Gardinere Mega

Pastarā diena

MEGA GARDINERE

PASTARĀ DIENA

Pirmā nodaļa

Pīters Vaiomings iepazīdamies nesarokojās, viņš satrieca cilvēkus ar savu klātbūtni kā ar lingu mests akmens. Viņš atgādināja naglu - kalsns un taisns, ar īsi apgrieztiem matiem. Kad es ieraudzīju Vaiomingu pirmo reizi, viņš turēja rokās protestētāja plakātu un daudz netrūka, lai zem viņa kājām aizsviltos zeme, - tāds naids no viņa dvesa. Plakātā rēgojās uzraksts: "Dievs neieredz padauzas!" - un Vaiomings turēja to augstu izslietu, lai mēs, sērotāji, kas iznāca no baznīcas rudenīgajā saules gaismā, to labi redzētu. Viņam aiz muguras plakātus turēja arī citi protestētāji. "AIDS - līdzeklis pret palaistuvēm!", "Dzimumaudzināšana = AIDS = nolemtība". Mirušās sievietes meita gāja aiz zārka, mierinājumam satvērusi sava vīra roku. Vaiomings, viņu ieraudzījis, iedziedājās:

- Ei, ei, kas tad te? Ellē sadegs Klaudīne!

Tajā brīdī es pieļāvu savu pirmo kļūdu. Es noturēju viņu par plātīgu muļķi, fanātiķi, kuram, kā spriedu pēc vārdiem plakātā, ir problēmas ar sievietēm. Es novērtēju viņu par zemu.

Vaiomings bija mācītājs "Pēdējo Ticīgo" draudzē, kas sludināja sevi par pēdējiem dievbijīgajiem cilvēkiem pasaulē, kura kļūst ar katru dienu nešķīstāka. Viņi uzskatīja, ka Santabarbara, šī pastkaršu pilsēta zem košzilām debesīm, pilsēta ar sarkaniem dakstiņu jumtiem, kafejnīcām, pludmalēm un Amerikas meksikāņiem raksturīgo sirsnību, ir vārti uz elli. Šo attieksmi viņi labprāt pauda, ierazdamies ar AIDS mirušu cilvēku bērēs un ņirgādamies par viņiem.

Mes nelikāmies par viņiem ne zinis. Mirušās sievietes meita, Nikija Vinsenta, jau iepriekš bija informēta par sludinātāju ierašanos un lūdza mūs izturēties tā, it kā viņu šeit nebūtu. It kā viņi būtu nicināmi tarakāni, kas tekalē pa zemi.

Nikija uzlika savu kafijas brūno roku uz zārka, it kā sacīdama: "Neuztraucies, mammu, viss būs labi," - bet varbūt viņa vēlējās pēdējo reizi gūt no mātes spēku. Klaudlne Žerāra nekad nepadevās. Viņa bija neliela auguma sieviete, kas runāja ar Haiti franču akcentu un aktīvi cīnījās pret AIDS jau pirms tam, kad slimība panāca ari viņu. Klaudlne Žerāra bija mana pasniedzēja universitātē, kur viņa piešķīra savām lekcijām literatūras zinātnē īpašu garšu, mudinādama mūs saņemties un stāvēt dzīvē droši uz kājām.

Santabarbarā viņu pazina daudzi, un šaja bridi zem vēja locītajām palmām spāņu stila baznīcas pagalmā drūzmējās ari žurnālisti. Viņi nepārprotami cereja, ka ieraudzīs šeit kaut ko skandalozu. Vaiomings, acīmredzot gribēdams, lai viņu vēlēšanās piepildās, saraustīja ciešāk savu auklas kaklasaiti un nenolaida skatienu no Nikijas, kura bija grūtniecības septītajā mēnesi. Jaunā sieviete joprojām turējās ar vienu roku pie vīra, bet otru nenoņēma no Klaudines zārka, gluži kā sagatavojusies to aizstāvēt.

Vaiomings pacilāja plakātu augšup lejup.

-    Ei, ei, ragana mirusi! Kas ir šī vecā ragana?

-    Vudū ragana! - "Pēdējie Ticīgie" atsaucās.

Līdz katafalkam vēl bija jānoiet tāls ceļš - vismaz divdesmit garu jardu. Melnā tērpies bēru vadītājs, kas parasti izturējās nemanāmi un mierīgi, bailēs lauzīja rokas. "Elīzija Glena apbedīšanas biroja" tēlam skandalozas bēres nenāca par labu. Viņš mudināja zārka nesējus, lai tie turpina ceļu. Nikija, izslējusi zodu, viņiem sekoja. Viņas seja spīdēja kā pulēts koks, un saulesbrilles slēpa saraudātās, uzpampušās acis.

Kāda sieviete ar uzrautu degunu iznāca no pūļa.

-    Staiguļu aizstāvji! Geju aizstāvji! Brauciet atpakaļ uz Haiti ar visām savām nešķīstībām!

Bēru viesi gāja nodurtu galvu, nepaceldami skatienu uz piketētājiem. Mēs bijām dažādi. Skumju sagrauzti universitātes pasniedzēji, Klaudines ģimene no Kārību salām un tādi draugi kā es - cilvēki ar ķeltu ārieni, vidusšķiras dzīvesveidu un slāpētu neapmierinātību. Mana piederība katolicismam izpaudās tikai bērēs un svētku dienās. Dievs, trača cēlējs, man bija kaut kas svešs. Manī brieda dusmas, bet Nikijas dēļ es turpināju soļot un lūkoties uz Santaainezas kalniem, pār kuriem traucās oktobra vējš.

Mūsu vienaldzīgums aizkaitināja kādu jaunu vīrieti ar īsi apgrieztiem matiem un piņņainu seju. Rādīdams ar pirkstu uz Ni- kiju, viņš iekliedzās:

-   Mēs to sakām tev, ragana!

Tas bija pēdējais piliens. Nikijas vīrs, Kāris, kuram piemita grāmatveža nosvērtība, pagriezās pret viņu.

-    Kā jūs uzdrīkstaties? - Viņš izstiepa rādītājpirkstu uz jaunā vīrieša pusi. - Kā jūs uzdrīkstaties tā runāt ar manu sievu?

-   Sievu? - Pīters Vaiomings pārjautāja. - Vai tu gribēji teikt - ar tavu padauzu?

Pārējie piketētāji smējās. Viņi smējās un vicināja savus plakātus.

Kārla apaļās brilles bija sašķiebušās.

-   Nelieši! Un jūs dēvējat sevi par kristiešiem? Kaunieties!

Vaiomings samirkšķināja acis ātri kā ķirzaka. Viņa gaišzilo acu

skatiens joprojām bija pievērsts Nikijai.

-   Tas Kungs saka: "Tavs kaunums top redzams. Es redzēju tavu laulības pārkāpšanu, Es dzirdēju tavu nešķistas iekāres pilno braulīgo zviegšanu, Es novēroju tavas netiklības negantību ar visām tās šausmām kalnos un klajumā!"

Kārla muskuļi zem uzvalka saspringa.

-   Nevajag, - Nikija klusi noteica.

Kad Kāris tomēr paspēra soli pretī Vaiomingam, viņa palūkojās uz mani.

-   Evana…

Mēs metāmies uz priekšu, lai satvertu Kārlu aiz rokām, taču viņš jau bija divu pēdu attālumā no Vaiominga un, saliecis roku elkonī, atvēzējās sitienam, ko nebija manos spēkos apturēt. Tajā brīdī es izdzirdēju Nikijas mierīgo balsi.

-   Viņš ir nožēlojams muļķa lauķis. Viņš nav tā vērts, - Nikija sacīja tik skaļi, lai to dzirdētu ari Vaiomings.

Viņas pārliecinātais, Vaiomingam veltītais apvainojums Kārlu apturēja. Nolaidis roku, viņš pagriezās pret sievu, neredzēdams nicīgo smīnu Vaiominga sejā, kas pauda, ka īsts vīrietis gan neļauj sevi apvaldīt divām sievietēm.

-   Jūs domājat, - Vaiomings skaļi sacīja, - ka Klaudīne bija kas sevišķs, jo allaž mudināja uz "līdzcietību" un atbalstīja "ārstēšanu" un "izglītošanu". Taču ar šiem vārdiem viņa apzīmēja vienīgi izvirtību.

Zārka nesēji ielika savu nastu katafalkā. Nikija, savilkusi plaukstas dūrēs, tajā nolūkojas. Es ar dunku mudināju Kārlu doties uz priekšu, ar galvu pamādama uz žurnālistiem.

-   Viņi redzētu vienīgi to, ka tu sit pirmais, - es teicu.

-    "Esiet nelaimīgi un vaimanajiet un raudiet!" - Vaiomings sauca. - "Zemojieties Tā Kunga priekšā, tad Viņš jūs paaugstinās!"

Šie vārdi mūs sāpīgi aizvainoja. Šis vīrs izmantoja Bībeli, lai mūs satriektu. Man beidzot pietika. Es nespēju vairs klusēt.

-    Es tikko sapratu, kāda ir jūsu nelaime. Jūs neatšķirat pazemību no pazemošanas.

-   Plātīgi vārdi mūs nebaida! Jūs sadegsiet elles liesmās! - puisis ar īsi apgrieztajiem matiem nokliedzās.

Nikija gāja neveiklā grūtnieces solī, kodīdama lūpu un pūlēdamās neraudāt šo cilvēku acu priekšā. Kāris bija aplicis roku viņai ap vidukli.

-   Padauza! - puisis izkliedza, acīmredzot nespēdams izdomāt ko jaunu.

Es pagriezos pret viņu.

-   Tikai cilvēki bez smadzenēm atkārto citu muļķīgos izteicienus. Vai tavs trulais prāts nav spējīgs radīt nevienu svaigu domu?

Puiša piņņainā seja pietvīka. Es aizgriezos, pirms viņš paguva atbildēt. Kāris pieturēja savas automašīnas durvis, kamēr Nikija tajā iekāpa. Kad, apgājis apkārt automašīnai, viņš sēdās pie stūres, es redzēju viņa satraukto, nomākto sejas izteiksmi.

Nikija caur vējstiklu raudzījās uz skrejlapu, kas bija aizbāzta aiz logu tīrītāja. Es nekavējoties to norāvu. Ar spilgti sarkaniem burtiem tur bija rakstīts: "TU BŪSI NĀKAMAIS," - un zemāk uzzīmēts komikss "A1DS: Dieva palaistuvju miteklis". Zīmējumos bija attēlotas Holivudas ielas, kur prostitūtas kasa savas jēlās brūces, un paraksts vēstīja: "Šeit nokļūst ielenes un paliek uz visiem laikiem!" Derdzīgie zīmējumi bija profesionāli izstrādāti, un lapas apakšpusē "Pēdējie Ticīgie" līksmi aicināja: "Apmeklējiet mūsu mājas lapu internetā!"

Kāris iedarbināja automašīnu, un motors dobji ierūcās. Ari pārējie bērinieki, galvu nikni purinādami, rāva aiz savu automašīnu vējstikliem piestiprinātās skrejlapas un, tās saburzījuši, meta zemē. Dzirdēju, kā man aiz muguras Vaiomings pūlas pievērst sev reportieru uzmanību. Katafalks sāka braukt, un Kāris tam sekoja. Drūmā procesija, kas pavadīja Klaudīni pēdējā gaitā, sakustējās.

Caur citiem trokšņiem bija dzirdama Vaiominga dobjā balss. Pieliecies pie mikrofona, viņš kaut ko sacīja televīzijas ziņu reportierim, izklausīdamies sarūgtināts. Viņš nedrīkstēja paturēt pēdējo vārdu. Es pagriezos un devos uz viņa pusi.

Piegājusi tuvāk, es dzirdēju Vaiomingu sakām, ka ne jau viņš esot tas, kurš neieredz ar A1DS slimos cilvēkus, bet gan Dievs, un "Pēdējie Ticīgie" gluži vienkārši sludinot Viņa gribu. Reportieris, kura sejas izteiksme pauda skepsi, neticīgi paliecis galvu sāņus, vaicāja Vaiomingam, vai, viņaprāt, izdevies bērinieku prātus ievirzīt pareizās sliedēs.

-    Nē, un man tas nemaz nerūp. "Nešķīstais lai grimst vēl nešķīstībā, bet taisnais lai dara arī turpmāk taisnību."

-   Atvainojiet, - es iejaucos.

Vaiomings, viņa sekotāji un reportieris paraudzījās uz mani.

-    "Svētīgi tie, kam bēdas, jo tie tiks iepriecināti." - Tas bija pirmais Bībeles citāts, ko atminējos. Mateja evaņģēlijs. Par laimi, tas šajā situācijā iederējās.

Vaiomings šķita uzjautrināts. Viņa sejas izteiksme it kā mudināja: "Aiziet, pacīkstēsimies, citēdami nodaļas un rindas, un tad redzēsim, kā es tevi iemīdīšu zemē." Reportieris uzbīdīja saulesbrilles augstāk uz pieres un noraustīja ūsas, šaubīdamies, vai mana iejaukšanās raidījumam nāks par labu.

-    "Svētīgi žēlsirdīgie, jo tie dabūs žēlastību," - es turpināju. - Vēlējos jums to atgādināt, Vaiominga kungs.

Viņš brīdi mani pētīja, sākdams no pēdām, virzīdams skatienu augstāk pa kājām un šķietami to paslidinādams zem maniem svārkiem un blūzes. Uz Vaiomingu mans zēniskais augums acīmredzot nekādu īpašu iespaidu neatstāja. Man bija skrējējas kājas, spartietes krūškurvis un īsi, izspūruši gaišbrūni mati. Taču bridī, kad viņa skatiens apstājās pie manas sejas, es pietvīku.

-   Acīmredzot mācītāja Vaiominga klātbūtne jūs neapmierina, jaunkundz… - Reportieris vilcinājās, un es nosaucu savu vārdu.

-    Deleinija. Evana Deleinija, - es teicu.

Operators pagrieza kameru pret mani, bet Vaiomings negrasī- jās klusēt.

-   Deleinijas jaunkundze uzskata par cietsirdīgu cilvēku mani, lai gan tieši Klaudīne Žerāra iegrūda ļaudis ellē. Veltīt šai sievietei kristīgas bēres, kādas pienākas šķīstam un krietnam cilvēkam, ir piedauzīgi.

Reportieris pievērsās man.

-   Ko jūs par to teiksiet?

Es pamāju uz Vaiomingu un viņa biedriem.

-    Man šķiet, ka jēdziena "piedauzība" ilustrācija ir mūsu acu priekšā.

-   Paskat tik! - Vaiomings iesaucās. - Viņa pasludina sevi par piedauzības lietpratēju. Vai tad ar to būtu jālepojas?

Vaiomingam šī bija izdevība izcelties ar labskanīgiem fundamentālistu citātiem, bet reportieri interesēja tikai emocijas - jo vairāk, jo labāk. Es vienaldzīgi pacēlu gaisā skrejlapu.

-    Pasakiet savam māksliniekam, - es sacīju, - ka pareizi ir "tūkstoš gadu", nevis "tūkstots gadu".

Reizēm dzēlība man kaitē un atgriežas atpakaļ ar dubultu spēku. Kad es pagriezos, lai dotos prom, Vaiomings man uzsauca:

-    Vai jūsu uzvārds ir Deleinija? Tad pasakiet to māksliniecei pati. Viņa ir jūsu radiniece.

Man neatlika nekas cits kā apstāties. Sastingusi es vēlreiz palūkojos uz skrejlapu. Drūmie, pretīgie zīmējumi piepeši šķita redzēti. Taču pazīstami bija nevis zīmējumi, bet gan zīmēšanas stils, kas atgādināja komiksus "Zirnekļcilvēks" un "Princese karotāja Ksena". Es uzmetu skatienu pēdējam zīmējumam, kur jābūt parakstam.

Sasodīts! Sīkiem burtiem tur bija rakstīts: "Tabita Deleinija." Mana brāļasieva.

Svētīgi ir prātīgie, jo viņi televīzijas kameras priekšā tur muti ciet.

***

Apglabāšanas laikā Nikija stāvēja nekustīgi kā statuja, un mēs, pārējie pavadītāji, klusi un aizkustināti klausījāmies mācītāja runā. Taču manī kvēloja dusmas. Tabita Deleinija. Šie vārdi trīsēja manu gara acu priekšā gluži ka aizdegts sērkociņš. Pārmijuši dažus vārdus ar vienu otru bērinieku, es devos no kapsētas prom.

Es steidzos uz Santabarbaras apgabala tiesas namu. Man nebija vajadzīgi advokāta pakalpojumi, jo pati esmu juriste, kaut gan šo jomu esmu pametusi, kopš nolēmu kļūt par juridisko pētnieci un žurnālisti un strādāt līgumdarbus. Esmu sarakstījusi ari dažas grāmatas, un mans jaunākais romāns "Litija saulriets" bija nopērkams vietējās grāmatnīcās. Taču mani centieni daiļliteratūras jomā nobālēja salīdzinājumā ar Tabitas darbību. Es steidzos uz tiesas namu, jo man vajadzēja ar kādu parunāties, un Nikija tajā bridi runājama nebija.

Iedama pa senatnīgās ēkas gaiteni, es lasīju tiesnešu uzvārdus uz plāksnītēm, kas bija piestiprinātas uz sienas blakus tiesas zāļu durvīm. Man nez kāpēc šķita, ka es nebrīnitos, piepeši ieraudzījusi sev pretī nākam spāņu donu sudraba piešiem rotātiem zābakiem kājās.

Es iegāju tiesneses Rodrigesas zālē brīdī, kad tur risinājās sēde. Liecinieka solā sēdēja jauna sieviete un nikni raudzījās uz advokātu, kurš viņu iztaujāja. Klusi klabēja tiesas sekretāra rakstāmmašīnas taustiņi. Pie aizstāvības galda sēdēja Džesijs Blekberns.

-   Vai jūs tonakt iegājāt telpās bez atļaujas? - viņš uzdeva nākamo jautājumu.

-   Neviens man nebija teicis, ka tur iet nedrīkstu.

Zālē ar augstajiem griestiem lieciniece izskatījās sīka, viņas apģērbs un seja šķita bāli un drūmi. Gluži kā "Pēdējo ticīgo" piketētāji.

Ieslīdēdama solā, es dzirdēju, ka man kabatā iečaukstas skrejlapa. Šī skaņa vēstīja par kaut ko nepatīkamu. Ja Tabita zīmēja "Pēdējo Ticīgo" vajadzībām, tas nozīmēja, ka viņa ir kaut kur tuvumā. Viņa ir atgriezusies.

Kā lai to pasaku savam brālim? Kā lai to pasaku viņa mazajam dēlēnam?

-    Es pārfrāzēšu jautājumu, - Džesijs teica. - Vai jums kāds deva atļauju izgatavot atslēgas dublikātu un to izmantot, lai iekļūtu grāmatnīcā pēc darba laika beigām?

-    Nē, - sieviete atzina. - Tā rīkoties izlēmu es pati.

-    Vai tas bija vienīgais lēmums, ko jūs pieņēmāt, Golas jaunkundze?

Džesijs paliecās uz priekšu, un es manīju zem viņa žaketes viegli saspringstam plato plecu muskuļus. Es biju šeit ieradusies, lai viņu satiktu, un viņš izskatījās svarīgs un pievilcīgs. Pēcpusdienas saules staros mirdzēja viņa tumšie mati un laistījās auskars, ko viņš neizņēma no auss ari tiesas zālē.

-    Laika, kad strādājat grāmatnīcā, jūs šo to paņēmāt nesamaksādama, - viņš turpināja. - Runa nav par grāmatzīmēm ar "Beo- vulfa grāmatnīcas" simboliku vai mazajām cukura paciņām, ko piebērt pie kafijas. Jūs zagāt grāmatas, kas minētas New York Times visvairāk pārdoto izdevumu sarakstā.

Prasītājas advokāts piecēlās kājās.

-    Iebilstu. Nekas tamlīdzīgs vēl nav pierādīts.

Tiesnese Sofija Rodrigesa palūkojās uz viņu pār briļļu stikliem.

-    Iebildums noraidīts.

Džesijs vilcinājās. Piesardzīgums nebija viņa stiprā puse, bet šī bija svarīga tiesas prāva, un viņš vēlējās izdarīt visu nevainojami - rāmi, bez pārsteigšanās un kļūdām. Uzvara nenāks viegli, tas bija skaidrs. Prisilas Golas ilgstošajai garnadzībai bija pielikts punkts kādā vakarā, kad "Beovulfa grāmatnīcas" īpašniece nolēma ielaist savā veikalā "apsardzi". Pēc Prisilas advokāta vārdiem, Golas jaunkundze cietusi "šaušalīgus, neiedomājamus miesas bojājumus", tāpēc iesūdzēja grāmatnīcu tiesā. Džesija partneris uzdeva Prisilu iztaujāt Džesijam, kaut gan viņš tiesas zālē bija iesācējs, tikai divdesmit septiņus gadus vecs. Viņam bija atļauts cīnīties visiem līdzekļiem.

-    Espresso kafijas automāts, tūkstoš dolāru skaidrā naudā un Džekijas Kolinsas grāmatas… - Džesijs sauca lietas, pa vienam noliekdams pirkstus. - Vai jūs noliedzat, ka incidenta nakti šie priekšmeti jums bija rokās?

Prisilai Golai tāds jautājums nepatika. Viņa saviebās.

-    Es zinu, uz ko jūs mērķējat. Es zinu.

-   Jā, tā ir. Galu galā tieši tā iemesla pēc jūs iesūdzējāt manu klienti tiesā.

Džesijs allaž rīkojās viltīgāk, nekā es gaidīju, vienmēr mācēja pārsteigt, tāpēc nereti mani gan sajūsmināja, gan aizkaitināja. Viņš panāca, ka liecinieks apjūk, bija neatlaidīgs un sīksts. Tāds bija Džesijs.

-    Man rokā bija kabatas lukturis, - Gola paskaidroja. - Tajā vakarā, iedama uz grāmatnīcu, es to paņēmu līdzi, lai redzētu, vai nav notikusi kārtējā zādzība. Tas ir viss, nekā cita man "rokās" nebija.

Patiesībā viņai rokās, kā bija rakstīts tiesas ekspertīzes ziņojumā, bija vairāki hamburgeri. Džesijs ļāva Golai stāstīt par kabatas lukturi, jo viņa šķietami paberzēja kreiso roku, atgādinādama zvērinātajiem, kas noticis ar viņas kreiso roku - tās vairs nebija. Bridi, kad Prisila noliecās aiz letes, lai izrautu kafijas automāta kontaktdakšu no ligzdas, viņai uzbruka neganti dzīvnieki un roku saplosīja. Tāpēc viņa iesūdzēja "Beovulfa grāmatnīcu" tiesā un pieprasīja deviņu miljonu dolāru lielu kompensāciju.

-    Kāpēc jūs no grāmatnīcas aizbēgāt? - Džesijs jautāja.

-   Tie radījumi grasījās pārkost man rīkli, viņi bija satracināti. Domāju, klaiņojošs bars, kas ložņā pa pilsētu…

-   Un dzer espresso?

Prasītājas advokāts pielēca kājās. Viņa vārds bija Skips Hin- kels, un viņa uzvalks bija tikpat gaišs un pieguļošs kā mati.

-   Iebilstu! - viņš iesaucās, bet tiesnese Rodrigesa ar rokas mājienu lika viņam apsēsties un pievērsās Džesijam.

-    Iztiksim bez komentāriem, Blekbema kungs, - viņa sacīja.

-    Vai jūs piezvanījāt policijai, kad aizbēgāt no grāmatnīcas?

-Nē.

-   Un dzīvnieku ķērājiem?

-Nē.

-    Vai jūs sazinājāties ar "Beovulfa grāmatnīcas" īpašnieci un informējāt viņu par veikalā ieklīdušiem dzīvniekiem?

-Nē.

-    Vai jūs slēpāties dzīvoklī un iegādājāties televīzijas veikalā dārglietas, līdz infekcija izplatījās pa visu roku?

-   Es slēpos tāpēc, ka biju traumēta! Manu roku saplosīja baltie seski!

Šis fakts sagādāja Džesijam grūtības. Kalifornijā turēt baltos seskus bija ar likumu aizliegts. Uzbrucēji, ekscentriskās "Beovul- fa grāmatnīcas" īpašnieces karsti mīļotie mājdzīvnieki, bija ievesti štatā slepus, kontrabandas ceļā. Turklāt aizstāvībai par sliktu nāca tas, ka seski mācēja slēpties - to viņiem bija iemācījusi saimniece, lai nebūtu jābaidās, ka tos notvers. Viņi bēguļoja no Zivju un savvaļas dzīvnieku aizsardzības departamenta, šie mazie Mustela putorius.

-    Man tie joprojām rādās murgos! - Gola iesaucās. - Es katru nakti redzu viņu mazās acis un riebīgās ķepas, kā viņi tās tirina un skrāpē… - Viņa ar pirkstiem atdarināja, kā šie sīkie noziedznieki skrāpē.

-    Vai tādēļ jūs hamburgerā ielikāt valiumu? Lai tos nomierinātu?

-   Iebilstu! - Hinkels aizkaitināts savicināja gaisā rokas. - Viņš nomocīs liecinieci!

Rodrigesa uzmeta viņam nelaipnu skatienu.

-   Advokāts uzdod jautājumus, kas attiecas uz lietu, un tā nav nekāda mocīšana. Apsēdieties!

Hinkels apsēdās, bet drīz no jauna pietrūkās kājās. Lai uzvarētu šajā prāvā, bija jāizmanto divas iespējas - grauzēji un histērija. Es biju šo lietu izpētījusi un ieteikusi viņam tā rīkoties. Hinkels bija uzklausījis manu muļķīgo padomu un aizsteidzies uz tiesas namu.

Rodrigesa aizkaitināta ievilka elpu.

-    Diena jau ir gandrīz galā, - viņa teica. - Pasludinu pārtraukumu līdz rītdienai un visiem iesaku līdz tam nomierināties.

Viņa piesita ar āmuriņu un piecēlās kājās, pieturēdama melno mantiju ar roku.

-    Piecelties! - tiesas sekretārs nokomandēja, un visi viņa aicinājumu izpildīja, vienīgi Džesijs ne. Viņš noraudzījās, kā Rodrigesa pamet zāli, sēdēdams braucamkrēslā.

Klusi sarunādamies, cilvēki atstāja telpu. Es stāvēju netālu no ārdurvīm, un man garām pagāja Gola un Hinkels. Skips palocīja galvu, bet neskatījās uz mani, zinādams, ka es neesmu viņa atbalstītāju pulkā. Džesijs kavējās pie aizstāvju galda, klausīdamies, kā viņa partneris Bills Brānts novērtē viņa iztaujāšanu.

Pirms diviem gadiem kāda automašīna notrieca Džesiju no kalnu velosipēda un aizbrauca, atstādama viņu ceļmalā ar sadragātu mugurkaulu. Džesijs uzskatīja, ka viņam laimējies. Viņa labākais draugs, toreizējais ceļabiedrs, gāja bojā. Pēc gadu ilgas rehabilitācijas un fizikālās terapijas Džesijs atkal spēja nostāties uz kājām. Viņš varēja paiet ar kruķiem, taču lielākoties izmantoja braucamkrēslu, vieglu sporta modeli.

Beidzot Džesijs ielika portfeli klēpī un divām rokas kustībām iegrieza krēslu ejā, kas veda uz ārdurvīm. Ieraudzījis mani, viņš sacīja Brāntam, lai tas dodas prom bez viņa. Vecākais advokāts man uzmeta ašu skatienu, kurā bija manāma ziņkāre - viņš uti viņa…? Tad viņš uzsita Džesijam pa plecu un izgāja laukā.

-   Vēl vienu dienu esmu aizvadījis, aizstāvēdams taisnīgumu un kareivīgus grauzējus. Kā man patīk šī profesija! - Džesijs teica.

-   Un pateicīgā nācija tev salutē, - es atbildēju. - Ko Brānts teica par tavu darbu?

-    Viņš saka, lai es turu sevi grožos. Zoboties par sakropļotu cilvēku esot nekaunība. Citu iebildumu viņam nebija. Viens kroplis pret otru, tā ka vainas apziņu viņš nejūt.

Pie viņa skarbā izteiksmes veida biju pieradusi.

-   Un ko tu par to domā? - es jautāju.

-    Es nezinu, kur likties no vainas apziņas.

-   Tu? Tev jau piedzimstot trūka vainas apziņas gēna.

-Jā, toties tu saņēmi to ar uzviju. Par ko jūties vainīga šodien?

Kad bijām ārā no tiesas zāles, es pasmaidīju.

-    Par trešās pasaules valstu parādiem.

Džesijs, nopētījis manu melno kostīmu, pavaicāja, kā noritēja bēres.

-   Daži cilvēki mēģināja mūs izaicināt, lai izraisītu nemierus.

Es pasniedzu viņam "Pēdējo Ticīgo" skrejlapu, un viņš to apskatīja ar pretīguma izteiksmi sejā. Kad norādīju uz mākslinieka parakstu, viņš bija tikpat satriekts, cik iepriekš es.

-   Nevar būt! - Džesijs novilka.

-   Draudze darbojas vienīgi šeit. Diemžēl tas nozīmē, ka Tabita ieradusies Santabarbarā.

Džesijs pamāja uz vienu no zīmējumiem.

-   Tas nozīmē, ka tavam brālim jābūt uzmanīgam

Zīmējums, kam iepriekš nebiju pievērsusi uzmanību, bija draudīgs. Oranžas liesmu mēles laizīja kalnus. Zeme bija atvērusies melnās plaisās, kas aprija uzrakstu "Holivuda", ASV Kapitoliju un juras kājnieku zilā formas tērpā.

-    Izlīgšana acīmredzot viņas plānos neietilpst, - Džesijs noteica. - Ko tu grasies darīt?

-   Brīdināšu Braienu, atradīšu Tabitu un noskaidrošu, kas notiek. Varbūt viņa nav iestājusies draudzē. Varbūt viņa gluži vienkārši uzzīmējusi šo komiksu pēc pasūtījuma.

-   Tā nevar būt. Tu taču zini, kādā ģimenē viņa augusi.

Tev jau atkal ir taisnība, Blekbern. Es novērsos, nevēlēdamās domāt par Tabitas patiesajiem nolūkiem. Džesijs pieskārās man pie plaukstas.

-   Ja nu viņa atgriezusies pēc Lūka? - viņš sacīja.

Sešus gadus vecais Lūks bija Braiena un Tabitas dēls. Viņš jau astoņus mēnešus dzīvoja pie manis, jo Tabita viņu pameta un Braiens bija nodarbināts viņpus okeāna.

Džesijs pacēla skrejlapu gaisā.

-    Evana, tas ir nevis kaut kas smieklīgi nelāgs, bet gan patiešām nelāgs. Tie ir psihopāta murgi.

-   Tādi paši murgi kā visa šī draudze.

-    Paklausies. Ja Tabita pievērsusies šai jukušo ticībai…

-   Zinu, zinu… Lūks. - Es nopūtos. - Es viņu pieskatīšu.

Kad mana brāļa laulība sabruka, vainas apziņas gēns lika sažņaugties manām krūtīm. Tās bija trulas sāpes, kas it kā uzstājīgi atkārtoja: "Tā ir tava vaina, tava vaina." Jo tieši es iepazīstināju Braienu ar Tabitu.

Kad pirmo reizi sastapos ar Tabitu Rebaku, viesmīli kafejnīcā, ko es bieži apmeklēju, viņai bija divdesmit gadu. Tabita bija jautra un dedzīga meitene ar glītu augumu, kastaņbrūnām, no matu sprādzes izrisušām matu cirtām un skanīgu balsi, kas reizēm šķita pārāk skaļa. Tolaik sāku savu juristes karjeru un ilgojos dzīvē daudz ko sasniegt. Nereti šajā kafejnīcā, noliekusies pār bloknotu, es ar alkainu aizrautību rakstīju stāstus. Kādu vakaru Tabita kavējās pie mana galdiņa ilgāk nekā parasti. Izskatījās, ka viņa grasās man pavēstīt ko satriecošu.

-    Es saprotu, ko rakstīšana tev nozīmē, - bridi vilcinājusies, viņa teica. - Patiešām, jo esmu māksliniece.

Apsēdusies pie mana galdiņa, Tabita paziņoja, ka viņai itin labi patīkot zinātniskā fantastika - to rakstīju es -, bet viņas īstā aizraušanās esot stāsti par burvjiem, bruņiniekiem un nolaupītām princesēm.

-     Vai tavos stāstos ir pūķi? - viņa jautāja, paliekusies uz priekšu. - Pūķi ir lieliski.

Tabitas aizrautība šķita bērnišķīga, bet tādējādi viņa ļāva vaļu savai iztēlei. Tabita bija augusi mājās, kur radošu fantāziju un ikvienu neparastāku domu apslāpēja bargs fundamentālisms. Nekādas laicīgās mūzikas, nekādu satikšanos ar puišiem. Laicīgā literatūra, kur bija runa par pagānu mitoloģiskajiem nezvēriem, bija aizliegta. Tādu literatūru viņas mājās pielīdzināja okultisma slavināšanai. Tabitas māte uzskatīja, ka no "Artura nāves" lasīšanas līdz melnās mesas sarīkošanai pie virtuves galda ir viens solis.

Lai gan par pūķiem es nerakstīju, nākamajā reizē, kad sēdēju kafejnīcā, mirdzošām acīm pie manis piesteidzās Tabita, rokās sa- žņaugusi manam stāstam paredzētas ilustrācijas. Zīmējumi bija reizē mežonīgi un romantiski - teiksim, varonis izaicinoši stāv, pavērsis krūtis pret vētru. Man tie ļoti patika. Un man patika Tabita. Kad radās izdevība, es viņu iepazīstināju ar savu brāli.

Braiens ar saviem kraukļmelnajiem matiem un karstas kafijas krāsas acīm, nosvērto balss toni un pašpārliecināto, brīvo izturēšanos viņu acumirkli apbūra. Viņš bija lidotājs iznicinātājs un izskatījās pēc tā ari tad, kad nevalkāja formas tērpu. Tabita nešaubījās ne mirkli.

Viņas personībā atklājās jauna iezīme - draiskums. Braiena klātbūtnē viņa kļuva moža, nekaunīga un koķeta. Viņa izstaroja seksualitāti, it kā zem viņas vilnas svārkiem būtu zeķturis leoparda ādas rakstā. Braiens nodēvēja viņu par "dzīvīgu". Taču Tabita viegli ieslīga skumjās, ilgodamās pēc skaidrības, drošības un dzīves mērķa. Braiens nolēma būt par glābēju, cerēdams, ka viņam pie sāniem Tabita kļūs stiprāka - un jutīsies viņam pateicīga. Savam baltajam bruņiniekam.

Pēc pusgada viņi apprecējās, kaislīgi viens otru mīlēdami un abi kopā izskatīdamies šķīsti un neticami pievilcīgi. Tad pieteicās Lūks, dārgums, viņu laimes pierādījums un zīmogs. Tā bija nevainojama laulība.

Un tad viss sabruka.

Tabita necieta jūrnieka sievas dzīvi. Viņai nepatika pagaidu aprnešanās vietas - Sandjego, Pensa kola, Lemūra, Kalifornija. Tās bija gan pārāk skaļas, gan karstas, gan vientulīgas. Viņai nepatika pieticīgie dzīves apstākļi un sīkumainā uzvedības etiķete, nepatika Braiena mēnešiem ilgā prombūtne. Viena Tabita droši vien cieta, bet es nejutu žēlumu. Es biju jūrnieka meita un radusi tikt galā ar visām grūtībām. Tāds pats bija Braiens, un to pašu viņš gaidīja no savas sievas. Nesagaidīja.

Tabita sacīja, ka jūkot prātā. Viņa nespēja izturēt, ka ar visu galā jātiek pašai, jāguļ vienatnē, jādzīvo mājās kopā ar niķīgu bērnu, bet Braiens ir tālu prom. Pamet floti, viņa teica. Tie bija vārdi, ko Deleiniju ģimenē izrunāt nedrīkstēja. Braienam pamest floti būtu tas pats, kas izgriezt sev sirdi. Pēc šis vārdu pārmaiņas viņš Tabitā saskatīja vienīgi nenobriedušu un garā nabadzīgu cilvēku, nevis vairs jauku un jūtīgu meiteni. Kad Braiena eskadrai bija jādodas uz Kluso okeānu, viņas žēlabas un draudi nelīdzēja.

"Tas nav taisnīgi. Es negrasos atkal kļūt par vientuļo mati - pamēģini tu šādu dzīvi un paskaties, ko tas nozīmē! Kāpēc tu nevari strādāt Apvienotajos Gaisa Spēkos?" Braiens raudzījās uz viņu kā uz jukušu. Kādēļ lai viņš vadītu pasažieru lidmašīnas? Viņš sēdīsies kara lidmašīnā un dosies uz savu bāzes kuģi Con- stellation, kur viņam ir labākais darbs pasaulē!

Nedēļu pirms Braiena došanās jūrā Tabita aizgāja. Brālis man piezvanīja, caur asarām lūgdams, lai parūpējos par viņa dēlu.

Pa ceļam no tiesas nama es iegriezos pie Nikijas, lai pārbaudītu, kā viņa pēc bērēm jūtas. Mūsu mājas ir uz viena zemes gabala netālu no Santabarbaras Vecās Misijas baznīcas. Viņa un Kāris dzīvo viktoriāņu stila namā tuvāk ielai, bet man pieder nedaudz mazāks nams dārza pusē. Kad pārrados, bēru viesi pamazām izklīda. Saposti bērni uz piebraucamā ceļa spēlēja basketbolu, 110 ārdurvīm plūda regeja skaņas. Viesistabā uz galda stāvēja tukši kastroļi, un virtuvē māsīcas mazgāja traukus. Nikija, novilkusi kurpes un uzcēlusi piepampušās kājas uz kafijas galdiņa, sēdēja uz melna ādas dīvāna dzīvojamā istabā. Es viņai pamāju, lai augšā neceļas.

Nikija aicināja mani apsēsties sev blakus un, kad es to izdarīju, viņa uzlika savu plaukstu uz manējās.

-    Dzirdēju, ka tu devies atpakaļ, lai vēlreiz stātos pretī tiem ķertajiem. Tava apņēmība mati butu iepriecinājusi.

Es paspiedu Nikijai roku, vēlēdamās par šiem vārdiem pateikties, bet jutos neveikli, jo Tabitas zīmējumi viņas sēras vēl padziļināja.

-   Tu rīkojies pareizi, - viņa turpināja. - Mans lēmums nelikties par šiem ļaudīm zinis nav pareizs. Tādām sektām jānorāda viņu īstā vieta, citādi viņi kāps mums uz galvas.

Nikija atbalstīja galvu pret dīvāna atzveltni. Kaut gan grūtniecība piešķīra viņai tādu kā iekšēju mirdzumu, tajā brīdī viņa izskatījās nelāgi, un es apvaicājos, vai viņa jūtas labi.

-     Viss ir labi. Klaudine audzināja mani tā, lai neiznāktu vārgule.

Pēc brīža es devos pāri mauriņam uz savu vienstāva māju, kas bija būvēta no nededzinātiem ķieģeļiem un ko ieskāva ozoli, hi- biski un jasmīnu krūmi. Es pacēlu divriteni, ko Lūks bija nometis uz akmens plākšņu celiņa, un atvēru stiklotās durvis. Mani sagaidīja multiplikācijas filmu skaņas. Televizora ekrānā Koijots pa tuksnesi dzenāja Skrējēju. Tālākajā dīvāna pusē augšup paslējās galva, lai noskaidrotu, kas atnācis.

-   Sveika, tante Evana!

Es sasitu papēžus.

-   Sveicināts, tīģerēni Vai nogriezīsi klusāk skaņu?

Lūks, satvēris pulti ar abām rokām kā ieroci, noregulēja skaņu klusāku un pielēca kājās. Aukle, augstskolas otrā kursa studente, kuras kustībās jautās tropu gurdums, sāka vākt kopā tukšās pakas un grauzdētu kukurūzas graudu drupačas. Mans vientuļas sievietes miteklis bija pārvērties par rotaļlaukumu un atgādināja kaut ko no Čaka Džounsa burvju pasaules. Manus navahu paklājus, An- sela Adamsa fotogrāfijas un skandināvu mēbeles pārmāca rotaļlietu firmas Matell produkcija. Rūpes par bērnu manā dzīvē bija uzradušās negaidīti, bet manas zināšanas bija pietiekamas, lai es atļautu savam brāļadēlam vērot vienīgi klasisko televīziju.

-    Uzmini, kas man piezvanīja! - Lūks sacīja, kad aukle bija prom.

Man cauri izšāvās baiļu šautra. Kaut tā nebūtu Tabita!

-   Tētis! - Šis vārds Lūku pildīja ar enerģiju. Lēkādams uz tievajām kājām, melnmatainais puišelis tērgādams nāca man līdzi uz virtuvi. - Viņš šodien brauks uz mūsu jauno māju un sagatavos manu istabu.

Mans brālis bija devies uz jaunu pagaidu mājvietu, Jūras un Gaisa Kara Spēku darbība^ centru Čainaleikā, Kalifornijā. Viņam vajadzēja pāris dienu, lai sagatavotos, pirms es aizvedu pie viņa Lūku.

-   Viņš nespēj vien tevi sagaidīt, draudziņ, - es teicu.

Lūks smaidīja. Viņam vaigos ievilkās bedrītes un apakšā trūka viena zoba - šis Toma Sojera smaids mani valdzināja. Runādams viņš ar roku aizskāra manas baltās blūzes piedurkni. Tā kā viņa pirksti nebija sevišķi tīri, es zināju, ka blūzi vajadzēs mazgāt, bet šo satraukto roku maigie pieskārieni mani apbūra, un es viņam neko neteicu.

-   Es jau sakravāju ceļasomu, - Lūks piebilda.

-Jau?

-    Es būtu sakravājis arī tavējo, bet nezināju, kur tu liec savas īpašās lietiņas, teiksim, saulesbrilles un vitamīnus. Un dokumentus par aizbildnību.

Mana sirds sažņaudzās - Lūks zināja. Es atbildēju, ka viņš rīkojies pareizi, atstādams rūpes par ceļasomu manā ziņā. Viņš jautāja, vai drīkst ielikt automašīnā ledus kasti dzērieniem. Nākamnedēļ, es teicu.

Es izņēmu no ledusskapja limonādes pudeli. Pie ledusskapja durvīm ar magnētiem bija piestiprinātas Braiena fotogrāfijas - Braiens, ģērbies pilota formas tērpā, blakus savai FļA-18 Hornet, Braiens ar Lūku uz pleciem. Džesijs šo attēlu kopu dēvēja par Altāri. Biju pielikusi fotogrāfijas šeit tādēļ, lai Lūks tēva seju redzētu katru dienu. Lai viņš Braienu neaizmirstu.

Pašā augšā atradās fotogrāfijas, ko biju uzņēmusi pirms nedēļas Sandjego, kad Constellation atgriezās ostā. Kuģa atgriešanās bridis bija neatkārtojams. Gar klāja malu stāvēja matroži, vējš pluinīja karogus, un krastā stāvēja ģimenes, tūkstošiem cilvēku ar asarām acis. Es raudzījos uz fotogrāfiju, ko biju uzņēmusi, kad brālis mūs atrada. Braiens tajā abām rokām bija apskāvis Lūku un piespiedis seju dēlam pie kakla. Šis bridis bija lielisks. Kā vienmēr.

Lūks paspieda manu roku. Viņa tumšās acis bija platas un spožas. Tabitas acis.

-    Cik stundu atlicis, iekams es būšu savās jaunajās mājās? Precīzi.

-   Precīzi? Pieņemu, ka apmēram simt astoņdesmit divas stundas.

Vai viņš mani aizmirsis?

Pirms astoņiem mēnešiem Braiens kopā ar savu iznīcinātāju eskadriļu devās ceļā. Es nespēju bez bailēm iztēloties, ka viņa roka uz vadības sviras nodrebētu. Šķiršanās ir trieciens, kas ievaino un sakropļo, it kā tevī savus zobus būtu ielaidis motorzāģis, un es zinu, ka, par spīti Braiena vienaldzībai, viņš jutās iznicināts. To zināja ari Braiena komandieris, kas pavēlēja viņam tikt ar to galā un sievietes dēļ nekļūt par pinkšķi. Protams, komandierim nepatika doma, ka Braiens Deleinijs varētu nomest piecdesmit miljonu dolāru vērto kara lidmašīnu uz kuģa klāja, prātodams, kur gan palikusi viņa sieva.

Tabita gluži vai gaisā izkūpēja. Viņa iztukšoja bankas kontu, izņēma lielāko iespējamo naudas summu, kādu varēja izņemt ar abu kredītkartēm, un devās prom. Viņa ceļoja, izmantodama skaidru naudu un neatstādama pēdas. Mēs viņu neatradām.

Pēc mēneša uz manas mājas adresi sāka pienākt vēstules. Tās bija rakstītas Lūkam. Tajās nebija ne atpakaļadreses, ne atvainošanās. Māmiņa gribētu būt ar Tevi kopā, bet viņai kļuva pārāk skumji, tāpēc vajadzēja aizbraukt, Tabita rakstīja, ja tētis nebrauktu projām un rūpētos par mums, viss būtu labi.

Viņa sūtīja šīs vēstules no Sevis Žēlošanas zemes, kas atradās kaut kur aiz apvāršņa, vietā, kur spoguļi tūkstošreiz palielināja viņas ciešanas, un žēlabām cauri jautās doma "nu jūs man redzēsiet". Šo vēstuļu pēc es naktī nevarēju aizmigt. Vai Tabita domāja, ka tās vērsīs visu par labu? Ka Lūks viņu sapratis? Pie velna! Vai viņa cerēja, ka Lūks lūgsies Braienu, lai tas sēž mājās, jo tad māmiņa atgriezīsies? Puišelis miegā murgoja, skola kāvās un slēpās savā skapī vairākas stundas pēc kārtas. Es noliku savu topošo romānu plauktā, lai varētu par viņu rūpēties. Kad Lūks izlasīja vārdus: "Māmiņa Tevi mīl," - viņa seja sāpīgi saviebās.

Pēc kāda laika ik reizi, kad Lūks ieraudzīja uz aploksnes mātes rokrakstu, viņš uzgrieza man muguru un devās uz pagalmu, kur ar āmuru šķaidīja Lego kosmonautus. Nelielās plastmasas figūras lidoja uz visām pusēm, un manas puķudobes bija pilnas ar to daļām. Kad rotaļlietas bija iznīcinātas, Lūks to atliekas apčurāja.

Jūlijā, man par lielu atvieglojumu, vēstules vairs nepienāca. Taču nu biju saņēmusi jaunu vēsti, šoreiz no Pītera Vaiominga. "Pasakiet to māksliniecei pati. Jūs esat viņas radiniece." Kā viņš to zināja? Droši vien to pastāstījusi Tabita. Kādēļ lai viņa to darītu? Lai atgūtu Lūku.

Pēc simt astoņdesmit divām stundām nākamajā nedēļā es nogādāšu Lūku Braiena jaunajā mājvietā. Laika izvēle nebija nejauša.

- Lūk, - es ieminējos, - vai tu negribētu paspēlēt basketbolu kopā ar zēniem pie Nikijas mājas?

Kad Lūks izskrēja ārā, es rīkojos pēc intuīcijas. Piezvanījusi uz telefonu centrāli, es pajautāju, vai viņu rīcībā ir telefona numuri, kas saistīti ar Tabitu Deleiriiju. Biju tā rīkojusies jau iepriekš, pārliecināta, ka agri vai vēlu Tabita atgriezīsies Santabarbarā. Bet telefona sakaru uzņēmuma sarakstos viņas vārda nebija.

Līdz šim brīdim. Operators man nosauca telefona numuru un adresi Vestkaminosjēlo. Es sajutu vēsumu. Tas bija nams, ko Tabitai mantojumā atstāja viņas mirusī māte, - pussabrukusi, krūmāju ieskauta māja augstu kalnos aiz Santabarbaras, vieta, kur Sjū Džūdija Rebaka savulaik pārtrauca vakariņas ar reliģiski eks- tātiskām runām un kur viņa reiz pierunāja Tabitas klases biedrus nokristīties karstā vannā. Ja kāds šajā mājā ciemojās, tas nekad neieradās šeit otru reizi. Tabita šo vietu pameta, lai atbrīvotos no mātes nomācošā fundamentālisma. Māja jau gadiem bija tukša.

Panākusi aukli puskvartāla attālumā no mājas, es lūdzu viņu atgriezties. Pēc tam uzvilku džinsus, sporta kurpes un zaļu vel- veta kreklu, kas piederēja Džesijam, un paņēmu savas automašīnas atslēgas.

***

Rietošā saule sarkani kvēloja, kad gar laukakmeņu krāvumiem un pelēkzaļiem krūmiem ar savu balto Explorer piebraucu pie Tabitas mājas. Gaiss smaržoja pēc sinepēm un eikalipta. Skats, kas pavērās uz pilsētu no divu tūkstošu pēdu augstuma, bija fantastisks. Santabarbara atgādināja mirgojošu samta lenti, kas nostiepta starp kalniem un Kluso okeānu.

Māja izskatījās nekopta. No dēļu apšuvuma lobījās nost izbalējušas pelēcīgas plēksnes, un mauriņā savairojušās nezāles auga kumšķiem kā nekopta barda. Pēc mana klauvējiena pie durvīm neviens nenāca, tāpēc es ielūkojos iekšā pa logu. Dzīvojamā istabā bija daži lēti krēsli un galds, uz kura jukjukām atradās pildspalvas, zīmuļi un zīmējumi. Nokvēpušajā virtuvē redzēju iepirkumu maisiņus, kas bija piebāzti ar konservētas kukurūzas bundžām un maltās gaļas konserviem. Vai tā Tabita ēdināja ari Braienu? Nav brīnums, ka viņš vēlējās doties jūrā.

Pie ledusskapja ar magnētu ērkšķu kroņa formā bija piestiprināts zīmējums, kurā attēlots Piters Vaiomings. Acīmredzot Tabitai tas bija svarīgs. Es piespiedu pieri pie stikla. Acīmredzot Tabita guvusi ne vienu vien atklāsmi.

Atgriezusies savā automašīnā, es vēlreiz pārlasīju "Pēdējo Ticīgo" skrejlapu. Kā jau paredzēju, ar naidīgo piketu Klaudīnes bērēs Pīteram Vaiomingam nepietika. Viņš aicināja visus pareizi domājošos kristiešus uz "protesta apliecinājumu" šis pašas dienas vakarā. Es paskatījos rokaspulkstenī. Vaiomings patlaban droši vien iesildās. Iedarbinājusi motoru, es devos prom pa garu ceļu, kas veda uz elli.

Otrā nodaļa

Pītera Vaiominga draudzes mītne atradās pilsētas centrā rosīgas ielas malā. Kad tur ierados, tumšzilajās debesis jau mirdzēja augoša mēness sirpis. Sākotnēji šajā ēkā bija mēbeļu tirgotava, kuras plašajā zālē uz koka krēsliem zem spožām dienasgaismas lampām nu sēdēja aptuveni simt cilvēku. Es noraudzījos viņos pa logu, kura stiklu tricināja iekšā skanošo klavieru un elektriskās basģitāras spēcīgie, enerģijas pārpilnie akordi.

Kad atvēru durvis, man pretī triecās skaņas un karstums. Gaisā vēdīja intensīvs sviedru smārds un emocionāla kvēle. Viriešu sejas un kakli spīdēja, sievietes apvēdinājās ar krāsainām papīra lapām, kas bija aprakstītas ar citātiem no Bībeles. Uz paaugstinājuma stāvēja koris, kura dedzīgie dalībnieki, tērpušies purpurkrā- sas uzsvārčos, dziedāja par jēra asiņu spēku. Viņu priekšā trīs dejotājas, pusauga meitenes, tērpušās sudrabaini vizuļojošos triko, mētāja pa gaisu zizli un veica dažādus Austrumu cīņām raksturīgus lēcienus un griezienus.

Es nostājos netālu no durvīm un, paņēmusi no galda lapu ar informāciju par dievkalpojuma gaitu, ar skatienu meklēju Tabitu. Pārlaidusi skatienu sanākušajiem - sievietēm ar augstām matu piramīdām un vīriešiem, kas bija ģērbušies džinsos, ar zābakiem kājās, īsi apgrieztiem matiem, - es nospriedu, ka īpaši no tiem ne- atšķiros. Tāpat kā viņi, biju tērpusies vīriešu kreklā un džinsos, tomēr pieplaku pie sienas, lai neviens mani, šeit neiederīgo, nepamanītu.

Kamēr nopētīju dievkalpojuma dalībniekus, kora priekšā izgāja stalta sieviete pelēkām acīm un garu māla krāsas matu pīni, kas slīga pār muguru kā virve. Zemā alta balsī viņa sāka dziedājumu par Dieva spēku, kas iznīcinās nešķīstos.

-   Nežēlosim, - sieviete dziedāja, - staigules un nešķīsteņus!

-   Nežēlosim, - draudze pievienojās, - un iznīcināsim viņus!

-    Ei, feministi un liberāļi, laiks iemiesot Bībeli dzīvē, un mēs valdīsim vēl tūkstoš gadu!

Zālē atskanēja sajūsmas saucieni. Dejotāju zižļi griezās neticamā ātrumā.

-   Jā, ļaudis! - soliste dziedošā balsī sauca. - Iemiesosim Bībeli dzīvē kopā ar mācītāju Pītu un aplaudēsim viņam!

Baznīcēni aplaudēja, dziedātāji un dejotājas pašķīrās, un Pī- ters Vaiomings iznāca priekšā.

Viņš izstaroja enerģiju - viņa sārtā seja bija pietvīkusi vēl vairāk, sarainie smilšpapīra krāsas mati saslējušies gaisā. Viņš pacēla pie mutes mikrofonu.

-   Iemiesosim Bībeli dzīvē! Jā! Iemiesosim Bībeli šeit, Santabar- barā, Amerikā, - Vaiomings teica. - Mēs šodien norādījām tiem AIDS upuru apraudātajiem, kur ir viņu īstā vieta šajā Dieva pasaulē.

Cilvēki piekrizdami rībināja pret zemi kājas un svilpa. Vaiomings veltīja savai draudzi viltīgu skatienu.

-    Vai tad nebija jautri?

Klausītāji smiedamies uzgavilēja un cits caur citu kaut ko sauca. Tie bija uzvarētāju saucieni.

-    Kas gan var būt jaukāks par draudzes gājienu svaigā gaisā un saules gaismā! Turklāt ar mērķi pārmācīt padauzas… - Vēl brīdi klausījies pūļa sajūsmas izpausmēs, Vaiomings beidzot pacēla roku. - Tātad pievērsīsimies darbam. AIDS ir tikai aisberga virsotne, kas rēgojas laukā no neķītrību jūras. - Viņš aizvēra acis un papurināja galvu. - Šie netiklības uzplūdi ir zīme, ka mūsu Pēdējās Dienas tuvojas.

Kādas blēņas, es nodomāju, pūlēdamās neklausīties, jo zināju, ka Vaiominga sprediķis mani sadusmos. Ar skatienu turpinādama meklēt Tabitu, es tik un tā nespēju paglābties no viņa dobjās balss skaņām. Spriedze Vaiominga balsī auga, kad viņš sāka runāt par elli un sātana plāniem, pie kuriem esot pieskaitāma gan evolūcijas teorijas mācīšana, gan Visu Svēto dienas priekšvakara svinēšana. Posts, anarhija un elles mokas piemeklēšot tos, kuri neieklausās "Pēdējo Ticīgo" brīdinājumos. Visā, ko viņš sacīja, cauri vijās neatlaidīga un uzstājīga doma - tuvojas pastardiena. Visam pienāks gals - šo iebaidīšanas līdzekli sprediķos izmantoja jau kopš Kaligulas valdīšanas laikiem Romā.

-    Atkārtosim. - Vaiomings uzsita knipi uz staltās kora solistes pusi, un viņa pasniedza mācītājam noplukušu Bībeli. Viņš to atvēra un lasīja: - "…un vietām būs zemestrīces un bada laiki. Tas būs lielo bēdu iesākums."

Baznīcēni saliecās uz priekšu un šķirstīja katrs savu Bībeli, meklēdami vajadzīgo nodaļu. Visapkārt skanēja plānā papīra čaukstoņa.

-   Tas nav nekas jauns. Mājās jūs visi atzīmējat zemestrīces un badu savās kartēs, vai ne?

Sieviete ar sārtām brillēm uz deguna pacēla avīzes izgriezumu un vicināja to kā laimīgo loterijas biļeti.

-    'Tūkstošiem cilvēku cieš badu Bangladešā"!

-   Labi, - Vaiomings noteica un turpināja pastardienas vēstnešu uzskaitījumu. Tie esot kari, viltus praviešu uzrašanās un neaprakstāmi maldi. Pēc dramatiskas pauzes viņš uzsvērti atkārtoja: - Maldi. - Viņš piesita ar pirkstu pie deniņiem. - Saglabājiet asu prātu. Šis ir lielo melu laikmets, mani ļaudis, tāpēc neticiet tam, ko dzirdat ārpusē. - Un tieši par "ārpusi" bija Vaiominga sprediķis. Tiesu sistēma ir meli, viņš teica, jo tā legalizē homoseksuālismu un pieļauj šaujamieroču lietošanas ierobežojumus. Zinātne ir meli, jo ateisti apšauba Bībeli, atbalstīdami Lielā Sprādziena teoriju un apgalvodami, ka AIDS cēlies no Āfrikas pērtiķiem - pērtiķiem! - kaut gan viņš, mācītājs Vaiomings, skaidri zina, ka Dievs šo slimību uzsūtīja ASV Slimību kontroles un profilakses centram Atlantā.

Mācītāja balss kļuva aizvien skaļāka. Katoļu baznīca ir meli un raganu midzenis. Latīņu valoda ir meli. Jā, latiņu valoda, šī pagānu valoda, kas pasludināta par mirušu. Taču tā nav mirusi, jo šo valodu pie dzīvības uztur… kas? Tiesu sistēma, zinātne, mise un burvestības.

-   Cik no jums ir redzējuši meksikāņu beisbolistu laukumā pārmetām krustu? - Vārds "meksikāņu" viņa mutē izklausījās pēc "mehkāņu". - Cik? Tā nav nejaušība. Viņi visi ir savstarpēji saistīti. Vai saprotat?

Es jutu, ka man uz skausta matiņi saceļas stāvus. Nākamajā mirklī es ieraudzīju, ka uz mani no pēdējās rindas raugās jauna meitene, gluži vai pusaudze. Viņai bija apaļa seja un maza lelles mute. Meitene blenza uz mani tā, it kā būtu redzējusi manu fotogrāfiju zem virsraksta "Policija meklē". Kad mūsu skatieni sastapās, viņa saknieba lūpas plānā svītrā.

-   Un, visbeidzot, nekrietnākie sātana meli. Pēdējās Dienas esot mīts. Viņam labi izdodas cilvēkus par to pārliecināt.

Pusaudze kaut ko iečukstēja ausī sievietei, kura sēdēja viņai blakus, un tā acumirkli pagrieza galvu. Nu mani pētīja abas.

-    Mēris, atombumbas, komētas, kas lido uz Zemes pusi, pat gadu tūkstošu mija… ik reizi ļaudis domā, ka nu tas notiks. Kad tas nenotiek, viņi brīnās par muļķiem, kuri tic pasaules galam. - Vaiomings apklusa. Ievilcis elpu, viņš turpināja: - Un sātans atlaižas ērtāk un pasmaida, jo pārliecinājis vēl kādu, ka Bībeles brīdinājumos ieklausīties nav vērts. - Mācītājs apņēma mikrofonu abām rokām. Viņam bija lielas ogļrača plaukstas, raupjas un sarkanas. - Taču atcerieties, ka pastardiena nav mīts, - viņš pārvērstā balsī atgādināja un čukstus pabeidza: - Vētra tuvojas, mani ļaudis.

No Vaiominga piepeši pieklusinātās balss man pār muguru pārskrēja skudriņas. Es jutos nelāgi. Biju gaidījusi vien dižmanīgu paštaisnumu, bet Vaiomings savā sprediķī ievija ari Bībeles pareģojumus. Es stāvēju kā pārakmeņojusies, kaut gan pusaudze un viņas draudzene sačukstēdamās šaudīja uz manu pusi naidīgus skatienus.

-   Palūkojieties visapkārt, un jus redzēsiet zīmes, - mācītājs teica. - Amerikas Savienoto Valstu prezidents nodod zvērestu, stāvēdams pretī Vašingtonas monumentam, masonu obeliskam, okultisma simbolam. Tas ir vēstījums nelabajam, vēstījums, ka valdība ir gatava tam kalpot. Amerikāņu karavīri saņem potes pret Sibīrijas mēri. Tas nozīmē, ka viņi gatavojas pasaules gala sērgai.

Vaiomings noslaucīja pieri. Viņa pietvīkušie vaigi, jēli sarkanās rokas un purpursarkanos talāros tērpušies koristi viņam aiz muguras izraisīja manī nepatīkamu satraukumu.

-   Sātans gatavojas karam. Un kas ar viņu cīnīsies? Apvienotās Nācijas?

-    Ārzemju zilie! - kāds vīrs iekliedzās. - Viņi visi sazvērējušies!

-    Kurš? Kurš cīnīsies?

-   Neviens… viņi visi mirs!

-Jā. Neviens nestāsies pretī sātanam. Neviens… - Vaiomings ieturēja pauzi, pirms pabeidza: - Tikai "Pēdējie Ticīgie". Šie nedaudzie šķīstie, tīrie Dieva dēli un meitas.

Atskanēja saucieni "Āmen!" un "Pareizi!".

-   Par laimi, esam pārtvēruši sātana kaujas plānus. - Vaiomings pacēla Bībeli virs galvas. - Viss ir šeit. Mēs zinām, kas notiks.

Baznīcēni saspringti klausījās mācītājā. Daži palocīja galvu.

-     Pastāsti mums ko vairāk, mācītāj Pīt! - kāda sieviete iesaucās.

-   Tuvojas posts. Liels, liels posts.

Saspringums auga. Ļaudis sagatavojās izdzirdēt, kāds posts viņus gaida. Gluži kā "amerikāņu kalniņa" izbaudītāji, viņi pirms aizraujošā nobrauciena ievilka elpu. Vaiomings pievērsās jaunai nodaļai.

-    "Es redzēju, un raugi: pelēks zirgs, un tam, kas sēdēja zirgā, bija vārds - nāve, tai sekoja elle, un tika dota vara pār ceturto tiesu zemes nokaut ar zobenu, ar badu, ar nāvi un ar zemes zvēriem." Nūjā. Vaiomings pievērsās Bībeles pēdējai grāmatai, Jāņa Atklāsmes grāmatai, fanātiķu iecienītai lasāmvielai. - Ceturtā daļa zemeslodes iedzīvotāju. Viens miljards pieci simti miljonu cilvēku būs miruši. Iztēlojieties līķus, kas gluži kā pagales būs sakrauti kaudzēs Londonas un Parīzes ielās. Iztēlojieties Santabarbaras pludmalēs izskalotus uzburbušus ķermeņus.

Klausītāju riebumā saviebtās sejas pauda, ka viņi paklausa mācītāja aicinājumam un iztēlojas. Daži purināja galvu, citi kvēli māja, it kā teikdami: "Tā viņiem vajag!" Piepeši es jutu vēsumu, lai gan uz pieres man bija izspiedušies sviedri.

-   Un ko cilvēki darīs, kad buldozeri smirdošos ķermeņus stums prom pa Galveno ielu? Viņi kliegs: "Glāb mani!" - Vaiomings savēcināja plaukstas. - Taču viņi nevērsīsies pēc palīdzības pie Tā Kunga, viņi lūgs to, kurš solīja viņus glābt, - antikristu.

Mācītājs cieši sažņaudza mikrofonu.

-   Viņi vērsīsies pie nelabā, jā, to viņi darīs, šie pasaules izvirtuļi. Dosies taisnā ceļā pie viņa. Un tas notiks drīz. - Viņš rādīja uz logu pusi. - Nelabais ir tur, ārā. Patlaban, tieši patlaban, viņš cīnās par varu. Tāda ir briesmīgā patiesība, mani ļaudis.

Klausītāji spēji sakustējās, gluži kā skatītāji stadionā, veidodami vilni.

-   Nebīstieties. Svētie Raksti māca, ka mums jābūt izturīgiem. Tas nozīmē, ka mums jābūt stipriem un jācīnās ar ienaidnieku. Ja sātans savā priekšā cer ieraudzīt padevīgu, miermīlīgu Jēzu, viņš piedzīvos rūgtu vilšanos. Jēzus nav nekāds mīkstčaulis. Viņš valdīs pār tautām ar dzelzs nūju. - Vaiomings sažņaudza roku dūrē. - Ar dzelzs nūju.

Zāles priekšā iznāca tās pašas dejotājas, nesdamas bieza papīra rulli. Kad to atritināja, es ieraudzīju sešas reiz četras pēdas lielu zīmējumu, kurā bija attēlots svētais vakarēdiens - kā aina no filmas "Vads". Jēzus Kristus un viņa apustuļi bija ietērpti karavīru drēbēs, sejas tiem bija notrieptas ar maskēšanās krāsu un rokās ielikti ieroči. Zem zīmējuma bija paraksts: "Viņš ir atgriezies… un šoreiz bez cīņas nepadosies."

Aiz šausmām sastingusi, es lūkojos uz zīmējumu. Mani šausmināja nevis Jēzus, kurš, salietojies steroīdus, draudīgi vicina M-16 automātu. Nē. Es ieraudzīju patiesību. Pītera Vaiominga sprediķis bija ne tikai metaforas vien.

Viņš uzblieza ar plaukstu pa plakātu.

-    Mēs, "Pēdējie Ticīgie", esam Jēzus dzelzs nūja. - Viņa acis nedabiski spīdēja. - Mūs gaida ciešanas, un daži no mums ies bojā. Taču mums jāapzinās, ko, uzsākdami šo cīņu, mēs iegūsim. Mēs valdīsim kopā ar Jēzu Kristu tūkstoš gadu. - Vaiomings vēlreiz pacēla Bībeli augstu gaisā. - Tā rakstīts šajā grāmata. Ja mēs uzvarēsim, būsim priekšgalā vēl tūkstoš gadu! Tie būs Tā Kunga tūkstoš gadi!

Ļaudis atkal gavilēja, klaigāja un pielēca kājās. Atskanēja pirmie klavieru akordi. Vaiomings stāvēja, izslējis zodu gaisā kā du- če Musolīni, un koris uzsāka dziesmu.

-     Viņš tur mani savās rokās, mans Kungs Jēzus Kristus. Piespiedis mani cieši sev klāt, viņš nomērķē un nospiež mēlīti, un lodes lido…

Man acis sūrstēja un ausīs zvanīja. Koristi, ievilkuši elpu, sparīgi izdziedāja piedziedājumu.

-    Šauj un lādē! Esmu Tā Kunga ierocis. Šauj un lādē! Kliedz mans glābējs…

Vaiomings plaši izpleta rokas.

-   Sakiet, mani ļaudis! Ko jūs gribat?

-    Uzvaru! - Kliedziens satricināja telpu.

Es jutu, ka man izkaltusi mute. No domas, ka Tabita, pieņēmusi šo neprātīgo pasaules redzējumu, varētu piesaistīt tam Lūku, man kļuva slikti. Šeit dzirdēto murgu, karstuma un ritmiskās mūzikas apdullināta, es aizvēru acis.

Tās atvērusi, es ieraudzīju, ka naidīgā pusaudze piecēlusies kājās un rāda uz mani ar pirkstu. Viņas lūpas kustējās, bet vārdus pārmāca dziedāšana un kņada.

Manas plaukstas neviļus sažņaudzās dūrēs. Nekustīgi vērodama pusaudzi, es atcerējos Nikijas teikto, ka nedrīkst šiem cilvēkiem padoties, ka jāpretojas. Sapratusi, ka viņas vārdiem neviens nepievērš uzmanību, jo gluži vienkārši neviens tos nedzird, meitene dusmu izķēmotu seju uzlēca uz krēsla.

-    Neticīgā! - viņa iekliedzās.

Meitene bija piecas pēdas gara, svēra apmēram deviņdesmit mārciņu, un viņas mati bija saņemti pakausī kopā ar gaišu lenti. Par spīti trauslajam augumam, viņas balss bija skaļa kā fabrikas svilpe un pārspēja kora dziedāšanu. Cilvēki pēdējās rindās pagrieza galvu, lai uz mani paskatītos.

-   Viņa bija bērēs, viņa ir tā, kas pārtrauca mācītāju Pītu! - meitene tikpat skaļi turpināja. - Viņa ir viena no A1DS cilvēkiem!

Cilvēki, kuri stāvēja man tuvāk, atvirzījās. Meitene, nokāpusi no krēsla, paspēra soli uz priekšu.

-   Ko tu iedomājies, nākdama šeit iekšā? Mums nav vajadzīgs tavs AIDS un vudū burvestības!

Es atminējos aicinājumu "Pēdējo Ticīgo" skrejlapā.

-    Atnācu, lai apliecinātu savu protestu, - es atbildēju.

Meitene saknieba lūpas.

-    Kā tad! Tu neesi izglābtā, es to redzu.

-    Ak tā? - Es aplūkoju savas piedurknes un sporta kurpes. - Pēc kā tu to redzi?

Nepatika pret sektantiem mani iesakņojusies kopš bērnības, jo es uzaugu mājās, kur ticības izplatītāji nebija cieņā. Deleiniji pat putekļsūcēju nepirka no iznēsātājiem, kā tos dēvēja māte, un pavisam noteikti mēs negrasījāmies no tiem iegādāties Dievu. Kad pie mūsu nama durvīm zvanīja Jehovas liecinieki, mans tēvs devās atvērt durvis, uzvilcis tikai apakšbikses, un sāka saukt suni: "Šurp, Lucifer!"

Pēc visa, ko šajā dienā biju dzirdējusi, šī jaunā meitene ar peļu pelēkiem matiem un zaļgana vara krāsas acīm mani jo īpaši kaitināja. Es jutos tā, it kā viņa man būtu acī iebakstījusi pirkstu.

-   Ar savu klātbūtni tu apgāni šā patvēruma svētumu. Tev jāiet projām.

-    Bet bērnu uzvedums vēl nav sācies. - Es rādīju uz informācijas lapu. - Vai zini, kas šeit rakstīts? "Mazie mākslinieki izstāstīs stāstu par lielo netikli Bābeli, izmantodami pirkstu lelles."

Meitene skatījās uz mani kā uz briesmoni.

-    Bībele mūs brīdina par tādiem kā tu. "Viņu rīkle ir atvērts kaps, ar savām mēlēm viņi kļuvuši viltnieki, čūsku inde ir aiz viņu lūpām."

Es sakrustoju rokas uz krūtīm.

-    Pamēģini mani izdzīt.

Pusaudzes plānās lūpas pavērās. Es nekustējos, kaut gan mana sirds dauzījās kā neprātīga.

-   Kas šeit notiek? - man aiz muguras atskanēja zema un asa vīrieša balss.

Meitene pavīpsnāja. Nu tu dabūsi trūkties.

-   Neticīgā, Pakstona kungs.

Tas bija kārns gara auguma pusmūža vīrietis ar glīti apgrieztiem matiem, ģērbies rūtaina flaneļa kreklā un džinsos. Lai gan viņš izskatījās atslābinājies, viņa skatiens bija ciets.

-   Šajā saietā paredzēts Dievu cildināt, nevis ķengāt.

-    Ķengas nav izskanējušas, - es attraucu.

-    Cita iemesla, kas varētu satraukt Šilo, nav, - viņš sacīja, - vienīgi meli un…

-   Zinu, čūsku inde aiz manām lūpām. - Vīrieša skatienā kaut kas pazibēja, pirms viņš piesardzīgi samiedza acis. - Es meklēju kādu radinieci, - es turpināju.

Tā nebija īstā atbilde. Acīmredzot šie bija briesmu atslēgas vārdi, ko kulta vadonis bija ieprogrammējis savā draudzē. Pak- stons sagrāba mani aiz apkakles.

-   Jūs atrodaties privātīpašumā. Ejiet prom. Ātri! - viņš nošņāca.

Es centos atbrīvoties no viņa tvēriena, bet tad mums klāt pienāca vēl viens vīrietis un saņēma mani aiz rokas. Tas bija piņņai- nais puisis, kurš nosauca Nikiju Vinsentu par "raganu".

-   Cik domubiedru jums ir ārpusē? - Pakstons jautāja.

-    Laidiet mani vaļā.

Viņa tvēriens kļuva ciešāks.

-Cik?

-   Deviņi. Mūķeņu beisbola komanda, un visām rokās ir beisbola nūja.

Puisis ar īsi apgrieztajiem matiem un pinnēm parāva mani aiz rokas.

-   Nejoko ar mums.

Viņa rupjā izturēšanās un varmākas pašpārliecinātība vēstīja apkārtējiem, ka tūlīt šeit risināsies atmaskošana pēc pilnas programmas. Ļaudis apstāja mūs, ar Šilo priekšgalā spiezdamies man aizvien tuvāk. Viņi bakstīja mani ar pirkstiem, nikni ņurdēdami: "No tādiem kā tu mums metas nelabi," - un: "Ko viņa te meklē?" Kāda plauksta iebelza man pa skaustu. Varmācīgais puisis joprojām mani turēja, pavēris muti nepievilcīgā smaidā, kas atsedza retus dzeltenīgus zobus.

Mani pārņēma dusmas - galvenokārt uz sevi, jo pati šos cilvēkus izaicināju.

-   Mācītāj Pīt! - es iesaucos, pagriezusies uz kora pusi.

Ļaudis, kuri sēdēja no mums tālāk, ritmiski sita plaukstas, un

koris tajā brīdī dziedāja par aptraipītajiem. Kad iekliedzos vēlreiz, Vaiominga skatiens pārslīdēja pār draudzi, līdz apstājās pie manis.

-   Daru to, ko jūs likāt! - es nokliedzos, lai gan zināju, ka vārdi "pasakiet to māksliniecei" nebūt nenozīmēja, ka man Tabita jāmeklē viņa draudzē. Taču tas iedarbojās - ļaudis, kas ap mani drūzmējās, pārsteigti aprima.

