķīzs atļautu viņam radīt citu smaržu, kas kalpotu par pretindi un pilnīgi padzītu vijolīšu parfīmu. Tā būtu ļoti viegla, gaisīga smarža, kas sastāvētu no zemei tāliem ingredientiem, tādiem kā mandeļūdens un apelsīnziedu ūdens, eikalipts, skuju eļļa un ciprešu eļļa. Dažas lāses šādas smaržas uz apģērba, kakla un vaigiem, un Grenuijs būtu pasargāts no tādu lēkmju uzliesmojumiem, kādi tikko bija vērojami…

Saprotamības labad mēs atstāstām to visu netiešā runā, bet īstenībā tas bija pusstundu garš vārdu izvirdums, kuru pārtrauca klepošana, krekšķēšana, trīcēšana un skurināšanās. Marķīzs bija dziļi ietekmēts. Bet daudz vairāk par Grenuija ciešanu simptomiem viņu pārliecināja izglābtā smalkā argumentācija, kuru caurstrāvoja letālfluīda teorijas gars. Protams, tas bija vijolīšu parfīms! Ļoti zemisks produkts! Droši vien ari viņš pats, gadiem lietojot, bija pilnīgi inficējies ar to. Līdz šim viņam nebija ne mazākās jausmas par to, ka, lietojot šo smaržu, viņš ik dienu tuvina sevi nāvei. Šī vijolīšsaknes smirdoņa arī izskaidroja marķīza ģikti, muguras stivumu un locekļu slinkumu, hemoroīdus un vājo dzirdi, kā ari sabojāto zobu. To viņam bija atklājis šis mazais muļķītis tur istabas stūrī. Marķīzs bija aizkustināts. Vislabprātāk viņš būtu devies pie Grenuija, pacēlis viņu un spiedis pie savas apgaismotās sirds. Bet viņš baidījās, ka varētu vēl smaržot pēc vijolītēm, un tādēļ pasauca kalpotājus, lai tie izmestu no mājas visus vijolīšu parfīma krājumus un kārtīgi izvēdinātu pili un drēbes, bet Grenuiju savukārt nogādātu pie labākā pilsētas parfimēra. Tas bija tieši tas, ko Grenuijs bija gribējis panākt.

Smaržu zinībām Monpeljē bija senas tradīcijas un, neskatoties uz to, ka pēdējā laikā tā mazliet zaudēja ciņā ar konkurējošo Grasas pilsētu, tomēr šeit bija patiesi labi cimdu meistari un parfimēri. Ievērojamākais starp tiem bija kāds Rinels, kurš apgādāja marķīza māju ar ziepēm, eļļām un smaržām un kurš uzreiz bija ar mieru, ka šis dīvainais Parizes parfimērzellis varētu kādu stundu padarboties viņa darbnīcā. Zellis bija patiesi jocīgs, jo nemaz negribēja, lai viņam paskaidro, kur kas atrodas, viņš teica, ka pats tikšot galā, un ieslēdzās darbnīcā, kur palika krietnu stundu. Pa to laiku Rinels kādā krogā pie vīna glāzes no marķīza galma meistara uzzināja, kāpēc neviens vairs negrib ostīt viņa vijolīšūdeni.

Rinela darbnīca un veikals nebija tik grezni kā Baldīni smaržu tirgotava Parīzē. Ar tām pāris eļļām, ziedūdeņiem un garšvielām vidusmēra parfimēram nebija kur izvērsties. Grenuijam ar pirmo elpas vilcienu bija skaidrs, ka ar esošajām izejvielām ir diezgan, lai realizētu iecerēto. Viņam šoreiz nebija jārada dižs parfīms, viņam šoreiz nebija vajadzīgs prestižs kā pie Baldīni. Bet viņa mērķis nebija ari apelsīnziedu ūdentiņš, kā bija teikts marķīzam. Parastā neroli esence, eikalipts un ciprešlapas bija vajadzīgas vienīgi jaunradāmās smaržas noslēpšanai, bet pati jaunradāmā smarža bija cilvēka smarža. Grenuijs gribēja iegūt cilvēka smaku, lai arī tā būtu slikts surogāts, jo viņam tā nepiemita. Protams, nevar runāt par cilvēka smaku vispār, tāpat kā nevar runāt par cilvēka seju vispār. Katrs cilvēks ož savādāk, un to neviens nezināja labāk par Grenuiju, kurš jau no dzimšanas pazina tūkstošiem individuālu smaku un spēja pēc tām atšķirt cilvēkus. Tomēr cilvēka smakai bija parfimēriska pamattēma, tā bija ļoti vienkārša: sviedrainitauka, sieraini-skābena, šī ļoti riebīgā pamattēma bija raksturīga visiem cilvēkiem, un, tikai to sadalot sīkākās sastāvdaļās, bija konstatējama individuāla aura.

Šī aura savukārt bija ārkārtīgi komplicēta, un tieši tajā bija apslēpts individuālās smaržas šifrs, bez kura vairums cilvēku nemaz nebija uztverami. Vairums cilvēku arī nezina, ka viņiem vispār ir raksturīga šāda aura, un dara visu iespējamo, lai paslēptu to zem drēbēm vai modernām mākslīgām smaržām. Cilvēki ir pieraduši pie šīs pamatsmakas, primitīvas smirdoņas, kurā viņi dzīvo un jutas aizsargāti, un tikai tādu, kurš to izstaro, viņi uzskata par sev līdzīgu.

Tajā dienā Grenuijs radīja ļoti dīvainu smaržu. Visdīvainākais bija tas, ka tādas pasaulē vēl nebija. Tā oda nevis pēc smaržas, bet gan pēc ciluēka, kurš smaržo. Saožot šo smaržu tumšā istabā, rastos iespaids, ka tur ir otrs cilvēks. Ja ar šo smaržu iesmaržotos cilvēks, kas pats ož pēc cilvēka, pēc ožas liktos, ka mums ir darīšana ar diviem cilvēkiem vai vēl ļaunāk — monstrozu dubultbūtni, kuru viennozīmīgi nevar fiksēt vienā tēlā, jo tā ir tik izplūdusi un neskaidri attēlojama kā viļņu skarts jūras dibens.

Patlaban Grenuijs Rinela darbnīcā meklēja ingredientus, kas ļautu imitēt cilvēka smaku, protams, ļoti virspusēji, to Grenuijs labi zināja, bet pietiekami, lai pieviltu citus.

Aiz sētas durvju sliekšņa viņš uzgāja diezgan svaigu kaķa sūdu čupiņu. Vienai karotītei šī produkta viņš pievienoja dažas lāses ar sāli sajaukta etiķa un ielika to visu jaucamajā pudelē. Zem galda viņš atrada siera gabaliņu īkšķa naga lielumā, kas acīmredzot bija tur nokritis, Rinelam pusdienojot. Siers bija tur stāvējis jau labu laiku un izstaroja kodīgi asu smaku. No sardīņu mucas vāka veikala dibenā viņš ieguva, mazliet zivju smakas un sajauca to visu ar puvušu olu un bebra taukiem, pievienojot amonjaku, muskatu, kaulu pulveri un mazliet sasmalcinātas apdedzinātas cūkas ādas. Tam visam vēl piederējās relatīvi liels cibetas daudzums un visbeidzot nāca spirts. Tad Grenuijs iegūto ekstrahēja un pārfiltrēja otrā pudelē. Vira bija drausmīgi smirdīga. Tā bija kloākas un puvekļu smaka; tai jaucoties ar svaigo gaisu, radās tāds iespaids kā karstā vasaras dienā uz Rue aux Fers un Rue de la Lingerie stūra, kur satikās zivju paviljonu, kapsētas un pārpildīto namu smakas.

Šo baiso pamatu, kas oda drīzāk pēc līķa nekā pēc cilvēka, Grenuijs pārklāja ar eļļaini svaigu slāni: piparmētru, lavandu, terpentīnu, citronu, eikaliptu, kuru vēl papildināja ar smalku puķu eļļu buķeti — ģerānijām, rozēm, apelsīnziediem un jasminu, kas patīkami atmaidzināja pamatu. Vēl pievienojot mazliet spirta un etiķa, no pretīgā pamata vairs nekas nebija saožams. Svaigie ingredienti bija padarījuši latento smaku nemanāmu, pretīgais, ar puķu pušķi izdaiļots, bija kļuvis pat interesants, un — tas ir dīvaini, bet nebija sajūtams itin nekas no trūdēšanas produktiem. Tieši otrādi, šķita, ka no parfīma izstaro stipra dzīvības smarža.

Grenuijs salēja parfīmu divos flakonos un aizkorķējis noslēpa tos. Tad viņš rūpīgi nomazgāja pudeles, piltuves, karotītes un mēģenes un, lai paslēptu visas smaržu pēdas, vēl norīvēja to visu ar rūgtām mandelēm un paņēma citu pudeli. Tur viņš komponēja citu parfīmu, kuru zināmā mērā varētu uzskatīt par pirmā kopiju, tas tāpat sastāvēja no svaigiem un puķu elementiem, tikai tā pamatā nebija vis raganu dzira, bet gan gluži ierastie muskuss, ambra, mazliet cibeta un ciedrkoka eļļas. Pats par sevi šis parfīms smaržoja pavisam citādi nekā pirmais — daudz pliekanāk, jo tam trūka imitētā cilvēksmakas komponenta. Bet, ja šo parfīmu lietoja parasts cilvēks, tad, sajaucoties ar viņa paša smaku, tas vairs nebija atšķirams no tā, ko Grenuijs bija radījis paša lietošanai.

Iepildījis arī otru parfīmu flakonos, viņš izģērbās kails un apslacīja savas drēbes ar pirmo. Tad, apslacījis sevi pašu, apģērbās un izgāja no darbnīcas.

32

Izejot uz ielas, viņam pēkšņi sametās bail, jo viņš zināja, ka pirmo reizi mūžā izstaro cilvēka smaku. Viņam pašam gan likās, ka viņš smird, pretīgi smird. Viņam bija grūti iedomāties, ka citi cilvēki neuztver viņa smaku par smirdoņu, un tādēļ viņš neuzdrīkstējās tiešā ceļā doties uz krogu, kur viņu gaidīja Rinels un marķīza galma meistars.

Pa šaurām un tumšām ieliņām viņš devās uz upes pusi, kur dzīvoja un smirdināja gaisu ģērmaņi un krāsotāji. Ja kāds gadījās viņa ceļā vai ari viņam vajadzēja paiet garām kādam namam, kur spēlējās bērni vai sēdēja vecenes, Grenuijs palēnināja soli, lai smaržu ap sevi nestu lielā slēgtā mākoni.

Viņš no agras bērnības bija pieradis pie tā, ka cilvēki, kas gāja viņam garām, nekad viņu neievēroja, bet tas nemaz nebija aiz nicinājuma, kā viņš agrāk bija domājis, bet gan tādēļ, ka viņi vienkārši nepamanīja viņa eksistenci. Tas bija tādēļ, ka ap viņu neveidojās nekāda telpa, nekāds viļņojums, kuru viņš līdzīgi citiem cilvēkiem varētu izplatīt atmosfērā un līdzīgi ēnai mest citu cilvēku sejās. Tikai tad, ja kādam gadījās nejauši ar viņu sadurties, piemēram, uz kāda ielas stūra, tad tika uzmests īss skatiens, kurš ar riebumu parasti atsvieda Grenuiju atpakaļ, uz Grenuiju parasti lūkojās pāris sekundes, it kā redzētu tādu būtni, kuras īstenībā nemaz nevarēja būt, bet kura kaut kādā veidā tomēr neapšaubāmi bija — tad parasti gāja tālāk un uzreiz par viņu aizmirsa.

Toties tagad Monpeljē ielās Grenuijs skaidri juta, ka viņš ietekmē cilvēkus, un ik reizi viņu pārņēma stipras lepnuma jūtas. Kad Grenuijs pagāja garām kādai sievietei, kura bija noliekusies pār aku, viņš ievēroja, ka tā paceļ galvu, lai paskatītos uz viņu, un tad, jūtami nomierinājusies, atkal pievēršas saviem spaiņiem. Kāds vīrietis, kurš stāvēja pret viņu ar muguru, pagriezās un kādu laiku noskatījās pakaļ. Bērni, kas gadījās ceļā, vairījās Grenuija, bet ne jau aiz bailēm, bet lai dotu viņam ceļu. Pat tad, ja viņi izskrēja no māju sānu ieejām tieši viņam virsū, tie nemaz nebijās, bet pašsaprotami devās tālāk, it kā viņiem būtu bijusi priekšnojausma par Grenuija personas eksistenci. Šīs saskares ļāva Grenuijam precīzi novērtēt jaunās auras spēku un iedarbības veidu. Grenuijs kļuva pašpārliecināts un pat pārdrošs. Viņš sāka tuvoties cilvēkiem ātrāk, iedams garām, piegāja tiem gluži tuvu, pastiepa roku, lai it kā nejauši aizskartu kādu garāmgājēju. Reiz viņš šķietami neuzmanīgi uzgāzās virsū kādam vīrietim. Viņš apstājās un sāka atvainoties, un šis cilvēks, kurš vēl vakar, ieraugot Grenuiju šādos apstākļos, izskatītos kā zibens ķerts, vienkārši pieņēma atvainošanos un pat pasmaidīja, un uzsita Grenuijam uz pleca.

Grenuijs no ielām devās uz Saint-Pierre Doma laukumu. Skanēja baznīcas zvani. Portāla abās pusēs drūzmējās cilvēki. Notika kāda laulāšanas ceremonija. Cilvēki gribēja redzēt līgavu. Grenuijs piegāja klāt un iejaucās pūlī. Viņš burtiski ieurbās pūlī, viņš gribēja nokļūt vislielākajā pūļa biezoknī un ierīvēt savu smaku šiem cilvēkiem tieši degunā. Viņš iespieda rokas sānos, iepleta kājas, pacēla apkakli, lai smaka nāktu tieši no viņa ķermeņa.., un bezgalīgs bija viņa prieks, ievērojot, ka citi neko nemanīja, absolūti neko, visi šie virieši, sievietes un bērni, kuri stāvēja visapkārt, mierigi ieelpoja viņa kaķa sūdu, etiķa un siera smirdoņu, uzskatot to par sev līdzīgu smaku un pieņemot viņu, Grenuiju, par cilvēku starp cilvēkiem.

Viņš sajuta pie saviem ceļiem bērnu, mazu meitenīti, kas stāvēja iespiesta starp pieaugušajiem. Grenuijs liekulīgās rūpēs pacēla meitenīti un paņēma to uz rokām, lai viņa varētu labāk redzēt. Meitenītes māte to mierīgi pacieta un pat pateicās Grenuijam, bet pati mazā spiedza no apmierinājuma.

Tā Grenuijs krietnu ceturtdaļstundu nostāvēja pašā pūļa biezumā, piespiedis pie krūtīm svešu bērnu. Kamēr kāzinieku kompānija, zvanu un cilvēku gaviļu, kliedzienu un cepuru lietus pavadīta, devās prom, arī Grenuijs gavilēja, tā bija ļauna triumfa sajūta, tā lika drebēt viņam svētlaimes uzplūdos, un viņam bija grūti noturēties, lai nesāktu to līdzīgi indei smidzināt pār cilvēku galvām, kliedzot viņiem tieši sejā, ka viņam vairs nav bail, ka viņš tos pat vairs neienīst, ka viņš tos vienkārši no visas sirds nicina, jo tie ir dumji un smird, un tos ir tik viegli piemānīt un piekrāpt, šie cilvēki nav nekas, Grenuijs ir viss! Un viņš, spiežot bērnu stiprāk pie sirds, kopā ar citiem sauca: "Augstas laimes līgavai! Lai dzīvo brīnišķīgais pāris!"

Kad kāzinieki bija prom un pūlis sāka izklīst, Grenuijs atdeva meitenīti mātei un devās uz baznīcu, lai tur atpūstos no satraukuma un nomierinātos. Baznīca bija vīraka pilna, tas cēlās no diviem vīraka kvēpināmajiem altāra abās pusēs un līdzīgi vākam nospieda daudz maigāko cilvēku smaku. Grenuijs apsēdās uz soliņa zem kora.

Pirmo reizi mūžā viņu pārņēma liels apmierinājums. Tas nebija dzēruma apmierinājums, kā toreiz kalna iekšienē, bet gan auksts un lietišķs apmierinājums, kurš radīja savas varas apziņu. Tagad viņš zināja, uz ko bija spējīgs. Ar vismazāko papildlīdzekļu un sava ģēnija palīdzību viņam bija izdevies radīt cilvēka smaku, kura uzreiz izdevās tik labi, ka apmānīja pat bērnu. Viņš varētu radīt smaržu, kas ir ne tikai cilvēciska, bet pat pārcilvēciska, eņģeļa smaržu, kas būtu tik neaprakstāmi laba un dzīvīga, ka ikvienam būtu viņš, Grenuijs, šīs smaržas valkātājs, no visas sirds jāmīl.

Jā, viņiem būs jāmīl Grenuijs, atrodoties viņa smaržas lokā, ne tikai jāpieņem kā līdzīgs, bet gan līdz neprātam jāmīl, viņiem būs jādreb sajūsmā, viņiem būs jākliedz un jāraud no svētlaimes, viņiem būs jākrīt ceļos kā Dieva aukstā vīraka priekšā, tikai saožot viņu, Grenuiju. Grenuijs gribēja kļūt par Visspēcīgu Smaržu Dievu, tādu, kāds viņš bija savās fantāzijās, bet tagad viņš to gribēja reālajā pasaulē pār reāliem cilvēkiem. Viņš zināja, ka tas ir viņa varā. Cilvēki, nevēloties redzēt, varēja aizvērt acis, nevēloties dzirdēt, viņi varēja aizbāzt ausis. Bet viņi nespēj pretoties smaržām. Jo smarža ir elpas māsa. Tā viņa nokļūst cilvēkos, un viņi no tās nevar izvairīties, ja grib dzivot. Smarža nokļūst tieši sirdī, kur tiek lemts par sliecibām un noraidījumiem, riebumu un līksmi, mīlestību un naidu. Kas valdīja pār smaržām, valdija pār cilvēku sirdīm.

Grenuijs atraisīti sēdēja uz Saint-Pierre Doma soliņa un smaidīja. Tā nebija eiforija, kurā viņš kala plānus par cilvēku pārvaldīšanu. Viņa acīs nebija neprātīgas uguns, viņa seja neviebās trakā grimasē. Tas nenāca no sirds. Viņš bija tik skaidrā prātā, ka jautāja sev, kādēļ viņam tas vispār vajadzīgs. Un atbildēja — tādēļ, ka esmu caurcaurēm ļauns. Tad viņš apmierināti smaidīja un izskatījās pavisam nevainīgi kā jebkurš laimīgs cilvēks.

Kādu laiku viņš vēl palika sēžam, dziļi un mierīgi elpojot vīraka smaržu. Tad viņa sejā parādījās augstprātīgs smīniņš: cik nožēlojami tomēr ož šis Dievs! Smarža, kuru izstaroja Dievs, bija vienkārši smieklīgi slikta. No kvēpināmajiem nemaz nenāca īsta vīraka smarža. Tas bija slikts surogāts, kas sastāvēja no liepkoka un kanēļputekļu un salpetra maisījuma. Dievs smirdēja. Viņš bija mazs, nožēlojams smerdelis. Šo Dievu krāpa, vai ari viņš pats bija krāpnieks tāpat kā Grenuijs, tikai daudz sliktāks!

33

Marķīzs de la Teijāds-Espinass bija jaunās smaržas iedarbības pārsteigts. Viņš sacīja, ka pat viņu, letālfluīda atklājēju, pārsteidzot tas, kāda nozīme ir tādām šķietami maznozīmīgām blakusparādībām kā smaržu izcelsme no zemei tuviem vai no tās attālinātiem produktiem, cik liela ir to ietekme uz indivīda vispārējo stāvokli. Grenuijs, kurš pirms dažām stundām bija vārgs un bāls, tagad izskatījās tik svaigs un ziedošs kā jebkurš viņa vecuma cilvēks un varētu teikt, ka viņš kļuvis gandrīz vai par personību, protams, ievērojot tos ierobežojumus, ko nosaka viņa niecīgā izglītība un zemais sociālais stāvoklis. Visādā ziņā marķīzs sava priekšlasījuma nodaļā par vitāldietoloģiju atspoguļos šo gadījumu. Bet vispirms viņš pats gribētu apslacīties ar jauno parfīmu. Grenuijs pasniedza marķīzam abus flakonus ar parasto smaržūdentiņu, un viņš aplaistījās ar to. Marķīzs izskatijās ļoti apmierināts ar smaržas iedarbibu. Viņam pat liekoties, ka esot palicis jaunāks par kādu gadu, esot norimušas sāpes celī, šņākoņa ausīs un viņš pēc gadiem ilgās nospiedošās vijolīšsmaržas lietošanas tagad jūtoties tonizēts. Viņš piegāja Grenuijam un apskāva viņu, uzrunādams "mans fluidālais brāli", gan piebilzdams, ka nedomā to kā sabiedrisku, bet gan tīri garīgu uzrunu "in conspectu uniuersalitatis fluidi letalis", kura priekšā visi cilvēki ir vienlīdzīgi. Viņš esot ari iecerējis drīzumā nodibināt starptautisku ložu, kuras uzdevums būs pilnīgi pārvarēt fluidum letalis un aizstāt to ar fluidum uitalis, Grenuijam tikšot piešķirts pirmā izglābtā gods, to marķīzs jau tagad viņam apsolot, tas tika teikts ļoti draudzīgā tonī, atsvabinot Grenuiju no apskāvieniem bez mazākā riebuma, it kā marķīzs būtu apskāvis sev līdzīgu. Tad marķīzs palūdza uzrakstīt uz lapas ziedu smaržas formulu un uzdāvināja Grenuijam piecdesmit luidoru.

Tieši nedēļu pēc pirmā priekšnesuma marķīzs ar savu audzēkni atkal bija universitātes aulā. Bija sapulcējusies visa Monpeljē pilsēta, ne tikai zinātniskās, bet ari sabiedriskās aprindas, tajā skaitā ari dāmas, visi gribēja aplūkot teiksmaino alu cilvēku. Kaut ari Teijāda pretinieki, galvenokārt "Universitātes botāniskā dārza draugu kopa" un "Lauksaimniecības attīstības savienības" pārstāvji bija mobilizējuši visus savus spēkus, pasākumam bija milzīgi panākumi. Vispirms, lai atsauktu publikas atmiņā Grenuija stāvokli pirms nedēļas, tika izdalīti zīmējumi, kas attēloja alu cilvēku visā tā briesmīgumā. Tad lika ievest jauno Grenuiju, skaistos zilos samta svārkos, zīda kreklā, nopūderētu un nosmiņķētu, un jau tas, kā viņš pārvietojās — klīrigiem soļiem un elegantu stāju, un bez citu palīdzības uzkāpa uz podesta un smaidīdams uz visām pusēm dziļi paklanījās — lika atkust visiem šaubīgajiem un kritiķiem. Pat universitātes botāniskā dārza draugi klusēja. Pārvērtība bija tik pārliecinoša, ka drizāk šeit varēja runāt par brīnumu: tur, kur pagājušajā nedēļā tupēja iebiedēts meža zvērs, tagad stāvēja civilizēts cilvēks. Zālē izveidojās gandrīz vai bijīgs noskaņojums, un, kad de la Teijāds-Espinass piecēlās, lai sāktu savu priekšlasījumu, zālē valdīja pilnīgs klusums. Bet Teijāds sāka stāstīt savu visiem līdz apnikumam pazīstamo teoriju par letālfluīdu un tad izskaidroja, kādiem mehāniskiem un diētiskiem līdzekļiem šis fluīds padzenams un aizstājams ar dzīvības fluīdu, beigās aicinot visus klātesošos, kā piekritējus, tā pretiniekus, pārliecināties par jaunās mācības patiesīguma acīmredzamību un kopā ar viņu, de la Teijādu-Espinasu, apkarot ļauno fluīdu un būt atvērtiem vitālfluīdam. Tad viņš izpleta rokas un pagrieza acis pret debesīm, un daudzi mācīti vīri darija to pašu, sievietes raudāja.