Vaiomings pacēla mikrofonu pie lūpām.

-   Vai, vai…

Ar rokas mājienu viņš lika, lai koris apklust. Pakstons joprojām turēja mani aiz apkakles, un Šilo drošības pēc sāpīgi iegrūda man sānos ar automašīnas atslēgām. Vaiomings pagaidīja, kamēr baznīcēni atkāpjas un noklust kņada, ļaudams man pārliecināties par spēku, kas mani ielencis, un viņa varu pār to.

Vaiomings, joprojām stāvēdams zāles priekšā, pasmaidīja.

- - Ja nemaldos, Deleinijas jaunkundze, iepriekš jus man teicāt kaut ko par žēlsirdību.

Draudzē iestājās klusums.

-    Es runāju par žēlsirdību, nevis par nonākšanu jūsu žēlastībā. Taču es saprotu, ko jūs gribat teikt.

Apkārtējiem nepatika mans pazemības trūkums, ko tie uzskatīja par bezkaunību. Vaiominga sejas izteiksme kļuva stingra.

-   Šilo, Jesaja, - tā viņš uzrunāja Pakstonu, - pateicos par jūsu modrību. Tādas nekļūdīgas lodes kā jūs ir nepieciešamas Tā Kunga ieroča aptverē. - Viņš pievērsās puisim ar īsti apgrieztajiem matiem. - Un tu, Kērt Smolik? Vai brīdi, kad nonāksi aci pret aci ar nelabo, tevī valdīs tāds pats cīņas spars?

-   Jā, mācītāj Pīt. Norādiet uz nelabo, un es nospiedīšu mēlīti. - Smoliks atdarināja, kā to nospiestu. - Viņš mirs!

-   Lieliski. - Vaiominga sejā pavīdēja izteiksme, ko līdz šim nebiju tur redzējusi. Tēvišķs smaids. - Deleinijas jaunkundze, celt traci nebija nekādas vajadzības. - Viņš pastiepa roku uz priekšējās rindas pusi. - Tabita, nāc šurp!

Paklausīdama rokas mājienam, viņa piecēlās un piegāja pie mācītāja.

Vai Tabita bija pārvērtusies? Jā, bija gan. Viņas baltā kleita bija garāka, vaļīgāka un noslēpa viņas mundro pēcpusi, kas allaž saistīja uzmanību. Iespējams, viņa bija zaudējusi svaru. Tabita izskatījās bālāka un trauslāka, un viņas seja bija citāda. Mežonīgās kastaņbrūnās matu cirtas bija apņemtas ar lenti, un viņas skatienā bija mirdzums. Un šis viņas mirdzums staroja vienīgi Pīteram Vaiomingam.

Kad Tabita uzgāja uz paaugstinājuma, Vaiomings saņēma viņas roku.

-    Kāds šeit ieradies, lai tevi apraudzītu, manu jēriņ. Bet šis kāds ir neredzīgs, un, kā jau visi aklie, aiz neveiklības rada postu.

Vai tu vari tam palīdzēt? - Uzlicis roku Tabitai uz pakauša, viņš to pagrieza pret mani. - Pastāsti Deleinijas jaunkundzei, kā tu nokļuvi pie "Pēdējiem Ticīgajiem".

īsu brīdi viņa klusēdama raudzījās uz mani, un es izmisīgi pūlējos viņas skatienā ieraudzīt apstiprinājumu, ka esam radinieces, ka reiz bijām draudzenes. Nesaki, es domās lūdzos, neko nesaki. Taču viņas nicīgajā skatienā bija jaušama nežēlība.

-    ļēzus izrāva mani no sātana tvēriena, - zāli pārskanēja Tabitas spēcīgā balss.

-    Ko Viņš izdarīja? - Vaiomings jautāja.

-    Viņš izglāba mani no grēcīgas laulības.

Telpā bija dzirdama nosodoša murdoņa. Vaiomings pacēla roku.

-   Netiesājiet. Jaunus, naivus cilvēkus "draugiem" nereti ir viegli ievilināt sakaros ar neglābtajiem. Vai tā ir, Tabita?

-    Tas ir ļoti viegli. Viņi iztēlo neglābto dzīvi visai aizraujošu, vēlēdamies tajā iesaistīt citus. Turklāt viņa šķita sirsnīga un patiesa. - Tabita rādīja ar pirkstu uz mani. - Viņa iedrošināja mani būt radošai, bet tā bija laicīga māksla. Izdomājumi un muļķības, kam nav nekāda sakara ar Dievu. Es viņai noticēju un beigu beigās nokļuvu tumsā. Tā bija dzīve kopā ar manu bijušo vīru.

-   Ar tavu vīru, - Vaiomings atkārtoja, un Tabita palocīja galvu. - Pastāsti mums, cik bīstams viņš bija.

-    Viņš… - Tabita nodūra skatienu. - Viņš ir Jūras kara flotes virsnieks. Pēc viņa gribas, mūs salaulāja Romas katoļu mācītājs.

Iestājās tāds šausmu pilns klusums, it kā Tabita būtu pateikusi, ka, pēc vīra gribas, viņa kodusi nost kaķēniem galvas. Pakstons satvēra mani ciešāk, un es jutu viņa elpu uz skausta.

Kad Tabita turpināja, viņas skatienā mijās kauns un apņēmība.

-   Atzīstos, es biju ietiepīga, - viņa teica, - bet Tas Kungs mani atrada. Viņš lika man saprast, ka stāvu bezdibeņa malā, un tieši pirms kritiena, - Tabita sažņaudza roku dūrē, - Viņš mani pacēla un atveda šurp.

-    Un ko Jēzus tev parādīja, kad tu stāvēji bezdibeņa malā? - Vaiomings mudināja Tabitu izstāstīt savu stāstu līdz beigām.

-   Patiesību par manu vīru. To, ka viņa ticība ir maldīga un ka viņš karo sātana marionešu, valdības labā.

Šie vārdi bija iestudēti, un Tabita izrunāja tos mehāniski, taču ļaudis māja ar galvu gluži kā uz automašīnas paneļa novietotas rotaļlietas. Man sažņaudzās pakrūtē. Es gribēju sakliegt uz Tabitu, pateikt, ka viņas ticība ir maldīga, lai viņa atver savas aizmiglotās acis. Gribēju atgādināt viņai pašu svarīgāko: "Pastāsti viņiem visu, pastāsti, kā tu pameti savu bērnu!" Taču, kad pavēru muti un mēģināju ierunāties, Pakstons sagrāba ciešāk manu apkakli, tāpēc, dusmās vārīdamās, es klusēju.

-    Es ieraudzīju arī sātana plāna augļus. - Viņas balss piepeši šķita ieguvusi īpašu pārliecību. - Es redzēju kristiešus, kurus meli noveduši izmisumā, tas ir briesmīgi. Līdz brīdim, kad jūs man pavēstījāt patiesību, es nezināju, ka to visu iecerējis nelabais.

Es piepeši atskārtu, ko viņas teiktais nozīmē. Tabita runāja par savu māti.

Vaiomings līdzjūtīgi māja ar galvu.

-    Paldies par tavu vaļsirdību. Taču man neizskatās, ka tavs stāsts būtu kaut ko grozījis mūsu viešņas prātā. - To teikdams, viņš no jauna pievērsās man.

Tajā mirklī pret mani pagriezās vēl simt galvu. Es ietiepīgi klusēju.

-    Nekā. Tā jau es domāju. - Vaiomings nopūtās. - Tabita, šī nejaucība sākusi smirdēt. Nokārto, lai tiekam no tās vaļā.

Viņš ielika mikrofonu statīvā un piegāja pie kora solistes, atstādams Tabitu paaugstinājuma centrā. Soliste ar kabatas lakatu nosusināja no mācītāja Pīta spīdīgās pieres sviedrus. Tabita pārlaida skatienu simt nogaidošām sejām.

Tad viņa palūkojās uz Jesaju Pakstonu un palocīja galvu.

-   Dari to.

Pakstons strauji sāka mani stīvēt uz durvju pusi. Zaudējusi līdzsvaru, es ieķēros viņa rokās, un mani papēži vilkās pa grīdu. Kērts Smoliks, viņam palīdzēdams, pieliecās man tuvu klat.

-    Nu, kam tad tagad nav smadzeņu, ko?

Man gribējās viņam iekost, bet es pagriezu galvu pret Tabitu, kas stāvēja zāles priekšā kā balta, nekustīga marmora statuja.

-    Tev ar šīm blēņām ir aizmālētas acis! - es viņai uzsaucu. - Bet atceries - caveat emptor[1].

Ļaudis noelsās. Latīņu valoda… Pakstons parāva mani aiz apkakles.

-    Ragana! - Smoliks iekliedzās.

Es biju apgānījusi viņu svētnīcu. Labi vien bija. Varbūt viņiem vajadzēs iztīrīt baznīcu ar smilšu strūklu vai nolīdzināt to līdz ar zemi un apkaisīt ar sāli. Abi vīri stenēdami stiepa mani uz durvīm, lai izmestu ārā.

Pakstons pasniedzās pēc durvju roktura.

Pirms viņš paguva tam pieskarties, durvis atsprāga vajā. Ārā stāvēja kalsns vīrs, viņa seja atradās ēnā. Smoliks no pārsteiguma salēcās.

-    Malā! - Vīrietis pagrūda mūs sānis un iestreipuļoja gaismā.

Smoliks palaida manu roku vaļā.

-   Ak Dievs! - viņš noelsās, atbalstīdamies pret durvīm. Iebrucējs pagriezās pret Pakstonu un mani.

Pakstons stingi vērās uz svešinieku, tad parāva mani sev priekšā.

-   Stāvi! - Pakstons nošņācās.

Jā, nekusties, vai ari pagānu meitene dabūs trūkties. Svešais ar savām miklajām rokām sagrāba mani aiz krekla, un man uz- vējoja skāņa elpa.

-   Vācies malā! - tas izgrūda.

Es izdvesu klusu "laid!". Vīra kalsnā seja bija noplūdusi sviedriem, un viņa skatiens klejoja pa telpu. Izskatījās, ka viņam ir drudzis vai ari viņš ir piedzēries. Viņš mēģināja pagrūst mani nost, bet tas neizdevās. Izskatīdamies apjucis, viņš mēģināja vēlreiz, līdz beidzot pūlējās aizspraukties mums garām. Iespiesta starp iebrucēju un Pakstonu, es jutu abu ķermeņa sviedru smārdu. Pakstons, pārliecies man pāri, sagrāba vīrieti aiz rokām.

-   Smolik, ņem viņu aiz kājām! - Pakstons izrīkoja.

Svešinieks izstiepa trīcošu roku pret zāli.

-    Viņa! - tas kliedza. - Viņa zina! Viņa zina!

Es pūlējos izrauties, bet vīrietis, siekalas šķaidīdams, turpināja kliegšanu.

-   Jūs, maitasgabali! - Viņš samirkšķināja acis, pamādams ar roku uz sarkanajos talāros tērptajiem koristiem. - Ak Dievs, paskaties tikai… viņi deg… viņi deg liesmās. Ak…

Kērts Smoliks, beidzot radis sevi drosmi, ieķērās iebrucējam apakšstilbos un centās viņu nogāzt zemē. Tas, izliecis muguru, klaigāja un pretojās, pūlēdamies noturēt līdzsvaru. Galu galā iz- rāvusies, es aizstreipuļoju no viņiem prom, atvirzīdamās atpakaļ zālē.

-    Es pastāstīšu! - virs kliedza. - Ejiet visi ratā! Es pastāstīšu!

Draudze bija piecēlusies kājās. Dejotājas bailīgi spiedās bariņā. Vaiomings sita knipi uz kora pusi, mudinādams, lai tas sāk dziedāt psalmu, bet koristi nelikās par viņu ne zinis.

Iebrucējs pretojās abiem gūstītājiem, cik vien spēka, nez kāpēc tuvodamies man. Kāpdamās atpakaļ, es piepeši paklupu pret krēslu, un savādais vīrietis no jauna sagrāba mani aiz krekla un rāva sev līdzi, bet Pakstons un Smoliks neatlaidīgi stūma viņu uz durvju pusi. Svešais kārpījās pretī, trāpīdams ar ceļgalu Smo- likam pa zodu, bet mani vaļā nelaizdams. Smolika galva pasitās atpakaļ, un mēs visi kopā streipuļojām uz loga pusi.

Es sapratu, kas notiks.

-    Nē! - es iekliedzos.

Taču kaut ko grozīt nebija manos spēkos. Es apņēmu galvu ar rokām, un nākamajā mirklī mēs iztriecāmies rūtij cauri un nogā- zāmies uz ietves.

Ar džinkstošu troksni pret asfaltu šķīda stikls. Es uzkritu virsū Kērtam Smolikam, juzdama zem sevis viņa kaulus un stikla lauskas. Pēc šausmu pilna brīža no zāles puses atskanēja soļu dipoņa un vaimanas. Piesardzīgi pavēlusies sānis, es ieraudzīju pie izsistā loga baznīcēnus. Visapkārt mētājās lauskas. Smoliks, kura baltais krekls bija notraipīts asinīm, pieslējās četrrāpus. Iebrucējs, ticis augšā pirmais, grīļodamies un vaidēdams devās pāri ielai. Viņam mugurā un rokās bija iedūrušās stikla lauskas, bet viņš to, šķiet, nemanīja. Pakstons pietrausās kājās, satvēra Smo- liku aiz krekla piedurknes un uzvilka augšā to arī.

Man rokās un galvas ādā smeldza vairākas sīkas brūces. Tā kā caur stiklu iztriecos pēdējā, turklāt manam kreklam bija garas piedurknes, es biju cietusi vismazāk. Uzmanīgi piecēlusies, es nostājos uz kājām, juzdamās nedaudz apdullusi. Es zināju, ka man ir veicies.

No jauna atskanēja svešā vīrieša klaigas un piedauzīgas lamas. Piepeši viņu apspīdēja automobiļa lukturu gaisma un nočīkstēja bremzes. Taču bija par vēlu. Kravas automobilis virieti notrieca, tas pakrita zem riteņiem. Kliedzieni mitējās.

Smagais automobilis, riepām švīkstot, strauji apstājās. No kravas kastes uz braucamās daļas izbira dārzeņi. Es izskrēju uz ielas. No kabīnes izlēca vadītājs, pieplaka pie asfalta un satriekts raudzījās zem priekšējās ass.

-   Ak Dievs! Ak Dievs! - šausmu pārņemts, viņš vaimanāja.

Es pieskrēju viņam klāt.

-   Vai jūs varat dabūt viņu ārā no turienes?

Vadītājs bija izmisis.

-   Viņš ir iesprūdis…

Es notupos šoferim blakus un savā mobilajā telefonā sastādīju numuru 911.

-    Viņš izskrēja man priekšā, - vadītājs teica.

Uzlikusi roku viņam uz muguras, es atbildēju, ka neatliekamā palīdzība un ugunsdzēsēji jau ir ceļā. Viņš drebēja.

-    Mums jāmēģina viņam palīdzēt, - es sacīju.

-   Jā, - vadītājs piekrita, bet nekustējās. - Jēziņ, tieši man priekšā! Es nepaspēju apstāties.

Es palūkojos apkārt. Pa baznīcas durvīm ārā plūda ļaudis. Smoliks, atbalstījis galvu plaukstās, sēdēja uz ietves malas. Pakstons, kuru stikla lauskas tikpat kā nebija savainojušas, notupās kravas automobiļa priekšā un lūkojās tam apakšā.

-   Vai jūs varat viņu aizsniegt?

Pakstons paskatījās uz mani. Lukturu spožajā gaismā es redzēju viņa sejā atvieglojumu. Neteicis ne vārda, viņš piecēlās, notīrīja vienu pret otru rokas un aizsoļoja pie pārējiem. Tā vairs nav mana problēma, viņa miers pauda.

Man aiz šausmām bija grūti elpot. Nometusies zemē, es palī- du zem šasijas. Tur oda pēc izplūdes gāzēm un eļļas, no motora plūda siltums. Elpu aizturējusi, es lūkojos uz tumšo riepu, no kuras apakšas rēgojās vīrieša ļenganās kājas un roka. Uz nekustīgās plaukstas locītavas bija redzams mirdzošs Rolex rokaspulk- stenis. Nespēju novērst no tā skatienu.

-   Vai jūs mani dzirdat? - Atbildes nebija. Nelabuma pārņemta, es pavirzījos vēl collu uz priekšu. Izstiepusi roku, es satvēru vīrieša pirkstus. - Ja jūs mani dzirdat, paspiediet man roku. - Nekādas reakcijas. - Palīdzība jau ir ceļā.

Juzdama, ka neko citu šā cilvēka labā izdarīt nespēju, es izlīdu no automobiļa apakšas ārā.

Vadītājs ar stiklainu skatienu sēdēja zemē un raudzījās uz savām rokam. Gaisā vēdīja degošas gumijas smaka. Es ierāpos kabīnē un izslēdzu motoru, paņēmu sarkanos avārijas trijstūrus ar atstarojošiem elementiem un devos tos izkārtot uz ielas. "Pēdējie Ticīgie" drūzmējās pie baznīcas. Neviens no viņiem nenāca palīgā. Kāds rādija uz mani ar bālu pirkstu.

-    Viņas vaina, - es dzirdēju to sakām. Un skaļāk: - Viņa to izraisīja.

Šie ļaudis panācās līdz ietvei un tur spiedās, tālāk neiedami, it kā stāvētu kraujas malā. Negadījums ir zīme, kāds noteica… varbūt sods vai brīdinājums. Man kāja atsitās pret kaut ko mīkstu - tas bija pāršķēlies ķirbis. Tie bija izkrituši no kravas kastes, un draudzes locekļi nevēlējās tiem kāpt pāri, lai pienāktu tuvāk. Viņi griezās prom no oranžajiem ķirbjiem, it kā tie būtu nocirstas galvas.

-    Tas ir izsmiekls, - atskanēja Pītera Vaiominga balss. - Par mums ņirgājas. Es zinu, kāda būs mūsu atbilde!

Viņš nokāpa no ietves un trieca savu kovboja zābaku pret ķirbi, to sašķaidot. Pēc brīža kora soliste, nedaudz pacēlusi savu sarkano talāru, izdarīja tāpat. Tad pie kāda ķirbja piesteidzās dejotājas un dauzīja pa to ar saviem zižļiem kā mednieki, kas sit pa roņu galvām. Pēc tam tā rīkojās vēl citi.

Ak nē! Es aizskrēju atpakaļ pie automobiļa. Vadītājs bija pie- tupies pie riteņiem.

-   Turies, draudziņ, palīdzība jau ir ceļā, turies, - viņš murmināja, un viņa balsī vājas cerības mijās ar bailēm un vainas izjūtu. Aiz muguras dzirdēju kņadu un krakšķus, un žļurkstošo skaņu, ar kādu lielie dārzeņi sašķīda gabalos. Vēl viens ķirbis noripoja uz automašīnas spārna. Es satvēru šoferi aiz rokas un mudināju viņu celties kājās. Ieraudzījis "Pēdējos Ticīgos" spārdām ķirbjus, viņš neizpratnē izgrūda:

-Kas…?

Kāds rādīja uz automobili.

-   Paskatieties, tur ir vēl!

Ducis cilvēku metās pie spēkrata, iekāpa kravas kastē un sāka mest ķirbjus uz ielas.

-    Kāpiet kabīnē, - es teicu, stumdama vadītāju uz durvju pusi. Viņš nenolaida skatienu no priekšējās ass, un es piebildu: - Es palikšu pie viņa.

Vadītājs satvēra durvju rokturi, bet, juzdams automobiļa šūpošanos, saminstinājās. Ceļa vidū stāvēja Pīters Vaiomings un, iespriedis rokas sānos, sajūsmināts nolūkojās vandaļos, it kā tie darītu ko svētīgu. '

-    Iemiesosim Bībeli! - atgāzis galvu, viņš ieaurojās.

-   Nē, es arī palikšu ārā, - vadītājs teica.

-    Paldies.

Beidzot tālumā atskanēja sirēna. Naksnīgo ielu, ēkas, asfaltu un sejas apspīdēja ugunsdzēsēju automašīnas lukturu zilā un sarkanā gaisma. Šajā gaismā "Pēdējie Ticīgie" izskatījās pēc neizteiksmīgiem tumšiem siluetiem. Es vēcināju rokas, līdz automašīnas motors apklusa - ugunsdzēsējus, bez šaubām, bija samulsinājis priekšā redzamais skats.

īsu, briesmīgu bridi man šķita, ka "Pēdējie Ticīgie" metīsies ugunsdzēsēju automašīnai virsū. Taču Pīters Vaiomings izpleta rokas kā aitu gans, kas aicina kopā savu ganāmpulku.

-    Iesim nu, mani ļaudis, - viņš teica.

Draudze viņam sekoja, atgriezdamās uz ietves. Cilvēki nolēca no automobiļa kravas kastes uz ielas un nesteidzīgi nozuda, triumfēdami sizdami plaukstas un vēcinādami gaisā dūres.

Ugunsdzēsēju automašīna piebrauca tuvāk, un ugunsdzēsēji izlēca ārā, uzdodami jautājumus. Kravas automobiļa vadītājs pastāstīja par notriekto vīrieti, un mēs atkāpāmies, ļaudami ugunsdzēsējiem darīt savu darbu. "Pēdējie Ticīgie" atkal sapulcējās uz ietves un dziedāja: "Mēs valdīsim vēl tūkstoš gadu…"

Dziedāja visi, tikai viena baltās drēbēs ģērbusies sieviete ne. Viņa skatījās uz mani. Tabita. Viņas stāvam pārslīdēja ugunsdzēsēju automašīnas lukturu gaisma. Sarkana, zila, sarkana, satriecošs krāsu virpulis. Es piegāju viņai klāt.

-    Kas šeit notiek? - es jautāju. - Vai viņi tā rīkojas Dieva vārdā? Ko tas nozīmē?

Šaudīgā gaisma lēkāja pa viņas seju. Man šķita, ka tajā mainās izjūtas gluži kā kaleidoskopā. Bailes un nežēlība…

-   Tu neklausījies.

Es ar īkšķi norādīju uz kravas automobili.

-   Tas cilvēks droši.vien ir miris. Tāpēc pastāsti man, kas notika baznīcā.

Tabita klusēdama skatījās uz mani. Smagi elpodama, es piebāzu viņai klāt galvu.

-    Kāpēc tu aizbēgi?

-   Tu nesaproti, - viņa attrauca.

-   Vispirms pastāsti, un es mēģināšu saprast. Nekas no tā, ko tu teiksi, nespēs mani pārsteigt.

Balss, kas skanēja no jutekliskās mutes, izklausījās nedzīva un neizteiksmīga.

-   Novērsies no viltnieka un atver acis, Evana. Notiks kaut kas tāds, ko tu nespēsi novērst.

Mums aiz muguras čerkstēja rācijas, ugunsdzēsēju priekšnieks izkliedza rīkojumus. Man garām paspraucās baznīcēni, skaļi deklamēdami kaut ko par asinīm un nekrietnību. Tabita pavēra muti, it kā pūlēdamās izlemt, vai sacīt vēl kaut ko. Gar viņu novir- puļoja korista purpurkrāsas talārs, kas gaismas zibšņos šķita liesmojam.

-   Tu nevari viņu paturēt. Viņš nav tavs, - Tabita noteica.

Pēc tam viņa iejuka drūzmā un nozuda manam skatienam.

Trešā nodaļa

Piebraukusi pie mājas, es bridi sēdēju automašīnā, pūlēdamās atbrīvoties no visa nepatīkamā, ko manī atstājis šis vakars. Nevēlējos, lai Lūks redzētu, ka esmu satraukta. Ausīs joprojām skanēja plīstošā stikla skaņa, gara acīm joprojām redzēju Tabitas saspringto skatienu un jutu cietušā vīra roku savējā. Beidzot izkāpu no automašīnas, aizcirtu durvis un devos uz mājas pusi.

Ugunsdzēsēji bija izvilkuši vīrieti no kravas automobiļa riteņu apakšas un novietojuši uz nestuvēm. Viņi to darīja uzmanīgi, it kā pārvietotu sadragātu lustru. Es nezināju, vai viņš izturējis braucienu uz slimnīcu.

Man nebija ne jausmas, kas šis cilvēks ir, kāpēc viņš tur dievkalpojuma laikā ielauzās, uz. ko kliedza. Notikuma vietā es sniedzu liecību Santabarbaras policistiem. Pastāstījusi par redzēto, piebildu, ka vīrietis, manuprāt, ir slims. Pateicu arī, ka slimi ir "Pēdējie Ticīgie", kas inficējušies ar bīstamu ticību. Policisti, brīdi lūkojušies uz izsisto logu, stikliem uz ietves un sašķaidītiem ķirbjiem klāto ielu, paraustīja plecus, nesaprazdami, kā tas viss būtu jāvērtē. Viņus interesēja fakti, nevis mistika.

Es atvēru vārtus un devos pa ozolu ieskauto taku uz mājām. Pirms došanās iekšā pacēlu gaisā rokas un pārbaudīju, vai tās netrīc. Pūlējos izskatīties mierīga.

Dzīvojamā istaba bija tukša. Mājā valdīja miers, tikai televīzijā kāds klusi stāstīja par pelēko vali, kas izpeldējis pludmalē un aizgājis bojā. Aukles nekur nebija, un es nekur neredzēju viņas mugursomu un grāmatas. Kad pasaucu viņu vārdā, neviens man neatsaucās, tāpēc pa tumšo gaiteni devos uz Lūka guļamistabu. Atvērusi durvis, gaismas strēlē uz Lūka gultas malas ieraudzīju sēžam vīrieti.

-   Jēziņ! - es iesaucos.

-    Klusu, tu viņu pamodināsi.

-   Džesij, nebiedē mani.

Viņš uzmeta man savādu skatienu, izbrīnījies, ka viņa atrašanās šeit varētu mani biedēt.

-    Es samaksāju auklei un aizsūtīju viņu mājās. Kas noticis?

-   Ko tu šeit dari?

-   Pārbaudu, vai viņš guļ mierīgi.

Pidžama Lūkam bija sakrokojusies zem zoda, un viņš gulēja, atmetis rokas virs galvas. Es sakārtoju viņa segu un noliku viņam blakus rotaļlācīti. Lācītim pie vēdera bija piešūta Braiena formas tērpa uzšuve. "151. iznicinātāju eskadriļa. Modrie un drosmīgie."

Es devos no guļamistabas ārā, un Džesijs man sekoja, klusi aizvērdams durvis.

-    Pastāsti man, - viņš teica.

Uz pirkstgaliem iegājusi virtuvē, es pastiepos pēc )ack Daniel's, viskija, ko taupīju reizēm, kad jutos īpaši nepatīkami.

-   Tev bija taisnība. Tabita grib atgūt Lūku.

Džesijs skatījās uz zaļo, notraipīto velveta kreklu un manām savainotajām rokām, gaidīdams, lai visu izskaidroju. Es ielēju glāzē nedaudz viskija un iedzēru, juzdama, ka dzēriens kairina kaklu. Atspiedusi elkoņus uz letes, es atbalstīju pieri plaukstās, kurās joprojām bija jūtami sīki stikla kristāliņi.

-    Viņa ir iekāpusi autobusā, kas deg un kam ir cauras riepas. Šis autobuss traucas lejup no klints, bet viņa priecīgi spiež signāltauri, domādama, ka izglābta. - Es iztaisnoju muguru. - Mans priekšstats par "Pēdējiem Ticīgajiem" bija nepareizs. Viņi nav parasti sektanti, viņi ir fanātiski pastardienas gaidītāji.

Kad es sāku stāstīt, Džesijs piebrauca pie krāna, atgrieza to vaļā un izņēma no plaukstas man viskija glāzi, lai varētu izmazgāt manas brūces. Kamēr es runāju, viņš sameklēja antiseptisku līdzekli un veikli, bet tajā pašā laikā kaut kā nevērīgi pārsēja manas rokas.

-    Vai tu gribi aprunāties ar ģimenes tiesību advokātu? - viņš jautāja. - Mūsu firmā ir viens puisis, kas aizbildnības lietās ir nepārspējams.

-   Pēc tā nav nekādas vajadzības. Braiens nokārtoja aizbildnību, viņa nevar tā vienkārši ierasties un Lūku paņemt. Līdz brīdim, kad pienāks pavēste par ierašanos tiesā, man advokāts nav vajadzīgs.

-    Ko tu grasies darīt?

-    Nākamnedēļ nogādāšu Lūku pie Braiena, kā iecerēts.

Džesijs paskatījās uz Braiena fotogrāfijām, kas bija piestiprinātas pie ledusskapja durvīm.

-   Jā. Kapteinis Amerika tiks ar to galā, bez šaubām.

Viņa balsī jautās dzēlīgums, bet es neiebildu, jo biju nogurusi. Džesijs ari bija strādājis līdz vēlam vakaram - es to sapratu, jo viņam mugurā joprojām bija tas pats apģērbs, ko viņš valkāja tiesas zālē, tikai piedurknes uzlocītas un sarkanā kaklasaite palaista vaļīgāk. Kad Džesijs no jauna ierunājās, viņa aizsmakusi balss izklausījās veca.

-    Saki man, ka Vaiomings ir nekaunīgs aktieris, Eva, ka viņš netic visām tām blēņām, ko sludina, un viņu interesē tikai savu baznīcēnu naudasmaki.

-   Nē, nedomāju vis. - Es izdzēru atlikušo viskiju.

-   Vai tu domā, ka visi tie pārspīlējumi - ieroči un dzelzs nūjas - ir kas vairāk par ākstībām?

-    Viņš savus cilvēkus musina pret neticīgajiem, teikdams, ka tie visi esot nešķīsti antikristi, viņš aicina uz publisku vardarbību. Ļaudis uzbruka kravas automobilim, jo Vaiomings viņus mudināja. - Iztēlē es no jauna jutu degošas gumijas smaku un redzēju cietušā vīrieša nekustigo roku… Kāpēc viņš kliegdams iebruka baznīcā? Ko "Pēdējie Ticīgie" viņam nodarījuši? - Man ir nelāgas aizdomas, ka mācītājam Pītam ir lieli plāni.

Iestājās ilgs klusuma bridis, ko pārtrauca Džesijs.

-    Vai viņi ir līdzīgi sektai "Debesu vārti"? - viņš jautāja.

Masu pašnāvības.'Es nopūtos.

-    Viņus nenodarbina doma par došanos aizsaulē, viņi spriež par kaujiniecisku mesiju, "zaļo bereti", kas attrauksies no debesīm uz zemi un vedīs tos cīņā.

-   Ārprāta murgi.

-   Un kādi vēl!

Džesijs ielūkojās man acis. Viņš nemierināja mani ar ierastām frāzēm un neapgalvoja, ka viss būs labi, un man tas patika. Es ielēju glāzē vēl mazliet viskija.

-    Kā tu pastāstīsi to Lūkam? - viņš vaicāja.

Es nebiju gaidījusi, ka Džesijs manam brāļadēlam tik ļoti pieķersies. Taču Džesijs tāds bija. Saskarsmē ar pieaugušajiem nereti cinisks, toties ar bērniem viņš sapratās lieliski. Džesijs bija tiešs, viņš bērnus iedrošināja un viņos ieklausījās, tā panākdams, ka bērni ieklausās arī viņā. Viņš iemācīja Lūku peldēt, iemācīja zēnu mīlēt ūdeni tā, kā to mīlēja viņš pats, bijušais pasaules klases peldētājs. Es paraudzījos Džesija zilajās acīs, uz viņa garajiem matiem un auskaru, kas darīja viņu līdzīgu pirātam. Viņš bija neparasti pievilcigs un piecus gadus jaunāks par mani, taču viņa sejā nebija nekā jauneklīga. Viņa skatiens bija skaidrs kā ledus un brīvs no ilūzijām.

Es atglaudu viņam no pieres matu šķipsnu. Džesijs paspieda manus pirkstus un virzīja plaukstu augstāk pa manu roku.

-   Au! - viņš piepeši izgrūda.

Iztrūkusies es palūkojos uz Džesija plaukstu, kur veidojās asiņu punktiņš. Vainīgs bija manā piedurknē paslēpies stikla gabaliņš.

-   Man vajadzētu nomazgāties dušā, - es teicu.

Kad pēc desmit minūtēm es guļamistabā aizpogāju tīru blūzi, Džesijs iesaucās:

-   Tevi rāda ziņās!

Kad iegāju dzīvojamā istabā, Džesijs, sēdēdams uz dīvāna, paņēma televizora pulti un noregulēja lielāku skaļumu. Es izdzirdēju savu balsi, kas citēja Bībeli. Tajā bridi biju pārtraukusi Pīteru Vaiomingu. Tā bija reportāža par Klaudīnes bērēm. Pēc turpmākajiem šā vakara notikumiem šī saķeršanās bija nieks.

-    Braši, Deleinija, - Džesijs noteica.

Viņš pasniedzās pēc manas rokas un novilka mani lejā pie sevis. Apvijis ap mani rokas, viņš mani noskūpstīja. Tad vēl un vēlreiz. Es aizvēru acis un viņam piekļāvos. Tas man Džesijā patika vislabāk - kaisle, kas viņā atmodās brīžos, kad biju rīkojusies pareizi. Tam nebija nekāda sakara ar pavedināšanu vai romantiku, šīs jūtas nāca no sirds dziļumiem. Es izbaudīju mirkli.

Kad pirms negadījuma ar Džesiju iepazinos, es uzskatīju viņu par tipisku amerikāni, kurš izcīna uzvaras gan ar savu pievilcību, gan pratu, gan veiksmi. Viņš bija nevainojams un neievainojams. Biju pārsteigta, pamazām iepazīdama viņa rakstura stingrību un nelokāmību, un prasmi pieskarties man tā, kā es to vēlējos. Es skūpstīju viņu, ļaudama plaukstām slīdēt pa viņa rokām un muguru. Džesijam bija peldētāja augums, viņa rokas un pleci bija cieti kā iztēsti no ozola, un slodze, ko muskuļi izturēja pēdējos gadus, darīja tos vēl spēcīgākus. Šie pleci bija mans patvērums, un es tiem pieglaudos.

-    Es paliktu pie tevis, ja varētu, - viņš teica.

-   Es zinu.

Džesijs nevarēja palikt. Nākamās dienas rītā viņam bija jādodas uz tiesu, viņš dzīvoja no šejienes tālu, un viņam nebija līdzi tīru drēbju un pretsāpju līdzekļu. Džesija savainotā mugurkaula pēc mūsu tuvībai bija vajadzīgs ilgāks laiks un mēs nevarējām ļauties spontānām vēlmēm. Tomēr viņš ieslidināja pirkstus man matos, atlieca manu galvu un skūpstīja kaklu. Es jutu uz ādas viņa elpu. Viņš ar zobiem atpogāja blūzes augšējo pogu un virzīja lūpas zemāk.

-   Es gribu dzert, - mums aiz muguras atskanēja klusa balstiņa.

Es salēcos kā dzelta, un Džesijs atrāvās. Spožajā gaismā sa-

miedzis acis, durvis stāvēja Lūks.

Mirkli vilcinājos, lai gan sapratu, ka Lūks neies atpakaļ gultā, iekams nebūs padzēries. Es devos uz virtuvi pēc glāzes piena, un, kad atgriezos, zēns bija iekārtojies Džesijam blakus uz dīvāna. Lūks miegaini padzērās pienu. Kad glāze bija tukša, es viņu paņēmu aiz rokas.

-   Ej nu atpakaļ gultā, - es teicu, bet puisēns piespieda seju Džesijam pie krūtim, nelikdamies par mani ne zinis.

-   Nāc, es tevi aizvedīšu. - Džesijs iesēdās braucamkrēslā un uzsita ar plaukstu pa ceļgalu. - Lec augšā, džekiņ! - Lūks ierāpās Džesijam klēpi.

Bridi pēc tam, kad Lūks bija aizmidzis, Džesijs devās prom. Es pavadīju viņu līdz automašīnai, kas bija aprīkota ar lielu motoru un rokas vadību, atvadīdamās vēlreiz viņu noskūpstīju un nolūkojos, kā viņš apsēžas pie stūres. Nakts bija vēsa, un, palikusi viena uz celiņa, es saberzēju ar plaukstām delmus. Pleciem uzpūta vēss vējiņš.

Rudens. Biju pārāk nogurusi, lai pretotos drūmam domām. Manā dzivē bija gaidāmas pārmaiņas, un es baidījos, vai tās neno- drupinās manu čaulu un nepadarīs manu dzīvi tukšu. Man klājās labi - bankas kontā krājās nauda, un es biju pabeigusi romānu, ar ko grasījos piedalīties pilsētas Grāmatu svētkos. Man bija pat vīrietis, kurš mani mīlēja. Taču es nojautu, kā jutīšos pēc tam, kad Lūks aizbrauks, - es būšu viena ar savu trauslo eksistenci. Mans darbs bija rakņāšanās juridiskos dokumentos. Man bija mīļotais, kurš vakaros devās prom. Mana māja bez Lūka būs skumja.

Es izgāju cauri vārtiem un devos atpakaļ. Apstājusies salasīju rotaļlietas, ko Lūks bija pametis ārā. Tās bija "Zvaigžņu karu" varoņu figūras. Kvi-Gons un Dārts Mauls… So varoņus vārdus es zināju labāk nekā apustuļus, jo tie bija daļa no bērna pasaules, ko nesen biju iepazinusi. Kaut ko es zināju arī par priekšmetiem, ko bērni mēdz bāzt degunā. Teiksim, irbuļus, ar kuriem dažreiz ēd, ir vieglāk dabūt no turienes ārā nekā M&M konfektes.

Atgāzusi galvu, es raudzījos debesīs, kur neskaidri bija redzamas zvaigznes. Es izmantoju bērna viltību - gaidīju, lai asaras ietek atpakaļ asaru kanāliņos. Es neraudu, protams, ne. Tikai skatos uz lidmašīnām, tante Evija.

-   Sasodīts… - es noteicu un devos iekšā mājā. Pār vaigiem man plūda asaras.

Nākamās dienas rītā es Lūkam par Tabitu neko nestāstīju, jo nevēlējos viņu pirms skolas satraukt. Viņš modās lēni un sarosījās vienīgi bridī, kad ieraudzīja savu atspulgu spogulī.

-    Ak nē, es esmu izspūris!

Tā notika bieži. Ar ķemmēšanu nebija līdzēts, un es samērcēju Lūka matus zem ūdens strūklas. Galu galā mēs kavējāmies, un, kad bijām vesela kvartāla attālumā no skolas, jau atskanēja zvans uz stundu. Lūpas sakniebis, Lūks metās skriešus un, mugursomai uz. pleciem lēkājot, ieskrēja pa vārtiem.

Rīta cēlienā es veicu izpētes darbu pirms apelācijas kopsavilkuma rakstīšanas, kas bija man uzdota, un meklēju precedentu, līdz Rietumu juridiskā meklētājprogramma man ziņoja, ka esmu to atradusi. Pāris reižu mēģināju sazināties ar brāli, taču bez panākumiem. Piezvanīju ari uz slimnīcu, vēlēdamās noskaidrot savādā iebrucēja veselības stāvokli, taču neviens man neko nepaskaidroja, neteica pat virieša vārdu. Tas vedināja uz domām, ka viņa, izdzīvošanas izredzes ir vājas.

Nerazdama nekur mieru, nolēmu doties uz Santabarbaras bibliotēku, kas atradās pilsētas centrā. Es gribēju uzzināt ko vairāk par "Pēdējo Ticīgo" draudzi, iepazīt Tabitas jaunos… Kas tie viņai bija - dvēseles radinieki? Aktieri, kas rausta marionetes? Viņa grasījās man uzbrukt, un man vajadzēja saprast, kam man būs jāstājas pretī.

Bibliotēka atradās izsmalcinātā namā, kas bija celts pēc spāņu arhitektūras nosacījumiem un atradās pretī tiesas ēkai. Virs bibliotēkas durvīm bija piestiprināts plakāts, kas vēstīja par gaidāmajiem Santabarbaras Grāmatu svētkiem, un tas mani uzmundrināja. Toties informācija par "Pēdējiem Ticīgajiem", ko sameklēju Santabarbaras laikraksta Neivs-Press mikrofišās saglabātajos numuros, mani itin nemaz neiepriecināja.

Šī sekta, kā izrādījās, bija nodibināta tikai pirms pieciem gadiem. Pirms tam Pīteram Vaiomingam piederēja paklāju tīrišanas uzņēmums. Acīmredzot sajutis aicinājumu nodarboties ar patiesības sludināšanu, viņš uzņēmumu pārdeva, sāka teikt publiskas runas un piesaistīja sev sekotājus, ari sievu. Sludinājumu lappusē, kur bija publicēti paziņojumi par laulībām, izlasīju rindiņu: "Pīters Vaiomings precas ar Šenilu Kristelu." Cik varēju spriest pēc fotogrāfijas, padruknā līgava bija laimīga un triumfējoša, tērpusies jaunavigi baltās kāzu drānās. Tā bija kora soliste, kura valkāja visnotaļ bīstamos kovboja zābakus. Neseni raksti vēstīja par "Pēdējo Ticīgo" ierašanos kāda biseksuala indieša, kurš nokritis no zirga, un vasarā nogalināta homoseksuālista bērēs. Viņu saukļi atgādināja litāniju: "Nožēlojiet grēkus, pastardiena tuvojas." Necik daudz jauna es neuzzināju.

Izgājusi no bibliotēkas, es devos pāri ielai uz tiesas ēku, lai palūkotos, kā norit tiesas prāva "Gola pret "Beovulfa grāmatnīcu"". Skips Hinkels, Prisilas Golas advokāts, soļoja pa zāli, iztaujādams Kalifornijas Zivju un savvaļas dzīvnieku aizsardzības departamenta pārstāvi. Kādi mikrobi sastopami seska mutes dobumā? Kādu ļaunumu spēj nodarīt tā žokļi? Ja pieņemam, ka šajā lietā iesaistītie seski nāk no Vankūveras dzīvnieku patversmes, - vai Kanādā mītošie seski ir negantāki nekā citi? Džesijs atbalstīja pieri plaukstās, pauzdams, ka šī diena viņam nav no vieglajam.

Mājupceļā es grozīju radioaparāta pogu, cerēdama izdzirdēt Dixie Chicks, bet visās stacijās runāja par sauszemē izskaloto pelēko vali. Vienā radiostacijā diskžokejs par dzīvnieka nāvi sēroja, citā sprieda par pūstošā ķermeņa aizvākšanu no pludmales, kas esot privātīpašums. Kāds dīdžejs, stāvēdams pludmalē, izklausījās tik saviļņots, it kā būtu cepelīna "Hindenburgs" avārijas aculiecinieks.

-   Tas ir neticams skats, - viņš ziņoja. - Vai tu esi to redzējis, Korķi ja?

-    Neesmu gan, Edam, bet došos uz turieni, tiklīdz beigsies mans raidījums.

Santabarbaras iedzīvotāji reizēm izturējās tā, it kā dzīvotu Mo- nako, un es tādās reizēs sapratu, ka šeit ir province.

Mājās, apēdusi sviestmaizi ar tunci, es turpināju savus pētījumus, apmeklēdama "Pēdējo Ticīgo" mājas lapu. Tā bija piebārstīta ar acis nogurdinošiem elementiem - krusti, kas griežas ap savu asi, liesmu mēles, neskaitāmas izsaukuma zīmes. "Sātana uzraugi!!!", "Mēneša padauza!!!" Oktobrī šo titulu bija ieguvusi kāda Amerikas Savienoto Valstu senatore.

Manu uzmanību saistīja virsraksts "Lielais Brālis mūs vēro!!!".

Raksts brīdināja mani, ka valdības datoros tiekot saglabāta ikviena cilvēka elektroniskā sarakste un telefona sarunas. Satelīti uzraugot cilvēku gaitas, un šim mērķim tiekot izmantotas ūdenszīmes divdesmit dolāru banknotēs. Tādas darbības nolūks esot apzināt kristiešus, atrast tos un izķert. "Pēdējie Ticīgie" tāpēc izvairās runāt pa telefonu, sūtīt īsziņas un izmantot pastu. Visdrošāk esot sarunāties aci pret aci, stingri ievērojot slepenību. Federālie aģenti mākot meistarīgi iefiltrēties jebkurā sabiedrībā, tāpēc paļauties varot vienīgi uz uzticamiem savas draudzes ļaudīm. Pat ja daļa no "Pēdējiem Ticīgajiem" būtu apdraudēta, iznīcināt visu draudzi nevienam neizdošoties. Viņus iznīcināt nespējot neviens.

Es paberzēju pieri. Tas izskatījās pēc savdabīgas pretošanās kustības pusmilitāras stratēģijas, ko izstrādājuši labējie kristiešu patrioti un pret valdību noskaņoti spēki. Teorijas pamatā bija doma, ka šiem izredzētajiem nevis jāveido varens puiks, bet gan daudzi nelieli kaujinieciski grupējumi, kas īstenotu kopējo stratēģiju pēc savas iniciatīvas. Informācija neplūst pa ķēdi, tā ka daudzgalvaino briesmoni nav iespējams nogalināt, nocērtot tam vienu galvu. Terora iespējas neierobežotas.

Manas aizdomas pastiprinājās, kad ieskatījos mājas lapas "interesanto saišu" sadaļā. Es pārlūkoju "Kristieša ceļvedi vieglo ieroču izmantošanā", patriotiskus manifestus un sazvērnieciskas tenkas, vientuļo un izstumto dvēseles kliedzienus. Tā bija pasaule, kur valda niknums un ticība petrolejas un slāpekļa nitrāta maisījuma paštaisnajam spēkam. Man kļuva nelabi.

"Pēdējie Ticīgie" kaut ko plānoja. Bet ko un kad? Šķita svarīgi noskaidrot, vai šie sektanti patiešām atbalsta pretošanos bez vadoņa. Tā nav aizsardzības stratēģija, tā paredz iespēju kaujas grupām uzbrukt pēc savas izvēles.

Aizvērusi mājas lapu, es brīdi sēdēju noraizējusies un sasprin- gusi. Pie velna, beidzot nodomāju, tā es neko nepanākšu.

Es devos pāri pagalmam un pieklauvēju pie Nikijas virtuves durvīm. Šajā nedēļā viņas mākslas galerija bija slēgta, un Nikija bija mājās. Viņa sēdēja pie galda un, izskatīdamās novārgusi, rakstīja atbildes uz līdzjūtības apliecinājumiem. Nikijai mugurā bija gaišs, plats sporta krekls. Tā kā Nikija nebija aplikusi savas sudraba rotaslietas, ko allaž valkāja, viņa šķita klusa. Man pietrūka viņas rokassprādžu šķindoņas.

- Varbūt pastaigāsimies pa pludmali? - es ierosināju.

Basām kājām mēs gājām pa mitrajām smiltīm augstas klints pakājē. Gar potītēm skalojās viļņi. Aiz kāda vientuļa sērfotāja gaisā šļācās mirguļojošas ūdens vērpetes. Diena bija skaista un debesis zilas, un krietnu bridi mēs gājām klusēdamas.

Manas trauksmainās, neskaidrās un mulsinošās domas joprojām vijās ap "Pēdējiem Ticīgajiem". Kas īsti viņi ir un ko grib panākt? Kāpēc viņi izveidojuši histērisku draudzi? Vai tā izpaužas viņu aizvainojums vai lētticība? Vai šo cilvēku dzīve ir tik blāva, ka viņi nespēj gūt prieku ne no linijdejām, ne braukšanas ar laivu, tāpēc pasludinājuši sevi par pastardienas galvenajiem varoņiem?

-    Vai tu zināji, ka manai mātei pludmale nepatika? - Nikija jautāja. - Viņa izauga tropu salā, nodzīvoja šeit divdesmit piecus gadus, un doma par smiltīm joprojām viņai bija neciešama.

Nikija smaidīja, to stāstīdama. Vārds pa vārdam, un mēs sākām atcerēties Klaudīni, viņas izteicienus un asprātības, to, kā viņa, sastapusi savu jaunības mīlestību no Haiti, no jauna ļāvās kvēlajām attiecībām un inficējās ar AlDS un cik maz rūgtuma viņā bija, kad viņa to uzzināja. Visbeidzot Nikija visos sīkumos atcerējās bēres. Es zināju, ka viņai tas nepieciešams. Kad viņa ieminējās par piketētājiem, es klusēju. Viņa pameta uz mani skatienu.

-   Tu domās klīsti kur citur. Vai kas noticis?

Es papurināju galvu, bet Nikija pamāja uz manām rokām, uz kurām bija sīkas kreveles, un uzrauca augšup uzaci.

-    Klāj vaļā! Es labprāt parunātos par ko citu.

Nikija klausījās, un viņas sejā bija jaušams pārsteigums un bailes.

-    Vai Tabita sajukusi prātā? Vīrieša noniecināšanu šķiršanās laikā es varu saprast, bet pievienoties sektai, kas apgalvo, ka viņas vīrs ir sātana kalps… tas nu ir par daudz!

-    "Pēdējo Ticīgo" noraidošā attieksme pret valsts militārajiem spēkiem, - es teicu, - varētu būt viens no faktoriem, kas viņu saistījis. - Otrs bija mācītāja Pīta teorija par pastardienas vēstnešiem.

Tabitas māte, Sjū Džūdija Rebaka, par savējo bija atzinusi reliģisku sektu, kas paredzēja pasaules galu divtūkstošajā gadā Pen- takostā. Kad izrādījās, ka tie ir maldi, viņas svētlaime pārvērtās izmisuma. Tabitas māte jutās nodota un nelaimīga un pamazām ieslīga depresijā, no kuras nekad neatlaba. Tabita acīmredzot uzskatīja, ka tieši tāds bijis ļauno spēku plāns. Iegrūst viņas māti bezcerībā un nomāktībā.

-    Pīters Vaiomings visu izskaidro pa savam, - es turpināju. - Fakts, ka pasaules gals joprojām nav pienācis, viņa izpratnē nozīmē, ka tas drīz pienāks. Lielisks iemesls dēmonisku sazvērestību perināšanai.

-   Viņi ir paranoiķi, Eva. Tāda ir paranoiķu domāšana.

-    Pierādījumu trūkums dažreiz ir pierādījums. Tāpat kā klusums dažreiz kliedz.

-   Klusums ne vienmēr nozīmē bezdarbību. Sazvērestības teoriju izstrādātājus nevajag novērtēt par zemu, un viņu darbība var būt aizsegs visādām nelietībām. Viņi apšauba to cilvēku rīcību, kuriem ir vara, un tas nav nekas slikts. Ja valdība grimst melos, ir vērtspar to šaubīties.

-   Saucēja balss tuksnesī.

-   Jā. Pīters Vaiomings izklausās jucis, apgalvodams, ka vakcinācija pret Sibīrijas mēri ir daļa no sātana plāna, taču uztvert Pentagona rīcību par pašsaprotamu arī nav prātīgi. Vai tu domā, ka karavīrus tādējādi aizsargā no kāda, kurš ieradīsies ar raķešme- tēju un pudeli sporu? Piecdesmitajos gados CIP eksperimentāli novēroja LSD ietekmi uz karavīriem. Armija izsmidzināja baktērijas virs Sanfrancisko, lai, pēc viņu vārdiem, novērotu iespējamās bioloģiskā kara sekas. Kā tad! Kas gan grasījās tādu karu sākt? Un pret ko? Toties saslima Amerikas pilsoņi. - Nikija saknieba lūpas. - Mācītājs Pīts neizgudroja slepeno specvienību operācijas.

Tādu pieeju jautājumiem Nikijai bija iedvesis mirušais tēvs, politikas profesors ar marksistisku domāšanu. Lai cik apjukusi un nelaimīga Nikija būtu, viņa vienmēr centās apstrīdēt tradicionālus apgalvojumus. Tā bija rakstura īpašība, kas man viņā patika vislabāk.

-    Paranojas slimniekiem asinis, starp citu, riņķo straujāk nekā citiem, un paranoja ļauj sīkiem cilvēkiem justies svarīgiem, - viņa turpināja. - Vai vari iedomāties, cik nozīmīga tagad jūtas Tabita, kopā ar savu jauno cilti gaidīdama globālo kataklizmu?

-   Doma par armagedonu acīmredzot šiem ļaudīm krietni uzlabo pašapziņu. Nebiju iedomājusies, ka uz to var palūkoties ari tā.

-    Apokalipse. Satriecoši.

Es pārsteigta apstājos.

-    "Bet tagadējās debesis un tagadējo zemi glabā un uztur tas pats vārds ugunij un bezdievīgo cilvēku tiesas un pazušanas dienai," - Nikija sacīja.

-    Mīļā, apsēdies un noliec galvu uz ceļgaliem.

-   Līdz ar to… "Bet mēs gaidām pēc Viņa apsolījuma jaunas debesis un jaunu zemi, vietu, kur taisnība mājo." - Nikija uzmeta man viltīgu skatienu. - Mans tēvs uzrakstīja grāmatu par utopijas ideju. "Kur taisnība mājo". Jautājumi tajā iztirzāti no ateista pozīcijas, bet nosaukumu viņš aizņēmās no Bībeles. - Pagājusies gabaliņu uz priekšu, Nikija pagriezās un nāca uz manu pusi.

-    Pastardiena… Evana, tā nenozīmē Zemes izpostīšanu, tā nozīmē, ka nāks citāda pasaules kārtība. Jaunā Jeruzaleme ir sinonīms revolūcijai, mīļā. Runa ir par jaunu laikmetu, kurā valdīs taisnība un vairs nebūs ne bada, ne ciešanu, ne nāves. Un tā patiešām ir aizraujoša doma.

Es bridi klusēju.

-   Ja vien tu esi īsts ticīgais, - beidzot noteicu.

-   Ja runa ir par apokalipsi, kas skars tevi, tu vienmēr būsi ticīgais. Tas ir galvenais. Un visi, ko tu ienīsti, būs prom no tavas dzīves, izcepināti šķīstītavas ugunīs. - Ūdens noglaudīja Nikijas potītes un atkāpās. - Apokalipses jēga neslēpjas vis atmaksā, bet gan cerībā, - viņa turpināja. - Tā vēstī, ka Dievs beigu beigās uzvarēs, lai arī kāds ļaunums valdītu zemes virsū. Labais ir stiprāks par ļauno. - Viņa apklusa un izstiepa man pretī rokas. - No kā gan tu baidies? - Man nebija ko atbildēt. Lai vēl vairāk uzsvērtu savu domu, Nikija iesprieda rokas gurnos un draiski iesaucās:

-    Vai tad tu nemīli Jēzu, meitenīt?

Viņas brūnās acis caururbjoši vērās manī. Lai gan jautājums izskanēja rotaļīgi, viņa gaidīja nopietnu atbildi. Es nodūru skatienu smiltīs, un visas manas dzēlīgās iebildes palika nepateiktas.

Pēc brīža Nikija atmeta ar roku, likdama saprast, ka pietiek runāt par tik sarežģītiem jautājumiem, un turpināja ceļu uz priekšu.

-    Tu gluži vienkārši nespēj ieraudzīt gaišo, jo pārāk daudz laika tev prasa katastrofu izdomāšana un aprakstīšana savā grāmatā.

Mana romāna "Litija saulriets" darbiba norisinās tālā nākotnē pēc pasaules kara. Galvenās varones tautu sagūstījusi totalitāra armija. Izdzīvotāji abās pusēs guvuši kodoltermiskus apdegumus un ievainojumus, kas ietekmē ģenētiku. Mutācijas un rituālas pašnāvības kļūst ikdienišķas.

-    Bezmērķīga masu iznīcība - tāda ir apokalipse populārās kultūras izpratnē, Eva.

-   Ak, sāpini mani vēl vairāk!

-    Tavā radioaktīvajā prērijā ir izdzīvotāji. Tātad tavs romāns ir ne vien par iznīcību, bet ari par izturību. Jā, varoņi ir nekam nederīgi, viņi pārāk daudz dzer un klausās sasodītās Petsijas Klainas mūziku, bet viņi nenolaiž rokas un cīnās. Tev patīk rakstīt par cilvēkiem, kuri iedzīti stūrī, bet nepadodas. Piltuvveida bedres, ko sprādzienos izrāvušas deviņsimt megatonnu bumbas, ir tikai fons ainavas izdaiļošanai.

Es pasmaidīju, nopriecādamās, ka viņas balsi atgriezies dzīvīgums. ,

-   Atzīsti, ka zinātniskā fantastika ļauj iedomāties jaunas pasaules, un tas ir lieliski. Iesākumā Dievs domāja - ko lai šodien tādu labu uztaisa? Tev arī dota šī iespēja radit kaut ko aizraujošu. Diemžēl tavās domās ir par daudz negatīvisma, lai to apjēgtu.

-   Tātad es esmu tā drūmā, bet "Pēdējie Ticīgie" ir lielie optimisti?

-    Paradoksāli, vai ne?

Es apliku roku Nikijai ap pleciem.

-    Tēvs reiz minēja kādu Paskāla atziņu, - viņa sacīja. - Tajā runa ir par to, ka bezgalīgā atdeve un liksme, ar kādu cilvēki dara ļaunu reliģisku apsvērumu vārdā, ne ar ko nav salīdzināma. Ja kāds notikums pavēstīs "Pēdējiem Ticīgajiem", ka viņu laiks ir pienācis, viņi ar lielāko prieku nospiedīs mēlīti. - Piepeši Nikija ievilka trīcošu elpu un sāka raudāt. - Mātei bija jābūt šeit, mums blakus, un jāizsaka trāpīgi komentāri, - nomierinājusies viņa teica, nikni izberzēdama acis ar delnu. - Dievs dažreiz pieļauj tādas aplamības…

Mēs turpinājām pastaigu. Drīz vien apstulbušas ieraudzījām, ka mūsu priekšā klaidoņu, ziņkārīgo, televīzijas reportieru un rejošu suņu ielenkumā smiltīs guļ brūnaļģēm aplipis valis. Šķita, ka tas, gluži kā milzu pelēkais laukakmens, izpleties pa visu pludmali.

Vēl pēc brīža, kad mainījās vēja virziens, mūs sasniedza sīva, salkana smaka. Nikija acumirklī noliecās un izvēmās.

-    Santabarbarā sākusies apokalipse, - izslējusies viņa paziņoja. -Skatieties tiešraidi pulksten piecos, CNN.

***

Trijos pēcpusdienā es sagaidiju Lūku pie skolas. Pārradušies mājās, mēs apsēdāmies dārzā un nedaudz ieēdām. Saules stari caur lapām meta uz mūsu pleciem gaišus plankumus, un es pavēstīju viņam jaunumus.

-    Man tev jāpastāsta kaut kas svarīgs. Tava māte atgriezusies Santabarbarā.

Lūks pārstāja dzert no savas sulas pakas un, iepletis brūnās acis, raudzījās uz mani.

-    Viņa mitinās tavas vecmāmiņas vecajā mājā, kas atrodas kalnos.

Lūks sēdēja stingi kā statuja. Platajās Isbiksēs viņa kājas izskatījās aizkustinoši tievas. Izskatījās, ka viņš krūmājā būtu izdzirdējis ņurdoņu un patlaban ieklausītos.

-    Vai tētis arī tur dzīvos?

-     Nē, viņš pārvāksies uz Čainaleiku. Viņi nedzīvos kopā, draudziņ.

Sešus gadus vecā puišeļa stingais skatiens mani biedēja. Es paberzēju viņa plecu, lai viņš atgrieztos šeit, pie manis. Viņš lēnām pavēra lūpas un teica:

-   Viņa neļaus man ņemt līdzi Tediju. Es nevaru uz turieni iet.

-Ko?

Lūkam no rokām izvēlās sulas paka un iekrita zālē. Viņš sāka lauzīt pirkstus.

-   Viņai nepatīk mans lācis, jo viņam pie vēdera ir tēta uzšuve. Viņa nevar ciest galvaskausu.

Tā bija taisnība. Tabita ienīda Braiena eskadriļas uzšuvi, galvaskausu ar sarkanām acīm un dunci zobos. Es nesapratu, ko Lūks ar to vēlas pateikt. Viņš sēdēja, stīvi uzrāvis plecus, un trauksmaini žņaudzīja pirkstus. Viņa prāts apstrādāja domu, ko es nespēju uzminēt.

-    Viņa neļaus ņemt Tediju līdzi, un es nevaru viņu šeit atstāt vienu pašu. Neliec man palikt pie viņas.

-   Ak, Lūk… Mīļumiņ, nē! - Es pievilku viņu sev klāt un apskāvu. - Tev nav jādodas pie viņas. Tu paliksi pie manis, iekams es aizvedīšu tevi pie tēta.

Evana, muļķe tāda! Es cieši turēju puisēnu, juzdama viņa pirkstus joprojām drudžaini darbojamies. Es gribēju sev iespert.

-    Vai apsoli? - Lūks jautāja.

-   Goda vārds.

Taču tik viegli viņš man nenoticēja. Lūks lika man atkārtot solījumu un apstiprināt to pašu ar citādiem vārdiem ari. Pēc kāda laika, palūkojusies ārā pa virtuves logu, es redzēju viņu dodamies uz puķudobju pusi ar Lego kosmonautiem un kroketa āmuru rokās.

Es vēlreiz piezvanīju brālim, kas šoreiz atradās galvenajā lidlaukā.

-    Deleinijs, - viņš lietišķi atbildēja.

-   Sveiks, brāli! - es teicu.

-    Eva! Vai mazais vīrs ir sagatavojies, lai pārceltos uz Čaina- leiku?

Viņš aprakstīja savu jauno māju, Lūka istabu un skolu un pastāstīja, cik ļoti pilsēta pārvērtusies un attīstījusies. Mēs dzīvojām Čainaleikā, kad bijām pusaudži un mūsu tēvs strādāja jūras kara bāzē un veica ieroču izmēģinājumus.

-   Tā ir kosmopolītiska, - Braiens sacīja, - un šeit ir luksofori. Tu droši vien nevari vien sagaidīt, kad tur paciemosies.

-    Pēc tā nav vajadzības. Es atceros vidusskolas laiku ik reizi, kad atveru cepeškrāsns durvis.

Es labāk iedzītu sev naglu mēlē nekā pastāstītu brālim par sevi pilnīgi visu. Taču dažos jautājumos es allaž esmu tieša - kad runa ir par dzeršanu, seksu un sliktiem jaunumiem.

-    Braien, Tabita atgriezusies Santabarbarā. Es viņu satiku, un viņa paziņoja, ka vēlas Lūku atpakaļ.

Līnijas pretējā galā valdīja klusums.

-   Tas nenotiks, - Braiens beidzot noteica.

Es klusēju.

-   Kas vēl? Tu esi satraukta, es to jūtu. Vai ir kādas nepatikšanas?

-   Viņa pievērsusies reliģijai. Ļaunāk vairs nevar būt.

Mēs atkal klusējām.

-    Pie velna!

Es dzirdēju klausulē attālas vīriešu balsis un lidmašīnu dzinēju troksni.

-   Parunāsim par to vēlāk. Es saņēmu uzdevumu, - Braiens paskaidroja. - Paklausies, ko es teikšu. Viņai Lūks nav jāsatiek, viņai ar Lūku nav jārunā, un viņai Lūks jāliek mierā. Vai skaidrs?

-    Pilnīgi.

-    Un, Evana…

-Jā?

Es atkal dzirdēju klausule skaļas sarunas. Gaisa pacēlās lidmašīna.

-    Kāda viņa izskatās?

Ko gan es gaidiju? Viņš Tabitu joprojām mīlēja.

-   Viņa izskatās atdzimusi.

Ceturtā nodaļa

Grāmatu svētki sākās trešdien, un par tiem vēstīja koši, raibi karodziņi, kas plivinājās pie Galvenās ielas apgaismes stabiem. Pilsētnieki par to runāja ar atturīgu interesi. Aizrautības pilna jūsma Santabarbaras iedzīvotājiem, kuri kopa savu emocionālo vēsumu tikpat rūpīgi, kā japāņi kopj pundurkociņus, nepiedienēja. Es cerēju, ka šie svētki būs neliela pretinde manām bailēm, glāze emociju šampanieša. Man bija jāierodas uz sava romāna priekšlasījumu un autogrāfu dalīšanu "Beovulfa grāmatnīcā". Ko tur liegties, aplausi man ļauj justies kā dievietei. Mazi svētki Evanai - kāpēc ne?

"Beovulfa grāmatnīcai" nepiemita lielveikaliem raksturīgais greznums. Darbinieki valkāja beretes un kurpes ar koka zoli, un veikala lete bija klāta ar skrejlapām, uz kurām bija iespiesti aicinājumi doties svecīšu gājienos, lai glābtu dažādus atstumtus grupējumus. Manu uzmanību saistīja teksts, kas mudināja: "Saudzēsim Kalifornijas seskus!" Uz skatloga bija uzlīmētas lapiņas ar zinātniskās fantastikas romānu nosaukumiem, un viens no uzrakstiem vēstīja, ka šeit būs tikšanās ar rakstniekiem.

Grāmatnīcā uz neliela galdiņa bija salikti mana romāna "Litija saulriets" eksemplāri, im es uz mirkli apstājos, lai tos apbrīnotu. Uz grāmatas vāka bija redzami galvenās varones sejas vaibsti, neskaidra ainava un mans vārds. Es ievilku elpu un jutos slavena.

Grāmatnīcas telpās ieraudzīju kafijas bāru "Beovulfs", vietu, kur notika sesku un Prisilas Golas sadursme. Mani ievērojusi, klāt pienāca sieviete gados. Tā bija Anita Krebsa, grāmatnīcas īpašniece.

-   Apsardzes firma gribēja izvietot šeit videokameras, lai zagli pieķertu. Pēc tā nebija nepieciešamības - Pips un Olivers pieķēra garnadzi nozieguma vietā. Kā jums klājas, miļā meitene?

Anita bija dzēlīga, sīksta sieviete ar asu mēli, paplānu sirmu matu mezglu, bruņrupuča kaula rotaslietām un ekstravagantu fuksijas toņa lupu krāsu. Viņa paņēma mani aiz rokas un aizveda pie krēslu rindas, kas bija paredzēta maniem klausītājiem.

-   Vakar no jauna iedziļinājos jūsu romānā. Tas patiešām ir bri- nišķīgs darbs ar interesantu koncepciju - tirānijas cīņa ar pretiniekiem, kuriem netrūkst ne atjautības, ne estētiskas nelokāmības.

Mani iepriecināja doma, ka Anita saskatījusi romānā ko vairāk, nevis tikai stāstu par meiteni karotāju, kas cīnās ar mutantiem.

-    Un galvenā varoņa seksuālais pievilcīgums… nu, man viņš patiešām iepatikās! - Anita pamāja uz krēsliem, kurus jau aizņēma cilvēki. - Lai jums sokas! Lai izdodas pārdot daudz grāmatu.

Pēc brīža, kad biju saņēmusies un sagatavojusies tikties ar publiku un klausītāji ar mani bija iepazīstināti, es vispirms nolasīju ainu, kurā galvenā varone satiek galveno varoni vīrieti. Abi sēž noplukušā krogā, viņa ir dzīvē vīlusies partizāne, viņš - pretošanās kustības dalībnieks. Viņa vīrieti atraida. Pēc tam viņš gūst smagu ievainojumu, glābdams šis sievietes dzīvību. Ainas bija iespaidīgas - seksuāla spriedze, augstsirdība, upuris -, un es lasīju tik labi, cik vien spēju.

Publikai mans priekšlasījums patika. Grāmatu tārpi, šā literatūras žanra cienītāji un mani amata brāļi un māsas pulcējās ap manu galdu, lai es parakstītu grāmatas eksemplārus. Es biju lepna par sevi, jutos atraisīta un runāju asprātības. Ieradās aizvien jauni pircēji, un visu pēcpusdienu es pavadīju lieliskā garastāvoklī, un brīdis, kad veikalā iesoļoja Nikija, bija brīnišķīgākais šajā dienā. Maskēdama savas sēras, viņa bija ģērbusies dzeltenzaļā grūtnieces kombinezonā. Nikija pacēla gaisā fotoaparātu un sāka mani fotografēt, bez mitas atkārtodama:

-    Ak Dievs, ak Dievs, tā patiešām esi tu, Evana Deleinija… Ar nepacietību gaidu tavu nākamo gara bērnu. Manuprāt, tas atgādinās Stīvena Kinga gara bērnus. Pēc tam kad būs piedzimis manējais, es to katrā ziņā izlasīšu…

Es jutos īpaša.

Kad viņa aizgāja, pie mana galda izveidojās rinda. Jauna sieviete ar margrietiņu matos, tērpusies īsbiksēs un krekliņā ar šaurām lencītēm - Laras Kroftas un Džoanas Baezas mistrojums -, panācās uz priekšu, piespiedusi "Litija saulrietu" pie krūtīm.

-   Es apbrīnoju, kā jums tas izdevies. Rovana, galvenā varone, ir tieši tāda pati kā es. Šķiet, ka jūs zināt visu par mani un manu dzīvi.

Tie bija patīkamākie man un manam romānam šajā dienā veltītie vārdi. Cerēju, ka meitene runā par galvenās varones uzņēmī- gumu un drosmīgo garu, nevis telekinēzes spējām un zināšanām par sprāgstvielām.

-   Paldies.

-   Saprotiet, esmu satriekta, - meitene turpināja. - Es dievinu šo grāmatu. Jūs rakstīsiet turpinājumu ari, vai ne? Rovanai savs mīļotais jāizglābj. Viņai katrā ziņā tas jādara.

Meitenei aiz muguras stāvēja vasarīgi ģērbusies sieviete ar saulē apdegušu ādu.

-    Es gribētu zināt, uz kādas planētas romāna darbība norisinās, - viņa iestarpināja.

-   Kanzasā, - es atbildēju.

Meitene ar margrietiņu matos pagriezās pret vecāko sievieti.

-   Uz kādas planētas? Vai jūs vispār zināt, par ko šis romāns ir?

-   Uz ceturtā vāka ir rakstīts, - sieviete atbildēja, - ka Rovana Lārkina negribēja beigt karu ar padošanos.

-   Nē, romāns ir par to, kā sabiedrība soda cilvēkus, kuri nepakļaujas vispārējam viedoklim. Kāpēc gan, jūsuprāt, Rovanu izraidīja no kopienas, kad viņa atteicās sadarboties?

-   Ei, daži no mums vēl nav to lasījuši! - iejaucās kāds vīrietis ar Dodger's beisbola cepuri galvā.

-   Dodiet, es parakstīšu grāmatu. - Es pastiepu roku pret meiteni, vēlēdamās, lai viņa apklust. - Kā jūs sauc?

-    Glorija. - Viņa pagriezās pret pārsauļojušos sievieti. - Kāpēc gan, jūsuprāt, Rovana nogalina dumpinieku līderi?

Vīrietis, pametis rokas gaisā, pagriezās un devās prom.

-    Pietiek! Es eju prasīt, lai man atdod naudu.

-   Nē! - es iesaucos, bet viņš uz mani pat vairs nepaskatījās.

-   Grāmata ir par to, ka cilvēkam nav jāgroza savas domas, tiklīdz tas sastopas ar kārdinājumu. Tā ir, vai ne? - atskanēja cita balss.

Viņas kovboja cepure bija gaiši zila, šauro pelēko acu skatiens neizteiksmīgs un romāna tēmas raksturojums - neprecīzs. Lūkodamās uz viņas māla krāsas bizi, kas slīga pār plecu, man ienāca prātā, ka viņa neapklusīs. Tā bija Šenila Vaiominga.

Es pacēlu skatienu uz ļaudīm, kuri stāvēja rindā.

-    Priecājos, ka mans romāns jums patīk, taču, ja kāds apspriedīs tā saturu un izpļāpās beigas, es viņa grāmatu neparakstīšu, - es brīdināju.

-    Es neko neizpļāpāju, - šenila sacīja. - Tikai paskaidroju, ka jūs visu esat sapratusi nepareizi.

Kad biju parakstījusies Glorijas grāmatā, Šenila uzlika uz tās plaukstu, lai meitene to nevarētu paņemt.

-   Automašīna ir pagalmā. Ej.

Glorija bez iebildumiem devās prom. Piepeši es ieraudzīju, ka viņai seko lielākā daļa rindā stāvētāju. Tie bija "Pēdējo Ticīgo" draudzes locekļi, kuri nemanot šeit bija sastājušies. Šenila joprojām stāvēja manā priekšā. Viņas seja ar iespaidīgo dubultzodu bija mierīga un neizteiksmīgo pelēko acu skatiens dzedrs.

Neapdomājusies es ļāvu vaļu spējam aizkaitinājumam.

-   Nepareizi? Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Nu… - Šenila atvēra spirālē iesietu piezīmju bloknotu. - Sāksim ar to grāmatu uz dižpārdokļiem paredzētā galda, "Kiberfa- bulas". Tā ir par hakeriem burvjiem, kuri savas maģiskās spējas izmanto internetā. Ha! Sātans vienmēr pratis to izmantot. - Viņa rādīja uz skatlogu. - Tajā grāmatā cilvēki maina dzimumu. Pasakiet man, kur Svētajos Rakstos var atrast ko tādu? Vēl kādā grāmatā rakstīts par citplanētiešiem, kas nāk no tādas vietas, kur nav nāves. Gatavās muļķības! Nāve ir Tā Kunga izvēlētais aiziešanas laiks. Kāpēc gan vēl ir teikts, lai visus nogalina un ļauj Dievam izšķirot?

Man galvā dunēja.

-    Neatceros, - es sacīju, - vai tā ir teikts Ebreju Svētajos Rakstos vai filmā "Pilns bruņojums"?

Šenila nosarka. Es pasniedzu viņai savu grāmatu.

-    Paldies, ka atnācāt. Tas bija visnotaļ patīkams bridis.

Sieviete grāmatu pakratīja man acu priekšā.

-    Esmu tikai sākusi, jaunkundze. Paskaties tik, pirmajā lappusē - atomkarš! Tas taču ir idiotisms! Tāda ideja ir sen novecojusi, Mēs zinām, ka tā nenotiks. Un jūsu izvēlētais laiks? Iedomājieties, darbība norisinās tālā nākotnē. Pēc pieciem sešiem tūkstošiem gadu? Tāds optimisms gluži vienkārši ir muļķīgs!

Galdam, viegli smaidīdama, tuvojās Anita Krebsa.

-   Kundze, vai jūs nevarētu…

-   Es nerunāju ar jums, cienītā.

-   Spēlīte beigusies, Anita. Svēto Rakstu policija mūs pieķērusi, - es teicu.

Šenila ar plaukstu uzsita pa grāmatas vāku.

-   Šis stāsts ir meli. Izdomājums. Tikai viena grāmata vēsta patiesību, un tā ir Bībele. Šie, - viņa paaugstināja balsi, paceldama grāmatu gaisā, - ir tikai un vienīgi meli.

Es noliku pildspalvu uz galda.

-   Vai jūs zināt, ka jums kaut kas nav kārtībā ar galvu?

-   Nemēģiniet par mani ņirgāties.

-   Sakiet, cik pesimistiskai man jābūt? Vai man pietiks laika pasūtīt picu, pirms jūsu paredzējumi piepildīsies un jūsu lidmašīna pacelsies?

-   Tam nav nozīmes. Jūs mums līdzi nedosieties.

-   Ja nu esmu rezervējusi vietu pie loga?

Viņa stingi skatījās uz mani.

-   Lūkam nav jāatrodas pie jums.

Es pietrūkos kājās, apgāzdama krēslu.

-    Vācieties!

Šenila apcirtās uz savu gaišzilo zābaku papēžiem un valdonīgā gaitā devās uz durvīm. Es metos viņai pakaļ, lai viņa nepārdomātu.

-    Viņš ir īpašs eņģelītis, - uz mani neskatīdamās, viņa sacīja. - Daudz lielāks dārgums, nekā jūs spējat iedomāties. Vai patiešām jūs cerat, ka mēs ļausim pūķim viņu saplosīt un ugunij aprīt?

-   Mēs? Nekāda mēs nav! Jums ar manu ģimeni nav nekāda sakara!

Šenila, beidzot pret mani pavērsusies, nomērīja mani ar nicīgu skatienu, it kā es būtu neticami neattapīga un aprobežota. Pēc tam, dungodama melodiju par Džonu Braunu, kas krita kaujas laukā, aizgāja.

Es bridi stāvēju uz platās ietves, kur man garām steidzās pilsētas iedzīvotāji un tūristi. Dusmās vārīdamās, beidzot iegāju atpakaļ grāmatnīcā un, iedama garām galdiņam ar savām grāmatām, notriecu tās zemē.

Pie manis pienāca Anita.

-    Vēlāk jūs man paskaidrosiet, kāpēc tā rīkojāties. Vai tagad parakstīsieties to cilvēku grāmatās, kuri gaidīja šis izrādes beigas?

Es palūkojos apkārt. Ļaudis uz mani skatījās.

-   Saldumiņ, esmu sajūsmināta. Ņemšu divus eksemplārus, - sacīja sieviete ar pārsauļoto ādu.

-   Met pie malas rakstīšanu, - ieteica kāds vīrietis, - un sāc filmēt savu dzīvi! Šī epizode vien bija ko vērts! Pārspēja beigto vali.

Kad biju visiem atvainojusies, atjaunojusi jauko gaisotni un mēģinājusi labot priekšstatu par sevi kā par neprognozējamu, impulsīvu cilvēku, es attapos, ka man jau sen jābūt pie skolas un jāsagaida Lūks. Atstājusi automašīnu ielā netālu no skolas, es devos uz turieni pa ietvi, klausīdamās jautrajās bērnu čalās. Pie gājēju pārejas gaitu palēnināju, pūlēdamās caur skolas rotaļlauku- ma metāla žogu saskatīt Lūku. Viņš zināja, ka jāgaida tur. Redzēdama bērnus kāpelējam pa dažādām ietaisēm, es atcerējos sevi sešu gadu vecumā, savas nobrāztās plaukstas un ceļgalus, un pūlējos aizmirst incidentu grāmatnīcā, lai neizskatītos nervoza.

Nespēju saprast, vai Šenila ieradās "Beovulfa grāmatnīcā" tādēļ, lai izveidotu dedzināmo grāmatu sarakstu, vai tādēļ, lai apvainotu mani. Man joprojām ausīs skanēja viņas balss un nepareizā vārdu izruna - karaļa Džeimsa laika angļu valodas un treileru parka iemītnieku runas veida mistrojums. Man sāka sāpēt galva. Esmu tikai sākusi, jaunkundze.

Pie gājēju pārejas apstājās automašīna, zaļš Dodge pikaps ar pārāk lieliem riteņiem. Automobilis izskatījās mirdzošs un nospodrināts un nez kāpēc man atgādināja braucamo no filmas "Dusmu augļi". Kad gāju tam garām, tas ierūcās un sāka lēni braukt. Iekšā sēdēja četri cilvēki un suns.

Es ievēroju, ka pikapā uz pakaļējā sēdekļa sēž pusaudze ar apaļu seju, zirgastē sasietiem matiem un mazu muti sakniebtām lūpām. Viņa lūkojās uz rotaļlaukuma pusi. Es sastingu. Tā bija Šilo, "Pēdējo Ticigo" draudzes sūdzmane, un viņa nebija vienī- gā, kas no mašīnas salona raudzījās uz rotaļlaukumu. Kaklus staipīja arī trīs pārējie.

Es metos automobilim pakaļ.

Pēc mirkļa biju to panākusi, bet tajā brīdī motors skaļi ierūcās un pikaps strauji aizbrauca. Es stāvēju uz ietves, acis mirkšķinādama un pūlēdamās apjēgt, ko biju redzējusi. Kastaņbrūnas cirtas… Jā, automašīnā bija arī Tabita. Es mēģināju nolamāties, bet rīkle bija izkaltusi.

-   Šenila mēģināja tevi iebiedēt, - Džesijs teica.

-   Viņa mēģināja mani aizkavēt. - Es nolaidu automašīnas saulessargu, nogriezos uz rietumiem un braucu augšup kalnā Vest- kaminosjēlo. - Šenila Vaiominga "Beovulfa grāmatnīcā" mani izaicināja, lai aizkavētu. Viņai vajadzēja, lai ierodos skolā pēc iespējas vēlāk.

Ne Šenila, ne Tabita nezināja, ka Lūkam piekodināts palikt skolas teritorijā līdz manai atbraukšanai. Varbūt viņas cerēja, ka tas dosies mājās viens vai stāvēs ārpus skolas žoga, nelaimīgi vērdamies visapkārt, līdz kāds pasauks viņu vārdā un pamās ar roku, aicinot pie smaidīgām sejām pikapā… Man pār muguru pārskrēja baiļu trīsas.

Mēs braucām pa ceļu garām zilpelēkiem, bieziem krūmiem un smilšakmens krāvumiem. Džesijs bija nolaidis logu, un viņa mati vēsajā vējā plivoja. Viņš bija ģērbies melnā flaneļa kreklā un haki krāsas džinsos, kas bija uzvilkti pāri garajai ortopēdiskajai skavai, ar ko viņš staigādams nostiprināja labo kāju. Bija agrs trešdienas vakars.

-   Man neliek mieru vēl kas, - viņš teica. - Šenilai nebija jāizlasa "Litija saulriets", lai grāmatnīcā saceltu traci. Viņa gribēja tevi iepazīt.

Man nebija vairs laika par to domāt. Mēs nogriezāmies uz Tabitas mājas piebraucamā ceļa, bridi kratījāmies pa dziļajām grambām, līdz apstājāmies pie mājas. Es ievēroju, ka mauriņš nopļauts, nezāles - izravētas, un durvju abās pusēs saliktas podiņos iestādītas begonijas.

-   Sagatavojies tikties ar bestiju, - es brīdināju.

Es nospiedu durvju zvana pogu, un durvis ar krakšķi atvērās. Acis plati iepletusi un piespiedusi pie lūpām zīmuli, tajās stāvēja Tabita. Vakaram vienatnē ar skiču bloknotu viņa izskatījās pārāk eleganta, tērpusies jakā ar rožu rakstu un garos, puķainos svārkos.

-    Mums jāaprunājas par Lūku, - es teicu un, manīdama, ka Tabita paraugās man pār plecu uz džipu, piebildu: - Es neatvedu viņu līdzi. Tu viņu nesatiksi. Šodien tu visu sabojāji.

Tabita bungoja ar zīmuli pa lūpām.

-    Kāpēc šeit ir Džesijs?

-   Tāpēc, ka viņš ir kopā ar mani.

Džesijs ar saviem alumīnija kruķiem mums tuvojās. Tabita stingi skatījās uz viņu, joprojām viegli sizdama ar zīmuli pa izstieptajām lūpām. Viņa sāka ritmiski plikšķināt pret grīdu arī kailos, nolakotos kāju pirkstus.

-   Tabita… - Mani satrieca viņas nevēlēšanās klausīties. - Ja tu vai kāds cits no "Pēdējiem Ticīgajiem" vēlreiz slapstīsies gar Lūka skolu, direktors izsauks policiju. Ja jūs viņu izsekosiet vai mēģināsiet ar viņu sarunāties, tiesa noteiks zēnam drošības līdzekli, kas paredzēs aizliegumu tuvoties. Vai saproti?

Tabita samirkšķināja acis, nepārstādama bungot ar zīmuli pa lūpām. Uz tā palika vīnsarkani lūpu krāsas traipi.

-   Tu nevari aizliegt mātei tikties ar savu bērnu, - beidzot, it kā nupat būtu mani sadzirdējusi, viņa teica.

-   Šādos apstākļos? Varu gan.

Plikšķināšana mitējās.

-   Nedomāju, ka tu esi tik atriebīga.

-    Kā, lūdzu?

-    Es gribēju tikai paskatīties uz viņu, savām acīm redzēt, ka viņam klājas labi. Tikai vienu reizi paskatīties. Taču tu pat tik daudz man neatvēli.

Man ausīs šalca asinis. •

-   Pietiks tēlot! Atceries, ka tu Lūku pameti. Braienam ir aprūpes tiesības, un no šā brīža tev būs vajadzīga tiesneša atļauja, lai zēnu satiktu. Un, protams, viņam klājas labi. Tagad.

Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Kā gan tu vari būt par to pārliecināta? Tu neesi viņa māte. Tu viņu neiznēsāji un nebaroji. Tu viņu… tikai pieskati.

Es jutos tā, it kā viņa būtu savu zīmuli ietriekusi man starp acīm. Stāvēju, sastingusi no aizvainojuma, un nespēju parunāt. Es vēlējos, kaut Džesijs atnāktu šurp un man palīdzētu, bet viņš stāvēja pie garāžas un nez ko tajā pētīja.

Tabitai aiz muguras pavīdēja ēna, un nākamaja mirkli es ieraudzīju virieti. Tas bija Pīters Vaiomings.

-   Deleinijas jaunkundže! - viņš novilka. - Tabita, kāpēc tu neaicini viešņu iekšā?

Man aiz pārsteiguma iepletās acis, bet viņai noraustījās plakstiņš. Tabitai bija nervu tiks. Agrāk viņai tāda nebija.

-    Vai tu mums pievienosies? - viņa nedzīvā balsī man vaicāja.

Vilcinādamās es meklēju ar skatienu Džesiju, bet viņš papurināja galvu. Kaut kas ārpusē bija saistījis viņa uzmanību. Es izdzirdēju mūziku un sieviešu balsis, kas skanēja no sētaspuses. Šeit atradās vairāk cilvēku, nekā biju domājusi.

-    Ienāciet un paskatieties uz Tabitas pašreizējo darbu. Tas ir lielisks. - Vaiomings, veikli mainīdams sarunas tematu, ar rokas mājienu aicināja mani dzīvojamā istabā. Es prātoju, vai negaidītā viesmīlība ir kārtējā viņa viltība vai līdz šim slēpta personības izpausme. Vaiominga skarbā seja šķita atmaigusi. Zilzaļais vilnas krekls radīja laipna mājastēva iespaidu.

Es iegāju istabā un apstājos. Sienas bija klātas melnbaltiem zīmējumiem, kuros bija attēlotas ciešanu pilnas ainas. Pastardiena.

Vaiomings noradīja uz papīra lapu, kas atradās uz galda.

-   Saviļņojošs, vai ne?

Ne gluži. Komiksā "Visu elles izdzimumu dienas priekšvakars" bija attēloti sātanisti, kas piesien pie altāra jaunavu, un Visu Svēto dienas priekšvakaram atbilstoši maskējušies bērni.

Vaiomings ar raupju roku rādija uz zīmējumiem.

-    Vai jūtat, kāds spēks strāvo no viņas darbiem? Tas nāk no viņas rokas šķīstības. Ši līnija, tā ir tik tīra!

Viņš pieskārās zīmējumam, kurā bija attēlota maza meitene ar konfekšu pilnām rokām bezbēdīgi traucamies pretī ātri braucošai automašīnai. Uz viņas elfu princeses kleitas mirdzēja spiguļi, bet tie nespēja viņu glābt. Nākamajā zīmējumā viņa bija attēlota, drūzmējoties kopā ar citiem kādā akmeņainā elles nostūri, viņas tērps bija driskās un liesmas snaikstījās viņai apkārt.

Kura līnija te ir tīra? Šie zīmējumi bija šaušalīgi, tie kaut kā sasaucās ar negadījumu, kurā iekļuva automašīna ar ķirbju kravu, tie bija cietsirdīgi. Un Vaiominga tīksmināšanās par šīm nāves un tumsas ainām šķita gandrīz vai… neķītra.

-   Jūs izskatāties satraukta, - viņš man teica un tad pievērsās Tabitai. - Tabita, viņa izskatās satraukta.

Kaut gan Tabita joprojām nervozēja, viņai acīmredzami glaimoja Vaiominga slavinājumi.

Viņš aplika roku Tabitai ap pleciem.

-    Trāpīts mērķī! Tu to nedaudz sagrozīji un iegrūdi sātanam tieši rīklē, mazā lēdija.

Tabita pietvīka un iekoda apakšlūpā, un es visu sapratu. Viņas komiksa tēma patiešām bija tā vakara negadījums baznīcas priekšā.

-   Vai jūs domājat, ka tovakar jums uzbruka nelabais? Ar ķirbjiem?

-    Pagāni uzskata, ka izdobtie ķirbji ir nomaldījušos dvēseļu patvērums, - Vaiomings paskaidroja. - To mēs nevaram atstāt bez ievērības.

-    Ak Dievs! Ko jūs darāt, kad kāds grasās jūs uzcienāt ar ķirbju kūku? Ietriecat tajā mietu?

-   Visu Svēto dienas priekšvakars ir vārti uz elli, portāls, caur kuru sātans uzbrūk mūsu pasaulei.

-   Tā viņš pieskaras bērnu dvēselēm, - Tabita piebilda. - Mēs pūlamies to pārtraukt.

-   Jūs grasāties šos zīmējumus izdalīt bērniem? - Es rādīju uz komiksu. - Vai tu domā, ka tā būtu jārīkojas rūpīgai mātei?

-    Vai jūs domājāt, ka viņa nav laba māte, tāpēc ka nerūpējas par Lūku? - Vaiomings man jautāja. - Drīz viss būs citādi.

Mana pacietība pamazām izsīka, un es apņēmīgi pagriezos pret viņu.

-   Piedodiet, vai jūs mūs atstātu uz dažām minūtēm? Mums ar Tabitu jāaprunājas divatā.

Acīmredzot mācītājam Pītam nekad neviens neizteica tamlīdzīgu lūgumu. Viņš izbrīnījies pievērsās Tabitai un sarauca uzacis, it kā Tabita būtu vainojama, ka esmu tik iedomīga. Viņas bālie vaigi atkal pietvīka tumši sarkani.

Vaiomings pamāja uz virtuves pusi.

-    Darīsim tā. Tu būsi labs jēriņš un pagatavosi mums uzkodas. Esi laba meitene.

Tabita palocīja galvu un aizsteidzās.

Mūzika pagalmā kļuva aizvien skaļāka. Es palūkojos caur stiklotajām durvīm ārā un ieraudzīju trīs dejotājas, kuras skaļi izrīkoja Silo. Viņa bija iesējusi matos lielu sārtas lentes pušķi un aplikusi ap kaklu aukliņii ar trenera svilpi.

Vaiomings paspēra man soli tuvāk.

-   Zinu, ka jūs neticat nevienam manam vārdam. Bet es gribētu lūgt jums pakalpojumu. Paturiet savas asprātības pie sevis vismaz tik ilgi, lai es pagūstu uzdot jums jautājumus. - Man šķita, ka no viņa balss nāk karstums. - Vai kādreiz esat nonākusi aci pret aci ar ļaunumu? Vai esat jutusi tā pieskārienu?

Es pakāpos atpakaļ.

-   Jūs saprotat, par ko es runāju, tas redzams jūsu sejā. Esmu pārliecināts, ka reiz kāds nodarījis jums pāri.

Viņš palocīja galvu, apstiprinādams, ka uzminējis pareizi. Tas mani mulsināja un kaitināja.

-    Pastāstiet, ko jūs zināt par ļaunumu, - es mudināju. - Vai jūs bieži ar to sastopaties?

-Jā.-Šķita, ka mans jautajums viņu izbrīnījis. - Ik reizi, kad es pretojos samaitātībai, tas mēģina mani apturēt. Kad rīkoju protesta mītiņus bērēs, es to jūtu - tas ir kā spēks, kā tumsa, kā… - viņš meklēja īsto vārdu, - tas ir ļaunums. Protams, es ar to sastopos. Es to jutu gaisā. Tas izplatās, vijas ap mani, pieskaras man…

Viņa bālajās acīs es ieraudzīju… bezdibenīgas, sirdi plosošas šausmas.

-   Tas notiek visu laiku. Tas uzglūn un mēģina tikt garām maniem nocietinājumiem…

Vaiomings norija siekalas - šķita, ka viņš jūt sāpes, - un papurināja galvu. Vai viņš patiešām baidās no AIDS? Kad biju to nodomājusi, viņš attapās. Viņa ķirzakas acis sastapās ar manējām, un tajās atgriezās ierasti vēsais, koncentrētais skatiens.

-   Ļaunums ir intīms, vai ne? - Vaiomings turpināja. - Intīmāks par mīlestību, intīmāks par seksu. Tas ir kā slazds. Atcerieties, cik nobijusies jūs jutāties, kad sapratāt - tas patiešām notiek ar mani. Kamols rīklē, drebuļi vēderā… - Rietošās saules oranžie stari apspīdēja dzīvojamās istabas sienas, piešķirdami visapkārt izkārtajiem zīmējumiem draudīgu dzīvīgumu. - Nelaidiet šis izjūtas vaļā. Iepazistiet tās. Jo ļaunums, kas nodarīja jums pāri, nav nekur pagaisis. Tas ir tepat, ārā, un izsalcis gaida. Tas alkst valdīt pār jūsu ķermeni un dvēseli, lai bridi, kad būsiet mirusi, jūs tam piederētu. Uz visiem laikiem. - Viņa balss pārgāja čukstā. - Vai tagad, Deleinijas jaunkundze, - vai tagad jūs apjaušat tuvojošās vētras īsto spēku?

Mani pārņēma neskaidras bailes. Es novērsos no mācītāja un ieraudziju pa logu Džesiju, kurš stāvēja pagalma stūri. Viņš skatījās uz mājas pusi, un viņa sejā bija savāda izteiksme.

Vaiominga jautājums izkliedēja svešādo gaisotni.

-   Kas tas tāds? - viņš vaicāja.

-    Mans draugs.

-   Viņam jādodas prom.

Vaiomings straujiem soļiem devās uz durvīm.

-    Mēs abi brauksim prom, - es apmulsusi izgrudu un izskrēju ārā. Man uz delmiem bija uzmetusies zosāda, es alku svaiga gaisa. Dejotājas bija tramīgas gluži kā iejūgti zirgi pirms negaisa. Tuvodamās es ievēroju, ka visas trīs ir vienādas. Acīmredzot trīnes. Meitenes bija gaišmatainas, vingras un kustējās ar tādu centību, it kā sacenstos par galveno balvu - balles karalienes titulu vai uzvaru futbola spēlē. Šilo iepūta svilpē.

-   Zemē, un trīsdesmit reižu atspiesties! - viņa nokomandēja.

Meitenes metās pie zemes, un Silo piesoļoja pie Džesija.

-   Meiteņu nodarbība nav paredzēta svešām acīm, - viņa strupi paziņoja valdonīgā tonī.

-   Kam viņas gatavojas? - Džesijs jautāja. - NATO militārajām operācijām?

Mums klāt pienāca Vaiomings.

-   Viņa cenšas būt pieklājīga. Jūs patiešām traucējat šim jaunajām dāmām.

-    Man gan šķita, ka traucēšanas ziņā nepārspējams esat jūs, mācītāj Vaioming.

Vaiomings uzmeta skatienu kruķiem.

-   Nevarīgums vienmēr ir traucējošs.

Džesijs nepakustējās, bet es nodrebēju.

-    No šim jaunajām sievietēm staro spēks, kas godina Dievu. Tā ir viņu tikuma un šķīstības zīme, - Vaiomings skaidroja. - Toties vārguļi ir pagrimuma zīme, grēka perēkļi, ko mēs nosodām.

Džesijs pārnesa svaru uz otras kājas. Viņš bija garāks par Vai- omingu, sešas pēdas un viena colla, un nolūkojās uz mācītāju no augšas.

-   Tā kā esat radis ķengāt bērēs mirušus cilvēkus, pieļauju, ka dzīvs mērķis varētu jūs biedēt.

-   Ja sēsi ļaunumu dvēselē, pļausi ļaunumu miesā. Puvušais izirs. - Viņš pamāja ar zodu uz Džesiju. - Nezinu, ko esat sev nodarijis, bet šis grēks butu jānožēlo. Ja vien nevēlaties nokļūt ellē.

-    Es tur jau biju. Nokārtoju, kas kārtojams, un saņēmu braucamkrēslu.

Pagalmā iznāca Tabita, nesdama paplāti ar garām vēsas tējas glāzēm un apaļiem cepumiem, kas bija izdekorēti ar mīksta siera krustiņiem.

-   Te nu būs, - viņa teica savā satrauktajā balsī, kas pauda vēlēšanos izpatikt. - Mācītāj Pīt?

Pagriezies Vaiomings ieraudzīja Tabitas sagatavoto paplāti un saviebies papurināja galvu.

-    Nes to prom! - Nākamajā mirkli viņš izsita paplāti Tabitai no rokām. Pa gaisu aizlidoja glāzes un cepumi, tēja uzšļakstījās nesējai. Visi, kas atradās pagalmā, nekustīgi un apjukuši klusēja. No Silo audiomagnetolas kalnu gaisā dārdēja mūzika. - Aizvāc! - Vaiomings uzkliedza Tabitai vēlreiz.

Pietvīkusi viņa nometās ceļos un sāka uzlasīt cepumus un stikla lauskas.

-   Džesij, iesim prom, - es teicu.

-   Pīter! Pīter Vaioming! - no mājas atskanēja saucieni.

Durvīs stāvēja sieviete ar gaišzilu kovboju cepuri galvā.

Vaiomings ar delnu notrausa no pieres sviedrus. Viņa žokļu muskuļi noraustījās. Kad Šenila pasauca viņu vēlreiz, viņš ieplestām nāsīm un sakniebtām lūpām sāka iet uz mājas pusi.

-   Puvušais. Puvušais sabruks… - viņš murmināja. Piepeši apsviedies, viņš Džesijam uzkliedza: - Vai dzirdi, puvušais? Jums vajag pierādījumus? Stīvens Hokings! Viņš ir zinātnieks, un viņš par to maksā!

Džesijs pagriezās un devās pāri pagalmam prom. Es nomurmināju Tabitai ardievas, bet viņa man neatbildēja. Pat galvu nepacēla.

Apgājuši apkārt mājai, mēs ieraudzījām gaišzilu automašīnu, kas bija novietota blakus manam spēkratam. Mājas fasādes puses logā mēs redzējām Vaiomingu pāri. Šenila žestikulēdama riņķoja ap Pīteru. Uz kāpņu pirmā pakāpiena stāvēja Kērts Smoliks, "Pēdējo Ticīgo" huligāns ar piņņaino seju un īsi apgrieztajiem matiem, rokas sakrustojis ka ārā sviedējs. Es iekāpu džipā, un Džesijs iekārtojās man blakus. Aizvēris durvis, viņš klusēdams lūkojās uz priekšā.

-   Viņš ir slims, - es teicu.

-   Šaubu nav.

Džesijs bridi klusēja, un es baidījos, ka viņu aizskāruši Vai- ominga riebīgie apvainojumi. Taču Džesijs ierunājās par ko citu.

-   Vai zini, kas atrodas garāžā? - viņš teica. - Ar ēdienu pilnas kastes. Grēdu grēdas, kas sniedzas līdz pat griestiem.

Ielikusi atslēgu aizdedzē, es vilcinājos.

-    Kukurūzas un gaļas konservi? - beidzot minēju.

-    Un kaltēta gaļa, un trīs simti kastu ar tamponiem. Ledusskapja saldētava pilna ar kartupeļu kroketēm un saldā krējuma bundžām. Tur bija arī kaut kāds Atklāsmes saraksts. Simt punkti, kas jāatzīmē, ja piepildās kāds Bībeles pareģojums, - viņš teica. - Tā ir skaitīšana.

-Un?

-    Deviņdesmit pieci punkti bija atzīmēti.

Piepeši kāds pieklauvēja Džesija pusē pie loga - vēl viens pārsteigums. Ķiršoga uz krējuma saldējuma. Pie automašīnas bija piesteigusies Glorija, kas grāmatnīcā lūdza, lai parakstos viņas eksemplārā.

-    Es gribēju, lai jūs zināt, - viņa klusinātā balsī sacīja, - ka man patiešām patīk jūsu grāmata. "Beovulfa grāmatnīcā" es nemeloju. Patiešām, tā ir.

-    Labi. Skaidrs.

-   Jums man jātic. - Viņa izpleta pirkstus pret stiklu. - Lūdzu, Evana…

-    Kas tur notiek? - Es pamāju uz mājas pusi. - Kāpēc visi ir tik satraukti?

-    Vai tad jūs neesat dzirdējusi? Viņš nomira.

-    Kas? - Džesijs jautāja.

Glorija pameta visapkārt bailīgu skatienu.

-   Tas neprātīgais virs, kurš ielauzās baznīcā un mēģināja uzbrukt mācītājam Pītam… Šajā pēcpusdienā viņš nomira.

Nākamās dienas rītā pulksten septiņos Džesijs pieklauvēja pie manām durvīm. Viņš vienmēr klauvēja pirms ienākšanas, kaut gan viņam bija durvju atslēga. Tas bija kā rituāls. Spilgtajā rīta gaismā zāle un dzeltenie hibiski gluži vai mirdzēja. Debesis bija daudzsološi skaidras, gaiss - maigs un dzidrs. Man mugurā joprojām bija pidžama, biju ielējusi sev pirmo kafijas tasi, un Lūks vēl saldi gulēja. Džesijs bija saposies, lai dotos uz tiesas sēdi, - melns uzvalks, balts krekls un tumšzila kaklasaite. Viņš iebrauca istabā un paķēra no ēdamgalda Neivs-Press eksemplāru.

-   Vietējās ziņas, pirmā lappuse. Viņi noskaidrojuši tā vīra personību.

Džesija tonis vēstīja, ka ziņa mani pārsteigs.

Es ieraudzīju virsrakstu "Ārsts pēc satiksmes negadījuma mirst".

Santabarbaras mediķis vakar miris no ievainojumiem, ko guva sadursmē ar kravas automobili, šķērsodams Ortegas ielu. Nīls ]orgensens (51) guva smagas galvas traumas…

-   Jorgensens. - Es satriekta pacēlu galvu. - Plastikas ķirurgs?

-Šķiet, ka tikai vakardien viņš draudēja saberzt tevi miltos.

Nīls Jorgensens turīgiem, paveciem ļaudīm veica kosmētiskās

operācijas. Viņš bija noslogots un dārgs ķirurgs, taču ari augstprātīgs un netalantīgs - ne tās labākās īpašibas ar skalpeli bruņotam cilvēkam, kuram jāuztic sava seja. Reiz es uzvarēju viņu tiesas prāvā, kur izšķīrās strīds par neprasmīgi veiktu operāciju. Viņš to ņēma ļaunā.

Es paberzēju pieri.

-    Es viņu nepazinu.

-   Tu teici, ka viņš izskatījies slims.

-Jā, bet Jorgensens… Kad uzvarēju viņu prāvā, viņš izlamāja mani visiem iespējamiem lamuvārdiem. Kā gan es varēju kopā ar viņu izkrist pa logu un viņu nepazīt?

Atminējos drudžaino spīdumu viņa acis. Kādas slimības tik ļoti spēj pārvērst cilvēka izskatu? Vēzis vai AIDS…

-    Kaut kas šeit nav kārtībā, - es noteicu.

-   Viņš droši vien tev piekrīt, jo ir miris.

Es uzmetu Džesijam skatienu.

-    Piedod, Evana. Es zinu, ka tu mēģināji viņam palīdzēt.

Es sapratu, ka Džesijs žēlo mani, nevis mirušo ārstu. Džesija attieksme pret pēkšņu, nejaušu nāvi bija pragmatiska - tā gadās. Tomēr viņa piezīmes dzēllgums darīja mani uzmanīgu.

-   Kāpēc Jorgensens tā izturējās? - Es nespēju to izskaidrot. Jor- gensenu interesēja tikai viens - nauda. Pacienti, kas nāca un gāja caur viņa operāciju zāli, bija tikai līdzeklis, lai nodrošinātu viņu ar automobiļiem Porsche. Nekad nebiju dzirdējusi par viņa pievēršanos ne reliģijai, ne politikai. - Kāpēc viņš iebruka "Pēdējo Ticīgo" dievkalpojumā?

-Es nezinu.

To nezināja ari avīzes raksta autors, kas izlīdzējās, citēdams slimnīcas un policijas iecirkņa pārstāvju teikto. Man ienāca prātā, ka "Pēdējo Ticīgo" mājas lapā varētu būt komentārs par Jor- gensena nāvi. Ielējusi Džesijam tasi kafijas, es piesēdos pie datora un atvēru šo lapu.

Jaunas ziņas! Nešķīstenis mirst pēc baznīcas apgānīšanas mēģinājuma.

Bezgodis, kurš gribēja izpostīt "Pēdējo Ticīgo" svēto patvērumu, vakar nomira. Viņa ārdīšanos apturēja drosmīgie baznīcēni, un bezkauņa pēc neveiksmīgā uzbrukuma satricinātajiem kristiešiem metās bēgt, paklādams zem kravas automobiļa.

KO GAN CITU VIŅŠ VARĒJA GA1DĪI?

"Tik tiešām, ka Es dzīvoju, saka Dievs Tas Kungs, tāpēc ka tu apgānīji Manu svēto vietu ar saviem riebīgajiem dievekļiem un ar visādu negantību, Es novērsīšu Savu aci no tevis bez līdzjūtības, Es netaupīšu neviena."

-   Viņi netaupa ari upuri, - Džesijs teica.

-   Jā, kā parasti. - Mēs raudzījāmies viens uz otru. - Kaut kas nesaskan, vai ne?

"Pēdējie Ticīgie" šķita līksmojam par Jorgensena bēdīgo galu. Kāpēc tad Šenilu un Pītu tā uztrauca viņa nāve? ŠI ziņa bija darījusi viņus piktus, un viņi bija devušies ar šo piktumu uz Tabitas māju. Patiesībā izskatījās, ka viņi šo māju ieņēmuši.

Šī savādā situācija man nedeva mieru gandrīz visu dienu. Es strādāju pilsētas centrā, juridiskajā bibliotēkā, un itin viss novērsa manu uzmanību no darāmā. Monētas, kas ar troksni krita kopētājā, nervozitāte, ko jutu citos juristos, kuri strādāja vienā telpā ar mani. Beigu beigās es piecēlos un izgāju ārā pa durvīm, nolēmusi doties uz Neivs-Presd ēku. Redakcijā lūdzu pasaukt Salliju Šimadu, žurnālisti, raksta par Jorgensena nāvi autori. Man bija vajadzīga informācija, un es cerēju to iegūt no viņas vai arī pārliecināt viņu, lai to sameklē.

Šimada ienāca vestibilā ar vingriem, gariem soļiem. Jaunajai sievietei piemita sociāli aktīva cilvēka degsme, un, ģērbusies baltā svīterī un raibos, īsos svārciņos, viņa izskatījās nevainojami. Mati viņai slīga pār muguru spīdīgā vilnī, un sejas vaibsti, lai gan nebija klasiski skaisti, acumirkli saistīja uzmanību. Viņas rokasspiediens bija stingrs.

-   Man ir jaunumi, kas varētu jūs interesēt. Par Nīlu Jorgensenu.

-    Vai jūs gribat apspriest "Pēdējo Ticīgo" apgalvojumus, ka viņš bijis gejs?

-   Nē. Es varu jums pastāstīt, ko redzēja aculiecinieks.

-    Kāds aculiecinieks?

-Es.

Viņas sejā atplauka sajūsmas pilns "Mis Kalifornijas" smaids.

-    Nāciet man līdzi, - viņa teica.

Šimada mani apsēdināja galdu pārblīvētajā žurnālistu telpā un visu, ko es teicu, pierakstīja. Es stāstīju par "Pēdējo Ticīgo" dievkalpojumu, cenzdamās ietērpt vārdos svešādās izjūtas un nemieru, ko tur piedzīvoju. Kad biju tikusi līdz brīdim, kad Jesaja Pakstons un Kērts Smoliks mani vilka uz durvīm, kur mūs gaidīja sadursme ar Jorgensenu, Šimada pārliecās pār galdu un nemirkšķinādama plati ieplestām acīm mani vēroja. Lai gan viņas nepacietību manīju, es ieturēju ilgu pauzi.

-   Ielauzies iekšā, Jorgensens sāka kliegt.

Šimada iepleta rokas.

-    Ko viņš kliedza?

Es gaidīju, pieņemdama, ka viņa, tāpat kā lielākā daļa žurnālistu, uzdos jautājumus.

-   Vai viņš izkliedza ko konkrētu? - viņa jautāja. - Vai minēja kādus vārdus?

-   Vārdus?

-    Nu, teiksim, Mels Kaladžjans, - Šimada minēja. Es nebiju tādu vārdu dzirdējusi, tāpēc viņa paskaidroja: - Mels Kaladžjans bija medicīnas doktors. Viņu noslepkavoja pagājušā gada vasarā, un viņš bija homoseksuālists. "Pēdējie Ticīgie" viņa bērēs piketēja.

Beidzot ēs atcerējos, ka esmu par to lasījusi.

-    Nē, Jorgensens viņa vārdu neizkliedza. Kādēļ lai viņš to darītu?

-    Viņi bija partneri medicīnas jomā. Kaladžjanu nogalināja laupītāji, kas ielauzās viņu birojā, lai nozagtu medikamentus, - Šimada pastāstīja. - Viņš bija ari Jorgensena mīļākais.

Es nespēju noslēpt pārsteigumu.

-   Tas nevienam nebija noslēpums, - Šimada turpināja, - jo viņi neslēpās, bet arī neplātījās ar savu orientāciju, kā jau Republikāņu partijas atbalstītāji. Viņi valkāja apģērbus ar Ralfa Lorēna zīmolu un kopīgi iegādājās nekustamos īpašumus.

Es apsvēru dzirdēto.

-    Vai jus domājat, ka Jorgensens netika galā ar savām sērām?

-    Tā es domāju. Manuprāt, viņš mira tāpēc, ka beidzot rada sevi speķu, lai stātos pretī "Pēdējiem Ticīgajiem". Traģiski.

Man ienāca prātā, ka viņa jau gudro virsrakstu savam nākamajam sacerējumam, nolēmusi izmantot patosu, ko šis gadījums piedāvāja, bet tajā pašā laikā saglabāt politkorektumu. Es piešķiru viņai vēl vienu kārti.

-   Cik laika Jorgensenam bija atlicis? Ja viņu nebūtu notriekusi automašīna. - Es vēroju, kā viņa atliecas atpakaļ un paver lūpas, nespēdama noslēpt apjukumu. - Vai slimnīcā jums neteica, ka viņš bija slims? - es turpināju.

Šimada samirkšķināja acis, izskatīdamās tā, it kā tikko būtu attapusies, ka svārku apakšējo malu netīšām aizbāzusi aiz zeķbikšu jostas. Acīmredzot viņa nebija aprunājusies ar mediķiem, kas mēģināja glābt Jorgensenu, bet gan veidojusi savu rakstu pēc slimnīcas sagatavotās, presei domātās informācijas.

-   Vai neviens par to neieminējās? Neatliekamās palīdzības mediķi? - es nelikos mierā. - Viņa biroja darbinieki? Neviens?

Šimada bija acīmredzami nokaunējusies.

-    Kas viņam kaitēja? - viņa vaicāja.

-    Es nezinu.

-    Kāpēc tad jūs man jautājat, cik viņam bija atlicis?

-Jūs nekad neesat uzturējusies nāvei nolemta cilvēka klātbūtnē, vai ne? - Mani vārdi izskanēja nepelnīti asi, bet man šķita, ka šo jauko žurnālisti derētu sapurināt.

Viņa no jauna sāka rakstīt savā bloknotā.

-    Vai zināt, - šimada atguvusies sacīja, - nav daudz liecinieku, kuri šeit ierodas, vēlēdamies sniegt interviju. Kas jums vajadzīgs?

-    Turpmākais nav domāts publicēšanai, - es norādīju. - Gribu tikt skaidrībā, kas īsti šie "Pēdējie Ticīgie" ir, lai spētu pasargāt no viņiem savu brāļadēlu. - Kad Šimada palocīja galvu, es turpināju: - Paklausieties, Sallija, šeit notiek kas vairāk, nekā redzams pirmajā acu uzmetienā. Vaiomingus ziņa par Jorgensena nāvi nez kāpēc satrieca.

Šimada, pārstājusi rakstīt, pacēla galvu.

-    Kā gan jūs to zināt?

Es pieslējos kājās.

-    Pārbaudiet pati. Ja uzskatāt, ka ir vērts ierosināt izmeklēšanu, piezvaniet man. Numurs ir telefonu grāmatā.

Es devos prom, prātodama, vai saņemšu kādu ziņu no viņas.

Vēlu pēcpusdienā mēs ar Džesiju aizvedām Lūku uz kafejnīcu Playa Azul, kur uzcienājām viņu ar meksikāņu tamales, banānu lapu titeņiem ar vistas gaļas pildījumu, un saldējumu. Lūks mūsu sabiedrībā jutās ļoti labi un čaloja, stāstīdams par skolu. Mani sāpināja doma, ka viņam no tā visa būs jāatvadās - no jautrajām spēlēm klasē, no piezīmēm, ko skolotāji rakstīja uz lapiņām, kuras nokļuva viņa mugursomas dziļakajā kabatā, no divdesmit citiem sešus gadus veciem nerātņiem, kuru vārdus man nebija izdevies iegaumēt. Džesijs klausījās, bet domās bija kur citur. Kad Lūks, pilinādams krāsainu saldējumu, skrēja mums pa priekšu Galvenajā ielā, es Džesijam pajautāju, kas viņu nomāc.

Viņš paraustīja plecus.

-    Darbs, zobu kariess, Amerikas regress.

-    Mācītājs Pīts?

-   Jā, viņš ir izpētes vērts indivīds. Misters Tikumīgais, kurš sargā no manis savas dejotājas, lai es tās neaptraipu ar savu acu skatienu. Viņš man atgādina tos, kuri kūra krāsnis Būhenvaldē.

-    Piedod, ka pierunāju tevi doties man līdzi.

-    Vainas apziņa. Tā jau es domāju. Ej padauzi galvu pret sienu, lai pāriet.

Es iesitu viņam pa roku.

-   Varēja būt sliktāk, - Džesijs teica. - Labi, ka viņš nemēģināja mani dziedināt.

Es pieskāros Džesijam pie pleca un apstādināju viņu. Džesijs pēc dabas nebija īgns cilvēks, bet visas tās nejaucības, ar ko viņš bija spiests saskarties, reizēm atvilināja grūtsirdību. Mācītāja Pīta dzēlīgās nievas, es spriedu, droši vien aizvainoja viņu, kaut gan viņš nekad to neatzītu. Mums garām steidzās ļaužu straume, no tuvējās kafejnīcas plūda zeltaina gaisma, un gaisā virmoja liksmas latīņamerikāņu mūzikas skaņas. Es saņēmu Džesija seju plaukstās un viņu noskūpstīju.

-    Tā jau ir labāk, - viņš atzina. - Taču par mani neraizējies. Nodarbini prātu ar ko citu. Ar ozona caurumu.

Kad atgriezāmies manās mājās, Džesijs palīdzēja Lūkam sakravāt skolas somu nākamajai dienai.

-    Vai tas ir viss? Mājasdarbi izpildīti?

-Jā.

-    Pusdienu karba?

-Ir.

-   Cepumi suņiem?

-    Mums skolā nav suņa.

-   Skaidrs. Cepumi skolotājiem?

Lūks smiedamies pieplaka Džesijam pie krūtīm. Tad zēns kaut ko atcerējās.

-    Pagaidi! Man tev jāparāda savs izgudrojums.

Viņš aizskrēja uz savu istabu. Šķita, ka bridi, kad Lūks no Džesija atrāvās, Džesija enerģija noplaka. Viņš piepeši izskatījās noguris.

-   Es ceru, ka Braiens apjēdz, cik sasodīti laimīgs viņš ir, - Dže- sijs noteica.

Tajā brīdī man piezvanīja Sallija Šimada.

-   Ceru, ka jūs gribat dzirdēt, kas man sakāms, - viņa teica.

Es acumirklī sarosījos.

-   Vai jūs noskaidrojāt, kas Jorgensenam kaitēja?

-   Es noskaidroju, ka neviens nezina, kas viņam kaitēja. Medicīniskās ekspertīzes atzinums pēc autopsijas vēl tikai top, tā ka nāves cēlonis vēl nav zināms.

-   Jūsu rakstā bija minēts, ka viņš miris no galvas traumām.

-    Mani secinājumi bija pārsteidzīgi, - viņa drosmīgi atzina. - Es noskaidroju, ka Jorgensenu nogalināja nevis viņa ievainojumi, bet kas cits. Kaut kas noslēpumains.

Mirkli man šķita, ka sarunājos ar meiteni no Volta Disneja studijas filmas, kurā viņa kopā ar savu kucēnu mēģina noskaidrot Spokainās Aizas noslēpumu.

-   Vai gribat zināt, kāds ir "Pēdējo Ticīgo" komentārs par jūsu, aculiecinieces, stāstu?

-    Aiz manām lūpām ir čūsku inde.

-   Tieši tā! Un es esmu preses palaistuve, kas apgādā grēciniekus ar melīgām ziņām. Es apsveru domu šo tekstu iespiest savā vizītkartē.

Jutu, ka Sallija man iepatikusies.

-     Ei, - viņa turpināja, - putniņš man pačivināja, ka jūs draudzējaties ar Džesiju Blekbernu. Vai jūs varētu viņu pierunāt, lai viņš komentē šodienas rakstu par tiesas prāvu?

-   Kādu rakstu?

Dienas avīzē biju izlasījusi tikai rakstu par Jorgensenu. Sameklējusi vietējo ziņu lappusi, es to ieraudzīju. "Plēsīgo sesku tiesas prāva: aizstāvības advokātam ir "slēpti nodomi"".

-    Es jums atzvanīšu, Sallija.

Es noliku telefona klausuli un palūkojos uz Džesiju. Sardo- nisks smīns, noguris skatiens.

"Beovulfa grāmatnīcā" cietušās sievietes advokāts vakar izteicies, ka aizstāvības advokāts Džesijs Blekbems ir "negatīvi noskaņots" pret viņa klienti, kam seski nokoda roku. Skips Henkels apgalvo, ka Blekbems

Prisilu Golu iztaujāšanas laikā pazemojis, jo viņam esot "slepens plāns legalizēt sesku turēšanu mājas apstākjos".

-   Sasodīts! - es iesaucos.

Hinkels nevēloties uzstāt, ka advokāts Blekberns ir uzpirkts, taču nespējot iedomāties nevienu citu iemeslu, kāpēc viņš tik rupji izturoties pret sakropļotu sievieti.

-    Muļķis!

Es nometu avīzi, nodomādama, ka Hinkels, kā izrādās, ir attapīgāks par mani. Viņš bija izdomājis trīs paņēmienus, kā panākt šajā prāvā uzvaru. Grauzēji, histērija un apmelošana.

-    Tiesnesei Rodrigesai tas Blekberns būtu jāsoda. Jāuzliek viņam milzu naudas sods. Jau otrdien.

Džesijs izberzēja acis.

-    Kā tad! Es iesniegšu tādu ierosinājumu. Jau otrdien.

Turēdams virs galvas sarežģītu veidojumu no auklas un Lego

klucīšiem, ko saturēja kopā līmlente, istabā ieskrēja Lūks.

-   Vai redzat, kas ir man? Es pats to pagatavoju!

Džesijs izstiepa viņam pretī roku.

-   Vareni! Kas tas tāds ir?

-   Tā var būt gan zemūdene, gan lidmašīna. Redzi? Šis ir vadības panelis.

-   Džesij, - es iesāku, bet viņš ar pārmetošu skatienu mani apklusināja. Krietnu bridi abi sprieda par izgudrojumu, un Džesijs ieinteresēts uzdeva jautājumus, sīki par to Lūku izprašņādams. Es no jauna pievērsos laikrakstam. Nu es zināju, kāpēc Džesijs visu dienu bija nomākts.

-    Kas tas? - Džesijs piepeši jautāja pavisam citādā tonī.

-    Es nezinu. Tas bija uz manas gultas.

-   Varbūt to atstājis kāds no taviem draugiem? - Džesija balsī vairs nebija ne miņas no bezbēdīgā prieka, ar kādu viņš pirms mirkļa iztaujāja Lūku.

Es pagriezos. Lūkam rokās bija mazs, no spīdīgām dzeloņstieplēm savīts ērkšķu kronis rokassprādzes lielumā. Man cauri izskrēja baiļu skudriņas. Strauji piegājusi pie viņiem, es izņēmu kroni Lūkam no rokām.

-   Tas ir ass, - viņš teica. - Nesaduries.

Pie kroņa bija piestiprināta zīmīte. Laidiet bērniņus pie Manis un neliedziet tiem, jo tādiem pieder Dieva valstība.

Mēs ar Džesiju saskatījāmies, un es ar kroni rokā devos uz Lūka istabu. Tā izskatījās kārtīga. Nē, tā bija nevainojama - neierasti sakārtota, gluži kā muzejs. Jutu, ka man paātrinās elpa. To nebija paveicis Lūks. Šeit bijis kāds cits. Mans skatiens apstājās pie viņa rotaļlāclša ar uzšuvi, kur bija attēlots galvaskauss un duncis. Lācim ari bija piesprausta zīmīte, gluži kā tādai vudū lellei, turklāt adata iedurta līdz galam. Es to izlasīju. Jo visi, kas ņem zobenu, no zobena aizies bojā.

Kāpdamās atpakaļ, es izgāju no istabas. Džesijs joprojām ar Lūku dzīvi sarunājās, lai žēns nenojaustu, ka noticis kas slikts. Es metos uz savu guļamistabu, kur, ieslēgusi apgaismojumu, ar pūlēm apvaldīju kliedzienu. Pieķērusies pie durvju stenderes un aizvērusi acis, es drebēdama tur stāvēju. Pēc mirkļa dzirdēju, ka Džesijs mani sauc.

-   Šonakt mēs paliksim pie tevis! - es pagriezusies sacīju.

Lūks, pietrūcies no dīvāna, skrēja pie manis.

-    Kas noticis?

Es satvēru viņu aiz pleciem, apgriezu otrādi un stūmu atpakaļ - nedaudz par stipru. Viņa sejā pavīdēja raizes.

-   Tante Evija, kas noticis?

-   Ejiet, jūs abi… Tūlīt pat.

Džesijs jautājumus neuzdeva.

-   Nāc, mazais. Neaizmirsti savu mugursomu.

Mājasdarbi Lūkam nebūs vajadzīgi, es nodomāju. Es nedrīkstēju nākamajā dienā vest viņu uz skolu un nedrīkstēju pēc tam vest viņu atpakaļ uz savu māju. Mums bija jāpamet Santabarba- ra jau pirms saullēkta. Lūks bija jādabū no šejienes prom, uz Čai- naleiku. Es izvadīju viņus ārā pa durvīm.

Manā gultā uz dažādas krāsas auduma gabaliem sašūtās segas gulēja plastmasas piepūšamā lelle cilvēka lielumā. Tā bija kaila, tikai galvā tai bija raganas cepure un uz sejas - gumijas vieplis, suņa purns. Lelles kreisajā rokā bija ietūcītas no manas grāmatas izplēstas lapas, kas iepriekš bija izmantotas par tualetes papīru. Lellei starp kājām bija samesti prezervatīvi un suņa mēsli.

Starp lelles anatomiski pareizi izveidotajām krūtīm ar ekskrementiem bija uzrakstīts: SPIEDZE.

Koka krucifiksam - tā bija vecmāmiņas dāvana - kas stāvēja uz naktsskapīša, bija nodauzīts nost Jēzus tēls un piesists pie sienas virs manas gultas galvgaļa. Pie tā arī bija atstāta zīmīte. Bet bailīgajiem, neticīgajiem, apgānītājiem, slepkavām, netikļiem, burvjiem, elku kalpiem un visiem melkuļiem būs sava daļa degošā sera uguns jūrā; tā ir otrā nāve.

Es pacēlu telefona klausuli un uzgriezu policijas iecirkņa numuru.

Piektā nodaļa

Kad beidzot atgūlos Džesijam blakus, jau bija vēls, ap vienpadsmitiem. Manās mājās bija ieradušies divi formas tērpos ģērbušies policisti, kas pierakstīja manas sūdzības. Pēc tam Nikija un Kāris palīdzēja man visas nejaucibas satīrīt un sakravāt džipa bagāžas nodalījumā Lūka mantas. Kāris, kurš savulaik bija audzināts baptisma tradicijās, paskaidroja, kāpēc Kristus tēls no krucifiksa norauts.

- Viņi uzskata, ka tāds krucifikss ir zaimojošs un tu esi elku pielūdzēja.

Džesijs dzīvoja Montekito, netālu no pludmales. Dūmakā tītie kalni bija tālu, bet viļņu bangas - pie pašām namdurvīm. Māja bija būvēta no stikla un koka, tai bija augsti griesti, cietkoksnes grīdas, platas durvis, un šeit nebija kāpņu. Bieza Monterejas priežu audze slēpa māju skatieniem no ceļa puses. Kad ierados, Džesijs virtuvē pie galda strādāja, un dzintaraina gaisma atstaroja viņa attēlu visos logos. Radio skanēja kaut kas sens un griezīgs - rokgrupa Steppemvolf. Kad es pateicu Džesijam, ka vedīšu Lūku no pilsētas prom, viņa pirksti pārstāja lēkāt virs tastatūras un acīs iegūla neaprakstāmas skumjas. Mēs raudzījāmies viens otram garām, juzdamies pārāk ievainojami, lai saskatītos.

Es iegāju pie Lūka, kurš jau sen bija aizmidzis, un tad devos pie miera arī pati. Gulēdama nomodā, es klausījos viļņu skaņās un vēroju uz griestiem ēnu dejas. Priedes vējā locījās un šņāca.

SPIEDZE. Man nebija šaubu, ka "Pēdējie Ticīgie" gribēja mani nobiedēt un panākt, lai es nesadarbojos ar presi, lai gan parasti ar prieku ļāvās plašsaziņas līdzekļu uzmanībai - vienalga, vai tie atspoguļoja viņus pozitīvā vai negatīvā gaismā. Acīmredzot Jorgensena pēc, es nodomāju. "Pēdējie Ticīgie" nevēlējās, lai kāds atklātu, ka viņi ar Jorgensenu bijuši kaut kā saistīti. Ielauzies baznīcā, Jorgensens kliedza: "Es pastāstīšu!" Taču nepastāstīja, jo nebija vairs tādas iespējas. Es atcerējos Jesaju Pakstonu, kas devās projām no negadījuma vietas, atgādinādams cilvēku, kuram no pleciem novēlusies smaga nasta.

Pēc stundas beidzot atnāca Džesijs. Viņš izģērbās un ieslīdēja man blakus gultā. Izgrūdis pirkstus caur matiem, viņš palika guļam uz muguras. Es uzliku viņam uz krūtīm plaukstu.

-   Haosa teorijai būtu jāizskaidro tāda diena kā šī, - viņš teica. - Vispirms ar tevi viss ir kārtībā, bet nākamajā mirkli - butn! - tevi ņem un aizskalo varens vilnis.

-   Vai par "haosu" tu dēvē Dievu?

Tumsā atskanēja rūgti smiekli.

-   Es viņu dēvēju par Nejaušību Pavēlnieku.

Mani nedeva mieru kāda doma, kas ieguva arvien skaidrākas aprises.

-    Nedomāju, ka "Pēdējie Ticīgie" mums rada problēmas nejauši. Manuprāt, viņi tās rūpīgi izstrādā.

Džesijs brīdi klusēja.

-   Vai tu domā, ka Tabitas atgriešanās Santabarbarā nebija nejaušība?

-   Nē, nebija. Viņi kaut ko perina, un Tabita ir daļa no šīs ieceres. Tāpat kā Lūks.

Es paslējos augšup uz elkoņa.

-    Dienā, kad parakstīju grāmatas, Šenila pateica ko savādu. Ka Lūks esot daudz lielāks dārgums, nekā es domājot. Džesij, viņa Lūku ne reizi nav redzējusi, bet runāja tā, it kā "Pēdējiem Ticīgajiem" būtu uz viņu kādas tiesības.

Aiz loga šalca okeāns, un šie dārdi reizēm atgādināja milzu bungu sitienus.

-    Dodies ceļā tā agrāk, - Džesijs teica.

Mani pārņēma skumjas. Tad Džesijs apvija ap mani rokas un uzvilka mani sev virsū. Saņēmis manu seju plaukstās, viņš mani skūpstīja. Aizvērusi acis, es izbaudīju viņa ādas siltumu, alkdama just viņa garšu. Apbērdama skūpstiem viņa zodu, kaklu un krūtis, es ar lūpām viņu kairināju, vilināju, aicināju… Manas plaukstas maigi glāstīja viņa gludo ādu. Sameklējusi viņa roku, es noskūpstīju delnas iekšpusi un citu pēc cita paņēmu mutē viņa pirkstu galus. Džesijs strauji ievilka elpu, cieši mani apskaudams.

Līdz šīs erotiskās priekšspēles horeogrāfijai mēs bijām pieredzējuši ne vienu vien vilšanos un pieļāvuši ne vienu vien kļūdu, cenzdamies bez ilūzijām raudzīties patiesībai acīs. Džesijam bija traumēts mugurkauls, viņa kustības bija ierobežotas, kājas - tikpat kā nejūtīgas… man vajadzēja palīdzēt viņam uzbudināties, lai rastos erekcija. Mēs bijām spiesti atteikties no cerībām un samierināties ar traumas diktētajiem noteikumiem. Taču Džesijs bija kaislīgs, nekaunīgs mīlētājs, un man patika viņa lokanais, stingrais ķermenis, ko saule regulāro pelžu laikā bija nobrūninājusi. Viņš allaž panāca, ka es aizmirstos, un šajā brīdī es to līdz izmisumam vēlējos. Novilcis man īso zīda naktskrekliņu, viņš skūpstīja manas krūtis un vēderu. Juzdama Džesija mutes pieskārienus, es ievaidējos. Viņš paņēma mani aiz gurniem un ievirzīja sevi manī iekšā. Palagi traucēja, un es nogrūdu tos malā.

Mēs mīlējāmies klusi un it kā steigdamies. Pēc tam ilgi nelaidām viens otru vaļā un gulējām, neteikdami ne vārda. Tā bija mana pēdējā nakts šajā miera ostā.

Rīts atnāca ar sarkanu saules gaismu. Klusais okeāns bija nomierinājies, ļaudams skatieniem klīst līdz pašam apvārsnim, un Lūks bezgala priecājās, uzzinājis par iecerēto braucienu uz Čai- naleiku. Viņš bija enerģijas pilns kā burkā iesprostota bite, kas šaudās uz visām pusēm. Viņš nez cik reižu iebrāzās pie Džesija vannasistabā, kur tas skuvās, un pūlējās iebāzt savu "izgudrojumu" manā mugursomā, kas jau bija aiznesta uz mašīnu. Taču man nenāca ne prātā viņu apsaukt. Lūka prieks sprēgāja gluži kā konfeti, apņemdams mūs ar savu možumu un maigumu.

Kad Džesijs ieradās uz brokastīm, Lūks pielēca no galda un steidzās viņam pretī.

-    Vai tu iepriekš zināji, ka es braukšu uz tēta mājām? Tas nu gan ir pārsteigums!

-   Tev veicas, mazais, - Džesijs teica. - Tavs tētis priecāsies, tevi ieraudzījis.

-    Vai tu brauksi pie manis ciemos? Ja pie manas mājas būs pakāpieni, es tev paziņošu, lai tu paņemtu kruķus.

-    Paziņo gan.

-   Un tu atbrauksi un iemācīsi man peldēt tauriņstilā.

-   Bez šaubām.

Džesijs pacēla roku, un abi draudzīgi sasita plaukstas. Pēc tam viņš pievilka Lūku sev klāt un cieši apskāva.

-   Man tevis pietrūks, bet galvenais, ka tev klāsies labi, - viņš teica. - Tev klāsies ļoti labi.

Čainaleika atrodas vairāk nekā divsimt jūdžu attālumā no Santabarbaras, tuksnešainā ielejā Sjerranevadas kalnu grēdas austrumu nogāzē. Mēs ar Lūku devāmies ceļā pulksten deviņos. Ap pusdivpadsmitiem sasniedzām kalnāju un devāmies dzeltenbrūnā tuksneša plašumos. Drīz pabraucām garām Edvardsa Gaisa Spēku bāzei, kur Čārlzs Jēgers pārsniedza skaņas ātrumu un kur nosēdās pirmais vairākkārt izmantojamais kosmosa lidaparāts. Es pamazām nomierinājos.

Pēc stundas mēs piestājām degvielas uzpildes stacijā Moha- vē, pilsētā, kurā nebija nekā cita, vienīgi ātrgaitas šoseja un plats skrejceļš lidmašīnām. Lūks bija iemidzis, bet pamodās, kad izslēdzu motoru. Viņš nosvīdis un apjucis sarosījās.

-   Vai esam klāt?

Kamēr es piepildīju bāku, viņš, joprojām samiegojies, sēdēja automašīnā. Mitrie mati viņam bija pielipuši pie pieres. Uzpildes stacijā iebrauca melns džips, kurā dārdēja skaļa mūzika. No tā arā izlēca divi vīrieši apmēram manā vecumā. Es tādus tipus pazinu - īsi apgriezti mati, sporta krekli ar īsām piedurknēm, taisnas bikses līdz ceļgaliem un dižmanīga gaita. Kad stāvēju veikaliņā, grasidamās samaksāt par pirkumiem, limonādi un kanēļa konfektēm, viens no viņiem iestājās rindā aiz manis, turēdams rokās sešu alus bundžu iepakojumu.

Kad piegāju pie kases, viņš pameta skatienu uz konfektēm.

-   Asās konfektes?

Pārdevējs aprēķināja mana pirkuma summu, un es klusēdama atvēru naudasmaku.

-    Noder, braucot pa lielceļu. Miega atvairīšanai, - es beidzot atbildēju.

-   Neticu, ka tādai meitenei vajadzīgas konfektes, lai atvairītu miegu. Es tev ieteiktu sajūtu sprādzienu.

Es iesāņus uz viņu palūkojos. Puisim bija taisnstūrains žoklis, aiz Oakley saulesbrillēm paslēptas acis un sejā kavējās viegls smīns.

-   Sveika, es esmu Gerets. - Viņš bija kaitinoši pašpārliecināts.

-    Vai esi pirotehniķis? - es iesāku. - Vai pilots? Kādu sprādzienu tu man vari piedāvāt? Sprāgstošās raķetes?

Puisis iespurcās.

-   Runa ir par termiskās tēmēšanas raķeti, kas aizgaina miegu.

Pārdevējs, gluži vēl pusaudzis, izskatījās apmulsis. Tā kā nākamie Gereta vārdi varēja būt neķitri, es paņēmu pirkumus un steidzos ārā pa durvīm.

-    Viens tiešs trāpījums, un tu lūgsies…

-   Nekā nebija, pilot. Neesmu iedegusies.

Es izgāju laukā.

Gereta draugs tīrīja automašīnas vējstiklu. Kalifornijas Ceļu policijas automašīna bija novietota aiz mana džipa, un policists steidzās veikaliņa virzienā, skaitīdams kafijai paredzēto sīknaudu. Sagatavojusies izdzirdēt nākamo divdomību, es nepievērsu uzmanību satiksmei uz šosejas. Varbūt tāpēc nepamanīju zaļu Dodge pikapu.

-Žēl, ka nevelies izbaudīt gaisa speķu aizsardzību, - Gerets atkal ierunājās.

-    Vai tu piedāvā aizsardzību?

-   Simtprocentīgu.

-    Pilots un džentlmenis vienā personā? - es atbildēju. - Vai es nebūtu pareizi tevi novērtējusi? Ko lai dara… ja mani tomēr māc šaubas par jums, puiši.

Viņš pielika roku pie krūtīm, tēlodams, ka izdzirdējis milzu apvainojumu. Iesēzdamās automašīnā, es viņam novēlēju laimīgu ceļu.

Viņš pavēra muti, lai atbildētu, bet, ieraudzījis Lūku, aprāvās. Bērna klātbūtne mainīja iepazīšanās noteikumus. Es aizbraucu, juzdamās kā uzvarētāja.

Pēdējās piecdesmit ceļojuma jūdzes veda pa nelīdzenu ainavu, kāda redzama Marlboro reklāmās. Kad izbraucu no Redrokas kanjona līdzenumā, rudens saule jau bija zemu. Priekšā vīdēja kalnu virsotnes - Sjerranevadas, Kalifornijas mugurkaula, beigu posms. Mēs bijām finiša taisnē. Es palielināju braukšanas ātrumu līdz septiņdesmit piecām jūdzēm stundā.

Lūks, aizgaiņajis miegu, raudzījās ārā pa logu.

-    Kur ir Čainaleika?

-   Tur. - Es rādiju pa labi.

Tālumā redzamā pilsēta bija izvietojusies tādā kā milzu gultā, kur reiz bijis ezers. Tā izskatījās tikpat vientulīga un nabadzīga kā lielākā dala tuksneša pilsētu, un bezgalīgā smilšu ainava visapkārt bija neizteiksmīga. Otrā pasaules kara laikā Jūras flote uzbūvēja šeit militāro bāzi, kas bija paredzēta raķešu izmēģinājumiem un atradās tālu no apdzīvotām vietām. Jūras Gaisa Spēku karadarbības centrs stiepjas Panamintu kalnu ziemeļu virzienā, un tajā ir tūkstoš septiņi simti kvadrātjūdžu liela pārbaudes lidojumu teritorija. Tālāk atrodas Nāves ieleja, uz austrumiem ir Nevada un vēl slepenākas militārās bāzes - Falona, Nelisa un Grūm- leika, kas plašāk pazīstama ar nosaukumu "Piecdesmit pirmais apvidus". Pilsēta, kas apraujas pie dzeloņstiepļu žoga, raķetes Sideivinder dzimšanas vieta, - šī ierobežotā pasaule Lūkam būs jāsauc par mājām.

-   Tētis teica, - Lūks ieminējās, - ka aizvedīs mani uz lidlauku, ja nokļūsim galā pietiekami agri.

-   Domājams, tev paveiksies, tīģerēn. Mēs nokļūsim pilsētā pēc divdesmit minūtēm.

Automašīnu uz ceļa nebija, tikai viens spēkrats tuvojās man no dienvidu puses. Spogulī es to ieraudzīju, bet tas atradās tālu un izskatījās mazs. Tas šķita melns - varbūt pilotu džips?

Kad automašīna tuvojās, es redzēju, ka tas ir liels amerikāņu sedans. To ieraudzījusi, noņēmu kāju no akseleratora, jo lielus amerikāņu sedanus nereti izmanto policija. Es samazināju ātrumu līdz sešdesmit piecām jūdzēm stundā, bet sedans - tā bija Kēr- nas apgabala šerifa patruļmašīna -, pabraucis man garām, aizšķērsoja ceļu. Es ielūkojos spidometrā un sānu spogulī.

Vai ir iespējama sliktāka situācija par to, ka policists norobežo automašīnai ceļu?

Sedana priekšējie lukturi iedegās.

-    Nolāpīts! - es nomurmināju, un Luks ieinteresēts uz mani paskatījās. - Aizmirsti, ka to dzirdēji, - es noteicu, džipu apstādinādama.

Es dziļi ievilku elpu. Zināju, ka esmu pieķerta un nekādas jēgas no steigā izdomātiem attaisnojumiem nebūs. Lūks snaikstīja kaklu, lai redzētu policistu, kas tuvojās mūsu automašīnai.

-    Vai tev būs jāmaksā sods? - viņš izbrīnījies vaicāja.

-   Šķiet, ka jā. - Es nolaidu lejā logu. - Labdien.

Policists bija padzīvojis liela auguma virs ar saplacinātu degunu kā bokserim.

-   Vadītāja apliecību un tehnisko pasi, lūdzu.

Es pasniedzu prasīto.

-    Piedodiet, lūdzu. Acīmredzot pārāk steidzos, lai nogādātu šo zēnu mājās pie tēva. - Tā bija nekaunība, bet man šķita, ka tā es sev palīdzēšu.

-    Jūsu apliecībā norādīta Santabarbaras adrese. Tā atrodas pretējā virzienā. - Policista balss bija sausa kā tuksneša gaiss.

-    Lūks ir mans brāļadēls, es vedu viņu uz mājām Čainaleikā…

Mums garām patraucās kāda automašīna - melnais džips. Piloti, ja tie patiešām tādi bija, uztaurēja, kaut ko kliedza un smējās. Es jutos riebīgi.

-   Uzgaidiet bridi, - likumsargs teica. Viņš aizsoļoja līdz savam sedanam, pārmija dažus vārdus ar kādu pa rāciju un atgriezās.

-    Izkāpiet no automašīnas, lūdzu.

Tas bija slikti. Viņam vajadzēja rakstit soda kvīti, nevis likt, lai kāpju ārā. Es atvēru durvis un izkāpu.

-   Uzlieciet rokas uz automašīnas jumta.

Nelāgu priekšnojautu skudriņas pārskrēja man pār muguru gluži kā auksta ūdens lāses. Viņš grasījās mani pārmeklēt. Es noliecos uz priekšu un uzliku plaukstas uz automašīnas. Jutu, ka viņa rokas apgrābsta manas drēbes. Sataustījis jakas kabatā mājas atslēgas un mobilo telefonu, viņš nepievērsa tiem uzmanību. Lūks, iegrimis savā sēdvietā, sēdēja nekustīgs kā lelle. Likumsargs saņēma manu roku un aizlika to man aiz muguras. Ap plaukstas locītavu apcirtās silts metāls. Saslēdzis manas rokas kopā, viņš mani veda uz sedana pusi.

Es biju satriekta.

-   Vai jūs mani arestējat? - izgrūdu muļķīgu jautājumu.

-    Kāpiet mašīnā.

Policists nogrūda manu galvu lejup un piespieda iesēsties aizmugures sēdeklī aiz dzelzs restēm. Tad, aiztaisījis durvis, devās atpakaļ pie mana džipa, kur aprunājās ar Lūku. Pēc mirkļa viņš bija atpakaļ un apsēdās pie stūres. Automašīna nolīgojās.

-    Kas šeit notiek? - es iesaucos. - Kāpēc jūs mani arestējat? Paskaidrojiet!

Policists paņēma rāciju un sazinājās ar dispečeru.

-   Apstiprinu, ka šeit kopā ar mani ir Lūks Deleinijs. Vai man jāved bērns uz Čainaleikas iecirkni?

Rācijā sprakšķēja statiskie trokšņi.

-   Nē. Čainaleikas policisti dodas pie jums pēc Deleinijas jaunkundzes. Divdesmit minūšu laikā viņi būs klāt.

Ak Dievs! Es pieliecos pie restēm.

-   Paklausieties… Lūka mātei nav aprūpes tiesību uz dēlu. Atkārtoju, viņai nav aprūpes tiesību.

Policists kaut ko rakstīja veidlapā.

-    Puisēns teica, ka nav redzējis savu māti kopš janvāra. Viņš teica, ka tētis viņu kādu vakaru atvedis pie jums un atstājis.

Viņa vārdi man bija kā pliķis. Es sapratu, ko šis policists domā. Ka Braiens Lūku nolaupījis un paslēpis puisēnu pie manis. Lūks gluži vienkārši pastāstīja viņam patiesību, bet sešus gadus vecā bērna izvēlētie vārdi bija pārliecinājuši viņu, ka Lūks ir nolaupīts.

-   Nē. Viņa māte melo. Jūs nedrīkstat viņai Lūku atdot.

Policists izkāpa no automašīnas.

-   Šoreiz jūs viņai bērnu neatņemsiet.

-   Man ir aizbildnības dokumenti, - es teicu, kaut gan policists gāja prom. - Tie ir manā mašīnā. Zaļajā mugursomā uz pakaļējā sēdekļa. - Viņš palēnināja gaitu. - Tie ir gaišbrūnā aploksnē, - es turpināju. - Pārbaudiet!

Policists paskatījās uz mani, uz manu automašīnu un Lūku, apsvērdams, kā lai rīkojas.

-    Lūdzu! - es iesaucos.

Beidzot viņš atvēra Explorer pakaļējās durvis un paņēma mugursomu. jā. Mana sirds dauzījās. Nolicis somu uz mašīnas jumta, druknais vīrs vēra to vaļā. jā.

Viņš izvilka Lūka "izgudrojumu".

Es jutu, ka no sejas man atplūst asinis. Policists, izvandījis somu, galu galā izbēra tās saturu uz virsbūves. Ārā izkrita mans fotoaparāts, lūpu krāsa, košļājamās gumijas paciņa. Gaišbrūnās aploksnes nebija. Policists triumfēdams paraudzījās uz mani. Es ar šausmām atcerējos, ka Lūks darbojās pa automašīnu, kad vēl bijām Džesija mājās. Viņš droši vien bija izņēmis aploksni no manas mugursomas, atbrīvodams vietu savam "izgudrojumam".

-    Lūks kaut kur to nolicis! - es kliedzu, paliekusies uz priekšu, lai viņš dzird, jo aiz restēm vadītāja pusē durvis bija vaļā. - Paprasiet viņam, viņš zina, kur tā ir!

-    Izbeidziet klaigāt, kundze.

Es samirkšķināju acis, lai apvalditu asaras.

-    Lūk! - es kliedzu vēlreiz.

Masīvais vīrs sarauca pieri.

-    Lūk! - es nerimos. - Kur ir aizbildnības dokumenti? Kur ir brūnā aploksne? Atrodi tos un parādi policistam!

-   Ei! - Virsnieks izstiepa uz manu pusi pirkstu. - Aizver muti, vai arī es to aizbāzīšu!

Es kliedzu, es lūdzos, lai policists pārmeklē manu mašīnu, lai apgriež to otrādi. Viņš nelikās ne zinis. Lūks pat nepakustējās. Arī tad ne, kad likumsargs mēģināja ar viņu aprunāties. Atgūlusies uz sēdekļa, es pārvirzīju rokas pāri pēcpusei, lai dabūtu tās sev priekšā, un raustīju durvju rokturi. Tās bija aizslēgtas.

Divdesmit minūtes, bija teicis dispečers. Laika bija maz.

Es grozīju savu jaku, līdz beidzot izvilku no kabatas mobilo telefonu. Man jāzvana Braienam, viņš man palīdzēs, man jāsazvana Braiens. Es stingi vēros uz telefonu. Es nezināju viņa numuru. Nolādēts! Zaudēdama laiku, sastādīju informācijas dienesta numuru. Noliekusies, lai policists mani neredzētu, es noskaidroju jūras kara bāzes telefona numuru. Pagāja vēl viena minūte. Divas. Beidzot sazvanījusi lidlauka darbiniekus, es viņiem lūdzu sameklēt Braienu, paskaidrodama, ka gadījums ir ārkārtējs, ka man viņš vajadzīgs steidzami, ka viņš jāsameklē nekavējoties!

Manā telefonā iestājās klusums. Debesīs atskanēja pērkona dārdi. Es paskatījos pa logu debesīs un ieraudzīju kaujas lidmašīnas, kas zīmēja gaisā lokus. Ja tur lido arī Braiens, man neviens nepalīdzēs.

-    Evana, kas noticis? - piepeši atskanēja viņa balss.

-   Tabita mēģina nolaupīt Lūku. Tev jāatbrauc uz četrpadsmito lielceļa posmu ar aprūpes tiesību dokumentiem. - Es paskaidroju brālim, ka viņam jāierodas piecpadsmit minūšu laikā. Lidlauks atradās aptuveni divpadsmit jūdžu attālumā no šīs vietas, bet mani dokumenti - Dievs vien zina, kur.

-    Dari visu iespējamo, Evana, lai Lūks paliktu pie tevis, līdz es ieradīšos.

-   Visu iespējamo? Vai es neteicu, ka sēžu šerifa patruļmašīnas aizmugures sēdeklī ar dzelžos saslēgtām rokām?

-   Visu iespējamo, Eva. Jau braucu.

Viņš nolika klausuli, un es atkal stingām acīm vēros uz telefonu. Rokas man trīcēja. Visu iespējamo.

Es sastādīju policijas iecirkņa numuru.

-   Deviņi viens viens, trauksmes zvans, - man atbildēja sievietes balss, un es teicu: - Es vēlos ziņot, ka man patlaban nolaupa bērnu.

-   Jums nolaupa bērnu, kundze?

-    Viņu nolaupīs pēc dažām minūtēm.

-   Kur bērns šajā brīdī atrodas?