Grenuijs stāvēja uz podesta un nemaz neklausījās. Viņš vēroja pavisam cita, sava paša fluida ietekmi, kas bija daudz reālāka. Grenuijs atbilstoši telpas lielumam bija stipri sasmaržojies, un, tikko viņš uzkāpa uz podesta, uz visām pusēm sāka starot viņa aura. Viņš redzēja, kā tā sasniedz tuvākos skatītājus, tad nākamās rindas līdz pat galerijai. Kad zāle bija piepildīta, Grenuijam priekā salēcās sirds. Atrodoties smaržas lokā, cilvēki, paši to nezinādami, varēja mainīt sejas izteiksmes, paradumus un izjūtas. Tas, kurš vēl nesen lūkojās Grenuijā ar trulu izbrīnu, atmaiga, tas, kurš raudzījās, neuzticīgi saraucis pieri, ieguva bērnišķīgi atklātu sejas izteiksmi. Pat tās sejas, kurās bija redzamas bailes, tās, kuras lūkojās ar skepsi vai riebumu, kļuva draudzīgākas un labvēlīgākas, tiklīdz tās sasniedza smarža.

Priekšnesuma beigās izraisījās gaviles. "Lai dzīvo vitālfluīds! Lai dzīvo de la Teijāds-Espinass! Lai dzīvo fluīdteorija! Nost ar tradicionālo medicīnu!" Un visus šos saukļus izkliedza mācītā Monpeljē, Francijas dienvidu nozīmīgākās universitātes pilsētas sabiedrība. Bija pienākusi marķīza de la Teijāda-Espinasa zvaigžņu stunda.

Grenuijs nokāpa no podesta un iejaucās pūlī, viņš zināja, ka visas šīs ovācijas īstenībā ir veltītas viņam, Žanam Batistam Grenuijam, lai arī neviens no līksmotājiem to nezināja.

34

Vēl dažas nedēļas viņš pavadīja Monpeljē. Viņš kļuva diezgan slavens un biežs salona viesis. Viņu iztaujāja par dzīvi alā un par to, kā marķīzs viņu izārstējis. Grenuijam vienmēr bija jāstāsta par laupītājiem, kuri viņu ieslodzījuši, par grozu un par virvju kāpnēm. Ar katru reizi Grenuijs šo stāstu mazliet izpušķoja, pievienojot jaunas detaļas. Tā viņš mazliet ievingrinājās runāšanā un — kas bija ļoti svarīgi — iemācījās rutinēti melot.

Viņam kļuva skaidrs, ka īstenībā viņš var stāstīt cilvēkiem visu, kas vien ienāk prātā. Ja viņi uzticējās un ar pirmo ieelpu ievilka sevī uzticibu no Grenuija mākslīgās smaržas, tad viņi ticēja visam. Grenuijs ieguva zināmu drošību attieksmēs ar sabiedribu; agrāk viņam tās pietrūka. Šī drošība izpaudās viņa stāvā. Viņš tagad izskatījās pieaudzis. Kupris bija gandriz vai pazudis. Likās, ka Grenuijs iet pavisam taisni. Kad Grenuiju kāds uzrunāja, viņš vairs nesavilkās čokurā, bet gan palika stāvam taisni un izturēja uz sevi vērsto skatienu. Protams, viņš nekļuva par salonu lauvu vai sabiedrības dvēseli. Bet, visādā ziņā, nospiestību viņa uzvedibā bija nomainījusi tāda ricība, kuru varētu apzīmēt kā dabisku kautrību, kura aizkustināja dažu labu dāmu un kungu, jo tajos laikos smalkajās aprindās bija modē dabiskums un iedzimts šarms.

Marta sākumā Grenuijs sakravāja savas mantiņas un devās prom. Tas bija rita agrumā, kad tikko bija atslēgti pilsētas vārti. Viņš bija ģērbies neuzkrītošos brūnos svārkos un putekļainā cepurē, kura pa pusei aizsedza seju. Šīs lietas viņš jau iepriekš bija sagādājis vecu lietu tirgū. Neviens viņu nepazina, neredzēja un neievēroja, jo šajā dienā viņš ar gudru ziņu atturējās no smaržu lietošanas. Kad marķīzs ap pusdienas laiku sāka ievākt ziņas, sardzes vīri apzvērēja, ka redzējuši visādus cilvēkus ejam ārā no pilsētas, tikai ne visiem labi pazīstamo alu cilvēku, kuru viņi noteikti būtu ievērojuši. Tad marķīzs lika izplatīt tenkas, ka Grenuijs atstājis Monpeljē ar viņa ziņu, lai dotos uz Parīzi kārtot ģimenes lietas. Bet īstenībā marķīzs bija ļoti dusmīgs, jo viņš bijā iecerējis ar Grenuiju doties turnejā pa visu karaļvalsti, lai gūtu piekritējus savai fluīdteorijai.

Pēc kāda laika viņš nomierinājās, jo teorija izplatījās ari bez turnejas, vienkārši neko nedarot. "Journal des Savants" un "Courrier de I'Europe" parādījās raksti par fluīdteoriju un uz Monpeljē sāka plūst pacienti. 1764. gada vasarā nodibinājās vitālfluīda loža, kurai Monpeljē bija 120 biedru un filiāles Marseļā un Lionā. Tad marķīzs nolēma iekarot Parīzi un no turienes visu civilizēto pasauli. Bet pirms tam propagandas nolūkos viņš bija nolēmis veikt fluidālu diždarbu, kurš aizēnotu gan alu cilvēka izārstēšanu, gan visus citus eksperimentus. Decembra sākumā viņš kopā ar savu piekritēju grupu devās uz Kanigū smaili, kura atradās uz tā paša meridiāna, kur Parīze, un tika uzskatīta par augstāko virsotni Pirenejos. Pie vecuma sliekšņa stāvošais cilvēks gribēja, lai viņu uznes 2800 metru augstajā virsotnē, kur viņš trīs nedēļas varētu elpot vitālgaisu un tieši svētvakarā nokāpt no kalna kā divdesmit gadus vecs jauneklis.

Piekritēji pārtrauca ceļojumu jau pie Vernetas, pēdējā cilvēku mājokļa drausmā kalna pakājē. Vienīgi marķīzu nekas nespēja iebiedēt. Šausmīgajā aukstumā viņš norāva drēbes un, skaļi gavilēdams, viens pats devās kalnā. Tā pēdējo reizi viņa siluets bija redzēts ar ekstātiski pret debesīm paceltām rokām un sniega vētrā bija skanējusi dziedāšana.

Svētvakarā jaunieši velti gaidīja marķīza atgriešanos. Nenāca ne jauneklis, ne vecis. Arī nākošā gada vasarā, kad drosmīgie devās uz Kanigū smaili marķīza meklējumos, nekas netika atrasts — ne drēbes, ne kāda ķermeņa daļa, pat ne kauliņš.

Taču tas nekaitēja marķiza mācībai. Tieši otrādi. Drīz vien izplatījās pasaka par to, ka kalna virsotnē marķīzs ir sajaucies un izkusis mūžīgajā vitālfluīdā un mūžīgi jauns un neredzams klīst pār Pirenejiem.

Līdz pat deviņpadsmitā gadsimta beigām Teijāda fluīdteoriju pasniedza dažās medicīnas katedrās un šo terapiju lietoja dažādas okultas savienības. Vēl tagad abās Pireneju pusēs — Perpiņānā un Figerā esot slepenas Teijādistu līgas, kuras tiekoties reizi gadā, lai kāptu Kanigū smailē.

Tur viņi iededzot milzīgu ugunskuru it kā par godu vasaras saulgriežiem un svētajam Jānim, bet īstenībā tas veltīts tam, lai godinātu viņu skolotāju Teijādu-Espinasu un dzīvības fluīdu.

Trešā daļa

35

Grenuijam Francijas ceļojuma pirmajam etapam bija vajadzigi septiņi gadi, turpretī otro viņš veica septiņās dienās. Viņš vairs nevairījās ceļu un pilsētu, viņš nemeta līkumus. Viņam bija sava smaka, nauda un pašpārliecība, un viņam bija jāsteidzas.

Tās pašas dienas vakarā Grenuijs sasniedza Legrodiruā, mazu ostas pilsētiņu uz dienvidrietumiem no Egmontas. Tur viņš uzkāpa uz kuģa, kas devās uz Marseļu. Marseļā viņš turpat ostā uzmeklēja kuģi, kas devās pa piekrasti uz austrumiem. Pēc divām dienām viņš jau bija Tulonā un vēl pēc trim Kannās. Atlikušo ceļu Grenuijs veica kājām. Viņš sekoja pavedienam, kas veda uz ziemeļiem zemes iekšienē, augšup pa pakalniem.

Pēc divām stundām Grenuijs stāvēja uzkalnē un viņa acu priekšā bija vairākas jūdzes liela ieplaka, kas bija līdzīga milzu bļodai. Tās malas veidoja gan stāvas nogāzes, gan lēzeni uzkalni, kurus klāja lauki, dārzi un olīvu terases. Šajā bļodā valdīja savāds, ipaši intīms klimats. Neskatoties uz to, ka jūra bija tik tuvu — to varēja saskatīt no pauguru virsotnēm — gaisā nebija jūtams nekas sāļi smilšains, nebija jaušams atvērums un valdīja drīzāk norobežotība, it kā šī vieta atrastos daudzu dienu ceļojumā no jūras. Ziemeļu pusē bija lieli sniegoti kalni, bet nebija sajūtams to bargums un sīkstums, nebija auksta vēja. Šeit valdīja daudz dziļāks pavasaris nekā

Monpeljē. Laukus līdzīgi stikla zvanam klāja smaržas. Ziedēja aprikozes un mandeļkoki, gaisā bija jūtamas narcises.

Bļodas otrajā malā, kādu pāris jūdžu attālumā, nokalnēs bija novietojusies pilsēta jeb, precīzāk izsakoties, tā bija pie nokalnēm pielīmēta. No tālienes raugoties, tā neatstāja sevišķi krāšņu iespaidu. Nebija ne varenu katedrāļu, kuras aizēnotu citas ēkas, ne smailu baznīcas torņu, ne cietokšņa, ne kādas uzkrītoši pamatīgas būves. Salīdzinājumā ar visu pārējo visiespaidīgākie bija pilsētas mūri, bet vairāki nami bija izbēguši no šī ierobežojuma, piešķirot kopainai mazliet nevīžīgu nokrāsu. Izskatījās tā, it kā šī vieta būtu neskaitāmas reizes iekarota un atkal atbrīvota un ka tā ir vienkārši nogurusi pretoties jauniem iebrucējiem, un ne jau aiz vājuma, bet gan aiz kūtruma vai pat sava spēka apziņas. Šī pilsēta neuzskatīja par vajadzīgu īpaši greznoties. Tā pārvaldīja smaržīgo bļodu savā pakājē, un ar to bija diezgan.

Šī neizskatīgā un tai pašā laikā pašpārliecinātā vieta bija Grasas pilsēta, kura jau pāris gadsimtus neapstrīdami bija smaržvielu, eļļu un ziepju ražošanas un tirdzniecības metropole. Džuzepe Baldīni bija Grasas vārdu izrunājis dievišķā apbrīnā. Pilsēta esot smaržu Roma, parfimēru Apsolītā zeme, un cilvēks, kas nav kādu laiku nostrādājis Grasā, nemaz nedrīkstētu saukties par parfimēru.

Grenuijs skatījās uz Grašu ļoti lietišķi. Viņam nebija vajadzīga Apsolītā zeme, viņu nesajūsmināja šī pie nogāzēm pielīmētā miestiņa izskats. Viņš bija šeit ieradies, jo zināja, ka šeit var vislabāk apgūt dažas smaržu iegūšanas tehnikas. Viņš gribēja tās apgūt, jo viņam tās bija nepieciešamas savu mērķu sasniegšanai. Viņš izvilka no kabatas flakonu ar savām smaržām, taupīgi apslacīja sevi un devas ceļa. Pec pusotras stundas, ap pusdienlaiku, viņš ieradās Grasā.

Viņš paēda pusdienas kādā viesnīciņā pilsētas augšdaļā, netālu no Place aux Aires. Laukuma vidū bija avots, kurā ģērmaņi mazgāja ādas, un turpat tuvumā tās ari tika žāvētas. Smaka šeit bija tik briesmīga, ka varēja dažam labam no viesiem laupīt ēstgribu. Bet ne jau Grenuijam. Grenuijam šī smaka bija pazīstama, un tā deva viņam drošības sajūtu. Visās pilsētās viņš vispirms apmeklēja ģērmaņu rajonu. Nākot no šīs vissmirdīgākās sfēras, viņš vairs nejutās svešs, ieejot citu smaku rajonos.

Visu pēcpusdienu viņš staigāja pa pilsētu. Tā bija neiedomājami netīra, par spīti jeb tieši pateicoties lielajam ūdens daudzumam, kas plūda vairākos dučos avotu un aku, strautiņu un rensteļu, pārklājot ielas ar biezu dubļu slāni. Dažos rajonos mājas bija cita pie citas sabūvētas tik biezi, ka, mīcoties pa dubļiem, gājējiem bija jāspiežas vienam pie otra, lai tiktu tām garām. Pat laukumos un visplatākajās ielās braucamrīki ar grūtībām varēja tikt viens otram garām.

Bet, neskatoties uz visu netīrību, nolaidību un šaurību, pilsētā bija jūtama spraiga amatnieciska darbība. Grenuijam pastaigājoties, ceļā gadījās ne mazāk par septiņām ziepju vārītavām, duci parfimēriju un cimdu pārdotavu, nemaz neskaitot sīkas pomāžu darbnīcas, destilētavas un garšvielu bodītes. Vismaz septiņi tirgoņi nodarbojās ar smaržas un garšas vielu pārdošanu en gros[9].

Tie bija tirgotāji, kuri kontrolēja visu smaržvielu tirgu. Bet to bija grūti iedomāties, palūkojoties uz viņu mājām. Fasādes ielas puse parasti bija pilsoniski pieticīga. Taču dziļumā noliktavās un milzigajos pagrabos glabājās smaržīgas eļļas mucas, smalkāko lavandas ziepju kalni, baloni ar smaržūdeņiem, garšvielu maisi… Grenuijs to visu saoda cauri biezajiem mūriem, un tās bija bagātības, kādu nebija pat firstiem. Kad Grenuijs bija izodies cauri noliktavu un pagrabtelpām, viņš sajuta, ka aiz neuzkrītošās fasādes atrodas arī ļoti smalkas celtnes. Mazos, bet brīnišķīgos oleandru un palmu dārzos ar strūklakām "U" formā parasti bija izbūvētas ari pavisam citas telpas: saules apspīdētas guļamistabas ar zīda tapetēm, ēdamzāles un saloni no eksotisku koku paneļiem, bija arī terases, uz kurām, kā stāstīja Baldīni, ēdot ar zelta galda piederumiem no porcelāna šķivjiem. Kungi, kas dzīvoja aiz šīm pieticīgajām kulisēm, oda pēc naudas un varas, pēc smagas un drošas bagātības. Šī smarža bija spēcīgākā, kādu Grenuijam bija nācies saost, apceļojot provinci.

Pie vienas no slēptajām pilīm Grenuijs palika kādu laiku stāvam. Māja atradās Rue Droite sākumā, kura šķērsoja pilsētu austrumu rietumu virzienā.. Mājā nebija nekā īpaša, tā varbūt bija mazliet platāka un pamatigāka par kaimiņmāju. Pie iebraucamajiem vārtiem stāvēja pajūgs ar mucām, kuras pārlādēja uz citiem ratiem. Kāds cilvēks ar papiriem devās uz kantori, iznāca no turienes kopā ar kādu citu vīrieti, un tad viņi abi pazuda durvju ailē. Grenuijs stāvēja otrā ielas pusē un sekoja šai rosībai. Notiekošais viņu nemaz neinteresēja. Bet tomēr viņš palika stāvam. Kaut kas viņu turēja.

Viņš aizvēra acis un koncentrējās, lai saostu smaržas mājas iekšienē. Tur bija mucu, etiķa, vīna un smagā simtgadīgā noliktavas smaka, bagātības smaka, kura līdzīgi rasai kondensējās uz mūriem, un, visbeidzot, dārza smarža. Nebija viegli uzreiz uztvert visas dārza smaržas, kuras tievās strūkliņās vijās pāri mājai. Grenuijs sajuta magnolijas, hiacintes, rododendru… bet tur bija vēl viena smarža un tik nāvīgi laba.. Smarža bija tik izsmalcināta, kādu Grenuijs nekad vēl nebija saodis jeb bija saodis tikai reizi mūžā.. Viņš gribēja tai piekļūt. Viņš domāja, vai ir vērts doties iekšā pa vārtiem. Taču tur bija tik daudz ar kraušanu un citām lietām nodarbinātu cilvēku, ka viņu noteikti ievērotu. Tādēļ viņš nolēma doties atpakaļ, lai sameklētu ieliņu, kas iet gar otru mājas pusi. Dažu metru attālumā Rue Droite sākumā, izrādījās pilsētas vārti. Viņš izgāja pa vārtiem un devās pa kreisi gar pilsētas mūri. Drīz vien Grenuijs saoda dārza smaržu, sākumā vāju, sajauktu ar lauku smaržu, bet tad arvien skaidrāku. Pēkšņi viņš saprata, ka dārzs ir pavisam tuvu. Tas ir aiz pilsētas mūra. Atkāpjoties dažus soļus, varētu saskatīt apelsīnkoku galotnes.

Grenuijs atkal aizvēra acis. Dārza smaržas vēlās pāri pilsētas mūrim, veidojot krāsainus varavīksnes lokus. Un vienīgā vērtīgā smarža bija zem šiem varavīksnes lokiem. Grenuijam kļuva karsti no tīksmes un auksti no bailēm. Asinis saskrēja viņam galvā, tad atkal atgriezās ķermeņa vidū, un saskrēja un atgriezās vēlreiz, un Grenuijs neko nevarēja padarīt. Šis smaržas uzbrukums bija pārāk pēkšņs. Viens mirklis, viens elpas vilciens viņam likās kā mūžība, laiks bija dubultojies vai vispār pazudis, un Grenuijs vairs nezināja, ko nozīmē tagad un šeit, vai tas maz notika šeit vai arī Rue des Marais Parīzē, 1753. gada septembrī: dārzā bija toreiz nogalinātās sarkanmatainās meitenes smarža. Tas, ka viņš atkal atradis šo smaržu, izraisīja Grenuijā svētlaimes asaras, un tas, ka tā nevarēja būt taisnība, biedēja viņu līdz nāvei. Grenuijs drebēja satraukumā, un, lai nomierinātos, viņam bija mazliet jāatspiežas pret pilsētas sienu. Lai nomierinātu savu garu, viņš sāka ievilkt smaržu īsiem, krasiem elpas vilcieniem. Viņš noskaidroja, ka šī smarža ir ļoti līdzīga sarkanmatainās meitenes smaržai, taču nav tai pilnīgi identiska. Ari šī neapšaubāmi bija sarkanmatainas meitenes smarža. Grenuijs izveidoja šīs meitenes tēlu savā smaržu iztēlē: viņa nesēdēja mierīgi, bet gan lēkāja šurpu turpu, viņa droši vien spēlējās, ātri kustoties un atkal apstājoties, droši vien viņa spēlējās ar kādu otru, kam nepiemita izteikta smarža. Meitenei bija ļoti balta āda. Un zaļganas acis. Seja bija vasarraibumaina, un pie kakla un pie krūtīm… Grenuijs uz bridi aizturēja elpu, lai salīdzinātu šo smaržu ar atmiņām par Rue des Marais meitenes smaržu… šai meitenei nemaz nebija krūšu vārda īstajā nozīmē! Viņai bija tikko manāmi krūšu aizmetņi. Tie smaržoja ārkārtīgi maigi un liegi. Ar vienu vārdu sakot, meitene vēl bija bērns!

Grenuijam uz pieres izspiedās sviedri. Grenuijs zināja, ka bērna smarža atšķiras no pieauguša tāpat kā pumpurs no zieda. Ja šis pavisam vēl slēgtais aizmūra pumpurs tagad smaržoja tik apburoši debešķigi, tad, tam iegūstot ziedēšanas spēku, tas smaržos tā, kā vēl nekas pasaulē nav smaržojis. Šī meitene jau tagad smaržo labāk nekā tā no Marē ielas — ne tik spēcīgi, bet daudz smalkāk un tajā pašā laikā niansētāk un dabiskāk. Pēc pāris gadiem, kad smarža būs nobriedusi, tās spēks būs tāds, ka tam nespēs pretoties neviens, ne vīrietis, ne sieviete. Ļaudis būs šīs meitenes burvības pārņemti, viņi būs atbruņoti un bezspēcīgi, paši to neapjauzdami. Jo cilvēki ir stulbi, viņu deguni der vienīgi tam, lai šņaukātos, viņi iedomājas, ka viss ir vērtējams tikai ar acīm, un sacīs, ka meitene ir skaista, iznesīga un tikla. Viņi savā aprobežotībā runās par figūras slaikumu un nevainojamajām krūtīm. Viņi stāstīs, ka meitenes acis esot kā smaragdi un zobi kā pērles, viņas locekļi kā ziloņkauls, tādi laikam bija tie ļautiņu lietotie salīdzinājumi. Meiteni ievēlēs par jasmīnu karalieni un dumie portretisti mēģinās viņu gleznot, runās, ka viņa ir skaistākā sieviete

Francijā. Un jaunekļi caurām naktim strinkšķinās mandolīnas zem viņas loga… resni un bagāti kungi uz ceļiem lūgs viņas roku… un visu vecumu sievietes sapņos par to, lai izskatītos tikpat pavedinoši kā viņa. Neviens nezinās, ka patiesībā pievilcīgs nav vis izskats, bet gan viņas ne ar ko nesalīdzināmā brīnišķā smarža. To zinās tikai Grenuijs. Jo viņš to zina jau tagad.

Ak! Viņam ir vajadzīga šī smarža. Bet ne jau tādā lempīgā veidā kā Marē ielas meitenes smarža. To smaržu Grenuijs bija ievilcis sevī un tādējādi sagrāvis. Šo smaržu Grenuijs gribēja piesavināties daudz pamatīgāk, novilkt to kā ādu un padarīt to par savu īpašumu. To, kā tas varētu notikt, viņš vēl nezināja. Bet viņam bija divi gadi laika, lai to iemācītos. Īstenībā tas nevarēja būt daudz grūtāk nekā nolaupīt smaržu retai puķei.

Grenuijs piecēlās un devās prom uzkrītoši uzmanigi, salīcis un kluss, it kā atstādams kādu svētumu, atradumu, kuru citi nedrīkstēja ievērot. Viņš bēga gar pilsētas mūri līdz pat pilsētas pretējai malai, kur beidzot pazaudēja meitenes smaržu un pie Porte des Fenēants* atrada citu ieeju pilsētā. Grenuijs nostājās namu paēnā. Ielu smirdoņa deva viņam drošības sajūtu un ļāva tikt galā ar kaisli. Pēc ceturtdaļstundas viņš jau bija pilnīgi nomierinājies. Viņš nolēma tuvākajā laikā vairs neiet uz dārzu pie pilsētas mūra. Tas nebija vajadzīgs. Tas bija par daudz satraucoši. Zieds uzplauks ari bez viņa klātbūtnes, kā tas notiks, Grenuijs jau zināja. Smaržai nedrīkstēja pieskarties priekšlaicīgi. Grenuijam bija jāgremdējas darbā. Viņam bija jāgūst jaunas zināšanas un jāpilnveido amatnieciskās prasmes, lai varētu ievākt ražu īstajā laikā, i Laika bija divi gadi.

36

Netālu no Porte des Fčnčants, Rue de la Louve Grenuijs uzgāja mazu parfimērdarbnīcu un taujāja pēc darba.

Viņš uzzināja, ka metrs Onorē Arnulfi nomiris pagājušajā ziemā un veikalu vada viņa atraitne, rosīga trīsdesmit gadus veca melnmataina sieviete, zellim piepalīdzot.