-   Manā automašīnā, četrpadsmitajā lielceļa posmā, uz dienvidiem no Volkera pārejas sānceļa.

Policists, nespēdams atraisīt Lūku uz sarunu, paraudzījās uz patruļmašīnas pusi. Es nolaidu telefonu klēpī. Policists aizgriezās.

-   Kundze, vai jums dzenas pakaļ? - dispečere jautāja saspringtā balsī.

Uz brīdi ar visu savu juridisko izglītību es jutos kā muļķe. Vai man dzenas pakaļ… seko? Visbeidzot man atausa pareizā doma: Melo!

-    Jā! Es nezinu, cik ilgi vēl man izdosies noturēties. Lūdzu, atsūtiet policistus, tie ir vairāki vīrieši, es netikšu ar viņiem galā…

Piepeši sedana durvis atsprāga vaļā, un iekšā ieliecās pārskaities policists, aizņemdams vai visu salonu. Viņš izrāva man no rokas telefonu, un es atkritu atpakaļ sēdeklī, juzdama, cik ātri skrien laiks.

***

Pēc desmit minūtēm ieradās Čainaleikas policijas automašīna un, saceldama smilšu un putekļu mākoni, nobrauca ceļmalā. Aiz tās es ieraudzīju to pašu zaļo Dodge pikapu, ko biju redzējusi pie Lūka skolas. Braien, es izmisusi domāju, lūdzu, pasteidzies!

Čainaleikas policiste, drukna sieviete ar resnām kājām, apgāja apkārt savai automašīnai un atvēra priekšējās pasažiera puses durvis. Ārā izkāpa Tabita. Viņa stāvēja un lūkojās uz manu džipu. Kastaņbrūnās matu cirtas un mīkstā baltā kleita vējā plīvoja. No zaļā pikapa iztrausās Šēnila Vaiominga ar violetu kovboja cepuri galvā un Jesaja Pakstons, izskatīdamies stīvs un garš kā caurule. Abi vēroja Tabitu.

Beidzot izkustējusies no vietas, Tabita pieskrēja pie džipa un apstājās pie atvērtajām durvīm. Viņa pielika pirkstu galus pie lūpām - šī kustība pauda maigumu un ciešanas. Izstiepusi rokas pret Lūku, viņa sāka raudāt.

-   Nē! - es kliedzu, ieķērusies restēs.

-    Lūk, dēliņ, - Tabita sacīja skaļā un skaidrā balsī. - Es esmu tava māmiņa. Nāc pie manis, mīļumiņ.

Caur asarām smaidīdama, viņa kustināja roku pirkstus, aicinādama Lūku pie sevis.

Pirmo reizi kopš brīža, kad policists man lika apturēt mašīnu, Lūks sakustējās. Viņš aizgriezās no Tabitas prom un pavirzījās uz vaditāja sēdekļa pusi. Tabita pameta nervozu skatienu uz Še- nilu.

-    Ko tu vēl gaidi? Velc viņu ārā! - tā uzsauca.

Nē, es nespēju pieļaut, ka viņa to dara! Es nespēju!

Nogūlusies uz sēdekļa, es abām kājām sāku spārdīt loga stiklu. Nekas nenotika. Kliegdama to dauzīju un dauzīju, līdz tas truli nokrakšķēja. Vēl viens spēcīgs sitiens, un izturīgais stikls sašķīda drumslās.

Tajā pašā mirklī kāds atrāva durvis, un man pāri pārliecās policists.

-   lzbeidziet!

Saodusi viņa ieroča ādas maksts un British Sterling odekolona aromātu, es pārstāju kliegt un kārpīties. Policists aiz apkakles izvilka mani ārā un nogrūda smiltīs. Es jutu, ka man aizcērtas elpa. Klāt pienāca Čainaleikas policiste un palīdzēja savam amata brālim pagriezt mani ar seju lejup. Jutu, ka man mugurā iespiežas ceļgals un vaigs beržas pret granti.

-    Izskatās, ka viņa salietojusies narkotikas, fenciklidīnu, - es dzirdēju policisti sakām.

Masīvais vīrs piespieda man pie kakla gumijas steku.

-   Nekustieties. Būs labāk, ja pat neelposiet.

-   Tam virām ir ierocis, - es izstomlju, vērsdamās pie sievietes, jo biju redzējusi to Pakstonam pie jostas makstī.

-   Jēziņ! - policists nicīgi novilka. - Tam jau ieroču makstis ir domātas. Vai, jūsuprāt, viņam tur vajadzēja likt iekšā puķes?

-   Lūku nedrīkst sēdināt mašīnā, kur ir cilvēks ar ieroci. To nedrīkst!

Viņi uzrāva mani kājās un aizveda pie Čainaleikas policijas automašīnas.

-   Un kā viņi piesprādzēs Lūku? - es nerimos. - Tajā mašīnā ir tikai trīs drošības jostas un, cik redzu, četri cilvēki. Tā ir nelikumīga rīcība.

-    Tāpat kā pretošanās arestam. Un tagad apklustiet, citādi iebāzīšu steku jums rīklē.

Viņi iegrūda mani sēdeklī.

-    Patiesībā viņai ir taisnība, - Čainaleikas policiste, aizcirz- dama durvis, noteica.

-    Lieciet, lai Tabita brauc atpakaļ uz Čainaleiku un noīrē automašīnu! - es iesaucos. - Un es neesmu lietojusi narkotikas! Es tikai pūlos jūs atturēt no milzu kļūdas!

Pie loga pienāca Pakstons.

-   Un tādu, nožēlojamu, zēns jūs atcerēsies.

-   Tabita! - Šenila ierējās. - Pietiek šeit nīkt! Ņem savu bērnu, un brauksim!

Tabita aiz bailēm bija gluži kā sastingusi. Uz viņu skatījās gan policisti, gan "Pēdējo Ticīgo" līderi, un viņas maigā runāšana bija aizbiedējusi Lūku gandrīz vai līdz manas automašīnas grīdai. Kad viņa pastiepa pēc zēna roku, Lūks zibenīgi pārrāpās pāri ātruma pārslēgšanas svirai uz pakaļējo sēdekli. Tabita mēģināja zēnu satvert, bet viņš atvēra durvis, izlēca ārā un skrēja prom tuksnesī.

-    Skrien! - es kliedzu, cik jaudas, un Lūks skrēja skaistiem, platiem soļiem, gluži kā Olimpisko spēļu dalībnieks. - Ātrāk, ātrāk! - es viņu uzmundrināju. Ātrāk prom no šā visa, prom uz visiem laikiem.

Pakstons viņu noķēra. Sagrābis Lūku aiz krekla, viņš atveda to atpakaļ, kaut gan zēns spārdījās un kliedza. Ak Dievs, lūdzu! Kaut nu policisti izdaritu no tā secinājumus! Kaut viņi to uzskatītu par pierādījumu!

-    Paskatieties uz viņu! Paskatieties! - es kliedzu, gandrīz jau aizsmakusi.

Šenila rādija likumsargiem kaut kādus dokumentus. Pakstons ar ledainu sejas izteiksmi pieveda Lūku pie Tabitas. Atliecis muguru un abām rokām atspiedies pret māti, viņš atgāza galvu un brēca pret debesīm kā aizkauts.

Tabita cieši aplika Lūkam apkārt rokas un klusi viņam kaut ko teica. Pakstons un piesteigusies šenila saņēma puisēnu aiz kājām, Tabita piespieda viņa galvu sev pie krūtīm, un tā viņi stīvēja Lūku uz pikapu.

Lūks raudādams izstiepa roku uz manu pusi.

-   Tante Evija!

Tajā bridi mana sirds salūza.

Šenila kratīja pirkstu viņam gar degunu. Viņas sejā nebija nekādu emociju, tā bija cieta kā krams. No viņas lūpu kustībām es sapratu, ko viņa saka. Tu esi viens palaidņa puika!

Lūks saguma. Atslābinājis locekļus, viņš vairs nepretojās. Kad Tabita iesēdināja viņu pikapā, zēns atgādināja salauztu lelli ar ļenganām rokām un kājām un tukšu skatienu.

-   Viņam jābūt piesprādzētam, - Čainaleikas policiste piekodināja.

Tajā brīdi mēs izdzirdējām skaņas signālu, steidzīgu un dusmīgu. Pa lielceļu mūsu virzienā traucās sarkans automobilis Mustang. Man no acīm izsprāga asaras. Tas bija Braiens.

Strauji nobremzējis, viņš izlēca no mašīnas, ar zābakiem saceldams putekļus, un metās pie pikapa. Zaļo pilota formas tērpu un melnos, sasvīdušos matus plivināja vējš. Braiens bija tik cieši sakniebis lūpas, ka mute atgādināja šauru svītru.

-    Laid Lūku no mašīnas ārā, Tabita. - Mana brāļa balss bija asa kā žilete. - Viņš ir atbraucis pie manis un dosies man līdzi.

Policisti pagājās uz viņa pusi. Tabita atkāpdamās piestājās priekšā mašīnas durvīm.

-    Bērns tagad ir pie savas mātes, - Pakstons sacīja, pasperdams soli uz priekšu.

-    Paejiet malā.

-   Man jūs nevarat pavēlēt, komandieri.

-    Netērējiet velti manu laiku. Mans dēls dosies man līdzi. Es jūs nelūgšos un jūsu priestera pakaļu nebučošu. Man tas nav jādara. - Viņš pacēla gaisā papīrus. - Man ir tiesas rīkojums.

Policiste tos paņēma. Braiens ielūkojās pikapā.

-    Lūk, - viņš sacīja, - viss būs kārtībā.

šķita, ka klusums nekad nebeigsies. Policiste lēni pārlūkoja aprūpes tiesību dokumentus. Braiens pagrieza galvu pret patruļmašīnu, un mūsu skatieni sastapās. Es redzēju, ka viņš aizsvilstas.

-    Kāpēc jūs, pie velna, esat saslēguši manu māsu roku dzelžos? Lūkam jāatrodas pie viņas, nevis pie šiem ākstiem!

-   Nestreb karstu, draugs, - policists teica.

Pakstons nospļāvās.

-   Deleinij, pievaldies, - viņš draudīgi noņurdēja.

Policiste neizpratnē grozīja galvu.

-    Neko nesaprotu. Ar šiem dokumentiem viss ir kārtībā, bet kārtībā bija arī dokumenti, ko man parādīja jūsu sievasmāte.

-    Kas jums parādīja dokumentus?

Viņa pamāja uz Šenilu.

Braiens nicīgi nomērīja Šenilu ar skatienu no galvas līdz kājām. Viņa saviebās.

-   Tā nav Tabitas māte. Tabitas māte pirms diviem gadiem izdarīja pašnāvību.

Šķita, ka vējš pierimst un gaiss sastingst.

-   Man pietiek. Es vedīšu jūs visus uz iecirkni, - policists teica.

Sestā nodaļa

Es viena sēdēju Čainaleikas policijas iecirkņa pratināšanas telpā zem sīcošām dienasgaismas spuldzēm, kas žilbināja acis, un pētīju galda plastmasas virsmā ar cigaretēm izdedzinātos caurumus. Gaitenī skanēja balsis, un es dzirdēju, ka Braiens lamājas ne pa jokam. Tad atvērās durvis, un iekšā ienāca izmeklētājs, rud- matains vīrietis ap piecdesmit. Viņa ķermeņa uzbūve atgādināja vērsi, un degunā viņam kaut kas svilpoja. Izmeklētājam uz acīm bija saskrāpētas brilles plastmasas ietvarā un pirksti resni kā cigāri. Tajos viņš cieši turēja dokumentu mapi. Ienācējs apsēdās pie galda man preti.

-    Esmu detektīvs Makrekens, - izmeklētājs sacīja melodiskā balsi, kas nesaderējās ar viņa ārieni. Nosaukdams manas tiesības, viņš runāja izteiksmīgi kā dzejnieks. - Es vēlos uzklausīt jūsu liecību.

-    Labi.

Vīrietis iedeva man pildspalvu un baltu papira lapu.

-   Uzrakstiet, lūdzu, kas šodien notika.

Lai gan es nepārzināju nopratināšanas gaitu, izmeklētāja lūgums man šķita savāds. Lai nu kā, es sāku rakstīt. Kad biju pierakstījusi pusi lapas, izmeklētājs šo nodarbi pārtrauca.

-    Nu jau pietiks. Kad jūs parakstīsieties, mēs varēsim aprunāties.

Parakstījusies atdevu lapu viņam.

-   Varējāt gluži vienkārši palūgt mana rokraksta paraugu.

Izmeklētājs izņēma no dokumentu mapes vēstuli un salīdzināja to ar lapu, uz kuras tikko biju rakstījusi.

-   Neesmu eksperts, bet visā visumā rokraksti saskan.

Viņš pasniedza vēstuli man. Zem tās bija mans paraksts, un tā sākās ar vārdiem: Tabita, tu maita! Vēstule bija juceklīga un piebārstīta draudiem un lamuvārdiem. Pēdējie teikumi arī ietvēra draudus. ]a tu uzradīsies vēlreiz, es likšu tev trūkties. Tu Lūku neredzēsi, vari to aizmirst! Es tev nekad nestāstīšu, kur viņš atrodas. Evana.

Man seja dega kā liesmās.

-   Tādu viltojumu varētu sacerēt ikviens ceturtās klases skolnieks.

-   Rokraksts gandrīz vai atbilst. Taču stils… - Viņš paņēma manu rakstisko liecību. - "Policista atkārtoto apvainojumu saturs kļuva aizvien rupjāks… nejaušības pēc aizbildnības dokumenti bija ielikti citur…" Nu, šis izklausās mazliet citādi.

Izmeklētāja deguns atkal iesvilpās. Viņš izņēma no mapes vēl dažus dokumentus un oranžu lapu. Tā bija lapa no komiksa "Visu elles izdzimumu dienas priekšvakars". Lapas otrā pusē augšgalā bija divi vārdi - "Pazudis bērns". Tie bija uzrakstīti gluži tāpat kā ziņojumos par pazudušiem bērniem televīzijā. Mazliet zemāk es ieraudzīju iepriekšējā gada Ziemassvētkos uzņemtu Lūka fotogrāfiju, kurā viņš bija uzlicis galvā savu mazo elfa cepurīti. Fotogrāfijai blakus atradās jaunāks Lūka atainojums - zīmējums ar parakstu "Pārmaiņas laika gaitā - mākslinieka skatījumā". Tabita patiešām bija sasodīti laba māksliniece - Lūka portrets bija precīzs, starp pavērtajām lūpām bija jaušama pat izkritušā zoba vieta.

Makrekens pacilāja manus aizbildnības dokumentus.

-    Mēs tos atradām jūsu automašīnā.

Es klusēju.

-   Mēs jūs neapsūdzēsim bērna nolaupīšanā, - izmeklētājs turpināja, - toties šerifa iecirknis jūs apsūdzēs patruļmašīnas sabojāšanā.

-    Par izsisto logu es samaksāšu.

-    Apsvēris visus apstākļus, esmu nolēmis ierosināt, lai jūs atbrīvo pret drošības naudu vai galvojumu.

-    Apsvēris visus apstākļus… - es atkārtoju. - Cik cēlsirdīgi!

Makrekens nopētīja mani caur savām saskrāpētajām brillēm.

-   Vai gribat dzirdēt padomu? Es ieteiktu jums un jūsu brālim iziet dusmu savaldīšanas kursu.

Tā kā iebelzt viņam ar krēslu pa galvu nebūtu diez cik prātīgi, es aizskaitiju līdz desmit.

-   Vēlos iesniegt pret Tabitu un viņas draugiem sūdzību par nepamatotu arestu, apmelošanu un izsekošanu.

-    Izklausās, ka esat tikusies ar advokātu.

-   Es esmu advokāte.

Izmeklētājs vēlreiz uz mani palūkojās, iespējams, atradis izskaidrojumu manam kareivīgumam.

-   Policisti gaida, kad varēs tikt ar jums skaidrībā. Nāciet!

Mani reģistrēja, nofotografēja, man noņēma pirkstu nospiedumus un iespundēja pagaidu kamerā. Taču Makrekens turēja vārdu un pierunāja viņus laist mani brīvībā, jo esmu godprātīgs cilvēks, un tā pēc stundas biju atbrīvota. Iecirkņa uzgaidāmā telpā bija tikai viens formas tērpā ģērbies policists, kurš sēdēja pie administratora galda. Braienu nekur neredzēju. Izgājusi laukā, es pagriezu seju pret sauli un ieelpoju spirdzinošo gaisu. Debesis bija neaprakstāmi zilas, un es to bezgalīgo plašumu gandrīz jau biju aizmirsusi. Pie apvāršņa vīdēja dūmakā tita, robaina kalnu grēda. Es jutu šejienes sauso gaisu un vēju, redzēju klintis, un mani atgriezās sajūtu atmiņas, šīs vietas aizvēsturiskā noskaņa.

Kaut kur no sāna atskanēja svilpiens. Es pagriezos. Jesaja Pak- stons, atspiedies pret ēkas sienu, tīrīja ar kabatas nazi nagus.

-   Tātad jūs domājat, ka mans ierocis jūsu brāļadēlam ir bīstams? Vai jums ir nojausma, cik daudz ieroču viņa tētuks pārvadā savā kara lidmašīnā?

Ej projām, es nodomāju. Neliecies ne zinis. Taču es to nespēju.

-   Neviens viņa vestais ierocis nekad nebūs notēmēts uz Lūku.

-Jūs atvedāt zēnu uz šejieni, tātad iegrūdāt viņu nāves zonā.

Šeit, - Pakstons parlaida skatienu juras kara bāzes teritorijai, - viņi gatavo visas iespējamās raķešu kaujas galviņas, kas pilditas, sākot ar plutoniju un beidzot ar Sibirijas mēra sporām. Salīdzinājumā ar to mans ierocis ir Cilvēka Labākais Draugs.

-   Cik vientuļa gan ir jūsu dzīve, Pakston! Jūs un jūsu ilūzijas.

-    Pavisam aizmirsu. Jūs taču esi flotes karavīra bērns, tātad jūsu smadzenes attiecīgi iegrozītas. - Pakstons noslaucīja nazi gar džinsiem. - Vai jūs domājat, ka jūsu brālis lidinās apkārt un izmēģina šis mantiņas, spridzinādams aitas vai no izdedžu betona blokiem saslietas ēkas? Atjēdzieties! Viņi tās izmēģina, saindēdami kārtīgus kristiešus.

Viņam rokā joprojām bija nazis. Es devos prom, nevēlēdamās klausīties šajos spriedelējumos. Pakstons runāja rāmā balsi, bet es jutu viņa saltās, slēptās dusmas. Man vajadzēja tikt prom. Piepeši viņš nostājās man ceļā.

-   Jūs man neticat? Armijas rīcībā šeit ir miljons akru zemes, un pietiek paspert soli, lai viņi šautu bez brīdinājuma. Tas notiek nevis tādēļ, lai aizsargātu vārās tuksneša puķītes, bet gan tādēļ, lai mēs neuzzinātu par ieslodzīto nometni.

-    Lūdzu, ejiet malā, - es sacīju.

-   Mēs tos dēvējam par lielajiem maldiem, - Pakstons turpināja, it kā manu lūgumu nebūtu dzirdējis. - Cilvēki negrib redzēt tālāk par savu degungalu, bet jūs, manuprāt, gluži vienkārši esat muļķe. Militārie spēki savulaik uzlaida gaisā atombumbas un lika, lai karavīri uzturas sprādziena zonā, tieši zem atomsēnes mākoņa. Lielajiem vīriem viņi bija tikai izmēģinājuma trusīši. Es redzēju, kā mans tēvs mira ar plaušu vēzi, jo viņš bija jauns ierindnieks, kurš naivi klausīja pavēlēm. - Pakstons aizcirta nazi ciet. - Mūsdienās viņi gatavo karaspēku iebrukumam kādā valstī, lai izmantotu saviem ieroču eksperimentiem tās civiliedzīvotājus. Vai viņi nevarētu šim nolūkam izmantot minoritāšu grupas? Gejus un žīdus, nēģerus un staigules…

-    Pietiek! - Es paspēru soli sāņus.

Pakstons sagrāba manu roku.

-   Sievietei nav atļauts iet prom, kamēr runā vīrietis.

-    Laidiet. Vaļā.

Viņa acis bija bāli zilas, tādas kā caurspīdīgas, un kovboju krekls oda pēc sviedriem un putekļiem.

-   Un jūs nepavēlēsiet, lai policisti man atņem ieroci.

Ar acs kaktiņu es manīju, ka atveras policijas iecirkņa durvis un nošvīkst violets audums.

-   Jesaja?

-    Liecies mierā, Šenila. Es kārtoju savas darīšanas.

-    Ais! - viņa sacīja stingrākā toni.

Tikai pēc brīža es sapratu, ka tā ir Pakstona iesauka. Ledus.* Viņš uzmeta man iznīcinošu skatienu.

-   Vai dzirdat? Nekad. - To teicis, viņš pagrūda mani malā un devās uz stāvvietas pusi.

Es ievilku dziļu elpu un nākamajā mirklī savā priekšā ieraudzīju Šenilu, kas stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm.

-   Jūs patiešām no tā puikas esat iztaisījusi zvērēnu. Tas ir kas neticams!

No plāni izplūkāto uzacu apakšas manī vērās dzedras pelēkas acis. Tuvumā es redzēju, ka Šenilai ir sausa dzeltenīga āda. Šai sievietei varēja būt gan četrdesmit, gan piecdesmit gadu, tāpēc viņai izdevās izlikties par Tabitas māti.

-   Nekad iepriekš ar Lūku neesmu tā lepojusies kā šodien, - es atbildēju.

-     Lepojusies? Zēnam vajadzīga disciplīna, nevis jūsu lepošanās.

-Jums nevajadzēja rāt viņu, un jums nevajadzēja kratīt viņam gar degunu savu sasodīto pirkstu! - Es atrāvu vaļā iecirkņa durvis, jo ārā Braiena nebija. - Es iesūdzēšu jūs tiesā!

Šenilas piepeši pietvīkusi seja bija košāka par viņas purpur- sarkano džemperi.

-   Lūks ir jāpāraudzina. Ko gan viņš no jums var gūt? No vientuļas sievietes, kas dzer un guļ ar kropli.

Viņa izbaudīja savus vārdus, zinādama, ka tie man sāp, un viņas acis iemirdzējās. Ar sevi apmierināta, Šenila cēlā solī devās prom.

Pēc dažām minūtēm gāju pa uzgaidāmo telpu, juzdama, ka Šenilas nežēlība satriekusi mani vairāk, nekā es to gribētu. Nikna un aizskarta es auklēju savu aizvainojumu, domās sacerēdama novēlotas atbildes uz Šenilas cietsirdīgajiem vārdiem un brīnīdamās, vai ļaudīm patiešām kaut kas tāds nāk prātā, kad tie redz mani kopā ar Džesiju. Nekad iepriekš nebiju saskārusies ar tik klajiem aizspriedumiem, un tie mani ievainoja. Acīmredzot tas atspoguļojās manā sejā, jo policists, kurš sēdēja pie galda, uzmeta man ieinteresētu skatienu.

* Ice [aisl angļu valodā nozīme "Iedus".

Man pretī nāca Tabita. Viņa bija viena un izskatījās nogurusi un novājējusi, it kā daļa no viņas būtu izkūpējusi gaisā. Man sirds sāka dauzīties straujāk.

Viņa samiedza acis.

-    Nesa priecājies par agru. Tev līksmot nav iemesla, - Tabita sacīja, iedama garām,'- jo nekas vēl nav beidzies.

-   Ir gan. Šodien tu pārkāpi robežu, pierādīdama savu necilvēcību un stulbumu. Tu nekad Lūku neatgūsi.

Tabita apstājās. Viņai acīs sariesās dusmu asaras.

-   Es nepadošos. Vai zini, kāpēc? Tāpēc, ka Braiena nevainīgā, patīkamā āriene slēpj sirdi, kas nes iznīcību.

Šis apgalvojums mani satrieca, lai gan pēc visa, ko ar Tabitas un viņas sabiedroto gādību biju pieredzējusi, tam tā nevajadzētu būt.

-   Vai tu patiešām viņu tik ļoti ienīsti?

Tabitas skatienā iezagās mulsums.

-    Runa nav par naidu, bet gan par pestīšanu. Kā lai tev to izskaidroju? Es esmu glābta. Kad tas notika, es zināju, kas man jādara. Tas bija kā zibsnis, kā lauvas rēciens, pamats zem kājām pazuda, un visa mana dzīve…

-    Dārgā, šeit ir policijas iecirknis, kur tev jāizdomā jauna dziesma. So jau viņi ir dzirdējuši neskaitāmās variācijās.

Tabita satraukti elpoja, un viņas krūtis cilājās augšup lejup.

-    Vai zini, tas nedaudz atgādina filmu "Trakais Maksis", kas tev tik ļoti patika un kur Melam Gibsonam jādodas uz priekšu, cik ātri vien iespējams. Ja viņš apstāsies vai novirzīsies no mērķa, viņš mirs. Lūk, ja es novirzīšos no Dieva norādītā ceļa, mani gaida mūžīgas mokas ellē. Mani un manu dēlu. Tāpēc nepūlies man iestāstīt, lai es pārstāju cīnīties.

Sakniebusi lūpas, viņa izskrēja ārā. Saules gaismā, kas iespraucās pa durvīm, viņas baltā kleita iemirdzējās.

-Eva!

Es pagriezos. Man tuvojās Braiens, nesdams Lūku. Kopā ar viņiem bija izmeklētājs Makrekens.

-   Vēlreiz atvainojos, komandieri, - viņš atturīgi noteica un pa- bužināja Lūkam matus. - Esi labs dēls savam tētim, draudziņ.

Lūks paslēpa seju Braienam pie pleca. Braiena seja bija neizteiksmīga kā totēma stabs, taču, tiklīdz Makrekens atvadījies abus atstāja, viņš pāris soļiem šķērsoja telpu un mani apskāva. Zaļais kombinezons bija raupjš un oda pēc pilota kabīnes - pēc plastmasas, sasmakuša gaisa un spriedzes. Braiens veltija man platu smaidu.

-   Mana māšele! Skarbais meitēns, kas izsit policijas automašīnai logu. - Viņš noskūpstīja mani uz matiem. - Paldies.

-    Vai viss nokārtots?

Viņš izgrūda riebuma pilnu skaņu.

-   Mēs saskaramies ar policistiem, kurus aizkustināja Ziemassvētku fotogrāfija. Jā, viss rit labi. Atdot Lūku šai "Pēdējo Psihopātu Ciltij"! Tādu kļūdu varētu pieļaut vienīgi pilnīgs nejēga!

Es uzraucu augšup uzaci, brīdinādama Braienu, lai viņš padomā, ko saka. Viņā klausījās gan Lūks, gan policists pie administratora galda.

Braiens paskatījās uz ārdurvīm.

-    Vai viņa aizgāja?

-Jā.

Braļa skatiena pavīdēja skumjas.

-   Viņi padarījuši Tabitas prātu par atkritumu izgāztuvi. Tie meli, ko viņa stāstīja… - Viņa sejai pārslīdēja aizvainojums. - Iesim prom no šejienes.

Ārā Lūks aizmiedza acis, vairīdamies no saules gaismas.

-   Un neraizējies par tiem kruķiem, - Braiens turpināja. - Tādi paši nejēgas piedēvēja tev narkotiku glabāšanu pirms piecpadsmit gadiem, un šodien viņi uzskatāmi demonstrēja savu "profesionalitāti".

Es sarāvos, to dzirdēdama, taču neko neteicu, ieraudzījusi automašīnas, kas bija novietotas blakus Braiena Mustang, - Šenilas gaišzilo spēkratu un zaļo Dodge pikapu. Abās sēdēja cilvēki. Es pamanīju Kērtu Smoliku, Šilo un Gloriju, mana talanta cienītāju. Jesaja Pakstons stāvēja, atspiedies pret pikapa buferi. Pār manu ādu kā elektrība pārskrēja baiļu skudriņas.

Pa Šenilas automašīnas logu galvu izbāza plankumains suns un sāka asi, monotoni riet, gluži kā šaudams.

Tālāk stāvēja Tabita, un viņai blakus - Pīters Vaiomings. Viņš bija apmetis roku Tabitai ap pleciem un klusi kaut ko sacīja, pie- liecis galvu jaunajai sievietei tuvu klāt. Man nebija svešs skatiens, ko Tabita viņam veltīja. Iemīlējusies. Es nopūtos, cerēdama, ka Braiens nav viņus ievērojis, bet tas, protams, bija noticis. Jo tieši tāds bija Vaiominga mērķis.

-   Kāp mašīnā, Bri, - es nomurmināju.

-    Ja domājat, ka ar to viss ir beidzies, - Pakstons uzsauca, - jūs rūgti maldāties!

Tas viss bija iecerēts. Es uzliku plaukstu Braienam uz muguras, mudinādama viņu turpināt ceļu, bet nelikties ne zinis par provokāciju viņam bija tikpat grūti kā nereti man. Tumši pietvīcis, viņš nolika Lūku zemē, noburkšķēdams, lai es to pieskatu, un devās uz. Vaiominga pusi.

-    Paklausies, tu viltus pravieti… - mans brālis nikni izgrūda.

Vaiomings, nekustēdamies no vietas, atkal kaut ko čukstēja ausi Tabitai, it kā viņu mierinādams. Viņš izskatijās gluži kā izkāpis no kovboju stila apģērbu kataloga - balts krekls, auklas kaklasaite, brūni džinsi ar grezni izšūtām vīlēm un dzeltenbrūni kovboju zābaki.

-    Ei! Tev laiks lasīties prom no šejienes, - Braiens skaļi turpināja, - un doties atpakaļ uz apalaču zemi audzēt čūskas. Vai dzirdi?

Vaiominga vienaldzība bija zīme, ka, jā, viņš dzirdēja. Man ienāca prātā, ka viņa lielākais talants ir nevis ļaužu pievēršana Jēzum, bet gan savu pretinieku izvešana no pacietības.

Pakstons sāka nākt Braienam pretī.

-   Varbūt jūs būsiet tik pieklājīgs un aizvērsieties, nevis traucēsiet Tā Kunga kalpu?

-    Es atvainojos Diženajam, - Braiens atbildēja, - bet tu ej ellē!

Braiens aizsteidzās Pakstonam garām un sagrāba Vaiomingu aiz apakšdelma.

-    Liec mani un manu ģimeni, pie velna, mierā! Skaidrs? Ja ne, tu un Tabita, un visi tavi sekotāji kopā ar tavu neglīto suni to nožēlos. Es zvēru, ka tā būs. Es izrēķināšos ar jums tā, ka jūs vairs nekad neieraudzlsiet debesis.

Vaiominga sejā bija savāda izteiksme. Viņš raudzījās uz Braiena roku, it kā tās pieskāriens viņa miesu kausētu. Smagi norijis siekalas, viņš izrāvās no Braiena tvēriena un atieza pret to zobus.

-    Kas tu tāds esi? - Vaiomings saviebies spieda plaukstu uz delma, it kā būtu guvis ievainojumu. - Tu piedur man savu roku, lai gan tevis šeit nemaz nav…

Tabita nekustīgi stāvēja, piespiedusi roku pie mutes. Šilo iz- trausās no mašīnas, sagatavojusies, kā vienmēr, noskaitit kādu citātu no Svētajiem Rakstiem. Viņa izstiepa pret Braienu pirkstu.

-   "Jo ne pret miesu un asinīm mums jācīnās, bet," - viņas balss iedrebējās, - "pret valdībām un varām, šis tumsības pasaules valdniekiem un pret ļaunajiem gariem pasaules telpā…"

šenila metās pie sava vīra.

-   Kāp automašīnā, Pīter! Nepievērs šim cilvēkam uzmanību.

Vaiomings stīvi pagriezās pret viņu gluži kā robots. Šenila ar galvas mājienu lika Pakstonam, lai tas palidz Vaiomingam iesēsties mašīnā. Kad tas bija izdarīts, viņa aizcirta durvis, piesēdās pie stūres un iedarbināja motoru.

Vaiomings piespieda pie loga stikla plaukstu ar izplestiem pirkstiem. Viņa acīs zibēja trauksme, it kā viņš baidītos no tā, ko Braiens grib viņam nodarit.

Mēs aizbraucām pēc mana Explorer, kas bija palicis lielceļa malā, pēc tam iegriezāmies McDonald's un nopirkām uzkodas Lūkam. "Priecīgā maltīte" - tā bija nodēvēts šis dienas piedāvājums, taču mums tas nelikās piemērots. Galu galā ieradāmies Braiena mājās. Tā bija ar apmetuma ģipsi klāta smilškrāsas tipveida ēka ar spilgti zaļu tenisa galda lieluma mauriņu. Māja bija pilna ar mantu kastēm un vieglām, modernām mēbelēm. Braiens paņēma kādu kasti un novietoja to dzīvojamā istabā par galdu, apsēdināja tur Lūku un ieslēdza Nickelodeon kanālu. Lūks izskatījās apjucis. Braiens bez mitas tērgāja, pūlēdamies iesaistīt dēlu sarunā, bet viņam tas neizdevās. Vai tu gribi, lai uzlieku uz tava hamburgera kečupu? Vai tu gribi, lai marinēto gurķi noņemu no tā nost? Kas tevi interesē televīzijā? Vai gribi, lai sameklēju multeni par Skubiju Dū? Tu vairs to neskaties? Jā? Vai gribi frī kartupeļus?

Kad Lūks beidzot sāka ēst, mēs ar Braienu iegājām virtuvē. Viņš atrāva uz krūtīm kombinezona rāvējslēdzēju, zem kura bija balts teniskrekls un militārpersonas identifikācijas žetons. Braiens atvēra divas Corona alus pudeles un, pasniedzis man vienu un atspiedies pret leti, iedzēra lielu malku. Rietošās saules staros, kas iespīdēja pa logu virtuvē, viņa stūrainā seja izskati- jās dzeltenīga.

-   Vaiomings ir jucis, - Braiens teica. - Vai viņš lieto narkotikas?

-    Iespējams, tā ir.

-   Nu, katrā ziņā viņš izturas kā nenormāls. Iespējams, viņi zāļo Tabitu ari. Varbūt tādējādi viņiem izdodas to pakļaut. Viņi ieber kaut ko Tabitas sulā, un viņa redz ap mācītāja Pīta galvu mirdzošu oreolu, bet uz maniem pleciem - pūstošu sātana viepli.

-   Iespējams, - es pieļāvu. - Taču viņas pievēršanās sektai nav saistīta ar medikamentiem, Bri.

Braiens izgrūda pirkstus caur saviem izspūrušajiem matiem.

-   Un tā sieviete? Šenila. Viņa sastāstīja policistiem, ka esot Tabitas māte. Kāda blēde!

Viņam bija taisnība. Taču policijas apmuļķošana nebija Šeni- las izlikšanās vienīgais iemesls. Pēc tam kad Tabita pameta mājas un savas mātes draudzi, Sjū Džūdija ar viņu vairs nerunāja. Viņu attiecibas tā ari neuzlabojās. Kādā ziemas ritā Sjū Džūdija uzvilka savas labākās drēbes un devās uz ziemeļiem, uz ļaužu neapmeklētām pludmalēm, kas atradās netālu no Vandenburgas aviācijas bāzes, kur ASV Gaisa Kara Spēku Kosmosa izpētes nodaļa veic starpkontinentālo ballistisko raķešu izmēģinājumus. Sjū Džūdija izsmēķēja paciņu Camel, noņēma dārglietas un devās pretī pelēkajiem viļņiem. Tabitas mātes ķermeni atrada netālu no ballistisko raķešu pacelšanās laukuma - gluži kā raķeti, kas, neaizsniegusi zvaigznes, nokritusi atpakaļ uz zemes.

Braiens toreiz man stāstīja, ka Tabita ne reizi neesot raudājusi - vismaz ne viņa klātbūtnē. Taču nakts melnumā viņš bieži dzirdējis to raudam vannasistabā. Kad Braiens mēģinājis sievu mierināt, Tabita dzedri aizgriezusies prom. Viņu lauliba sāka irt. Uz Braiena jautājumu, kā viņa jūtas, Tabita vienmēr atbildējusi ar vienu vārdu: "Labi," - kam sekojis klusums. Ar laiku viņš pārtraucis par to interesēties.

Un tad uzradās Šenila Vaiominga.

-   Droši vien ik reizi, kad Tabita ierauga Šenilu, viņa jūtas vainīga, ka neizlīga ar savu māti, - Braiens teica. - Labs paņēmiens, kā turēt paklausībā.

-Tāpēc tagad viņa labāk rikosies tā, kā teiks "mamma".

-   Mamma… - Braiens nievājoši novilka. - Viņas virs gan neizliekas par tēti. - Atgāzis galvu, viņš iztukšoja pudeli. - Sasodīts! Viņi grib ievilkt Lūku savā murgainajā ģimenē!

-   Rītdien jāsāk rīkoties, lai saņemtu orderi par netuvošanos, - es paziņoju.

-   Tikai nieka papīrs, uz kura rakstīts: "Neej viņam tuvumā." Tas neko neatrisinās. - Viņš izņēma no ledusskapja vēl vienu alus pudeli. - Vai tev ir ierocis?

-   Nē. Pat nedomā par to, Braien. Tas radīs tikai nepatikšanas.

-   Tieši to es vēlos - radīt nepatikšanas ikvienam, kurš mēģinās Lūkam piedurt pirkstu.

-   Met no prāta ārā tādu domu! Mums abiem nēsāt ieroci nav vajadzības.

Es nejautāju, vai Braienam ir ierocis, jo zināju, ka tas atrodas sienas skapja plauktā, tajā pašā vietā, kur savu automātisko pistoli glabāja mūsu tēvs.

-   Tu pārāk ilgi esi strādājusi par juristi. Plāni, kā rikoties pēc nelaimes, mums neder. Mums jānovērš turpmāki uzbrukumi, un to mēs darīsim, izmantodami spēku. Rītdien mēs nopirksim tev pistoli.

-Nē.

Viņš gribēja turpināt, bet es neļāvu.

-   Tas nav iespējams. Kalifornijas likumi nosaka desmit dienu nogaidīšanu pēc ieroča iegādes.

-   Ar to es tikšu galā.

-   Temats ir izsmelts.

-   Nē. Ketlīna Evana…

Es pagriezu viņam muguru un lūkojos ārā pa logu. Kalni bija satumsuši, un debesis pie apvāršņa biezēja tumšsarkanas svēd- ras. Braiens nolika savu alus pudeli uz galda.

-    Man jāieiet dušā.

Viņš smagiem soļiem no virtuves izgāja. Es paberzeju deniņus. Atgriešanās mājās bija piedzīvojumiem bagāta - Čainaleika allaž mūsu ģimeni dāsni ar tiem apveltīja. Spilgti notikumi bija risinājušies arī iepriekšējā paaudzē.

Pēc brīža es atgriezos dzīvojamā istabā. Lūka pusdienas šķīvī dzisa. Es apsēdos viņam blakus.

-    Kā jūties, draudziņ?

-Man ir auksti.

Es apliku viņam roku ap pleciem. Viņš izlocījies atvirzījās un nopūties raudzījās istabas tukšumā.

Es izslēdzu televizoru.

-    Parunāsim par to, kas notika.

Lūks bija sasprindzis. Es noskūpstīju viņu uz matiem.

-   Viss ir labi.

-    Es ieliku aizbildnības dokumentus tava sēdekļa kabatā, - viņš tikko dzirdami atzinās. Un vēl klusāk piebilda: - Piedod.

-   Tas nekas. Es nedusmojos uz tevi. Taču norunāsim, ka turpmāk tu nepārvietosi manas mantas. Lai tās paliek tur, kur esmu tās nolikusi. Labi?

Lūks palocīja galvu, bet neizskatījās nomierinājies. Es cieši viņu apskāvu.

-   Vai tev vēl kaut kas ir uz sirds?

-   Tā sieviete, kas bija kopā ar mammu, teica, ka es slikti uzvedoties. Vai tāpēc policisti tevi arestēja?

-   Nē. - Jēziņ! - Nekādā ziņā! Tu neizdarīji neko sliktu. Tu šodien izturējies ļoti drosmīgi. Tava mamma meloja, tāpat kā tā sieviete, ar ko viņa bija kopā. Viņām nav taisnība.

-    Pasaki viņai…. - Apaļas asaras krita no Lūka acīm uz segas. - Pasaki tai tantei, ka es neesmu slikts.

Man sažņaudzās sirds. Es no jauna apskāvu Lūku.

-   Es jau viņai to pateicu.

Viņš pacēla skatienu.

-    Patiešām?

-   Jā. - Es ar īkšķi notrausu asaru no viņa vaiga. - Paklausies… Dažreiz pieaugušie izturas ļauni. Viņa saka nejaukus vārdus, kas citus aizvaino. Ja tā notiek, tev jāatceras, ka tie cilvēki, kuri tevi mīl, skaidri zina, ka tu esi lielisks puisis.

-   Vai mamma ir ļauna?

Tajā bridi mitriem, izspūrušiem matiem istabā ienāca Braiens. Viņš bija uzvilcis baltu polo kreklu un džinsus. Izdzirdējis Lūka jautājumu, viņš apstājās kā zemē iemiets.

-    Mamma nav ļauna, - Braiens teica. - Mamma ir… - viņš saviebās, - apjukusi.

Viņš apsēdās mums blakus.

-   Šodienas notikumi bija nepatīkami, taču dzīvē ne vienmēr klājas viegli. Tev jāzina, ka tev blakus ir cilvēki, uz kuriem tu vari paļauties. Tu vari paļauties uz mani un tanti Evanu. Mēs rūpēsimies par tevi. Un vēl tu vari paļauties uz sevi. Tu taču tici sev, vai ne? Atceries, ka tu pats vislabāk zini, kāda rīcība ir pareiza un kāda - nepareiza.

Lūks sēdēja gluži nekustīgs.

-   Kad es lidoju, ir tieši tāpat. Lidmašīnu bāzes kuģa kapteinis paļaujas uz mani un manu eskadriļu, jo zina, ka mēs aizsargāsim kuģi no ienaidnieka. Es paļaujos uz pilotu, kurš lido man līdzās, jo zinu, ka viņš mani brīdinās, ja draudēs briesmas. Un es uzticos sev, jo es vadu lidmašīnu.

Lūks dzirdēto bridi apdomāja.

-   Vai uz Džesiju es varu paļauties?

-   Protams, - es atbildēju.

-   Uz Nikiju un Kārlu? - Es palocīju galvu. - Un savu skolotāju?

-    Katrā ziņā.

-    Es arī tā domāju. - Viņš pielieca galvu, ielūkodamies acīs Braienam. - Vai es rīt varēšu apskatīt tavu F/A-18 lidmašīnu?

-   Protams. - Braiena balsī bija jaušams atvieglojums. - Nu, nāc tētim klēpī!

Taču Lūks piekļāvās man. Braiens, kas spēja saskatīt kaujas lidmašīnu MiG no piecdesmit jūdžu attāluma, tādu notikumu gaitu nebija paredzējis. Viņa skatienā es manīju atraidījuma sāpes. Dod viņam laiku, es nodomāju. Tev taču jāsaprot, ka sākumā viņam vajadzīgs mans pazīstamais tuvums, turklāt, starp citu, bērnišķīgs aizvainojums pieaugušam virietim nepiestāv. Taču es neko no tā nepateicu, ne jau Lūka klātbūtnē. Mēs klusēdami klausījāmies vēja šalkoņā, līdz Lūka elpa kļuva dziļāka. Kad es paskatījos uz zēnu, viņa acis bija ciet. Braiens paņēma viņu rokās un aiznesa uz gultu.

-   Kā tu uzzināji par to atgadījumu ar narkotikām vidusskolā? - es jautāju, kad viņš atgriezās.

-Tēvs pateica.

Kaut gan kopš tā laika bija pagājis piecpadsmit gadu, mani iekvēlojās dusmas.

-   Viņš apsolīja, ka tev neko nestāstīs!

Braiens paraustīja plecus.

-   Viņš bija ļoti dusmīgs…

-   Ak, neatgādini! Viņš pamatīgi aizsvilas.

Kādu vakaru mēs, četras meitenes, devāmies mājup no kluba, un mūsu automašīnu apstādināja policisti. Ebijas Džonsones kabatā tie uzgāja marihuānas maisiņu, par ko es neko nezināju. Taču to atrada manā automašīnā. Mums piesprieda nosacītu sodu. Mani vecāki izturējās tā, it kā es par savas dzīves ceļu būtu izvēlējusies kokaīna šņaucējas prostitūtas vai, vēl ļaunāk, komunistes sūro likteni. Viņi lika man tirit tualeti ar zobu suku.

-   Jā, taču tēvs dusmojās uz policistiem un tiesnesi, - Braiens paskaidroja.

Es neticīgi blenzu uz viņu.

-Ko?

-   Tēvs uzskatīja, ka tu esi apsūdzēta nepamatoti. Viņš nevarēja vien rimties, skaizdamies, cik negodīgi pret tevi izturējušies.

Es nodrebēju. Tas bija kas jauns. Manos uzskatos vajadzēs izdarīt revīziju.

-   Vai zini, tāpēc es negrasos atgriezties Čainaleikā. Manās atmiņās par savu dzīvi šeit acīmredzot ir daudz nepatiesa.

Tajā nakti es gulēju uz dīvāna. Pusnakti pamodusies, es piepeši sapratu, ko Tabita bija izmantojusi par paraugu, rakstīdama viltus draudu vēstuli. Manu autogrāfu "Litija saulrieta" eksemplārā, kas piederēja Glorijai. Es iebelzu pa spilvenu un sajutu pie sava pleca kaut ko siltu. Uz grīdas blakus dīvānam, nolicis roku man blakus, gulēja Lūks.

Pilsētas pretējā malā apmēram tajā pašā laikā, kad es laidos atpakaļ miegā, Semijs Diazs grasījās slēgt kases aparātu degvielas uzpildes stacijā. Semijam bija gandrīz septiņpadsmit gadu, uz vaigiem jau dīga pirmā bārda, bet degvielas uzpildes stacija piederēja viņa tēvam. Viņš redzēja, ka pie degvielas automātiem vēl kavējas divi braucamie, no kuriem izkāpa labākajās svētdienas drānās tērpušies amerikāņi. Vienīgi miesās kuplajai kundzei, kas slaucīja Chevy vējstiklu, mugurā bija mēļš kovboja tērps, kādu valkā zirgu iejājēji. Viņi tur stāvēja jau krietnu brīdi, pildīdami benzi- nu zaļajā Dodgc pikapā. Kovboja apģērbā tērpusies sieviete ienāca veikalā un pajautāja Semijam, kur atrodas putukrējums. Viņš norādīja uz ledusskapi veikala tālākajā daļā.

Semijs nojauta ko nelāgu bridi, kad pie letes pienāca vēl viens apmekletājs ar sūdzību.

-    Kāds ieslēdzies vīriešu tualetē un nenāk ārā, - vīrietis teica.

Semijam nepatika risināt problēmas, kas saistītas ar vīriešu tualeti. Viņam patika automašīnas, un tikt galā ar kases aparātu ari bija viegli, bet vīriešu tualetĢ… Pie velna, viņš negrasijās uzņemties apkopēja pienākumus! Taču klientam bija jāpalīdz, tādēļ Semijs paņēma tualetes atslēgu, ko glabāja uz āķa zem letes, apgāja letei apkārt un pieklauvēja pie tualetes durvīm.

-    Aizņemts! - kāda balss atsaucās.

Semijs dzirdēja, ka izlietnē līst ūdens. Viņš ieraudzīja tumšu ūdens tērci, kas plūda pa tualetes durvju apakšu un tuvojās viņa kurpju zolēm. Viņš pieklauvēja vēlreiz.

-   Ser, vai ar jums viss ir kārtībā? - Semijs jautāja.

-   Viss ir labi, es tikai mazgājos. Mazgāju rokas.

Klients, pavecs vīrs ar mednieka cepuri galvā, ar tādu atbildi nebija mierā.

-    Es nevaru gaidīt visu nakti, - viņš aizkaitināts paskaidroja. - Atver durvis, man vajag uz tualeti!

Semijs iebāza atslēgu slēdzenē un to pagrieza.

Sejā ietriecās silta tvaika mākonis un amonjaka smārds, kas nāca no karstā ūdens krāna. Tualetē, atspiedies pret sienu, stāvēja Ilters Vaiomings. Ieziepējis rokas līdz elkoņiem, viņš stingi raudzījās uz izlietni, kam ūdens plūda pāri malām.

Vaiomings pagrieza galvu pret Semiju.

-    Es taču teicu, ka mazgājos. Vai tu apjēdz, ko nozīmē būt tīram? "Šķīstījiet rokas, grēcinieki."

Vīrietis ar mednieka cepuri galvā aizspraucās Semijam garām, atvilka bikšu rāvējslēdzēju un nostājās pie pisuāra. Pēc brīža viņš aiz atvieglojuma nostenējās.

Semijam aiz muguras atskanēja soļu troksnis. Tualetes durvīs iestājās kovboja drēbēs ģērbusies sieviete.

-    Pīter, mēs varam doties tālāk.

-   Jēziņ! - iesaucās vīrs ar mednieka cepuri. - Aizveriet tās sasodītās durvis, kundze!

-   Uzgaidiet vēl bridi, - Vaiomings atteica. - Es nomazgāšu rokas. Man tās jānomazgā.

Viņš blenza uz savām rokām, it kā nesaprastu, kas tās tādas ir. It kā uz viņa rokām līdz pat elkoņiem būtu uzmauktas lielās netikles - Bābeles - lelles, kas spēlētu piedauzīgu ludziņu. Viņš nekustējās.

Šenila sasita plaukstas.

-   Pīter Vaioming!

Viņš rādīja uz šenilu ar ziepjainu roku.

-   Tā ir tava vaina. Šodienas izrāde nebija pienācīgi pārdomāta, un nu tu redzi, ar ko tas beidzies.

-   Tā bija tava iecere.

-   Šenila! Vai esi aizmirsusi Jeremijas grāmatu?

Sieviete sabozās, Semijs to skaidri redzēja. Tomēr viņa saknieba lūpas šaurā svitrā un izgrūda:

-   "Jebšu tu mazgātos ar sārmu un lietotu ziepju vai cik daudz, tavs noziegums tomēr kā netīrumu traips paliks Manā priekšā!"

Vīrs, kas bija ar pūlēm ticis tualetē, aizvilka bikšu priekšu ciet.

-    Ak tētīt, turpmāk es atvieglošos krūmos!

Vaiomings pagriezās pret viņu.

-    Nekautrējieties. Vai tad neredzat, kas viņa ir? "Meža ēzeļu māte, kas apradusi ar tuksnesi, tvīkst kārībā!" - Viņš pacēla savas ziepjainās rokas augstu gaisā. - "Kas var mazināt viņas dzimuma iekāres degsmi? Kas viņu meklē, tam nav tālu jāmeklē; viņas meklēšanās laikā tas viņu atradīs bez pūlēm."

Kāds slaids vīrietis ar tumsnēju seju pastūma Semiju malā un iegāja tualetē.

-   Mācītāj, ir jau vēls, - garais vīrs teica.

Pakstona ierašanās, šķiet, Vaiomingu nomierināja. Viņš ļāva rokām noslīgt lejup un, paņēmis Pakstona pasniegtos papira dvieļus, ļoti rūpīgi un uzmanīgi tās nosusināja. Nometis samīcītos papīrus uz pārplūdinātās grīdas, viņš pacēla skatienu un ieraudzīja īgno Semiju, kas stāvēja durvīs.

Izvirzījis zodu, Vaiomings paliecās uz priekšu.

-    Vai tu esi izglābts?

Ak nē, Semijs nodomāja. Šenila mēģināja satvert Vaiomingu aiz rokas, bet viņš no tvēriena izrāvās un devās prom, galvu purinādams.

Semijs vēroja viņus pazūdam no sava redzesloka. Kāpēc trakie allaž uzradās brīdi, kad viņš bija šeit viens? Riebuma pārņemts, viņš aizturēja elpu, aizgrieza krānus un pagaidīja, cerēdams, ka ūdens aiztecēs kanalizācijā.

Tikmēr veikalā Pakstons un Šenila no Vaiominga atpalika.

- Es teicu, ka izrāde policistu priekšā ir slikta doma, - Pakstons ieminējās. - Izlikšanās laiks ir pagājis. Pienācis laiks rīkoties.

Vēlāk Semijs šīs frāzes atstāstīja policijai, bet tajā brīdī viņš nepievērsa tām uzmanību. Izlietne bija aizdambējusies, grīda - slidena. Pie velna, viņam pietiek! Turpmāk viņš mācīsies, lai godam noliktu eksāmenus, iestātos labā augstskolā un tiktu prom no degvielas uzpildes stacijas klientiem uz visiem laikiem.

Taču pirms tam viņam bija jāiekasē maksa par abās automašīnās iepildīto degvielu. Kad Semijs aizgāja līdz automātiem, abi spēkrati jau uzņēma ātrumu. Šie nenormālie devās prom nesamaksājuši. Skaļi lādēdamies un rokas pa gaisu mētādams, Semijs brīdi skrēja automobilim pakaļ, lai gan zināja, ka to nepanāks. Cilvēki, sēdēdami zaļajā Dodge uz pakaļējā sēdekļa, gluži vienkārši uz viņu noraudzījās. Semijs grasījās paturēt prātā automašīnas numuru, bet tajā pašā mirklī saprata, ka plāksnītes ar numura zīmi nemaz nav.

Septītā nodaļa

Braiens devās uz lidlauku nākamajā dienā sešos no rīta. Promejot viņš papurināja mani aiz pleca, pieteikdams, lai nākam uz bāzi ap pusdienlaiku un ka viņš sagādās mums apmeklētāju caurlaidi. Samiegojusies es uz viņu pašķielēju, nodomādama, ka Braiens droši vien jau brīdi stāv pie mana dīvāna un brīnās, kāpēc Lūks te guļ, saritinājies uz grīdas. Iespējams, viņš atkal jutās nevajadzīgs. Tad viņš pagriezās un gāja prom, un viņa vecie kovboja zābaki pret grīdu klaudzēja.

Pēc brokastīm mēs ar Lūku izkravājām no kastēm mantas un, uzkāpuši divriteņos, devāmies aplūkot viņa jauno skolu. Bija karsts, bet Čainaleika atrodas ielejas līdzenumā un braukt bija viegli. Ielas bija tik platas kā Elizejas lauki un nodēvētas Amerikas Savienoto Valstu pirmo lēdiju vārdos - Meimija, Džekija, Lady Bird. Sausais gaiss un spožie saules stari nemazināja manas galvassāpes. Lūks bija nerunīgs, un es jutu nemieru, domādama par Tabitu, "Pēdējiem Ticīgajiem" un to, kas mūs gaida šajā spožajā dienā šeit, tuksnešainajā apvidū.

Skolā Lūku ieinteresēja pirmās klases telpa, kur valdīja kņada un kas bija izrotāta par godu Visu Svēto dienas priekšvakaram. Rotaļlaukumā viņš uzrāpās kādā no konstrukcijām, bet ātri nolēca zemē, sūdzēdamies par sakarsušo metālu. Salīdzinājumā ar karstumu, uz kādu spējīgs Mohaves tuksnesis, šī diena bija diezgan patīkama, bet mēs pie tādiem laika apstākļiem nebijām raduši. Mājās pārbraucām nosvīduši un izsalkuši.

Ap pusdienlaiku mēs devāmies uz bāzi. Pie vārtiem bija zīme ar prasību autovadītājiem, kuriem kravā ir eksplozīvas vielas, iebraukt ar policijas eskortu. Es paradīju vārtsargam caurlaidi. Viss šķita pazīstams. Uz pjedestāla aiz vārtiem joprojām lepni stāvēja iznicinātājs Phantom, biroju un laboratoriju kompleksu neizskatīgajām ēkām joprojām bija dzelteni, plakani jumti. Kokvilnas koki bija paaugušies. Transportlīdzekļi pārvietojās kūtri.

Lidlaukā es novietoju automašīnu netālu no novērošanas torņa, un tālāk mēs devāmies kājām. Reaktīvie iznīcinātāji un kaujas helikopteri saulē laistījās, un mums uzvēdīja lidaparātu degvielas smārds. Pa skrejceļu lielā ātrumā aiztraucās Harrier lidmašīna. Vienā no angāriem uz sienas bija uzgleznota eskadriļas emblēma VX-9 Vattipires. Kā gan Tabita būtu interpretējusi to, es nodomāju. Lūks, vairīdamies no žilbinoši baltās saules gaismas, nolieca galvu un piespieda plaukstu pie acim.

-     Ņem. - Es uzliku savas saulesbrilles Lūkam uz deguna. - Vai tā ir labāk?

Aiz mums piezemējās F/A-18 lidmašīna. Lūks aizspieda ausis. Drīz švīkstēdams nolaidās vēl viens lidaparāts.

-    Redzi? Tavs tētis, - es teicu.

Lidmašīna slīdēja mums garām, un es vēroju pilota brūno seju zem ķiveres. Otru gaisakuģi vadīja Braiens. Kad lidmašīna apstājās, kāds virs piestūma kāpnes, pa kurām Braiens, iznācis no kabīnes, nokāpa lejā. Brīdi, kad Braiens nostājās uz zemes, es uzliku rokas Lūkam uz pleciem. Es vēlējos, lai viņš redz savu tēvu tieši tādu - blakus lidmašīnai, ar izpletņa siksnām un izdzīvošanas aprīkojumu uz pleciem un padusē iespiestu ķiveri. Karavīru, aizstāvi, brīvās pasaules sargu. Es jutu, ka man aizžņaudzas rik- le, bet šī sentimentalitāte mani neuztrauca. Tas bija brīdis, kas sniedza Lūkam ko vērtīgu, kaut ko tiru.

Tā es jutos ik reizi, kad nokļuvu lidlaukā - jau kopš bērnības, kad tēvs ņēma mūs līdzi, lai mēs apskatītu "zilos eņģeļus". Kad, turbīnām rēcot un metālam spīdot, tie aizbrāzās pār mūsu galvām, Braiens paspieda man roku un nočukstēja: "Kādu dienu es darīšu to pašu." Tāpat es jutos dienā, kad pirmo reizi redzēju Braienu vadām lidmašinu un viņš pēc tam, smaidīdams savu brīnišķīgo laimīgo smaidu, nāca man pretī.

Kapteinis Amerika - tā viņu dēvēja Džesijs. Pie velna, jā! Kādēļ gan lai es savu brāli nedievinātu? Viņš bija tā vērts.

Braiens, dzīvi sarunādamies ar melnādaino pilotu, mums tuvojās. Abi gāja vienā soli.

-   Sveiks, mazais! - pamājis mums sveicienu, Braiens uzsauca Lūkam. - Nāc iepazīsties ar komandieri Marku Diprē.

Diprē izstaroja rāmu spēku. Viņa rokasspiediens bija stingrs, skatiens tiešs, un zemā balss - patīkami melodiska.

-    Tātad šis ir slavenais Lūks Deleinijs, - viņš apbrīna pilnā balsī teica, uzlikdams Lūkam galvā savu ķiveri. Kad Lūks galvu pagrozīja, ķivere vaļīgi šūpojās ap galvu.

Braiens smaidīdams pastāstīja Lūkam, ka Diprē iesauka esot Kipra. Noņēmis Lūkam ķiveri un atdevis to Diprē, Braiens uzcēla dēlu sev plecos.

-   Nāc, es parādīšu tev Sirseni, - viņš teica un, iedams uz lidmašīnas pusi, sāka stāstīt par spārniem, skaņas kartēm un vadības paneļiem.

-    Kāda ir tava iesauka? - Lūks jautāja.

Braiens pieskārās pie krūtīm, kur bija plāksnīte ar vairākiem vārdiem: "Braiens Deleinijs, ASV Jūras kara flote, BRASLS."

-    Vai vari izlasīt?

-   Tur rakstīts par tevi.

Mēs ar Diprē gājām viņiem gabaliņu aiz muguras.

-   Es dzirdēju par vakardienas notikumiem. Velnišķīga atgriešanās.

-   Tā bija gan.

-   Vai jūs šeit kādu laiku uzkavēsieties?

-    Dažas dienas.

-   Vai šo laiku nav iespējams paildzināt?

-    Kāpēc tas būtu jādara?

Diprē balss bija tik patīkama kā vakara džeza programmas dīdžeja tembrs, toties viņa teiktais tik patīkams nebija.

-   Es pazīstu jūsu brāli jau sen. Reizēm man šķiet, ka viņš stāv bezdibeņa malā.

-   Viņam nav klājies viegli, - es atbildēju. - Šķiršanās, protams, nav kauja, tomēr grūts posms ikviena cilvēka dzīvē.

-    Jā, mums visiem gadās smagi brīži. Taču ieslīgt rūgtuma muklājā par dziļu ir bīstami.

Es pagriezos pret viņu.

-   Ko jūs ar to gribat teikt, Diprē kungs?

-   Sauciet mani par Marku. Es gribu teikt, ka Braiens jau diezgan ilgi ir ārkārtīgi saspringts. Jums jāpalīdz viņam atgūties un nomierināties, pirms viņš zaudē spēju valdīt pār sevi. - Diprē mirkli klusēja un tad piebilda: - Pirms viņa prātā iestājas tāds juceklis, ka viņš izdara kaut ko pārsteidzīgu gaisā vai uz zemes.

-      Kāpēc tavā lidmašīnā nebija raķetes? - Lūks, priecīgi satraukts, vaicāja, sēdēdams Braiena automašīnā uz pakaļējā sēdekļa. - Es tā gribēju to redzēt!

Braiens mūs vadāja pa bāzes teritoriju, un man tas bija nostalģisku izjū tu pilns brauciens. Mēs lēni virzījāmies cauri bāzes nelielajam centram, garām publiskam peldbaseinam, beisbola laukumiem, baznīcai, McDonald's restorānam. Es klusēju. Man neizgāja no prāta Marka Diprē vārdi.

-    Kāda ir skaņa, kad tu izšauj raķeti? Šū-ū-ū vai uš-š-š? Būtu vareni, ja es to dzirdētu, - Lūks tērgāja.

Apmēram puse no mājām, kas šeit kādreiz slējās, bija nojauktas. Veseli kvartāli, ar ko bija saistīti mani pusaudzes gadi un kur bija drošas ielas un kārtīgas mājas, kurās mēs cerību pilni mitinājāmies, bija nozuduši. Pat ceļi bija uzrakti. Pilsētas pārveide militāros nolūkos.

-    Ronalds Reigans vairs nestrādā Baltaja namā, - es novilku.

-   Un aukstais karš ir beidzies.

Kad šajā pilsētā izmitināja mūsu ģimeni, šī bija trauksmaina vieta. Padomju Savienības draudlgums iedvesa ļaudis mērķtiecību. Iedzīvotāju sastāvā te bija vairāk zinātņu doktoru nekā jebkurā citā valsts vietā, un zinātnieki un inženieri, ari mans tēvs, par savu pienākumu uzskatīja tādu tehnoloģiju izstrādi, kas spētu glābt amerikāņu pilotu dzīvības. Protams, es to visu redzēju vidusskolnieces acīm, un manā dzīvē svarīgs bija pavisam kas cits - sports, ballītes, pirmā seksuālā pieredze un ātras automašīnas. Daudzi jaunieši pārcēlās uz biezāk apdzīvotām pilsētām, kas viņu aizvilinaja prom uzreiz pēc vidusskolas diploma saņemšanas. Tāpēc Santabarbarā dzīvo tik daudz Čainaleikas vidusskolas absolventu. Taču pusaudžu garlaikošanās nenozīmēja, ka Čaina- leika ir kaut kāda nāves zona. Pilsēta nepavisam neatgādināja

Jesajas Pakstona iztēloto spokaino patvērumu, antikrista galveno mītni, noslēpumiem apvītu pilsētu.

Braiens pamāja uz tukšu zemes gabalu, it kā teikdams: vai atceries?

-   Vai es redzēšu raķeti? Lūdzu! - Lūks nerimās.

Braiens palūkojās uz viņu atpakaļskata spogulī, izskatīdamies gan uzjautrināts, gan aizkaitināts.

-    Labi.

Viņš strauji apgrieza Mustang un devās atpakaļ uz bāzi.

Raķeti mēs ieraudzījām Čainaleikas muzejā, mazā, no cementa blokiem būvētā ēkā, zem kuras jumta bija apkopoti diženi motīvi - dzīve pret nāvi, plēsoņa pret vajāto. Savvaļas dzīvnieku dio- rāma atainoja izbāztas klaburčūskas un koijotus uzbrūkam sīkiem zīdītājiem; upuri bija sastinguši pirmsnāves nojautās. Dzīvā glezna - pusdienas. Taču Lūku tā neinteresēja. Viņš uzreiz devās pie raķetes Sidewinder.

Tas bija graciozs ierocis - slaida, apmēram desmit pēdu gara metāla bulta, it kā sagatavojusies lidojumam. Lūks uz raķeti raudzījās ieplestām acīm, pieskārās tai ar pirkstiem un nostājās tās priekšā ar izplestām rokām, it kā gaidīdams, ka tā iztrieksies viņam cauri. Viņš jautāja Braienam, cik raķešu viņa lidmašīnā var ielādēt un cik tālu tās spēj aizlidot, pirms uzspridzina mērķi. Braiens pamāja uz fotogrāfiju, kurā attēlotā F/A-18 izšāva tādu raķeti, paskaidrodams, ka zem lidmašīnas spārna piestiprināto raķeti izšauj, kad viņam austiņās atskan pavēle Fox tzvo.

-   Tas nozīmē, ka jāizšauj raķete, kas meklē kustīgus mērķus, - viņš paskaidroja. - Fox one nozīmē, ka jāizšauj zenītraķete Sea Sparrow.

-    Ko es redzu! Evana Deleinija! - no telpas pretējās puses atskanēja sievietes balss.

Es pārsteigta piesardzīgi pagriezos. Sieviete bija sešas pēdas gara, viņai bija kupli gaiši mati un brilles ar apaļiem stikliem. Pie viņas apģērba bija plāksnīte ar muzeja nosaukumu.

-    Ebija Džonsone…

-    Uzminēji gan. Taču tagad mans uzvārds ir Henkinsa, - plati smaidīdama, sieviete līksmi paskaidroja. - Ak Dievs! Pēdējo reizi tevi redzēju, kad noliecos, lai izvemtos pēc saviem četrsimt metriem.

Patiesībā pēdējo reizi mēs tikāmies tiesas zālē dienā, kad mums piesprieda nosacīto sodu par marihuānas glabāšanu. Taču es sapratu, par ko Ebija runā. Vieglatlētikas sacensībās es parasti pārņēmu no viņas stafetes kociņu četri reiz četrsimt metru skrējienā. Viņa ātri izvirzījās priekšgalā un ik reizi pēc skrējiena izvēmās. Mēs dēvējām viņu par Vemjošo Komētu.

-   Pēdējā laikā gan vairs neskrienu. - Ebija pacēla augšup svārkus, parādīdama kājas lejasdaļā, virs baltās sporta kurpes, platu rētu. - Augstskolā cietu avārijā, braukdama ar motociklu. Bija vajadzīga neliela operācija. Lai'gan tev būs tam grūti noticēt, es pateicu ardievas uzdzīvei, apprecējos ar zobārstu un sāku dzemdēt bērnus. Viņi ir visgrūtāk valdāmie knēveļi kvartālā. Tā ka esmu kļuvusi par atbildīgu pilsoni, Čainaleikas patrioti.

Kaut gan gadi viņas ārieni bija pārvērtuši, tā bija tā pati senā Ebija Džonsone, uz kuru es nekad nespēju dusmoties.

-    Ebija, tu joprojām esi tāda pati kā toreiz.

Viņa smējās.

-    Vai zini? Tu arī. Kāds ir tavs dzīvesstāsts? Vai esi precējusies? Vai tev ir bērni? Vai šī ir tava ģimene?

Braiens bija aizklīdis gabaliņu tālāk, bet, izdzirdējis savu vārdu, pagriezās pret mums un nozibināja savu baltzobu smaidu.

-   Ak jā, es tevi atceros! - Ebija iesaucās. Pametusi skatienu uz Lūku, viņa sacīja: - Viņš ir brīnišķīgs. Tava sieva droši vien ir skaistule.

Braiena smaids kļuva sājš.

-    Mēs grasāmies šķirties.

-    Vai… atvaino.

-   Jā, ko tur lai saka. - Braiens atgriezās pie savvaļas dzīvnieku eksponātiem.

Par laimi, iezvanījās muzeja telefons. Ebija devās atbildēt uz zvanu.

-   Iesim projām, - Braiens caur zobiem noņurdēja.

Viņš paņēma Lūku āiz rokas un devās uz durvīm, nelikdamies ne zinis par Lūka žēlabām "bet, tēti…". Pamādama Ebijai, es abiem sekoju.

Viņa uzlika plaukstu uz klausules.

-   Tiksimies šovakar krodziņā Lobo. Tas ir Čainaleikas bulvārī. Atnāc.

Es palocīju galvu un steidzos panākt Braienu.

-    Kāpēc mums bija jāiet projām? - Lūks žēlojās, kad Braiens lika viņam kāpt automašīnā. - Es gribēju tur vel pastaigāt.

Braiens papurināja galvu.

-    Kāp mašīnā. Tūlīt.

Mustang ar troksni izbrauca no autostāvvietas.

-    Nu, - Braiens sacīja, - tas bija jautri.

Viņš pagriezās pret mani un pasmaidīja, un sirds man pamira. Es pazinu šo smaidu. Tas bija spokains. Atieztie zobi un stiklainās acis pauda, ka Braiens ir nokaitināts un aizvainots.

Atceļā uz lidlauku, kur biju atstājusi savu Explorer, mēs pabraucām garām pamatskolai, kas atradās bāzes teritorijā. Rotaļ- laukumā dzelteno policijas lenšu ielenkumā stāvēja ugunsdzēsēju automašīnas. No tām ārā kāpa cilvēki. No galvas līdz kājām viņi bija ģērbušies zaļā aizsargtērpā, ar skābekļa baloniem uz muguras.

-   Kas tur notiek? Ugunsnelaime? - es satraukti jautāju.

-    Mācību trauksme. Viņi apgūst iemaņas, kā jārīkojas, ja noplūdušas indīgas vielas.

-   Skolā? Kādas indīgas vielas var noplūst skolas ēdnīcā?

-    Šajā apvidū notiek ieroču izmēģinājumi. Vai tu zini, cik daudz bīstamu vielu ir manā lidmašīnā ik reizi, kad paceļos no zemes? - Atbildi negaidīdams, Braiens piebilda: - Galu galā gaisa uzbrukumu mērķis ir saistīts ar nāvi.

Es atcerējos, ko Jesaja Pakstons teica par eksperimentiem ar plu- toniju un Sibīrijas mēra sporām un Jūras kara flotes mēģinājumiem pakļaut kristiešus izotopu un mikrobu ietekmei.

-   Vai tu esi vakcinējies pret Sibīrijas mēri?

-    Esmu saņēmis sešas potes astoņpadsmit mēnešu laikā. Vai tevi tas pārsteidz, māsiņ? Pasaule ir pretīga vieta. Kļūsti beidzot pieaugusi, Evana, un skaties acīs dzīves īstenībai.

Es apveltīju viņu ar gausu, vēsu skatienu. Mēs lēni pabraucām skolai garām. Aizsargtērpā ģērbies vīrs, kura seju slēpa plastmasas maska, vēroja mūs aizbraucam.

-    Varbūt mums vajadzētu izrunāt kādus sarežģījumus?

-   Vai pēc pēdējās diennakts notikumiem tev šķiet, ka sarežģījumi ir vienīgi man?

-   Braien…

-    Viss ir vienkārši, Evana. - Viņš uzsita ar roku pa vadības paneli. - Mēs, šeit, esam labie puiši, un tur, pretējā pusē, ir sliktie. Mans uzdevums ir darīt visu, lai kājas atstieptu viņi, nevis es.

Brālis allaž gribēja paturēt pēdējo vārdu.

Astotā nodala

Nebija jau tā, ka es ieročus neieredzēju. Tāpat kā lielākā daļa militāristu bērnu, starp ieročiem esmu uzaugusi. Mans tēvs glabāja savu četrdesmit piektā kalibra pistoli mājās, un reizi pa reizei viņa draugi atgriezās no ārzemju ceļojumiem ar ieročiem, kas bija iegādāti aizdomīgās ieliņās vai atsavināti pretiniekiem. Šaušanas poligonā viņi ļāva mums tos ņemt rokās un izmantot. Es zinu, kā jātēmē mērķī un kādam jābūt roku līdzsvaram, lai, šaujot ar pusautomātisko pistoli, nesaņemtu pretsitienu. Nospiezdama mēlīti, es allaž jutu savādu satraukumu, taču nevēlējos, lai tādas izjūtas iemitinātos manās mājās. Man nepiederēja ierocis, un es nevēlējos to iegādāties.

Strīds ar Braienu sākās pēc vakariņām, un tā iemesls bija Dže- sijs. Mēs ar brāli mazgājām traukus, grasīdamies pēc tam doties ar Lūku uz kinoteātri, lai kopā ar viņu noskatītos jauno Disneja studijas multiplikācijas filmu. Tajā brīdī Džesijs man piezvanīja. Kad biju pastāstījusi par pēdējo dienu notikumiem, mēs atkal spriedām par tuvošanās aizlieguma orderi, par ko tiesai vajadzētu izlemt pēc iespējas ātrāk. Lielākoties sarunas laikā es gluži vienkārši klausījos Džesija balsī. Viņš teica, ka esot uzgājis kaut ko interesantu - kādu ģimeni, kas pametusi "Pēdējos Ticīgos" un varētu par šo sektu šo to pastāstīt. Pēc brīža es iedevu klausuli Lūkam un devos palīgā Braienam. Mēs dzirdējām Lūka vienzil- bīgos "jā" un "nē", jo lielākoties runāja Džesijs. Braiens, uzgriezis man muguru, berza kastroli.

- Es negribu, lai Džesijs iesniedz prasību par tuvošanās aizliegumu, - Braiens piepeši paziņoja.

-    Lūdzu, nenoraidi šo domu. Tāds tiesas lēmums tevi pasargās un būs izmantojams par argumentu šķiršanās procesā.

-    Es gribēju teikt, ka nevēlos, lai to uzņemas viņš. Man nav vajadzīgs advokāts Santabarbarā. Es sameklēšu kādu šeit.

-   Es tikai domāju…

-   Tā ir mana atbildība. Es tikšu ar to galā.

-    Džesijs ir labs jurists.

-    Džesijs nav Lūka tēvs. Es tas esmu.

Manas rokas putainajā ūdeni aprima, un es sastingu.

-    Braien, es to ne uz mirkli neesmu aizmirsusi.

No dzīvojamās istabas atskanēja Lūka smiekli.

-    Tas ir kolosāli!

Braiens saviebās. Kaut kur dziļi sevi es jutu mostamies nemieru.

Braiens un Džesijs nesapratās jau kopš iepazīšanās brīža, tiklīdz paspieda viens otram roku. Tajā reizē Braiens un Tabita bija atbraukuši ciemos, un mēs uzaicinājām Džesiju uz vakariņām restorānā Palace Grill, kur slikti pavadīt vakaru gluži vienkārši nav iespējams, un to nodrošināja kadžūnu virtuve, sarunas visapkārt un Lūisa Ārmstronga mūzikas ieraksti. Tabita bija lieliskā noskaņojumā - viņa lika Braienam mutē sautētu vēžu gabaliņus.

-    Mīļais, tas ir kaut kas fantastisks!

Plakāts uz sienas mudināja justies lieliski un pavadīt šeit bri- nišķigu vakaru.

Taču vakars mums nebūt neizdevās lielisks. Tiklīdz Džesijs savos invalīdu ratiņos ieradās, Braiena pašpārliecinātība izplēnēja kā ziepju burbulis. Braiena piepešajam pašpaļāvības trūkumam piemita visas tam raksturīgās iezīmes - nepieklājīga nopētīšana, neveikli mēģinājumi uzturēt sarunu, bet nespēja atrast īstos vārdus, pārmērīga interese par Džesiju un viņa slavināšana. Tātad tu esi advokāts? Milzu sasniegums. Tev ir māja, pašam sava? Lieliski. Džesija atbildēs galu galā iezagās asums. Sarkasms bija Dže- sija ierocis.

-    Vai Džesijs dzer? - Braiens man klusi pavaicāja, pētīdams vīnu karti.

-    Šovakar ne, viņš ir uz riteņiem, - Džesija atbilde apsteidza manējo. - Toties viņš māk runāt. - Džesijs paņēma rokā dakšiņu. - Un pats prot paēst.

Vēlāk, kad Džesijs notvēra Braiena skatienu bridi, kad tas nekustīgi raudzījās uz braucamkrēslu, Braiens izstomija:

-    Izskatās, ē-ē, ļoti sportisks. Tu acimredzot vienā laidā spēlē basketbolu.

-   Neesmu to darījis ne reizi mūžā.

Es iejaucos.

-   Džesijs nodarbojas ar peldēšanu, - es pastāstiju. - Viņš bija Nacionālās studentu sporta asociācijas čempions divsimt metru tauriņstila distancē.

-   Ak, tas nu gan ir ko vērts! - Tabita iesaucās.

Braiens apmulsis vērās uz Džesiju, un visiem bija skaidrs, ko viņš domā - vai tas bijis pirms vai pēc negadījuma?

-   Jā, ir jābūt ļoti uzmanīgam, jo krēsls var mani nogremdēt. - Džesijs brīdi nogaidīja, pārliecinādamies, ka Braiens ir pavisam apjucis. - Un startēt ar braucamkrēslu niršanas sacensībās ir tik grūti, ka to nevar pat aprakstīt.

Es paskatijos uz sienas pusi, kur bija piestiprināts izbāzts aligators. Man gribējās iebāzt galvu tā žokļos un palūgt viesmīli, lai aizcērt tos ciet.

Vēlāk Braiens nesaprata, par ko es dusmojos.

-    Basketbols braucamkrēslos? Protams, invalīdi ar to nodarbojas. To zina visi!

-   Tie ir stereotipi. Jēziņ, basketbols braucamkrēslā! Vai patiešām tev tas bija jājautā?

-   Šis puisis ir pārāk jutīgs, lai gan viņa pleci ir Nebraskas štata platumā.

-   Varbūt tu liec viņam tādam būt.

-   Kā tad! Kad gājām ārā no restorāna, viņš man teica: "Ja būsi mans draugs, tev būs garantētas labākās vietas autostāvvietās."

Es apvaldīju smieklus.

-   Ar viņu droši vien nav garlaicīgi, - Braiens turpināja. - Cilvēks lādiņš. Es gan iesaku tev uzmanīties, pirms viņa īgnums pa- vēršas pret tevi.

Braiens šajā brīdi stāvēja, pārliecies pār izlietni, un berza jau sen tīru kastroli. Viņa rokas no karstā ūdens bija sarkanas.

-    Braien, neviens negrasās ieņemt Lūka dzīvē tavu vietu. Tas nekad nenotiks.

Braiena seja bija saspringta.

-    Es zinu, ka tu patiešām tā domā. Taču tev nav ne jausmas, ne mazākās nojausmas, cik grūts man bija šis gads desmit laika joslu attālumā no sava dēla. - Viņš nosusināja rokas un nometa dvieli uz letes. - Tev par to nav ne jausmas.

Lūks, nolicis telefona klausuli, ievirpuļoja virtuvē.

-   Vai atceraties beigto vali? Džesijs pastāstīja, ka valis ar laivu vests atpakaļ jūrā, un divi puiši ar ūdens motocikliem, gribēdami redzēt vali tuvumā, tajā ietriekušies. - Lūks iepleta acis. - Iekšas pašķīda uz visām pusēm!

Viņu acimredzot šī ziņa satrauca.

-    Jauki, - Braiens attrauca. Viņš aizsūtīja Lūku uz istabu un lika viņam sagatavoties braucienam uz kinoteātri.

-    Eva, es nezinu, kā lai tev atlīdzinu par rūpēm visu šo gadu. Ko gan es būtu iesācis, ja tevis nebūtu? Taču tagad esmu šeit, un man jātiek ar šo situāciju galā. Tāpēc rīkosimies tā, kā izlemšu es.

Pārliecinājies, ka Lūks iegājis istabā, viņš devās pie savas automašīnas un atgriezās ar brūnā papirā ietītu priekšmetu rokā.

-   Tas ir tev.

Viņš attina papiru, un es ieraudzīju, ka tajā ir ierocis.

-   Kur tu to dabūji?

-Ņem.

-    Ne prātā nenāk. Tas ir nelikumīgi iegūts ierocis.

Braiens pastiepa šaujamo uz manu pusi.

-   Tu gribi justies aizsargāta? Ņem, šī ir tava aizsardzība.

Es pacēlu rokas, vairidamās no ieroča, un, papurinājusi galvu, apcirtos uz papēža.

-   Evana, neesi muļķe, - Braiens teica, un man ar to pietika. Es devos uz durvīm.

-    Brauciet uz filmu vieni. Es nedošos jums līdzi. - Aizcirzda- ma durvis, es izgāju ārā. Braiens atrāva tās vaļā un sekoja man. - Nē, Braien. Es to neņemšu.

-    Evana!

Sataustījusi kabatā automašīnas atslēgu, es iemetos savā Explorer un atpakaļgaitā izbraucu ārā.

Nezinu, kas būtu noticis, ja es paliktu.

Es braukāju pa ielām. No radioaparāta skanēja skaļa mūzika, un man sāpēja galva. Neesi tnujķe. Es palielināju ātrumu. Virs manis pletās naksnīgas, zvaigžņu piebirušas debesis. Zvaigžņu bija neskaitāmi daudz, tās mirdzēja neticami spoži, ar tik skaidru gaismu, ar kādu tās spīd tikai tuksnesi. Kā viņš uzdrošinājās? Kā Braienam varēja ienākt prātā doma, ka viņš pārvērtīs manu dzīvi, lai tā atbilstu viņa uzskatiem? Viņa paša dzīve bija nesakārtota un juceklīga.

Drīz es apstājos pie Lobo, krodziņa, kurp mani bija uzaicinājusi Ebija Henkinsa. Ar granti nobērtā autostāvvieta bija pilna pikapiem. Plāksne virs durvīm vēstīja: LABI STEIKI UN LABA MŪZIKA. No durvju puses plūda spalgas rokenrola skaņas.

Krodziņš bija pārpildīts, uz deju grīdas mīņājās liels pūlis, un gaisā vēdīja alus smārds. Visapkārt vīdēja neona uzraksti, kas slavināja alu Budiveiser, un vijās cigarešu dūmu mākoņi. Lielākā daļa apmeklētāju bija tērpušies savā iecienītajā apģērbā - kreklā ar Harley-Davidson emblēmu vai kovboju drēbēs. Daudziem vīriešiem bija siksnas ar lielām, sudrabotām sprādzēm. Kad mūzika pieklusa, no dziļākajām telpām atplūda biljarda bumbiņu sitienu skaņas. Pēc mirkļa mūziķu grupa atskaņoja Brown Sugar, raidīdama zālē raupju, pavedinošu enerģiju.

Apgalvojums par labiem steikiem nebija patiesība. Lobo piedāvāja samērā ikdienišķu piedzīvojumu piektdienas vakarā mazpilsētā - lētu alu un nebeidzamu fona troksni.

Tieši tas man bija vajadzīgs.

-    Ei, Evana! - no biljarda galdu puses atskanēja sauciens.

Cigarešu dūmu mākulī es saskatīju Ebiju, kas, ģērbusies spilgti

sārtā teniskreklā, vicināja biljarda nūju kā kaujas pīķi. Es aizspraucos pie viņas. Ebijai blakus, noliecies pār galdu, uz bumbiņu tēmēja liela auguma vīrs kastaņbrūniem matiem un brillēm ar bieziem stikliem. Viņš veica sitienu, un bumbiņa iekrita sānu kabatā.

-    Mans vīrs Volijs, - Ebija sacīja, cenzdamās pārkliegt mūzikas skaņas.

Volijs pakratīja manu roku. Viņam bija laipna seja, kuras proporcijas man nedaudz atgādināja sanbernāra šķirnes suni, un es spēju iztēloties viņu zobārsta kabinetā, kur, darbodamies ar savu urbi, viņš ik pa brīdim mierina pārbijušos bērnus.

-    Ļauj, es pabeigšu spēli, - Ebija teica. Sakārtojusi uz deguna brilles, viņa sāka riņķot ap biljarda galdu, analizēdama bumbiņu novietojumu un berzēdama nūjas galu. Beidzot sagatavojusies, viņa noliecās pār galda malu un izdarija pēdējo sitienu.

-   Sasodīts! - Volijs iesaucās un aizsoļoja prom.

Ebija atgāza galvu un skaļi smējās.

-   Tāds viņš ir vienmēr. Ja neuzvar, izturas gluži kā divus gadus vecs bērns. - Viņa ar i'okas mājienu aicināja spēlēt mani. - Toties gultā ir īsts nezvērs un zobārsta pakalpojumi man ir par brīvu.

Skolas gados viņa bija nevaldāma un spējīga uz visu, lielākoties dzīvodama reibinošu vielu iespaidā. Nu viņa bija nolaidusies uz zemes.

Ebija atkrita krēslā.

-    Nu, pastāsti par sevi! Kas notika pēc nepatikšanām pēdējā mācību gadā? Vai tagad tu esi autosacīkšu braucēja, friziere vai mūķene? Kas?

Mūzika joprojām bija skaļa. Šajā bridi dārdēja Sweet Child O' Mine.

-   Esmu rakstniece, - es atbildēju.

Ebija uzsita ar plaukstu pa galdu.

-   Super! Vai esi uzrakstījusi ko populāru?

Pie mums atgriezās Volijs, nesdams trīs alus pudeles.

-   Laba spēle, viesuli, - viņš ar novēlošanos paslavēja sievu.

-Saldumiņ, Evana ir rakstniece.

-    Ko tu neteiksi! Vai esmu par tevi dzirdējis?

Kad man uzdod šo jautājumu, es vienmēr apmulstu.

-   Esmu sarakstījusi "Litija saulrietu", - es atbildēju.

-    Patiešām?

Es palocīju galvu. Volijs atlieca muguru un pievērsās kādam vīram, kurš sēdēja pie bāra letes.

-   Čet! Šī ir tā meitene, kas sarakstījusi "Litija saulrietu".

Čets bija ķīmiķis tehnologs, un viņam mugurā bija teniskrekls

ar grupas Grateful Dead simbolu, un viņa draugi bija raķešu zinātnes fanātiķi. Viņi sapulcējās ap biljarda galdu un uzdeva jautājumus.

-   Es gribu zināt par mutantiem. Vai, pazemē medīdami, viņi nosaka savu upuru atrašanās vietu pēc atbalss?

-    Kāpēc dumpiniece neizmanto savas telekinēzes spējas, lai uzlaistu gaisā ieroču noliktavu?

-   Tā meitene, Rovana, -Čets teica. - Viņa ir seksīga.

Kas to būtu domājis? Kovboju krodziņā tuksneša vidū es atradu savus pielūdzējus. Iedzērusi alu, sāku justies labāk.

-    Kāpēc grāmatai tāds nosaukums? - Volijs gribēja zināt.

-   Tam ir saistība ar kodolsprādzienu.

-   Skaidrs, - Čets novilka. - Runa ir par degvielu, ko izmanto kodoltermiskās degšanas ierosināšanai.

-   Pareizi! Protams! - vīri cits caur citu sauca, piekrītoši mādami ar galvu.

-   Tā ir pasaules gala metafora un… - es iebildu.

-   Tavs apraksts tomēr nav precīzs. Mūsdienās šiem nolūkiem vairs tīru litiju neizmanto.

Kāds raķešu inženieris pavērsa pret mani savas alus pudeles kakliņu.

-   Un sprādziens nelīdzinās saulrietam, drīzāk gan milzu vemjošam mākonim, kas izverd termisko radiāciju un gamma starus.

-    Lai būtu pavisam pareizi, - Čets sacīja, - grāmatas nosaukumam vajadzētu būt "Litija deitērija saullēkts".

-   Jā, patiešām!

-    Pavisam noteikti.

-    Vai tu rakstīsi tādu stāstu, kur Rovana sastop kādu puisi?

-    Pietiek! - Ebija iesaucās. - Pazūdiet!

Viri aizgāja, kad bija izdzēruši vēl divas alus pudeles. Līdz tam brīdim es biju ar viņiem visiem izdejojusies, ar Voliju un Ebi- ju arī. Skanēja Livin' La Vida Loca, un mēs lēkājām pa deju grīdu kā jukuši. Kad beidzot devos projām, Ebijai vaigi bija sasārtuši no alkohola un smiekliem. Viņa mani cieši apskāva un atvadījās ar skumju skatienu sejā, it kā mēs nebūtu paguvušas kaut ko izdarīt.

Kad biju aizgājusi līdz autostāvvietas vidum, es izdzirdēju, ka Ebija mani sauc. Viņa ātrā gaitā man tuvojās, savainoto kāju likdama nedaudz stīvi. Gaismā no krodziņa izkārtnes viņas gaišie mati izskatījās vēl gaišāki.

-   Neesmu to vēl pateikusi, jo man, seklam cilvēkam, nav viegli atzīt savas kļūdas. Gribu tev, Evana, atvainoties par to, ka toreiz tevi arestēja. Es nebiju pelnījusi, ka izspruku sveikā.

-   Atvainošanās pieņemta. Paldies, Ebij.

Viņa mani apskāva.

-   Nākamreiz negaidi piecpadsmit gadus, lai paciemotos Čai- naleikā.

Izrādījās, ka nostalģija reizēm tikpat ātri, kā uzradusies, ari pagaist. Es noraudzijos, kā Ebija dodas atpakaļ uz krodziņu, un jutos apmierināta, ka biju šajā vakarā te ieradusies. Pa durvīm, skanīgi smiedamās, iznāca divas sievietes un devās Ebijai preti, aizrautīgi ar viņu sasveicinādamās. Es pagriezos un devos pie savas automašīnas, ar tālvadības pulti atslēgdama signalizāciju.

Nākamajā mirklī apstājos kā zemē iemieta. Mans džips viscaur bija nopūsts ar sarkaniem, divas pēdas augstiem burtiem. Maita. Padauza. Mele. Zagle.

Kaklā kāpa dusmas. Uz aizmugures durvīm rēgojās uzraksts "Atsūkātāja". Uz bagāžnieka durvīm bija rakstīts: "Sunīšu po…" Sekoja traips, iespējams, huligānu kāds bija iztraucējis. Un tad nobeigums: "za." Šā krecelējuma jēga man nebija skaidra.

Tumsā es izdzirdēju mūzikas skaņu apslāpētu motora troksni. Pagriezusies iespēru pa krāsas bundžu. No pretējās ceļa puses lielā ātrumā aiztraucās automašīna, un tās gabarītu gaisma drīz kļuva par maziem sarkaniem punktiņiem. Es pacēlu bundžu. Tā oda pēc krāsas, un es to ieliku bagāžniekā. Tas bija pierādījums, kaut gan policistiem visticamāk būs vienalga. Es pārlūkoju autostāvvietu, cerēdama, ka ieraudzišu kādu cilvēku, kurš būs redzējis, kas šeit notika. Taču vienīgie cilvēki bija Ebija un divas sievietes, kas sastapušās joprojām kavējās pie pikapu rindas, risinādamas vieglu sarunu.

Piepeši viena no viņām strauji pacēla galvu, uz kaut ko skatīdamās.

-   Pie velna! - es izdzirdēju.

-   Ebija, stāvi mierīgi. Nekusties.

-   Paskaties uz to dzīvnieku, ar to kaut kas nav kārtībā.

Es izdzirdēju ņurdienu.

-   Ebija, tas saož bailes. Esi mierīga.

Pēc tam viss norisinājās ātri. Ebija metās skriet, bet pakrita, jo kaut kas viņai uzbruka no aizmugures. Viņa kliedza.

Es brāžos pie viņas gar automašīnu rindu un aizelsusies piesteidzos klāt. Ebija gulēja zemē, aizsegusi ar rokām seju, un koijots plosīja viņas krekla piedurkni.

-   Tas viņu nogalinās! - viena no sievietēm iekliedzās.

Es biju atstājusi sasodīto ieroci Braiena mājā.

-   Skrieniet uz krogu un pasauciet kādu palīgā! - es uzsaucu.

Pacēlusi akmeni, es metu, cenzdamās trāpīt koijotam, nevis

Ebijai, bet netrāpīju ne vienam, ne otram. Koijots, sagrābis zobos Ebijas roku, mētāja galvu uz abām pusēm. Ebija kliegdama sargāja seju un pūlējās roku atbrīvot. Sameklējusi vēl vienu akmeni, es nomērķēju un trāpīju koijotam pa purnu. Tas sarāvās un Ebijas roku atlaida. Pievērsis skatienu man, tas kaut kā šķībi nolieca galvu lejup. Dzīvnieka acis krodziņa gaismā zeltaini spidēja, un tam no mutes krita putas. Aiz bailēm man aizrāvās elpa.

Ebija mēģināja aizvirzīties projām, bet koijots nolieca pie viņas galvu un sāka ņurdēt. Viņa sastinga.

Mana mute bija izkaltusi gluži sausa. Es pacēlu gaisā rokas.

-   Skaties uz mani. Uz mani… uz mani, - es atkārtoju, pamezdama skatienu uz krodziņa pusi, no kuras plūda mūzika. Kārta bija pienākusi dziesmai Hollywood Nights. Kāpēc, pie velna, neviens nenāk palīgā? - Tieši tā, stulbais suns. Skaties uz mani, uz mani, - es skaitīju kā mantru.

Koijots paklausīja. Tas sāka līst manā virzienā. Es kāpos atpakaļ.

-   Tagad stāvi. Stāvi!

Nakts gaisu caururba šāviena troksnis, un es salēcos. Koijots nekustīgi gulēja zemē. Man garām pagāja kāds virietis, joprojām turēdams uz dzīvnieku notēmētu pistoli. No kroga izskrēja cilvēki. Ebija piecēlās un saviebusies ar vienu roku balstīja otru.

No pūļa izlauzās Volijs.

-   Ak, Eba…

No viņas pirkstu starpām sūcās asinis. Viņa uzmeta man iz- bīļa pilnu skatienu, un tad Volijs apņēma viņu ap pleciem un veda uz krodziņa pusi.

-   Ak Dievs! Viņa ir ievainota!

Cilvēki drūzmējās ap nogalināto koijotu. Šāvējs atkāpās, un es viņu pazinu - tas bija pašpārliecinātais puisis ar stūraino žokli. Gerets, kurš degvielas uzpildes stacijā Mohavē ar mani mēģināja flirtēt, teikdams, ka esot pilots.

-   Vai tas ir beigts? - es jautāju.

Viņš izklaidīgi pamāja ar galvu.

-Tas nav nekāds parastais koijots. - Pilots paskatījās uz mani. - Es redzēju, kā tu novērsi uzmanību no viņas. Tu biji drosmīga.

-   Tas dzīvnieks bija traks, - es noteicu.

Viri, aplūkodami beigto uzbrucēju, klusi apspriedās. Paskaties, cik liels… Kas tas īsti ir? Varbūt vilks? Viens satvēra dzīvnieku aiz ķepas un apgrieza to otrādi, lai redzētu, kur ieurbusies lode.

-    Neaiztieciet! - es uzsaucu.

Daži iesmējās.

-   Dārgā, beigti suņi nekož, - kāds vīrs attrauca.

Lai to pierādītu, viņš saņēma koijotu aiz spranda un pacēla tā galvu. Ieraudzījis putaino muti, vīrs to palaida vaļā un atsprāga atpakaļ, slaucīdams rokas gar džinsiem. Citi, kas bija dzīvnieku aiztikuši, arī sāka berzēt rokas gar drēbēm.

Devītā nodaļa

Kad atgriezos Braiena mājās, koku zarus locīja vējš un mauriņā šaudījās bālgandzeltena gaisma, ko meta laterna. Volijs aizveda Ebiju uz traumatoloģijas punktu. Es devos uz mājām, nolēmusi par savas automašīnas sabojāšanu ziņot policijai nākamajā dienā. Cerēju, ka saules gaisma kliedēs baiļu šautras, kas dzelstī- ja manu prātu.

Gaisma mājā nedega. Braiens un Lūks, es nodomāju, droši vien pēc filmas noskatīšanās devušies ieēst saldējumu. Man ienāca prātā, ka jānoslēdz pamiers ar Braienu.

Ārdurvis bija plaši atvērtas. Es apstājos mauriņa vidū.

-   Vai kāds ir mājās?

Atbildes nebija. Mājā valdīja tumsa. Es izvilku no kabatas mobilo telefonu, grasīdamās sazināties ar policiju, taču baidījos, ka sacelšu viltus trauksmi. Man ausīs dunēja sirdspuksti.

Tumsā pazibēja gaismas stars. Vai tas bija kabatas lukturis? Vairs negaidīdama, es uzgriezu 911.

-   Mājā kāds ir ielauzies.

Kas tā par gaismu? Kabatas lukturis tas nebija - gaismas stars būtu baltāks un vērsts vienā virzienā, bet šis gaišais plankums bija dzeltens.

-    Ugunsgrēks… - Es skrēju uz durvīm. - Sūtiet ugunsdzēsējus, māja deg! Braien! Lūk! - Pie tumšajām durvīm es apstājos, lai saņemtos. Visas līdz šim apgūtās mācības par pašaizsargāša- nos brīdināja - neej iekšā. Es aizturēju elpu un pastiepos pie gaismas slēdža. - Vai šeit kāds ir?

Es nospiedu slēdzi. Gaitenī un dzīvojamā istabā iedegās gaisma, un šķita, ka sienas gāžas man virsū. Tās bija notrieptas ar sarkanu krāsu. Dzīvojamā istabā valdīja haoss. Viss bija apgāzts, izmētāts, saplēsts. Vārdi uz sienām bija no tās pašas sērijas, kas uz manas automašīnas. Izvirtulis. Fašists. Sātans. Un kaut kas jauns. Atsauces uz Bībeli. Mat. 4:8-9, Atkl. gr. 13:1, 4. Atkl. gr. 13:18.

Man trūka gaisa. Muskuļi šķita sastinguši. Uz sienas dejoja oranžs atspulgs. Es strauji atgrūdu durvis, lai pārliecinātos, ka neviens aiz tām neslēpjas. Durvis atsitās pret sienu, un es ieskrē- ju istabā.

- Braien!

Es metos prom pa gaiteni, iesteidzos virtuvē un ieslēdzu gaismu. Tur neviena nebija un nekas nedega. Liesmas bija ārā, aiz mājas. Paķērusi ugunsdzēšamo aparātu, traucos uz bidāmām durvīm, kas veda uz pagalmu. Sameklēju atslēgu un iegrūdu to slēdzenē, bet uguns liesmoja aizvien spožāk un spožāk. Sasodīts, kā lai atslēdz šis nolādētās durvis? Caur aizkariem es redzēju oranžu gaismu, kas atspīdēja uz mājas sienas, un sadzirdēju sprakšķus. Durvis, durvis! Beidzot tās bija vaļā, un es izsteidzos ārā ar lietošanai gatavu ugunsdzēšamo aparātu rokās.

Man sejā ietriecās dūmi un karstums. Un atkritumu tvertnes smaka. Tvertne atradās pagalma stūrī, un virs tās dejoja augstas uguns liesmas. Nakts debesīs uzvijās dūmi. Gaisā virpuļoja dzeltenas un sarkanas lapas. Pašā virspusē tvertnei bija uzbāzta kaudze zaru. Uguns snaikstījās augšā pa diviem resnākiem stumbriem, un man šķita, ka redzu degošu krūmu. Es to apsmidzināju ar ugunsdzēšamā aparāta putām, aukstu baltu mākoni.

Liesmas apdzisa, taču karstums joprojām no tvertnes vēdīja. Piepeši man degunā iesitās degošas miesas smaka. Es aizturēju elpu un drebēdama piegāju tvertnei klāt. Starp putām un dūmiem manam skatienam pavērās šīs uguns upuris. Mans prāts neticēja tam, ko redzēja acis… Nē, tas nevar… tas nevar būt!

Starp zariem laukā no atkritumu tvertnes rēgojās kovboju zābaki, ko biju noturējusi par resnākiem zariem. Apgruzdušie zābaki bija kājās kādam, kurš valkāja Levis džinsus, tātad gaļas smaka…

Ugunsdzēšamais aparāts izvēlās man no rokām. Es atmuguriski streipuļoju prom no tvertnes, piespiedusi mutei priekšā roku, un jutu, ka jāmetas skriešus, citādi es neizturēšu… Bez elpas izbrāzusies cauri mājai un izklupusi ārā pa durvīm, es gandrīz notriecu no kājām sievieti, kura stāvēja mauriņā.

-    Policija! - viņa iekliedzās, bet es, nespēdama apstāties, tik skrēju un skrēju, līdz iekritu krūmos, kur vēmu tik ilgi, līdz šķita, ka aizrīšos un nosmakšu.

Pagāja krietns brīdis, iekams uz nestuvēm tika iznests līķis melnā maisā. Policijas automašīnām bija izslēgti lukturi, un ugunsdzēsēju automašīnas rūkoņa bija mitējusies. Ugunsdzēsēji tina kopā šļūteni, kas stiepās no automašīnas iekšā pa ārdurvīm uz pagalmu. Kaimiņi pamazām izklīda, atgriezdamies katrs savās mājās, kavējās vēl tikai dažas ļaužu grupiņas. Izskrējuši ārā pidžamās, kam uzmestas virsū jakas, cilvēki vēroja, rādīja ar pirkstiem un izteica spriedumus par to, kas šeit noticis.

Es drebēdama sēdēju Čainaleikas policijas automašīnā uz pakaļējā sēdekļa, ap pleciem apņēmusi segu. Jutos nosalusi un neizsakāmi vientuļa.

Braiens un Lūks vēl nebija atgriezušies.

Man tuvojās policiste, sieviete, kurai biju uzskrējusi virsū zālienā. Tā bija tuklā Čainaleikas policiste ar resnajām kājām. Uz viņas žetona bija rakstīts "Lora Jeltova". Ar viņu kopā bija izmeklētājs Makrekens. Viņa iespaidīgais stāvs aizsedza man skatu uz māju.

-   Vai jūs zināt, kas ir mirušais, Deleinijas jaunkundze? - Jeltova vaicāja.

Man cauri izbrāzās saltums.

-    Nē. Es neskatījos.

Es paniski baidījos teikt, ka tas varbūt ir mans brālis.

Neatliekamās palīdzības mediķi stūma nestuves pa piebraucamo ceļu uz savas automašīnas pusi.

-    Pagaidiet, - es no jauna ierunājos. - Man jāredz, kas viņš ir.

Izkāpusi no policijas automobiļa, es brīdi vilcinājos.

-   Vai… Vai uguns…

-    Seju liesmas neaizsniedza, - Makrekens paskaidroja, mani saprazdams.

Pamājusi es devos pie neatliekamās palīdzības automašīnas.

-    Attaisiet, lūdzu, maisu, - Makrekens sacīja medicīnas māsai.

Ar klusu dūcošu skaņu viņa atvilka rāvējslēdzēju, un acumirkli man nāsīs iesitās tas pats degošas miesas smārds, kas pirms brīža. Nākamajā mirkli, kad ieraudzīju līķa seju, manu acu priekšā sagriezās balti virpuļi un ausīs sāka dūkt. Nosligusi turpat uz ietves zemē un izstiepusi kājas, es truli sēdēju, juzdama ap pleciem Jeltovas roku. Es ievēroju, ka viņas seju gaiši apspīd laterna.

Cauri dūkoņai galvā saklausīju viņas balsi.

-   Vai jūs pazināt mirušo? - viņa jautāja.

Varbūt es palocīju galvu, varbūt nē.

-   Tas ir Piters Vaiomings.

Vienos nakti es joprojām sēdēju nopratināšanas telpā, turēju rokā krūzi ar aukstu policijas iecirkņa kafiju un atbildēju uz izmeklētāja Makrekena jautājumiem.

Izgāju no mājas ap septiņiem, es viņam teicu. Braiens, kurš palika mājās, bija iecerējis aizvest Lūku uz kinoteātri, uz seansu pulksten septiņos trīsdesmit. Es nezinu, vai viņi patiešām turp aizbrauca. No krodziņa Lobo pēc briesmīgā atgadījuma ar koijotu devos mājās. Tas bija ap pusvienpadsmitiem.

-    Aiziešana no turienes ap pusvienpadsmitiem nav nekāds alibi.

Es paskaidroju, ka biju krodziņā visu vakaru un mani tur redzēja Ebija Henkinsa un viņas virs doktors Volijs, inženieris Čets un divi viņa kolēģi un puse Čainaleikas iedzīvotāju. Man nebija ne jausmas, kas Pīteram Vaiomingam bijis meklējams mūsu mājā, un es neticēju, ka Braiens ļāvis viņam ienākt savā īpašumā.

Makrekens, sēdēdams man pretī, nolika savas lielās rokas uz galda. Viņa rudie mati lampas gaismā spīdēja.

-    Vai jums ir kādas aizdomas, kas to pastrādājis?

Es paskatījos uz viņu kā uz cilvēku ar cāļa smadzenēm.

-    "Pēdējie Ticīgie".

-   Jūs domājat, ka sekta ar šo slepkavību ir saistīta?

-   Protams.

-    Vaiominga ganāmpulks. Cilvēki, kuri viņu uzskatīja gluži vai par Dievu.

-Jūs redzējāt, kas mājā izdarīts. Sienas aprakstītas ar citātiem no Bībeles.

Makrekens darbojās ar papīra lapu, to locīdams un locijuma vietas nogludinādams ar īkšķa nagu. Viņš skaļi elpoja caur degunu.

-    Jūs esat ļoti vērīga, ja pamanījāt uzrakstus brīdi, kad steidzāties un grābāt ugunsdzēšamo aparātu.

Braiens kļūdījās, uzskatīdams šo viru par neaptēstu.

Makrekens vēlreiz pārlocīja papīru un novilka pār locījuma vietu ar nagu.

-   Zināt, jūs vienā laidā apgalvojat, ka šis reliģiskais grupējums vajā jūsu ģimeni. Taču cilvēks, ko atrodam jūsu mājas pagalmā mirušu, nav vis jūsu brālis, bet gan viņu mācītājs. - Viņš atkal pārlocīja un nogludināja, pārlocīja, nogludināja. It kā veidotu ori- gami. - Atsauksim atmiņā dienu, kad jūs šajā pilsētā ieradāties. Vai jūsu brālis draudēja mācītājam Vaiomingam?

-Ko? Nē.

-   Viņi stāvēja tepat, iecirkņa ārpusē. Vai tad jūsu brālis neteica, ka Vaiomings nožēlos, ja velreiz gadīsies tam ceļā? Vai jūsu brālis neminēja kaut ko par izrēķināšanos?

Man prātā atskanēja spokaina atbalss. Pie velna!

-    Nē, tas nebija tā. Braiens brīdināja, lai liek mūs mierā, citādi…

-    "Citādi"?

-    Nē, ne tā…

-    Kur jūsu brālis ir, Deleinijas jaunkundze?

-    Es nezinu.

-   Vai jums ir kāda nojausma, uz kurieni viņš varētu būt aizbēdzis?

-   Aizbēdzis? - Jautājums mani apstulbināja. - Viņš nekur nav aizbēdzis! Varbūt "Pēdējie Ticīgie" viņu sagūstījuši. Tas nav viens un tas pats, vai ne?

-    Es saprotu, ka nav. Mēs viņu meklējam, ticiet man. Ceru, ka, atgriezies mājās un ieraudzījis dzelteno lenti, viņš apjēgs, ka mums jāpiezvana.

Dzeltenās lentes mērķis bija pasargāt nozieguma vietu, lai to saglabātu neskartu. Taču pierādījumi Braiena mājā bija sabojāti jau bridi, kad es skrēju tai cauri, kad izsmidzināju ugunsdzēšamās putas pagalmā, un jo sevišķi to izdarīja ugunsdzēsēji, kas visu izmīdīja, vilka pa paklāju šļūtenes un apstrādāja ar spēcīgu ūdens strūklu tvertni, liķi un visu, kas atradās desmit pēdu attālumā.

-    Vai jūs domājat, ka mājā vēl būs atrodami pierādījumi? Ugunsdzēsēji īpaši nepūlējās tos saudzēt.

-    Vai jūs esat advokāte krimināllietās?

-Nē.

-   Tad kāpēc jūs gatavojat aizstāvības runu?

Atskanēja klauvējiens, ūn telpā ielūkojās civilās drēbēs ģērbies pajauns policists ar pāragri nosirmojušiem matiem. Makrekens atvainojās un izgāja gaiteni, lai ar šo cilvēku aprunātos. Pēc dažām minūtēm, berzēdams rudiem bārdas rugājiem klāto zodu, viņš atgriezās.

-    Deleinijas jaunkundze, parunāsim par jūsu automašīnu.

-    Neesmu to vēl pārkrāsojusi, jo nav bijis iespējas.

-    Lūdzu, atnāciet mums lidzi uz automašīnu novietni.

Mēs izgājām ārā, un policists lūdza atļauju ielūkoties Explorer salonā. Es vilcinājos, un viņi gaidīja. Zināju, ka viņi tik un tā atradīs iespēju to izdarīt, vai nu viņiem ir, vai nav kratīšanas ordera, tāpēc nospriedu, ka prātīgāk būs, ja sadarbošos. Es atslēdzu durvis. Policists pacēla bagāžnieka vāku.

-   Te tā ir.

Viņš rādija uz sarkanās krāsas bundžu. Biju to aizmirsusi un nu sapratu, ka šis priekšmets mani iegāzis.

-   Vai jūs nevēlētos ko paskaidrot? - Makrekens jautāja.

-   Bundža bija nomesta pie manas mašīnas krodziņa autostāvvietā. Gribēju to atdot jums, bet aizmirsu.

Policisti saskatījās.

-     Vai varam bundžu paņemt tagad? - Makrekena kolēģis vaicāja.

-   Protams.

-   Vai uz tās varētu būt jūsu pirkstu nospiedumi?

-    Labās rokas īkšķa un rādītājpirksta nospiedumi augšpusē. Aiz turienes es to satvēru.

Policists uzvilka lateksa cimdus un iemeta bundžu plastmasas maisā ar uzrakstu "Pierādījumi".

-   Dzirdēju, ka vienai patruļmašīnai vajadzējis likt jaunu logu. Izskatās, ka automašīnu bojāšana jums iet pie sirds, - viņš noteica.

Makrekens lika viņam doties prom. Jutu, ka esmu pietvīkusi.

-    Es to neizdarīju, - stingrā balsī sacīju. - Tāpat kā neapķēpā- ju Braiena mājas sienas.

Makrekens pacēla skatienu pret nakts debesīm, brīdi kaut ko apsvērdams.

-   Sakiet, vai jūsu brālim pieder ierocis?

Atbildi viņš jau zināja.

-   Viņam pieder dienesta automātiskā pistole.

-   Vai jūs zināt, kur ierocis ir patlaban?

-    Nē. Kāpēc jūs to jautājat?

-    Pīters Vaiomings neaizgāja bojā liesmās. Viņš nogalināts ar šaujamieroci. - Izmeklētājs atkal pavērsa skatienu pret debesim. - Mēs nopratinājām mācītāja Vaiominga sievu. Viņa apgalvo, ka vīram iepriekšējā vakarā bijusi norunāta tikšanās ar jūsu brāli, lai apspriestu aprūpes tiesību jautājumu.

-   Tās ir blēņas.

-   Tikšanās bijusi norunāta pulksten desmitos vakarā jūsu brāļa mājā.

-   Viņa melo.

Makrekens pielieca galvu, mani pētīdams, bet tajā pašā laikā viņa skatiens pauda rūpes.

-Jums ir grūtības ar uzticēšanos, vai ne? - Atbildi nesagaidījis, viņš turpināja: - Kāpēc lai Vaiominga kundze melotu?

-   Tāpēc, ka Vaiomings negrasījās kārtot aprūpes tiesību jautājumu, viņš grasījās Lūku nolaupīt. Braiens tam cilvēkam neļautu spert kāju pār savas mājas slieksni.

-   Kā jūs izskaidrojat faktu, ka Vaiomingu atrada jūsu brāļa mājas pagalmā?

-   Varbūt viņš ielauzās. Braiena nebija mājās.

Izmeklētājs paberzēja zodu.

-   Redziet, ap desmitiem vakarā novērots, ka sarkans Mustang, kāds pieder jūsu brālim, apstājies uz piebraucamā ceļa. Pēc dažām minūtēm, riepām švīkstot, tas aiztraucies pa ielu.

Vēders man savilkās čokurā.

-    Kas to redzēja?

Makrekens iztaisnoja plecus par zīmi, ka pateicis gana daudz.

-   Vēlaties pierādījumus? Pīters Vaiomings nogalināts ar deviņu milimetru lodi.

Pieliecis galvu, viņš raudzījās uz mani, pārliecinādamies, ka esmu to dzirdējusi.

Man kļuva nelabi. Deviņu milimetru lodes izmanto NATO karavīri, ari Amerikas Savienoto Valstu juras kara virsnieki.

-    Pat lauki Čainaleikas policijas iecirkni apjēdz, ko tas nozīmē.

-   Jūs kļūdāties, - es teicu. - Ar manu brāli kaut kas ir noticis. Jums viņš jāatrod.

-    Par to neraizējieties, - izmeklētājs atbildēja. - Mēs viņu atradīsim.

Es iedarbināju automašīnas motoru. Prāts atteicās darboties, nespēdams pieņemt Makrekena teikto.

Tā nevarēja būt patiesība. Makrekens visu pavērsa ačgārni. Es traucos pa Čainaleikas bulvāri prom no policijas iecirkņa, Makrekena augstprātības un lētticības un mazpilsētas aprobežotības saniknota, šis izmeklētājs nespēja ieraudzīt acīmredzamo vainīgo un samudžināja situāciju, kaut gan viss bija skaidrs un vienkāršs, taču to sapratu vienīgi es. Man jāsatiekas ar "Pēdējiem Ticīgajiem", jāsameklē Šenila Vaiominga un jāpanāk, lai viņa atsakās no saviem meliem. Man nebija ne jausmas, kā tas izdarāms, bet bija jāmēģina. Viņa acīmredzot ir kaut kur tuvumā, ja jau Makrekens ar viņu ticies pēdējo stundu laikā.

Man jāatrod Braiens un Lūks.

Es piebraucu pie mājas. Tumšā ēka pauda izmisumu, vienlaikus izskatīdamās draudīga. Sameklējusi papīra lapiņu, es uzrakstīju pāris vārdu Braienam un paliku salocīto lapiņu zem akmens piebraucamā ceļa sākumā. B.l Ar mani viss kārtībā. Zvani. E.

Es devos uz viesnīcu. Tā bija vieta ar padilušiem sarkanbrūniem paklājiem un sienas pulksteņiem, kas rādīja pareizu laiku arī Riodežaneiro un Deli. Bālā, jauniņā administratore neuzticējās nakts viešņai, no kuras vēdīja degošu atkritumu smārds un kura turklāt ieradusies bez bagāžas, tāpēc sazinājās ar viesnīcas vadītāju.

-   Kā varu jums palīdzēt? - bez viesmīlības balsī viņa beidzot man jautāja.

-   Man vajadzīga istaba. Manā mājā izcēlās ugunsgrēks.

Administratore mani pavadīja pa gaiteni līdz istabai.

-   Vai pie jums iespējams izmazgāt veļu? - es jautāju. Meitene paskaidroja, ka veļu no klientiem pieņem no rīta, un es nolēmu nekaulēties.

-   Došu jums divdesmit zaļos, ja iemetisiet manas drēbes veļas mazgājamā mašīnā tūlīt.

Kad administratore ar manām drēbēm bija devusies prom, es stāvēju dušā zem karsta ūdens strūklas un beržos tik ilgi, līdz āda sāka sūrstēt. Pēc tam kaila ieritinājos zem segām. Lampas dega, un televizors bija noregulēts uz CNN kanālu.

Prātā šaudījās domas. Pīters Vaiomings vispirms nošauts un tad iemests atkritumu tvertnē, kam pielaista uguns. Ko šie notikumi vēstīja? Vai tie bija saistīti ar frāzēm uz sienām? Kā par brīnumu, šos Bībeles citātus es atcerējos. Tie bija panti, kuru kārtas skaitli iekļauts cipars trīs vai skaitļu summa dalās ar trīs. Nakts- skapītī sameklēju Gideona Bībeli.

Mateja evaņģēlijs 4:8-9. Kristus kārdināšana. Atkal velns To ved sev līdzi uz ļoti augstu kalnu un rāda Viņam visas pasaules valstis un viņu godību, un Viņam saka: "To visu es Tev gribu dot, ja Tu, zemē mezdamies, mani pielūgsi."

Atklāsmes grāmata 13:1, 4. Es redzēju izkāpjam no jūras zvēru… zvēru tie pielūdza, sacīdami: "Kas līdzinās zvēram, un kas var ar to karot?"

Atklāsmes grāmata 13:18. Kam ir saprašana, lai izdibina zvēra skaitli, jo tas ir cilvēka skaitlis; un viņa skaitlis ir seši simti sešdesmit seši.

Matiņi man uz rokām sacēlās stāvus. Sātana pielūgšana? Ko, pie velna, tas nozīmē? Šīs nodaļas bija rūpīgi izvēlētas, un kāds bija iegājis mājā un uzrakstījis ar ķiršsarkanu krāsu šos vārdus uz sienas, tos uzsvērdams ar asinīm un liesmām. Es aizvēru grāmatu.

Kur ir Braiens un Lūks? Ja ar viņiem viss ir kārtībā, es spriedu, Braiens man piezvanīs. Mana mobilā telefona numuru viņš zināja. Es izņēmu telefonu no somiņas un turēju rokā, it kā tādējādi varētu Braienu pasteidzināt, lai man piezvana.

Telefonam bija izlādējies akumulators.

Es nometu telefonu uz naktsskapīša un noliku galvu uz spilvena. Šajos notikumos nebija nekādas loģikas, un itin nekas tomēr nebija skaidrs un vienkāršs. Vienas vienīgas pretrunas un juceklis. Prātā atausa Vaiominga balss. Ļaunums ir tepat, ārā, tas izsalcis gaida.

Juzdama bailes, es pieslējos sēdus, ievilku viesnīcas telefona aparātu klēpī un piezvanīju Džesijam.

Viņa balss bija miegaina.

-    Dārgais, noticis kas slikts, - es teicu bez kādiem ievadvārdiem. - Nogalināts mācītājs Pīts. - Es Džesijam visu izstāstīju. Pēc neilga brīža viņš bija pavisam pamodies un domāja skaidrāk nekā es.

-    Braienam būs vajadzīgs advokāts, - viņš sacīja.

Es neatbildēju.

-    Viņam vajadzīgs ļoti prasmīgs advokāts, - Džesijs turpināja. - Kruķi dzīsies pēc viņa kā hiēnas pēc maitas. Viņam būs jāaizstāvas.

Es pētīju griestus.

-    Būs gan.

-    Vai Lūks ir pie tevis?

-   Nē. - Es ļāvu viņam apjēgt visu šo notikumu baisumu. - Es nezinu, kur viņš ir.

Džesijs brīdi klusēja.

-   Es braucu pie tevis.

Administratore atnesa man drēbes ap četriem no rita. Par spīti visam, es biju iemigusi. Kad izdzirdēju klauvējienu, ietinos palagā un streipuļoju uz durvīm. Meitenei pateikusies, es nometu drēbes uz krēsla un iekritu atpakaļ gultā.

Pēc kada laika mani pamodināja skrapstoņa no durvju puses. Tā bija skaņa, ar kādu slēdzenē tiek iebāzta atslēga, un es acumirklī no miega uztrūkos.

Atslēga pagriezās, un durvis pavērās. Uz manas istabas gri- das krita taisns gaismas kūlis no gaiteņa. Tā kā biju durvis nostiprinājusi ar ķēdi, tā grabēdama nospriegojās. Kāds izgrūda klusu, neapmierinātu skaņu. Nometusi segu, es sāku zibenīgi ģērbties.

-   Evana, laid mūs iekšā, - atskanēja čuksts.

Es apstājos.

-    Braien?

-   Nē, Džeimss Bonds. Atver durvis!

Man gribējās viņam iespert. Taču brīdī, kad ķēdi biju noņēmusi, manas dusmas izplēnēja tikpat strauji, kā radušās. Mans brālis izskatījās par desmit gadiem novecojis. Viņam rokās bija aizmigušais Lūks.

-   Kur tu biji? - es jautāju.

-    Pie Marka Diprē. - Braiens ienāca istabā. - Nevarēju tevi sazvanīt. Zvanīju uz visām Čainaleikas viesnīcām, iekams tevi atradu.

-    Kā tu dabūji atslēgu?

-   Tu esi Deleinija, es esmu Deleinijs. Administratore jautājumus neuzdeva.

Braiens noguldīja Lūku gultā. Zēna melnie mati bija izspūruši un baltais krekls notraipīts ar šokolādes saldējumu. Es apsedzu viņu un izslēdzu lampu.

-   Vai mana māja dega? - Braiens jautāja.

Es ievilku viņu vannasistabā un aizvēru durvis.

-   Piters Vaiomings ir miris. Vai tu to zināji? - es jautāju, pūlēdamās runāt klusi.

Protams, zināja. To pauda ikviens viņa sejas vaibsts.

-    Policija tevi meklē, - es turpināju. - Vai to arī tu zināji?

-    Nojaušu.

Es centos elpot mierigi.

-    Kas notika?

-   Pēc tavas aizbraukšanas man piezvanija Vaiomings. Viņš gribēja mani satikt.

-   Vai esi pārliecināts, ka tas bija Vaiomings?

-    Es… - Domīgs skatiens. - Jā. Tā pati vēsā, nicīgā balss ar Dienvidu akcentu. Viņš teica, ka gribot ar mani runāt un tas jāda- rot steidzami.

-   Un tu piekriti?

-    Es teicu, lai viņš iet ellē. Uz to viņš atbildēja, ka no visiem cilvēkiem pasaulē es vismazāk vēloties runāt ar viņu un viņš mani saprotot, bet tas esot svarīgi. Un piebilda, ka mēs esot lielās briesmās.

-   "Mēs"?

-   Jā, Vaiomings teica šo vārdu. Es nezinu, vai runa bija par viņu un mani vai par viņu un viņa draudzi, vai arī tas bija karaliskais "mēs". Viņš esot noskaidrojis, kas notiek. Kad jautāju, ko viņš ar to grib teikt, Vaiomings atbildēja, ka to nevarot apspriest pa telefonu. Viņš paskaidroja, ka es esot vienīgais, kurš tagad varot viņam palidzēt.

-   Tu? - Braiens palocīja galvu. - Un tu piekriti?

-   Tu ari piekristu, Eva, ja dzirdētu viņa balsi. Viņš izklausījās…

-    Pēc psihopāta? '

-   Nē, gluži otrādi. Viņš… - Braiens apklusa un apdomājies turpināja: - Vai esi kādreiz dzirdējusi "melnās kastes" ierakstu, ko ierunājis cilvēks, kurš skatās acīs nāvei? Viņa lidmašīnas motors ir pārdedzis, viņš vairs nevalda pār lidaparātu, izpletnis neatveras un katapultēties nav iespējams… Un šis pilots runā mierīgā balsī, viņu nedaudz satrauc doma par gravitācijas spēku, tomēr panikā viņš nekrīt, viņš stāsta, ka esot izdarījis to un izmēģinājis šito, patlaban izmēģinot šo, vārdu sakot, meklējot risinājumu. Taču sirds dziļumos viņš zina, ka beigas ir klāt, un viņa balsī iezogas šis īpašais zemais tonis. Varbūt tā ir nolemtības pieskaņa. Rāmas un skaidras, negrozāmas nolemtības pieskaņa. - Braiens cieši raudzījās uz mani. - Es to dzirdēju Vaiominga balsī. - Brālis sāka staigāt pa šauro vannasistabu. - Viņš gribēja ierasties pie manis mājās, bet es kategoriski iebildu. Tā nu mēs vienojāmies, ka tiksimies pie Nācarenes baznīcas pilsētas centrā. Vaiomings teica, ka būs tur ap desmitiem. Es aizvedu Lūku uz kino un vēlāk atstāju viņu pie Marka. Braukdams uz centru, es iegriezos mājās un…

-   Sasodīts! - Es nikni lūkojos uz brāli. - Tu iegriezies, lai paņemtu ieroci.

-    Jā. Taču ne jau par to ir runa. Māja bija saārdīta. Mēbeles salauztas, sienas aprakstītas ar krāsu. - Viņš apstājās. - Es jutos kā slazdā, tāpēc traucos atpakaļ pie Marka, jo domāju, ka viņi atkal dzen pēdas Lūkam.

Vannasistabas spilgtajā apgaismojumā es redzēju, cik bāls ir Braiens. Acis viņam spīdēja. Man žņaudza pakrūti, it kā tur būtu iemeties krampis.

-    Izstāsti visu, Braien. Tu nepateici visu.

Viņš purināja galvu.

Sāpes un dusmas piepeši spieda man plecus gluži kā akmens.

-   Nemelo man. Ja tas būtu viss, ko tu ieraudzīji, tu nekavējoties izsauktu policiju.

Braiens, joprojām vilcinādamies, smagi elpoja.

-   Es atradu līķi, Braien.

Viņš satriekts izslējās.

-   Ak Dievs! Evana…

-   Izstāsti man visu.

Braiena pleci saguma, un viņš neveikli pastiepa roku, pieskar- damies manējai.

-   Ak Dievs, piedod. Man neienāca prātā… - Viņš paberzēja pieri. -Jā. Kad es iegāju mājā, es redzēju, ka uz grīdas guļ Vaiomings.

-Ko?

-   Evana, piedod man. Man neienāca prātā, ka tu, pārradusies mājās, to redzēsi. Jēziņ, kad es viņu ieraudzīju, kad es ieraudzīju, ko viņi ar Vaiomingu izdarījuši manā mājā… ak Dievs, turklāt viņš teica, ka mums draud briesmas… Man bija jāsargā Lūks. Es domāju, ka viņi notvers manu dēlu, es spēju domāt tikai par to, tāpēc…

Es pacēlu roku.

-   Vienu mirkli. Tu tātad Vaiominga līķi redzēji mājā?

-   Jā, - viņš apmulsis atbildēja.

-   Apraksti, ko tu redzēji.

Braiens samulsa vēl vairāk.

-    Ķermenis gulēja dzīvojamā istabā uz gridas. Tas bija atslīdzis pret dīvānu, un tam krūtīs rēgojās liels sarkans traips.

-    Vai tu esi pārliecināts, ka viņš bija miris?

-   Bez šaubām.

Es dziļi ievilku elpu.

-   Vaiominga līķi es atradu pagalmā atkritumu tvertnē, kas bija aizdedzināta.

Mūsu skatieni sastapās, un mēs reizē aptvērām, ka Braiena ierašanās brīdī slepkava bija noslēpies viņa mājā un pabeidza savu darāmo pēc Braiena aizbraukšanas. Man pār muguru skrēja baiļu tirpas. Braiens bija bāls kā krīts.

-    Es pakļāvu tevi briesmām, - viņš teica. - Ja nu tu būtu ar viņu sastapusies…

-Tev tas jāpastāsta policistiem.

-   Viņi man neticēs.

-   Tev jāmēģina.

Dusmas un bezcerība smacēja mani vai nost. Braiens ar savu ricibu bija nodarījis sev kaitējumu. Viņš bija pametis slepkavības vietu, un ikviens policists būs pārliecināts, ka uz tādu soli viņu mudinājusi vainas apziņa.

-   Kur ir ierocis, ko tu man devi?

-   Tā šeit vairs nav.

Es salēcos.

-   Ak nē, Braien! Saki man, ka tu no tā neatbrīvojies.

-   Pie velna! Protams, atbrīvojos! Vai gribi, lai mani apsūdz ari nereģistrēta ieroča nēsāšanā?

-    Policija to pārbaudītu un redzētu, ka tas nav slepkavības ierocis.

Braiens samirkšķināja acis. Tas viņam nebija ienācis prātā.

Es izgrūdu pirkstus caur matiem.

-    Kur ir tava dienesta pistole?

-   Turpat, kur vienmēr. Skapī.

-   Vai skaidri zini, ka tā joprojām tur ir?

Braienam pavērās mute. Skaidri viņš to nezināja.

-   Vai tu to nepaņēmi, kad iegriezies mājās? - Kad viņš papurināja galvu, es turpināju: - Tu pat nepārbaudīji, vai tā vēl ir savā vietā?

Braiens aizvēra acis. Mūsu izmisums auga, jo bija iespējams, ka deviņu milimetru kalibra ierocis nokļuvis slepkavas rokās.

-    Tev nekavējoties jādodas uz policijas iecirkni un jāmēģina glābt, kas glābjams, - es teicu.

-Ne tagad.

-    Tieši tagad! - Gluži vai panikas pārņemta, es izstiepu pret viņu rokas. - Ko tu, pie velna, runā? Viņi domās, ka tu slēpies! Pie manis! - Tieši to Braiens šajā brīdi darīja. - Paklausies… Situācija ir kritiska. Policisti veiks šaujampulvera pēdu pārbaudi. Ja tev uz rokām to nebūs, ar to pietiks. Tas būs pierādījums, ka neesi no ieroča izšāvis, bet ši pārbaude jāveic dažu stundu laikā no šaušanas brīža.

-   Kā tu to zini?

-   Es esmu juriste, Braien! Un skatos seriālus par policistiem! - es atcirtu. - Cik tagad pulkstenis?

-   Gandrīz seši.

Jau bija par vēlu. Es apsēdos uz vannas malas.

-   Tev vajadzēja doties uz iecirkni nakti.

Braiena acīs pazibēja dusmas.

-    Vai tu saproti, kāpēc es to nedarīju? Vai tev ir par to kaut mazākā nojausma? Tāpēc, ka es meklēju tevi! - No satraukuma viņa krūtis cilājās. - Evana, kas tagad būs? Pīters Vaiomings noslepkavots manā mājā. Mani arestēs!

-   To nevar tik skaidri zināt, - es vārgā balsī atbildēju, lai gan zināju diezgan skaidri.

-   Jā, arestēs, - Braiens drūmi sacīja. - Policisti iecirknī saskaitīs divi un divi, un viņiem iznāks septiņpadsmit. Ja vakar būtu viņiem piezvanījis, es patlaban sēdētu cietumā un Tabita meklētu Lūku. Tiklīdz es nokļūšu aiz restēm, viņa pieprasīs aprūpes tiesības. - Braiens lūdzoši salika sev priekšā rokas. - Es nevarēju vērsties policijā, iekams nebiju nogādājis Lūku pie tevis, drošībā. Vai saproti? Tu esi vienīgais cilvēks, kuram es uzticu viņa dzīvību.

Braiena vārdu aizkustināta, es piecēlos un apskāvu viņu. Taču nemiers, ko manī viesa mūsu skumjā, biedējošā saruna, nepa- gaisa.

-    Es došos uz iecirkni, - Braiens teica. - Taču pirms tam tev jānogādā Lūks drošā vietā.

Atbrīvojusies no Braiena apskāviena, es pamāju, nodomādama, ka atgriezties manās mājās Santabarbarā nav iespējams.

-   Mātes un tēva nebūs vēl desmit dienu, - es ieminējos.

Mūsu vecāki dzīvoja šķirti jau divpadsmit gadu, bet ikgadējo

atvaļinājumu allaž pavadīja kopā. Viņi bija devušies ceļojumā pa Dienvidaustrumāziju.

-    Piezvani viņiem, - Braiens ieteica. - Ja meita aicinās, viņi atlidos mājās.

-   Es nolīgšu tev advokātu. Džesijam kāds bija padomā.

-   Tu runāji ar Džesiju?

Es pacēlu roku.

-   Tikai nevajag. Nav īstais brīdis, lai īgņotos, brāli. - Es uzmetu viņam bargu skatienu. - Džesijs patlaban tev ir vajadzīgs. Patiešām.

Braiens pretojās domai, ka viņam kāds ir vajadzīgs. Tā bija ķibele, kādā piloti baidās nokļūt, jo tā nozīmēja, ka viņi vairs nav situācijas noteicēji. Lidojuma trajektorija vairs nebija Braiena rokās.

-   Uzticies man. Esmu juriste, - es teicu, cenzdamās runāt maiga balsī.

Viņš mazliet nomierinājās.

-   Turklāt diezgan kareivīga.

-    Mēs tiksim galā. - Es uzliku viņam uz pleca roku.

-   Es piezvanīšu izmeklētājam Makrekenam, - viņš sacīja.

Tajā bridi mēs neskaidri izdzirdējām klauvējienu pie istabas

durvīm. Es sastingu. Klauvēšana acumirklī pārvērtās dauzīšanā.

-    Policija! Atveriet! - kāda balss iekliedzās.

Viņiem bija orderis Braiena arestam. Manu brāli turēja aizdomās par slepkavību.

Desmitā nodaļa

Braiens lūdza policistiem tikai vienu - iespēju iziet no istabas, nezaudējot cieņu.

-   Uzlieciet man roku dzelžus gaiteni, - viņš teica. - Nedariet to, lūdzu, šeit, mana dēla acu priekšā.

Viņi nepiekrita. Lora Jeltova uzlika Braienam roku dzelžus istabā un izveda viņu ārā. Man viņa neteica ne vārda, toties uzmeta skatienu, kas skaidri pauda - līdzdalībniece.

īsu bridi es jutos kā iestigusi purvā un nespēju pakustēties. Tad ieraudzīju Lūku - aizslēpies aiz gultas un saritinājies uz grīdas, viņš ņurcīja segas stūri. Zēna apakšlūpa drebēja. Es pacēlu viņu augšā. Lūks nebija smags, tikai kaulainas kājas un asi elkoņi. Man rokās viņš sāka raudāt, un es aijāju viņu uz priekšu un atpakaļ, stāstīdama melus.

-   Viss būs kārtībā, - es teicu.

Gluži kā zelta disks spilgti zilajās debesīs uzlēca saule. Kad Lūks bija nomierinājies, mēs iesēdāmies automašīnā un devāmies uz policijas iecirkni. Rītausmā lamuvārdi uz spēkrata izskatījās vēl košāki. Mēs apstājāmies pie maiznīcas, kuras īpašnieks caur skatlogu noraudzījās uz automašīnu. Iecirkņa vestibilā es apsēdināju Lūku uz krēsla un iedevu viņam rokās smalkmaizīti un piena paku. Ne ar vienu izmeklētāju saruna man neiznāca. Mak- rekena nebija darbā, un neviens cits man uzmanību nepievērsa. Braienu acimredzot pratināja, un es sapratu, ka iespēja ar viņu parunāties varētu rasties tikai pēc vairākām stundām.

Ceļā uz viesnīcu es pabraucu garām ielas stūrim, kur atradās Braiena māja. Palēninājusi ātrumu, es lūkojos uz viņa mājas pusi, kas atradās sešdesmit jardu attālumā. Mājas priekšā uz ietves sēdēja divi cilvēki ar piketa plakātiem rokā. Es nobremzēju automašīnu.

-    Kas noticis? - Lūks vaicāja.

-   Nevaru saprast. Taču tu neuztraucies.

Raudzīdamies uz Braiena mājas pusi, es apjautu, ka neviens man nebūs jāmeklē. "Pēdējie Ticīgie" gribēja, lai es viņus atrodu. Viņi mani gaidīja.

Es negrasījos stāties prēti šiem neparedzamajiem cilvēkiem, kad biju kopā ar Lūku. No viesnīcas piezvanīju Ebijai Henkinsai un pajautāju, vai varu pie viņas iegriezties.

Ebija un Volijs dzīvoja Nensijpleisā, smilšakmens namā, kura pagalms bija piemētāts ar rotaļlietām. Volijs atvēra durvis, rokā turēdams krūzi ar kafiju. Padusē viņam bija The Los Atigeles Times eksemplārs.

-   A-ā, koijotu dresētāja!

Ar savu sirsnīgo, nedaudz muļķīgo smaidu un brillēm zelta ietvarā mājastēvs atgādināja miligu lācēnu. Viņš noskūpstīja mani uz vaiga. No virtuves iznāca Ebija, susinādama plaukstas trauku dvieli. Roka viņai bija pārsieta, un citādus savainojumus nemanīja.

Es uzmanīgi pieskāros pie apsēja.

-    Kā tu jūties?

-    Esmu kā vecs zābaks - sīksta. Bija jāuzliek šuves. Man jāvakcinējas pret trakumsērgu, un tas nu gan man nemaz nepatīk. Taču viss varēja beigties daudz ļaunāk. Esmu tava parādniece, Evij.

Pie mums piesteidzās maza gaišmataina meitenīte, kam ap kaklu bija apsiets krūšautiņš ar uzšūtu vārdu "Heilija". Mute un rokas viņai bija ar pūdercukuru, un viņa apķērās Ebijai ap kāju un pētīja Lūku.

Ebija ari paraudzījās uz Lūku.

-   Volijs brokastīm atnesa virtuļus. Vai gribēsi kādu?

Viņš klusēdams piespiedās man ciešāk klāt, un Ebija uzmeta man rāmu skatienu.

-    Eba, - Volijs ieteicās, - parādi Evanai savu atradumu.

Ebijas seja atplauka.

-   Ak, tev tas patiks!

Paņēmusi mazo meiteni uz gurna, Ebija devās uz virtuvi, ko rotāja dzeltenzaļas, rūtainas tapetes, kas man šķita pārāk spilgtas, taču vainīgs droši vien bija mans nomāktais garastāvoklis. Iegājusi virtuvē, es uz galda ieraudzīju vidusskolas gadagrāmatu, kam uz vāka bija iespiestas suņa ķepu pēdas un nosaukums "Ķepu nospiedumi".

-    Vai atceries, ka mēs vidusskolā skrējām gluži kā medību

suni?

/

Ši gadagrāmata bija veltīta mūsu pirmajam vidusskolas gadam - tas bija pūtīšu, algebras un pirmo menstruāciju gads. Ebija uzšķīra fotogrāfiju no vieglatlētikas sacensībām. Te nu mēs bijām - skrējām astoņsimt metru distanci, tā aizelsušās, it kā būtu aptrū- cies skābeklis ceļā uz Everesta virsotni.

-    Šeit ir Braiens arī, - viņa sacīja, uzšķirdama vecāko kursu studentu ģīmetnes. - Vai redzi, Lūk? Tavs tētis.

Vērdamās Braiena attēlā, es nopūtos. Viņš izskatījās mierīgs un laimīgs - cilvēks, kuru dzīves pieredze vēl nav piespiedusi pie zemes. Es nespēju uz viņu skatīties.

-    Ei! - Ebija nočukstēja. - Kas noticis, meitēn?

Es saņēmu virsdeguni, iespiezdama īkšķi un rādītājpirkstu acu kaktiņos, un dzirdēju, ka Ebija mudina Lūku un Heiliju iet uz istabu un paskatīties televizoru, un paņemt līdzi virtuļu kārbu. Pēc tam viņa aplika man ap pleciem roku.

-    Pagājušajā naktī notikusi slepkavība, - ievilkusi dziļu elpu, es teicu. - Policisti domā, ka vainīgs ir Braiens.

Ebija neatrāvās un nešausminājās. Viņa gluži vienkārši turēja mani, jo dambis bija pārrauts. Volijs ielūkojās virtuvē, un viņa to aizgaiņāja prom. Pagaidījusi, kamēr es izraudos, Ebija lika man izstāstīt, kas īsti noticis. Viņa rāmi noklausījās manu stāstu, atturēdamās man paziņot savu verdiktu.

-    Dari, kas tev jādara, - viņa teica. - Lūks var šeit palikt visu dienu, ja tas vajadzīgs.

Es zināju, ka viņa mani nepievils. Nenometīs zemē stafetes kociņu.

***

Pie Braiena mājas, pārstāvēdamas "Pēdējos Ticīgos", šo cilvēciskuma antonīmu, piketēja Šilo un Glorija. Silo, neapmulsināmā Bībeles citātu skandētāja, turēja rokās plakātu ar uzrakstu SLEI'KAVlBA, bet ar fiziskiem dotumiem dāsni apveltītā Glorija, kas, šajā vietā atgādinādama Loru Kraftu, izskatījās mazliet nepiedienīgi, turēja lielu kartonu ar vārdu MOCEKLIS. Viņas šķita nesaderīgs pāris, un man ienāca prātā, ka nekad neesmu redzējusi kādu no "Pēdējiem Ticīgajiem" vienu pašu. Šīs abas acīmredzot bija uzticīgas Pītergm Vaiomingam un sēroja no sirds. Kas gan ar viņām notiks turpmāk?

Kad, novietojusi automašīnu Braiena mājas priekšā, es meitenēm tuvojos, viņas saspringa. Šilo, sakniebusi savu mazo lelles muti, ieplestām kājām nostājās man pretī.

-    Šī ietve ir sabiedrības īpašums. Jums nav tiesību dzīt mūs prom.

-   Varat piketēt, cik jums patīk. Es meklēju Šenilu Vaiomingu.

-   Mēs no jums nebaidāmies.

-   Protams. Kāpēc gan jums būtu jābaidās? Nespēlējiet teātri.

Šilo bija satvērusi plakātu tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva

balti. Viņas mazās nāsis trīsēja. Glorija, bez mitas mirkšķinādama acis, kodīja lūpu. Abas patiešām no manis baidījās. Viņu sēras un apjukums mani aizkustināja, un es piepeši jutos aukstasinīga.

-    Izsaku līdzjūtību sakarā ar mācītāja Vaiominga nāvi.

-    Kā tad! - Šilo izslēja zodu, taču tas ari trīsēja. Glorijas pleci nodrebēja, un nākamajā mirklī viņa sāka raudāt. Asaras plūda, šķērsodamas rētu zem kreisās acs.

-    Man jārunā ar Šenilu Vaiomingu.

-    Viņa atrodas Eņģeļos, - Šilo teica. Redzēdama, ka es neizpratnē pieliecu galvu, viņa piebilda: - Mūsu draudzes mājvietā lauku apvidū.

-    Kā lai es turp tieku?

Nervozi knibinādama savus zirgastē saņemtos matus, Šilo raudzījās uz mani veselas trīsdesmit sekundes. Vai nu viņa pūlējās saņemt drosmi, vai mēģināja izprast, kas esmu. Miesa un asinis vai arī spoks, gars, pārdabiska parādība. Beidzot viņa nolika plakātu uz mauriņa.

-    Kāpiet mašīnā. Mēs jūs aizvedisim.

Mēs devāmies ārā no pilsētas dienvidu virzienā, atklātā tuksnesī, un tad nogriezāmies no šosejas uz zemesceļa.

Apvidus kļuva arvien pauguraināks. Pievārējušas kādu pakalnu, mēs braucām lejup, līdz nokļuvām smilšainā līdzenumā, kas bija pārpildīts automašīnām - pikapiem, furgoniem, kravas automobiļiem un treileriem dzivošanai. To vidū atradās pussagruvusi māja.

-   Vai esam klāt? - es jautāju.

Šī vieta atgādināja koncentrācijas nometni. Ēkām apkārt bija pavirši saslieti stabi, starp kuriem nokarājās elektrības vadi, un ļodzīgā šķūnī stāvēja putnu izkārnījumiem notraipitas vecas automašīnas. Jumta spārēs bija redzami tumši veidojumi - putnu ligzdas.

Pie manas mašīnas loga piepeši kāds pieklauvēja. Es salēcos. Nemanīts pienācis, tur stāvēja Jesaja Pakstons. Viņa neizteiksmīgā seja bija krama cieta.

-    Izslēdziet motoru un kāpiet ārā.

Kad izkāpu, sejā iecirtās karsta vēja pūsma un garām aizripoja raganu slota, ista raganu slota, no dzelkšņiem un nezālēm izveidojies paliels kumšķis. Man acumirklī pārņēma sajuta, ka mani vēro. Pie mājas durvim sardzē stāvēja Kērts Smoliks, ar vienu roku knibinādams pūtīti, otrā turēdams ieroci. Viņš nenovērsa no manis skatienu. No ēnas, ķēdi žvadzinādams, iznāca suns ar zilām acīm un, mēli izkāris, pētīja mani.

-   Vaiomingas kundze ar jums runās pēc brīža, - Pakstons paziņoja.

Pasaucis šilo, viņš iedeva tai priekšmetu, kas izskatījās pēc pārnēsājamas svītrkoda nolasīšanas ierīces, kādas izmanto lielvei- kalos. Šilo lika man izstiept roku.

-    Kāpēc?

Tā kā šeit viņa no manis nebaidījās, viņas augstprātība bija atgriezusies.

-    Tas ir antikrista detektors. - Viņa sagrāba mani aiz plaukstas locītavas un pārlaida ierīci pār roku. - Ar to pārbauda, vai uz tavas ādas nav ļauna zīme.

Jēziņ! Internetā patiešām var iegādāties jebko.

Šilo nostūma man no pieres matus un novicināja ierīci gar deniņiem.

-   Tas reaģē uz mikročipiem un sīkiem tetovējumiem.

Tā bija svītrkoda nolasīšanas ierīce. Pakstons mani cieši vēroja, sagatavojies radikāli rīkoties, ja ierīce sāktu pīkstēt vai man no galvaskausa izlīstu ragi.

Šilo nolaida roku.

-    Nekā nav.

-   Vai jums tā lietiņa, - es teicu, - kādreiz rāda arī ko citu?

Šilo, Pakstons, Glorija,'Smoliks un suns drūmi skatījās uz mani.

Jutu, ka mana bramanlba gaist. Ko es, pie velna, šeit meklēju?

Mājas durvis atvērās. Es saspringti, gaidīdama parādāmies Še- nilu, bet pa durvīm izšāvās Tabita. Izvalbītām acīm viņa traucās pie manis, izstiepusi rokas kā taustekļus. No viņas rīkles izlauzās vaids, pārtapdams kliedzienā.

-    Braiens viņu nogalināja! Braiens nogalināja mācītāju Pītu!

Viņas mati bija savēlušies un seja - bāla. Sausās, sasprēgājušās lūpas asiņoja. Tabita sagrāba mani aiz drēbēm.

-   Vai tu zināji? Vai tu redzēji, kā viņš to pastrādāja? Ak Dievs! - Atgāzusi galvu, viņa vaidēja. - Kāpēc tu viņu neapturēji? Kāpēc?

Tikpat pēkšņi kā uzliesmojis, Tabitas niknums izplēnēja. Viņa raudādama iekrita man rokās. Es instinktīvi apskāvu seno draudzeni, lai viņa nenoslīgtu zemē. Piekļāvusi galvu man pie pleca, Tabita elsoja. Pakstona seja nocietinājās vēl vairāk, un viņš novērsa skatienu sāņus, it kā būtu mūs pieķēris kādā neķītrībā. Pēc brīža viņš atvilka Tabitu no manis nost un veda uz mājas pusi, turēdams roku tai uz skausta. Es neizpratnē noraudzījos uz viņiem.

Ticis līdz durvīm, Pakstons atskatījās uz mani.

-    Nāciet šurp!

Mirkli vilcinājusies, es devos iekšā, un Šilo un Glorija man sekoja. Gaiss dzīvojamā istabā bija smacigs, un saules starus aizturēja nolaistas žalūzijas, tāpēc gaisma telpā bija blāvi dzeltenīga. Dēļu grīda zem kājām krakšķēja. Es dziļi ievilku elpu. Šenila sēdēja uz melnas mākslīgās ādas dīvāna, un viņai pie kājām bija nometušās tris dejotājas. Šenila bija tērpusies viscaur baltā. Kovboju zābaki, svārki, blūze, nagu laka, lūpu krāsa, acu ēnas, kovboju cepure - viss bija balts. Tas viss bija tik spožs, ka šķita - Še- nila uzsūc ikvienu istabā iespraukušos gaismas staru. Dīvāna priekšā, kur parasti droši vien atradās kafijas galdiņš, bija nolikts tukšs zārks.

Šenilas acis, divas tumšas marmora bumbiņas, pievērsās man.