Arnulfi kundze, pavaimanājusi par sliktajiem laikiem un grūto saimniecisko stāvokli, izstāstīja, ka viņa īstenībā nemaz nevarot atļauties otru zelli, kaut arī tāds būtu ļoti vajadzīgs steidzamu darbu veikšanai, un ari mājā viņam nemaz neesot vietas, taču viņai esot neliela būdiņa olīvu dārzā aiz franciskāņu klostera, desmit minūšu attālumā, kur cilvēks ar pieticīgām prasībām varētu nakšņot; viņai kā godigai meistarienei gan esot jāuzņemas atbildība par zeļļa miesu un dvēseli, tomēr divas karstas maltites dienā esot ārpus viņas reālo iespēju robežām… Ar vienu vārdu sakot, kā jau Grenuijs to sen bija saodis, Arnulfi kundzei piemita veselais saprāts un veikalnieces prasme. Tā kā Grenuijam nebija savu prasību attiecībā uz atalgojumu un viņš piekrita piedāvātajiem diviem frankiem nedēļā, viņi ātri vienojās. Tika pasaukts pirmais zellis, milzīga auguma virs vārdā Drio. Grenuijam uzreiz kļuva skaidrs, ka naktīs tas mēdz uzturēties kundzes gultā un bez viņa ziņas svarīgi lēmumi netiek pieņemti. Viņš nostājās Grenuijam priekšā, kurš salīdzinājumā ar šo spermas smakas mākoņa apņemto milzi izskatījās smieklīgi mazs. Drio pamatīgi nopētīja Grenuiju, it kā gribēdams atklāt kādus slēptus nodomus vai blēdības, un tad beidzot, pamājot ar galvu, deva savu piekrišanu.

Tā viss bija nokārtots. Grenuijs saņēma rokas spiedienu, aukstas vakariņas, segu un būdiņas atslēgu. Būdiņa izrādījās par bezlogu aizgaldu, kas patīkami smaržoja pēc izkaltušām aitu spirām un siena. Grenuijs iekārtojās, cik nu labi tas bija iespējams, un nākamajā dienā sāka strādāt pie Arnulfi kundzes.

Bija narcišu laiks. Arnulfi kundze audzēja narcises pati mazos zemes pleķīšos, kas viņai piederēja lielajā bļodā aiz pilsētas. Dažkārt viņa pirka ziedus arī no zemniekiem, kaulējoties par katru grasi. Ziedi tika piegādāti rīta agrumā lielos grozos, desmitiem tūkstošu ziedu tika sabērti darbnīcā milzigās, bet vieglās, smaržīgās kaudzēs. Drio pa to laiku milzīgā katlā kausēja liellopu un cūku taukus, līdz tie pārvērtās par krēmīgu zupu, kura Grenuijam bija nepārtraukti jāmaisa, kamēr tajā saujām tika mesti ziedi. Pirmajā mirklī ziedi kā līdz nāvei pārbiedētas acis peldēja virspusē, lai uzreiz izdzistu, tiklīdz tos apņēma siltie tauki. Tajā pašā brīdī ziedi arī bija iemidzināti un viņiem nebija citas izejas kā atdot savu pēdējo vaidu tai vielai, kurā viņi noslīka, un Grenuijs ar neaprakstāmu izbrīnu vēroja — jo vairāk ziedu bija taukos, jo stiprāk tie smaržoja. Tie nebija mirušie ziedi, tie bija tauki, kas bija ieguvuši ziedu smaržu.

Kad zupa kļuva par biezu, to vajadzēja žigli izlaist caur lieliem sietiem, lai atbrīvotos no ziedu līķiem un rastu vietu citiem ziediem. Tad tika mests un maisīts tālāk, un tā visu dienu bez pārtraukuma, jo šis darbs necieta kavēšanos. Pret vakaru visa ziedu kaudze bija izgājusi caur katlu. Lai nekas neietu zudībā, atkritumi tika aplieti ar vārošu ūdeni un izspiesti līdz pat pēdējai lāsītei, iegūstot maigi smaržojošu eļļu. Bet vairums smaržas, ziedu jūras dvēsele, bija palikusi katlā, tā bija ieslēgta neizskatīgos, baltpelēkos, lēni stingstošos taukos.

Nākamajā dienā macerācija, tā sauca šo procedūru, tika turpināta. Atkal tika karsēts katls, šķidrināti tauki, bērti ziedi. Un tā dienu no dienas, no mazas gaismiņas līdz pat tumsai. Darbs bija grūts. Grenuija kājas bija kā no svina, rokas tulznās, vakaros atgriežoties būdiņā, sāpēja mugura. Drio, kurš bija trīs reizes spēcīgāks par Grenuiju, ne reizi nepalīdzēja maisit taukus. Viņš baudīja spalviņas viegluma ziedu bēršanas prieku, uzmanīja uguni un karstumā neaizmirsa iedzert kādu malku. Bet Grenuijs neprotestēja. No rīta līdz vakaram viņš bez ierunām maisīja taukus, viņu vēl arvien fascinēja process, kurš norisinājās viņa acu un deguna priekšā: ziedu acumirklīgā novīšana un viņu smaržas absorbcija.

Pēc kāda laika Drio nolēma, ka tauki ir piesātināti un vairs nespēj uzņemt smaržu. Tad tika izdzēsta uguns, smagā zupa pēdējo reizi tika izlaista caur sietu un sapildīta fajansa tīģeļos, kur tā sacietēja smaržīgā pomādē.

Tad bija klāt Arnulfi kundzes stunda. Viņa ieradās, lai novērtētu dārgo produktu un klasificētu pēc kvalitātes un daudzuma, iegrāmatotu. Tad viņa tīģeļus pašrocīgi aizvēra, apzīmogoja un nonesa pagraba vēsumā, pēc tam uzvilka melnu kleitu, atraitnes plīvuru un devās apgaitā pie pilsētas smaržvielu tirgotājiem. Aizkustinošiem vārdiem viņa aprakstīja kungiem savu vientuļas sievietes stāvokli, ļāva viņiem izteikt piedāvājumus, pakaulējās par cenu, pavaidēja un, visbeidzot, pārdeva — vai arī nepārdeva. Vēsumā smaržīgā pomāde bija uzglabājama ilgu laiku. Ja cenas bija pārāk zemas, varēja mierīgi gaidīt līdz ziemai vai nākamajam pavasarim, kad tās, iespējams, būs augstākas. Varēja ari nemaz nepārdot šiem sīkstuļiem, bet apsvērt iespēju, kādēļ gan ne, kopā ar citiem sīkražotājiem nosūtīt kādu pomādes kravu uz Dženovu vai ari piedalīties braucienā ar konvoju uz Bokēras rudens gadatirgu. Tas, protams, bija riskants pasākums, bet veiksmes gadījumā ļoti ienesīgs. Visas šīs iespējas Arnulfi kundze rūpīgi apsvēra. Dažkārt viņa tās kombinēja, daļu savu dārgumu pārdodot uzreiz, daļu saglabājot un daļu pakļaujot riskam. Dažkārt viņai tirgus pētīšanas gaitā radās iespaids, ka tas ir pārsātināts, tad viņa, plīvuram vējā plandot, steidzās mājup un deva Drio rīkojumu visu produkciju pārvērst essence absolue.

Tādos gadījumos pomāde, kas bija slēgtajos traukos, tika uznesta no pagraba un ar speciālas maisāmierices palīdzību sajaukta ar spirtu. Tad viss tika nonests atpakaļ pagrabā, atdziestot spirts atdalījās no taukiem, tā ka to varēja noliet citā pudelē. Šis spirts līdzinājās milzīgas intensitātes parfīmam, turpretī pomāde bija zaudējusi lielo daļu sevi glabātās smaržas. Tātad smarža spēja pāriet no vienas vielas uz citu. Bet ar to vēl viss nebeidzās. Pēc rūpīgas filtrēšanas iegūto spirtu iepildīja mazā alambikā un destilēja uz ļoti lēnas uguns. Atlikums bija pavisam mazs daudzums bāla šķidruma, kuru Grenuijs labi pazina, kaut arī tādas kvalitātes un tīrības preci viņš nebija sastapis ne pie Baldīni, ne Rinela: tūkstoškārt koncentrēta ziedu smarža bija kļuvusi par essence absolue. Šī esence vairs nesmaržoja mīlīgi. Tā bija sāpīgi intensīva, asa un kodīga. Vienas lāses bija diezgan, lai, izšķīdinot litrā spirta, tā atdzīvotos un smaržotu kā ziedu pļava.

Iznākums bija niecīgs. To varēja sapildīt trijos mazos flakoniņos. Simtiem tūkstošu ziedu varēja iepildīt trijos flakoniņos. Bet tie bija vesela kapitāla vērti, pat šeit, Grasā. Taču tie kļuva nesalīdzināmi dārgāki, nonākot Parīzē, Lionā, Grenoblē, Dženovā vai Marseļā. Arnulfi kundzes skatiens atmaiga, lūkojoties uz šiem flakoniņiem. Viņa aizkorķēja tos ar slīpētiem korķiem un aizzīmogoja ar šķidru vasku, pa virsu vēl pārliekot pāri zivs pūsli un stingri nosienot, lai nepazustu neviens vērtīgā

šķidruma atoms. Tad flakonini tika novietoti ar vati oderētā kastītē un nolikti pagrabā aiz atslēgas.

37

Aprīli macerēja irbulenes un apelsīnu ziedus, maijā — rožu jūru. To smarža ietina visu pilsētu saldi krēmīgā, neredzamā miglā. Grenuijs strādāja kā zirgs. Kautri, gandrīz verdziskā padevībā viņš pildīja Drio uzdoto. Bet pa to laiku, kamēr viņš šķietami truli maisīja, mazgāja traukus, tīrīja darbnīcu vai nesa malku, viņa acīm nepaslīdēja garām neviena no svarīgām šīs prasmes sastāvdaļām, nekas no smaržas metamorfozes. Grenuijs sekoja smaržu pārvērtībām daudz precīzāk, nekā to varētu Drio. Viņš parasti pirmais ievēroja, kad tauki bija pārkarsēti, kad zupa kļuva par biezu, viņš saoda to, kas notika destilācijas trauku iekšienē un kad destilācijas process bija jābeidz. To visu viņš it kā nevilšus izpauda, paliekot savā pakļautajā pozīcijā. Viņam liekoties, ka tauki tagad esot par karstu, nu gandrīz vai varot laist tos caur sietiem, viņam šķietot, ka alambika spirts jau esot iztvaikojis. Drio, lai arī nebija nekāds gudrinieks, tomēr nebija arī galīgs muļķis, un ar laiku ievēroja, ka viss izdevās daudz labāk, ja tika darīts tas, kas likās darāms Grenuijam. Tā kā Grenuijs nekad nebija pašpārliecināts, vīzdegunīgs un iedomīgs uz to, kas viņam likās, un nekad nepauda to Arnulfi kundzes klātbūtnē, kā arī nemēģināja apšaubīt Drio autoritāti, tad nebija nekāda iemesla nepaklausīt Grenuija padomiem un ar laiku varēja atļaut viņam pašam pieņemt lēmumus.

Arvien biežāk Grenuijam bija ne tikai jāmaisa, bet ari jākarsē tauki un jāber ziedi, jālaiž zupa caur sietu, kamēr Drio aizskrēja līdz krodziņam "Quatre Dauphins", lai izdzertu kādu glāzi vīna, vai ari pie kundzes. Viņš zināja, ka var atstāt Grenuiju vienu. Grenuijs, savukārt, kaut ari viņam bija divtik darba, izbaudīja vientulības burvibu, jo tā viņš varēja pilnveidot savu prasmi un veikt mazus eksperimentus. Drīz vien viņš zaglīgā priekā konstatēja, ka viņa gatavotā pomāde ir daudz smalkāka un essence absolue par pakāpi tīrāka nekā ar Drio kopā gatavotās.

Jūlija beigās bija jasmīnu laiks, augustā ienācās nakts hiacintes. Šīm puķēm piemita tik izmeklēta un trausla smarža, ka tās varēja ievākt tikai līdz saullēktam un to tālākā apstrāde bija ļoti speciāla un maiga. Karstums mazināja šo puķu smaržu, un karsta tauku vanna būtu to pilnīgi sagrāvusi. Šie cēlie ziedi neļāvās, lai tiem vienkārši atņemtu smaržīgo dvēseli, tā bija no tiem metodiski jānoskrāpē. Puķes tika novietotas īpašā telpā uz ietaukotām platēm vai eļļainiem lakatiem, un tur tās lēni iemiga nāves miegā. Tās novīta tris, četru dienu laikā, izdvešot savu smaržu apkārtējos taukos vai eļļā. Tad ziedus uzmanīgi izzvejoja no taukiem un uzbēra jaunus. Šis paņēmiens tika atkārtots kādas desmit vai divdesmit reizes, līdz pomāde bija piesātināta, tad smaržīgā eļļa tika izspiesta no lakatiem. Pa to laiku bija klāt septembris. Smaržu iznākums šeit bija vēl niecīgāks nekā pēc macerācijas procesa. Bet iegūtā jasmīnu pasta un rožu huile antique kvalitātes, smalkuma un oriģinalitātes ziņā bija galvastiesu pārāka par jebkuru citu parfimērijas produktu. Šķita, ka taukos palicis jasmina saldi stindzinošās erotiskās smaržas spoguļattēls. Grenuija deguns, protams, sajuta starpību starp ziediem un konservēto smaržu: bija jūtams tauku smakas plīvurs. Tauki gan varēja būt ļoti tīri, bet tie mainīja oriģināla smaržu ainu, tie atņēma smaržas sulīgumu, bet, iespējams, tieši tādējādi darīja smaržas skaistumu parastiem cilvēkiem baudāmu. Visādā ziņā aukstā enfleurage bija smalkākais un efektīvākais maigu smaržu satveršanas līdzeklis. Nekā labāka nebija. Ja ari šī metode nebija pietiekoši perfekta, lai pilnīgi pārliecinātu Grenuija degunu, tad tā bija laba diezgan, lai piekrāptu visus pasaules truldeguņus.

īsā laikā Grenuijs bija apsteidzis savu skolotāju Drio ne tikai macerācijas, bet ari aukstās enfleurage mākā un ārkārtīgi pārdomātā un diskrētā veidā licis to viņam manīt. Un Drio labprāt atļāva Grenuijam doties uz kautuvi, lai iegādātos vispiemērotākos taukus. Grenuijs tīrīja, kausēja un filtrēja šos taukus, kā ari noteica maisījumu attiecības, kas Drio vienmēr bija licies ļoti sarežģīts un riskants pasākums, jo tauki, kas par daudz oda pēc cūkas, aitas vai liellopa, varēja samaitāt vērtīgo pomādi. Drio atļāva Grenuijam izvietot tauku plates, pašam noteikt ziedu mainīšanas laikus, pomādes piesātinātības pakāpi. Tā ar laiku Drio, tāpat kā savulaik Baldini, atstāja Grenuija ziņā visus tos lēmumus, kuros viņam pašam bija jāvadās pēc tās aptuvenības, kas ir neizbēgama iemācītiem likumiem. To, ka Grenuijs pieņēma šos lēmumus, sekojot sava deguna norādījumiem, Drio, protams, nezināja.

"Viņam ir laimīga roka," Drio parasti sacīja jeb, "viņam ir laba izjūta." Dažreiz viņš, protams, nodomāja: "Viņš ir daudz talantīgāks par mani. Viņš ir tūkstoškārt labāks parfimērs." Tajā pašā laikā viņš uzskatīja Grenuiju par galigu muļķi, jo viņš no sava talanta nemēģināja izsist ne mazākā kapitāla, turpretī Drio ierobežotās spējas drīz vien padarīs viņu par meistaru. Grenuijs centās nostiprināt Drio šādu viedokli, nekad neizrādot ne mazākās godkāres, izlikās, ka šie rezultāti tiek iegūti, nevis pateicoties viņa ģenialitātei, bet gan Drio norādījumiem, bez kuriem vispār nekas neiznāktu. Tā viņi ļoti labi satika.

Tad pienāca rudens un ziema. Darbnīcā iestājās miers. Smaržas tīģeļos un flakonos mierigi gulēja pagrabā un, ja kundzei neienāca prātā, ka kāda no pomādēm būtu jāpārvērš essence absolue vai jādestilē kāds maisiņš kaltētu garšvielu, nebija daudz darba. Bija tikai olīves, pāris kurvju nedēļā. No tām tika spiesta eļļa. Grenuijam bija jādestilē ari vīns, pārvēršot to spirtā.

Drio rādījās arvien retāk. Viņš pildīja savus pienākumus kundzes gultā un, kad parādījās, ožot pēc sviedriem un sēklas, tad tikai tādēļ, lai uzreiz pazustu krodziņā. Arī kundze bija reti redzama. Viņa bija aizņemta ar īpašuma lietām un savas garderobes piemērošanu sēru laika beigām. Grenuijs dienām ilgi satika tikai kalponi, kas pusdienās atnesa zupu un vakarā maizi un olīves. Kopīgajā dzīvē Grenuijs piedalījās tieši tik daudz, lai neviens neievērotu ne viņa prombūtni, ne klātbūtni. Viņš ne ar vienu nedraudzējās, taču rūpējās ari par to, lai viņu neuzskatītu par iedomīgu. Viņš rīkojās tā, lai citiem zeļļiem viņa sabiedrība liktos neinteresanta. Viņš bija garlaicības radīšanas meistars. Viņš mēdza izlikties par muļķīti, taču ne tik lielu, lai kādam rastos vēlme padarīt viņu par cunftes bargo likumu upuri. Viņam lieliski izdevās izlikties par ļoti neinteresantu cilvēku. Un viņu lika mierā. Neko citu ari Grenuijs nevēlējās.

38

Daudz laika viņš pavadīja darbnīcā. Drio viņš paskaidroja, ka gribot izgudrot Ķelnes ūdens recepti. Bet īstenībā viņš eksperimentēja ar pavisam citām smaržām. Monpeljē izgatavotā smarža, kaut ari Grenuijs to lietoja ļoti taupīgi, bija gandrīz izlietota. Viņš izgatavoja jaunu. Bet šoreiz viņš neaprobežojās ar sliktu cilvēka smakas imitāciju no steigā savāktiem materiāliem. Viņš nolēma izgatavot sev personīgu smaku jeb, precīzāk izsakoties, zināmu skaitu personīgu smaku.

Vispirms viņš izgatavoja neuzkrītošu smaku, peļu pelēku ikdienas uzvalku, kurā gan bija jūtama sieraini skābā < ilveka smakas komponente, taču to klāja biezs linu un vilnas pavedienu slānis. Izplatot šādu smaku, varēja komfortabli justies starp cilvēkiem. Smaka bija pietiekoši stipra, lai pamatotu viņa eksistenci, un pietiekoši neuzkrītoša, lai neviens viņu neievērotu. Šī smaka nostādīja viņu tādā kā starpstāvoklī, kas gan Arnulfi mājā, gan uz ielas Grenuijam šķita ļoti piemērots.

Bet dažos gadījumos šāda smaka bija traucējoša. Ja Grenuijam Drio uzdevumā bija jādodas iepirkties vai arī viņš gribēja sev iegādāt mazliet muskusa vai cibeta, tirgotāji viņu bieži vien nemaz neievēroja un neapkalpoja un, ja apkalpoja, tad prasītā vietā bieži vien iedeva pavisam ko citu. Šādiem gadījumiem viņš izgatavoja asāku, viegli sviedrainu smaku, ar tādiem stūriem un malām, kas darīja viņa klātbūtni jūtamāku un radīja cilvēkos iespaidu par steigu un neatliekamām darīšanām. Ari Drio aura seminalis atdarinājumam bija labi panākumi. To Grenuijs izgatavoja no svaigu iekšu pastas un kviešu miltiem. Vēl viena smaka no Grenuija arsenāla izraisīja līdzjūtību. Tā bija domāta vidēja vecuma un vecām sievietēm. Lietojot šo smaku, Grenuijs oda pēc šķidra piena un tira, mīksta koka. Grenuijs lietoja šo smaku, kad gribēja izlikties par bālu zēnu, kuram noteikti jāpalīdz. Grenuijs izskatījās tik izsalcis un bezpalīdzīgs, ka tirgus sievas, viņu ieraudzījušas, parasti deva riekstus un kaltētus bumbierus. Pat pie miesnieka kundzes, kura bija pazīstama ar savu stingrību, viņš par velti drīkstēja izmeklēt sev kaut ko smirdošas gaļas un kaulu atliekās, jo ši nevainības smaka aizkustināja viņas mātišķo sirdi. No šīm paliekām viņš ieguva kādas citas smakas pamatkomponenti. Šīs smakas uzdevums bija izsaukt riebumu, un Grenuijs to lietoja, kad gribēja, lai viņu liek mierā. Šī smaka bija ļoti iedarbīga un spēja atgrūst pat Drio, kurš nebija pārāk klīrīgs, bet bija spiests doties svaigā gaisā, pats īsti nesaprotot, kas par lietu. Ar pāris pilieniem šīs smakas uz būdiņas sliekšņa pietika, lai šeit negribētu ielauzties ne cilvēks, ne zvērs.

Šo dažādo smaku aizsegā, kuras lidzīgi tērpiem tika mainītas atkarībā no apstākļiem, Grenuijs varēja neievērots uzturēties starp cilvēkiem un nodoties savai īstenajai kaislei: smaržu medibām. Viņam bija liels mērķis un gads laika, un viņš gribēja sasniegt šo mērķi ne tikai ar degsmi, bet ari plānveidīgi un sistemātiski asinot ieročus, slīpējot tehniku un pilnveidojot metodes. Viņš sāka tai vietā, kur bija beidzis pie Baldīni, mēģinot iegūt nedzīvu ķermeņu — akmens, metāla, stikla, koka, sāls, ūdens smaržas. Tas, ko toreiz nevarēja izdarīt ar raupjā destilācijas paņēmiena palīdzību, tagad izdevās, pateicoties tauku absorbcijas spējai. Grenuijs apklāja ar taukiem misiņa rokturi, kura vēsā smarža viņam patika. Kad viņš nokasija taukus, tie gan vāji, bet nepārprotami oda pēc roktura. Smarža saglabājās ari pēc apstrādāšanas ar spirtu. Tā bija ļoti maiga, alkohola smakas aizēnota, bet tomēr eksistēja, lai arī to varēja saost vienīgi Grenuija deguns, taču tas nozīmēja, ka šādas operācijas principā ir iespējamas. Ja Grenuijam būtu desmit tūkstoši rokturu un viņš desmit tūkstoš reižu pārklātu tos ar taukiem, izdotos iegūt mazu lāsīti essence absolue, kas jebkuram cilvēkam radītu priekšstatu par oriģinālu.

Tas pats iznāca ari ar poraini kaļķaino akmens smaržu. Grenuijam, macerējot akmeni, izdevās iegūt mazu piciņu akmens pomādes, kuras smarža Grenuiju vienkārši sajūsmināja. Viņš kombinēja to ar citām smaržām būdiņas tuvumā, radot olīvu terases smaržu miniatūrmodeli, kuru viņš ieslēdza flakoniņā un varēja apostīt, kad vien vēlējās.

Grenuijs veidoja virtuozus smaržu mākslas darbus, brīnišķīgas mazas spēlites, kuras gan neviens, izņemot viņu pašu, nespēja novērtēt. Viņu pašu sajūsmināja šie bezjēdzīgi perfektie veidojumi, un nekad mūžā viņš nebija juties tik laimīgs, kā veidojot šīs smaržu ainavas un klusās dabas. Taču drīz vien Grenuijs pārgāja pie dzīviem objektiem.

Grenuijs ķēra mušas, kāpurus, žurkas un kaķus un slīcināja tos karstos taukos. Naktīs viņš ielavījās staļļos, lai uzliktu govīm, cūkām un aitām tauku apsējus vai eļļas bandāžas. Dažkārt viņš apcirpa kādu jēru, lai apstrādātu vilnu ar alkoholu. Rezultāti sākumā nebija pārāk iepriecinoši. Dzīvnieki nebija tik pacietīgi kā misiņa rokturis un akmens un ļoti nelabprāt atdeva savu smaku. Cūkas norāva eļļas bandāžas. Aitas blēja, kad viņš naktīs tuvojās tām ar nazi. Govis nokratīja ietaukotos lakatus. Daži rāpuļi, kurus viņš gribēja apstrādāt, izdalīja riebīgi smirdošu sekrētu, un žurkas aiz bailēm piekakāja viņa augstvērtīgās pomādes. Dzīvnieki, kurus viņš gribēja macerēt, neatdeva savu smaku bez ierunām vai ar vāju vaidu, tie izmisīgi pretojās nāvei, skrāpējās un spirinājās, producējot milzīgu daudzumu baiļu un nāves sviedru, kuru skābe sabojāja karstos taukus. Tas nozīmēja, ka objekti bija jāpadara mierīgi, un tas bija jādara tik pēkšņi, lai viņiem nemaz nebūtu laika nobīties vai pretoties. Tas nozīmēja, ka viņi bija jānogalina.