-   Likumā teikts, ka mums jāieliek Pīters tajā kastē. Viņi neļaus līķi pārvietot, ja tas nebūs ievietots zārkā.

-    Izsaku jums līdzjūtību, Vaiomingas kundze, - es teicu.

-   Likumā teikts, ka mans Pīters oficiāli jāapglabā štata kapsētā, kur zārks jāielaiž cementa kapā, lai ķermeņa šķidrumi un puvekļi netiktu ārā. Viņi domā, ka viņa maigā, nesamaitātā miesa varētu nodarīt ļaunumu zemei.

Es noriju siekalas. Kā gan es biju iedomājusies, ka šo sievieti iztaujāšu par viņas vīra nāvi? Viņas skatiens no manis aizklejoja uz virtuvi, kur pie plīts stāvēja Tabita, susinādama acis ar kabatas lakatiņu un klusi sarunādamās ar Pakstonu. Kad Šenila pasauca Tabitu, viņa nošņaukājās un, ņurcīdama kabatas lakatu, ienāca istabā.

Šenila raudzījās uz savām klēpī saliktajām rokām.

-   Tu zini, ka es nedusmojos uz tevi. Es nedusmojos, ka tevis dēļ mūsu rindās ielauzās Braiens Deleinijs. Jo tu nezināji, ko viņš grasās darit. Tev nebija ne jausmas par viņa nodomiem.

Tabita stāvēja, nokārusi galvu.

-    Taču klāt ir brīdis, kad fatālas kļūdas pieļaut vairs nedrīkstam. Kaut gan tev ir piedots, mums jāievēro disciplīna. - Šenila nogludināja savus briežādas svārkus. - Vienu nedēļu tu saņemsi tikai pusi pārtikas devas.

Tabita, man par brīnumu, pamāja. Viņa sakoda zobus, viņas vaigos iesitās sārtums, bet viņa neko neteica.

Senilas kovboju cepure noliecās lejup, un Tabita, saņēmusi atļauju kustēties, devās atpakaļ uz virtuvi. Tad sniegbaltā cepure pagriezās uz manu pusi.

-   Kaut gan atrašanās vienā telpā ar tevi liek man justies netīrai, gribu, lai tu mani uzklausi. Es gribu, lai tu dodies atpakaļ un pasaki viņiem, ka viņi neuzvarēs.

Es neuzdrošinājos Šenilu pārtraukt un lūgt, lai viņa precizē, kas tie viņi tādi ir.

-   Viņi domā, ka ceļš nu ir tīrs. Viņi domā, ka tagad, kad Pītera vairs nav, nelabais viegli sagrābs varu. Viņi maldās. - Šķita, ka no viņas tumšajām acīm dvesmo karstums. - Mēs vēl neesam pat sākuši cīņu. Vēl neesam pat savilkuši roku dūrē.

šenila piecēlās, lēni noliecās pie sava labās kājas zābaka un izvilka no turienes medību nazi.

-   Šilo! - viņa uzsauca, cieši raudzīdamās man acīs.

Meitene piesteidzās klāt.

-Cepuri!

Šilo to noņēma Šenilaī no galvas tik uzmanīgi, it kā tas butu vai nu ligavas plīvurs, vai spridzeklis. Es jutu sev kaklā dauzāmies pulsu. Šenila noglāstīja savu garo māla krāsas matu pīni.

-    Bībelē teikts, ka mati ir sievietes lepnums. Sieviete nēsā tos garus par zīmi, ka godina savu vīru un viņa varu pār sievu.

Uzmetusi skatienu manai īsajai frizūrai, viņa saviebās, it kā būtu ieraudzījusi ko pretīgu.

-    Taču mans vīrietis ir miris. Tāpēc no šīs dienas fiziskajam krāšņumam vairs nav jēgas. Mēs dosimies uz priekšu bez mūsu galvenās rotas un pieņemsim cīņu.

Šenila, pavēzējusi nazi gaisā, matu pīni nogrieza.

-    Ej un pasaki sātana sulaiņiem, ka esam kaujai gatavi. Lai šis ir pierādījums.

Ar ātru kustību viņa meta nogriezto pini man, un es to instinktīvi noķēru. Matu siltums un smagums mani satrieca. Noskurinājusies es to nometu zemē.

Šenila pavērsa nazi pret manu vidukli.

-Ej.

Man divreiz nebija jāsaka. Lai gan gribēju mesties skriešus, es apvaldīju sevi, lai saglabātu pašcieņu.

Kērts Smoliks bija atspiedies pret manas automašīnas priekšējo spārnu. Mani ieraudzījis, viņš gausi pasmaidīja, atsegdams savus dzeltenīgos zobus. Viņš rādīja uz sarkani uzķēpāto vārdu "atsūkātāja".

-    Lieliska pašreklāma.

Biju pārliecināta, ka tieši viņš ielika piepūšamo lelli manā gultā.

-    Vācies malā! - es izgrūdu.

Tajā brīdī es ieraudzīju, ka Smoliks, atbalstījis ieroci pret automašīnas virsbūvi, pēta manu tehnisko pasi, rokā turēdams arī citas manas lietas, ko bija izvilcis no cimdu nodalījuma, - grupas Mavericks kompaktdisku un Maikla Kraitona grāmatu "Laika robeža".

-   Atdod, nekauņa!

Viņš parāvās sāņus, un ierocis nokrita smiltīs.

-   Pacel, - atskanēja salta balss.

Kā parasti nemanīts, bija pienācis Pakstons.

Smoliks steigšus paķēra ieroci.

-    Piedod, Jesaja, bet viņa atvedusi kontrabandu. Bezdievīgu mūziku un sātanistu grāmatas.

Es pastiepu roku pēc diska, bet Pakstons iejaucās.

-   Šī vieta ir "Pēdējo Ticīgo" īpašums, tāpēc šeit jums jāievēro mūsu noteikumi. - Viņš pamāja Smolikam ar galvu. - Atsavini viņai aizliegtos priekšmetus.

Mani pārņēma dusmas un rūgtums. Šo kauju es biju zaudējusi, un man neatlika nekas cits kā iekāpt automašīnā. Kad biju iedarbinājusi motoru, Pakstons pieklauvēja pie loga. Es to nenolaidu.

Viņš pieliecās pie paša stikla.

-    Vai zināt, kādu paziņojumu valdība izkarinājusi pie bāzes poligona žoga?

Es zināju. Aiz šiem vārtiem atļauta nāvējošu ieroču izmantošana.

-   Turpmāk, - Pakstons teica, - tas attiecas uz šo teritoriju ari. - Stikls no viņa elpas nosvīda. - Tu esi brīdināta.

Strauji uzņēmusi ātrumu, tā ka džips uzsita gaisā smilšu vērpetes, es traucos prom. Mani pavadīja Kērta Smolika viltīgais smīns.

Braukdama atpakaļ uz pilsētu, biju sagrābusi stūri tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Kad tiku uz asfaltētās šosejas, manu prātu joprojām nodarbināja tūkstoš domu, droši vien tāpēc es nelikos ne zinis par savādajām, dūcošajām skaņām salona aizmugurē. Tikko biju rīkojusies bezjedzīgi. Bezjēdzīgi un muļķīgi. Ar savu ierašanos biju panākusi jaunu naida uzliesmojumu un pastiprinājusi "Pēdējo Ticīgo" varaskāri. Viņu īpašums, kā tad.

Kam isti pieder šie Eņģeļi? "Pēdējiem Ticīgajiem"? Vai sektai ir sekotāji ari Čainaleikā? Es nolēmu to noskaidrot Iestāžu reģistrā. Driz vien pabraucu garām ceļa zīmei, kas norādīja pilsētas robežu.

Beidzot manu uzmanību saistīja savādā dūkšana. Palūkojusies atpakaļskata spoguli, es ieraudzīju brūnu ņirboņu. Mašīna bija pilna ar lapsenēm.

Apjautušas, ka ir iesprostotas, tās piepeši bija visur. Saniknotie kukaiņi dūca gluži kā telefona līnija un dauzījās pret logiem un vadības paneli, un pinās man matos. Piepeši juzdama sev rokā karstu sāpju vilni, es sagriezu stūri un spiedu uz bremžu pedāli, bet lapsenes, aizlīdušas aiz apkakles, jau dzēla man skaustā. Nobraukdama no ceļa, es ietriecos jukas krūmā, atgrūdu vaļā durvis un izlēcu ārā.

Pliķēdama sev pa blūzi un matiem, es vēcināju rokas, griezos uz vienas vietas, lidz beidzot metos zemē un vārtījos. Sajutusi kaut ko rāpojam pa cirksni, atrāvu vaļā rāvējslēdzēju un novilku Is- bikses nost, palikdama tikai blūzē un mazajās biksītēs.

Viena acs man bija gandriz aizpampuši, un miesa dega kā ugunis. Lai gan lapsenes bija prom, es joprojām kā jukusi vārtījos pa zemi, mētādama galvu un vicinādama rokas. Sajutusi uz pleca karsta gaisa plūsmu, es aptvēru, ka automašīnas motors joprojām darbojas un esmu pievēlusies pie izplūdes caurules. Es palūkojos augšup un ieraudzīju vārdus "Sunīšu po…".

Kaut kur netālu aizcirtās automašīnas durvis. Prātā pavīdēja neskaidra doma par manām pavalkātajām biksītēm, un es atminējos mātes ieteikumu noplukušu apakšveļu mest ārā, pirms esmu iekļuvusi nelaimes gadījumā un atjēgusies ar augšup uzrautiem svārkiem. Neciešu, ka pareizi ir tieši tie mātes ieteikumi, kurus es neņemu vērā.

Spilgtajā dienvidus saulē es ieraudzīju sev blakus vīrieša siluetu, un mirkli vēlāk viņš nometās man blakus.

- Nomierinies.

Es pārstāju kārpīties, taču manas rokas un kājas kratīja drebuļi, par spīti saules svelmei un karstajām smiltīm. Vīrietis uzmanīgi noņēma man no blūzes priekšas beigtas lapsenes. Saules apžilbināta, viņa seju es nespēju saskatīt.

-   Tu acīmredzot esi sakosta no vienas vietas. Sasodīts! Vai tev ir alerģija? Brauksim uz neatliekamās palīdzības slimnīcu.

-   Vai jūs esat ārsts? - es noprasīju.

-   Nē, kundze. - Vīrietis pavirzījās sāņus, un es ieraudzīju viņa seju. Tas bija pilots ar stūraino žokli. - Jūsu rīcībā Gerets Holts, ASV Jūras kara flotes kājnieks.

Vienpadsmitā nodaļa

/

Kamēr neatliekamās palīdzības slimnīcā mani aprūpēja, Holts pakavējās uzgaidāmā telpā. Iespriedis rokas sānos, viņš tur stāvēja ar norūpējušos sejas izteiksmi. Iznākusi no ārsta kabineta, es sakārtoju sev apkārt sārto pludmales dvieli, ko biju aptinusi ap vidukli kā sarongu. Holts to bija atradis manā mašīnā un ietinis mani tajā, pirms iesēdināja savā melnajā džipā un aizveda uz slimnīcu.

-    Kāda ir diagnoze? - Holts jautāja.

Viņš bija ģērbies haki krāsas formas tērpā, kam uz apkaklītes bija leitnanta pakāpei atbilstošas svītras. Formas tērpa bikses bija izgludinātas tik nevainojami, ka atgādināja metāla plāksnes. Holts nebija liela auguma virietis - apmēram tikpat garš, cik es, taču viņa ķermenis bija spēcīgs un muskuļots. Viņam bija brūni, īsi apgriezti, asi mati un tumšas uzacis, kas labi saderēja ar ma- sīvo žokli.

Es pavicināju gaisā benadrila tabletes un ziedi uztūkuma un niezes mazināšanai.

-    Anafilaktiskais šoks nav iestājies. Ja tas notiktu, manis vairs nebūtu starp dzīvajiem. Ārstiem šis gadījums šķita diezgan apnicīgs.

Lai gan biju iedzērusi nomierinošu tableti, āda man joprojām dega un es jutos saspringusi. Saules gaismas apžilbināta, es sarāvos un aizliku acim priekšā plaukstu.

-   Es varu tevi nogādāt mājās. Kur tās būtu? - Holts vaicāja.

-    Aizved mani līdz manai automašīnai, leitnant.

-   Sauc mani par Geretu.

Viņš atvēra džipa durvis un tās pieturēja, kamēr es iekāpu iekšā.

-   Tevi krata drebuļi. Varbūt drīkstu uzaicināt tevi uz tasi kafijas? Ar sviestmaizi… vai kūkas gabaliņu?

Es vairāk priecātos par viskija glāzi.

-   Paldies, nē. Tu esi ļoti laipns, bet man jātiek mājās.

Viņš nopētīja manu seju.

-    Pie tā mazā puisēna?

-   Jā. Viņš ir mans brāļadēls.

Holta pleci atslāba un acis pazibēja interese. Tas nav mans bērns, es nodomāju. Viņš uzmeta ašu skatienu manai kreisajai rokai. Gredzena nebija. Es lasīju viņa domas gluži kā grāmatu. Holts bija pārliecināts, ka īstenot savus nodomus būs vieglāk, nekā viņš paredzējis. Neviena šķēršļa. Ne vira, ne bērna, neviena.

Es jutos nožēlojami. Kāpēc gan es atbildēju viņam degvielas uzpildes stacijā Mohavē? Tas bija tikpat kā flirtēt. Es jutos apkaunota un sarūgtināta. Man blakus atradās vīrietis, kāds šajā bridi man bija vajadzīgs vismazāk, - uz nerātnībām noskaņots jūrnieks ar milzu ego, turklāt viņš bija baudījis iespēju aplūkot manu apakšveļu.

Viņš uzlika Oakley saulesbrilles un izbrauca uz ceļa.

-   Man jāatzīstas, ka es pamanīju tavu automašīnu un tev sekoju, cerēdams, ka piekritīsi kopā ar mani iemalkot kādu dzērienu.

Es atspiedu muguru pret sēdekļa atzveltni.

-   Jā, mani izbrīnīja ši "sagadīšanās".

-   Laikam jau šis nav tas labākais bridis tāda priekšlikuma izteikšanai.

-   Laikam gan. Ja tu to izteiktu krievu armijas raķešu uzbrukuma laikā, bridis butu piemērotāks.

Džips brauca nevienmērīgi, un amortizatori grūdienus un rāvienus it nemaz nemazināja. Kad iebraucām kārtējā bedrē un es ar muguru stiprāk atsitos pret atzveltni, piepeši jutu neciešamu niezi. Man vajadzēja muguru pakasīt, bet es nespēju aizsniegt niezošo vietu, tāpēc sāku to berzēt pret atzveltni, gluži kā lācis trinas pret koku. Tas nelīdzēja.

-   Vai tev vajadzīga palīdzība? Es varu aizsniegt to vietu, - Ģērēts piedāvāja.

Ta kā es centos šo vīrieti atraidīt, doma, ka viņš varētu pakasīt man muguru, nelikās diez cik prātīga. Es aizliecu roku aiz galvas un mēģināju tikt galā pati.

-    Es aizsniegšu.

-7 Vai esi pārliecināta?

Jutu, ka bez krāsns kruķa niezošo vietu neaizsniegšu. Āda kaisa tik ļoti, ka es neizturēju.

-   Ak Dievs, jā! Lūdzu, palīdzi!

Es noliecos uz priekšu, un Gerets sāka berzēt man muguru. No prieka un atvieglojuma man acis sariesās asaras un pār lūpām pārvēlās vaids, it kā es šajā mirkli piedzīvotu ko tūkstošreiz labāku par seksu. Gerets mani atbrīvoja no mokpilnās niezes, un tā patiešām bija svētlaime.

-    Un tagad pasaki man, - viņš teica, - kāpēc tu vadā savā automašīnā ar lapsenēm pilnu somu? Vai tu esi kukaiņu pētniece un tāpēc viņus vāc?

Es atliecos atpakaļ.

-    Par kādu somu tu runā?

Gerets uzmeta man īsu, jautājošu skatienu.

-   Par somu uz tava Explorer pakaļējā sēdekļa. Kad paķēru pludmales dvieli, ko apņemt tev apkārt, izrādījās, ka tas uzsegts atvērtai somai, kurā iekšā vēl bija dažas pusdzīvas lapsenes, tāpēc nodomāju…

-    Maitas gabals! - es nolādējos.

Es atcerējos Kērta Smolika viltīgo sminu bridi, kad devos prom no Eņģeļiem. Tas bija viņa roku darbs. Kad Gereta džips apstājās līdzās manai automašīnai, es izlēcu ārā un atrāvu vaļā tās durvis. Uz pakaļējā sēdekļa patiešām bija pārtikas iepirkumu soma, ko Smoliks acīmredzot tur bija nolicis un apsedzis ar dvieli, droši vien atstādams kādu spraugu, lai kukaiņi pēc brīža, kad esmu pabraukuši jau krietnu gabalu, izķepurotos laukā. Gerets, pienācis man tik tuvu klāt, ka man gandrīz no jauna sākās nieze, pasniedzās pēc somas, taču es viņa roku apturēju.

-    Neaiztiec. Uz tās varētu būt pirkstu nospiedumi, - es teicu. - Kāds ielicis šo somu manā automašīnā, lai sagādātu man nepatikšanas, un man šķiet, ka es zinu, kurš to izdarīja.

Gerets uzmeta man skatienu.

-   Cik saprotu, tev patiešām ir slikta diena.

-   VII'P, - es izteicos īsi.

-   Zinu, no kurienes tu nāc, - neskanīgi iesmējies, viņš novilka.

Gerets pazina karavīru izteicienu "Viss ir pilnīgā pakaļā". Viņš

teica, ka dosies man līdzi uz policijas iecirkni.

-   Tev tas patiešām nav jādara.

Es ietrausos savā automašīnā, cenzdamās apsēsties tā, lai ne ar ko nesaskartos, pat ne ar gaisu.

-   Ja tu iesi tur viena, viņi par tevi smiesies. Taču, ja klāt būs liecinieks, turklāt formas tērpā…

Policisti smējās par mani tik un tā. Mani uzklausīja pajaunais, sirmais, civilā ģērbies policists, kurš bija atradis manā automašīnā krāsas bundžu. Manāmi uzjautrināts, viņš ar īkšķi braucīja lūpas.

-    Vai tās lapsenes bija apsēdušas visu kvartālu vai tikai jūsu automašīnas pakaļējo sēdekli?

Es pasniedzu viņam somu, ko biju uzlikusi uz zemē atrasta kartona gabala. Policists valdīja smieklus.

-    Pirkstu nospiedumi. Nez kam tie pieder?

-   Lapsenēm, kam tad vēl? - es sarkastiski atbildēju, nepieme- tinādama "idiot", lai gan to ļoti vēlējos, un paskaidroju kā piecus gadus vecam bērnam: - Uz somas varētu būt tā cilvēka pirkstu nospiedumi, kurš ielika šo somu manā automašīnā.

Policists somu paņēma, bet es zināju, ka viņš negrasās ar to kaut ko darīt.

-    Tātad. Vai jums jau iepriekš bija nesaskaņas ar šīm lapsenēm? Kādas bija jūsu attiecības? Naidīgas?

Gerets veda mani projām, pirms paguvu atcirst ko asu, taču nenoturējies paspēra dažus soļus atpakaļ, pieiedams policistam cieši klāt - nevis lai viņu izaicinātu, bet lai tas viņu pamanītu.

-Jūsu amats prasa, lai jūs izturētos pret pilsoņiem ar cieņu.

To izdzirdējis, policists izskatījās aizvainots.

Kad izgājām ārā, Gerets palūkojās uz robotajām kalnu virsotnēm pie apvāršņa.

-    Kāds pašapmierināts muļķis!

-    Viņš domā, ka policija, arestēdama manu brāli, trāpījusi desmitniekā.

Gerets atskatījās pār plecu uz iecirkņa ēku.

-   Cik nožēlojama izmeklēšanas metode - izsmiekls! - Viņš nespēja nomierināties. - Vai tā viņi savāca pierādījumus pret tavu brāli? Vai tā viņi nonāca pie lēmuma, ka jāarestē F/A-18 pilots, veterāns? - Viņš izgrūda riebuma pilnu skaņu. - Dod man ziņu, ja varu kā palīdzēt.

-   Es to novērtēju. - Svarīgākais man bija tuvākajā laikā aizgādāt no šīs pilsētas prom Lūku.

-    Varbūt varam kopā iedzert tagad? - Kad es nenoteikti paraustīju plecus, Gerets veltija man sāju smaidu. - Labi, sazināsimies, - viņš noteica.

Iestāžu reģistrs, kur pēc tam devos, lai uzmeklētu informāciju par Eņģeļu īpašnieku, atradās netālu no policijas iecirkņa, Čai- naleikas administratīvajā centrā. Es nezināju ne īpašuma pasta indeksu, ne adresi, tāpēc paņēmu šā tuksnešainā apgabala karti, kur, izsekodama zemesceļu, pa ko biju braukusi, sameklēju īsto māju. Zemes gabals piederēja sievietei, vārdā Mildreda Hopa Ent- lija. Šis vārds man neko neizteica. Ari telefonu grāmatā nevienu Entliju neatradu.

Beidzot es devos atpakaļ uz viesnīcu, lai sakoptu sevi. Dzēlie- nu vietas joprojām bija ārkārtīgi jutīgas. Viss, ko vien es darīju, izraisīja kairinājumu - ikviena kustība, staigāšana, acu mirkšķināšana, pat viesnīcas vestibila pulksteņu tikšķēšana. Viens no tiem vēstīja, ka Deli iestājusies nakts. Saviebusies es devos cauri vestibilam, līdz, neviļus pacēlusi skatienu, ieraudzīju tur sēžam Džesiju. Viņš gaidīja mani.

-   Sveika, miļā! - viņš sacīja, atplezdams rokas.

Viņš bija tērpies novalkātos džinsos un dzeltenā teniskreklā ar uzrakstu Gaucho Svitnming. Uz galda viņam priekšā atradās ieslēgts klēpjdators - Džesijs joprojām bija aizņemts ar sesku lietu.

-   Ar Lūku viss ir kārtībā, - es sacīju, paredzēdama viņa pirmo jautājumu.

-    Paldies Dievam! - Džesijs nopūtās. - Visu ceļu es braucu, ilgodamies dzirdēt šos vārdus. - Viņš ar pirkstu galiem atglauda man no sejas matus. - Kas, pie velna, noticis ar tavu aci?

Reģistratore nenolaida no mums skatienu.

-    Iesim uz istabu, - es teicu.

Kad tur nokļuvām, es aizvēru durvis, pametu Džesijam anti- histamīna tūbiņu un sāku izģērbties.

-    Iezied mani. Viscaur.

-   Sasodīts! - Viņš pārmetoši raudzījās uz mani. - Tu atkal spēlējies ar "Pēdējiem Ticīgajiem".

-   Ierīvē to ikvienā manas miesas collā, Džesij. Pirms es metos sev virsū ar zobiem.

Viņš uzspieda ziedi uz pirkstiem un sāka klāt man to uz ādas.

-    Braienu arestēja, - es teicu.

Džesija pirksti aprima. Viņš uzrauca augšup uzacis.

-   Vai ir kādi viņa vainas pierādījumi?

-   Kādi gan tur draņķa pierādījumi! Viņš strīdējās ar Pīteru Vai- omingu. Viņš pameta nozieguma vietu, jo domāja, ka Lūkam draud briesmas. Viņam pieder ierocis. Tie ir policijas minējumi uz labu laimi.

-   Vai ar to pietiek, lai saņemtu orderi?

-    Esi laipni aicināts tuksnesī, Džesij. Smadzeņu rievu cilvēkiem šeit ir mazāk nekā citur.

Džesija roka atsāka darbu.

-   Vai Braiens apgalvo, ka nav vainīgs?

-Jā.

Viņš atliecas atpakaļ un cieši ieskatijas man acis.

-   Vai ar tevi viss ir labi?

-Nē.

Aplicis rokas man ap gurniem, Džesijs ievēlās gultā, ieguldīdams mani savā apskāvienā. Es noliku galvu viņam uz pleca.

-    Piecas minūtes, - es teicu. - Dod man tikai piecas minūtes. Neko nesaki.

Cietums bija savienots ar policijas iecirkni. Mēs ar Džesiju reģistrējāmies, lai varētu doties uz apmeklētāju telpu.

-    Kāpēc kruķi uz mani tā blenž? - viņš jautāja.

-   Tu esi jaunākais eksponāts Deleiniju ģimenes ceļojošajā zoodārzā. Neliecies par viņiem ne zinis.

Apmeklētāju telpa bija izkrāsota konservētam tuncim līdzīgā gaišbrūnā krāsā, un ieslodzītos no viņu apciemotājiem atdalīja organiskā stikla starpsiena. Ikvienu virsmu šeit klāja netīrumu kārta, un drūmajā telpā gaisā vēdīja izmisums. Kad Braienu atveda un nosēdināja mums pretī, man pakrūtē viss sagriezās, it kā tur būtu iemeties krampis. Viņa pleci bija sagumuši, melnās acis - bez izteiksmes. Ģērbies spilgti oranžajā kombinezonā, viņš bija it kā sarucis. Šajā cilvēkā nebija nekā no agrākā Braiena.

Apsēdies viņš pamāja mums ar galvu.

-   Sveiks, Džesij.

-   Sveiks, Braien.

Viņš apvaicājās par manu aci, un es pastāstīju, ka tur iedzēla lapsene.

-   Tev vajadzētu doties prom.

-   Gribēju vispirms satikt tevi.

-    Kā klājas Lūkam?

Es pūlējos saglabāt rāmu sejas izteiksmi.

-   Viņš raizējas par tevi.

-    Vai viņš ir drošībā? Šajā bridi.

-   Viņš ir pie Ebijas un Volija Henkinsiem.

-    Kad atgriezīsies māte un tēvs?

-    Man vēl nav izdevies ar viņiem sazināties.

-   Kāpēc?

-   Viņi atrodas kaut kur Dienvidķīnas jūrā. Tam vajadzīgs laiks.

Braiens izgrūda pirkstus caur matiem.

-   Jūs nevarat palikt Čainaleikā.

-    Viņi var apmesties pie manis līdz brīdim, kad atgriezīsies jūsu vecāki, - sarunā iesaistījās Džesijs. - "Pēdējie Ticīgie" nezina, kur es dzīvoju.

Viņi saskatījās kā suņi, kas viens uz otru rej.

-   Jā, - Braiens noteica. - Labi.

-   Esmu nolīgusi advokātu. Viņš ieradīsies šodien pēcpusdienā.

-   Vai tas ir kāds vietējais?

-   Viņš ir no Beikersfīldas, īsts profesionālis, Džerijs Zonenfilds, - Džesijs paskaidroja. - Viņam ir piecpadsmit gadu pieredze darbā ar krimināllietām, kurās izskata ar nāvi sodāmus noziegumus.

Ar nāvi sodāmus noziegumus. Braiens krēslā sagrozījās.

-   Viņš pārzina dzīves ēnas puses. Tāpēc ieklausies tajā, ko viņš sacīs, - Džesijs turpināja. - Vai esi jau sniedzis liecību? - Kad Braiens papurināja galvu, Džesijs noteica: - Tas ir labi. Nedari to.

-   Viņi interesējās par manu pistoli, - Braiens sacija. - Gribēja zināt, ko esmu ar to izdarījis. Bet es neko neesmu ar to izdarījis, tā atrodas mana sienas skapja plauktā.

-   Varu derēt, ka vairs ne.

Braiena seja saspringa.

-   Dzīvojamā istabā atrasta patronas čaula. Vinčestera sistēmas deviņu milimetru lode, NATO speciālais izlaidums. Tādas lodes es izmantoju savā ierocī. Kāds mēģina mani iegāzt. - Viņš bija nobālējis, un ikviens vārds pār lūpām nāca ar grūtībām. - Tabita zina, ka es glabāju ieroci skapi. Ja tas pazudis…

Man gribējās viņu sapurināt. Par spīti visam, Tabita viņam joprojām bija svarīga. Es zināju, ko Braiens grib dzirdēt.

-    Neticu, ka viņa ir saistīta ar mācītāja Pīta slepkavību.

Šie vārdi viņu nomierināja, it kā uz vaļējas brūces krūtīs būtu uzlikts sāpes remdējošs balzams. Mēs vēl bridi spriedām par tikšanos ar advokātu, par apsūdzību slepkavībā un liegto iespēju viņu atbrīvot pret drošības naudu. Kad Braiens to izdzirdēja, tikko iedegusies liesmiņa viņa acīs apdzisa gluži kā pelni aizdedzinātas cigaretes galā.

-   Šī ir šausmīga vieta, - viņš teica. - Uz sienām izsmērēti mēsli, cilvēki, kuri cieš no halucinācijām… un dušā pieliekties ir bīstami. Es esmu šeit, bet "Pēdējie Ticīgie" ir ārpusē, brīvībā… - Viņa balss aizlūza. - Man jātiek prom no šejienes, Evana.

-   Es daru visu, kas manos spēkos.

-    Es neesmu vainīgs.

-    Es zinu, ka neesi.

Braiens raudzījās man sejā, meklēdams tur šaubu ēnas. Es rīkojos tā, ka rīkotos Lūks, - pārmetu sev krustu un piespiedu roku pie starpsienas. Braiens pielika no otras puses savu plaukstu pretī manējai.

-    Es dabūšu tevi ārā no šejienes, - es apsolīju.

Lai mirstu, ja meloju.

Divpadsmitā nodaļa

i

Trijos pēcpusdienā mēs aizbraucām pēc Lūka. Džesijs sēdēja pie stūres, un viņa automašīnas salons bija mierīga vieta. Radio skanēja Ērika Kleptona dziesma "Krustcelēs". Es jutos nomākta un raudzījos laukā pa logu. Žilbinošā saules gaisma uzsvēra šīs vietas vientulīgumu un nošķirtību. Toties Džesijs ar apbrīnu rādīja uz apvārsni.

-    Kāda ainava! - viņš saviļņots sacīja. - Ak Dievs, tas taču ir Vitnija kalns! Simt jūdžu attālumā! šī vieta ir tik skaista, tik plaša!

Es ieņurdējos. Džesijs jautāja, vai es viņa teiktajam nepiekrītu.

-    Mani vajadzētu arestēt, lai piespiestu šeit palikt, - es atbildēju.

Džesijs mainīja sarunas tematu.

-   Vakar, kad runājām pa telefonu, es sāku stāstīt par ģimeni, kura savulaik bija "Pēdējo Ticīgo" draudzē. Kāds ārsts rehabilitācijas centrā viņus pazīst. Viņu meita sirgst ar cerebrālo trieku. - Viņš saviebās. - Acīmredzot mācītājs Pīts paudis savus uzskatus par "vārguļiem" ari citiem, ne tikai man. Es aprunājos ar šīs ģimenes galvu, un viņš teica, ka abi ar sievu esot ar mieru pastāstīt par sektu.

Es Džesijam pateicos.

-   Un zvanīja tā žurnāliste, meklēja tevi. Sallija Šimada.

Es novaidējos. Ar plašsaziņas līdzekļu pārstāvjiem tikties man nepavisam negribējās.

-   Viņa gribēja ar tevi runāt par ārstu Nīlu Jorgensenu.

Pēdējās dienās ne reizes nebiju iedomājusies par plastikas

ķirurga nāvi, taču mana interese acumirkli atjaunojās.

-    Ko vēl viņa teica?

-    Ka tev katrā ziņā viņai jāpiezvana. - Džesijs, atdarinādams žurnālistes kategorisko toni, pabeidza: - Pavisam, pavisam, pavisam noteikti.

Henkinsu mājas durvis bija atvērtas. Uz manu klauvējienu atsaucās Volija skaļā balss.

-    Nāciet iekšā! - viņš nodārdināja.

Džesijs ar braucamkrēslu uzstūmās uz sliekšņa. Volijs sēdēja istabā uz grīdas, darbodamies ar Lionel rotaļu vilcienu. Ieraudzījis Džesiju, viņš izbrīnījās, bet tajā pašā mirkli pasmaidīja savu sanbernāra smaidu un piecēlies nāca viņam pretim, lai paspiestu roku.

Es neciešu tādus brīžus. Izbrīna pilni skatieni, neuzdoti jautājumi, neveiklība, kas pārņem veselos, kad tie ierauga cilvēku braucamkrēslā, - tas viss mani tracināja. Džesijs tika ar to galā viegli, bet mani uztrauca doma, ka viņu tas nogurdina.

Volijs bija pieklājīgs, savukārt Ebijai patika skaidrība. Viņa pār brillēm uzmeta Džesijam ziņkāru skatienu.

-   Redz, kā… Evana man acīmredzot visu par tevi nav pastāstījusi. Autoavārija? - viņa bez aplinkiem noprasīja.

-   Šoferis mani notrieca un aizbrauca, - Džesijs tikpat tieši atbildēja.

-   Nelāgi. - Ebija palūkojās uz mani. - Vairs nežēlošos par savas savainotās kājas operāciju. Kas tev lēcies? Uz acs jāuzliek saldētu zirņu maisiņš. Tūlīt to izdarīsim.

Virtuvē es apjautājos, kā klājas Lūkam.

-   Labi. Kluss, bet īpašas skumjas viņā nemanu. Viņš ir pagalmā, spēlējas kopā ar Trevisu un Dalsiju.

Es paraudzījos laukā pa virtuves logu. Bērni skraidīdami gan parādījās, gan nozuda skatienam. Lūks stūma rotaļu automašīnu, kam pie stūres, strauji to grozīdama, sēdēja Dalsija, bet uz jumta, skaļi spiegdams un veldamies no vienas puses uz otru, - Tre- viss.

-    Viņiem ir jautri, - Ebija turpināja. Izņēmusi no saldētavas maisiņu ar zirņiem, viņa to pasniedza man. - Pirms viņi ienāk iekšā, gribu tev ko pajautāt. Kā būs ar Lūka māti? Vai viņa drīkstēs zēnu ņemt pie sevis, ja Braiens ir cietumā?

Es papurināju galvu.

-    Braienam ir aprūpes tiesības, un viņš iecēlis mani par Lūka aizbildni. Tabita nedrikst viņu pat apciemot, iepriekš nesaskaņojusi to tiesā. Ja viņa mēģinās atgūt aprūpes tiesības, tā būs smagākā ciņa viņas mūžā.

-   Tas ir labi.

Džesijs, šķirstīdams uz galda nolikto vidusskolas gadagrāmatu, piepeši iespurcās un pacēla grāmatu gaisā, rādīdams uz manu fotogrāfiju, kurā es smaidīju. Zobu skavas, jocīga frizūra un acis, kas nemākulīgi apvilktas ar kontūrzīmuli.

-   Gribētu redzēt kādu tavu fotogrāfiju no laika, kad tikko sāki skūties, - es noņurdēju.

Man prātā iešāvās kāda doma. Es lūdzu Džesiju, lai pameklē personu rādītājā vārdu "Entlija" - Eņģeļu ipašnieces vārdu. Pēc brīža viņš papurināja galvu.

-   Nu tad vārdu "Hopa", - mirkli padomājusi, es teicu.

Džesijs drīz vien pamāja. Te viņa bija, simt sešpadsmitajā lappusē.

-    Keisija Hopa. Vai šis vārds tev ir pazīstams? - es jautāju Ebijai.

Viņa papurināja galvu. Fotogrāfijā bija redzami vairāki skolēni, kuri stāvēja, atspiedušies pret žogu. Paraksts zem attēla vēstīja: "Nesekmīgo klubs." Keisija Hopa stāvēja bariņa malā. Viņai mugurā bija flaneļa krekls un galvā pār pieri pārvilkta cepure, un viņa īgni raudzījās kamerā.

-    Izskatās pēc puiša, - Ebija novilka.

Tā patiešām bija. Taču fotogrāfija bija samērā sena, un cilvēki ar gadiem pārvēršas.

Durvis atsprāga vaļā, un istabā iesteidzās aizelsušies bērni. Dalsija un Treviss nekavējoties sāka pētīt Džesiju. Kad pie Džesi- ja piegāja Lūks, viņa mazajā sejā bija iegūlušas vai visas pasaules bēdas. Viņš pacēla roku sveicienam ar tādu kustību, kā to dara siū cilts indiāņi.

-   Sveiks, mazais! Kā sviežas? - Džesijs apsveicinājās.

-   Mans tētis ir cietumā.

-   Tas ir draņķīgi.

Dalsija paraustīja Ebiju aiz blūzes malas.

-   Tu man teici, ka nedrīkst teikt "draņķigi".

Ebija paberzēja meitenītei plecu.

-    Ir tādas reizes, kad cits vārds neder.

Tonakt mēs palikām Čainaleikā, jo bijām pārāk noguruši, lai sēstos pie automašīnas stūres. No rīta man atļāva vēlreiz tikties ar Braienu. Viņš izklausījās vēl vairāk nomākts nekā iepriekšējā dienā. Nakts apcietinājumā un doma, ka izkulties no šīs situācijas nebūs viegli, slāpēja viņa garu.

Gribēdama rīkoties, kā godprātīgai pilsonei piedienas, es darīju izmeklētājam Makrekenam zināmu, ka grasos pamest pilsētu. Viņš izskatījās neapmierināts, bet mani aizturēt nepūlējās. Kad apvaicājos, pēc cik ilga laika varēšu ieiet Braiena mājā, viņa atbilde mani pārsteidza.

-   Ejiet kaut vai tūlīt, - viņš sacīja. - Tehniķi beidza apskati vakar. Lenti mēs novācām.

Es nolēmu saņemties un nokārtot visu ātri - paņemt savas drēbes un sakravāt dažas Lūka mantas. Taču, stāvēdama mājas priekšā jau vairākas minūtes, es nespēju sevi piespiest un atvērt durvis. Beidzot, cerēdama, ka bailes tūlīt pāries, devos mājai apkārt un iegāju pagalmā. Atkritumu tvertne bija nozudusi un pagalms - piedrāzots. Netuvodamās vietai, kur bija dedzis līķis, es pa stiklotajām durvīm ielūkojos iekšā, kur no jauna ieraudzīju sabojātās mēbeles, ar Bībeles citātiem aprakstītās sienas, ugunsdzēsēju zābaku pēdas. Izskatījās pēc milzu orģijas vietas.

-    Evana?

Es salēcos.

Pagalmā ienāca Marks Diprē.

-    Nupat tikos ar Braienu. Viņš teica, ka es varētu sastapt jūs šeit, - viņš sacīja rāmā, zemā balsī.

Marks Diprē izskatījās nevainojami - uz krekla laistījās pilota uzšuve, bikses bija ideāli izgludinātas. Viņa brūnajai ādai haki krāsas formas tērps piestāvēja. Brillēs atspīdēja rīta saule.

-   Es gribēju jums pateikt, - viņš turpināja, - ka visi eskadras puiši Braienu atbalsta. Šis gadijums ir kaut kas neiedomājams.

-   Priecājos, to dzirdot, - es attraucu, juzdama, ka Marks Diprē vēl nav pateicis visu, kas viņam sakāms. - Vai vēl kas?

-   Redziet… Pie velna! To nav iespējams pateikt delikātiem vārdiem.

-Tad runājiet bez aplinkiem, Mark.

-    Nu… - Viņš pievērsa skatienu kalniem. - Jūs jau droši vien zināt… Braiens domāja, ka Pīters Vaiomings guļ ar Tabitu.

Sirds man sāka strauji dauzīties.

-   Nē, to es nezināju.

-   Visu šo laiku Braiens gribēja uzzināt, kurš tas ir, un beidzot, kad viņam radās izdevība ar šo cilvēku tikties, kāds ņem un nošauj to nelieti Braiena mājā.

Mana sirds pamira.

-   Jūs tātad domājat, ka Braiens zaudēja savaldību.

Marks pacēla roku.

-    Es nedomāju, ka slepkavību izdarīja Braiens. Es ticu, ka, ieraudzījis līķi, viņš ļāvās panikai un tāpēc pameta nozieguma vietu.

Mīlas trijstūris. Ak nē… Tas bija motīvs. Es paberzēju degunu.

-   Ceru, ka jūs to nepastāstījāt policistiem. Sakiet, ka to neizdarījāt.

-   Protams, nē. Es to stāstu jums, lai jūs saprastu, kāpēc Braiens rīkojās sev tik neraksturīgi. Viņš jūtas neizsakāmi nelaimīgs, ka līķi uzgājāt jūs.

Tā kā Marks bija uzlicis pilota brilles, man nebija iespējas ieskatīties viņam acLs. Es lūkojos uz viņu, bet redzēju vienīgi savu atspulgu. Kaut kas nebija kārtībā. Viņa vārdi kaut kadā ziņā nesaskanēja ar sakniebtajām lūpām, kad viņš apklusa.

Man piepeši ienāca prātā, ka Marks varētu būt Braiena alibi.

-   Mark, vai jūs pastāstījāt policistiem, ka Braiens piektdienas vakarā bija jūsu mājās un nozuda tikai uz dažām minūtēm?

Marka sejas izteiksme nemainījās.

-    Es izteicu viņiem savu pārliecību, ka Braiens nekādā ziņā nav vainīgs.

-   Tas nav viens un tas pats.

-   Braiens nenogalināja to mācītāju. Varu par to galvot, likdams ķīlā savu vārdu.

-    Tātad viņa alibi jūs neapstiprinājāt. - Šī saruna mani sāka nogurdināt. - Kāpēc, pie velna, jūs to neizdarījāt?

-   Patlaban es to nevaru darīt.

Gluži kā putekļu vērpete, manī uzjundīja aizdomas, ko pastiprināja atmiņu drumslas par Čainaleiku - par saltiem meliem, kas gāja roku rokā ar militāriem noslēpumiem, par bezkaisllgumu, ar kādu cilvēki formas tērpā kļuva par meļiem.

-   Vai jūs nevarat vai negribat apstiprināt Braiena alibi?

Uzpūta vējš. Es sarāvos, jo piepeši man tas šķita vēss, bet Marka Diprē sejā nepakustējās ne vaibsts.

-   Es jums to pastāstīju kā draugam, - viņš sacīja. - Un šobrīd tas ir viss, ko varu teikt. Biju domājis, ka jūs priecāsieties, to dzirdēdama.

-   Braiens ir iekūlies nepatikšanās un neredz ne mazāko salmiņu, pie kā pieķerties. No tā, ka jūs man pasniedzat puķu buķeti, viņam nav nekāda labuma.

-   Jūsu brālis ir ar to mierā. Jums ari vajadzētu to pieņemt.

"Mierā" acīmredzot nozīmēja, ka Braiens ir lietas kursā par

Marka nostāju un to akceptē. Es sāku prātot, vai Marks piektdienas vakarā vispār bija mājās un vai Braiens devās pie viņa. Iespējams, Marks tajā naktī bija bāzē.

Ja nu viņš piektdienas vakarā saņēma uzdevumu, devās uz poligonu un izmēģināja slepenus ieročus? Par to viņš nedrīkstētu stāstīt pat savai sievai un negrasījās par to stāstīt ne man, ne policistiem. Uz bridi es to visu ienīdu. Floti, savas ģimenes tradi- cijas, kas nozīmēja nemitīgus slepenus izmēģinājumus, arvien jaunus, pilnveidotus nogalināšanas paņēmienus, un tas viss aizsardzības vārdā, lai nodrošinātu Amerikas Savienoto Valstu Jūras kara flotes pārākumu pār pretiniekiem. Lielais "Kuš!" bija daļa no militārās stratēģijas, un tas bija iemesls, kāpēc garīgi nelīdzsvaroti cilvēki domāja, ka pa piecdesmit pirmo zonu skraida cit- planētieši, ka C1P, izmantodama satelītus, novēro pilsoņus kārtojam pat savas mazās vajadzības un ka šeit ierīkotas valdības koncentrācijas nometnes, kurās iesloga arvien jaunus gūstekņus. Paradoksāli, ka paiet laiks un šīs Jūras kara flotes jaunās rotaļlietas tik un tā tiek aprakstītas Aviation Week lappusēs.

Un šis Marks Diprē negrasījās pārkāpt noteikumus, pat ja tādējādi izdotos paglābt Braienu no apsūdzības slepkavībā. Es stāvēju, bezpalīdzīgi lūkodamās uz šo neiedragājamo slepenības mūri savā priekšā, un mans prāts kaisa no dusmām.

- Jūsu draudzības izpratne atšķiras no manējās. Uz redzēšanos, Mark.

Ieiedama mājā, es skaļi aizcirtu durvis.

Gaiteni uzvirmoja putekļi un gaisā vēdīja nepatīkama, sīva smaka. Gandrīz visas virsmas šeit klāja smalks melns pirkstu nospiedumu noņemšanas pulveris. Dzīvojamā istabā uz paklāja pletās sarkans, ieēdies traips. No paklāja lidz durvīm, kas veda uz pagalmu, stiepās šaura asiņu sliede. Man kļuva nelabi. Slepkavības vakarā es to nez kāpēc nebiju pamanījusi - droši vien manu uzmanību saistija lielie, spilgti sarkanie uzraksti uz sienām. Mani izbrīnīja, ka sliede nebija platāka. Un vispār - kāpēc slepkava izvilka līķi ārā?

Iespējams, viņš to aizdedzināja, lai iznicinātu pierādījumus. Pirkstu nospiedumus, šķiedras, pierādījumus, kas radušies cini- ņā, vienalga, kādus. Ja slepkavas mērķis bija tāds, viņš galu galā varēja nodedzināt māju. Nē, šīm destruktīvajām darbībām bija cits motīvs.

Vaiomings bija iebāzts atkritumu tvertnē. Simboliski.

Es iztēlojos spokainu ainu. Slepkava, kurš noslēpies mājā brīdi, kad Braiens ierauga liķi… Viņš nogaida un tad izveido šo baiso pirotehnisko dekorāciju, lai iedvestu mani šausmas. Naids, nicinājums un aukstasiniba, kāda vajadzīga, lai to paveiktu, mani satrieca.

Vējš laizija ārsienas, un es steidzīgi savācu savas mantas. Vēlējos, lai kāds šeit atnāktu un norautu paklāju, nomazgātu sienas un pārkrāsotu visu sasodito iekšpusi. Aizslēgusi durvis, es sapratu, ka Braiens diez vai kādreiz vēl sauks šo vietu par savām mājām un diez vai Lūks vēl kādreiz spers kāju pāri šim slieksnim.

Visu ceļu gar krastu mūs vajāja karsts, untumains vējš. Tas bija Santaanas vējš, kas norauj spožās strēmeles un atsedz skatienam kailu pamatslāni, vējš, kas paver brūces. Klusais okeāns zaigoja zeltainos saules staros, un baltas putu cepures steidzās uz rietumiem.

Lūks brauca kopā ar mums, un tieši viņš pamanīja brūno mākoni, kas pletās virs kalnu galotnēm. Mēs atradāmies divdesmit minušu brauciena attālumā no Džesija mājas. Piekrastes ūdeņi skalojās viņa mājai pavisam tuvu, jo tajā vietā bija liekta krasta līnija. Mirdzošajās debesīs pletās tikai viens mākonis.

-   Tie ir dūmi, - Lūks teica.

Es noliecos uz priekšu un mākoni nopētīju.

-   Tu tā domā?

-    Es domāju, ka tas ir ugunsgrēks.

Nospriedusi, ka viņam ir taisnība, es ieslēdzu radio.

Radiostacijā skanēja ierastā dusmīgo puišu rokmūzika, tātad

ziņa par ugunsnelaimi vēl nebija sasniegusi plašsaziņas līdzekļus. Taču ugunsgrēku sezona bija sākusies, un visa pasaule ik dienas vēroja sižetus, kuros kinozvaigznes ar šļūtenēm rokās cīnījās ar liesmām, kas grasījās uzbrukt viņu mitekļiem Malibu. Uguns varēja pielavīties spēji, un ikvienam bija jābūt uz to gatavam.

Kalifornijas štata iedzīvotāji uguni uzskata par nāvīgu ienaidnieku, par traģēdiju, par briesmoni. Taču ugunsgrēki tur ir neatņemama ekosistēmas sastāvdaļa. Tie ir vajadzīgi, lai daba attīrītos un atjaunotos. Daži turienes augi sāk dīgt, tikai sajutuši liesmu karstumu. Par traģēdiju kļuvusi uguns apslāpēšana, simt gadu garumā ilgušās pūles liesmas iznīcināt jau iedīglī, līdz brīdī, kad ugunsgrēks nenovēršami sākas, tas ir neaprakstāmi postošs un nevaldāms. Ja liesmas no meža ugunsgrēkiem lavās klāt tavai mājai un tavai pilsētai, tu celies un cīnies.

Pēc mirkļa mūsu skatieniem pavērās skaidrāka aina. Kalnos aiz Karpintērijas augstu debesīs slējās dūmu stabs, kas cēlās no krūmājiem klātas nogāzes, un zemāk dūmi bija biezi un mutuļojoši.

Lūks rādija ar pirkstu.

-    Es redzu uguni!

Brūnajā dūmu virpuli pavīdēja sarkanas liesmu mēles. Es samirkšķināju acis, un tās bija pagaisušas.

Automašīnu plūsma virzījās uz priekšu arvien lēnāk. Cilvēki staipīja kaklus, mēģinādami novērtēt situāciju. Ja vējš atnestu liesmas šurp, šoseju slēgtu, un tas pilsētai nozīmētu lielas neērtības. Simt pirmā ātrgaitas automaģistrāle ir galvenais ceļš uz Santa- barbaru, kas gluži kā rokassprādze savieno kalnus un okeānu.

Pirms vairākiem gadiem toksisku ķimikāliju noplūdes pēc simt pirmo automaģistrāli slēdza, un satiksme Losandželosas virzienā bija pārtraukta vairāku nedēju garumā. Es apstājos, tāpat kā neskaitāmas citas automašīnas ar ieslēgtiem lukturiem.

-    Droši vien atlidos lidmašīnas, - Lūks teica.

ASV Mežu dienestam pieder Gaisa uzbrukumu bāze Santabar- baras lidostā, un neilgi pēc meža ugunsgrēka izcelšanās gaisā uzšaujas lidmašīnas. Tajā vasarā mēs tās redzējām - gan DC-7, gan C-130, gan P-3. Šie gaisakuģi lidoja dzēst ugunsgrēkus Montānā un Arizonā. Lidojuma sākumā tie smagnēji atraujas no zemes un, dzinējiem rēcot, traucas pāri ceļiem un celtnēm. Sls vecās karotājas bija īstas varones.

Lūks izliecās laukā pa logu.

-   Paskatieties! Tā ir divdesmit trešā!

Viņš rādija uz baltu lidmašīnu ar oranžu priekšgalu un asti. Uz kalnu fona gandrīz nepamanāma, tā lidoja ļoti zemu, līdz pagriezās uz dūmu pusi, un tieši pirms nozušanas mākoni tai atvērās šāviņu lūka. No lidmašīnas vēdera izvēlās sarkana viela un nobira pār liesmām. Pēc brīža lidaparāts no dūmiem attālinājās, vairīdamies no mutuļojošās gaisa plūsmas virs uguns. Tas traucās uz krasta pusi, tieši mūsu virzienā, kļūdams arvien lielāks un skaļāks, līdz aizdārdēja virs mūsu galvām tikai dažu simtu pēdu attālumā no zemes.

-   Vareni! - Lūks iesaucās.

-    Nudien.

Lidmašīna aiztraucās pār okeānu uz lidostu, kur to no jauna uzpildīs.

-    Kas notiek, ja lidmašīna lido cauri ugunij? - Lūks vaicāja.

-    Lidmašīnas ir izturīgas. Nekas slikts tām nenotiek.

-    Lidmašīnas vajadzētu nokrāsot ar to sarkano vielu, lai tās nedegtu. - Lūks joprojām pavadīja lidaparātu ar skatienu. - Vai mēs varētu par tām aizlūgt?

Es pārsteigta palūkojos uz viņu.

-    Dari to, ja vēlies.

Lūks aizvēra acis, bet pēc mirkļa tās atvēra.

-   Varbūt man vajadzētu aizlūgt par pilotiem, kas dzēš ugunsgrēkus?

Viņa nosvērtā sejas izteiksme mani sāpināja.

- Vai tu gribi aizlūgt par visiem pilotiem?

Lūks palocīja galvu un atkal aizvēra acis. Es sapratu, ka dusmas man liedz lūgties kopā ar viņu, jo es zināju, ka Visums ir gana cietsirdīgs, lai apmuļķotu mazu puisēnu, ļaujot viņam izteikt savas viskvēlākās ilgas, bet nesniedzot uz tām atbildi.

Trīspadsmitā nodaļa

Kad mēs beidzot nokļuvām Tauriņu pludmalē, Džesijs kopā ar Lūku devās peldēt, turoties uz piekrastes viļņiem. Atteikusies viņiem pievienoties, es izvēlējos pasēdēt uz Džesija mājas terases ar aukstu Heineken alus pudeli rokā, vērodama, kā abi dodas ūdeni. Gaisā vēdīja sāļš aromāts. Kad pirmais vilnis apskaloja Lūkam kājas, viņš savēcināja rokas, it kā grasītos lidot.

- Auksts! - viņš iekliedzās.

Viņam sekoja Džesijs, kurš airējās uz priekšu pa smiltīm uz pēcpuses, atspiezdamies ar veiklāko kāju un atgrūzdamies ar rokām. Kad Džesijs nopirka šo māju, kur smiltis un akmeņi viņu šķīra no peldēšanas, es domāju, ka viņš pakļauj sevi pastāvīgam, muļķīgam vilinājumam. Taču Džesijs vairākas nedēļas nogales veltīja tam, lai apgūtu ceļu lidz ūdenim. Un nu, mirkli pēc tam, kad ar viļņiem sastapās Lūks, bangās ieslīdēja ari Džesijs. Viņš uzgūlās viļņa mugurā, acumirkli pārvērzdamies par pašpārliecinātu okeāna radibu, un slīdēja uz Lūka pusi, viegli apļodams rokas. Ūdens lāses saulē vizuļoja viņam uz pleciem.

Es iedzēru malku alus. Gaisa uzbrukumu bāzes lidmašīna pārlidoja mums pāri ceļā uz lidostu.

Kad abi atgriezās krastā, es ievīstīju Lūku biezā dzeltenā pludmales dvieli un aizsūtīju viņu nomazgāties dušā. Mājā bija trīs guļamistabas un plaša telpa, kas apvienoja sevī dzīvojamo istabu, ēdamistabu un virtuvi. Kad Džesijs ienāca pa sētaspuses durvīm, es pētīju viņa ledusskapja saturu. Ko viņš vēlēsies vakariņās, es jautāju, - sīpolus vai dzeramo sodu? Džesijs devās uz istabas otru pusi.

-   Man nav bijis laika iepirkties, - viņš atbildēja, ielikdams mūzikas centrā kompaktdisku. Džimijs Hendrikss, Electric Ladyland. Noregulējis lielāku skaļumu, viņš devās uz savu istabu, lai ieietu

dušā.

Es pagatavoju olu kulteni, sagrauzdēju dažas maizītes un nodēvēju tās par vakariņām. Uzvilcis baltu teniskreklu un džinsus, Džesijs basām pēdām iznāca no dušas.

-   Smaržo labi, - viņš teica.

Viņš uzlika dziesmu All Along The Watchtower. Hendriksa ģitāras skaņas mani saviļņoja līdz sirds dziļumiem.

Tuvojās saulriets, un meža ugunsgrēks to iekrāsoja sarkanu kā Marsa putekļi. Caur logu krītošā gaisma ari Džesija glītajai sejai un viņa sniegbaltajam sporta kreklam piešķīra iesarkanu toni. Viņš atkorķēja Pinot Noir vīna pudeli un ielēja vīnu divās glāzēs. Tad, pasniedzies pēc zāļu pudelītes, iekratlja plaukstā divas tabletes un norija tās kopā ar vina malku.

-   Tev sāp? - es jautāju.

Džesijs krēslā sagrozījās.

-   Ir bijis labāk. Es tev nepastāstīju par vali, - viņš mainīja sarunas tematu

-   Lūks pastāstīja. Divi tipi nenovaldija ūdens motociklus un tajā ietriecās.

-    Pilsētas varas iestādes norīkoja vīrus, lai tiek galā ar vali. Viņi pieāķēja to milzeni pie zvejas tralera un vilka atpakaļ jūrā, un tie tipi, kas uztriecās valim virsū, bija pilni kā mārki. - Džesijs pagriezās pret mani. - Nākamajā dienā, slimnīcā pamodušies, viņi zvanīja man, gribēdami, lai es iesūdzu pilsētu tiesā, jo viņi esot guvuši ievainojumus. Strādādams lietā "Gola pret "Beovulfa grāmatnīcu"", esmu kļuvis par ekspertu ar dzīvniekiem saistītos jautājumos. - Viņa seja kļuva īgna. - Es, protams, atteicos. Devu padomu, lai sazinās ar Skipu Hinkelu.

-   Ko labu dara Hinkels? - es apvaicājos.

Džesijs nospurcās.

-   Tiesnese Rodrigesa viņu sabāra, ka izķengājis mani presē. - Viņš iedzēra vēl vienu malku. - Tāpēc Skips paziņoja Zivju un savvaļas dzīvnieku aizsardzības departamentam, ka es slēpjot seskus.

Kārtodama uz galda šķīvjus, es pavēros uz viņu.

-Nevar būt…

-Tas bija anonīms ziņojums, bet neviens cits to nevarēja izdarīt. Departamenta inspektors piektdien ieradās birojā. Strādāt nebija iespējams, jo pa telpām vazājās uzmācīgs vīriņš ar būri rokā.

-   Nespēju ticēt, ka to izdarīja Skips.

-    Kāpēc gan ne? Viņš ir muļķis. Tāda diemžēl ir SDI.

SDI, sasodīta dzīves isteniba. Džesija apzīmējums tam, ko viņam nebija pa spēkam grozit.

-    Runa ir par tavu reputāciju.

-    Esmu izturīgs. Ar manu reputāciju nekas nenotiks.

Pēc vakariņām ārā strauji satumsa. Es noliku Lūku gulēt un atgriezos dzīvojamā istabā, kur Džesijs sēdēja uz dīvāna un skatījās seriāla "Slepenās lietas" atkārtojumu. Viņa lūpas bija cieši sakniebtas, pleci - saspringuši. Tabletes nepalīdzēja. Es nostājos aiz dīvāna un sāku masēt viņa skaustu, juzdama, ka stingrie muskuļi man pretojas.

Es piesitu Džesijam pie pleca.

-   Nogulies uz grīdas.

Viņš paklausīgi izstiepās uz paklāja. Es nometos uz ceļgaliem viņam blakus un vienu pēc otras sāku vingrināt viņa kājas. Vairākas reizes saliecu tās ceļgalos, apļoju potītes un masēju augšstilbu cīpslas un muskuļus. Man nebija zināšanu fizioterapijā, bet bija skaidrs, ka Džesijam jāsaglabā kustību spēja, lai locītavas nesaaugtu. Tāds pavērsiens apgrūtinātu viņa dzīvi vēl vairāk. Džesijs blāvajā gaismā, kas krita no televizora, izskatījās sasprindzis. Ekrānā Malders stājās aci pret aci ar "cigaretes smēķējošo viru". Tas nudien uzlaboja garastāvokli.

-   Kā tev šķiet, kāpēc slepkava aizdedzināja mācitāja Pīta līķi? - Džesijs vaicāja.

Piepeši es jutu mokošas galvassāpes un lapseņu dzēlieni neizturami ieniezējās.

-     Varbūt viņš ir psihopāts. Vai ari gribēja iznīcināt pierādījumus.

-   Viņš?

-    Varbūt viņa, varbūt viņi.

Džesijs atspiedās uz elkoņiem.

-   Ja slepkava gribēja atbrīvoties no pierādījumiem, kāpēc viņš neizmeta līķi kaut kur tuksnesi? Tā vismaz rīkojas mafija.

-   Varbūt viņš negribēja, lai kaimiņi ierauga viņu pārvietojam liķi. Varbūt viņam nebija automašīnas un viņš nevarēja to nekur aizvest.

-   Manuprāt, iemesls ir cits, - Džesijs teica. - Novietojums, kadā līķis atradās atkritumu tvertnē, šķiet, ir saistīts ar kādu rituālu. Vai arī slepkava to izdarījis nevaldāmās dusmās.

Brīdi mēs klausījāmies viļņu troksnī. Tad Džesijs pastiepa man roku un es uzvilku viņu sēdus. Viņš sakrustoja kājas un atspiedās pret dīvānu.

-   Vai tu joprojām domā, ka "Pēdējiem Ticīgajiem" ir lieli plāni? - viņš jautāja.

-   Jā. - Es saberzēju deniņus.

-   Vai tu domā, ka mācītāja Pīta nāve tos iedragājusi?

-    Nē. Šenila uzsvēra tieši pretējo. Ka viņi tagad esot sagatavojušies cīņai ar antikristu labāk nekā jebkad. - Es brīdi klusēju. - Tas man atgādina to, ko man reiz teica Nikija. Viņa teica, ka mums uzmanīgi jāseko līdzi notikumiem, lai izprastu, kas varētu pārliecināt "Pēdējos Ticīgos", ka pasaules gals pienācis.

-    Ar faktu, ka viņu līderis deg kā romiešu svece, vajadzētu pietikt.

-   Tieši tas mani biedē.

Džesijs saņēma manu plaukstu un glāstīja ar pirkstu galiem tās iekšpusi. Par spīti visam, šie pieskārieni mani satrauca.

-    Turklāt man nav skaidrs, - es turpināju, - kāda jēga ir Braiena iesēdināšanai aiz restēm. Ja tam vispār ir kāda jēga. Kā tas iederas viņu plānos?

-   Tu esi sasodīti uzticīga Braienam. Vai tu to zini? - Viņa dūmakaini zilo acu asais skatiens mani vēroja. Tas, ko viņš pateica, nepavisam nebija kompliments. - Vai tu esi padomājusi, Eva, ka viņam nav alibi?

Es nebiju Džesijam stāstījusi par Marka Diprē nevēlēšanos nodrošināt Braienam alibi.

-    Iespējams, kāds viņa draugs varētu līdzēt.

-   Jūras kara virsnieks? - viņš minēja.

-   Jā. Pilots, komandieris.

-   Tad jau Braiens tiks ārā bez pūlēm.

-    Ko tu gribi ar to teikt?

Džesijs pievērsa skatienu televizora ekrānam. Malders un Skallija nesaskardamies stāvēja viens otram pretī.

-   Es gribu teikt, ka tu pārvērtē ASV Jūras kara floti. Tu domā, ka kruķi ir nejēgas, toties flotes virsnieki ir ideāli. Diemžēl man jāteic, ka likumu uzraugi nav tik labās domās par viņiem kā tu.

-   Skarbs vērtējums.

-   Toties patiess. Čainaleikas policistus neinteresē, ka Braiens ir lidotājs iznīcinātājs. Tu to nesaproti tāpēc, ka viņu dievini.

-   Tu patlaban esi netaisns.

-    Tu nespēj atzīt, ka esi nokritusi ceļos un neskaties ne augšup, ne apkārt… pat neapsver domu, ka Braiens pret tevi nav patiess, tu neliecies ne zinis par faktu, ka viņš Pīteram Vaiomingam draudējis un ka viņš patiešām…

-   Nē. - Es piecēlos kājās. - Nesaki to. Un nedomā tā.

Džesija skatienā bija kaut kas spīvs.

-   To sauc par noliegšanu.

-   Varbūt.

Viņš bez prieka pasmaidīja.

-    Nu redzi.

-    Džesij, aizveries.

-Ja atsakies pat apsvērt iespēju, tu neesi laba advokāte.

-   Šajā situācijā es neesmu advokāte, es esmu Braiena māsa un atsakos pieņemt domu, ka viņš ir vainīgs. Nemēģini man iestāstīt ko citu.

-    Eva… Tev jāspēj raudzīties uz šo situāciju objektīvi.

-   Muļķības! Tu apgalvo, ka Braiens ir slepkava.

-    Es apgalvoju, ka policisti ne velti viņu arestēja. Tik lieli muļķi viņi tomēr nav. Viņam bija motivs, līdzekļi un iespēja. Tev jāatzīst, ka Pīters Vaiomings bija uzgājis Braiena vājāko vietu un tāpēc mēģināja atņemt viņam Lūku. Vai tu nepieļauj domu, ka Braiens zaudēja savaldību un ņēma grožus savās rokās?

-Nē.

-   Ne tevis, ne manis tur nebija. Kāpēc tu esi tik pārliecināta?

Vēl nekad nebiju uz Džesiju tik ļoti dusmojusies.

-   Tu pateici pareizi. Tevis tur nebija. Tāpēc neizdomā visādas blēņas. Tikai tāpēc, ka Braiens tev nepatīk, tu nolēmi, ka viņš nogalinājis cilvēku. Tu esi ķerts, Blekbern.

No durvju puses atskanēja kluss troksnis. Es pagriezos un ieraudzīju Lūku, kurš parāva galvu atpakaļ aiz stenderes.

-   Ak Dievs…

Es saklausīju, ka Lūks aizdipina uz guļamistabas pusi, un pagriezos pret Džesiju.

-   Sasodīts, viņš dzirdēja!

Džesijs iesēdās braucamkrēslā. Viņš izskatījās nelaimīgs, bet es biju tik saniknota, ka man tas bija vienalga. Viesiem paredzētajā guļamistabā lampa bija izslēgta.

-Lūk?

Viņš bija palīdis zem gultas un saritinājies kamolā. Kad pieskāros viņam pie muguras, viņš pavilkās vēl dziļāk. Nogulusies uz vēdera, es ari mēģināju palīst zem gultas.

-   Lūk, mīļumiņ, nāc ārā!

-    Nē, - viņš caur asarām attrauca.

-    Lūdzu, tīģerēni Nāc pie manis.

Lūks, klusi raudādams, saritinājās vēl mazāks.

Pa durvīm iebrauca Džesijs.

-    Luk? Ei, mazais, es…

Ar rokas mājienu es liku viņam doties prom.

Pēc pusstundas man izdevās Lūku pierunāt, lai lien ārā. Es ievīstīju viņu segās, taču puisēns ar mani nerunāja un griezās prom. Es Lūkam teicu, ka Džesijs nemaz tā nedomā, ka man ļoti žēl un viņam nevajadzēja dzirdēt mūsu strīdu… Taču mani vārdi izklausījās nepiemēroti un nepārliecinoši.

Džesijs sēdēja dzīvojamā istabā pie platā loga un raudzījās uz viļņiem. Meža ugunsgrēka sarkanā kvēle joprojām atspīdēja debesīs.

-   Es ļoti nožēloju, ka tā iznāca, - viņš sacīja, galvu nepagriezdams.

-   Cik, tavuprāt, sešus gadus vecs zēns spēj izturēt, pirms viņš salūst, Džesij?

Džesijs aizvēra acis. Viņa pleci saguma.

-    Evana…

Lai gan viņa balsi es dzirdēju nožēlu, tajā bija arī gatavība aizstāvēt savu taisnību.

-    Labāk ar mani šobrīd nestrīdies, - es teicu un, bridi klusējusi, piebildu: - Man vajadzīgs svaigs gaiss.

Es devos uz pludmali. Nakts bija karsta, debesis iekrāsoja ne vien ugunsgrēka atspīdums, bet ari mēnessgaisma. Viļņi šņākdami plūda gar manām basajām kājām ka putainas mēles. Sirds strauji dauzījās. Nogājusi piecdesmit jardu, es metos skriet.

Kā gan Džesijs varēja domāt, ka Braiens nogalinājis Pīteru Vai- omingu? '

Mani apšļāca viļņi, bet es skrēju arvien ātrāk, klausīdamās savu pēdu dipoņā, es skrēju un vēlējos, kaut mani skaļie sirdspuksti nomāktu visas pārējās skaņas un domas. Es skrēju un skrēju, līdz beidzot apjēdzu, ka ir laiks griezties atpakaļ. Ceļš uz mājām bija grūts - manas plaušas kaisa no dūmiem piesātinātā gaisa, pietvikusī seja dega, un sviedru tērcītes plūda pa muguru lejup. Uz mirkli apstājusies, es noliecos, atspiedu rokas pret augšstilbiem un elsoju. Lapseņu sadzeltā miesa kņudēja.

Viļņi, kas skrējiena sākumā šķita auksti, nu vilināja. Es palūkojos apkārt un, redzēdama, ka tuvumā neviena nav, noģērbos un lēni devos ūdenī iekšā. Kad tas sniedzās līdz augšstilbiem, es ieniru pretim plūstošā vilnī.

Ūdens atvēsināja ādu un mazināja niezi. Brīdi peldējusi, pagriezos uz muguras un vēroju Piena Ceļu. Zvaigznes ugunsgrēka iespaidā izskatījās iesarkanas. Viļņi šūpoja mani, un pasaule visapkārt šķita pirmatnēja.

Pēc kāda laika es devos atpakaļ uz krastu. Tuvodamās mājai, es ievēroju, ka Džesija guļamistabā vēl deg gaisma. Tas bija aicinājums. Es nezināju, vai viņš grasās paust nožēlu vai turpināt strīdu.

Siltais gaiss nožāvēja manu kailo ādu. Ar drēbēm rokā šķērsojusi terasi, teniskreklā noslaucīju no pēdām smiltis. Kad uzliku plaukstu uz durvju roktura, pret mani piepeši pavērsās kabatas lukturiša gaismas stars.

-    Kas jūs tāda esat? Nekustieties! - atskanēja vīrieša balss.

Kā tad! Es drudžaini aizsedzos ar drēbēm.

-    Džesij! - es iekliedzos.

Vīrietis tuvojās durvīm. Viņam sekoja vēl viens, kas rokā turēja tādu pašu kabatas lukturīti. Šo cilvēku sejas es nespēju saskatīt.

-    Džesij! Palaid vaļā suņus! - es kliedzu, kaut gan Džesijam nekādu suņu nebija.

Pirmais vīrs steigšus pacēla roku.

-    Nomierinieties un neklaigājiet! Mēs esam no Kalifomijas Zivju un savvaļas dzīvnieku aizsardzības departamenta.

Četrpadsmitā nodaļa

Abi vīrieši nostājās netālu no durvīm.

-    Uzrādiet savu personas apliecību, - viens sacīja.

-    Personas apliecību? Pie velna, es esmu kaila!

-Nu…

Manas bailes pagaisa.

-    Nedomājiet man tuvoties. Un izslēdziet savus lukturīšus.

-    Mēs esam valsts iestādes pārstāvji, jaunkundze.

Viens bija neliela auguma vīrs ar īsu kazbārdiņu un kailu galvu, kas mēnessgaismā spīdēja. Turēdams stiepļu būri, viņš blenza uz manām krūtīm.

-    Izslēdziet lukturīšus un aizgriezieties, āmurgalvas!

Viņi vilcinājās. Es skaļi nosvilpos, kā aicinādama suņus.

-    Es jums neiesaku to darīt, - asi noteica otrs vīrietis, kam nedaudz drebēja rokas.

Atvērās durvis. Lukturīšu gaismas kūļi acumirklī pavērsās pret Džesiju, kurš izskatījās pārskaities.

-    Zivju un savvaļas dzīvnieku aizsardzības departaments! - viens no vīriem atkal iesaucās.

-    Es zinu, kas jūs esat, Rik. Un tagad lasieties prom no šejienes. - Viņš pievirzīja man priekšā braucamkrēslu, un es noliekusies sāku ģērbties.

-    Esam saņēmuši ziņu, ka jūs slēpjat nelegāli ievestus dzīvniekus. Mums jāveic pārbaude.

-    Bez kratīšanas ordera jūs neko šeit nepārbaudīsiet, tāpēc vācieties ātrāk prom no mana īpašuma.

-    Mēs redzējām šo jaunkundzi…

Es palūkojos Džesijam pār plecu.

-   Jūs domājat, ka es slēpju seskus? Uzminiet, kur!

-Mēs…

-    Ejiet prom! - Džesijs negrasljās vairs viņos klausīties. - Dodieties atpakaļ uz Jeloustonas parku.

Džesijs aizcirta durvis vīriem deguna priekšā, uz atvadām abus nodēvēdams par nejēgām žurku ķērājiem. Apklusis viņš palūkojās uz mani un sāka smieties.

-     "Uzminiet, kur!" To es saprotu! Tā ir cieņas saglabāšana spriedzes pilnā situācijā.

Es nespēju novaldīt smaidu. Vēlāk, kad gulējām gultā, Džesijs mani cieši piekļāva sev klāt un glāstīja ar pirkstu galiem manus augšstilbus. Ar to gandrīz pietika.

Taču nākamajā ritā starp mums tik un tā valdīja tikko jaušams vēsums, kas izpaudās ieilgušos klusuma brīžos un neveiklos skatienos. Tāds varbūt ir fizikas likums - sarūgtinājuma nezūdamība. Uzreiz tas neizzūd, tikai atvirzās fonā. Vēlāk Džesijs, pirms devās uz tiesu, iebrauca platajā gaiteni un paaicināja pie sevis Lūku.

-   Vakar vakarā es pateicu ko tādu, - Džesijs rāmā balsī sacīja, - ko nevajadzēja teikt. Es bieži neapdomāju, ko saku, un tādējādi aizskaru cilvēkus. Man ļoti žēl, ka tā izteicos par tavu tēti.

Lūks, nenolaizdams skatienu no Džesija sarkanās kaklasaites, šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

-   Es zinu, cik ļoti tu viņu mīli, - Džesijs turpināja. - Un zinu, ka tētis mīl tevi vairāk par visu pasaulē. Es darīšu visu iespējamo, lai dabūtu viņu no cietuma ārā. - Viņš apklusa un skatījās, kā Lūks šūpojas. - Labi?

Lūks nemanāmi palocīja galvu.

-    Labi. Esi labs pret tanti Evanu. Pagaidi, līdz viņa izies no istabas, un tikai tad ķeries pie Visu Svēto dienas saldumiem, ko es noslēpu skapi.

Lūks pacēla galvu.

-   M&cM?

-     Un zemesriekstu sviesta cepumi. Kuš! Viņa uz mums skatās.

Džesijs notvēra manu skatienu. Es zināju, ko viņš domā, un nevarēju viņam nepiekrist - viņš bija godam atvainojies. Taču nepateica ne vārda par Braiena nevainīgumu.