Pirmais mēģinājumu objekts bija kāds kucēns. Grenuijs aizmānīja to no mātes ar gaļas gabalu un ievilināja savā darbnīcā. Kamēr suns laimīgi ēda gaļu no Grenuija kreisās rokas, viņš nosita to ar koka bozi, kuru turēja labajā rokā. Nāve nāca pār kucēnu tik spēji, ka viņa acīs vēl bija saglabājusies laimes sajūta, kad Grenuijs novietoja viņu uz tauku platēm. Bet vajadzēja uzmanīties. Līķi līdzigi grieztiem ziediem ātri bojājās. Tā Grenuijs divpadsmit stundas uzmanīja savu upuri un pārtrauca enfleurage, tiklīdz parādījās līķa smaka. Grenuijs aizgādāja prom līķi un ielika maigi smaržojošos taukus katlā, tad rūpīgi apstrādāja tos ar spirtu un destilēja līdz atlikumam, kuru varēja novietot uz pirksta gala. Viņš iepildīja to mazā stikla mēģenitē. Parfīms pavisam noteikti oda pēc mitras suņa ādas. Smarža bija pārsteidzoši noteikta. Kad Grenuijs iedeva paostīt mēģeni kucei, tā priecīgi smilkstēja un negribēja atraut purnu no mēģenes. Bet Grenuijs to cieši aizkorķēja un vēl ilgi nēsāja līdzi kā atmiņu par triumfa dienu, kad viņam pirmo reizi bija izdevies laupīt dzīvas būtnes smaržīgo dvēseli.

Tad viņš pamazām un piesardzīgi sāka tuvoties cilvēkiem. Vispirms viņš no droša attāluma izveidoja plašu tīklu, ar kura palīdzību viņš gribēja izmēģināt medību metodes.

Tērpies neuzkrītošā smaržā, viņš izlika krodziņā "Quatre Dauphins" mazus ar taukiem un eļļu piesātinātus drēbju gabaliņus. Pēc pāris dienām viņš tos savāca un pārbaudīja. Protams, ka drēbju gabaliņi bija uzsūkuši virtuves smakas, tabakas dūmus, vina izgarojumus un arī mazliet cilvēku smakas. Līdzīgu masu auru Grenuijs ieguva katedrālē, kur 24. decembra vakarā zem soliem izlika lupatiņas un 26. decembri, kad uz soliem bija atsēdētas septiņas mesas, atkal tās savāca. Bija konstatējams skābens smaku konglomerāts, kas sastāvēja no sviedriem, menstruācijas asinim, mitrām ceļu locītavām, sažņaugtām rokām, tūkstoš kora dziedātāju izpūstā gaisa un Ave Maria saucošām rīklēm, tam visam klāt bija ari stipra vīraka un miršu smaka. Miglainais bezkontūru maisījums izsauca riebumu un bija neapšaubāmi cilvēcisks.

Pirmo individuālo smaku Grenuijs ieguva Charitй hospitālī. Viņam izdevās iegūt sadedzināšanai paredzētu palagu, ar kuru divus mēnešus bija apsegts diloni miris maisniekzellis. Palags bija tā piesūcies maisnieka smakas, ka to uzreiz varēja pakļaut mazgāšanas procesam. Rezultāts bija iespaidīgs: Grenuija deguna priekšā maisnieks bija augšāmcēlies. Blakus daudzajām slimības izpausmēm bija skaidri jaušama viņa smaržu tēla individualitāte. Tas bija maza auguma trīsdesmit gadus vecs virs, blonds, ar gaļīgu degunu, īsiem locekļiem, plakanām sierainām kājām, iekaisušiem dzimumorgāniem un gallisku temperamentu — ne pārāk jauks cilvēks. Bet Grenuijs priekā, ka viņam izdevies iegūt cilvēka auru, tomēr atļāva maisnieka smaržu garam visu nakti plīvot savā būdā. Nākamajā dienā viņš aizmeta to prom.

Ziemā viņš veica vēl vienu eksperimentu. Viņš samaksāja mēmai ubadzei franku par to, ka viņa vienu dienu uz kailas ādas nēsāja tauku apsēju. Tādējādi Grenuijs noskaidroja to tauku un eļļas kombināciju, kas bija vislabāk piemērota cilvēka smakas uzsūkšanai. Ar to arī Grenuijs aprobežojās. Grenuijs netiecās iegūt dzīvu cilvēku, lai to parfimēriski apstrādātu. Tas vienmēr bija saistīts ar risku un nedotu jaunas atklāsmes. Grenuijs zināja, ka viņa rīcībā ir nepieciešamie tehniskie paņēmieni, lai laupītu cilvēkam smaržu.

Cilvēka smarža pati par sevi bija Grenuijam vienaldzīga. Viņš to spēja atdarināt ar surogātu palīdzību. Viņš tiecās pēc kā cita: atsevišķu cilvēku smaržas c maržas, kas izraisa mīlestību. Tie arī bija viņa upuri.

39

Janvārī Arnulfi atraitne apprecēja savu pirmo zelli Dominiku Drio, kurš tādējādi kļuva par metru parfimēru un cimdu meistaru. Ģildes meistariem tika sarīkota liela ēšana un daudz pieticīgāka — zeļļiem. Kundze nopirka jaunu maisu gultai, kuru viņa tagad varēja dalīt ar Drio oficiāli, un izvilka no skapja savas raibās drēbes. Citādi viss palika pa vecam. Kundze saglabāja veco labo Arnulfi vārdu un veikala finansiālo vadību, kā arī pagraba atslēgas. Drio ik dienas veica savus seksuālos pienākumus un atsvaidzinājās ar vīnu. Grenuijs, kaut arī bija palicis par vienīgo zelli, kuram ar visu bija jātiek galā, saņēma to pašu nesamērīgi mazo algu, pieticīgu ēdienu un nožēlojamus dzīves apstākļus.

Gads sākās ar vijolīšu, hiacinšu un narkotisko narcišu ziedēšanu. Kādā marta svētdienā, apmēram gadu pēc ierašanās Grasā, Grenuijs devās uz dārzu pilsētas otrajā malā. Šoreiz viņš bija gatavs smaržai, viņš diezgan precīzi zināja, kas gaidāms… bet, kad Grenuijs pie Porte Neuve saoda šo smaržu, sirds sāka dauzīties daudz ātrāk, viņš juta, kā aiz laimes sāk pulsēt asinis. Viņa skaistā puķe tur bija, tā bija labi pārziemojusi un auga, dzenot spēcīgas atvases. Smarža bija stiprāka, nekaitējot tās skaistumam. Tas, kas pagājušajā gadā bija vāji iezīmēts, tagad bija pārvērties vieglā smaržu straumē, kas mirgoja tūkstoš nokrāsās, no kurām neviena nepārtrūka. Grenuijs konstatēja, ka šī upe iztek no lielāka strauta. Vēl pēc gada šis strauts pārplūdīs un Grenuijs varēs nākt to savaldīt un ievākt smaržas mežonīgos palu ūdeņus.

Viņš gāja gar pilsētas sienu līdz tai vietai, kur atradās dārzs. Bija skaidrs, ka meitene nav dārzā, bet gan istabā ar aizvērtu logu. Taču viņas smarža bija jūtama kā maiga brīze. Grenuijs sastinga. Viņš nebija apburts kā pirmo reizi, saožot šo smaržu. Viņš jutās kā līgavainis, kurš no attāluma aplūko savu iecerēto, zinot, ka pēc gada vedīs to mājās. Patiesi, ērce, briesmonis, necilvēks Grenuijs. kurš ne reizi mūžā nebija izjutis mīlestību, tajā marta dienā stāvēja pie Grasas pilsētas mūra, jūtoties laimīgs savā mīlestībā.

Protams, viņš nemīlēja cilvēku, viņš nemīlēja meiteni mūra otrā pusē. Viņš mīlēja tās smaržu. Smaržu un vienīgi smaržu. Viņš vedīs to mājās pēc gada, to Grenuijs bija sev zvērējis. Pēc šīs savdabīgās saderināšanās Grenuijs pa Porte du Cours atgriezās pilsētā.

Naktī, gulēdams savā būdiņā, viņš nespēja pretoties kārdinājumam un atsauca atmiņā smaržu, viņš izgaršoja to, un tā bija tik pasakaini tuvu, ka Grenuijam likās — viņam tā jau pieder. Grenuijs gribēja paņemt šo sajūtu sev līdzi sapnī. Bet tieši tai mirklī, kad Grenuijs bija aizvēris acis un līdz miegam trūka tikai viens elpas vilciens, smarža pēkšņi viņu pameta un telpā bija jūtama tikai kazu staļļa smaka.

Grenuijs pielēca kājās. "Kas notiks," viņš domāja, "es iegūšu šo smaržu… bet kas būs, kad tā beigsies? Jo dzīvē jau nav tā kā atmiņās, kur smaržas ir nebeidzamas. Smaržas ir gaistošas. Un, kad smaržas būs izlietotas, nebūs arī avota, no kura pasmelt vēl. Tad es atkal kļūšu kails vai man būs jāiztiek ar surogātiem kā līdz šim. Nē, tas būs vēl daudz sliktāk nekā līdz šim. Jo man šī smarža būs piederējusi un es to nevarēšu aizmirst, tāpēc ka es neaizmirstu nevienu smaržu. Tad es visu mūžu dzīvošu no atmiņām par šo smaržu, kā tas ir tagad, kad es par to vien domāju, kas būs tad, kad es smaržu iegūšu.. Ja tas ir tā, kam man vispār vajadzīga šī smarža?"

Šāda doma Grenuijam bija ārkārtīgi nepatīkama. Viņš pārbijās no tā, ka, ieguvis smaržu, viņš to pēc tam neizbēgami zaudēs. Cik ilgam laikam tās pietiks? Dažām dienām? Dažām nedēļām? Varbūt mēnesim, ja to lietos ļoti taupīgi? Un pēc tam? Grenuijs redzēja sevi lejam pēdējās

lāses no pudeles, skalojot to ar spirtu, lai nekas neietu zudībā, un beidzot viņa mīļā smarža bija zudusi uz visiem laikiem. Tas būs kā lēna nāve, mokoša sevis izdvešana neglītajā ārpasaulē.

Grenuijs sāka drebēt. Viņu pārņēma vēlme atteikties no saviem plāniem, iziet ārā nakti un doties prom. Viņš gribēja doties pāri kalniem, simtiem jūdžu, atkal Overņā atrast savu veco alu, ielīst tajā, aizmigt, lai vairs nekad nepamostos. Bet viņš to nedarīja. Viņš neļāva vaļu šādai vēlmei, kaut ari tā bija ļoti stipra. Vēlme ielīst alā bija Grenuijam pazīstama. Bet viņam nebija pazīstama sajūta, kas rodas, ja īpašumā ir cilvēka smarža. Tāda cilvēka smarža, kāda bija meitenei no dārza aiz pilsētas' mūra. Ja ari bija skaidrs, ka, iegūstot ipašumā šo smaržu, viņš beigās maksās ar tās zaudēšanu, tad tomēr Grenuijam vērtīgāk šķita to iegūt nekā atturēties gan no iegūšanas, gan no zaudējuma.

Tā pamazām līdz ar drebuļiem pārskrēja šaubas. Viņš atkal sajuta asins siltumu un gribu darīt to, kas bija iecerēts. Pat stiprāk nekā līdz šim. Jo tagad šo gribu baroja ne tikai alkas, bet arī pieņemts lēmums. Ērce Grenuijs izvēles priekšā — izžūt vai lekt no koka — bija izšķīries par pēdējo. Viņš atkrita uz sava salmu maisa, pilnīgi palīda zem segas un pats sev likās ļoti varonīgs.

Bet Grenuijs nebūtu Grenuijs, ja ilgi samierinātos ar fatāli heroisku sajūtu vien. Viņam pašapliecināšanās vēlme bija pārāk augsta un viņa gars bija pārāk rafinēts, lai varētu kaut ko tādu atļauties. Labi, es iegūšu meitenes smaržu. Ja ari, pēc dažiem mēnešiem to zaudējis, nomiršu, ari tas nebūs slikti. Bet vēl labāk, protams, būtu iegūt smaržu un nemirt vai iespējami ilgi atturēt zaudējumu. Smaržu vajadzēja padarīt noturīgu. Tās

gaistošas īpašības bija jasasaista, un tā bija parfimērijas problēma.

Ir smaržas, kas dzīvo gadu desmitiem. Ar muskusu ierīvēts skapis, kanēļa eļļā mērcēta āda, ambras kodoli, ciedrkoka lādītes, visas šīs lietas smaržu pasaulē dzīvoja veselu mūžību. Bet līmēšu eļļa, bergamote, narcišu un rožu ekstrakti, kā arī daudzas ziedu smaržas pārstāj dvašot jau pēc pāris stundām. Parfimērs vienmēr saskaras ar tādu apstākli, ka visas gaistošās smaržas ir jāsasaista ar noturīgām. Smaržas ir it kā jāiekaļ važās. Māksla slēpjas tajā apstāklī, ka važas jāuzliek tā, lai gaistošā smarža būtu šķietami brīva, bet tajā pašā laikā piesieta tā, lai neaizbēgtu. Grenuijam reiz šāds eksperiments bija izdevies ar rožu eļļu, kuras ēterisko smaržu viņš sagūstīja ar niecīgu cibetas, vaniļas un cipreses smaržas palīdzību… Kāpēc lai kaut kas līdzīgs nebūtu iespējams ar meitenes smaržu? Kādēļ gan šī trauslā un vērtīgā smarža būtu izšķērdīgi jālieto tīrā veidā? Cik tas būtu neveikli! Cik tas būtu nerafinēti! Vai tad dimantus kāds valkā neslīpētus? Vai tad zeltu kāds gabaliem liek ap kaklu? Vai tad Grenuijam jābūt tikpat prastam kā Drio un visiem citiem macerētājiem un destilētājiem? Vai tad viņš galu galā nav lielākais pasaules parfimērs? Vienkārši ārprāts, kā tas viņam agrāk nebija ienācis prātā. Protams, šo brīnišķīgo smaržu nevar lietot jēlā veidā. Tā ir jāierāmē kā visvērtīgākais dārgakmens. Ir jākaļ smaržu diadēma, kuras godavietā, pār citām smaržām valdot, būs šī smarža. Parfīms tiks izgatavots pēc visiem likumiem, un dārza meitenes smarža būs tā sirdsnots.

Bet šī parfīma pamatu, vidusdaļu un galotni, protams, nevarēja veidot muskuss, cibeta vai rožu eļļa. Tas bija pilnīgi skaidrs. Šādam cilvēkparfīmam bija nepieciešami pavisam citi ingredienti.

40

Tā paša gada maijā rožu laukā pie ceļa no Opio miesta uz Grašu tika atrasts kails piecpadsmitgadīgas meitenes līķis. Meitenei ar kruķi bija iesists pa pakausi. Zemnieks, kurš līķi atrada, bija no šī drausmīgā atraduma tā izbijies, ka sākumā pats tika turēts aizdomās, jo teica, ka nekad mūžā neesot neko tik skaistu redzējis. Viņš, protams, gribēja sacīt, ka nav redzējis neko tik briesmīgu.

Patiesībā meitene bija ļoti skaista. Viņa pārstāvēja to sieviešu tipu, kas salīdzināms ar tumšu medu. Tās ir gludas un saldas un neiedomājami lipīgas, to žesti ir līgani un skatiens līdzīgs lēnam pātagas plīkšķim, un tieši tādēļ tās šķietami neapzināti saista vīriešu un sieviešu ilgas. Meitene vēl bija pavisam jauna. Viņai vēl nepiemita tumība, kas raksturīga šī tipa sievietēm mazliet vēlāk. Viņas smagie locekļi vēl bija gludi, krūtis kā no sakultas olas, viņas stingru melnu matu iekļautajai sejai bija raksturīgas maigas kontūras. Matu nebija. Tos slepkava bija nogriezis un paņēmis līdzi. Arī drēbes bija aiznestas.

Aizdomās turēja čigānus. Čigāniem jau varēja visu ko piesiet. Čigāni taču taisīja paklājus no vecām drēbēm un bāza cilvēku matus savos spilvenos, un no cilvēku ādas un zobiem gatavoja lelles. Tādu drausmu noziegumu, protams, varēja izdarīt tikai čigāni. Vienīgā nelaime bija tā, ka apkārtnē čigānu nemaz nebija. Pēdējo reizi viņi bija redzēti decembri.

Čigānu trūkuma dēļ noziegums tika pierakstīts itāļu viesstrādniekiem. Bet arī itāļu nebija, tie parasti ieradās vēlāk, pret jasmīnu ražas laiku. Tātad tie nevarēja būt ari itāļi. Beidzot pienāca parūkmeistaru kārta, jo viņi varētu no nogalinātās meitenes matiem gatavot parūkas. Bet ari tas bija garām. Tad tie droši vien būs ebreji, vainīgi varētu būt ari miesaskārie benediktīniešu mūki, bet tiem visiem diemžēl bija pāri septiņdesmit gadiem. Tad tie varētu būt brīvmūrnieki vai trakie no Charitй, varbūt ogļrači vai ubagi un, visbeidzot, izlaidīgie muižnieki, it īpaši marķizs Kabri, kurš bija precējies jau trešo reizi un kura pagrabos notiekot visādas orģijas un, lai palielinātu savu potenci, viņš dzerot jaunavu asinis. Taču nebija nekādu konkrētu pierādījumu. Nebija neviena liecinieka. Mati un drēbes netika atrasti. Pēc pāris nedēļām policijas leitnants pārtrauca izmeklēšanu.

Jūnija vidū parādījās itāļi. Zemnieki viņus gan nodarbināja, bet, atceroties slepkavību, lika savām sievām un meitām turēties no viņiem tālāk. Drošs paliek drošs. Viņi, protams, nebija vainīgi slepkavībā, bet principā varētu ari būt vainīgi. Tāpēc zināma modrība nenāca par sliktu.

Jasmīnu ražas sākumā notika vēl divas slepkavības. Atkal upuri bija brinumskaistas tumšmatainas meitenes. Tāpat kā iepriekšējo reizi, tās tika atrastas kailas. Atkal nebija nekādu pēdu. Ziņa izplatijās vēja ātrumā, un draudēja izcelties pret itāliešiem vērsti nemieri. Bet tad izrādījās, ka abi upuri ir itālietes, kāda Dženovas rokpeļņa meitas.

Tad zemi pārņēma bailes. Ļaudis nezināja, uz kuru pusi vērst savas bezspēcīgās dusmas. Protams, daži vēl turēja aizdomās trakos vai marķīzu. Bet trakie tika dienu un nakti uzmanīti un marķīzs pirms laba laika bija aizbraucis uz Parīzi. Bēdas tuvināja cilvēkus. Viesstrādnieki, kuri lidz šim dzīvoja uz klaja lauka, tagad drīkstēja ievākties zemnieku šķūnīšos. Pilsētās visos rajonos tika ieviests patruļdienests. Policijas leitnants pastiprināja posteņus pie pilsētas vārtiem. Taču visi šie pasākumi neko nedeva. Pēc dažām dienām tika atrasts vēl viens līķis. Šoreiz tā bija bīskapa pils veļas mazgātāja, viņa tika atrasta lielās ūdens mucas tuvumā pie Fontaine de la Foux, tātad tieši iepretim policijas postenim. Neskatoties uz to, ka konsuli satrauktās sabiedrības spiediena rezultātā veica vēl citus pasākumus, tādus kā nakts sardzes pastiprināšana un liegums visām sieviešu kārtas pārstāvēm ar tumsas iestāšanos atstāt māju, nepagāja neviena nedēļa, kad netiktu atrasts kāds līķis. Vienmēr tās bija jaunas, ļoti skaistas meitenes. Tagad slepkava nesmādēja ari to meiteņu tipu, kas bija ļoti raksturīgs vietējiem iedzīvotājiem. Upuru vidū bija ari brunetes un blondīnes. Viņš atrada tās jebkurā vietā, gan Grasas apkārtnē, gan pašā pilsētas centrā, pat meiteņu pašu mājās. Kāda galdnieka meita tika atrasta nosista savā istabā piektajā stāvā, un neviens no mājiniekiem nebija neko dzirdējis, neko nebija jutuši arī suņi, kuri parasti aprēja visus svešiniekus. Likās, ka slepkava ir nenotverams un līdzīgs rēgam.

Cilvēki izteica protestu varas iestādēm. Pat vismazākās tenkas izraisīja nemieru. Tā kāds klejojošs tirgonis, kas pārdeva milas pulveri un dažādus citus niekus, gandrīz tika nolinčots, jo izrādījās, ka viņa preces satur saberztus meiteņu matus. Kabrī rezidencē un Charite izcēlās ugunsgrēki. Lakatu tirgotājs Aleksandrs Misnārs nošāva savu kalpotāju, kurš atgriezās mājās vēlā naktī, noturēdams viņu par meiteņu slepkavu. Tie, kas varēja to atļauties, sūtīja savas meitas prom pie radiniekiem vai uz pansionātiem Nicā, Eksā vai Marseļā. Policijas leitnants tika atcelts no amata. Viņa pēctecis lika meiteņu līķus izmeklēt ārstu kolēģijai, lai noteiktu, vai nav skarta meiteņu jaunavība. Visi upuri izrādījās neskarti.

Dīvainā kārtā šī atziņa vēl vairoja bailes un šausmas, jo sirds dziļumos visi bija domājuši, ka meitenes pirms nāves ir izvarotas. Tas būtu vismaz slepkavības motīvs. Bet tagad nebija pat slepkavības motīva. Ticīgie glābiņu meklēja lūgšanās, lai vismaz viņu māja tiktu pasargāta no šī elles lāsta.

Pilsētas valde un padome, kurā apvienojās trīsdesmit bagātākie un ietekmīgākie Grasas pilsoņi un muižnieki, no kuriem vairums bija pazīstami ar saviem antiklerikālajiem uzskatiem, nolēma, ievērojot šos spiedīgos apstākļus, lūgt Monsenjoru Grasas bīskapu nolādēt slepkavotājmonstru, pret kuru laicīgā vara bija bezspēcīga. Citos laikos šie lepnie un varenie kungi bīskapu, protams, nerespektēja un labprāt būtu klosterus un abatijas pārvērtuši fabrikās un noliktavās. Tā septembra beigās Grasas meiteņu slepkava, par kura upuriem bija kļuvušas vismaz divdesmit četras dažādu sabiedrības slāņu pārstāves, tika nolādēts, izdodot speciālu rakstu, kas tika nolasīts arī no visām kancelēm.

Pasākumam bija pārsteidzoši panākumi. Slepkavību virkne pārtrūka. Oktobris un novembris pagāja bez neviena līķa. Decembra sākumā tika saņemta ziņa no Grenobles, ka tur darbojoties kāds meiteņu slepkava, kurš saplosot upuru drēbes lupatu lēveros un raujot tiem šķipsnām vien matus. Lai arī detaļas nesakrita, visi bija pārliecināti, ka runa ir par vienu un to pašu darboni. Grasas iedzīvotāji atvieglojumā meta krustus, ka slepkava vairs nav pie viņiem, bet gan septiņu dienu brauciena tālajā Grenoblē. Par godu bīskapam tika organizēts lāpu gājiens un 24. decembrī liels pateicības dievkalpojums. No 1766. gada janvāra papildu drošības pasākumi un aizliegumi sievietēm atstāt māju tika atcelti. Apbrīnojamā ātrumā sabiedriskā un privātā dzīve atguva savu parasto gaitu. Baiļu pūslis bija pārplisis, un drīz vien neviens vairs nerunāja par šausmām, kas pirms pāris mēnešiem bija valdijušas pār pilsētu. Par to nerunāja pat cietušo ģimenes. Likās, ka bīskapa lāsts skāris ne tikai slepkavu, bet ari atmiņas par viņu. Cilvēki jutās labi.

Tikai tie, kam bija meitas visbrīnišķīgākajā vecumā, nelabprāt tās atstāja bez pieskatišanas. Tiem cilvēkiem līdz ar tumsas iestāšanos kļuva baisi, un rītos, atrodot meitas sveikas un veselas, viņi jutās patiesi laimigi.

41

Tikai viens vīrs neticēja šim mieram. Tas bija otrais konsuls Antuāns Riši, kurš dzīvoja Rue Droite sākumā.

Rišī bija atraitnis, un viņam bija meita vārdā Laura. Lai arī Rišī nebija ne četrdesmit gadu, viņš bija nolēmis uz laiku atlikt otrās precības. Viņš gribēja vispirms izprecināt savu meitu. Bet ne jau kuram katram. Bujonā bija kāds barons, kuram bija dēls, laba reputācija un stabils finansiālais stāvoklis. Rišī jau bija ar viņu vienojies par bērnu precībām. Kad Laura būs pie vīra, Rišī pats sev pameklēs sievu no Dreē, Mobēra vai Fonmišela dzimtas. To Rišī nedarīs tādēļ, lai par katru cenu iegūtu ģerboni, bet gan tādēļ, lai nodibinātu dinastiju, kura varētu nostāties uz ceļa, kas ved uz vislielāko sabiedrisko cieņu un politisko ietekmi. Tam bija vajadzīgi vismaz divi dēli, no kuriem vienam būtu jāpārņem veikals, bet otram būtu jākļūst par juristu un jāsēž Eksas parlamentā. Šis ambīcijas būtu realizējamas vienīgi tādā gadījumā, ja viņa ģimene būtu cieši saistīta ar Provansas augstmaņiem.

Uz šādiem plāniem Rišī pilnvaroja viņa pasakainā bagātība. Antuāns Rišī bija bagātākais pilsonis plašā apkārtnē. Viņam piederēja latifundijas, kur tika audzēti apelsīni, olīves, rudzi, ne tikai Grasas apkārtnē, bet ari pie Vensas, viņam piederēja mājas Eksā un laukos, viņam piederēja Indijas kuģu akcijas, pastāvīgs birojs Dženovā un Francijā lielākā smaržvielu, garšvielu, eļļu un ādu tirgotava.

Bet Rišī lielākais dārgums bija viņa meita. Tas bija viņa vienīgais bērns. Viņai bija tumšsarkani mati, zaļas acis un sešpadsmit gadi. Viņas seja bija tik pievilcīga, ka jebkura vecuma un kārtas apmeklētājs, to ieraugot, nevarēja vairs atraut acu. Pats Rišī, savu meitu ieraugot, uz mirkli apmulsa, uz kādu ceturtdaļ vai pusstundu, un aizmirsa visu pasaulē, visas savas darīšanas; nekas tāds ar viņu parasti nenotika pat sapnī. Viņš pilnīgi izkusa meitas skaistuma aplūkošanā un pēc tam nevarēja pateikt, ko šajā laikā darījis. Kad viņš vakaros lika savu meitu gulēt vai rītos to modināja un caur naktskreklu bija redzamas viņas krūtis, paduses, elkoņi un gludā plauksta, kurā viņa bija ielikusi savu seju, tad Rišī piepeši kļuva nelabi, rīkle kļuva viņam par šauru. Viņš nolādēja sevi par to, ka ir šis sievietes tēvs, nevis kāds svešs vīrietis, kurš redz viņu šādi guļam un bez vismazākās apdomāšanās varētu apmierināt savu kaisli. Rišī svīda un drebēja, bet tad viņš apspieda sevī šo drausmo prieku un, noliecies pār Lauru, modināja viņu ar šķīstu tēvišķu skūpstu.

Pagājušajā gadā slepkavību laikā Rišī nekad neuznāca šādas fatālas lēkmes. Burvība, ko tolaik izstaroja viņa meita, bija bērnišķīga burvība. Tādēļ Rišī pārāk neuztraucās, ka Laura varētu kļūt par slepkavas upuri, jo tas neuzbruka ne sievietēm, ne bērniem, bet gan pieaugušām jaunavām. Rišī gan pastiprināja mājas apsardzi un lika apakšstāva logiem pielikt jaunas restes, auklei bija naktis jāpavada Lauras istabā. Bet viņš nevēlējās sūtīt Lauru prom, kā to darīja viņa draugi ar savām meitām. Rišī uzskatīja, ka šāda rīcība ir nosodāma un rātes locekļa un otrā konsula necienīga, jo tieši viņam ir jārāda līdzpilsoņiem miera, drosmes un noteiktības paraugs. Bez tam Rišī nebija tas virs, kas pieņem lēmumus pūļa panikas vai nožēlojama noziedznieka ietekmē. Visos tajos briesmīgajos laikos viņš bija viens no retajiem cilvēkiem pilsētā, kuri neļāvās baiļu panikai un saglabāja vēsu prātu. Bet tagad viss divainā kārtā bija mainījies. Kamēr citi cilvēki priecājās par to, ka slepkavas gaitas ir izbeigušās, un centās ātri vien aizmirst šausmīgo laiku, Antuāna Rišī sirdī līdzīgi briesmīgai indei iezagās bailes. Ilgu laiku pats Rišī negribēja atzīt, ka tās ir bailes, kas liek viņam izvairīties no gariem ceļojumiem, nelabprāt iziet no mājas un saīsināt sēdes un apmeklējumus. Viņš pats to izskaidroja ar pārstrādāšanos un normālām rūpēm, kādas ir katram tēvam, kuram ir meita precību vecumā. Vai tikai slava par Lauras skaistumu nav izplatījusies par tālu? Vai jau nesnaikstījās kakli svētdienās, redzot viņus baznīcā? Vai tad jau daži kungi savā un savu dēlu vārdā neizteica dažādus piedāvājumus?

42

Kādā marta dienā Rišī, salonā sēdēdams, redzēja, kā Laura pastaigājās pa dārzu. Pār viņas zilo kleitu krita sārtie mati un mirguļoja saulē, Rišī nekad nebija redzējis viņu tik skaistu. Laura uz bridi pazuda aiz dzīvžoga. Un tad pagāja par dažiem sirdspukstiem vairāk, nekā Rišī bija gaidījis paejam, līdz viņa atkal parādījās. Rišī jau bija paspējis nodomāt, ka zaudējis Lauru uz visiem laikiem.

Tajā pašā naktī Rišī redzēja briesmigu sapni, kura saturu viņš gan nevarēja atcerēties, bet tam bija sakars ar Lauru. Rišī iedrāzās meitas istabā pārliecībā, ka viņa ir mirusi, un atrada viņu sveiku un veselu.

Viņš nosvīdis devās atpakaļ uz savu istabu un beidzot saprata, ka tas ir no bailēm. Radis šo atziņu, viņš nomierinājās un viņa prāts noskaidrojās.

Patiesību sakot, viņš no paša sākuma nebija ticējis bīskapa lāstu iedarbībai un tam, ka slepkava tagad darbojoties Grenoblē. Viņš neticēja, ka slepkava vispār atstājis pilsētu, nē, viņš ir šeit, Grasā, un driz vien atgādinās visiem par savu klātbūtni. Augustā un septembrī Rišī bija redzējis dažas no nogalinātajām meitenēm. Skats bija atbaidošs, bet visas meitenes bija izmeklēti skaistas. Rišī nekad nebija domājis, ka Grasā ir tik daudz skaistu meiteņu. Slepkava bija atvēris viņam acis. Slepkavam bija izmeklēta gaume. Viņam bija ari kāda noteikta sistēma. Tā slēpās ne tikai tajā apstāklī, ka visas slepkavības bija veiktas ļoti akurāti, arī slepkavas izvēle atklāja noteikta plāna eksistenci. Protams, Rišī nezināja, ko slepkava gribēja no saviem upuriem, jo viņu skaistumu un jaunības burvību viņš nevarēja tiem laupīt. Visādā ziņā likās, ka slepkava nav kāds destruktīvs gars, bet gan rūpīgs kolekcionārs. Ja upurus aplūko nevis kā individualitātes, bet kā augstāku principu īstenojošas sastāvdaļas, tad no šiem mozaīkas akmentiņiem iegūtais vienotais veselums būs skaistuma attēls, bet tā izstarotā burvība nebūs vairs cilvēciska, bet gan dievišķa. (Mēs redzam, ka Riši ir gaiši domājošs cilvēks, kas nevairās secinājumu, lai ari tie iznāk vienkārši briesmīgi. Kaut ari viņš nedomāja smaržu, bet gan optiskās kategorijās, viņam izdevās piekļūt patiesibai ļoti tuvu.)

Tātad slepkava bija skaistuma kolekcionārs, kas strādāja pie pilnības ainas un pat, ja tas viss bija tikai viņa slimās fantāzijas auglis, bija jāatzīst, ka šī vīra gaume ir patiesi izsmalcināta un metode ir perfekta. Tas nozimēja arī to, ka viņš tieksies iegūt visvērtīgāko akmeni savai celtnei: Lauras skaistumu. Jo viss lidz šim veiktais nebija neko vērts bez Lauras.

Rišī naktskreklā sēdēja gultā, izdarīdams šo drausmo secinājumu, un brīnījās par to, cik viņš ir mierīgs. Viņš vairs nedrebēja. Nenoteiktās bailes, kas nedēļām ilgi bija viņu mocījušas, bija zudušas, un Rišī bija pārņēmusi konkrētu briesmu skaidra apziņa. Slepkavas darbības mērķis jau no paša sākuma bija tikai un vienīgi Laura. Viss pārējais bija sagatavošanās darbi šai slepkavībai. Palika gan neskaidrs, kāds tieši nolūks bija šīm pārējām slepkavībām, protams, ja tāds vispār eksistēja. Bet Rišī bija saskatijis pašu būtiskāko — slepkavas sistemātisko metodi un viņa motīvu. Jo vairāk Rišī par to domāja, jo pārliecinošāk viņam tas šķita, jo lielāku cieņu viņš sāka izjust pret slepkavu. Ši cieņa kā spoguļattēlā apmirdzēja ari Rišī, jo tieši viņa analītiķa spējas bija atklājušas pretinieka nodomus.

Ja pats Rišī būtu slepkava, kas apsēsts ar līdzīgām idejām, ari viņš nevarētu rīkoties citādi, kā vien kronējot savu drausmo darbu ar brīnišķīgās, vienreizējās Lauras slepkavību.

Pēdējā doma viņam patika gluži labi. Tas, ka viņš tā spēja iedziļināties noziedzniekā, nozīmēja, ka viņš ir par to galvastiesu pārāks. Jo slepkava ar visu savu inteliģenci tomēr nevarēja iedziļināties Rišī, atklājot viņa nodomus, īstenībā arī šeit viss darbojās tāpat kā darījumos. Nekad taču nespēj apvest ap stūri tāds konkurents, kura nodomi ir zināmi. Vismaz ne jau Antuānu Riši. Jo viņam taču piederēja lielākā smaržu tirgotava Francijā, kura tāpat kā otrā konsula amats nebija paši iekrituši viņam rokās, bet gan iekaroti, veikli uzminot konkurentu plānus un izstrādājot pret tiem pretlīdzekļus. Savus nākošos mērķus — varu un piederību muižnieku kārtai — viņš sasniegs tādā pašā ceļā. Tādēļ viņš neļaus realizēties slepkavas plāniem, kurš konkurēja ar Rišī par īpašumtiesībām uz Lauru. Laura bija arī Rišī plānotās celtnes stūrakmens. Viņš, protams, mīlēja meitu, bet tā bija viņam arī vajadzīga. Tā bija Rišī vajadzīga viņa ambīciju realizēšanai.

Rišī palika labāk ap sirdi. Viņam bija izdevies dēmona apkarošanas plānu ietērpt ierastajā veikalnieciskajā valodā, un viņš sajuta jaunus spēkus un drosmi. Bailes bija pārvarētas, nenoteikto rūpju sajūta bija pāri. Rišī juta, ka ir ierastajā lauciņā, un bija gatavs rīkoties.

43

Atvieglots Rišī izlēca no gultas un, paraustījis zvaniņu, pavēlēja kalpotājam sagatavot pārtiku un drēbes, jo, dienai iestājoties, viņš esot nodomājis doties uz Grenobli. Tad viņš apģērbās un uzmodināja pārējos kalpotājus.

Nakts vidū Rue Droite namā valdīja milzīga rosība. Pavardos tika kurtas ugunis, pa gaiteņiem skraidīja kalpones un pa kāpnēm kalpotāji, pagrabos klaudzēja namziņa atslēgas, pagalmā dega lāpas, kalpi devās uz staļļiem pie zirgiem, visur valdīja milzu steiga. Varēja likties, ka pilsētā iebrukuši ienaidnieki kā 1746. gadā un mājas ļaudis panikā grasās to pamest. Nekā tamlīdzīga! Mājastēvs kā maršals sēdēja savā kabinetā pie galda un, malkodams kafiju ar pienu, deva pavēles. Viņš rakstīja vēstules birģermeistaram, pirmajam konsulam, notāram, advokātam, baņķierim Marseļā un Bujonas baronam, kā ari vairākiem darījumu partneriem.

Ap sešiem vēstules bija pabeigtas un visi šķēršļi braucienam bija likvidēti. Viņš paņēma divas pistoles, naudas jostu un aizslēdza rakstāmgaldu. Tad Rišī devās modināt meitu.

Astoņos karavāna sāka savu ceļu. Rišī izjāja, tērpies zeltā izšūtos svārkos, melnās biksēs un melnā cepurē ar spalvu pušķi. Viņam sekoja pieticigāk ģērbtā meita, bet viņa bija tik skaista, ka ļaudis uz ielas nevarēja vien noskatīties, vīrieši noņēma cepures it kā, lai godinātu otro konsulu, bet īstenībā šie sveicieni bija domāti viņa meitai. Viņiem sekoja kalpotāji ar diviem nastu zirgiem, ratus nevarēja izmantot, jo Grenobles ceļš bija ļoti slikts. Pašās beigās divu kalpu uzraudzībā soļoja divpadsmit mūļi, kas bija apkrauti ar visdažādākajām precēm. Pie Porte du Cours sargi salutēja un nolaida rokas tikai tad, kad pa vārtiem bija izgājis pēdējais mūlis. Karavānai pakaļ vēl kādu laiku skrēja bērni, līdz ceļš kļuva pavisam stāvs.

Antuāna Rišī spējā aizbraukšana atstāja uz cilvēkiem ļoti dziļu iespaidu. Viņiem likās, ka redzējuši arhaisku upurgājienu. Visapkārt runāja, ka Rišī dodas uz Grenobli, uz pilsētu, kur patlaban ārdās meiteņu slepkava. Cilvēki nezināja, ko par to visu lai domā. Vai tā bija vieglprātība vai ari apbrīnas vērta pārdrošība. Varbūt tāda bija dievu prasība. Ļaudis tomēr neskaidri nojauta, ka redz Lauru Rišī pēdējo reizi mūžā. Viņi nojauta, ka meitene ir zudusi.

Likās, ka šī jausma ir precīza, kaut arī balstās uz absolūti kļūmiem pieņēmumiem. Rišī nemaz negrasījās doties uz Grenobli. Pompozais izbrauciens nebija nekas vairāk kā māns. Pusotras jūdzes no Grasas pie Senvaljē ciema viņš lika apstāties. Viņš pavēlēja kalpiem vieniem pašiem ar mūļiem doties uz Grenobli.

Pats kopā ar Lauru un viņas aukli Riši devās Kabrī virzienā. Pēc pusdienas pārtraukuma ceļinieki pa Tanerona kalniem devās dienvidu virzienā. Ceļš bija ārkārtīgi grūts, bet Rišī bija nolēmis apiet Grasas bļodu rietumu virzienā un līdz vakaram sasniegt piekrasti… Nākamajā dienā Riši bija nolēmis nogādāt Lauru Lerinijas salā, kur atradās labi nocietinātais Sentonorā klosteris. To apsaimniekoja daži veci, bet vēl spēcīgi mūki, kurus Rišī labi pazina, jo parasti pirka visu klostera eikaliptliķiera, piniju sēklu un ciprešeļļas produkciju. Tieši tur, šajā klosterī, kas pēc Šato d'Ifas labošanas darbu kolonijas un Sentmargeritas salas cietuma bija drošākā un nepieejamākā vieta visā Provansā, viņš bija nolēmis atstāt savu meitu. Pats Rišī gribēja steigšus atgriezties uz cietzemes un, apejot Grašu austrumu virzienā, tās pašas dienas vakarā ierasties Vensā. Tur bija paredzēta tikšanās ar Bujonas baronu un notāru, lai pārrunātu viņu bērnu Lauras un Alfona precību nosacijumus. Riši bija nolēmis izvirzīt tādu priekšlikumu, kuru barons nespētu noraidit: 40 000 livru parāda pārņemšana, tikpat liels pūrs, kā arī vairāki zemes gabali un 3000 livru gada rente jaunajam pārim. Vienīgais Rišī nosacījums bija, ka kāzām jānotiek desmit dienu laikā un jaunajam pārim jādzīvo Vensā.

Rišī saprata, ka ar tādu steigu parāda, cik viņam ir svarīga saradošanās ar Bujonas baronu. Mazliet nogaidot, to varētu panākt par daudz mērenāku cenu. Barons vēl pats būtu lūdzies atļauju, lai tikai drīkstētu lieltirgotāja meitu iecelt muižnieku kārtā, jo arvien vairāk izplatītos slava par Lauras skaistumu, arvien lielāka kļūtu Rišī bagātība un arvien dziļāka barona nabadzība. Bet lai nu paliek! Šoreiz jau darījuma partneris nav vis barons, bet gan tas slepkava. Šoreiz bija jāizjauc slepkavas nodomi. Precēta un, iespējams, ari grūta sieva vairs neiederēsies viņa ekskluzīvajā galerijā. Pēdējais mozaīkas akmentiņš izbālēs un zaudēs slepkavam jelkādu nozīmi. Viss viņa darbs būs sabojāts. Šai sakāvei jākļūst zināmai visiem. Tādēļ Rišī bija nodomājis plašas kāzas rīkot Grasā. Kaut arī viņš nepazina savu pretinieku, tad tomēr viņš izjuta baudu, zinot, ka pretinieks šo sakāvi vēros savām acīm.

Plāns bija labi pārdomāts. Mums atkal vajadzētu apbrīnot Rišī intuīciju, ar kuras palīdzību viņš bija nonācis tik tuvu patiesībai. Jo, patiesi, Lauras izprecināšana Bujonas barona dēlam nozīmētu iznīcinošu sakāvi Grasas meiteņu slepkavam. Taču šis plāns vēl nebija īstenots. Rišī vēl nebija paguvis izdot savu meitu pie vīra. Vēl Laura nebija nogādāta drošajā klosteri. Vēl trīs jātnieki ceļoja pa Tanerona kalniem. Dažkārt ceļš bija tik slikts, ka vajadzēja no zirgiem nokāpt. Viss vilkās ļoti lēni. Pret vakaru viņi cerēja sasniegt piekrasti pie Napulas miestiņa uz rietumiem no Kannām.

44

Tajā brīdī, kad Laura Rišī ar savu tēvu atstāja Grašu, Grenuijs atradās otrā pilsētas malā Arnulfi darbnīcā. Viņš bija viens un labā omā. Grasas laiks tuvojās beigām.

Būdiņā glabājās ar vati oderēta kastite, kurā bija divdesmit četri niecīgi flakoniņi ar divdesmit četru jaunavu auru. Divdesmit piekto, visvērtīgāko, viņš bija nolēmis iegūt šodien. Grenuijs jau bija sagatavojis tīģelīšus ar attīrītiem taukiem, vissmalkākos linu lakatus un balonu ar labi rektificētu spirtu. Apkārtne bija smalki izpētīta.

Grenuijs zināja, ka nav jēgas mēģināt ielauzties Rue Droite ielas namā naktī. Tādēļ viņš bija nolēmis ieiet mājā jau krēslā savas bezsmaržības aizsegā un paslēpties kādā stūri. Iestājoties tumsai, kad visi būs aizmiguši, viņš dosies uz Lauras istabu, sekojot sava deguna kompasam. Viņš uz vietas apstrādās Lauru ar ietaukoto palagu. Līdzi, kā parasti, viņš ņems tikai matus un drēbes, jo tos var tieši skalot spirtā, kas ērtāk izdarāms darbnīcā. Pomādes iegūšanai un koncentrēšanai viņam bija vajadzīga vēl viena nakts. Ja viss labi izdosies, un Grenuijam nebija ne mazākā iemesla par to šaubīties, tad parīt no rīta viņš atstās Grasas pilsētu, būdams vislabāk smaržojošais cilvēks visā pasaulē.

Pret pusdienas laiku viņš pabeidza visus darbus. Viņš izdzēsa uguni, uzlika tauku katliņam vāku un izgāja no darbnīcas atvēsināties. Vējš pūta no rietumiem.

Jau ar pirmo elpas vilcienu Grenuijam kļuva skaidrs, ka kaut kas nav kārtibā. Atmosfērā bija kaut kas nepareizs. Pilsētas smaržu tērpā trūka zelta diedziņa. Pēdējā laikā šis zelta diedziņš bija kļuvis tik spēcīgs, ka Grenuijs to juta pilsētas otrā malā savā būdā. Bet tagad tā nebija, tas nebija atrodams pat ar viscītīgāko ošanu. Grenuijs sastinga no bailēm.

Viņa ir mirusi, viņš nodomāja. Tad ko vēl briesmīgāku. Kāds cits ir noplūcis manu ziedu un nolaupījis tā smaržu. Grenuijs noturējās neiekliedzies, bet gar deguna abām pusēm sāka birt asaras.

Pret pusdienu no krodziņa atgriezās Drio un pastāstīja, ka no rīta otrais konsuls ar divpadsmit mūļiem esot devies uz Grenobli. Grenuijs norija asaras un skriešus metās uz Porte du Cours. Pie vārtiem viņš apstājās un paošņāja gaisu. Tīrajā, pilsētas smaku nepiesārņotajā rietumu vējā viņš atrada savu zelta pavedienu, tas gan bija smalks, bet pavisam noteikts. Tiesa, šis pavediens gan nenāca no ziemeļrietumiem, bet gan no dienvidrietumiem, no Kabri.

Grenuijs pajautāja sargam, kādā virzienā devies otrais konsuls. Sargs parādīja uz ziemeļiem. Vai konsuls tiešām neesot devies uz Kabri? Nē taču, sargs pats savām acīm esot redzējis.

Grenuijs atgriezās savā būdiņā, paņēma lakatu, pomādes podiņu, lāpstiņu, šķēres un gludu olīvkoka bozi un devās ceļā, bet nevis uz Grenobli, bet gan uz dienvidiem, sekojot savam degunam.

Šis ceļš veda tieši uz Napuli. Tas bija iešanai tīkams. Grenuijs ātri tika uz priekšu. Kad labajā pusē parādījās Oribo, viņš saoda, ka gandrīz panācis bēgļus. Mazliet vēlāk viņi gāja paralēli. Grenuijs tagad spēja saost katru no jātniekiem atsevišķi, viņš pat saoda viņu zirgu smaku. Bēgļi atradās kādu pusjūdzi uz dienvidiem no Grenuija. Viņi devās uz dienvidiem, uz piekrasti. Grenuijs rikojās tieši tāpat.

Ap pieciem pēcpusdienā Grenuijs sasniedza Napuli. Viņš devās uz viesnīcu un lūdza lētas naktsmājas. Viņš esot ģērmaņzellis, kas dodoties uz Marseļu. Viņam atvēlēja pārgulēt stallī. Grenuijs ieritinājās kaktā un juta trīs jātnieku tuvošanos. Grenuijam šobrīd neatlika nekas cits, kā vien gaidīt.

Pēc divām stundām ieradās jātnieki. Tie bija inkognito. Abas sievietes bija tumšās kleitās un plīvuros. Rišī bija tērpies melnos svārkos. Viņš uzdevās par Kastīlijas augstmani. Rīt viņš vēloties doties uz Lerinijas salām. Rītausmā esot jābūt gatavai laivai. Vai viesnīcā bez saimnieka un kalpotājiem esot vēl kāds viesis. Nē, vairāk neviena neesot, tikai stalli kāds ģērmaņzellis no Nicas.