Turpmāko ritu es pavadiju, runādama pa telefonu. Sazvanījos ar Braiena advokātu, informēju Lūka skolotāju par to, ka viņš dažas nedējas neapmeklēs skolu, mēģināju sazināties ar saviem vecākiem, kuri atradās Malakas šaurumā, un saplānoju darāmos darbus. Biju iekavējusi pienākumu izpildi, un mani iekrājumi pamazām izsīka. Ienākumi noy "Litija saulrieta" labi ja spēja segt ikmēneša izdevumus par atsvaidzinošajām piparmētru ledenēm.

Piezvanīju ari Eihneriem, bijušajiem "Pēdējo Ticīgo" līdzgaitniekiem, un norunāju ar viņiem tikšanos pēcpusdienā. Kevins Eihners norādīja, ka Tabitu ne reizi nav saticis, uz ko es atbildēju, ka tam nav nozīmes, un liku savas kārtis galdā, vaļsirdīgi pavēstīdama, ka Braiens arestēts, un piebilzdama, ka viņus sapratīšu, ja viņi tomēr izlems ar mani netikties.

-   Nē, mēs tiksimies. Mēs gribam par to runāt, - mirkli vilcinājies, Kevins Eihners atbildēja.

Nikija Vinsenta solīja pieskatīt Lūku, tādēļ pēc pusdienām mēs satikāmies zooloģiskajā dārzā. Palmas vējā līgojās, un valzirgi trokšņoja, radīdami riešanai līdzīgas skaņas. Šķita, ka šeit viss ir saspiests gluži kā sērkociņu kārbā - nelieli krātiņi, šaurs koijotu aploks, miniatūrs vilciens -, taču, manuprāt, vainojamas bija zemās, dūmakainās debesis. Nikija pastaigājās lēnā, aristokrātiskā gaitā, mirdzinādama savas sudraba rotas, un viņas lielais vēders šūpojās zem oranžas kleitas. Es viņu apskāvu un apjautājos par pašsajūtu.

-   Nekad neesmu dzirdējusi, ka grūtniece pārsprāgtu, bet man šķiet, ka tas drīz notiks ar mani, - viņa jokoja. - Kā klājas tev?

Es pastāstīju par strīdu ar Džesiju un to, kā viņš apšaubīja Braiena nevainīgumu.

-    Vai gribi, lai es viņu iepļaukāju? - Nikija purināja galvu. - Tu nevari visu laiku būt vidutāja starp brāli un savu virieti. Tev jāpanāk, lai šie puiši liek malā savas rotaļu šautenes un sāk viens otru aizstāvēt.

Es nopūtos.

-   Esmu to jau mēģinājusi.

-    Norunāsim tā - es iepļaukāšu viņus abus, tiklīdz Braienu atbrīvos…

Es paspiedu viņas roku.

-   Paldies par šiem vārdiem.

Kevins un Alisija Eihnere dzīvoja Samerlendā, piejūras ciematā, kurā ir sērfošanas piederumu veikali, dabiski audzētas pārtikas restorāni un apavu veikali. Viņiem piederēja glīta baltzila vasarnīca, uz kuras piebraucama ceļa stāvēja nevainojams Ford F-250 pikaps, kam salonā vīdēja galdnieka piederumu kaste sudraba krāsā. Verandā, atgādinādamas puķes, griezās raibas plastmasas vējdzirnaviņas. Līdz slieksnim veda koka rampa, uz kuras bija redzamas smilšu sliedes. Es sapratu, ka ar cerebrālo trieku sirgstošā meita izmanto braucamkrēslu.

Alisija Eihnere izskatījās tikpat glīti saposusies, kāda bija viņas māja. Viņai mugurā bija spilgti sārts krekliņš un apspīlēti džinsi, tumšie mati sasprausti pakausi. Platā mute un bronzas krāsas āda vedināja uz domu par meksikāņu izcelsmi. Kevins Eihners bija sešas pēdas un četras collas garš rudmatis ar kuplām ūsām un sirsnīgu smaidu. Viņš bija tērpies īsbiksēs un darba puszābakos, un viņam kaklā karājās aukliņā iesietas saulesbrilles.

-   Jā, - viņš teica, - esmu galdnieks.

Mēs iekārtojāmies nelielā dzīvojamā istabā, un Alisija ielēja mums bezalkoholiskus dzērienus. Vīrs un sieva, izskatīdamies noraizējušies, apsēdās viens otram cieši blakus.

Alisija viegli saberzēja rokas.

-    Sākšu ar to, ka, pievienodamies "Pēdējo Ticīgo" draudzei, mēs nezinājām, ka tā ir… - viņas biezās lūpas notrīsēja, - ka tā ir sekta. Mēs nemūžam nebūtu pievienojušies sektai, ja vien to zinātu. "Pēdējie Ticīgie" mums šķita brīnišķīga kopiena, kurā pulcējas pārliecināti kristieši.

-    Viņu pārliecība bija nesatricināma, - Kevins turpināja, kareivīgi paceldams roku un strauji to nolaizdams, it kā cirstu ar gaļas cirvi, - un viņu vēstījums saviļņoja līdz sirds dziļumiem. Mēs domājām, ka esam devušies pareizajā virzienā.

-   Un viņiem bija svarīgi, kas ar mums notiek, - Alisija pārtvēra stāsta pavedienu. - Viņi tik ļoti priecājās, redzēdami, ka esam atnākuši uz dievkalpojumu. Mūs uz to uzaicināja.

-    Kas jūs uzaicināja? - es jautāju.

-   Skolotāja palidze no Karīnas skolas. Karīna ir mūsu meita. - Viņa no grāmatplaukta paņēma ierāmētu fotogrāfiju. Karīna bija trīspadsmit gadus veca meitene ar brūniem matiem un paplatu muti, kas darīja viņu līdzīgu mātei. Viņa draiski smaidīja, nostājusies pret fotoaparātu sāniski un pavērsusi pret to seju. - Skolotāja palīdze mums pastāstīja, ka "Pēdējie Ticīgie" piedāvājot bērniem dažādas lieliskas nodarbības, turklāt tie esot cilvēki, pie kuriem mēs varēšot rast Atbildi, - Alisija turpināja. - Un Karīna sadraudzējās ar Šilo.

-   Ar Šilo, - es atkārtoju.

-   Šilo Kīlere, jā, - Kevins piebilda. - īsts seržants.

Alisija sažņaudza plaukstas.

-    Pirmajos mēnešos mēs tur jutāmies kā mājās, kā vietā, kur patiešām iederamies. Visi allaž bija saviļņoti un aizrautības pilni, un baznīca darīja krietnus darbus. Tā, piemēram, Šenila Vai- ominga izveidoja noklīdušo dvēseļu dziedināšanas programmu.

Par to es neko nezināju.

-   Viņa devās uz bezpajumtnieku patversmēm un ielās, kur sarunājās ar meitenēm. Viņai tas padevās. Šenila pierunāja ielas bērnus nākt uz baznīcu, piedāvāja viņiem siltu ēdienu un guļvietu un solīja nezvanit policijai…

-   Un viņu suteneriem, - Kevins piebilda.

-   Jā. Šenila ļāva meitenēm noprast, ka viņas ir drošībā. Tas bija brīnišķīgi. Protams, daudzas no viņām aizklīda atpakaļ, jo necieta disciplīnu, bet dažas palika. Teiksim, Glorija Mofeta.

-   Šenilas Vaiomingas šunelis.

-    Kevin, tā nesaki, - Alisija aizrādīja.

Uzmanīgi klausīdamās, es atspiedu muguru pret dīvāna atzveltni.

-    Taču pēc kāda laika, - Alisija turpināja, - notika šis tas dīvains.

Viņi saskatījās, mēģinādami bez vārdiem vienoties, ar ko sāks.

-    Mācītājs Pīts necieta netīrumus, - Kevins, sāji smīnēdams, teica. - Viņam šķita, ka visa pasaule ir notraipīta.

-   Viņam bija uzmācīgas bailes no mikrobiem. Bakteriofobija, - Alisija paskaidroja. - Vai ievērojāt viņa sarkanās rokas? Tās vienmēr bija noberztas jēlas. Viņš neizgāja no mājas, iepriekš nenomazgājis rokas divpadsmit reižu. Un viņa sprediķos runa allaž bija par mikrobiem, mikrobiem, mikrobiem… Tie esot nelabā roku darbs vai ari Dieva atriebība. Tāpēc viņš lika visiem piedalīties piketos to cilvēku bērēs, kas miruši ar AIDS. Viņš bija apsēsts.

-   Pastāsti par dāvanām, - Kevins atgādināja.

-   Ak! Baznīcas draudze gaidīja dāvanas no Svētā Gara. Vecākiem bija uzmanīgi jāvēro savi bērni un jāmeklē dāvanas viņos.

-    Kas tās par dāvanām? - es vaicāju.

Kevins sakrustoja rokas uz krutim.

-    Nu, piemēram, dziedātprasme vai māka trāpīt mērķī. - Kad es neizpratnē saraucu uzacis, viņš paskaidroja: - Jā. Mācītāju Pītu sajūsmināja tādi talanti, bet Šenilai un Aisam Pakstonam tīkamāki bija bērni, kam piemita izdzīvošanas spējas. - Viņa smaids bija pagaisis. - Dievkalpojuma laikā reiz kājās piecēlās desmit gadus veca meitene un izjauca M-16 šauteni. Es nodomāju, ka tas nudien ir neparasti.

Alisija cieši sažņaudza kopā rokas.

-    Bet Karinai ir cerebrālā trieka, un viņa… - Sieviete sasprin- gusi apklusa.

-   Jūs uzzinājāt, kādas ir mācītāja Pīta domas par cilvēkiem ar fiziskiem traucējumiem, - es gāju viņai talkā.

-    Nē, - Alisija attrauca. - Ja tā būtu, mēs uzreiz dotos prom. Tieši otrādi - visi par Karīnu ļoti rūpējās. Kērts Smoliks ar viņu rotaļājās, un Šenila dēvēja viņu par savu mazo jēriņu.

-    Aiz savas neapdomības, - Kevins turpināja, - es uzsāku ar Pakstonu sarunu par to meiteni, kas darbojās ar M-16. Es teicu, ka pašaizsardzībai, protams, ir liela nozīme, taču Bībelē šaušanas prasme nav dēvēta par Svētā Gara dāvanu. Ak! Viņš noskaitās un atbildēja, ka manā prātā esot iekļuvis sātans, ja es par to šauboties. - Kevins izvilka cigarešu paciņu un pavaicāja, vai man nebūs iebildumu, ja viņš uzsmēķēs. Es papurināju galvu. - Pakstonam palīgā steidzās lielajā sarkanajā kordziedones apmetnī tērpusies Senila, atgadinādama Slepkavniecisko Tomātu. Kevinā ieperinājies nelabais, Pakstons Šenilai paskaidroja. Viņa man piekodināja neklausīties sātanā un gaidīt, kad mana meita saņems dāvanu. No tā brīža mēs atradāmies "krēslas zonā". - Viņš aizdedzināja cigareti. - Šenila man teica, lai vēroju Karīnu uzmanīgi, jo viņas dāvana nebūšot diez cik spoža. Ko neteiksi! Brēgelu trīņu dejošanas talants ir spožs, bet Karīna pārvietojas braucamkrēslā, tāpēc viņas dāvana nebūs tik spoža! Pēc tam Šenila minēja dažus piemērus. Viņai esot sniegts pravietošanas talants, bet Glorijai - padevības dāvana, kas neesot diez cik izcila, toties ļoti noderīga. Pak- stons iebilda, ka padevība neesot vis dāvana, bet gan disciplīnas ievērošana, toties viņš runājot par īstiem dotumiem, un Karīnai, iespējams, esot Dieva dota spēja redzēt garus vai izskaidrot zīmes, un tas varētu viņam noderēt, jo viņš esot atbildīgs par baznīcas drošību. Varbūt Karina mācēšot lielā pūlī pazīt dēmonus vai atkodēt slepenus šifrētus tekstus. - Kevins nobirdināja pelnus tukšā sulas kārbā. - Viņi mani tā nobiedēja, ka es vairs neizrunājos. - Papurinājis galvu, Kevins turpināja: - Iedomājieties, atbildīgais par baznicas drošību! Vai esat dzirdējusi par drošības dienestiem baznīcās? Varbūt vienigi Vatikānā! - Kevins, bridi raudzījies uz savām rokām, pats sev noprasīja: - Kur tad Pakstons ar visu savu drošības dienestu bija naktī, kad mācītāju Pītu nogalināja?

Tas bija labs jautājums.

-   Un kā jūs domājat? Kur viņš bija? - es gribēju zināt.

-   Vai vēlaties, lai atbildu godīgi? Manuprāt, viņam bija apnicis. Manuprāt, viņš bija noguris no mācītāja Pīta un viņa iedomām un palaidās slinkumā. Viņam nepatika mācītāja organizētie piketi, jo tie vienīgi piesaistot policijas uzmanību.

-   Viņš tā teica? Visiem dzirdot?

-   Es to dzirdēju nejauši, kad veicu baznīcā kādu sīku galdnieka darbiņu. Pakstons žēlojās šenilai par mācītāja Pīta izdarībām un pūlējās viņu pārliecināt, ka esot laiks ķerties pie lietas.

Es dzirdēju, ka telpā tikšķ pulkstenis.

-   Pie kādas lietas?

-    Nezinu.

-   Vai jums ir kāda nojausma, par ko viņi runāja?

-    Man šķiet, ka Šenilai bija padomā kaut ko grozīt baznīcas darbībā. - Kevins paraustīja plecus, tādējādi uzsvērdams, ka tas ir tikai minējums. - Viņa ieteica Pakstonam nomierināties. Teica, lai tas ļauj mācītājam Pītam būt par "Pēdējo Ticīgo" publisko seju. No tā varēja noprast, ka aizkulisēs norisinās kas cits.

-    Kas?

Mēs bridi klusēdami klausījāmies pulksteņa tikšķos.

-    Nu, - Kevins domīgi atsāka, - mācītājs Pīts un viņa sieva diez cik labi nesadzīvoja.

Viņš izskatījās satraukts, un Alisijas acīs arī vīdēja raizes. Es jutu, ka viņi izmisīgi vēlas izstāstīt par "Pēdējiem Ticīgajiem" kaut vai man, svešam cilvēkam.

-   Šenilai un Pīteram bija nesaskaņas. Gan laulības dzīvē, gan baznīcas jautājumos. Redziet, Pītam patika kurināt naidu, bet Še- nila uzskata sevi par pravieti.

-    Viņa redz sapņus. Un vīzijas, - Alisija piezīmēja.

Kevins pārmeta vienu kāju pār otru un sāka kustināt pēdu.

-    Ko jūs zināt par Šenilas pagātni? - viņš man jautāja.

-   Neko.

-   Tad jūs būsiet pārsteigta, - Kevins sacīja, - uzzinādama, ka viņa bija ielasmeita.

To dzirdot, man patiešām pavērās mute.

-    Un narkomāne.

-   Iespaidīgi, - es teicu.

-   Jā gan, - Kevins piekrita. - Agrāk viņa strādāja pilsētas centrā kādā klubā. It kā dejoja eksotiskās dejas, bet jūs jau zināt, kā tas notiek. Mans kolēģis viņu atcerējās un pastāstīja par priekšnesumu, kurā viņa uzpūtuši sev uz ādas putukrējumu, kā bikini, un apmeklētāji to nolaizījuši.

Es vēlējos, kaut šī pretīgā aina man nerādītos murgos.

-    Viņa to neslēpa, - Alisija pastāstīja. - Mācītājs Pīts šo faktu pieminēja savos sprediķos. Viņš runāja par to, ka Jēzus atvedis Senilu pie "Pēdējiem Ticīgajiem", lai viņa attīrītos upurjēra asinīs.

-   Šķiet, ka viņš pats domāja citādi. Mācītājs Pīts joprojām uzskatīja viņu par netīru, - Kevins teica. - Viņš pret sievu izturējās vēsi, un tad piepeši uzradās Seksa noteikumi.

Alisija nosarka.

-    Sprediķa laikā viņš aizsvilās un pavēlēja precētiem pāriem atturēties no seksa. - Kevins nicīgi nospurcās. - Kā tad! Tiklīdz es to izdzirdēju, man bija skaidrs, ka lits nekad to nav baudījis. - Viņš pagriezās pret Alisiju. - Pastāsti par nedēļas nogali sievietēm.

-   Ak! Mēs apmetāmies tajā mājā, tuksnesī.

-    Eņģeļos, - es piebildu.

-Jā. īsts midzenis. Kādu nakti Šenila pie ugunskura noturēja "dziļās mācības" stundu. Tas bija kaut kas bezgala divains. - Ali- sija nopūtās. - Viņa runāja par mātes pienākumiem "lielā posta laikā", kad antikrists nākšot pie varas un vajāšot ticīgos. Kristiešiem būšot jādodas bēgļu gaitās un jāceļo bez bagāžas, jo vajadzēšot doties uzbrukumos. Viņa teica, ka "Pēdējie Ticīgie" kļūs par partizāniem. /

-    Lādē un šauj, - es iestarpināju.

-    Jā. Viņa citēja Bībeli un runāja par pasaules galu un to, ka tad būšot jārīkojas ātri. Jēzus esot teicis: "Bet vai grūtajām un zīdītājām tanī laikā!" Šenila sacīja, ka tāpēc viņas kauns patiesībā esot Dieva svētība.

-    Kauns?

-   Šenilai nevar būt bērnu. Savās grēcīgajās dienās viņa inficējusies ar hlamīdijām, kas padarīja viņu neauglīgu. Šenila uzskata, ka Dievs viņu sodījis par nodarbošanos ar prostitūciju. - Ali- sija sāka virpināt savu laulību gredzenu. - Viņa esot ilgi lūgusies, lai tiktu dziedināta, jo izmisīgi vēlējusies ieņemt bērnu, līdz beidzot nospriedusi, ka viņas neauglība ir dāvana. Viņas kauns kļuvis par viņas spēku. "Bet vai grūtajām!" Viņa nepalika stāvoklī, tāpēc pilnīgi varēja nodoties cīņai. - Alisija pameta skatienu uz mani. - Šenila teica, ka tāds esot viņas liktenis. Viņai esot pareģots, ka viņa vadīšot kristiešus kaujā pret antikristu. Tajā brīdī es sapratu, ka Šenilas egotisms ir neizmērojams, ja viņa uzskata, ka Bībelē ir runa par viņu.

Es grasījos kaut ko sacīt, bet Kevins pacēla roku.

-    Pagaidiet, tas vēl nav viss.

Alisija joprojām virpināja laulības gredzenu. Viņas acu zīlītes bija palielinājušās.

-    Tajā brīdī man uzmetās zosāda. Mēs sēdējām ap ugunskuru, visapkārt valdīja piķa melna tumsa, un tumsā čabinājās nakts radības. Šenila, arvien vairāk iekarsdama, paziņoja, ka tas bridis tuvojas, visur esot manāmas zīmes, tuvojoties vētra. Viss esot mūsu rokās. Jēzus nevarot viens pats tikt galā, tāpēc mums jāpārņem vadība.

Jāpārņem vadība. Es jutos neomulīgi un klusēju, negribēdama, lai Alisija pasaka to, ko grasījās teikt.

Vina paliecās uz priekšu.

-   Šenila teica, ka mēs būsim tie, kuri sāks karu.

-   Armagedonu, - es atkal iestarpināju.

Alisija palocīja galvu.

-    Viņa sacīja, ka Tas Kungs kļūstot nepacietīgs, Viņš esot noguris no gaidīšanas. Laiks iemiesot Bībeli dzīvē, un tas jādarot ātri.

-   Teikšu jums tā, - Kevins iesaistījās sarunā, - ja kāds no gaidīšanas ir noguris, tā ir Šenila un Aiss Pakstons, visi šie ļaudis, "Pēdējie Ticīgie", kurus nogurdinājusi viņu nožēlojamā dzīvīte un kuri alkst justies īpaši.

-   Šenila patiešām teica, ka "Pēdējie Ticīgie" sāks izšķirošo karu pirms pastardienas?

-   Nu, varbūt ne tieši tādiem vārdiem, bet viņa uzlika savu roku uz manējās un sacīja: "Alisija, tev klāsies visgrūtāk, jo tu zini, ka tava meita nevarēs doties turp, kur jādodas tev, un darīt to, kas jādara tev." Es biju satriekta. Viņa atkal runāja Bībeles vārdiem - ka saule aptumšosies un no debesīm kritīs zvaigznes -, bet es sāku domāt - ko? Ak Dievs, vai viņa patiešām domā, ka es došos tajā karā un pametīšu savu bērnu? - Viņa piespieda pirkstus pie pieres. - Kad atgriezāmies mājās, es biju satriekta.

-   Vai pēc tās reizes jūs pamētāt baznīcu? - es vaicāju.

-   Nē. - Alisija nodūra skatienu grīdā, tad pievērsa to Kevinam un visbeidzot - man. - Es zinu, ka tas izklausās muļķīgi, bet Šenila allaž bija ārkārtīgi laipna. Viņa vienmēr aizlūdza par Karīnu un interesējās, vai viņai kļūst labāk. Viņa apvaicājās, vai ārsti izmanto mūsdienīgas ārstēšanas metodes, un teica, ka jaunās zāles varētu palīdzēt… Tas mani saviļņoja. Es domāju, ka viņa ir līdzcietīga. Tā kā viņas pagātne nav bijusi nekāda rožainā, es spriedu, viņa droši vien saprot cilvēkus, kas nokļuvuši nelaimē. - Alisija skumji raudzījās uz mani, vēlēdamās ieraudzīt manās acis izpratni un cerēdama, ka nenoturēšu viņu par neglābjamu muļķi. - Es devos pie mācītāja Pīta. Domāju, ka viņš mani nomierinās, izskaidros Senilas vārdus… no loģikas viedokļa.

Kevins piecēlās un piegāja pie loga, kur sāka lūkoties dūmakainajās debesīs.

-    Taču mācītājs Pīts, - Alisija turpināja, - apstiprināja visu, ko Šenila bija teikusi, piebilzdams, ka Dievs izvēlējies mani, lai es nestu Viņam upuri. Lai es maksātu par saviem pagātnes grēkiem. ,

-   Upuris, - Kevins rūgti novilka. - Viņš runāja par manu mazo meitiņu.

Alisijas sejā nez no kurienes uzradās niknums.

-    Viņš teica, ka man jānožēlojot grēki. Ka es esot netīra. Tieši tā viņš teica. Netīra. Tāpēc Karīna esot piedzimusi "kroplīga".

Kevins pagriezās pret mums.

-   Un tad mēs devāmies prom uz visiem laikiem.

No viņa cigaretes vijās dūmu apļi, kas gaisā izplēnēja. Uz tiem lūkodamies, man ienāca prātā, ka rūgtums šo cilvēku sirdi tik viegli neizplēnēs. Es nezināju, ko lai saka. Ārpusē pie mājas apstājās neliels dzeltens skolas autobuss. Alisijas seja noskaidrojās, un viņa pietrūkās kājās.

-   Jauki, - viņa sacīja. - Jus varēsiet iepazīties ar Karīnu.

Es arī piecēlos, pateikdamās par man veltīto laiku, un kopā ar viņiem devos ārā.

Šoferis iedarbināja elektrisku liftu, kas nolaida Karinas braucamkrēslu uz ietves. Meitene bija ģērbusies džinsos, viņai mugurā bija tāds pats koši sārts adīts krekliņš kā mātei un kājās - sporta apavi. Brūnajos matos vīdēja neskaitāmas matu sprādzes, kas izskatījās pēc taureņiem. Ieraudzījusi vecākus, viņa neveikli pamāja ar roku.

-    Sveika, meitiņ, - Kevins sirsnīgi apsveicinājās, un Alisija, meitu noskūpstījusi, apvaicājās, kā klājies skolā.

-   Labi, - pacēlusi galvu, Karina ar grūtībām atbildēja.

Vecāki, meitu ar mani iepazīstinādami, nodēvēja mani par

draudzeni, kas ieradusies ciemos. Karina uzmeta man priecīgu skatienu. Pēc brīža Alisija no manis atvadījās.

-   Ceru, ka uzzinājāt kaut ko noderīgu, - viņa noteica.

Kevins pavadīja mani līdz automašīnai. Viņš pagaidīja, ka sieva un meita ieiet mājā.

-   Gribēju jums pateikt vēl kaut ko, kad nedzird Alisija. Nevēlos satraukt viņu vēl vairāk. Vai atceraties, ko viņa teica par draudzes locekļiem, kuriem esot rūpējis Karinas liktenis? Uz beigām es tam neticēju ne mazākajā mērā. Tas puisis Kērts Smoliks… viņš mani patiešām biedēja. - Kevins saviebās. - Vai esat kādreiz sastapusi bērnus, kam patīk raut vabolēm nost spārnus? Smoliks man viņus atgādināja.

Es arī saviebos.

-    Un Šenila Vaiominga… Alisijai viņa patika, jo Šenila vienmēr bijusi ieinteresēta un maiga. Es jums teikšu tā - attiecībās ar citiem cilvēkiem viņa it nemaz nebija maiga. Es redzēju, ka viņa iesita pa seju dejotājai, kad tā sajauca soļus. - Kevins sakrustoja rokas uz krūtīm. - Viņa ir divkose. Visas tās runas par došanos bēgļu gaitās, ceļošanu bez bagāžas… nu, viņa uzturā lieto tikai ātrās uzkodas. Ja viņa dosies tajos uzbrukumos, aiz viņas paliks tukšas čipsu pakas un putukrējuma bundžas. Un vēl, - viņš paskatījās uz mājas pusi, - man šķiet, ka viņa joprojām lieto narkotikas.

-   Patiešām?

-   Tieši pirms mūsu aiziešanas no draudzes rindām Šenila man lūdza izdarīt pakalpojumu. Lai nākamajā reizē, kad ar Kannu dodamies pie neirologa, es izprasu ārstam šo to, kas noderētu viņai.

-    Narkotikas?

-   Jā. Es kategoriski atteicos to darīt. Šenila mēģināja mani pārliecināt, teikdama, ka tas vajadzīgs augstāka mērķa vārdā un viņa pati nevarot narkotikas dabūt, jo tiekot novērota. Kārtējās muļķības. Viņa šīs vielas lietotu, bet, ja tas nāktu gaismā, vainu uzveltu man. Augstāka mērķa vārdā, kā tad… Visa tā sekta ir pilna ar garīgi slimiem viltvāržiem.

-   Man žēl, ka jums viss izvērtās tik slikti.

-   Mūžu dzīvo, mūžu mācies. - Kevins noglaudīja ūsas. - Tātad… kurš nogalināja mācītāju Pītu, ja jūsu brālis nav vainīgs?

-    Man nav ne jausmas. Kā domājat jūs?

-   Cilvēkus, kuri nevarēja ne acu galā viņu ciest, nav iespējams saskaitīt.

Piecpadsmitā nodaļa

Kabeļtelevīzijas kamera, kas bija ierikota virs vērtspapīru biržas "Straiders, Beinss un Mūrs" durvīm, visu nofilmēja. Tajā redzams, ka Džesijs ieiet pa šīm durvīm divdesmit pirmajā oktobri pulksten divpadsmitos un trīsdesmit divās minūtēs. Attēls nebija īpaši kvalitatīvs. Kaut gan viņš gāja lēni, balstīdamies uz kruķiem, melnbaltajā lentē viss izskatījās izplūdis un graudains. Pusstundu viņš sarunājās ar savu mākleri, un kamera fiksēja viņa aiziešanu tieši pirms vieniem. Nebija pagājusi ne minūte, kad tā uztvēra jaunu sievieti, kura devās pa ielu viņam pakaļ. Lai gan viņa kadrā pavīdēja tikai dažas sekundes, ar to pietika, lai redzētu viņas apaļo seju un lielo lentes pušķi zirgastē.

Pēc tam Džesijs iegriezās savā bankā, kurai bija labākas kvalitātes kameras. Ierakstā viņa lielajās saulesbrillēs atstarojās lampu gaisma. Viņu sagaidija bankas menedžere, sieviete cieši apspīlētā brūnā kostimā, un pavadīja viņu pie sava galda. Abi ilgi sarunājās, spriezdami par hipotēkas maksājumiem, jo mainījušās likmes. Redzams, ka menedžere sarunas biedrā uzmanīgi klausās.

Stāvēdama pie galvenās letes un bezgala ilgi izpildīdama noguldījuma veidlapu, uzmanīgi klausījās ari meitene ar apaļo seju un zirgastē saņemtiem matiem. Drīz viņai pievienojās vēl divas jaunas sievietes, blondīnes ar spīdīgu lūpu krāsu un vienādiem, atpakaļ atglaustiem matiem. Arī viņas, vērodamas Džesiju, lēni un domīgi kaut ko rakstīja veidlapā.

Viņas acīmredzot saprata, ka Džesijam ir nauda, turklāt vairāk, nekā viņš spēj nopelnīt jaunākā partnera amatā, - tas redzams pēc viņu čukstiem un slēptās ziņkāres. Viņas nezināja, ka

Džesijs iztiesāja atlīdzību no šofera, kurš uzbrauca viņam virsū. Vainīgais autovadītājs bija miljonārs, kurš bagātību uzkrājis, pārdodams datorprogrammas, un cīņa ar viņu nebija viegla, jo viņš nevēlējās pasaulei atklāt, ka uztriecis savu BMW virsū diviem cilvēkiem, izbaudīdams minētu. Džesijs tomēr bija panācis, ka viņš maksāja sāpju naudu, ar kuru pietika, lai līdz mūža galam Dže- sijam nedraudētu nabadzība.

Bankas menedžere paspieda Džesijam roku, un viņš piecēlās, lai dotas prom. Meitenes pie letes pagaidīja, līdz durvis aizveras, un tad sekoja viņam.

Pītera Vaiominga bēru diena man sākās ar telefona zvanu trijos un četrdesmit piecās minūtēs no rīta. Tumsā izklunkurējusi no Džesija istabas, es uzskrēju virsū kafijas galdiņam un lādēdamās sabruku uz dīvāna. No Singapūras zvanīja mans tēvs ASV Jūras kara flotes atvaļinātais kapteinis Filips Džeimss Deleinijs.

-   Evana, tūrisma aģentūrā man pavēstīja, ka tu esot zvanījusi un tev bijis sakāms kas steidzams. Kas noticis?

Viņa zemā balss un tās stingrais, rāmais tonis mani veldzēja. Man negribējās atklāt viņam nepatīkamos jaunumus un sabojāt dienu, ko viņš pavadīja kopā ar manu māti. Mani vecāki sapratās lieliski - divas nedēļas gadā starptautiskajos ūdeņos.

Viņš klausījās.

-    Vai tu teici, ka Braiens ir cietumā? Es pareizi saklausīju?

Es sacīju, ka viņiem jāatgriežas, lai paņemtu pie sevis Lūku, un tēva atbilde mani tik ļoti satrieca, ka es nekavējoties pamodos.

-    Mēs nevaram atgriezties. Tava māte ir slimnīcā. Tropu drudzis. - Bridi klusējis, viņš, nodēvēdams mani bērnības mīļvārdi- ņā, turpināja: - Neraizējies, Sis, tu taču zini, cik sparīga viņa ir. Es nevaru atstāt viņu vienu desmit tūkstošus jūdžu attālumā no mājām. - Mans plāns pajuka gluži kā ziepju burbulis. Lūks nekur nedosies. - Es atbraukšu, - tēvs sacīja, - bet paies vismaz nedēļa. - Viņš man ieteica saņemties. Nelikt mierā policiju, uzstāt uz savu taisnību. Lai nolādēta šī Tabita!

Saullēkts bija skaidrs, debesmala joprojām sarkanīga, taču pēc dūmiem vairs neoda. Karstums un vējš bija rimis, ļaudams Meža dienestam savaldīt uguni. Pēc brokastīm mēs ar Lūku aizbraucām ar manu mašīnu uz servisa punktu un to atstājām tur, lai aizkrāsotu neķītrības, noīrējām citu automobili un devāmies uz Džesija biroju, kur es aprunājos ar advokātu. Soliss bija kalsns, plikpaurains virs ar tik gludu galvu kā ola. Džesijs pieskatīja Lūku, un es apspriedos ar Solisu par tuvošanās aizlieguma orderi, kas aizšķērsotu Tabitai ceļu pie Lūka. Viņš jautāja, vai esmu apsvērusi domu par ilgtermiņa aizbildnību un sarežģījumiem, kas varētu rasties.

-   Ja Tabita iegūs tiesības viņu apciemot?

-   Jā, - viņš stiepti atbildēja. - Ja Lūkam nebūs iespējas dzīvot pie jūsu brāļa.

Es jutu, ka pietvīkstu.

-Jūs gribat teikt, ja viņa lieta nonāks tiesā…

-   Un pēc tam. Ja viņu notiesās, jūsu dzīve pamatīgi sarežģīsies.

-   Policisti arestējuši neīsto cilvēku, - es iebildu. - Braienu attaisnos.

-    Tas, protams, ir vēlamais notikumu virziens. Taču es šo to zinu par jūsu brāļa lietu un…

-   Jūs runājāt ar Džesiju?

-Jā, viņš sniedza man īsu situācijas aprakstu.

Viņš sacīja vēl kaut ko, bet mans prāts aizmaldījās dusmu laukos. Džesijs advokātam bija pateicis, ka Braiens ir vainīgs.

Es atgriezos Džesija kabinetā.

-   Kur tu domā ēst pusdienas? Mēs varētu aizvest Lūku…

-    Varbūt viņu vari aizvest tu.

-     Protams. - Viņš izskatījās apmulsis. - Vai ar Solisu viss kārtībā?

-Jā.

Viņš pielieca galvu, ceredams, ka es paskaidrošu savas nelāgās omas iemeslus.

-   Es došos uz Pītera Vaiominga bērēm, - es paziņoju.

Viņa sejā pavīdēja pārsteigums.

-   Vai tāpēc tu esi tik saspringta?

-    Es tāda neesmu. - To teikdama, es vēlējos bliezt viņa seju pret galdu.

-    Evana?

Ja es būtu Lūks, problēmu varētu atrisināt pavisam vienkārši. Es iemestu Džesijam ar krāsainajiem kritiņiem. Taču es biju pieaugusi un manā dzīvē bija iestājies lēnās gruzdēšanas posms, kurā aizvainojums tik viegli vis neatstājas kā pie kurpes pielipis tualetes papīrs.

- Viss ir kārtībā. Tiksimies vēlāk.

Kad ierados "Pēdējo Ticīgo" mēbeļu salonam līdzīgajā baznīcā, tā jau bija pilna. Pa logiem jau redzēju uz paaugstinājuma kori un zižļu svaidītājas, kas bija tērpušās melnos, zvīguļainos triko un aizsegušas seju ar maziem tumšiem plīvuriem. Lielais logs, caur kuru biju iztriekusies kopā ar doktoru Nīlu Jorgen- senu, Pakstonu un Smoliku, bija aizsists ar dēļiem, ko aizsedza plakāts - mācītāja Pīta attēls. To acīmredzami bija zīmējusi Tabita, un tas bija viens no viņas labākajiem darbiem. Vaiomings tajā izskatījās cēls un ļaunu spēku ielenkts. Svētais Vaiomings. Zem plakāta kāds ar roku bija uzrakstījis citātu no Bībeles. "Es redzēju zem altāra to dvēseles, kas nokauti Dieva vārda un liecības dēļ, kas bija viņiem." Vārdi bija uzvilkti kārtīgi, krāsa nebija nopilējusi un izplūdusi atšķirībā no neķītrajiem saukļiem uz mana džipa. Šo droši vien uzrakstījusi Šilo. Uz burtiem "i" bija koķeti, apaļi punkti.

Nevēlēdamās ar savu ierašanos izraisīt kārtējo Dieva dusmu piesaukšanu, es biju tērpusies garā melnā kleitā, uz acīm uzlikusi saulesbrilles un galvā cepuri. Pie durvīm stāvēja vīri, kas nopētīja katru ienācēju, tāpēc es kavējos, līdz atskanēja mūzika un viņi devās iekšā. Es viņiem sekoju.

Baznīca bija pilna kā piebāzta. Es ieraudzīju vairākus žurnālistus, ari Salliju Šimadu un televīzijas ļaudis. Šur tur bija manāmas melnas drēbes, taču es nevienās bērēs nebiju redzējusi tik daudz vilnas flaneļa un kamuflāžas apģērbu. Gaisotne šķita gluži kā nokaitēta. Arī iepriekš biju apmeklējusi bēres, kurās apglabāja pēkšņā, vardarbīgā nāvē mirušus cilvēkus, tāpēc mani nepārsteidza spriedze, slāpētais uzbudinājums un nomāktība, kas šeit bija jaušama. Tomēr "Pēdējo Ticīgo" baznīcā šīs emocijas bija īpaši sakāpinātas, turklāt telpā trīsuļoja arī citas izjūtas - tas bija ne vien niknums, bet arī nepacietīgas gaidas. Vaiominga mirstīgās atliekas gulēja atvērtā zārkā starp kori un solu rindām, kur sēdēja baznīcēni.

Tas bija pirmais pārsteigums, kas mani šeit gaidīja, - ka apbedītāji spējuši sapost līķi, lai to varētu atsegt apskatei. Uguns Pīte- ram Vaiomingam it kā nebija nodarījusi nekādu kaitējumu. Bāls un mierpilns viņš gulēja zārkā ar savu neiztrūkstošo auklas kaklasaiti uz krūtīm, un nebija redzams ne lodes caurums, ne apdegumi. Visapkārt smaržoja puķes - gan ap zārku sakrautās lilijas, gan bagātīgie ziedu kārtojumi uz statīviem. Turpat bija arī ērkšķu kronis, dzelzs stienis un neliels putekjsūcējs ar uzrakstu "Padauzu iznīcinātājs".

Koristi izjusti dziedāja, cilādami rokas un izplūzdami asarās, un viņu sarkanie talāri viļņojās. Viņi dziedāja par debesīm, kas, pērkonam dārdot, pašķirsies un satrieks pīšļos Zemes iznicinātājus. Katrs savā pusē koristiem stāvēja Kērts Smoliks un Jesaja Pakstons. Smoliks tēloja slepeno aģentu, kura skatienam nekas nepaliek nepamanīts, taču mācītāju viņam nebija izdevies glābt. Savas nāves naktī Vaiomings zināja, ka ir briesmās, un vērsās pie Braiena, nevis saviem drošības vīriem. Šis fakts mani vedināja uz domu, ka mācītāja Pīta nāvē vainojama viņa draudze.

Es vēl joprojām nesapratu, kāpēc Vaiomings piezvanījis Braienam. Mans brālis apgalvoja, ka Vaiomings tajā naktī runājis skaidri un saprotami, taču es spriedu, ka viņš, iespējams, rīkojies zāļu iespaidā. Atcerēdamās viņa dīvaino izturēšanos Tabitas mājā un pie Čainaleikas policijas iecirkņa, man radās aizdomas, ka zāles, uz kuru nozagšanu Šenila centās pierunāt Kevinu Eihne- ru, bija paredzētas viņas vīram.

Es pamanīju uz sola sēžam Tabitu, un man pakrūtē sažņaudzās. Melnā kleita gluži vai karājās uz viņas novājējušā auguma. Ar savu bālo ādu un sērīgajām acīm viņa izskatījās pēc gotiska romāna varones, Folknera skaistules, kurai kara šausmas un izsalkums aptumšojis prātu. Es nezināju, vai viņa vairāk sēro par draudzes gana vai mīļākā zaudējumu. Varbūt viņas izmocītā izskata iemesls patiešām ir izsalkums, es domāju, atcerējusies, ka Šenila viņai atvēlējusi tikai pusi pārtikas devas. Es gandrīz vai vēlējos Tabitu satvert, izvilkt no šejienes laukā un pabāzt zem aukstas dušas.

Psalms beidzās, un sākās slavas dziesmas. Priekšā izgāja kāds vīrs no draudzes, lai atsauktu visiem atmiņā brīnumu, kas bijis mācītājs Pīts. Vīrs teica, ka mācītājs Pīts viņu izglābis no alkoholisma. Tad otrs, izšņaucis mutautā degunu, pastāstīja, ka mācītājs Pīts noteicis viņa sievai ne vien diagnozi - vēzis -, bet paziņojis arī to, ka sieva viņu krāpj. Pēc tam priekšā gāja cits pēc cita, atminēdamies mācītāja Pīta labos darbus. Viņš man parādīja gaismu. Parādīja, kā jātīra traipi no paklāja. Atbrīvoja mani no kāres pēc tabakas. Pēc ātrajām uzkodām. Pēc Taizemes striptīzdejotā- jām. Draudze, reizēm iespurkdamās, māja ar galvu. Viņš izdzina sātanu no mana dēla, un tas vairs neģērbjas sieviešu drēbēs. Iemācīja man higiēnas noteikumus. Atvēra man acis, un es ieraudzīju dzīves jēgu. Kad pēdējais runātājs šņaukādamies nokāpa no paaugstinājuma, koris sāka jaunu dziedājumu, kas izklausījās īpaši nikns. Meitenes mētāja divus zižļus reizē, sviezdamas tos pret gaismu un noķerdamas, lai gan caur saviem plīvuriem gandrīz neko neredzēja. Sieviete ar sārtām plastmasas brillēm spiegdama metās uz kora pusi kā pielūdzēja Toma Džonsa koncertā. Smoliks viņu sagrāba pēdējā brīdī, kad viņa jau lidoja virsū zārkam. Dziesmas beigās, kad koris izdziedāja augstās noslēguma notis, meitenes sastinga ar augstu gaisā izslietiem un sakrustotiem zižļiem.

Piecēlās Šenila.

Viņa izskatījās kā piedzimusi no jauna. Košie krāsu toņi apģērbā bija zuduši, gluži kā koks rudenī būtu nometis krāšņo lapu rotu. Viņas melnais kostīms bija vienkāršs un stingrs gluži kā Mao uzvalks. Ar īsajiem matiem un neuzkrāsoto seju viņa izskatījās pēc androgīna.

Šenila raudzījās uz baznīcēniem.

-    Nevienam no jums nevajadzētu būt pārsteigtam. Mēs zinājām, ka tas tuvojas. - Viņa pagriezās pret zārku. - Viņš zināja. - Šenila pastiepa roku un pieskārās Pīta iebalzamētajam vaigam. - Vai ne, mīļais?

Man visapkārt mīņājās šīs neparastās izrādes ieinteresēti reportieri.

-   Atklāsmes grāmatas vienpadsmitā nodaļa, - Šenila maigi teica, pievērsusies zārkam. - Tas biji tu, dārgais. Uz taviem pleciem gūlās šīs vēsts smagums.

-     Par ko viņa runā? - man aiz muguras kāds žurnālists čukstus jautāja.

-   Par grūtajiem laikiem, - viņam atbildēja sievietes balss. - Atklāsmes grāmatā rakstīts, ka Dievs sūtīs divus lieciniekus, kas pareģos. Viņi mirs, bet augšāmcelsies.

Tā bija Sallija Šimada. Viņas zināšanas uz mani atstāja iespaidu.

-   Nāve nav beigas, nepavisam! - Šenila sauca. - Jo Tas Kungs saka, ja kāds nodarīs ļaunu Viņa lieciniekiem, tas būs nolemts nāvei.

-    Āmen! - no solu rindām atskanēja sievietes sauciens.

-   Taisnu tiesu mācītāja Pīta slepkavam! - ieaurojās cits. Es iekšēji sarāvos, zinādama, ka viņi runā par Braienu.

-   Taisna tiesa? - Šenila atkārtoja. - Jā, taisna tiesa. Jā, liecinieki gulēja miruši, bet tad "dzīvības gars no Dieva iegāja viņos, un viņi cēlās kājās, un lielas bailes uznāca visiem, kas tos redzēja".

-Šis citāts situācijā neiederas, - Sallija komentēja.

Šenila iepleta rokas.

-    Par ko jūs raudat? Vai nedzirdējāt manus vārdus? "Un viņi cēlās," - Šenila piesita kāju pie grīdas, - "kājās!" - No jauna pagriezusies pret zārku, viņa pieliecās, tuvinādama seju Pītam un skatīdamās viņa aizvērtajās acīs. - Šis kaps nav paredzēts tev, - viņa pavēstīja. - Neviena bedre nenoturēs tavu ķermeni. - Viņa noskūpstīja nelaiķi uz pieres. - Neviens kaps. Nekādā ziņā. - Viņa uzspieda skūpstu uz abiem mirušā plakstiņiem. - Mēs esam gatavi un gaidām, dārgais.

Viņa noskūpstīja mironi uz lūpām.

Reportieri visi kā viens skaļi ievilka elpu. Es arī. Es nezināju, vai viņu laulība patiešām bijusi nesaskanīga un vai tam šobrīd ir nozīme. Lai arī kāda būtu patiesība par Šenilas privāto dzīvi, priekšnesums bija satriecošs.

Šenila iztaisnojās.

-    Pīts stājās pretī savam liktenim kā vīrs, neapstādamies savā gaitā uz priekšu. Viņš nesēdēja, rokas klēpi salicis, un tā nesēdēsim arī mēs. Tas Kungs gaida, ka mēs rīkosimies. Vai vēlaties savu daļu balvas? Ir pienācis laiks celties kājās! - Viņa ievilka elpu. - Ļaudis, vētra ir klāt.

Enerģija, kas pāršalca telpu, bija gandrīz taustāma. Šilo pietrūkās kājās un pacēla gaisā rokas.

- Iedzīvināsim Bībeli! - viņa iesaucās.

Zārkam tuvojās nesēji. I'akstons aizvēra zārka vāku, uzmezdams mācītājam pēdējo skatienu. Uz mirkli viņa acis sāka šaudīties, it kā tajās būtu iesprāguši karsti tauki no pannas. Tad viņš uzmanīgi nolaida vāku un reizē ar pārējiem uzcēla zārku uz pleca. Viņi iznesa to arā un ievietoja zaļā pikapā. Šenila iekāpa tam blakus, un I'akstons, piesēdies pie stūres, sāka lēni braukt pa ielu. Draudze lielā pūlī sekoja.

Pēc brīža sākās kas neiedomājams.

Kvartālu tālāk atradās skeitborda veikals, vieta, no kuras "Pēdējiem Ticīgajiem" metās izsitumi. Kad zaļais pikaps pabrauca tam garām, no pūļa kāds meta akmeni, kas atsitās pret veikala ķieģeļu sienu. Mirkli vēlāk gaisā uzlidoja drazas no notekas un zābaks. Zizlis, ko ātri vien savāca atpakaļ. Tad baznīcēni sāka mest olas, un tajā brīdī es sapratu, ka tas viss ir iepriekš izplānots. Kad olas sāka šķīst pret logu, veikala īpašnieks iestājās durvīs, lūgdams cilvēkus nomierināties, bet bija spiests pieliekties, jo uz viņa pusi lidoja ķieģelis. Logs galu galā saplīsa, un stikli spīguļodami un šķindēdami sabira kaudzē. Zaļais pikaps virzījās tālāk, bet cilvēki lēca pa loga aiļu iekšā - durvis pārdevējs aizslēdza - un sāka izmētāt preces. Ārā lidoja skeitborda dēļi. Kad pārdevējs, lūgdamies, lai vandaļi izbeidz, kļuva pārāk uzstājīgs, pa logu izlidoja viņš arī. šenila, sēdēdama blakus zārkam Pakstona pikapā, skatījās taisni uz priekšu kā madonnas statuja.

Es turējos blakus žurnālistiem. Televīzijas reportieris ar savu grupu virzījās pūlim līdzi, un Sallija Šimada gāja viņiem blakus, bērdama teikumus diktofonā. Pikaps brauca uz priekšu, līdz sasniedza Galveno ielu. Tūristi un pilsētnieki uz ietvēm palēnināja soli. Mašīnas apstājās. Es dzirdēju tālumā atskanam sirēnu.

Šilo sastumdīja zižļu svaidītājas kārtīgā ierindā un devās uz priekšu, pagrūzdama nost no ceļa apjukušos gājējus un maršēdama garām automašīnām, kas bija apstājušās. Viņa sāka skandēt dziesmu gluži kā armijas seržants, kas ved kadetus mācību gājienā.

Bākugunīm mirgojot, krustojumā iegriezās policijas automašīna. Es pametu skatienu visapkārt. Tabita, izskatīdamās nomākta, vilkās aiz pikapa. Es ieraudzīju Gloriju. Viņa sita plaukstas līdzi skandētājam, bet viņas kustības izskatījās negribīgas.

Man garām paskrēja Sallija Šimada.

-    Patruļmašīna apstājusies uz Kanonperdido ielas stūra, - viņa aizelsdamās sacīja diktofonā, - bet policisti spontānajā bēru gājienā pagaidām neiejaucas.

Grasījos izteikt apbrīnu par viņas spēju vienlaikus skriet un veidot reportāžu, taču viņa jau bija gabalā. Melnie, spožie mati vien noplīvoja.

Atkal lidoja olas. Šoreiz mērķis bija New Age veikals "Kristāl- zilā pasaule". Pēc tam kārta pienāca jogas centram, galerijai "Tumsas tēli" un nez kāpēc ari kafejnīcai Starbucks. Es redzēju, ka Glorija atpaliek un nemanāmi virzās uz ietves pusi. Viņa mēģināja aizlavīties prom. Olas, akmeņi un skeitborda dēlis triecās logos. Es dzirdēju sektas iecienīto fona mūziku - saplēsta stikla šķindoņu. Nākamajā mirkli iegaudojās patruļmašīnas sirēna un ruporā atskanēja balss, pavēlēdama atbrīvot ielu.

Es piegāju Glorijai klāt un satvēru viņu aiz rokas. Viņas lūpas pavērās, un samiegtām acīm viņa mani uzlūkoja. Rēta acs kaktiņā piešķīra viņas sejai naidīgumu.

-    Evana?

-    Aprunāsimies.

-   Nē. - Viņa pameta skatienu pār plecu. - Viņi pamanīs.

Mums garām patraucās televīzijas reportieris ar savu operatoru, kas filmēja notikumus. Es ievilku Gloriju suši bāra durvju ailā.

-   Tad vēlāk, - es ierosināju. - Šovakar.

Roka viņa turēja olu. Uz plaukstas virspuses viņai bija zils tintes tetovējums, kam piemita cietuma mākslas draudīgums. Viņa brīdi vilcinājās.

-   Es beidzu darbu universitātē deviņos, - Glorija beidzot sacīja. - Gaidiet mani pie Jūras bioloģijas laboratorijas.

Viņa pagriezās un aizsteidzās pa ielu prom. Garām, gaismu zibinādama, pabrauca policijas mašīna. Viesmīlis apgāja letei apkārt un paskatījās laukā pa durvīm. Tieši tajā mirklī uz cita veikala pusi lidoja mirgojošs priekšmets.

-   Velns un elle! - viņš iesaucās. - Viņi met pudeles, kur iebāzta benzīnā samērcēta lupata.

-   Molotova kokteilis, - kāds cits piezimēja.

Atskanēja blīkšķis, tad kaut kas uzliesmoja. No kāda skatloga sāka velties ārā dūmi. Es joprojām kavējos pie bāra durvīm. Viesmīlis pagājās pāris soļu pa ietvi uz priekšu.

- Vai redzat, kas tas ir par veikalu? - es pajautāju. -Jā. - Viņa seja bija drūma. - "Beovulfa grāmatnīca".

Sešpadsmitā nodaļa

-    Izpostīta, - Džesijs sacīja.

Mēs braucām ar manu īrēto mašīnu pa Kalifornijas universitātes studentu pilsētiņas nomales ceļu, kas veda pa augstu klinti, no kuras pavērās skats uz tumšo okeānu. Mašīnas lukturi apgaismoja eikaliptus, zemas cementa bloku kopmītnes un Teorētiskās fizikas institūtu, kurā strādāja vairāki Nobela prēmijas laureāti.

Džesijs atspiedās pret durvīm.

-    Ne tikai grāmatnīca. Anita arī. Ja tu redzētu, kāda viņa izskatījās, stāvēdama tā jucekļa vidū! Nabaga sieviete drebēja. Viņa bija vienā mirkli novecojusi un, savilkusi mazās plaukstas dūrēs, visu laiku atkārtoja vienu vārdu: "Fašisti…"

Ceļš pēc pagrieziena veda lejup. Pār robainiem klintsakme- ņiem bija redzama pludmale. Es iegriezos stāvvietā pie Juras bioloģijas laboratorijas, un manas automašīnas lukturi apspīdēja Gloriju, kura sēdēja uz iedauzītas sudrabkrāsas Toyota Celica pārsega. Mugurā viņai bija pašrocīgi krāsots teniskrekls, kājās zili džinsi, ap galvu apsiets zils lakatiņš.

-   Paklausīsimies, kā viņa attaisnos grautiņu, - Džesijs noteica.

-   Nē. - Es izslēdzu motoru. - Nenoskaņo viņu pret mums nai- dīgL

-    Viņa tikko palīdzēja tiem neģēļiem izpostīt Anitas dzīvi.

-   Jā. Bet es gribu noskaidrot, kas viņai zināms, tāpēc nesabie- dē viņu.

Glorija nāca pretī manai mašīnai, iebāzusi rokas džinsu kabatā. Džesijs veltīja man niknu skatienu.

-    Lūdzu, - es piebildu, nodomādama, ka nevajadzēja ņemt viņu līdzi. Viņš dusmojās uz sektu, un es joprojām biju aizkaitināta par to, ko viņš pateica Solisam. Tad viņš īsi pamāja, un es izkāpu ārā.

Glorijai aiz muguras pret akmeņiem sitās viļņi. Mēnessgaismā ūdens pienaini mirdzēja.

-   Nespēju noticēt, ka es to daru, - viņa sacīja.

-   Tam, kas notiek, nav nekāda attaisnojuma, un jūs to saprotat.

-ļā. Protestēt ir viens, bet postīt veikalus… tas ir pavisam kas

cits.

-   Tas acīmredzot bija tikai sākums, - es teicu. - Kas notiks turpmāk?

Viņa neatbildēja. Džesijs joprojām centās izkāpt no mašīnas, un Glorija neslēpdamās uz viņu blenza, vērodama, kā viņš stīvē salocīto braucamkrēslu nost no pakaļējā sēdekļa un ārā pa durvīm.

-   Šenila… - beidzot viņa sacīja. - Tiklīdz viņa tika pie varas, viss pārvērtās. Nedomāju, ka viņas vadībā draudze jutīs īpašo sievietes pieeju, kas visus atmaidzinās. Jūs nezināt, kāda viņa ir.

Mums klāt piebrauca Džesijs.

-    Padauza ar zelta sirdi?

Es uzliku roku viņam uz pleca, bez vārdiem lūgdama savaldīties.

-    Nenovērtējiet Šenilu par zemu, - Glorija viņam aizrādīja.

-    Viņa ir ļoti stipra un daudz sparīgāka nekā mācītājs Pīts. Turklāt viņa ir pilnīgi pārliecināta par savu taisnību. Viņa esot redzējusi, kas jādara. Viņai bija vīzijas.

-   Ko viņa redzēja? - es jautāju.

-   Karastāvokli.

Džesijs nicīgi iespurcās.

-    Jā. Vašingtonas cilvēki ir sātana pakalpiņi, - Glorija sacīja.

-    Valdiba pasludinās karastāvokli un pārvērtis Ameriku par policejisku valsti.

Spriežot pēc Džesija sejas izteiksmes, viņš domāja, ka Glorija runā to pašu, ko mēdza stāstīt labējie politikas visziņi. Viņš nesaprata, ka Glorijas teiktais jāuztver burtiski.

-    Kas tie par cilvēkiem Vašingtonā? - viņš painteresējās.

-   Padauzas un pediņi Kongresā. Baktēriju doktori Slimību kontroles un profilakses centrā, kuri grasās mūs indēt. Pentagons, kas sazvērējies kopā ar Apvienoto Nāciju Organizāciju, lai mūs paverdzinātu.

-   Vai skaidrāk nevarētu? - Džesijs jautāja.

Viņa uztvēra sarkasmu.

-   Varētu gan. Šenila apgalvo, ka Pentagons pavēlējis Braienam Deleinijam nogalināt mācītāju Pītu. Tā ir daļa no plāna, kas paredz antikrista nākšanu pie varas.

-   Glorija, - es teicu, - vai jums tas šķiet ticami?

Viņa raudzījās uz mani tā, it kā es neliktos ne zinis par meteoru, kas liesmodams tuvojas manai galvai.

-    Atklāsmes grāmata, vienpadsmitā nodaļa, septītais pants. Tur teikts, ka zvērs nogalinās lieciniekus, un mācītājs Pīts ir nogalināts. Tas notika.

-    Post hoc, ergo propter hoc* - Džesijs noburkšķēja.

Glorija sarauca pieri.

-   Ko tas nozīmē?

-    Neklausieties viņā, - es noteicu un turpināju: - Glorija, Braiens to neizdarīja.

-   Es redzu, ka jūs patiešām nesaprotat. Jūs esat lielu melu varā, tāpat kā jūsu brālis. Pentagons droši vien viņam meloja, iegrozīdams smadzenēs domu, ka mācītājs Pīts apdraud valsts drošību vai ir ārvalstu spiegs. Vai saprotat, ko es saku?

-   Saprotu. - Tā bija cīņa ar vējdzirnavām. - Pastāstiet mums par šo karastāvokļa pasludināšanas plānu.

-    Valdība grupē spēkus, lai pakļautu cilvēci nelabajam. Kad pienāks laiks, notiks kaut kas slikts. Drīz.

-   Cik drīz? - Džesijs jautāja.

-    Pavisam drīz. Valdība uzbruks Sātana naktī.

Man iesāpējās vēders, bet Džesijs nesaprata.

-    Kas tā par nakti?

-    Visu Svēto dienas priekšvakars, - es noteicu.

Līdz tam bija atlicis desmit dienu. Džesijs, to izdzirdējis, atspieda muguru pret krēsla atzveltni.

-    Visu Svēto dienas priekšvakars ir durvis uz ļaunuma pa- sauli, - Glo rija paskaidroja. - Katru gadu sātanisti nogalina bēr-

* Pēc tā, tātad tāpēc. (Tulk. no lat. vai.) nus ar saindētiem saldumiem, nonāvē dzīvniekus un izvaro jaunavas.

-   Tās ir tikai leģendas, - Džesijs iebilda. - Tā nav patiesība.

-    Paklausieties, ko es jums saku, - Glorija nepadevās. - Tā ir nakts, kad sienas starp pasaulēm kļūst plānākas un sātans spēj iesniegties fiziskajā pasaulē ar neticamu spēku. Tāpēc valdība uzbruks šajā naktī.

Džesija seja pauda izsmieklu, un viņš nepūlējās to slēpt.

-    Ko darīs "Pēdējie Ticīgie"? - es jautāju.

-   Tieši tas mani biedē. Mēs esam… dažādi. Varētu teikt, dažādi grupējumi. Viena tāda grupa ir īpaši tuva Šenilai. Ļoti dedzīgi cilvēki.

-    Kādā ziņā viņi ir "dedzīgi"? - Džesijs gribēja zināt.

-    Viņi Šenilai ir absolūti uzticīgi, absolūti lojāli, - Glorija teica. - Un es baidos… - Pārlaidusi zaglīgu skatienu pār autostāvvietu, viņa uzrāva plecus, lai gan ieraudzīja tikai viļņus un zvaigznes. - Man tas nav viegli.

Es nedrīkstēju ļaut, lai viņa apklust.

-   Es arī baidos.

Glorija strauji uzmeta man skatienu.

-   Nemelojiet. Jūs esat vienīgā, kura nebaidāties.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-   Tikai jūs esmu redzējusi stājamies Šenilai pretī.

Šie vārdi mani pārsteidza. Doma, ka viņa uzskata mani par drosmīgu, mani samulsināja.

Viņa noņēma no galvas lakatiņu.

-   Gribu jums pateikt, ka "Pēdējie Ticīgie" izglāba man dzīvību. Ja Šenila mani neizvilktu no zaņķa, es būtu jau mirusi. Viņa aizveda mani uz draudzi, un tur viss bija tirs un patiess, tur es biju svarīga. Es. Starp šiem cilvēkiem es kaut ko nozīmēju.

Juzdama, ka viņa vēlas, lai es viņu pamudinu, es sacīju:

-   Bet tagad viss ir mainījies.

Vina stingi lūkojās uz tumšo okeānu.

-    Šenila toreiz teica, ka manu dzīvi apvīs spozme, ja vien es pievienošos "Pēdējiem Ticīgajiem". Tāpēc viņa deva man šo vārdu*. Tas nav mans īstais vārds, protams. Pēc tam viņa aizsūtīja mani strādāt par apkopēju.

* Glory (angļu vai.) - slava, krāšņums.

-   Viņa uzstāja, ka jums jāuzņemas vienkāršs darbs?

-   Tas man iemācīšot pazemību. It kā man nepietiktu pazemības, pirms viņa mani izglāba, kad iepletu kājas svešu vīriešu automašīnās apmaiņā pret narkotikām.

Viņa uzmeta man sānisku skatienu, mēģinādama saprast, vai izdevies mani pārsteigt. Es uzliku viņai uz pleca roku.

Glorijas balss kļuva skaļa ka.

-   Vai viņa pati uzņemas pazemojošu darbu? Nē. To nevar nepamanīt. Sevi Šenila padarīja par solisti, bet man parādīja sludinājumu un lika pieteikties. Vai zināt ko? Pirms glābšanas es darīju daudz ko netīru un riebīgu, bet, dzīvodama uz ielas, nedomāju, ka reiz izraušos no tā visa un sameklēšu sev verga darbu. Es mēdzu iet uz bibliotēku un pamazām aizrāvos ar zinātnisko fantastiku. Lasīju Orsonu Skotu Kārdu un Oktāviju Batleri… Ak, un Ko- nija Vilisa…

-    "Pastardienas grāmata," - es noteicu.

-   Ja! Es sēdēju tur un vēlējos, kaut varētu ceļot laikā… - Viņa apklusa. - Nu esmu uzzinājusi, ka nākotne ir daudz draudīgāka nekā zinātniskās fantastikas romānos aprakstītie notikumi.

Džesijs ar pirkstu galiem bungoja pa ceļgalu, un es sapratu, ka viņš valdās, lai neļautu vaļu izsmieklam.

-    Man ļoti patika jūsu grāmata, Evana, - Glorija sacīja. - Bet tad atcerējos, ka tā ir pretrunā ar Svētajiem Rakstiem, un jutos netīra…

-   Zināšanas… - Džesijs iesāka.

-    Kāre pēc zināšanām izraisīja grēkā krišanu, - Glorija sacīja. - Kad Ieva apēda ābolu no Zināšanas koka.

-    Un jūsu draudze strādā vaiga sviedros, lai iznīcinātu visu, ko pēc tam uzzinājām. Kaut vai dedzinādama grāmatnīcas.

Es biju pieļāvusi kļūdu, ņemdama Džesiju līdzi. Viņa dusmas bija pamatotas, bet, ja viņš tā turpinās, tikšanās būs galā pēc dažām sekundēm.

-    Džesij… - es novilku.

-    Nevis zināšanas ir lielākais labums, - Glorija iebilda, - bet gan patiesība un ticība.

-Jā, - Džesijs sarkastiski piekrita. - Nezināšana ir svētlaime.

-   Ja jūs ticētu Dievam, jūs staigātu.

Sasodīts! Tas nu bija par daudz.

Džesijs pamāja ar tādu sejas izteiksmi, it kā būtu uzzinājis ko vērtīgu. Viņa skatiens pauda: "Patiešām?"

-   Saprotu. Ko vēl es iegūtu, ja ticētu Dievam? - Džesijs vaica- ja. Pieliekusi galvu, Glorija uz viņu jautājoši nolūkojās, un viņš paskaidroja: - Kā būtu ar neticamu izturību seksā vai… jā, privāto lidmašīnu? Vai man jāsastāda saraksts, pirms pievēršos ticībai?

Es lūdzoši saliku plaukstas kopā.

-   Tūlīt pat izbeidziet!

Abi uz mani palūkojās reizē.

-   Gribu uzdot jautājumu, - es teicu. - Kāpēc Šenila lika Glorijai strādāt universitātē, ja jau "Pēdējie Ticīgie" grāmatas necieš un mācīšanos neatbalsta?

Vini raudzījās uz mani, to apdomādami.

-   Šenila teica, ka iemesli atklāšoties laika gaitā, - Glorija beidzot atbildēja.

Bridi mēs klausījāmies viļņu šalkoņā.

-    Viņai padomā ir kaitniecība, - Džesijs sacīja.

-    Man ari tā šķiet, - Glorija piekrita.

-    Kur jūs strādājat?

-    Bioloģijas fakultātē.

Tas bija ideāls mērķis mācītāja Pīta naidam - visi šie mikroorganismi, visa šī latiņu terminoloģija. Kaut kas mani satrauca, kāda urdoša doma smadzenēs, lidz kurai es nespēju aizsniegties. Piegājusi pie asfaltētā laukuma malas, es vēroju slapjās smiltis, kas, viļņiem atkāpjoties, mirdzēja bālas kā sudrabs. Tālumā bija redzama Goletas piestātne un pludmales restorāns, kas spilgti laistījās uz krasta fona, šūpodams ūdenī gaismas atspīdumus.

-   Šis uzticīgais kodols ap Šenilu, - es ierunājos. - Kas viņi ir?

-   Jesaja Pakstons, Šilo, Kērts Smoliks, Brēgelu trīnes… Apmēram desmit, divpadsmit cilvēku.

-    Un jūs? - Džesijs painteresējās.

-    Nē. Es neesmu tajā lokā. - Pēc Glorijas balss bija skaidrs, ka atraidījums viņai sāp.

-   Tabita? - es teicu.

-Nē.

Mani pārņēma atvieglojums. Es biju pārsteigta, ka man šī atbilde ir tik svarīga. Es joprojām cerēju, ka Tabita vēl nav pilnīgi zudusi.

-   Tabitas zvaigzne ir norietējusi, - Glorija paskaidroja. - Viņa bija mācītāja Pīta, nevis Šenilas favorīte. Šenila viņu īpaši necieta pēc neveiksmīgās zēna glābšanas. Tabita ar šo uzdevumu netika galā.

-    Glabšanas? - Džesijs pārvaicāja. - Vai jūs to uzskatāt par glābšanu? /

-    Lai vai kas tā būtu, mācītājs Pīts pēc tam joprojām izturējās pret Tabitu labvēlīgi, bet Šenila nosprieda, ka viņai trūkst drosmes, lai pildītu kaujas uzdevumus. Tāpēc Šenila viņu atstumj.

Es nodomāju, ka drosmes trūkumam ar to nav nekāda sakara. Vainīga bija greizsirdība. Šenila bija greizsirdīga, un Braiens bija greizsirdīgs, un Dievs vien zina, kas vēl.

Es no jauna pievērsos Glorijai.

-   Kāpēc šī grupa jūs biedē?

-   Tāpēc, ka viņiem vairs nav saikņu ar šo pasauli. Viņi pārdevuši savas mājas un īpašumus, lai sagatavotos Sātana nakts uzbrukumam.

Pa gaisu atvilnīja vēsums.

-Sagatavotos. Pretuzbrukumam?

-   Viņi dos pirmo triecienu.

-   Jēziņ… - Džesijs novilka.

-   Kad? - es jautāju. - Kur?

-   Nezinu.

-   Jums jāzina.

-    Sīkāk zina tikai tie, kam tas noteikti jāzina. Un apkopējas šajā sarakstā neietilpst, tāpēc tām neko neizpauž.

-    Kad viņi pārdeva savu mantību… - Džesijs domīgi sacīja. - Ko viņi darīja ar naudu?

Glorijas sejas izteiksme sniedza atbildi, pirms tā atskanēja.

-   Iegādājās ieročus.

Es aizvēru acis.

-   Viņiem ir pilna noliktava… pietiekami, lai sāktu karu, - Glorija piebilda.

Džesijs beidzot izskatījās sasprindzis.

-Jums jānoskaidro, kādi ir viņu plāni.

-   Es to nevaru.

-   Es jums neticu.

-    Esmu izslēgta. Vai jūs to spējat saprast? - Glorija skaļi noprasīja. - Esmu nolemta sīkajiem darbiem. Karā būšu tikai ierind- niece vai vēl kas zemāks. Lielgabalu gaļa vai gaisa pārbaudītāja. Pārējie vēros, vai es spēju elpot kādā bīstamā teritorijā vai mirstu nost ar mēri.

Es satvēru viņas roku.

-    Dodieties prom, - es teicu. - Pametiet baznīcu. Šajā pašā naktī.

-    Nevaru.

-   Varat gan.

-   Atgriezties ārpusē? Nē. Mani nolādēs.

-   Ja nāksiet mums līdzi, mēs jūs aizstāvēsim.

-   No policijas? Jūs esat jukuši. Policija ir daļa no valdības tikla.

-    Mēs aizvedīsim jūs uz kādu patversmi vai citu baznīcu…

-    "Pēdējie Ticīgie" mani atradīs. Vai nesaprotat? Man nav izvēles. Esmu slazdā.

Viņa šņukstēdama ieslēpa seju plaukstās, un es, juzdamās bezpalīdzīga, apliku viņai ap pleciem roku.

Septiņpadsmitā nodaļa

Ceļā uz mājām Džesijs piezvanīja policijai un atstāja ziņu kādam pazīstamam detektīvam. Atgriezušies viņa namā, mēs samaksājām auklei un gurdi noslīgām uz krēsliem virtuvē pie galda.

-   Ja Tabitai nav labas attiecības ar Šenilu, draudze varbūt zaudēs interesi par Lūku, - Džesijs ieminējās.

-Cerēsim.

Viņš juta, ka es tam neticu, un viņa saspringtā seja sakritās vēl vairāk. Saprazdama, ka viņš mēģinājis mani mierināt, es jutu sevī uzbangojam maigumu. Es uzliku plaukstu uz viņa rokas.

-    Man ļoti žēl, ka Glorija tā izrunājās.

-    Acīmredzot neviens savā ticībā nav tik fanātisks kā padauza, kas atgriezta uz taisnā ceļa. It kā būtu izdarīta lobotomija. Viņai viss izskatās tik vienkāršs! - Džesijs bez prieka iesmējās. - Tici, un tava dzīve pārvērtīsies pasakā!

-   Vai tu zini, ka esi veidots no cieta materiāla?

-   Tāda ir mana ķecerīgā sirds. Cieta kā akmens.

Es pieliecos un viņu noskūpstīju.

-   Nākamreiz centies nestrīdēties ar to, no kura es cenšos izvilināt informāciju, - es noteicu.

-    Vai nekad neesi dzirdējusi par tādu spēli - labais policists un sliktais policists? - Džesija balsī bija atgriezusies ierastā ironija.

-    Vai neesi dzirdējis, ka nav labi pieliet eļļu ugunij? - es atjautāju. - Gluži vienkārši tu nespēj palaist garām iespēju pastrīdēties.

Es piecēlos. Pret pludmali, balti putodami, mēnessgaismā vēlās lieli viļņi. Es ieskatījos telefonā. Bija zvanījusi News-Press reportiere Sallija šimada.

Kaut gan bija gandrīz vienpadsmit darbadienas vakarā, es viņai piezvanīju, un viņas skaistumkaralienes balss izklausījās moža.

-    Evana! Es jau domāju, vai vispār kādreiz saņemšu no tevis ziņu. - Fonā bija dzirdamas televizora skaņas. Izklausījās pēc "Sabrinas, pusaugu burves". - Gribēju ar tevi aprunāties par tava brāļa arestu. - Viņa to pateica tā, it kā lūkotos uz lielisku ribiņu. Vai tas viss man? Vai varu palūgt asu nazi?

-   Neko no manis teiktā nedrīkst publicēt, Sallija. Varu tev sniegt tikai vispārīgu informāciju.

Es pastāstīju, kā "Pēdējie Ticīgie" pie Čainaleikas mēģināja Lūku nolaupīt, kā Braiens centās dēlu nosargāt, par viņa lielisko raksturu, patriotismu un to, ka viņš nav vainīgs. Vēl tikai vajadzēja nodungot "Zvaigžņoto karogu". Džesijam biju uzgriezusi muguru, nevēlēdamās redzēt viņa grimases.

-    Manā rīcībā ir ziņas, ka noziegums pastrādāts aiz kaisles un greizsirdības, - Sallija sacīja. - Tava brāļa šķirtā sieva bijusi iemīlējusies Pīterā Vaiomingā.

-    Kurš tev to teica? Vai tu esi runājusi ar detektīvu Makre- kenu?

Mana dedzība nedaudz noplaka. Izrādījās, ka Sallija nav gluži tik naiva, ka biju iedomājusies, un es nožēloju, ka neesmu viņai savu stāstu pavēstījusi agrāk. Nervozēdama sāku soļot pa Džesija dzīvojamo istabu. Viņš sēdēja pie galda, mani vērodams.

Es mainīju sarunas tematu.

-   Šodien redzēju tevi Vaiominga bērēs. Tu mani pārsteidzi, komentēdama, ka Šenila neatbilstoši kontekstam citē Svētos Rakstus.

-    Vai tad krietna meitene nevar sameklēt Jaunās Derības eksemplāru? Jā, viņa sagrozīja jēgu, lai tā atbilstu viņas domai. Atklāsmes grāmatas vienpadsmitā nodaļa, uzmeklē to. Deleinija… izklausās pēc īru uzvārda. Tev noteikti kaut kur mētājas Bībele.

Džesija mājā? Varbūt palikta zem galda kājas. Tieši tāpēc biju paņēmusi no Čainaleikas viesnīcas Gideona Bībeli.

-   Atklāsmes grāmatas vienpadsmitajā nodaļā runa ir par postu un sacīts, ka kristieši būs glābti no iznīcības. Tur minēti arī divi liecinieki, kuri sludina Dieva patiesību. Skaidrojumos teikts, ka tie ir simboliski liecinieki, varbūt Mozus un Elija vai agrīnie kristiešu mocekļi, vai ari…

-    Es saprotu. Šenila to uztvēra pārāk burtiski, - es pārtraucu Salliju.

-    Un liecinieku augšāmcelšanās…

-   Simbolizē baznīcas triumfu, bet to ari viņa interpretēja pārāk tieši.