Rišī aizsūtīja sievietes uz istabu, bet pats devās uz stalli, it kā lai paņemtu kaut ko no maisa. Sākumā viņš ģērmaņzelli nemaz nevarēja saskatīt un viņam bija jālūdz kalpam lukturis. Tad viņš ieraudzīja to saldi guļam. Zellis izskatījās tik nemanāms, ka Rišī uz mirkli pat radās iespaids, ka viņa vispār nav, ka tā ir tikai vāja ēna, kas saskatāma laternas gaismā.

Rišī uzreiz kļuva skaidrs, ka šī būtne nerada ne mazāko briesmu, un, lai netraucētu zeļļa miegu, Rišī devās atpakaļ uz mājas pusi.

Vakariņas kopā ar meitu viņš paēda istabā. Viņš nebija meitai izskaidrojis ši dīvainā ceļojuma mērķi, kaut ari viņa bija to lūgusi. Viņš pastāstīšot to rit, bet viņa varot būt pārliecināta, ka viss, ko viņš darot, esot viņas laimīgās un drošās nākotnes labā.

Pēc ēšanas viņi mazliet paspēlēja kārtis. Rišī zaudēja visas partijas, jo viņš nemaz neskatījās kārtīs, bet gan Lauras sejā, lai izbaudītu meitas skaistumu. Ap deviņiem viņš aizveda Lauru uz viņas istabu un aizslēdza durvis no ārpuses. Tad ari pats devās gulēt.

Viņš bija ļoti noguris no dienas pārpūles, bet tajā pašā laikā ļoti apmierināts ar lietu gaitu. Bez kādām rūpēm un tumšām nojausmām Rišī tūlīt pat aizmiga. Pirmo reizi pēc ilga laika viņš gulēja dziļi un mierīgi.

Tajā pašā laikā stalli piecēlās Grenuijs. Arī viņš bija ļoti apmierināts ar lietu gaitu un jutās ļoti labi, kaut arī nebija gulējis ne sekundi. Rišī ienākot stallī, Grenuijs bija izlicies guļam, lai atstātu bezpalīdzīgu iespaidu, kuru jau tā radīja viņa neuzkrītošā smarža. Atšķirībā no Riši Grenuijs ļoti precīzi novērtēja sava pretinieka stāvokli, saozdams Rišī atvieglojumu.

Tā viņi uz brīdi satikās, pārliecināti viens par otra vientiesību. Grenuijs priecājās, ka viņa paša šķietamā un Rišī patiesā vientiesība tik ļoti atvieglo viņa uzdevumu.

45

Grenuijs ķērās pie darba ar profesionālu apdomību. Viņš atvēra savu maisu, izvilka no tā lakatu, pomādi un lāpstiņu. Tad izklāja lakatu uz segas un sāka to ieziest ar tauku pastu. Tas bija darbs, kas prasīja laiku, jo tauku kārtiņai bija jābūt dažādā biezumā atkarībā no tā, uz kuras ķermeņa daļas tā uzliekama. Mute, paduses, krūtis, dzimumorgāni un kājas izplatīja lielāku smaržas daudzumu nekā lieli, mugura vai elkoņi — tādēļ attiecīgi šeit bija nepieciešama biezāka tauku kārtiņa. Grenuijs tātad uz lakata modelēja ķermeņa smaržu diagrammu, un tā bija viņam vistīkamākā darba daļa, jo tā patiesi bija īsteni mākslinieciska tehnika, kas nodarbināja rokas, prātu un fantāziju, ideāli sagatavojot gala rezultātu.

Kad pomādes podiņš bija tukšs, Grenuijs vēlreiz pārbaudīja tauku slāņa atbilstību uz lakata un vēlreiz uzmodelēja tauku ainavu. Tas, protams, notika ar deguna palīdzību. Starp citu, visas šīs darbibas notika pilnīgā

tumsā, un tas bija vēl viens iemesls Grenuija labajam garastāvoklim. Šajā jaunā mēness naktī viņu nekas netraucēja. Pasaule šobrīd bija tikai skaņa, jūras šņākoņa. Grenuijs bija savā elementā. Tad viņš satina lakatu kā tapeti ar tauku slāni uz iekšpusi. Tā bija sāpīga darbība, jo, neskatoties uz visu piesardzību, dažas kontūras izplūda. Bet diemžēl nebija cita lakata pārnēsāšanas veida. Kad tas viss bija padarīts, viņš pasita lakatu padusē un devās ārā.

Laiks bija apmācies. Mājā vairs nedega neviena uguns. Vienīgais gaismas avots plašā apkārtnē bija Sainte-Marguerite salas bāka kādas jūdzes attālumā. Tā bija līdzīga vienam spožam dzīparam kraukļmelnā lakatā. No līča pūta viegls zivjains vējiņš.

Grenuijs paņēma kāpnes, kas bija pieslietas pie bēniņu lūkas. Viņš pārvilka kāpnes pāri pagalmam un pieslēja tās pie loga. Logs bija pusatvērts. Kāpjot augšup, Grenuijs priecājās par to, ka var ievākt meitenes smaržas ražu šeit Napulā. Grasā, kur logi bija restoti un māja apsargāta, tas būtu bijis daudz grūtāk. Šeit Laura istabā bija viena pati. Viņam nebija jāneitralizē aukle.

Grenuijs atspieda logu un iekāpa istabā. Viņš nolika palagu un tad pievērsās gultai. Dominēja Lauras matu smarža, jo viņa gulēja uz vēdera un bija iespiedusi seju spilvenā. Pakausis bija sitienam ideālā stāvoklī.

Sitiena troksnis bija truls. Grenuijs to ienīda. Viņš ienīda to tādēļ, ka tas bija vienīgais troksnis viņa klusajā darbā. Grenuijs varēja izturēt šo troksni vienīgi sakostiem zobiem, un, kad viss bija cauri, viņš vēl brīdi sastindzis stāvēja, sažņaudzis vāli rokā, it kā baidīdamies, ka troksnis var izraisīt atbalsi. Bet istabā atgriezās klusums, un tas bija vēl dziļāks nekā

iepriekš, jo vairs nebija dzirdama arī meitenes elpa. Ari Grenuija saspringtiba atslāba.

Viņš nolika pie malas bozi un sāka lietišķi rosīties. Vispirms viņš attina lakatu un veikli izklāja to pār galdu un krēsliem, uzmanoties, lai tauku kārtiņa paliktu neskarta. Tad viņš novilka segu. Silti un masīvi uzvirmoja meitenes smarža, bet tas Grenuiju netraucēja, jo viņš jau to pazina. Viņš to izbaudis vēlāk, kad viņam tā piederēs. Tagad tā bija jāsavāc iespējami pilnīgi, un tādēļ bija jāsakoncentrējas un jāsteidzas.

Veiklām kustībām viņš pārgrieza naktskreklu, novilka to un pārklāja kailo ķermeni ar ietaukoto palagu. Tad viņš to pacēla, satina kā maiznieks strūdeli un sastiprināja galus. No mūmijas apvalka bija redzami tikai mati. Viņš tos nogrieza un ielika naktskreklā. Tad palaga brivo galu viņš pārlika pāri galvai. Grenuijs pārbaudīja, vai paciņa ir labi iznākusi, vai nav kur palicis kāds caurums vai griezums. Iepakots bija patiesi labi. Tagad sešas stundas, līdz ausīs rīts, nebija ko darīt.

Grenuijs paņēma krēslu, uz kura bija Lauras drēbes, pienesa to pie gultas un apsēdās. Platajā melnajā tērpā virmoja viņas smarža, kas jaucās ar anīsa plācenīša smaržu, kuru viņa bija ielikusi kabatā. Grenuijs ar kājām atspiedās pret gultas malu, apsedzās ar Lauras tērpu un ēda anīsa plācenīti. Viņš bija noguris. Bet gulēt viņš negribēja, jo darba laikā neklājas gulēt, kaut arī darbs ir tikai gaidīšana. Grenuijs atcerējās naktis Baldīni darbnīcā, alambiku, uguni un kluso skaņu, ar kuru destilāts pilēja Florences pudelē. Laiku pa laikam vajadzēja uzmanīt uguni, pieliet destilējamo ūdeni, apmainīt Florences pudeli un destilējamo substanci. Taču viņam nekad nešķita, ka jāpaliek nomodā tādēļ, lai veiktu šīs vienkāršās darbības. Grenuijam likās, ka gaidīšanai ir sava noteikta jēga. Arī tagad, šajā istabā, kur enfleurage process noritēja pats no sevis, kur pārbaude nelaikā varētu tam vienīgi kaitēt, arī šajā gadījumā Grenuijam likās, ka ir svarīgi palikt nomodā. Miegs varētu kaitēt rezultātiem.

Grenuijam īstenībā nemaz nebija grūti palikt nomodā. Viņam patika šī gaidīšana. Viņam tā bija patikusi arī, apstrādājot divdesmit četras iepriekšējās meitenes. Šī gaidīšana bija jēgpilna un darbīga. Grenuijs strādāja gaidot. Gaidot viņš atdeva savus labākos spēkus. Viņš bija parādījis patiesu mākslu. Viņš nebija pieļāvis nevienu kļūdu. Darbs bija vienreizējs. Tas vainagosies ar panākumiem… Vēl tikai jāpagaida dažas stundas. Grenuijs gaidot izjuta dziļu apmierinājumu. Nekad mūžā viņš nebija juties tik mierīgi un līdzsvaroti kā šo amata mākslas pārtraukumu laikā, naktīs sēžot pie saviem upuriem un gaidot. Dažbrīd viņa tumšajā prātā radās gandrīz vai sirsnīgas domas.

Dīvainā kārtās šīs domas nebija saistītas ar nākotni. Viņš nedomāja par smaržu, kuru tūdaļ ievāks, viņš nedomāja par parfīmu no divdesmit piecu meiteņu aurām. Viņš nedomāja par nākotnes plāniem, laimi un panākumiem. Viņš atcerējās pagātni. Koka smaržu Gaijāra kundzes mājā un pēc zivīm smaržojošo Napulas miestiņu. Viņš atcerējās ģērmani Grimalu, Džuzepi Baldīni un marķīzu de la Teijādu-Espinasu. Viņš atcerējās Parīzes pilsētu un tās riebīgo smaku sajaukumu, viņš atcerējās Rue des Marais sarkanmataino meiteni, laukus, mežus un pļavas. Ari savus sapņus. Viņš atcerējās to visu, izjūtot lielu patiku. Viņam likās, ka viņš patiesībā ir ļoti laimīgs cilvēks, jo notikumi ir to atveduši šajā tumšajā istabā pie mērķa.

Grenuiju pārņēma pateicības jūtas, un viņš aizkustinājumā klusi sacīja: "Es pateicos tev, Žan Batist Grenuij, ka tu esi tāds, kāds tu esi!" Tik ļoti sevis pārņemts bija Grenuijs.

Tad viņš aizvēra acis, bet ne jau lai gulētu, bet gan lai līdz mielēm izbaudītu šīs svētās nakts mieru. Miers pildīja viņa sirdi. Viņam likās, ka arī visapkārt valda miers. Viņš saoda aukles mierīgo gulēšanu blakusistabā un Antuāna Rišī dziļo miegu gaiteņa otrā pusē, viņš saoda saimnieka, kalpu, suņu un citu mājdzīvnieku mierīgo šņākuļošanu. Vējš bija norimis. Viss bija klusu. Nekas netraucēja mieru.

Reiz viņš pavisam maigi pieskārās Lauras kājai. Protams, ne jau pašai kājai, bet gan lakatam, kurā tā bija ietīta. Tā labi atdeva savu smaržu. Grenuijam piederošu smaržu.

46

Atskanot pirmajām putnu dziesmām un iestājoties rīta krēslai, Grenuijs piecēlās un pabeidza savu darbu. Viņš noņēma palagu kā plāksteri. Tauki labi atdalījās no ādas. Tie bija aizķērušies tikai dažās vietās. No tām Grenuijs tos nokasīja ar lāpstiņu. Pārējo viņš noslaucīja ar Lauras kreklu… Tagad Laura patiesi bija mirusi, viņa bija izsūkta un bāla kā zieda palieka. Grenuijs iemeta naktskreklu lielajā palagā, kur turpinājās Lauras dzīve, un, pielicis klāt Lauras matus, visu rūpīgi satina. Viņš neapgrūtināja sevi ar līķa apsegšanu. Neskatoties uz to, ka istabas tumsa jau bija pārvērtusies rīta krēslā un bija saskatāmas priekšmetu kontūras, Grenuijs ne reizi nepaskatījās uz gultu. Viņu neinteresēja Lauras tēls. Viņa nemaz

Grenuijam neeksistēja kā ķermenis, vienigi kā bezķermeņa smarža. Bet šo smaržu viņš jau bija pasitis padusē un ņēma sev lidzi. Viņš uzmanigi uzkāpa uz palodzes un nokāpa lejā. Ārā atkal bija sacēlies vējš, debess skaidrojās un lēja pār pasauli tumšzilu gaismu.

Pēc pusstundas kalpone pavardā iekūra uguni. Izejot pagalmā pēc malkas, viņa ievēroja pieslietās kāpnes, bet viņai nenāca prātā daudz par to domāt. īsi pirms sešiem uzlēca saule. Milzīga un zeltaini sārta tā bija redzama starp abām Lerinijas salām. Pie debesim nebija neviena mākonīša. Sākās jauka pavasara diena.

Rišī, kura istabas logs izgāja uz rietumu pusi, pamodās septiņos. Pirmo reizi daudzu mēnešu laikā viņš bija patiesi labi gulējis un pretēji savam ieradumam nolēma vēl kādu brīdi pakavēties gultā. Viņš tīksmi grozījās, sajuzdams patīkamās virtuves smaržas. Tad viņš tomēr piecēlās un atvēra logu. Istabā ieplūda svaigs rīta gaiss un bija dzirdami jūras viļņi, un Rišī labajam garastāvoklim vairs nebija robežu, viņš sāka svilpot jautru melodiju.

Ģērbdamies viņš turpināja svilpošanu, viņš svilpoja, ari izgājis no savas istabas un pienākdams pie meitas istabas durvīm. Viņš pieklauvēja. Tad vēl vienu reizi, pavisam klusi, lai meitu neizbiedētu. Atbildes nebija. Viņš smaidīja, jo labi saprata, ka Laura vēl guļ.

Viņš uzmanīgi ielika atslēgu caurumā un klusu pagrieza to, viņš negribēja meitu uzmodināt, viņš gribēja, lai tā vēl būtu aizmigusi un viņš varētu uzmodināt viņu ar savu skūpstu, pēdējo reizi, pirms viņš to nodos cita vīrieša rokās.

Durvis atsprāga vaļā, un viņš iegāja istabā. Tā bija saules pārpilna, un Rišī vajadzēja aizvērt acis.

Kad viņš tās atkal atvēra, tad ieraudzīja Lauru kailu, noskūtu, bālu un mirušu guļam gultā. Viss bija kā iepriekšējās nakts briesmīgajā sapni. Viss bija tāpat kā tajā sapni, tikai daudz spilgtāk.

47

Ziņa par Lauras nāvi vēja ātrumā izplatijās Grasas apkārtnē. Tā iedarbojās kā ziņa "Karalis ir miris!" vai "Izcēlies karš!", vai "Piekrastē izcēlušies pirāti!". Šī ziņa izraisīja milzīgu paniku. Ar vienu rāvienu bija atgriezušās pagājušā rudens bailes ar visām to iezīmēm: paniku, dusmām, histēriskām aizdomām, izmisumu. Cilvēki pa naktim aizbarikādējās savās mājās, ieslēdza savas meitas, neuzticējās viens otram un pat vairs negulēja. Ikviens domāja, ka tas turpināsies tāpat kā iepriekšējo reizi, katru nedēļu viena slepkavība. Likās, ka laiks ir atgriezts par pusgadu atpakaļ.

Bet bailes bija vēl lielākas nekā pirms pusgada, jo šķietami pārvarētu briesmu atgriešanās rada bezpalīdzības sajūtu cilvēkos. Nebija lidzējis pat bīskapa lāsts. Ja jau savu bērnu nebija spējis nosargāt pat Antuāns Rišī. Ja slepkavas roka nenodrebēja pat Lauras dievišķā skaistuma priekšā. Tieši tāds tagad tas visiem likās. Vai tad vēl bija kāda ceriba pretoties slepkavam? Tas bija briesmīgāk nekā mēris, jo no mēra vēl varēja aizbēgt, bet no slepkavas, kā rādīja Rišī piemērs, ne. Slepkavam bija patiesi pārcilvēciskas spējas. Viņš nepārprotami bija stājies sakaros ar pašu nelabo, ja vien tas nebija nelabais pats. Un cilvēki nerada citas izejas, kā vien doties uz baznīcu un lūgt Dievu. Viņi ņēma līdzi savas sievas un meitas un no rīta līdz vakaram lūdza Dievu, viņi ēda un gulēja baznīcā, jo uzskatīja, ka vienīgi šeit rodama drošība, ja tā vispār vēl pastāv.

Citi, nolēmuši, ka baznīca šeit neko nevar līdzēt, pulcējās okultisma grupās un bija par naudu pat noīrējuši kādu raganu no Gurdonas, viņi pulcējās kaļķakmens lauztuvēs netālu no Grasas un sarīkoja tur sātanam dzīres, lai viņu tādējādi pielabinātu. Citi savukārt izmantoja jaunākās zinātnes metodes. Viņi magnetizēja savas mājas, hipnotizēja savas meitas un veidoja fluidālus klusēšanas pulciņus salonos, lai ar saražoto domu emisijas palīdzību telepātiski sasaistītu slepkavas garu. Korporācijas organizēja grēku nožēlnieku procesijas uz Napulu un atpakaļ. Piecu klosteru mūki bija organizējuši nepārtrauktu dievkalpojumu. Visos pilsētas kaktos dienu un nakti bija dzirdamas nepārtrauktas lūgšanas. Neviens vairs nestrādāja.

Tā Graša drudžaini gaidīja nākamo slepkavību. To, ka tā notiks, neviens neapšaubīja. Katrs cerēja vienīgi, ka tā neskars viņu pašu.

Valdošās aprindas šoreiz neļāvās tautas histēriskajam noskaņojumam. Pirmo reizi kopš meiteņu slepkavas parādīšanās notika īsta sadarbība starp Grasas, Dragiņanas un Tulonas apgabaliem, maģistrātiem, policiju un parlamentu.

Tas bija tādēļ, ka valdošās aprindas baidījās no tautas sacelšanās, un šī bija pirmā reize, kad slepkavības izmeklēšanai vispār bija kaut kādi konkrēti pieturas punkti. Protams, tie bija saistīti ar dīvaino ģērmaņzelli, kurš bija pārnakšņojis Napulas viesnīcas stalli un bez pēdām pazudis. Pēc viesnīcas saimnieka, kalpu un Rišī liecībām tas bija neliela auguma vīrs brūnganos svārkos ar mugursomu. Bet šie apraksti bija ļoti bāli. Neviens nespēja atcerēties šī vīra seju vai matu krāsu, vai valodas īpatnības. Viesnīcas saimnieks gan bija ievērojis, ka viņš ir mazliet greizs un klibo.

Bruņotas ar šādām pazīmēm, divas jātnieku vienības tai pašā dienā ap pusdienlaiku devās slepkavu meklēt Marseļas virzienā. Napulas tuvāko apkārtni pieteicās izķemmēt brīvprātīgie. Uz Nicu tiesas uzdevumā meklēt ģērmaņzelli devās divi pilnvarotie. Ostās tika kontrolēti aizbraucošie kuģi. Briesmoņa apraksts tiem, kas prata lasīt, tika piesprausts pie visiem pilsētas vārtiem. Trīsreiz dienā tas tika skaļi nolasīts. Ziņa par to, ka slepkava ir klibs, radīja vēl lielāku paniku, jo tagad bija pilnīgi skaidrs, ka runa var būt par pašu nelabo.

Grasas tiesas priekšsēdētājs Rišī uzdevumā izsludināja balvu divsimt livru apmērā tam, kurš sniegs ziņas par slepkavu. Tika arestēti vairāki ģērmaņzeļļi, no kuriem viens sev par nelaimi bija klibs. Viņu jau, neskatoties uz drošo alibi, grasījās vilkt pie kāķa, bet tad pie tiesneša pieteicās viens no pilsētas sardzes vīriem. Viņš, kapteinis Gabriēls Taljasko, atrodoties savā postenī, esot ievērojis kādu vīru, kura pazīmes saskanot ar slepkavas aprakstu. Liktenīgajā dienā viņš esot uzstājīgi taujājis, uz kuru pusi devies otrais konsuls ar saviem pavadoņiem. Sagadīšanās pēc viņš esot šo indivīdu vēlāk redzējis šeit pat Grasā Rue de la Louve pie metra Drio un Arnulfi kundzes darbnīcas. Tad ari viņš ievērojis, ka vīrs klibo.

Jau pēc stundas Grenuiju arestēja. Viesnīcas saimnieks un kalps atpazina viņā ģērmaņzelli. Tagad nebija šaubu, ka tas ir meklētais slepkava.

Tika pārmeklēta darbnīca un būdiņa olīvu dārzā. Kaktā tika atrasti Lauras Rišī mati un drēbes. Zem gridas atrada pārējo divdesmit četru meiteņu matus un drēbes. Tika atrasta ari boze, ar kuru upuri tika nogalināti. Pierādījumi bija pārliecinoši. Visās baznīcās atskanēja zvani. Tiesas priekšsēdētājs nāca klajā ar paziņojumu, ka gadu meklētais meiteņu slepkava beidzot ir notverts.

48

Sākumā ļaudis neticēja. Viņi domāja, ka šādi valdošās aprindas grib slēpt savu bezspēcību un nomierināt tautas satrauktos prātus. Pārāk labi visi atcerējās tos laikus, kad slepkava it kā bija devies uz Grenobli. Šoreiz bailes ļoti dziļi bija ieēdušās cilvēku dvēselēs.

Tikai nākamajā dienā, kad baznīcas laukumā vispārējai aplūkošanai tika izlikti pierādījumi, sabiedriskā doma mainījās. Tas bija patiesi iespaidīgs skats, kad divdesmit pieci tērpi un mati, uzvilkti stabos, līdzīgi putnu biedēkļiem plīvoja vējā.

Daudzi simti cilvēku staigāja pa drausmo galeriju. Upuru piederīgie, atpazinuši drēbes, kliegdami krita zemē. Pārējie aiz sensāciju kāres vai arī, lai gūtu pilnīgu pārliecību, alka redzēt slepkavu. Šī prasība drīz vien kļuva tik nopietna, ka laukumā draudēja izcelties nemieri, tādēļ tiesas priekšsēdētājs nolēma novietot Grenuiju cietuma pirmā stāva logā vispārējai aplūkošanai.

Kad Grenuijs piegāja pie loga, troksnis norima. Piepeši iestājās tāds klusums kā karstas vasaras dienvidū, kad visi ir ārā uz lauka vai ari paslēpušies māju pavēnī. Nebija dzirdami ne soļi, ne krekšķināšana, pat ne elpa. Pūlis kādu minūti stāvēja pusatvērtu muti. Neviens nespēja aptvert to, ka šis mazais, kārnais, salīkušais cilvēciņš logā, šī nelaimes čupiņa, šī niecība varētu izdarīt vairāk nekā divus dučus slepkavību. Šis cilvēks vienkārši neizskatījās pēc slepkavas. Protams, neviens jau nevarēja tieši iztēloties, kādam tad isti būtu jāizskatās šim slepkavam, šim nelabajam, bet visi bija vienisprātis, ka nejau tā! Tomēr, lai ari slepkava neatbilda ļaužu priekšstatam, un varētu domāt, ka viņa parādīšana nedarīs iespaidu pārliecinošāku, ši cilvēka labdabīgais izskats un apstāklis, ka visi zināja — tas ir viņš un nevarētu būt neviens cits, dīvainā kārtā kļuva par noteiktu priekšstatu. Cilvēki domāja: tas nevar būt tiesa, tajā pašā laikā zinot, ka tas nevar būt citādi.

Tikai tad, kad sargi bija ievilkuši cilvēciņu atpakaļ tumsā, kad viņš vairs nebija saredzams un visīsākajā laikā pārvērtās atmiņās un briesmīga slepkavas jēdzienā, pūļa mulsums izzuda, mijoties ar atbilstošāku reakciju. Aizvērās mutes un atdzīvojās tūkstošiem acu. Pērkona grāvienu skaļumā atskanēja dusmu un atriebības saucieni: "Dodiet viņu šurp!" Ļaudis jau grasījās ieņemt Prevotē cietoksni, lai savām rokām nožņaugtu, saplosītu, saberztu slepkavu. Sargi ar lielām grūtībām paguva aizvērt vārtus. Grenuijs steidzīgi tika nogādāts savā pazemes cietumā. Pie loga piegāja tiesas priekšsēdētājs, solot ātru un bargu tiesu. Taču pūlis vēl stundām ilgi neizklīda, un pagāja vairākas dienas, līdz pilsētā atkal iestājās miers.

Patiesībā Grenuija procesā nebija nekādu sarežģījumu, jo bija ne tikai pārliecinoši pierādījumi, bet arī pats apsūdzētais savu vainu nenoliedza.

Tikai, jautāts par slepkavības motīviem, viņš nekādi nespēja tos izskaidrot. Viņš teica, ka meitenes esot viņam bijušas vajadzīgas un tādēļ arī viņš esot tās nositis. Uz jautājumu, "kādam nolūkam" un ko vispār nozīmē "bija vajadzīgas", viņš neko neatbildēja. Tika piemēroti visi spīdzināšanas veidi. Grenuijs stundām ilgi bija pakārts aiz kājām, viņā stopiem vien tika liets ūdens, neizpalika arī spāņu zābaki. Bet šo cilvēku neiespaidoja fiziskas sāpes, ciešot mokas, viņš neizdvesa ne skaņas un, atkārtoti jautāts, atbildēja: "Man viņas bija vajadzīgas." Tiesneši uzskatīja Grenuiju par jukušu. Spīdzināšana tika pārtraukta un tika nolemts spriest tiesu bez tālākas izmeklēšanas. Vilcināšanās bija saistīta vienīgi ar to, ka spriedumu vajadzēja apstiprināt Eksas parlamentam. Bet Grasas tiesneši neļāva lietu stiept garumā. Galu galā viņi bija notvēruši ļaundari, Grasā bija notikušas gandrīz visas slepkavības un viņiem draudēja tautas dusmas, ja Grenuijs tiktu nodots citai tiesai. Grenuija galvai bija jāripo Grasā.

1766. gada 15. aprīlī apsūdzētajam tika nolasīts spriedums, kas skanēja šādi: "Parfimērzellis Žans Batists Grenuijs četrdesmit astoņu stundu laikā tiks aizvests uz laukumu pie pilsētas vārtiem. Tur viņš ar seju pret debesīm tiks piestiprināts pie koka krusta un viņam būs jāiztur divpadsmit dzelzs stangas sitieni, pēc tam krusts tiks pacelts un Grenuijam būs pie tā jāmocās līdz pat nāvei." Ierastā apžēlošanas prakse, kad noziedznieks pēc locekļu sadauzīšanas tika nožņaugts, pēc tiesnešu domām, nebija piemērojama, kaut arī agonija ilgtu vairākas dienas. Līķis pēc tam bija iemetams kanalizācijas akā, neuzrādot vietu.

Grenuijs uzņēma šo spriedumu bez mazākā satraukuma. Tiesnesis jautāja pēc pēdējās vēlēšanās. Grenuijam nekā nevajagot, viņam viss esot.

Cellē iegāja priesteris, bet jau pēc ceturtdaļstundas viņš atkal iznāca ārā. Notiesātais, priesterim pieminot Dieva vārdu, bija veltījis viņam tikai neizpratnes pilnu skatienu un pagriezies pret sienu, iegrimdams dziļā miegā. Tālākām runām nebija jēgas.

Nākamajās divās dienās daudzi gribēja redzēt slaveno slepkavu. Sargi ļāva uz viņu palūkoties caur durvju lūku, samaksājot sešus solus par skatienu. Lai uzskicētu portretu, maksāja divus frankus. Bet šajos skatos bija maz iespaidīga. Notiesātais, važās iekaltām rokām un kājām, lielākoties gulēja aizmidzis. Seju viņš bija pagriezis pret sienu un nereaģēja ne uz klauvēšanu, ne izsaucieniem. Ieeja cellē bija uz visstingrāko aizliegta, un sargi, neskatoties uz vilinošajiem piedāvājumiem, nepārkāpa šo aizliegumu. Tiesneši baidījās, ka upuru piederīgie varētu Grenuiju nolinčot. Šī paša iemesla dēļ Grenuijam nedrīkstēja dot nepārbaudītu ēdienu. Tas varēja būt saindēts. Visu savas gūstniecības laiku Grenuijs saņēma ēdienu no bīskapa pils kalpotāju virtuves, vispirms tas bija jānogaršo vecākajam uzraugam. Bet divas pēdējās dienas viņš vispār neko neēda. Viņš gulēja. Ja nošķindēja ķēdes, uzraugs parasti redzēja, ka Grenuijs piecēlies, lai iedzertu kādu malku ūdens un pēc tam gulētu tālāk. Likās, ka šis cilvēks ir tik ļoti noguris no dzīves, ka tās pēdējās stundas gribēja vienkārši nogulēt.

Tajā laikā laukums tika gatavots sprieduma izpildei. Namdari būvēja ešafotu tris metru platumā un divu metru augstumā ar ļoti iespaidīgām kāpnēm. Nekas tāds Grasā vēl nebija redzēts. Tika uzbūvēta ari tribīne goda viesiem un žogs, kam bija jāaiztur vienkāršā tauta. Apkārtējo māju logi pa labi un pa kreisi no Porte du Cours jau pirms laba laika bija izīrēti par iespaidīgu maksu. Pat netālu esošā Charitй slimnieki ar tiesneša palīdzību tika uz laiku izvākti no istabām, kas tika izīrētas ziņkārīgajiem. Limonādes tirgoņi kannām vien maisīja lakricūdeni un varkalis simtiem eksemplāros iespieda cietumā uzmesto un ar fantāzijas palīdzību papildināto skici, pilsētā dučiem vien ieradās ceļojoši tirgotāji, maiznieki cepa piemiņas plācenīšus.

Bende, Papona kungs, jau gadiem ilgi nebija realizējis šādu soda mēru un tādēļ lika izkalt jaunu, smagu četrkantīgu dzelzs stangu un devās uz kautuvi, lai patrenētos uz dzīvnieku līķiem. Divpadsmit sitieniem bija jāsalauž locekļi, bet tie nedrīkstēja skart vērtīgās ķermeņa daļas, tādas kā galva vai krūtis.

Pilsētnieki gatavojās soda dienai kā lieliem svētkiem. Tas, ka šajā dienā neviens negrasijās strādāt, bija pašsaprotami. Sievietes gludināja izejamās kārtas, vīri izbirstēja no svārkiem putekļus un spodrināja zābakus. Militāro pakāpju īpašnieki, ģildes meistari, advokāti, notāri un amatbrālību priekšnieki, kā arī citi ievērojami ļaudis tērpās uniformās, apkārās ar zobeniem, ordeņiem, ķēdēm un uzlika krīta baltas parūkas. Ticīgie gatavojās noturēt dievkalpojumu, sātana mācekļi — luciferisku pateicības mesu un augstmaņi — magnētisma seansu. Virtuvēs cepa un šmorēja, no pagrabiem tika uznests vīns, no tirgus — ziedi, katedrālē notika ērģelnieka un kora mēģinājumi.

Rišī mājā Rue Droite valdīja klusums. Rišī negatavojās atbrīvošanas dienai. Viņam viss riebās. Agrāk viņam bija riebušās cilvēku spēji uzliesmojušās bailes, tagad viņam riebās drudžainās prieka jausmas. Viņš nebija gājis uz katedrāles laukumu, lai aplūkotu noziedznieku un viņa upurus. Savas meitas drēbju un matu identificēšanai viņš bija palūdzis tiesnešiem atnākt uz māju. Pēc īsas lietu aplūkošanas viņš palūdza tās atstāt par relikvijām. Viņš aiznesa tās uz Lauras istabu, nolika gultā saplēsto kreklu, izklāja pār spilvenu rudos matus un pavadīja tur dienas un naktis, it kā gribēdams ar šo sēdēšanu izlabot Napulā pieļauto kļūdu. Rišī bija riebuma pārpilns, viņš nespēja pat raudāt.

Viņam riebās ari slepkava. Viņš nemaz nevēlējās to redzēt kā cilvēku, bet gan tikai kā upuri, kaujamu lopu. Viņš gribēja redzēt Grenuiju vienīgi piestiprinātu pie krusta, dzirdēt, kā pret viņu sašķīst divpadsmit sitieni, tikai to tuvumā gribēja redzēt Rišī. Viņš bija pasūtījis sev vislabāko vietu priekšējā rindā. Tad, kad ļaudis jau būs izklīduši, viņš pa kāpnēm uzkāps pie Grenuija un, ja būs vajadzīgs, sēdēs tur dienām un naktīm, raugoties acis savas meitas slepkavam. Rišī salies visu savu riebumu viņam tieši acīs. Tas Grenuijam viņa nāves cīņā būs kā kodīga skābe.

Un pēc tam? Kas būs pēc tam? To Rišī nezināja. Varbūt viņš atsāks ierasto dzīvi, varbūt apprecēsies, varbūt audzinās dēlu, varbūt nedaris neko, varbūt nomirs. Bet šobrīd tas viņu pilnīgi neinteresēja. Rišī nelikās, ka par to tagad vajadzētu domāt. Tas bija tikpat kā domāt par to, kas jādara pēc paša nāves: protams, nav jādara nekas. Visnotaļ nekas tāds, ko varētu zināt pašreiz.

49

Sprieduma izpildīšana bija paredzēta piecos pēcpusdienā. Jau rīta agrumā visziņkārīgākie ieņēma vietas. Viņi bija paņēmuši līdzi krēslus un saliekamos soliņus, ēdienus, vīnu un bērnus. Pret pusdienas laiku pilsētā sāka plūst laucinieku pūļi. Bet laukums jau bija tā pārpildīts, ka jaunpienācējiem nācās novietoties uz nogāzēm laukuma otrajā pusē, Grenobles ceļa virzienā. Tirgotājiem veikals vedās ļoti labi, ļaudis ēda un dzēra, viss bija kustībā, gluži kā gadatirgus laikā. Drīz vien bija sapulcējušies vairāki desmiti tūkstošu ļaužu, tas bija vairāk nekā uz jasmīnu karalienes svētkiem, vairāk nekā uz vissvinīgākajām procesijām, vairāk nekā jelkad Grasā. Visas nogāzes bija cilvēku pilnas. Cilvēki karājās kokos, uz jumtiem un mūriem, katrā logā bija desmit divpadsmit seju. Tikai laukuma centrā žoga aizsargā bija palicis mazliet brīvas vietas tribīnei un ešafotam, kas izskatījās tik mazi, ka bija salīdzināmi ar leļļu teātra skatuvi. Grasā bija tikai viena brīva iela, kas veda no soda laukuma uz Porte du Cours.

īsi pēc trijiem parādījās Papona kungs ar saviem izpalīgiem. Atskanēja aplausi. Viņi nesa baļķu krustu un novietoja to vajadzīgajā augstumā uz četriem masīviem balstiem. Kāds galdniekzellis nostiprināja šo konstrukciju. Katru galdniekzeļļa un bendes palīga kustību pavadīja aplausi. Kad Papons labi nomērītiem soļiem ar dzelzs stangu rokā apgāja ap krustu, izcēlās gaviles.

Četros parādījās pirmie cilvēki tribīnē. Tur bija daudz apbrinas vērtu cilvēku, bagāti kungi, skaistas dāmas, cepures un bērni. Bija ieradies viss sabiedrības krējums. Rātskungi ar abiem konsuliem priekšgalā ieradās garā rindā. Rišī bija tērpies melnos svārkos, melnās zeķēs un melnā cepurē. Tiem sekoja maģistrāts ar tiesas priekšsēdētāju priekšgalā. Pēdējais vaļējās nestuvēs ieradās bīskaps. Viņš bija ģērbts violetā tērpā ar zaļu cepurīti. Cilvēki noņēma cepures. Iestājās svinīga atmosfēra.

Tieši desmit minūtes nenotika nekas. Kungi bija ieņēmuši vietas, tauta gaidīja nekustīgi, neviens pat neēda. Papons ar saviem kalpiem stāvēja uz ešafota kā pieskrūvēti. Saule debesīs bija liela un dzeltena. No Grasas bļodas vējš nesa apelsīnziedu smaržu. Bija ļoti silts un neticami kluss.

Visbeidzot, kad jau likās, ka šis sasprindzinājums nevar beigties citādi kā vien ar kliedzieniem un dumpi, atskanēja zirgu pakavu klaudzēšana un ratu riteņu čīkstēšana. Uz Rue Droite parādījās slēgta kariete. Tā piederēja policijas leitnantam. Kariete pabrauca garām pilsētas vārtiem un nogriezās pa šauro ieliņu, kas veda uz soda laukumu. Policijas leitnants bija tiepīgi uzstājis, ka procedūrai jābūt tieši šādai, jo citādi, viņaprāt, nebija garantējama noziedznieka drošība. Parasti notiesātie paši savām kājām devās no cietuma uz soda laukumu un, ja kaut kādu iemeslu dēļ viņi vairs nevarēja paiet, tad tika atvesti ratos, kur iejūdza kādu ēzelīti. Tas, ka uz sprieduma izpildi vestu ar karieti, vēl nebija pieredzēts.

Bet, neskatoties uz to, pūlī nebija ne mazāko nemiera pazīmju. Cilvēki bija apmierināti, ka vispār kaut kas notiek. Epizodi ar karieti ļaudis uzskatīja par izdevušos, tāpat kā teātrī par veiksmīgu uzskata negaidītā veidā uzvestu pazīstamu lugu. Patiesi, tik drausmīgam noziedzniekam taču pienākas īpaša apkalpošana. Viņu taču nevarēja vest iekaltu ķēdēs kā tādu parastu ceļu laupītāju un tā vienkārši nosist uz laukuma. Tas nebūtu nekas īpašs. Bet nogādāt cilvēku sodavietā polsterētā ekipāžā, tā patiesi ir izdomas bagāta nežēlība.

Kariete apstājās starp ešafotu un tribīni. Kalpi nolēca un nolika trepītes. No karietes pirmais izkāpa policijas leitnants, pēc tam sardzes virsnieks un visbeidzot Grenuijs. Grenuijs bija ģērbies gaiši zilos svārkos, baltās zīda zeķēs un melnās šņorkurpēs. Neviens viņu neturēja pie rokas. Viņš izkāpa no karietes kā brīvs cilvēks.

Un tad notika brīnums. Jeb kaut kas brīnumam līdzīgs, visādā ziņā kaut kas neaptverams, nedzirdēts un neticams. To aculiecinieki pēc tam noteikti apzīmētu ar vārdu brīnums, ja tas vispār kādreiz tiktu apspriests. Jo visi pēc tam kautrējās par savu piedalīšanos šajā notikumā.

Lieta bija tāda, ka vienā acumirklī ikvienam no tiem desmitiem tūkstošu cilvēku kļuva skaidrs, ka cilvēks gaišzilajos svārkos nav slepkava. Nē, viņi, protams, nešaubījās par Grenuija identitāti. Tas bija tas pats cilvēks, kuru viņi pirms dažām dienām bija redzējuši pa cietuma logu un tad bez lielas domāšanas būtu pārgriezuši viņam rīkli. Tas bija tas pats notiesātais. Par to nebija ne mazāko šaubu!

Tomēr tas nekādi nevarēja būt slepkava. Cilvēks soda laukuma centrā bija pati nevainība. Tas bija skaidrs gan bīskapam, gan limonādes pārdevējam, marķīzam un veļas mazgātājai, tiesas priekšsēdētājam un mazam zēnam.

To zināja ari Papons. Dzelzs stanga trīcēja viņa rokās. Viņa stiprās rokas piepeši kļuva pavisam vārgas, ceļi ļodzīgi un sirds mīksta. Viņš nemaz nevarētu pacelt dzelzi, viņš nekad nespētu pacelt dzelzi pār šī nevainīgā cilvēka galvu. Lielajam stiprajam Paponam bija jāatbalstās pret stangu, lai nepakristu.

Tieši tādas pašas izjūtas pārņēma tūkstošus cilvēku, gan vīriešus, gan sievietes, gan bērnus: viņi kļuva vāji kā jauna meitene, kas nespēj atvairīt mīļāko. Visus pārņēma labvēlības, maiguma, pat mīlas jūtas pret šo mazo slepkavu, un cilvēki tur neko nevarēja darīt. Tas bija kā neapturamas raudas, kas izlaužas no iekšienes, pārpludinot visu savā ceļā. Cilvēki jutās tā, it kā izšķīdis būtu viņu gars un dvēsele. Viņi juta vienīgi savu sirdi, kur nebija citas vēlmes, kā vien pieskarties mazajam cilvēciņam zilajos svārkos: ļaudis bija mīlas pārpilni.

Grenuijs vēl dažas minūtes nekustīgi stāvēja pie karietes. Kalps bija nokritis viņa priekšā ceļos un liecās arvien zemāk, ieņemot Allāha vai sultāna pielūdzēja pozu. Ari pēc tam kalps gribēja liekties vēl zemāk. Policijas leitnants un sardzes virsnieks, kuru uzdevums bija vest notiesāto pie bendes, vairs nespēja izdarīt nevienu saprātīgu kustību. Viņi raudāja, ņēma nost cepures, metās zemē un viens otra apkampienos, bezjēdzīgi mētāja pa gaisu rokas.

Grenuija godināšana kļuva arvien neapvaldītāka. Ļaudis ļāva vaļu sirdij. Dažas dāmas, ieraugot Grenuiju, lauzīja rokas un svētlaimē vaidēja, citas aiz svētlaimes zaudēja samaņu. Vairums vīriešu dīdījās savos krēslos un žņaudzīja dūres ap zobenu spaliem. Likās, ka viņi grib izstiept garākus savus pirkstus. Citi truli vērās debesīs un salika rokas lūgšanā, bīskaps bija atspiedis pieri pret ceļiem, un viņa mazā zaļā cepurīte drebēja. Bīskapam nebija nelabi, viņš vienkārši pirmo reizi mūžā izjuta reliģiozu ekstāzi, jo viņa acu priekšā bija brinums.

Pats Dievs bija nokļuvis bendes rokās, lai pārvērstos eņģeli, kas pasaulei likās slepkava — un tādas lietas notiek 18. gadsimtā. Tāda ir Dieva varenība! Un tāda ir viņa paša niecība, kas bija likusi izdot lāstu bullu, lai tikai nomierinātu tautu! Ak, šī iedomība, ak, šī neticība! Un tagad Dievs dāvā savu brīnumu! Ak, dievišķā pazemība un žēlastība, kas tiek dāvāta bīskapam.

Ļaudis barikādes otrā pusē nodevās arvien bezkaunīgākām Grenuija modināto jūtu izpausmēm. Tie, kuri sākumā bija aizkustināti un līdzjūtīgi, tagad bija apbrīnas pārpilni, apbrīnas pārpilnie nonāca ekstāzē. Visi uzskatīja cilvēciņu zilajos svārkos par visskaistāko un vispilnīgāko būtni pasaulē: ticīgajiem viņš likās Dievs, sātana pielūdzējiem — pats tumsas veidols, izglītotajiem — radības kronis, meitenēm — pasaku princis, vīriešiem — ideāls paštēls. Grenuijs skāra jūtīgāko cilvēkos — erotiskos centrus. Likās, Grenuijam ir desmittūkstoš roku, lai apskautu ikvienu un uzliktu uz dzimumorgāniem, lai glāstītu tā, kā katrs pats iedomājas visslēptākajās fantāzijās.

Tā visa rezultātā soda diena pārvērtās par milzīgākajām dzīrēm, kādas nebija redzētas kopš otrā gadsimta pirms Kristus dzimšanas. Tikumīgas sievas rāva nost blūzes, histēriski kliedzot, atkailināja krūtis un paceltiem brunčiem metās zemē. Vīri, ieraugot sev visapkārt kaistošu miesu, drebošiem pirkstiem vilka no biksēm laukā savus sastingušos locekļus un vaidēdami metās virsū kam tikai gadījās, visneiedomājamākās pozās un pāros, veči ar jaunavām, algādži ar advokātu sievām, māceklis ar mūķeni un jezuīts ar brivmūrnieci. Gaiss kļuva smags no saldiem baudas sviedriem, kliedzieniem un vaidiem. Tas bija ellīgi.

Grenuijs stāvēja un smaidīja. Cilvēkiem viņa smaids likās nevainīgs, mīlīgs, apburošs un tajā pašā laikā pavedinošs. Bet īstenībā tas nemaz nebija smaids, bet gan cinisks smīns, kas atspoguļoja Grenuija triumfu pār pasauli. Viņš, Žans Batists Grenuijs bija piedzimis bez smakas smirdīgākajā vietā pasaulē, nākot no atkritumiem, ekskrementiem un sadales produktiem, uzaugot bez mīlestības, dzīvojot bez dvēseles siltuma, vienīgi aiz spita un riebuma, mazs, salīcis, klibs, neglīts, briesmonis kā iekšēji, tā ārēji, viņš bija panācis to, ka viņu bija iemīlējusi visa pasaule. Bet ko nozīmē iemīlējusi! Viņu mīlēja! Godāja! Dievināja! Viņš bija veicis patiesi prometejisku darbu. Viņš bija attīstījis savu dievišķo dzirksti. Pat vēl vairāk! Viņš bija pats sevi radījis. Viņš bija diženāks par Prometeju. Viņš bija radījis auru, kura bija iedarbīgāka par jebkura cilvēka auru. Un par to viņam nebija jāpateicas nevienam, — ne tēvam, ne mātei un pat ne Dieva žēlastībai, tikai pašam sev. Viņš pats bija sev Dievs un daudz varenāks par to, kurš smirdēja pēc vīraka un dzīvoja baznīcā. Viņa priekšā bīskaps padevīgi metās uz ceļiem un aiz svētlaimes spiedza. Apbrīnā bija sastinguši bagātie un varenie, lepnie kungi un dāmas, bet tauta, tajā skaitā upuru tēvi, mātes, brāļi un māsas viņa vārdā un par godu viņam rīkoja orģijas. Ja viņš gribētu, visi šie cilvēki būtu ar mieru atteikties no Dieva un pielūgt viņu, diženo Grenuiju.

Jā, viņš patiesi bija dižens. Tagad tas bija visiem skaidrs. Un tas nebija fantāzijās, bet gan realitātē. Bija pienākusi viņa triumfa diena. Bet Grenuijam kļuva baisi.

Viņam kļuva baisi, jo'viņš nespēja izbaudīt šo triumfu. Tajā brīdī, kad viņš izkāpa no karietes, iesmaržojies ar savu parfīmu, kas bija radīts divu gadu laikā, parfīmu, kura veidošanai viņš bija veltījis visu savu mūžu… tajā mirklī, kad viņš saoda un redzēja, cik efektīvi tas darbojas, izplatoties vējā, šajā mirklī Grenuiju pārņēma riebums pret cilvēkiem, kas tā sabojāja triumfu, ka viņš nespēja sajust ne mazākā prieka, pat ne apmierinājuma.

Tas, ko viņš visu laiku bija gribējis, citu cilvēku mīlestība, viņam pēkšņi kļuva nepanesama. Viņam kļuva skaidrs, ka viņš nespēj rast mierinājumu mīlestībā, spējot rast to tikai naidā.

Bet naidam, kuru viņš izjuta pret cilvēkiem, nebija atbalss. Jo vairāk viņš nīda cilvēkus, jo vairāk tie viņu dievināja, jo viņi nespēja uztvert Grenuijā neko citu, kā vien viņa smaržu masku, nolaupīto parfīmu, kas patiesi bija dievināšanas vērts.

Vislabprātāk viņš būtu visus šos stulbos, erotiskos, smirdošos cilvēkus noslaucījis no zemes virsas, kā viņš kādreiz savā kraukļa melnajā dvēselē bija iznīcinājis sliktās smakas. Grenuijs vēlējās, lai cilvēki pamana, ka viņš tos ienīst, un tādēļ arī sāk nīst viņu, tiecoties noslaucīt no zemes virsas, kā jau tas bija iecerēts pašā sākumā. Viņš gribēja vienreiz mūžā izteikt sevi… Vienreiz mūžā viņš gribēja atklāt sevi, tāpat kā visi šie cilvēki atklāja savu mīlestību un dumjo godināšanu, tā viņš gribēja atklāt savu naidu. Viņš gribēja reiz, vienu vienīgu reizi saņemt atbildi uz savām īstajām jūtām — naidu. Bet no tā nekas neiznāca. Jo nekas nevarēja iznākt. Jo mazāk tagad. Viņš bija paslēpies pasaules labākajā parfīmā, zem šis maskas nebija sejas, tur nebija nekā, izņemot pilnīgu bezsmaržību. Grenuijam pēkšņi kļuva slikti, viņš juta, ka atkal saceļas migla.

Kā toreiz sapnī. Viņa paša smakas migla, kuru viņš nespēja saost, jo tai nebija smakas. Tāpat kā toreiz, Grenuijam kļuva baisi un viņam likās, ka tūlīt viņš nosmaks. Tikai šoreiz tas nebija sapnis, bet gan istenība. Šoreiz viņš nebija viens alā, bet gan uz laukuma desmit tūkstošu cilvēku acu priekšā. Šoreiz nepalīdzēja kliedziens, kas varētu atmodināt no sapņa, un bēgšana atpakaļ labajā, siltajā pasaulē. Jo pasaule bija šeit un sapnis bija īstenots. Grenuijs pats to bija gribējis.

Grenuija dvēselē migla kļuva arvien biezāka, un ļaudis, pazūdot tajā, turpināja savas orgastiskās orģijas. Grenuijam pieskrēja klāt kāds cilvēks. Viņš bija tik spēji nolēcis no goda tribines pirmās rindas, ka melnā cepure nokrita zemē. Viņš tuvojās, melnajiem svārkiem plīvojot, kā krauklis vai atriebes eņģelis. Tas bija Rišī.

Viņš mani nobeigs, Grenuijs nodomāja. Vienīgi viņu mana maska nespēj piemānīt. Man taču ir viņa meitas smarža. Viņš to pazīs un nogalinās mani.

Un Grenuijs izstiepa rokas, lai sagaidītu atriebes eņģeli. Viņš jau bija gatavs sajust krūtis naža dūrienu, kas izurbsies cauri visām smaržu bruņām un, sasniedzot sirdi, sašķels biezo miglu, ienesot viņa aukstajā sirdī ko tādu, kas nebūtu Grenuijs pats. Grenuijs jau jutās gandrīz izšķldis.

Bet Rišī nemaz nebija atriebējs, viņš bija pazemīgs un satriekts. Viņš krampjaini apskāva Grenuiju, it kā būtu atradis svētlaimi. Nenāca brīvestibas dūriens, nebija pat lāsta vai naida kliedziena. Tai vietā Riši asarām acīs šļupstēja: "Piedod man, dēls, piedod!"

Tai brīdī Grenuijam balts sagriezās gar acīm un apkārtējā pasaule kļuva kraukļa melnumā. Migla pārvērtās šķidrumā kā vārošs, putojošs piens. Tas pārpludināja Grenuiju un, nerodot izeju, radīja milzīgu iekšēju spiedienu. Grenuijs gribēja bēgt, par visu vairāk viņš gribēja bēgt, bet kurp… Viņš gribēja pārsprāgt, nosmakt sevī. Pēdīgi viņš noslīga zemē, zaudēdams samanu.

?

50

Grenuijs atguvās Lauras Rišī gultā. Viņas drēbes, mati un relikvijas bija aizvākti. Uz naktsgaldiņa dega svece. Pa pavērto logu bija dzirdamas gaviles pilsētā. Rišī bija apsēdies blakus gultai un gaidīja. Viņš turēja Grenuija roku savā un glāstīja to.

Neverot vaļā acis, Grenuijs noskaidroja atmosfēru. Viss bija klusu. Viņš vairs nejuta nekāda spiediena. Viņa dvēselē atkal valdija auksta nakts, kas bija nepieciešama, lai darītu apziņu skaidru un varētu uzturēt kontaktus ar ārpasauli. Grenuijs saoda savu parfīmu. Tas bija mazliet mainījies, galotnes bija kļuvušas vājākas, un Lauras smaržas sirdsnots bija samanāmāka. Tā dega kā maiga, tumša, spoža uguns. Grenuijs jutās drošībā. Viņš zināja, ka ir neaizskarams vēl vairākas stundas. Viņš atvēra acis.

Viņā mierīgi raudzījās Rišī. Skatienā bija milzīga laime, maigums un mīloša cilvēka stulbums.

Rišī saņēma Grenuija roku ciešāk un uzsmaidīja, teikdams: "Viss būs labi. Maģistrāts ir atcēlis spriedumu. Visi liecinieki ir atteikušies no savām liecībām. Tu esi brīvs. Tu vari darīt, ko gribi. Es gribētu, lai tu paliec šeit. Es pazaudēju meitu, bet ieguvu dēlu. Tu esi viņai lidzīgs. Tu esi tikpat skaists kā viņa, tavi mati, tava mute, tavas rokas… Es visu laiku turēju tavu roku, tava roka ir tāda pati kā viņas. Kad es skatos tev acis, man šķiet, ka es redzu Lauru. Tu esi viņas brālis, es gribu, lai tu kļūsti par manu dēlu, manu prieku, manu lepnumu, manu mantinieku. Vai tavi vecāki vēl ir dzīvi?"

Grenuijs pakratīja galvu, un Rišī seja aiz laimes iekrāsojās vēža sarkanumā.

"Tad taču tu vari būt man par dēlu?" Rišī piecēlās no soliņa, lai varētu apsēsties uz gultas malas un satvert otru Grenuija roku. "Vai tu esi ar mieru? Vai tu esi ar mieru, lai es būtu tavs tēvs? Tikai nerunā! Neko nesaki! Tu vēl esi par vārgu, lai runātu. Pamāj tikai ar galvu!"

Grenuijs pamāja ar galvu. Tad laime sāka plūst no visām Riši porām kā sārti sviedri un viņš noliecās pār Grenuiju, lai noskūpstītu to uz lūpām.

"Tagad guli, mans mīļais! Es vēl pasēdēšu tev blakus, līdz tu aizmigsi." Vēl pēc kāda trulas svētlaimes brīža Rišī izdvesa: "Tu dari mani ļoti, ļoti laimīgu."

Grenuijs izstiepa lūpu kaktiņus, viņš bija noskatījies no citiem, ka tā jādara, lai uzbūvētu smaidu. Tad viņš aizvēra acis. Vēl pēc kāda brīža viņš sāka elpot mierīgāk un dziļāk, lai izliktos par aizmigušu. Viņš juta Riši mīlas pilno skatienu uz sejas. Viņš juta, kā Rišī noliecās, lai vēlreiz viņu noskūpstītu, bet tad pārdomāja, baidīdamies viņu uzmodināt. Rišī nopūta sveci un uz pirkstgaliem izgāja no istabas.

Grenuijs palika guļam, līdz mājā un pilsētā norima visi trokšņi. Viņš piecēlās līdz ar krēslas iestāšanos. Viņš apģērbās un caur salonu veikli izlavījās uz terases.

No šejienes pāri pilsētas mūrim bija redzama visa Grasas bļoda un skaidrā laikā pat jūra. Tagad laukus klāja viegla migla, zāles, irbuleņu un rožu smaržas. Grenuijs izgāja cauri dārzam un pārkāpa pāri pilsētas mūrim.

Pie pilsētas vārtiem viņam bija vēlreiz jāizlaužas cauri cilvēku smakām, līdz viņš izkļuva brīvībā. Laukums un nogāzes izskatījās pēc izlaupītas kara nometnes. Tūkstošiem nakts dzīrēs piedzērušu gulēja zemē. Daži no tiem bija kaili, daži puspliki, vēl citi pusapģērbti vai palīduši zem segas. Smirdēja pēc skāba vīna un šņabja, sviedriem un čurām, bērnu sūdiem un iepuvušām zivīm. Dažās vietās vēl kūpēja ugunskuri, pie kuriem ļaudis bija dzēruši un līksmojuši. Varbūt ari kāds no viņiem vēl bija saglabājis pēdējās saprāta paliekas un bija nomodā. Bet, visādā ziņā, Grenuiju neviens neredzēja. Pat tie, kuri varēja viņu ievērot, nebūtu to pazinuši. Jo Grenuijs vairs nesmaržoja. Brīnuma vairs nebija.

Izgājis pa pilsētas vārtiem, Grenuijs neizvēlējās ne Grenobles, ne Kabrī ceļu, viņš pa laukiem devās rietumu virzienā, ne reizi nepalūkojoties atpakaļ. Kad trekna, dzeltena un karsta uzlēca saule, Grenuijs jau bija gabalā.

Grasas iedzīvotāji pamodās ar šausmigām paģirām. Pat tie, kuri nebija dzēruši, juta svina smagumu galvās un nelabumu māgās un sirdsapziņā. Gaišā saules gaismā dievbijīgi zemnieki meklēja savas drēbes, kas bija norautas orģiju laikā, tikumiskas sievas lūkoja pēc saviem vīriem un bērniem, sveši cilvēki steigā atbrīvojās no apkampieniem, paziņas, kaimiņi un dzīvesbiedri piepeši stāvēja kaili cits cita priekšā.

Daudziem šis piedzīvojums likās tik drausmīgs un neiespējams, ka viņi momentā izdzēsa to no savas atmiņas un arī vēlāk tā īsti nevarēja izstāstīt, kas tad īsti noticis. Tie, kuri tik perfekti nepārvaldīja savu uztveres aparātu, tiecās skatīties, klausīties un domāt sāņus, kas gan nebija sevišķi viegli, jo kauns bija atklāts un vispārējs. Atraduši savas mantas un piederīgos, cilvēki ātri vien lavījās prom. Ap pusdienas laiku laukumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Pilsētnieki no savām mājām iznāca tikai pret vakaru un arī tikai tad, ja spieda kāda neatliekama vajadzība. Ar pretimnācējiem ļaudis tik tikko sasveicinājās, un, ja notika kādā saruna, tad tikai par visikdienišķākajām lietām. Pagājušās priekšpusdienas un nakts notikumi netika pieminēti ne ar pušplēstu vārdu. Cik atraisiti ļaudis bija vakarnakt, tik kautrīgi tie bija šodien. Un visi bija vienādi, jo visi bija vainīgi. Nekad agrāk starp Grasas pilsoņiem nebija valdījusi tāda vienprātība.

Saprotams, ka dažiem bija jāsaskaras ar notikušo, veicot savus amata pienākumus. Bija taču jānodrošina sabiedriskās dzīves nepārtrauktība, tiesa un kārtība. Jau pēcpusdienā sapulcējās pilsētas valde. Rātskungi, ari otrais konsuls apkampās, lai ar šo sazvērniecisko žestu radītu vienprātības noskaņu. Vienbalsīgi, neiedziļinoties sīkumos un nepieminot Grenuija vārdu, tika nolemts nekavējoties nojaukt tribīni un ešafotu un savest kārtibā laukumu un izmīditos laukus. Šim pasākumam tika atvēlēti simts sešdesmit livri.

Tajā pašā laikā notika ari tiesas sēde. Maģistrāts vienprātīgi nolēma uzskatīt procesu pret G. par slēgtu un dokumentus bez reģistrācijas ievietot arhivā, kā ari uzsākt jaunu izmeklēšanu, lai atrastu Grasas jaunavu slepkavu. Policijas leitnantam tika uzdots nekavējoties sākt darbu.

Slepkavu atrada jau nākamajā dienā. Uz aizdomu pamata tika arestēts parfimērs Dominiks Drio no Rue de la Louve, kura būdā taču galu ģalā arī tika atrastas upuru drēbes un mati. Ar liegšanos viņam neizdevās maldināt tiesnešus. Pēc četrpadsmit moku stundām Drio pats lūdza visdrīzāko sprieduma izpildi, kas balstījās uz viņa lūguma. Tas arī nākamajā dienā tika izdarīts. Drio pakāra bez bungu rīboņas un ešafota, viena tiesneša, ārsta un priestera klātbūtnē. Tā ari viss beidzās.

Pilsētnieki tajā pašā dienā jau visu bija aizmirsuši un tik pamatīgi, ka ceļojošie tirgotāji, jautādami par slaveno Grasas meiteņu slepkavu, nespēja saņemt kaut cik sakarīgu atbildi. Tikai Charitй vājprātīgie kaut ko murgoja par kādiem svētkiem, kuru dēļ viņiem uz laiku esot bijis jāizvācas no savām istabām.

Driz vien dzīve atkal iegāja parastajās sliedēs.

Ļaudis čakli strādāja un labi gulēja, vedās veikali. Strautos un akās tāpat kā agrāk urdzēja ūdens, un ielas klāja dubļi. Pilsēta atkal bija lepni pielipusi pie nogāzēm virs auglīgās bļodas. Saule sildīja. Tuvojās maijs. Rožu raža.

Ceturta daļa

5

Grenuijs gāja visu nakti. Šoreiz viņš rīkojās tāpat kā sava ceļojuma sākumā, vairīdamies ceļu, dienā gulēdams un soļodams naktī. Viņš pārtika no tā, kas pagadījās pa rokai: zāles, sēnēm, beigtiem putniem, tārpiem. Izgājis cauri Provansai, viņš zagtā laivā pārcēlās pāri Ronai uz dienvidiem no Oranžas un, dziļi ieiedams Sevēnos, pie Aljē pagriezās ziemeļu virzienā.

Viņš pagāja garām Plondikantālam. Tas liels un sudrabpelēks mēness gaismā bija saskatāms rietumu pusē, Grenuijs saoda šī kalna vēsmu. Bet viņam negribējās turp doties. Viņš vairs neilgojās pēc dzīves alā. Viņš jau bija izbaudījis šādu dzīvi un atzinis to par nepiemērotu. Bet tikpat neciešama bija ari dzīve starp cilvēkiem. Grenuijs smaka kā vienā, tā otrā. Viņš vispār vairs negribēja dzīvot. Viņš gribēja aiziet līdz Parizei, lai tur nomirtu, tā bija viņa vienīgā vēlēšanās.

Laiku pa laikam viņš iebāza roku kabatā, lai pataustītu flakoniņu ar savu parfīmu. Pudelīte vēl bija gandrīz pilna. Grasas izrādei viņš bija izlietojis tikai vienu pilienu parfīma. Atlikušā pietiktu, lai apburtu visu pasauli. Ja vien viņš gribētu, simtiem tūkstošu cilvēku, viņu ieraugot, izplūstu sajūsmas gavilēs, viņš varētu pastaigāties pa Versaļas pili un likt karalim skūpstīt sev kājas, viņš varētu uzdoties ari par jauno mesiju, un karaļi un ķeizari Parīzes

Dievmātes katedrālē būtu pasludinājuši viņu par pasaules valdnieku vai pat Dievu, ja vien par Dievu ir iespējams kādu pasludināt…

Tas viss bija Grenuija spēkos, ja tikai viņš to vēlētos. Grenuijam bija vara pār citiem. Tā bija viņam rokās. Tā bija stiprāka par naudas varu, spēka varu un pat par nāves varu: ši vara izraisīja cilvēku mīlestību. Tikai viena lieta nebija Grenuija varā: viņš nevarēja sev piešķirt smaku. Un, ja arī visai pasaulei viņš būtu Dievs, tas neko nelīdzētu, jo Grenuijs nevarēja saost savu dievišķību, palikdams neziņā, kas viņš īsti ir. Tādēļ viņam bija vienaldzīga pasaule, viņš pats un pat paša radītais parfīms.

Grenuijs turēja rokās flakonu, kas maigi dvašoja, to pieliekot pie deguna, viņam kļuva skumji un viņš neviļus apstājās un oda. Neviens taču patiesībā nezina, cik labs ir šis parfīms. Neviens nezina, cik labi tas ir izgatavots. Citi, protams, bija pakļauti tā iedarbībai, taču viņi pat nenojauta, ka uz tiem iedarbojas parfima burviba. Vienīgi pats Grenuijs varēja novērtēt parfīma īsteno skaistumu. Tajā pašā laikā Grenuijs bija vienīgais, kuru šis parfīms nespēja apburt.

Tā viņš bija nonācis līdz Burgundijai, kur viņu pārņēma atmiņas: viņš stāvēja pie pilsētas mūra un redzēja dārzā spēlējamies rudmataino meiteni, pāri mūrim strāvoja viņas smarža… jeb, pareizāk sakot, viņas smaržas priekšnojautas, jo viņas vēlākās smaržas vēl vienkārši nebija, droši vien toreiz Grenuijs juta to pašu, ko cilvēki Grasas laukumā, saoduši burvīgo parfīmu. Bet tad viņš atmeta šo domu. Tas tomēr bija kas cits. Jo Grenuijs zināja, ka toreiz iekāroja smaržu, nevis pašu meiteni. Bet cilvēki laukumā domāja, ka iekāro mani pašu, tas, ko viņi iekāroja īstenībā, palika noslēpums.

Tad Grenuijs nolēma vairs nedomāt, jo domāšana galu galā nebija viņa stiprā puse un klāt ari bija Orleāna.

Viņš pārcēlās pār Luāru. Vēl pēc dienas viņš sajuta Parīzes smaku.

1767. gada 25. jūnija rītā pulksten sešos viņš pa Senžaka ielu ienāca pilsētā.

Bija iestājusies tā gada karstākā diena. Tūkstošiem smaku un smirdoņu vēlās kā strutas no pāršķeltiem augoņiem. Bija pilnīgs bezvējš. Jau ap pusdienas laiku tirgus laukumā bija sabojājušies dārzeņi. Ielās gaiss bija sastāvējies. Šķita, ka pat upe vairs neplūst, ka tā apstājusies, lai smirdētu. Diena bija ļoti līdzīga tai, kurā Grenuijs bija nācis pasaulē.

Viņš pārgāja pāri Pont Neuf, nokļuva labajā krastā un devās Cimetiиre des Innocents virzienā, lejup pa Rue aux Fers. Kapsēta izskatījās pēc izārdīta kaujas lauka, no kapiem rēgojās galvaskausi un ekstremitātes, šeit nebija ne kociņa, ne krūmiņa, ne zāles kušķīša, šeit valdīja nāve.

Nebija arī neviena cilvēka. Smagā līķu smaka bija aizbaidījusi pat kapračus. Tie ieradās tikai pēc saulrieta, lai lāpu gaismā izraktu nākamajai dienai nepieciešamo kapu daudzumu.

Ap pusnakti, kad kaprači jau bija prom, sāka pulcēties visādi salašņas — zagļi, laupītāji, slepkavas, ielasmeitas, dezertieri un jauni klaidoņi. Viņi bija iekūruši uguni, lai vārītu ēdienu un mazliet izkliedētu smirdoņu.

Kad Grenuijs iejaucās starp šiem cilvēkiem, viņi sākumā to nemaz nepamanīja. Viņš varēja mierīgi pieiet pie ugunskura, it kā būtu viens no viņiem. Šis fakts vēlāk salašņās stiprināja pārliecību, ka viņiem bijusi darīšana ar kādu pārcilvēcisku būtni — garu vai eņģeli. Jo parasti šie ļaudis ļoti piesardzīgi izturējās pret svešiniekiem.

Bet mazais cilvēciņš zilajos svārkos bija kā no zemes izaudzis, viņš stāvēja pie ugunskura ar mazu pudelīti rokā un piepeši atkorķēja to. Tas bija vienīgais, ko viņi pēc tam spēja atcerēties: stāvēja un korķēja vaļā pudelīti. Tad viņš izlēja pudelītes saturu, un kā mirdzoša uguns pasaule pielija ar skaistumu.

Kādu brīdi visi bija sarāvušies bijībā un mēmā izbrīnā. Bet ātri vien viņi juta bijību pārvēršamies iekārē un pārsteigumu apbrīnā. Eņģeļcih/ēkam piemita nepārvarams pievilkšanas spēks.

Šim spēkam neviens nespēja pretoties, tas ir, neviens negribēja šim spēkam pretoties.

Salašņas izveidoja ap Grenuiju loku. Divdesmit, trīsdesmit cilvēki veidoja šo loku arvien ciešāku. Drīz vien šis ciešais loks nespēja vairs visus uzņemt, un viņi sāka stumdīties un grūstīties, jo ikviens gribēja būt tuvāk centram.

Tad līdz ar loku sagruva pēdējās aiztures. Viņi metās virsū eņģelim, sakrita pār viņu, noraudami zemē. Ikviens gribēja viņam pieskarties, ikviens gribēja dabūt kādu eņģeļa spalviņu, spāmiņu, vienu dievišķās uguns dzirksti. Viņi norāva Grenuija drēbes, matus, ādu, līdzīgi hiēnām viņi ielaida miesā nagus un zobus, saplosīdami viņu gabalu gabalos.

Bet cilvēka gaļa ir sīksta un nemaz nav tik viegli saplosāma, to būtu grūti izdarīt pat zirgiem. Un tā parādījās cirvji un naži, krakšķēdami lūza kauli. īsā laikā eņģelis tika sadalīts trīsdesmit daļās, un ikviens no salašņām skrubināja kādu gaļas gabalu. Pēc pusstundas Žans Batists Grenuijs bija pazudis no zemes virsas.

Pēc maltītes kanibāli klusēdami pulcējās pie ugunskura. Viens otrs izspļāva pa kauliņam un tīksmi noklakšķināja mēli, un ar kāju iebīdīja ugunskurā kādu atlikušu zilo svārku stērbeli. Visi bija tādi kā samulsuši. Ikviens no viņiem bija jau agrāk izdarījis kādu briesmīgu noziegumu. Bet apēst cilvēku? Tādu briesmu darbu gan viņi nebūtu spējuši izdarīt. Taču tagad viņi brīnījās, cik viegli tas iznācis, un vēl vairāk par to, ka nejūt ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu. Viņu māgās gan bija jūtams smagums, bet ap sirdi visiem bija neizsakāmi viegli. Viņu tumšajās dvēselēs bija patīkams siltums. Sejās bija maiga sievišķīga laimes atblāzma. Laikam tādēļ viņi kautrējās paskatīties cits citam acīs.

Kad viņi to beidzot uzdrīkstējās, visās sejās atplauka smaids. Viņi bija ļoti lepni. Pirmo reizi mūžā viņi bija kaut ko veikuši aiz mīlestības.

Patriks Zīnkinds

PARFĪMS

Redaktore /. Auziļui Māksi, redaktore M. Alševska Tehn. redaktore E. Vilka Korektore ZSlUail» Vāku zīm. J. Pansovs

Apgāds «Zvaigzne ABC», SIA, K. Valdemāra ielā 105, Rīgā, LV-1013. Reģistr. nr. 2-1060. Red. nr. H-211. Formāts 84 x 108/32. Iespiests r/a «Latvijas karte», O. Vācieša ielā 43, Rīgā, LV-1004. Pašūt. nr. 71

Patrika Ziskinda darbi

Kontrabass (Der KontrabaЯ,

1984)

Parfīms. Stāsts par kādu slepkavu (Das Parfьm. Die Geschichte eines Mцrders,

1985)

Dūja (Die Taube, 1987)

Stāsts par Zommera kungu

Ar Sempē darbu reprodukcijām. (Die Geschichte von Herrn Sommer, 1991)

Sempē & Patriks Ziskinds

Radniecīgas dvēseles

(Verwandte Seelen, 1993, P. Ziskinda tulkojums)

Visu darbu pirmizdevumi: apgādā Diogenes Cīrihč.

Siguldas pil. b-ka

502070993

[1] ielas parīzē. (franču vai. Šeit un tālāk redaktores piezīmes.)

" Kapsēta Parīzē.

[3] tilts.

[4] tilts.

[5] krastmala.

[6] vairumā. (franču vai.)

[7] smaržu iegūšana ar karsto, auksto un eļļas metodi. (Franču vai.)

[8] izteiksmes veids. (franču vai.)

[9] vairumā. (franču ual.)

[9] Vārti.

Content

Zīskinds Patriks Parfīms. Stāsts par kādu slepkavu

Pirmā daļa

Otrā daļa

Trešā daļa

Ceturta daļa

Patrika Ziskinda darbi