-   Varbūt man vajadzētu aizsūtīt fotogrāfu uz kapsētu, lai viņš novēro mācītāja Pīta kapu? - viņa jautāja. - Notvert viņa atdzimšanu. Tā būtu biļete uz Pulicera prēmiju.

Mans skatiens pievērsās divpadsmitajai nodaļa. Sieva un pūķis. Šenila bija runājusi par pūķi, kad uzbruka man grāmatu parakstīšanas dienā. Viņa teica, ka neļaus pūķim aprit Lūku…

-   Sallija, palasi divpadsmito nodaļu.

-    Vienu mirkli. - Es dzirdēju lapu čaboņu. - Atklāsmes grāmata, divpadsmitā nodaļa. "Pie debesim parādījās liela zīme: sieva, saulē tērpta…"

-    "Tā bija grūta un brēca dzemdēšanas sāpēs un mokās."

-   "Vēl cita zīme parādījās pie debesim: redzi, liels pūķis, ugunīgi sarkans; tam bija septiņas galvas un desmit ragi…"

-   Tas ir sātans, vai ne? - es vaicāju.

-   Jā. - Viņa turpināja lasīt: - "Un pūķis stāvēja sievas priekšā, kurai bija jādzemdē, lai apritu viņas bērnu, kad viņa būs dzemdējusi."

Mana sirds sāka spēji dauzīties. Kopā ar Salliju es lasīju tālāk:

-    "Viņai piedzima bērns, dēls, kam bija ganīt visas tautas ar dzelzs zizli."

Dzelzs zizlis. Es gara acīm ieraudzīju mācītāja Pīta zibošās acis un sažņaugto dūri. Domas joņoja man prātā. Cik kroplīgai jābūt Bībeles izpratnei un cik lielai plānprātībai, lai saistitu šo Atklāsmes grāmatas nodaļu ar Lūku? Vai Šenila uzskatīja zēnu par mesiju? Vai viņa iedomājās, ka puisēns ir izredzētais?

-   Vai tas viss tev kaut ko izsaka? - Sallija painteresējās.

-    Es nezinu.

Viņa klusēja, cerēdama, ka es teikšu vēl ko, bet es to nedarīju.

-   Nu labi. Vai gribi dzirdēt kaut ko par nelaiķi medicīnas doktoru Nīlu Jorgensenu?

-    Protams.

-   Tu nemūžam neticēsi, ko es noskaidroju.

-   Ko tad?

-   Es noskaidroju viņa nāves cēloni. - -Sallija…

Kad viņa man pateica, es samirkšķināju acis un atvirzīju klausuli no auss, lūkodamās uz to, it kā šis plastmasas priekšmets būtu man iekodis. Džesijs jautājoši iepleta rokas. Es apstulbusi devos uz viņa pusi.

-   Vai tu nevarētu atkārtot? - es teicu klausulē.

-   Nīls Jorgensens nomira no trakumsērgas.

Sallija nevarēja vien beigt stāstīt. Sākotnējā ziņojumā par Jor- gensena nāvi pieļāvusi kļūmi, viņa bija ķērusies pie darba ar īstu okšķera neatlaidību. Sallija bija iztaujājusi apgabala krimināl- meklētāju par Jorgensena autopsiju un aprunājusies ar patoloģiju laboratorijas speciālistiem, kas paziņoja diagnozi.

-    Protams, slimnīcā par trakumsērgu nevienam neradās aizdomas, jo vīrietim bija daudz citu ievainojumu. Trakumsērgas vīruss izraisa akūtu encefalītu, bet to maskēja Jorgensena galvas trauma. Turklāt Amerikā tā ir reti sastopama slimība.

Es klausījos, mēģinādama saprast, kā Jorgensens saķēris kaut ko tādu.

-    Vai ar trakumsērgu inficējas, ja iekož dzīvnieks?

-   Parasti tā ir. Taču iespējams arī saslimt, ja infekciozais materiāls nokļūst mutē vai brūcē citādā ceļā

-    Infekciozais materiāls. Tas būtu…

-   Siekalas.

-    Un asinis, izkārnījumi…

-    Nē. Vīruss iekļūst organismā ar siekalām, kas pēc tam pa nerviem izplatās uz mugurkaulu un smadzenēm. Nevar saslimt ar trakumsērgu, ja slimu dzīvnieku noglāsta vai saskaras ar tā asinīm, urīnu vai izkārnījumiem.

-   Kāpēc Jorgensens nekavējoties nemeklēja palīdzību, ja viņam iekoda traks dzīvnieks? Viņš taču bija ārsts!

-   Nezinu, - Sallija atzinās. - Izmeklētājs ari bija neizpratnē.

-   Vai viņš varēja saskarties ar vīrusu savā mediķa praksē?

-   Teorētiski jā…

Es atkal dzirdēju čaukstam papīru. Sallija droši vien šķirstīja savas pētījumu piezīmes.

-Ja vīruss nav iegūts kodiena ceļā, tas nozīmē, ka notikusi saskarsme ar dzīvu vīrusu vai smadzeņu audiem, ari infekciozu materiālu. Taču, cik esmu noskaidrojusi, tāda iespēja ir ļoti neliela un vairāk no tās jāuzmanās cilvēkiem, kuri strādā laboratorijā. Un Jorgensens bija plastikas ķirurgs, nevis patologs.

-   Kur tu to noskaidroji? - es jautāju.

-   Slimību kontroles un profilakses centrā Atlantā. Izmeklētājs nosūtīja uz turieni Jorgensena audu paraugus analīzei, un viņi diagnozi apstiprināja.

Atcerējos Šenilas vārdus par viņas kvēli nīstajiem baktēriju doktoriem, kas par to vien domājot, kā mūs visus noindēt.

-    Un visiem, - Sallija turpināja, - kas nonākuši ar saslimušo ciešā saskarsmē, jāveic pēckontakta profilakse. - Viņa patiešām bija aizrāvusies.

-    Ko tas nozīmē? - es gribēju zināt.

-   Pēckontakta profilakse? Neatliekamās palīdzības nodaļas ārstiem un māsiņām, laboratorijas tehniķiem, ugunsdzēsējiem, visiem, kuri saskārās ar Jorgensenu, jāpotējas pret trakumsērgu.

Es sastingu.

-   Sallija, es saskāros ar Jorgensenu.

-Ko?

-    Tajā vakarā, pirms viņu notrieca automašīna. Es kopā ar viņu izgāzos caur loga stiklu un savainojos.

-   Nevar dabūt trakumsērgu no netieša kontakta.

Es jutu, ka man aizžņaudzas kakls.

-   Tu nezini visu. Ienācis baznīcā, viņš mani sagrāba. Viņš kliedza, siekalas šķiezdams uz visām pusēm…

-   Ak Dievs!

Džesijs raižpilns pienāca pie manis, ar lūpām jautādams: "Kas noticis?" Uz papīra strēmeles es uzrakstīju SKPC (Slimību kontroles un profilakses centrs) un pamāju uz klēpjdatoru.

-   Varbūt tev jasazinas ar savu ārstu, Evana, - Sallija deva padomu.

Trakumsērga ik gadu pasaulē paņem ap septiņdesmit tūkstošiem cilvēku dzīvību . Visbiežākais inficēšanās veids ir suņu kodieni, bet Amerikā cilvēkus nereti ar šo slimību aplipina savvaļas dzīvnieki. Kādā briesmīgā gadījumā astoņi cilvēki mira, kad saņēma inficētus radzenes transplantus. Trakumsērga ir bīstama visiem zīdītājiem, un iznākums gandrīz vienmēr ir letāls.

SKPC mājas lapā viss bija paskaidrots ārkārtīgi vispārīgi un saudzīgi.

Pasaules Veselības organizācijas lapā aina bija tāda pati. Pastēra institūta mājas lapā - tas pats. Es lasīju izvairīgās frāzes, un manas bažas auga.

Slimības ierosinātājs ir vīruss, kas atrodas slima vai inficēta dzīvnieka organismā un izdalās galvenokārt ar siekalām. Trakumsērgas inkubācijas periods centrālajā nervu sistēmā var ilgt no divām nedēļām līdz trim mēnešiem, un šajā laikā inficētajam - dzīvniekam vai cilvēkam - nekādu slimības pazīmju nav. Kad vīruss nonāk smadzenēs, sākas sāpes, paralīze, neprāts, kas galu galā beidzas ar nāvi.

Pat Ebolas vīruss nav tik baismīgs, es nodomāju tajā bezmiega naktī.

Agri no rīta piezvanīju savai ārstei uz kabinetu, bet medicīnas māsa man paskaidroja, ka viņas patlaban neesot. Es teicu māsai, lai steidzami ārsti sameklē, izvelk viņu laukā no aerobikas nodarbības vai tualetes un liek, lai viņa nekavējoties man piezvana, bet vēl labāk - lai gaida mani savā kabinetā pēc pusstundas. Es biju klāt pēc divdesmit minūtēm un gaidīju uz kāpnēm. Man sejā spīdēja saule, visapkārt bija glītas puķudobes ar košiem stādiem, bet es iztēlojos, kāda izskatīšos, kad man pa muti nāks putas.

Drīz bija klāt ārste, nesdama kafijas krūzi un padusē iespiestu avīzi. Viņa bija vairāk nekā piecdesmit gadus veca, moderna sieviete, vārdā Lurdesa Ebota, ar pastāvīgu grumbu starp uzacīm un tiešu valodu.

-    Nāciet iekšā. - Kad iegājām viņas kabinetā, viņa ieslēdza visas lampas. - Es jau aprunājos ar Sabiedrības veselības aģentūras speciālistiem. Viņi tev piezvanīs un uzdos savus jautājumus. - Viņa nometa avīzi uz galda. Raksts par trakumsērgu bija pirmajā lappusē. Viņa norādīja uz krēslu. - Stāstiet.

Es paskaidroju, ka Jorgensens kliedza, siekalas šķaidīdams, tā ka šie pilieni man katrā ziņā trāpīja uz sejas. Viņa iedzēra malku kafijas.

-    Vai skaidri atceries, ka viņa siekalas tev trāpīja uz sejas? - ārste jautāja.

-    Pilnīgi pārliecināta neesmu. Tā gluži nebija, ka man vajadzēja noslaucīties… Es nezinu.

Grumba starp viņas uzacīm padziļinājās.

-    Parādiet man, kur sagriezāties ar stikliem.

Es pastiepu rokas, uz kurām skrambas jau bija tikpat kā pagaisušas, un pašķiru matus, lai viņa redzētu aizdzijušās brūcites galvas ādā.

-    Kā jūs apkopāt savainojumus? - viņa jautāja.

-    Mans draugs mājās tos apmazgāja apmēram pusstundu vēlāk.

-   Ar ziepēm un ūdeni?

-Jā. Pēc tam dezinficēja un uzlīmēja plāksterus. Es iegāju dušā un izmazgāju matus.

-    Kāpēc jūs visu laiku kasāties?

Izdzirdējusi par lapseņu dzēlieniem, ārste neteica ne vārda, toties visu pierakstīja un ilgi pētīja savas piezīmes.

-    Manuprāt, risks ir ļoti zems, - viņa beidzot sacīja. - Patiesībā es nedomāju, ka esat inficējusies. Taču āda ir savainota, un doktoram Jorgensenam bija trakumsērga. Man nepatīk riskēt, tāpēc iesaku jums vakcinēties.

Es palocīju galvu, juzdamās gan nobijusies, gan atvieglota. Ārste pastāstīja par vakcinēšanās gaitu - divdesmit astoņu dienu laikā man jāsaņem piecas devas. Dūriens rokā, nevis vēderā kā senajos laikos. Es māju ar galvu un visam piekritu. Viņa teica, ka tas vajadzīgs drošībai. Es paskaidroju, ka ari Kērts Smoliks un Jesaja Pakstons droši vien inficējušies. Pēc tam pajautāju, vai trakumsērga ir biežāk sastopama, nekā man šķitis, un pastāstīju par koijotu, kas Čainaleikā uzbruka Ebijai Henkinsai.

Ārste sarauca pieri.

-Septiņu dienu laikā jūs saskārāties ar trakumsērgu divas reizes? Gan ar slimu cilvēku, gan koijotu?

-   Jā. Tos abus šķira divsimt jūdžu.

Grumba starp viņas uzacīm ievilkās vēl dziļāka.

-   Doktore Ebota? - Es gribēju, lai viņa kaut ko saka.

Viņa pabungoja ar zīmuli pa piezīmju bloknotu.

- - Nevēlos tukši teoretizēt.

Teoretizējiet! Es gandrīz sāku kliegt.

-    Lūdzu.

-    Starp Kalifornijas savvaļas dzīvniekiem ir diezgan augsts saslimstības procents. Taču tas gadījums ir ļoti neparasts. Vai nu statistiska anomālija, vai ari liecība par drīzu uzliesmojumu.

Doktore Ebota nosūtīja mani uz Svētā Franciska slimnīcas neatliekamās palīdzības nodaļu, lai es saņemtu pirmo poti. Es jutos kā sastingusi. Kamēr gaidīju dūrienu, man prātā šaudījās neskaidras domas par baktērijām, nejaušībām un doktoru Nīlu Jor- gensenu.

Iznākusi no dispansera ar plāksteri uz rokas, es nolēmu piebraukt pie ēkas Mičeltorenas ielā, kur Nīls Jorgensens un Mels Kaladžjans, abi nelaiķa ārsti, mīlnieki un partneri plastikas ķirurģijā, īrēja kabinetus. Agrāk šajā autostāvvietā allaž bija manāmas dārgas mašīnas, arī Nīla Jorgensena pēdējais Porsche spilgtā krāsā. Nu laukums bija tukšs. Taču, kad pagriezu rokturi, durvis atvērās.

-   Vai te kāds ir? - es jautāju, jo nevienu neredzēju.

-   šeit! - atskanēja balss.

Pēc brīža man pretī iznāca tukla sieviete zaļā kostīmā ar nelielām bezietvara brillēm un mezglā savītiem matiem. Mani ieraudzījusi, viņa apstājās.

-    Ak… Es gaidīju doktoru Mārsdenu, - viņa paskaidroja. Sieviete acīmredzot bija dzirdējusi tikai noklaudzam durvis, bet ne manu balsi. - Vai jūs pie viņa strādājat, jaunkundze?

-   Deleinija. Nē, nestrādāju. Es… Es pazinu doktoru Jorgensenu.

Viņa nolika mapi, ko turēja rokā, uz galda.

-      Vispār jau kabinets ir slēgts. - Viņa pārlaida skatienu uzgaidāmai telpai - mierinoši pelēkajam paklājam, Gormana litogrāfijām ar navahu ciltsmāšu attēliem un nelielam galdiņam, uz kura bija žurnāla Fortune eksemplāri, vāzes ar vistošiem ziediem un līdzjūtības kartītes. Sieviete piespiesti pasmaidīja. - Atvainojiet, es tikai gaidu citu ķiairgu, kurš apsver domu irēt prakses telpas. - Viņa pastiepa roku. - Estere Olsone. Esmu biroja administratore.

Es nespēju izdomāt, ka lai turpina sarunu, kas man bija nepieciešama. Man šķita, ka Estere Olsone labprāt patērzētu, tāpēc es teicu:

i

-   Vai ir cerība, ka jaunais ārsts saglabās veco personālu?

-   Kas to lai zina? - Viņas smaids atkal bija tāds kā samocīts.

-   Vai jūs ilgi strādājāt pie doktora Jorgensena?

-   Trīspadsmit gadus. Toreiz mums vēl nebija pievienojies doktors Kaladžjans. Ak! Kas to būtu domājis, ka viņi abi… - Olsone aizvēra acis un paberzēja pieri. - Kad doktors Kaladžjans nomira, mēs domājām, ka nespēsim turpināt darbu. Doktors Jorgensens bija pilnīgi satriekts, un vairāki pacienti nevēlējās nākt uz kabinetu, kur cilvēks… kur kāds nomiris. Taču mēs saņēmāmies, un doktors Jorgensens turpināja…

Es biju aizmirsusi, ka Mels Kaladžjans noslepkavots šajā ēkā. Atcerējos, ka viņš bija iztraucējis laupītāju. Olsones sejā iegula svešāda izteiksme, radīdama iespaidu, ka viņas domas aizklīdušas ienesīgākos, laimīgākos laikos, kad Nīls Jorgensens grieza, atjaunoja un uzlaboja Santabarbaras bagātniekus. Ja jau veiksmīgākajās dienās Jorgensena veikta plakstiņu pacelšanas operācija atgādināja izrakumus, tad neveiksmīgākajās… Es nodrebinā- jos, iedomādamās, kā viņš operējis, kad bijis "pilnīgi satriekts", kā teica Olsone.

-    Vai jūs pazināt arī doktoru Kaladžjanu? - viņa jautāja, atgriezusies realitātē.

-   Nē, nepazinu, - es atbildēju. - Jums šis bijis briesmigs gads.

Viņa noņēma brilles un sāka tās ar kabatas lakatiņu tīrīt.

-Jā. Kopš tā vakara jūlijā… kad saņēmu to briesmīgo ziņu no

doktora Jorgensena, ka doktors Kaladžjans miris.

-   Tātad doktors Jorgensens viņu atrada?

Es biju pārak strauja. Olsone uzlika brilles atpakaļ uz acīm un nopētīja mani.

-    Atvainojiet… kā jūs pazīstat doktoru Jorgensenu? - viņa jautāja.

-    Profesionālā ziņā.

-   Vai esat ārste?

-Nē.

Man patiešām jāiemācās melot. Estere Olsone nebija muļķe. Viņa idealizēja Nilu Jorgensenu, bet ļoti labi zināja, cik bieži viņa pacienti, ielūkojušies spoguli, nolemj sūdzēt doktoru tiesā.

-   Kas tad? Juriste? - viņa minēja, aši nopētīdama manus džinsus un teniskreklu. - Piegādājat pavēstes? - Olsone soli atkāpās, it kā negribēdama, lai es viņai pieskaros ar pavēsti un sūdzību, ko esmu noslēpusi krūšturi.

-   Jā, juriste, - es atzinos. - Taču neesmu ieradusies no tiesas, Olsones jaunkundze.

-    Dieva dēļ, viņš taču ir miris! Vai jūs patiešām nevarat likt viņu mierā?

-   Es izsaucu neatliekamo palīdzību tajā vakarā, kad viņu notrieca mašīna.

-   Ak tā… - Viņa jau bija pacēlusi pirkstu pret durvīm, grasīda- mās sviest mani laukā, bet nu piespieda to pie lūpām. - Jūs esat tā garāmgājēja. Mēs spriedām, vai kādreiz jūs satiksim. - Olsones lūpas drebēja, kad viņa maigi pieskārās man pie rokas. - Paldies. - Viņa pamāja uz dīvāna pusi. - Atvainojiet. Lūdzu, sēdieties. Es ļoti vēlējos ar jums tikties. Jūs esat viena no pēdējiem, kas runāja ar doktoru. Viņš nenāca pie samaņas, bet jūs tur bijāt… Varbūt jūs varat pastāstīt, kas notika, lai es saprastu, kāpēc viņš bija tajā baznīcā. Man vajadzīgs kaut kāds nobeigums.

Viņas acis bija skumjas kā sunim. Es negribēju stāstīt, ka Jor- gensens beidzis dzīvi, izkliegdams lamas, tāpēc tikai atkārtoju, ka viņš pārtrauca dievkalpojumu un bija satraukts.

-   Ļoti satraukts, - es uzsvēru.

-   Jūs bijāt baznīcā? Man šķita… mediķi teica… - Viņa parāvās atpakaļ. - Vai jūs piederat pie "Pēdējiem Ticīgajiem"?

-   Nē. Nekad mūžā.

Es viņai pastāstīju vēl šo to, un viņa atkal pievirzījās man tuvāk.

-   Tie sektanti ir ļauni cilvēki, - viņa sacīja. - Viņi rīkoja piketu doktora Kaladžjana bērēs.

-    Olsones jaunkundze, tas varbūt izklausīsies dīvaini, bet es to pateikšu. Manuprāt, "Pēdējie Ticīgie" kaut kādā ziņā ir vainojami doktora Jorgensena nāvē. - Viņa stingi lūkojās uz mani, un es piebildu: - Jā, zinu, tas izklausās neprātīgi.

-   Nē, jums ir taisnība. Es nespēju ieraudzit tam apstiprinājumu un nesaprotu, kāpēc man tā šķiet, bet viņi ir saistīti ar doktora nāvi.

Paliekusies uz priekšu, viņa vēlreiz lūdza man pastāstīt par Jorgensena dzīves pēdējiem brīžiem. Es mēģināju aprakstīt viņa neprātu un kvēlās dusmas. Olsone papurināja galvu.

-    Vainīga katrā ziņā bija slimība, - viņa teica. - Doktors tāds nebija.

Patiesībā mana pieredze liecināja, ka viņš bija virtuozs lamuvārdu lietošanā, bet Olsonei tāds raksturojums nepatiktu, tāpēc es klusēju.

-    Vai jums ir kāda nojausma, kā viņš inficējās ar trakumsērgu? - es jautāju pēc brīža.

-    Ne mazākās. Tas ir kaut kas neiedomājams. - Viņa spēji izgrūda elpu. - Un tagad tik daudziem jāpotējas… Varu derēt, ka viņi iesniegs prasību tiesā pret biroju. Pieminiet manus vārdus.

Es negribēju, lai mani izmet laukā, tāpēc neieminējos, ka arī piederu pie šiem cilvēkiem. Mainīdama tematu, es pievērsos doktora Kaladžjana slepkavībai.

-    Vai noziedznieks ir notverts?

-   Nē, - viņa atbildēja.

-    Cik noprotu, doktors Kaladžjans iztraucēja laupītāju, kurš meklēja narkotikas.

-   Jā, policija tā uzskata. Bet… - Olsone savilka lūpas, acīmredzami apsvērdama, vai vajadzētu man izpaust savas domas. - Doktors Jorgensens tam īsti neticēja, un tagad tas satrauc mani ari. Apstākļi… tie nesakrīt.

Viņa man pastāstīja par notikumiem, kas beigušies ar Mela Kaladžjana nāvi. Tas noticis jūlija sākumā darbadienas vakarā. Kaladžjans, apmeklējis operētos pacientus Svētā Franciska slimnīcā, devās no turienes prom pusastoņos un kājām gāja atpakaļ uz biroju, kur pieņemšanas laiks jau bija beidzies.

Olsone paskaidroja, ka doktors Kaladžjans bijis spēcīgs gara auguma vīrs, tikai četrdesmit gadus vecs. Viņš par sevi rūpējās, piecas dienas nedēļā apmeklēdams vingrošanas zāli.

-    Viņš cilāja svarus, vai saprotat? Viņš bija stiprs.

Doktors iegājis savā kabinetā. Varbūt viņš pamanīja gaismu, kam nevajadzēja būt ieslēgtai, vai izdzirdēja troksni, tāpēc devās uz telpu, kas iekārtota nelielām operācijām. Šis gājiens bija liktenīgs.

Pēc jucekļa telpā bijis skaidrs, ka Kaladžjans cīnījies. Ap līķi sakrājušās asinis liecināja, ka viņš nokritis tajā pašā vietā, kur saņēmis dūrienu krūtīs. Viņam bija iedurts ar tauku atsūkšanas caurulīti.

-   Policisti nebija īpaši ieinteresēti, - Olsone žēlojās. - Viņi paziņoja, ka birojā ielauzies narkomāns. Doktors Jorgensens nevarēja no viņiem izdabūt neko vairāk, lai arī kā pūlējās.

Es iztēlojos strīdu policijas iecirknī. Iedomīgais, sērojošais Jorgensens uzbruk, bet sadusmotie policisti spiesti aizstāvēties.

-    Doktors Jorgensens uzskatīja, ka vainīgs ir kāds pacients. - Olsone mani nopētīja, lai redzētu, vai es to apšaubu.

-   Kāpēc?

-    Kad policija atļāva mums atgriezties kabinetā, doktors Jorgensens kaut ko atrada. Tas bija sīkums, bet viņam likās nozīmīgs. Zem reģistratores galda viņš atrada veidlapu no pacienta arhīva - šo veidlapu pacienti izpilda pirmajā vizītē. Viņš devās to ielikt atpakaļ mapē, bet tā bija pazudusi. Doktors Jorgensens jutās pārliecināts, ka to kāds paņēmis, kāds, kurš vēlējies iznīcināt liecību, ka šeit bijis, kāds, kurš saistīts ar laupīšanu un slepkavību.

Es acīmredzot patiešām izskatījos skeptiska.

-    Es zinu, ka tas ir pārsteidzīgs secinājums, bet viņš mēģināja sazināties ar šo pacienti, kuras vārds bija minēts veidlapā. Izrādījās, ka viss bija viltots - gan vārds, gan adrese.

-    Vai doktors Jorgensens to pateica policijai?

-   Jā. Taču viņi nosprieda, ka tas ir strupceļš. Uz tās lapas atrada pirkstu nospiedumus, bet reģistros tādu nebija. Šīs sievietes īsto vārdu policija nespēja noskaidrot un drīz vien zaudēja interesi.

-    Ar kādu vārdu paciente bija reģistrējusies?

-    Neatceros. Tas nebija nekas īpašs, nekas tāds, kas paliek atmiņā.

-   Vai kaut ko vismaz jūs zināt? Vecumu? Tautību? Iemeslu, kāpēc viņa ieradās?

-    Nē, un es nedrikstētu jums to sacīt, pat ja zinātu. Tas būtu ārsta un pacienta konfidencialitātes pārkāpums. Kāpēc jūs to jautājat?

-    Doktors Jorgensens droši vien domāja, ka viņa pieder pie "Pēdējiem Ticīgajiem". Tajā vakarā, iebrāzies baznīcā, viņš izstiepa pirkstu un kliedza: "Viņa zina!"

Olsone saspringa.

-   Ak Dievs!

Viņa uzmeta skatienu kartotēkas skapjiem un datoriem.

-   Kā jums šķiet, vai jūs viņu pazītu?

-   Iespējams, ja viņa pieder pie sektas.

-    Nāciet. - Viņa devās dziļāk telpā un ieslēdza datoru. - Pēdējā laika pacientu dati ir ievadīti šeit, un tajos ir fotogrāfijas. Mums ir digitālās pārveidošanas programma, kas maina attēlu, lai mēs varētu pacientiem parādīt, kādi viņi izskatīsies pēc operācijas. - Dators dūca. - Man nevajadzētu jums to rādit. Bet, ja domājat, ka to sievieti pazīsiet…

-   Uz personas datiem apsolu neskatīties. - To teikdama, es apsēdos pie galda.

-   Mums ir simtiem dokumentu, - Olsone paskaidroja. - Es zinu tikai to, ka tā sieviete bija doktora Kaladžjana paciente un…

Tiklīdz es pieskāros ar pirkstiem tastatūrai, pie durvīm pieklauvēja.

-    Tas ir pircējs, - Olsone teica. - Ķerieties klāt! Pārmeklējiet datu bāzi. Tikai, lūdzu, neko nesakiet, kamēr es viņu pa šejieni izvadāšu.

Ienāca pavecs vīrs, ģērbies pēc pasūtījuma šūtā uzvalkā, ar pieklājīgas ieinteresētības izteiksmi sejā. Olsone savilka lūpas smaidā un pārgāja pār telpu, roku sveicienam izstiepusi gluži kā zobenu.

Es sāku, meklēdama pazīstamus vārdus. Tabita Deleinija. Tādas nebija. Šenila Vaiominga, Šilo Kilere, Glorija Mofeta. Arī nebija. Es devu komandu meklēt Kaladžjana pacientes no pagājušā gada, sākot ar burtu A, un pārbaudīju man piedāvātos dokumentus. Uz ekrāna zibēja sieviešu sejas - gan apvītušas, gan tuklas, gan uzblīdušas, gan baltas kā marmors -, un visi šie veidoli bija daļa no kopējā cilvēces dizaina. B, C, D. Lielākā daļa seju šķita apmierinātas ar ķirurga skalpeļa sniegtajām pārvērtībām. E, F, G. Defekti no dzimšanas un izkropļojumi, kas iegūti nelaimes gadījumā vai kādas slimības gaitā.

No H līdz N. Visu ekrānu aizņēma krāsains dibena attēls. Tā bija nesamērīgi liela pēcpuse, ko prasmīga ķirurģiska iejaukšanās bija padarījusi par divām apaļām, burvīgām puslodēm. Kaladž- jans patiešām bijis mākslinieks.

Mans skatiens uztvēra pacientes vārdu. "Olsone, Estere." Manīdama, ka viņa atgriežas, sarunādamās ar atnākušo ārstu, es steigšus atvēru nākamo dokumentu.

Un tur nu viņa bija. Es nekavējoties pamanīju alkaino, mazliet nervozo skatienu viņas acīs. Tā bija Kellija Pītersa, un dokumentu izcēla brīdinājums sarkaniem burtiem: KAVĒTS MAKSĀJUMS. Lūkodamās uz attēlu, virs kura bija rakstīts "Pirms", es beidzot zināju, kāpēc viņai kreisās acs kaktiņā ir rēta. Kaladžjans bija izdzēsis ar zilu tinti ietetovētu asaru.

Tā bija Glorija.

Mana sirds skaļi dauzījās. Tieši to cerēju atrast - apstiprinājumu, ka šeit bijuši "Pēdējie Ticīgie". Taču doma, ka Melu Kaladž- janu nogalinājusi Glorija, bija sāpīga.

Olsone izvadīja ārstu laukā. Es sāku dokumentu izdrukāt.

Glorija. Tas nav mans īstais vārds, protams… Es biju pārliecināta, ka viņu nesauc arī par Kelliju Pītersu. Nolādēts! Vai viņa jūlijā ielauzusies kabinetā? Vai Mels Kaladžjans atradis viņu ar zāļu pudelītēm rokās? Vai viņa paķērusi caurulīti un… Nē. Kaladžjans, spēcīgs vīrietis, bija sparīgi cīnījies ar uzbrucēju. Glorija bija maza, trausla sieviete. Kaut kas nesaskanēja.

Jo vairāk es par to domāju, jo mazāk ticēju, ka tā patiešām bijis. Kādēļ lai Glorija nopūlētos ar tetovējuma noņemšanu, ja patiesībā gribēja pēc darba laika beigām ielauzties kabinetā? Un tad es sapratu.

Olsone atgriezās vestibilā viena.

-    Kā zaglis iekļuva iekšā? - es jautāju.

Viņa apstājās un piesarka.

-    Kāpēc jūs tā jautājat?

Trāpīts. Es pagriezos ar krēslu viņai pretī.

-   Tā nebija ielaušanās, vai ne?

-    Zāļu skapītis bija uzlauzts.

-   Toties kabinets gan ne.

Olsone knibināja savu zaļo žaketi un tad to nogludināja. Es nenovērsdamās uz viņu lūkojos.

-   Nē, - viņa beidzot atzinās. - Viņi izmantoja atslēgu. Doktors Kaladžjans domāja, ka to pazaudējis, taču mēs nenomainījām slēdzenes. Tas būtu ļoti dārgi.

Viņas balss bija kļuvusi vismaz par pusi oktāvas augstāka. Es sapratu, ka viņa, izdarīgā biroja administratore, nolēmusi būt taupīga. Šī skopulība maksāja ārsta dzīvību.

-   Laikam esmu atradusi jūsu noslēpumaino pacienti, - es teicu, negribēdama viņu satraukt.

Viņa straujā gaitā pienāca man klāt un ielūkojās datora ekrānā.

-   Tā ir viņa? - Olsone sakrustoja rokas uz krūtīm un nošmaukstināja lūpas. - Izskatās nelietīga, vai ne? Tātad jums šķiet, ka viņa…

-    Es nezinu.

Mani urdīja jauna doma. Šenila mēģināja pierunāt Kevinu Eih- neru, lai tas atnes viņai no ārsta kabineta zāles. Ko viņa nevarēja dabūt uz ielas?

-    Estere, kādas zāles bija nozagtas? - es jautāju.

Viņa nenovērsa skatienu no ekrāna.

-   īsti nevaru pateikt.

-   Vai tad jūs neveicāt inventarizāciju?

-    Protams, veicām. Tās bija stingri uzraugāmas vielas, par ko allaž jāziņo. Māsas iedeva sarakstu policijai.

-   Vai jums ir kopija?

-    Nezinu. Es nesaprotu, kāpēc tas jāzina jums. - Viņas balsī ieskanējās skarbums - aizkaitinājums vai nožēla, ka viņa sarunā ar mani bijusi pārāk vaļsirdīga.

-   Estere, tas varētu izskaidrot doktora Kaladžjana slepkavību.

-   Es nesaprotu, kā tas būtu iespējams. Jūs atradāt šo… - viņa rādija uz Glorijas attēlu, - šo radījumu. Jums jāpiezvana policijai. Viņa izskatās pēc narkomānes.

-    Es piezvanīšu policijai. Taču nedomāju, ka šis ir tas gadījums, kad narkomāns nogalina visus, kas stājas pretī ceļā pēc devas. Domāju, ka sekta atsūtīja šo sievieti, lai viņa nozagtu kādas īpašas zāles, un droši vien to saprata arī doktors Jorgensens.

Olsone cieši saknieba lūpas.

-   Labi. Lai tā būtu. - Paķērusi līmlapiņu, viņa uzrakstīja kādu vārdu. - Tā ir māsa, kas veica inventarizāciju. Ceru, ka nepieļauju kļūdu.

Es piecēlos, gatavodamās doties prom.

-    Nekādā ziņā.

Kad biju nobraukusi trīs kvartālus, iezvanījās mans telefons. Tas bija Džesijs.

-   Ko teica ārste?

-    Man jāpotējas.

Līnijas pretējā galā iestājās klusums.

-    Evana, tas nav smieklīgi, - Džesijs pēc brīža teica.

-   Vai nu jāsmejas, vai jāraud, mīļais.

-   Jēziņ, vai tu patiešām saskāries ar trakumsērgas slimnieku? - Kad es viņam paskaidroju, ka vakcīna ir tikai piesardzības solis, viņš atbildēja: - Ja vēlies, es paņemšu brīvdienu. Tiesa ir pārtraukta. Kā tu jūties?

Es liku viņam, lai paliek darbā. Ar viņa raizēm pietika, lai man ap sirdi kļūtu silti.

-    Ir vēl kas. Glorija.

Noklausījies manu stāstu, Džesijs iesvilpās.

-   Piezvani Santabarbaras policijai. Runā ar Krišu Ramseru, tas ir detektīvs, ko es pazīstu. Pirms pusstundas es ar viņu apsprie- dos par "Pēdējo Ticīgo" ieroču krājumiem. Izdzirdējis tavus jaunumus, viņš palēksies.

-    Labi, - es teicu. - Kad ieraudzīju tajā datorā Glorijas attēlu, jutos ļoti nomākta.

-   Evana, izbeidz. Glorija nav tava glābšanas projekta vērta.

-    Man nav nekāda projekta.

-   Ir gan. Tabita ir aizbūvējusies aiz mūra, tāpēc tu centies glābt Gloriju. Aizmirsti, ka viņai patīk tavas grāmatas un viņa daudz raud. Tā meitene ir fanātiķe un droši vien slepkava arī.

Evanas kucēns no patversmes…

-   Turklāt viņa jau ir glābta, vai ne? Vairāk piedošanas kuponu viņai nepienākas.

Lūks bija pie Nikijas, un es pa ceļam pie viņiem iegriezos, iepriekš nopirkusi mums visiem maltīti La Super-Rica. Stāvēdama zem oranžas nojumes un vērodama, kā veca kundze ar rokām loka tortiljas, es saodu bagātīgu garšvielu aromātu un sāku justies labāk. Kad iegāju Nikijas virtuvē, mani uzmundrināja viņas neslēptais satraukums. Viņa izskatījās atvieglota, izdzirdējusi, ka mana ārste, kam nepatika riskēt, nosūtījusi mani uz potēm, un pasmaidīja, kad pasniedzu viņai iesaiņoto ēdienu.

-   Tu zini, kā mani iepriecināt.

Mēs ēdām virtuvē, un Lūks sēdēja man klēpī. Pēc tam es teicu, lai Nikija atlaižas un atpūšas, pirms tam iesniegusi man sarakstu ar darāmiem darbiem. Kad uz piebraucamā ceļa parādījās Kārla mašīna, es biju garāžā un metu veļas mašīnā drēbes. Viņš bieži brauca uz mājām pusdienās no nelielā programmēšanas uzņēmuma, kurā bija viens no vadītājiem. Kāris pienāca man klāt, likdams savus vienādos soļus un nomainīdams saulesbrilles pret parastajām acenēm. Viņam mugurā bija nevainojams ogļmelns uzvalks, ar spilgti zilu kaklasaiti - vienīgo ekstravaganci, ko pieļāva viņa konservatīvais raksturs.

-   Mums ir tortilja, bet tev būs par to jācīnās ar Nikiju, - es teicu.

-   Nekad necīnies ar grūtnieci par ēdienu. Jau sākumā skaidrs, ka viņa uzvarēs.

Es iedarbināju veļas mašīnu.

-   Es vairs nelūgšu viņu pieskatīt Lūku.

-    Nē, viņai tas patīk, - Kāris iebilda. - Lūks ir jauks bērns.

Mēs dzirdējām attālas skaņas no skolas rotaļlaukuma, kas atradās šajā pašā ielā. Tās mums abiem atgādināja, ka Lūkam jāatrodas tur.

-   Biju domājusi sūtīt viņu atpakaļ skolā, taču mani biedē informācija, ka "Pēdējie Ticīgie" uzkrāj ieročus un, iespējams, ir saistīti ar kādu vasarā pastrādātu slepkavību.

Pārējo es nespēju paskaidrot, un tas nebija ari jādara. Ja kaut kas notiktu ar Lūku vai kādu citu bērnu skolā, es nespētu vairs dzivot. Un, ja kaut kas atgaditos ar Nikiju…

-    Policija?

-   Viņi zina.

Viņš pagriezies devās uz mājas pusi, bet tad apstājās un pacēla pirkstu, it kā to pakratīdams, tad atgriezās pie manis atpakaļ un cieši mani apskāva.

-    Uzmanies, meitēn.

Astoņpadsmitā nodaļa

Kad mežu ugunsgrēks bija apdzēsts, debesis kļuva skaidrākas un gaiss svaigāks. Ap Lakumbras virsotni lidoja deltaplāni, un okeānu izraibināja laivas. Nākamās dienas pusdienlaikā Džesijs devās uz Losbanjosas baseinu pie ostas. Divi tūkstoši metru peldējums brīvajā stilā remdēja viņa sāpes un ļāva justies kā fiziski spēcīgam cilvēkam. Peldēšana bija vienkārša nodarbe. Tā vis nebija pratināšana jautājumu krustugunīs, kur ikviens jautājums un atbilde slēpa kādu zemūdens akmeni. Tikai ritmiski vēzieni un ūdens, kas plūst pāri un garām. Pēc peldējuma brīvajā stilā Džesijs jutās enerģijas pilns, taču, zinādams, ka pulss nav sasniedzis pat simt divdesmit sitienu minūtē, izlēma nopeldēt vēl desmit reižu pa simt metriem tauriņstilā. Tas prasīja piepūli, tomēr nekas ārkārtīgs nebija. Viņš vēzējās lēnāk un ne tik plaši, bet tam nebija nozīmes. Pabeidzis vingrinājumu, Džesijs ar nolaistu galvu strauji piepeldēja pie baseina malas. Viņš smagi elpoja, taču jutās apmierināts. Krietna piepūle padara skaidrāku skatu uz pasauli.

Atpakaļceļā uz darbu viņam priekšā uz ielas izskrēja sieviete. Pārāvis bremzi, viņš nolādējās, juzdams, ka motors norīstās. Sieviete uz kaut ko kliedza, Džesiju pat neievērodama. Viņai bija basas kājas, matos rullīši un rokās divdesmit otrā kalibra skrošu šautene. Viņa tēmēja uz skunksu.

Tā kā automašīnas brauca gan pretī, gan bija novietotas ielas malās, Džesijam nebija, kurp griezties, lai izvairītos no sadursmes. Ar vienu roku viņš stūrēja, ar otru vilka bremzi, nespēdams pat uzspiest uz signāla.

Sieviete skrēja neveikli. Starp kāju pirkstiem viņai bija sabāzti kokvilnas kumšķi, lai pasargātu spīdīgo sārto nagu laku - to viņa acīmredzot bija uzlikusi mirkli pirms ieroča paķeršanas. Melnbaltais dzīvnieks gāzelēdamies skrēja pa ielu prom, un tā med- niece, kas, pacēlusi stobru, uz to tēmēja, izskatījās jukusi.

Džesija mašīna novaidējusies apstājās. Tajā bridi sieviete izšāva, bet netrāpīja. Kad skunkss apstājās un, pacēlis asti, izšļāca smirdīgu šķidrumu, sieviete izšāva vēlreiz. Skunkss palēcās gaisā un nokrita zemē.

Džesijs nolaida logu un izbāza galvu laukā. Nāsīs iecirtās asā skunksa smaka, bet sieviete nemānijā ne riebīgo smārdu, ne automašīnu, zem kuras gandrīz bija pakļuvusi.

-     Ko jūs skrienat kā akla, velns un elle! - Džesijs nikni uzkliedza.

Sieviete piesardzīgi tuvojās dzīvniekam un iebakstīja tam vēderā ar ieroča stobru. Skunkss nekustējās. Satvērusi dzīvnieku aiz astes, viņa pacēla to gaisā un nopētīja tā purnu.

-    Panācu tevi, sasodīts… - viņa noteica, turēdama dzīvnieku gluži kā trofeju. Matu rullīši saulē spīdēja. - Redzēju to sēžam krūmos un dīvaini uz mani blenžam. Tas bija traks, tāpēc es to nošāvu!

Bija sākusies Panika.

Pēcpusdienā man piezvanīja Sabiedrības veselības aģentūras izmeklētājs, vēlēdamies dzirdēt sīkumus par manu saskarsmi ar Nīlu Jorgensenu. Piecpadsmit minūtes atbildējusi uz viņa jautājumiem, es pavaicāju, vai viņš zina, kā Jorgensens inficējies ar trakumsērgu.

-    Mēs negrasāmies bārstīt versijas sabiedribas ausīs, kundze.

-    Es neesmu sabiedrība. Viņš iespļāva man sejā.

Brīdi padomājis, viņš pameta man informācijas drupatas.

-     Kalifornijā galvenie šīs infekcijas avoti ir skunksi un sikspārņi.

-    Un koijoti?

-Ari.

Beigusi sarunu, es piezvanīju Sallijai Šimadai.

-   Vai ir vēl kādi jaunumi par Jorgensena inficēšanos?

Es dzirdēju, ka viņa bungo pret galdu ar zīmuli.

-   Vai zini ko? Es visu laiku tevi apgādāju ar informāciju. Vai nav pienācis laiks kaut ko dot pretī?

Es pajautāju, ko viņa vēlas.

-   Interviju ar tavu brāli.

-   Nē, Sallija.

-    Nu, lūdzu, Evana, tas būtu mans lielais stāsts. īpaši tāpēc, ka viņš dienē Čainaleikā.

-   Kā tas jāsaprot? ,

-   Es zinu, cik noslēpumaina ir tā bāze. Viņi veic ļoti slepenus eksperimentus. Dievs vien zina, kādās jomās. Klīst runas, ka viņi ražo dīvainus ieročus CIP vajadzībām. Par tādām lietām sabiedrība nekad neuzzina.

Lielā slepenība… Šī bija Marka Diprē klusēšanas zvēresta otra, negatīvā puse. "Slepeno lietu" laikmetā Amerikas tauta ticēja baumām, ka valdība paklusām gatavojas pastardienai.

-    Kā tas saistīts ar tavu rakstu par Pītera Vaiominga nāvi?

-   Tas ir āķis.

-   Muļķības, Sallija. Nekā tur nav. Vari man ticēt.

-Ticēt? Tu tur uzaugi! Tev jāzina patiesība.

Patiesība? Es saspiedu ar pirkstiem virsdeguni. Patiesība, ko biju uzzinājusi, uzaugdama Čainaleikā, bija tāda, ka vidējā ranga jūras kara virsnieki ir vienlaikus godkārīgi, alkatīgi, birokrātiski un patriotiski. Ka tuksneša vidū kopā ar savām ģimenēm un neirozēm, nošķirti no pārējās pasaules, viņi tur muti, no sirds gribēdami pārspēt sarkanos un ļoti, ļoti vēlēdamies, lai jaunie vīrieši no debesīm atgriežas dzīvi, un tāpēc viņi savās laboratorijās izgudro lietas, kas cilvēkus nogalina. Atcerēdamās piknikus, kuros virsnieki kļuva raudulīgi vai kauslīgi vai meklēja lētus mīlas piedzīvojumus, jo bija pārāk daudz iedzēruši burbonu, atcerēdamās vīrus ar asu prātu, kuri, zaudējuši naudu un dzīves jēgu, mēģināja izdarīt pašnāvību vai labākajā gadījumā nokļuva Anonīmo Alkoholiķu rindās, es zināju, ka šie vīri nespētu noorganizēt pat slepenu kāršu spēli, ja viņus atstātu likteņa ziņā.

Taču Sallija negribēja dzirdēt patiesību. Viņa gribēja dzirdēt kaut ko ārkārtēju, par valdību valdības aizsegā, par dīvainu gaismu naksnīgās debesīs. Un es sapratu, ka jāpievērš uzmanība viņas sacītajam. Jo svarīga nebija patiesība, svarigi bija atcerēties, ka cilvēki tic tam, kam grib ticēt.

-    Es parunāšu ar Braiena advokātu. Noskaidro kaut ko par trakumsērgu, - es izvairīgi atbildēju.

Atlikušo dienas daļu es pavadīju, runādama pa telefonu un paveikdama daudz ko citu. Es apspriedos ar detektīvu Krišu Ram- seru par Gloriju un pūlējos sazināties ar to medicīnas māsu no Nīla Jorgensena prakses, kura bija inventarizējusi nozagtās zāles. Es pasūtīju puķes un lūdzu tās nogādāt manai mātei Singa- pūras slimnīcā, atvedu savu Explorer no krāsošanas darbnīcas un devos iepirkt pārtiku, lai ar to piepilditu Džesija ledusskapi, pēc tam, ar savu netrenēto aci pārbaudījusi, ka neviens no sektas man neseko, piebraucu pie savas mājas, kur paņēmu pasta sūtījumus, tīras drēbes un impulsīvi arī kaklarotu, ko man iesvētībās uzdāvināja vecmāmiņa, - nelielu zelta krucifiksu. Rotas pieskāriens man sniedza mierinājumu, atsaukdams atmiņā vecmāmiņas maigos glāstus.

Nākamajā rītā es aizvedu Lūku uz Čainaleiku, lai tas varētu apciemot Braienu. Kad ieradāmies, rudenīgā saule jau bija noslīdējusi zemu virs kalniem, un pilsēta zem debesu zilā loka izskatījās spilgta un kontrastaina. Brauciena laikā Lūks garlaikojās, bet, kad apstājāmies pie cietuma, viņš apsēdās taisni - vienlaikus nepacietīgs, nobijies un nesagatavojies ieraudzīt šajā vietā savu tēvu.

-   Vispirms, tīģerēn, mazliet aprunāsimies, - es teicu. - Telpai, kur mēs ieraudzīsim tavu tēvu, pa vidu būs liels logs. Mēs būsim vienā pusē, viņš otrā, tāpēc tu nevarēsi viņu apskaut.

Tik tikko elpodams un lūkodamies mani ar lielām tumšām acīm, Lūks klausījās.

-   Un viņam jānēsā cietuma drēbes.

-    Vai es varēšu ar viņu runāt? - Lūks jautāja.

-   Jā. Nāc nu, iesim iekšā.

Mēs abi gaidīdami stāvējām viesu pusē un lūkojāmies cauri stikla barjerai. Lūka sejā vīdēja bažas un nemiers, kas darīja viņu vecāku. Kad sargs pretējā malā atslēdza durvis un ārā pa tām iznāca Braiens, Lūks sastinga. Braiens nekustēdamies stāvēja, un Lūka skatienā jaucās gan prieks, gan šausmas.

-   Sveiks, tēt.

-   Sveiks, tlģerēn.

Cietumā labas sarunas nav iespējamas. Braiens pūlējās viegli tērgāt, bet sēdēja salīcis, uzrāvis plecus kā buldogs. Lūks izskatījās kā attapies kaut kur kosmosā, vietā, kur nav ne gaisa, ne augšas, ne apakšas, nekā, kas turētu viņu pie zemes. Es apbēdināju Braienu ar ziņu, ka mūsu mātei ir tropu drudzis, un sadusmoju, pavēstīdama par Sallijas šimadas lūgumu. Nekādā ziņā, viņš atbildēja. Es jautāju, ko viņam teicis advokāts.

-   Viņš domā, ka policistiem ir divas pretrunīgas versijas par… - viņš uzmeta skatienu Lūkam, - par Pīteru Vaiomingu. Vai nu tā ir slepkavība aiz greizsirdības, vai kaut kas aizgājis greizi ieroču tirdzniecībā.

Es paliecos uz priekšu.

-   Viņi domā, ka tu pārdevi sektai ieročus?

-    Bāzē droši vien šā tā trūkst. Jūras kara spēkiem ir problēmas ar inventāru, es dienu jūras spēkos, tātad tā ir mana vaina. Divi plus divi ir septiņpadsmit.

Es prātoju, vai "Pēdējie Ticīgie" patiešām pilda savu ieroču noliktavu ar Čainaleikā zagtiem šaujamiem, lai gan uzskata bāzi par postošu ieroču impēriju. Es neizteicu šo domu, negribēdama to paust Lūka klātbūtnē.

-   Kā veicas tavam advokātam?

-   Viņš plāno stratēģiju. Es viņam teicu, ka vienīgā stratēģija ir noķert to mai… To nelieti, kas to pastrādāja.

-   Es arī strādāju šajā virzienā, - es atzinos. - Vai tev ir zināms Mildredas Hopas Entlijas vārds? Viņai pieder "Pēdējo Ticīgo" mājvieta, un mēs mācījāmies vidusskolā kopā ar…

-    Keisija Hopa. - Viņš izskatījās satrūcies. -Jēziņ…

-   Tu viņu pazīsti?

-    Viņa bija nepatīkams cilvēks, nejēga ar lielo N. Bija manī ieķerusies. Vai tad tu neatceries?

-    Es pat viņas vārdu nezināju.

-   Viņa kopā ar citām meitenēm mēdza dežurēt uz ielas pie mūsu mājas, cerēdama, ka es iznākšu ārā. No rīta mēs atradām uz ietves alus bundžas un cigarešu izsmēķus.

Es sāku kaut ko atcerēties.

-   Tā bija Keisija?

-   Jā. Vai viņa ir tajā sektā?

-   Nezinu.

Braiens bija izslējies un sēdēja taisnāk.

-   Tu taču to noskaidrosi, vai ne?

-   Ceru, ka jā.

Viņam aiz muguras atvērās durvis, un sargs paziņoja, ka apmeklējuma laiks beidzies. Braiens pat nepagriezās.

-   Skaidrs.

Es atvadījos un piecēlos, lai dotos prom, bet Lūks palika sēžam.

-    Kad tu nāksi mājās? - viņš jautāja.

Braiens palūkojās uz mani. Man gribējās savilkties kamolā un nomirt.

-    Nezinu, draugs, - viņš atbildēja. - Domāju, ka drīz.

Sešus gadus vecam zēnam tādi vārdi no tēva mutes ir tas pats, kas iekrišana tumšā naktī, kur neiesniedzas gaisma. Klusums ieilga.

-    Klausi tanti Evanu, - Braiens piebilda.

Lūka pleciņi cēlās un krita. Man šķita, ka zēns tūlīt sāks raudāt, tomēr viņš atrada sevi spēku. Pakāpies uz krēsla, viņš piespieda plaukstas pie stikla un atdarināja ar lūpām skūpstu.

-   Es tevi mīlu, tēt.

-   Es ari tevi mīlu.

Man šķita, ka Braiens vairs neko nespēs pateikt, tāpēc es paņēmu Luku aiz rokas un mēs devāmies prom. Kad tuvojāmies durvīm, brālis mani pasauca. Piemiedzis acis, viņš cīnījās ar asarām. Es pieteicu Lūkam, lai pagaida, un atgriezos pie barjeras.

-   Neved viņu vairs šurp, - Braiens sacīja. Tad viņš apsviedās un aizgāja.

Keisija Hopa. Tā nevarēja būt sagadīšanās. Pilsēta bija pārāk maza, un šis murgs pārāk spraigs, pārāk cieši saistīts ar manu ģimeni. Kur ir Keisija Hopa? Kas viņa tagad ir?

Es devos uz Ebijas Henkinsas māju. Viņas meita Heilija, gaišajiem matiem plīvojot, vizinājās ar trīsriteni pa piebraucamo ceļu. Ebija, atstūmusi vaļā bidāmās durvis, sirsnīgi man pamāja.

-   Vai atceries Keisijas Hopas fotogrāfiju gadagrāmatā? - es jautāju. - Vai varu to vēlreiz aplūkot?

Viņa uzbīdīja brilles augstāk uz deguna.

-    Man ir kaut kas labāks.

Ebija bija atradusi nākamā izlaiduma gadagrāmatu.

-   Hopas jaunkundzes fotogrāfija pēdējā klasē, - viņa lepni paziņoja. - Un zini, Keisija pat nebija viņas īstais vārds. Tas bija iniciāļu K. S. atveidojums.

Es pārliecos viņai pār plecu un nopētīju attēlu.

Hopas vārds bija Kristela, un fotogrāfijā viņa izskatījās sašutusi, droši vien tāpēc, ka fotogrāfs bija aplicis viņai ap pleciem garu, platu mākslīgās kažokādas šalli, kas tik ļoti atšķīrās no viņas parastajam "Nesekmīgo kluba" drēbēm. Viņai bija izteikti vaigu kauli, gari, taisni mati, dziļi iegrimušas acis un biezas uzacis. Kaut kas viņā šķita pazīstams, varbūt stāja vai naids, kas plūda no papīra. Manī modās aizdomas.

-   Es gribētu aiznest šo uz policiju, - es ieminējos. - Varbūt viņiem ir mākslinieks, kurš pratis attēlot, kāda šī seja ir šobrīd.

-    Policijas mākslinieks? Čainaleikā?

Viņai bija taisnība. Vienīgais cilvēks šajā apkaimē, kurš spēja attēlot, kā gadu gaitā sejas parvēršas, bija Tabita. Man vajadzēja attēlu pārveidošanas programmu no Nīla Jorgensena medicīniskās prakses. Es to pateicu Ebijai.

-   Evana, tev veicas, - viņa atbildēja, kaut ko atcerējusies. - Vo- lijs tādu programmu izmanto, parādīdams vecākiem, kā viņu bērni izskatīsies pēc zobu operācijām.

Volijs savu zobārsta kabinetu bija iekārtojis gandrīz pašā pilsētas centrā. Kad mēs tajā iegājām, tur zumēja urbis. Pie reģistrācijas galda stāvēja higiēniste, kurai priekšpusē uz ārsta uzsvārča bija nolaista zaļa marles maska. Ebija sacīja, ka radusies liela nepieciešamība pēc datora. Higiēniste, ieraudzījusi viņu, mani, Lu- ku un trīs Henkinsu bērnus, ne aci nepamirkšķināja, un man bija jādomā, cik bieži Ebija šeit tā negaidīti ievirpuļo.

Nosēdinājusi Heiliju uz letes, viņa sāka skenēt gadagrāmatas fotogrāfiju datorā.

-    Starp citu, - pamezdama skatienu pār plecu, Ebija sacīja, - tas suņu dzimtas plēsoņa, kas mēģināja mani notiesāt vakariņās, - viņa pacēla roku, rādīdama, ka cietusi vieta dzīst labi, - nebija koijots.

-   Kā, lūdzu?

-   Tas bija koijota un mastifa krustojums. Kāds mežonīgās savvaļas pārstāvis savaldzinājis mastifa kuci, un tā dzemdējusi hibrīdus. - Pievērsusies ekrānam, viņa spieda tastatūras taustiņus. - Puiši no dzīvnieku aizsardzības departamenta apgalvo, ka tas bijis pieradināts. Pēdējais, ko tas ēdis, bijis Pedigree Chutn. Kādam tas piederēja, un viņam būs ļoti lielas nepatikšanas, ja Zivju un savvaļas dzīvnieku aizsardzības departamenta darbinieki viņu atradis. Un to es gaidu ar nepacietību.

Volijs, pabeidzis urbšanu, mums piebiedrojās. Viņa labsirdīgajā sejā bija iegūlusi neierasti nopietna izteiksme.

-   Ļauj man, - viņš sacīja, kad Ebija atvēra fotogrāfiju uz ekrāna.

Kā jau cilvēks, kurš visu dienu pavada, raugoties citiem sejā,

viņš bija iemācījies vizualizēt pārmaiņas, ko tajā ievieš laiks. Attēlā redzamai meitenei viņš nedaudz pavilka lejup mutes kaktiņus, pievienoja nelielu dubultzodu, paretināja uzacis un pagarināja degunu.

-    Tas nav grābts no zila gaisa, - viņš paskaidroja, - bet gan dibināts uz objekta anatomiju - kaulu struktūru, muskuļu saitēm - un mūsu zināšanām par novecošanas procesu. - Attēls mainījās, un man pār muguru noskrēja karstas skudriņas.

-   Piešķir viņai vēl nedaudz svara un izteiksmi, ko sejā ievelk nelāga dzīve, - es teicu.

Volijs izveidoja meitenei attēlā ap acīm nelielu pietūkumu, saules grumbiņas un alkohola atstātas pēdas. Tad padarīja ļenganāku kakla ādu.

-   Vai tā? - viņš jautāja.

Attēls izskatijās samākslots, tomēr pazīstams.

-   Tā ir Šenila Vaiominga, - es sacīju.

Šenila pazina Braienu. Viņa to pazina gandrīz jau divdesmit gadu. Reiz viņa bija manā brālī "ieķērusies". Es braucu uz policijas iecirkņa pusi, nespēdama to aptvert. Tam nebija jēgas. Kris- tela S. Hopa, K. S., Keisija, pēc "Nesekmīgo kluba" bija grimusi aizvien dziļāk dzīves zaņķī, aizraudamās ar narkotikām un kļūdama par priekameitu. Viņa bija nonākusi Santabarbarā, populārā vidusskolas absolventu, kuri, tāpat kā es, pa galvu pa kaklu metas prom no Čainaleikas, apmešanās vietā. Kaut kur šajā laikā viņa bija kļuvusi par Šenilu Kristelu. Es atcerējos šo vārdu no paziņojuma par viņas kāzām. Viņa uzpeldēja virsotnē ar vārdu Senila Vaiominga, iztēlodamās sevi par dumpinieci, kam lemts tapt par pasaulē slavenāko uz pareizā ceļa atgriezušos prostitūtu. Viņa iedomājās, ka pārspēs Mariju Magdalēnu, kļūdama nevis par sekotāju, bet gan,valdnieci.

Es nekustīgi lūkojos uz ceļu. Virs asfalta vibrēja tveice.

Šenila Vaiominga, nākamā debesu valstības pavēlniece, reiz piedrazoja ietvi pie manas mājas, kur smēķēja, dzēra un gaidīja Braienu. Tas bija velti - pretī viņa saņēma klusu atraidījumu. Šajā gadā viņš bija atgriezies Šenilas dzīvē brīdī, kad "Pēdējiem Ticīgajiem" pievienojās Tabita. Tabita, Braiena izvēlētā un mācītāja Pīta jaunā mīlule ar saviem šķīstajiem zīmējumiem un tīrajām rokām. Cik nokrāsu bija Šenilas skaudībai?

Kā jau Džesijam biju teikusi, manuprāt, sekta uzkūdīja Tabitu, lai sabojā dzīvi man, Lūkam un Braienam. Vai patiešām vainojama bija sagrabējusi greizsirdība no vidusskolas laikiem? Braiens pa šiem gadiem nebija atmaidzis pret Šenilu, satikdamies viņš to pat nepazina. Braiens pret viņu izturējās kā pret tukšu vietu.

Nu viņa ticēja, ka Braiens nogalinājis viņas viru, un vēlējās atriebties. Viņa ienīda visu pasauli. Manas plaukstas svīda, atstādamas mitrus nospiedumus uz stūres.

Taču detektīva Makrekena reakcija bija pavisam citāda.

-    Vidusskolas laika aizraušanās. Nu un? - viņš noteica, kad bija brīdi pētījis pārveidoto fotogrāfiju, turēdams to strupajos pirkstos un svelpjoši elpodams caur degunu.

-   "Nu un"? Tas vismaz parāda, ka viņa slēpusi no jums informāciju. Ka viņa pazīst Braienu.

-    Jūs esat aizmirsusi, ka šajā pilsētā visi pazīst visus. Es negaidu, ka cilvēki man stāstīs par romantiskām attiecībām, kas viņiem bijušas vidusskolā.

-   Tās nebija romantiskas attiecības, - es iebildu.

-    Nu labi, vienpusējas jūtas. Vēl jo vairāk.

Mans garastāvoklis saplaka. Atlika vienīgi runāt par ko citu.

-   Vai slepkavības ieroci atradat?

-    Vai jūs esat mana priekšniece? - viņš attrauca.

Nākamajā dienā, atgriezdamies Santabarbarā, mēs ar Lūku dzirdējām radio ziņu, ka Galvenajā ielā kāda automašīna ietriekusies gaļas produktu veikalā, dzīdamās pakaļ bezpa- jumtes kaķim.

-    Lūdzu, atcerieties, - reportieris sacīja, - ka mikroautobuss Previa nav īstais ierocis cīņā ar klaiņojošiem dzīvniekiem. Ja jums ir aizdomas, ka dzīvnieks slimo ar trakumsērgu, zvaniet uz dzīvnieku aizsardzības departamentu.

Džesija mājā es pārbaudīju telefonu, bet nekādu ziņu man nebija. Pēc tam mēģināju sazvanīt doktora Jorgensena inventarizācijas māsu, bet man tas neizdevās. Intuīcija bikstīja mani gluži kā ass nags, čukstēdama, ka nozagtajām zālēm ir kāda saistiba ar "Pēdējiem Ticīgajiem" un Jorgensena nāvi, tāpēc es piezvanīju Ke- vinam Eihneram. Viņš tajā bridi atradās būvlaukumā, un es viņam dariju zināmas savas aizdomas.

Eihners runāja klusi.

-    Viņa nevarēja piespiest mani, lai zogu, tāpēc saņēma spīlēs Gloriju, - viņš teica. - Glorijas padevība viņai patiešām ir ļoti izdevīga.

Es jautāju, vai Šenila sīkāk paskaidrojusi, kādas zāles viņai vajadzīgas.

-    Morfīns. Viņa teica, ka jāveidojot krājumi ievainoto kopšanai posta laikos. Un terapeitiski medikamenti, kādi nu neirologam bija. Gadījumam, ja mums būšot jāizdzīvo nervu gāzes vai ķīmiska uzbrukuma laikā. Kā jau teicu, šai kundzei trūkst dažu skrūvīšu.

Neilgi pēc tam es devos uz ārstes kabinetu, lai saņemtu otro poti.

-   Sakiet, kādām zālēm jābūt neirologa kabinetā? - es jautāju, kamēr doktore Ebota notīrīja dūriena vietu ar spirtu. - Ja tas ārstē pacientus, kuri sirgst ar smadzeņu paralīzi?

Viņa bija gaidījusi jautājumu par trakumsērgu.

-    Kāpēc tas jūs interesē?

-   Tas saistīts ar lietu, ar kuru es pašlaik strādāju.

-   Nu… pārsvarā tur jābūt līdzekļiem pret lēkmēm un konvulsijām. Dilantīnam, tegritolam… arī zālēm pret migrēnu un kaut kam pret Pārkinsona slimību.

-   Un kādiem medikamentiem jābūt plastikas ķirurga kabinetā?-es jautāju.

-   Anestezējošiem, nomierinošiem - Iidokainam, vikodīnam…

-    Vai šie ķirurgi izmanto kādas zāles, ar ko savus pacientus ārstē arī neirologi?

Doktore Ebota brīdi klusēja, un grumba viņas pierē ievilkās dziļākā.

-    Varbūt botoksu. - Redzēdama manu neizpratni, viņa paskaidroja: - Botulīna toksīns. Neirologi to reizēm ievada muskuli pacientiem ar centrālo paralīzi. Botoksam ir paralītisks efekts, tāpēc ar to iespējams savaldīt smagus krampjus, kad citas zāles neiedarbojas.

-   Vai tā ir inde, kas izraisa botulismu?

-   Jā. Viela ar ļoti stipru iedarbību, - doktore Ebota sacīja, - tāpēc to izmanto tikai ārsti. Ļoti minimālās devās.

-    Kāpēc to izmanto plastikas ķirurgi?

-   Nestāstiet man, ka neesat par to dzirdējusi. To pieprasa mode. Šī viela izlīdzina grumbas.

-   Vai tas ir joks?

-   Toksīnu ievada zem pieres ādas, un tas paralizē muskuļus, neļaudams pacientam raukt pieri. Tādējādi āda izlīdzinās un izskatās jauna un gluda.

Man aiz brīnumiem pavērās mute. Labprātīga paralīze skaistuma pēc?

Braukdama atpakaļ uz Džesija māju, es dzirdēto pārdomāju. Tātad sejas notrulināšanu sievietes uzskata par skaistumu un stingu masku par eleganci. Nespēju iztēloties, kā Džesijs reaģētu uz ziņu, ka paralīze uzlabo izskatu.

Drīz viņš piezvanīja, un mēs spriedām, ka vajadzētu satikties, kad viņš beigs darbu. Par botoksu es viņam nepastāstīju. Tas viss šķita pārāk pretīgi.

Juzdama, ka esmu kaut ko uzgājusi, es vēlreiz piezvanīju medicīnas māsai no Nīla Jorgensena prakses. Šoreiz viņa atbildēja.

-   Zagļi? - viņa pārvaicāja. - Pārsvarā viņi paņēma pretsāpju medikamentus.

-   Vai botoksu ari?

-    Hmm… - Viņa bridi klusēja. - Dīvaini, ka jūs tā jautājat.

-   Kāpēc tas ir dīvaini?

-   Nākamajā nedēļā pēc tā notikuma mēs gaidījām rakstus avīzēs par mirušiem narkomāniem, ja kāds to vielu injicētu, viņš pēc dažām dienām nomirtu, un patiesībā taisnīgi vien tas būtu. Taču tādas informācijas nebija, tātad laupītāji acīmredzot izlasīja nosaukumu uz pudelītes.

Vai ari taupīja to citam mērķim.

Nemiera pārņemta, es pievērsos parastajam satraukuma vairotājam - internetam. Kad ierakstīju meklētāja lodziņā vārdu "bo- tokss", internets man piedāvāja simtiem lapu, no kurām deviņdesmit procenti piederēja plastikas ķirurgiem un sniedza brinišķus solījumus. "Tūlītēji rezultāti! Tikai viena injekcija pa- darīs jūsu muskuļus nekustīgus līdz pat sešiem mēnešiem!" Es lasīju tālāk, un ziņas kļuva drūmākas.

Potenciāla iespēja izmantot botulīna toksīnu bioloģiskajā karā.

Tā, protams, nebija nekāda skaistumkopšanas salona reklāma, bet gan Aizsardzības ministrijas mājas lapa. Biju izlasījusi pavisam nedaudz, pirms krampjaini noriju siekalas. Informācija bija skaidra un nepārprotama - botokss bioteroristu iekarojamo Ziemassvētku dāvanu sarakstā ir otrais pēc Sibīrijas mēra. Tas ir tik bīstams, ka pat daži nanogrami var nogalināt. Un nogalināt ar to var gan lidmašīnu pasažierus, gan Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālo asambleju, gan vecmāmiņu.

Nenovērsdama skatienu no datora ekrāna, es piezvanīju pazīstamam ieroču ekspertam, Jūras kara akadēmijas absolventam - savam tēvam. Viņš Singapūras viesnīcā bija tikko pamodies.

-   Bioloģiskais terorisms? Tā ir nabadzīgo teroristu atombumba, - viņš sacīja. - Un es negribu, ka tādus jautājumus man uzdod meita. Kas notiek?

Es sniedzu viņam nelielu ieskatu tajā, ko tikko biju uzzinājusi.

-   Bioloģiskā kara līdzekļi ir plašas iznīcības ieroči, un tos var dabūt pavisam lēti, - viņš skaidroja. - Nav nepieciešamas izotopu skaldīšanas stacijas, atomfiziķi vai pat vecais labais šaujampulveris. Patogēni ir sastopami dabā vai arī tos var pasūtīt pa pastu no farmaceitiem. Ja teroristam ir vidusskolēna ķīmijas komplekts un nedaudz prāta, viņš var izaudzēt tik daudz baktēriju, lai nogalinātu desmitiem tūkstošu cilvēku. Vai arī iet vieglāko ceļu un nozagt jau gatavu toksīnu.

Man uz pieres izspiedās sviedru lāsītes. Nozagt toksīnu? Prātīgi darīts, Senila Vaiominga.

-    Paskaidro, kāpēc tev tas jāzina, Evana, - tēvs uzstāja.

Ne jau ķīmiskā kara upuru ārstēšanai Šenila gribēja, lai Ke- vins Eihners zog narkotiskas vielas. Tieši pretēji. Viņa gribēja palaist pasaulē apokalipses sērgas, tādējādi sākdama pašas izplānoto, Bībelē minēto pēdējo karu starp labo un ļauno.

Pūlēdamās saglabāt mieru, ar telefonu rokā izgāju laukā.

-   Tas izklausīsies pēc neprāta, - es tēvu brīdināju.

-    Tie cilvēki, ar kuriem sapinusies Tabita… - Viņam aizlūza balss. - Vai tu domā, ka viņi mēģina iegūt līdzekļus bioloģiskam uzbrukumam?

Spoguļgludais okeāns bija zils, gaisā vējoja sāls aromāts. Uz ūdens virsmas šūpojās pelikāns. Es zināju, ka "Pēdējie Ticīgie" neredz šo ainu. Viņi redzēja pavisam citu pasauli, līdzīgu tai, ko fiziķi dēvē par tumšo matēriju, - pasauli, kur radīdami un iznīcinādami cīnās neredzami spēki, noteikdami mūsu likteņus. Un Še- nilas mērķis bija savilkt mākoņus, izraisīt vētru. Viņa cerēja tādā ceļā iesēsties troni un kļūt par augsto priesterieni, kas valdīs pēc armagedona.

-   Jā, - es atbildēju. - Man tā šķiet.

Mūsu sarunā iestājās ilgs klusums.

-   Auni Shinrikyo sarīkoja zariņa gāzes uzbrukumu Tokijas metro, - tēvs beidzot sacīja. - Un Rajneeshis Oregonā izsmidzināja salmonellu uz salātiem restorānos. Toreiz saslima vairāk nekā septiņsimt piecdesmit cilvēku. Tavas aizdomas nav neprātīgas, Evana.

-    Paldies par izpratni, tēt.

-   Vai policijas departamentā ir kāds, kurš varētu tev noticēt? - viņš jautāja.

Es nopūtos.

-   Nē. Vismaz ne ar tik vārgiem pierādījumiem. Viņi to uzskatītu par tukšu spriedelēšanu.

-   Klausies, - tēvs teica. - Noziedznieki lieliski apzinās ķīmiskā un bioloģiskā kara priekšrocības. Pirmkārt, ir ļoti daudz vienkāršu paņēmienu, kā iznicināt lielu skaitu cilvēku, - var paslēpt vīrusu bumbas, nakti apbārstīt ar indīgu vielu ražu… Otrkārt, ir iespējams aizbēgt. Baktēriju inkubācijas periods velkas dienām, nedēļām, pat mēnešiem. Bioloģiskie ieroči neiedarbojas acumirkli kā lode. Pirms izpaužas uzbrukuma sekas, terorists jau ir gabalā. Reizēm upuri par uzbrukumu pat nenojauš. Turklāt ir ļoti grūti atšķirt, vai esi kļuvis par terorista vai epidēmijas upuri.

Prāta dziļumos man pavīdēja kada doma, bet es nespēju to notvert, lai gan tā nedeva mieru jau vairākas dienas.

-   Ja nemaldos, tu teici, - tēvs turpinaja, - ka šī draudze plānojot uzbrukumu ap Visu Svēto dienu. Līdz tai ir nedēļa. Iespējams, viņi jau izplatījuši savus bioloģiskos ieročus. Kā tu domā?

Es jutos, kā saņēmusi belzienu pakrūtē. Atbilde bija man gluži vai acu priekšā. Inkubācijas periods. Slimības pārnēsātāji. Gluži vai epidēmisks uzliesmojums…

-   Trakumsērga, - es izkaltušu muti atbildēju.

Deviņpadsmitā nodaļa

Vai Nils Jorgensens bija tīšām inficēts ar trakumsērgu? Ari koi- jotsuņa uzbrukums Čainaleikā acīmredzot bija sagatavots, turklāt dzīvnieks bija palaists, lai uzbruktu man, nevis Ebijai. Atklājums, ka koijotsuns bijis pieradināts, vēstīja ļaunu. Neilgi pirms nāves tas bija ēdis speciālu suņu barību, tātad slims atradies cilvēku uzraudzībā. Vai tas bija iespējams? Atsaukdama atmiņā to nakti pie Lobo, es atcerējos, ka brīdī, kad ieraudzīju savu apgānīto braucamo, no stāvlaukuma prom aiztraucās kāds automobilis. Tajā brīdī es nodomāju, ka tas ir huligāns, bet nu pieļāvu domu, ka steidzīgais braucējs bija atstājis ne vien izsmidzināmo krāsu uz manas automašīnas, bet ari slimu dzīvnieku.

Mans tēvs bija skeptisks. Militārpersonas uztraucot daudzi ķīmisko un bioloģisko uzbrukumu veidi, sākot ar buboņu mēri un masalām un beidzot ar labības rūsu un nagu un mutes sērgu. Trakumsērga šajā sarakstā esot ļoti zemu, jo tā attīstās lēni un nav viegli izplatāma.

- Turklāt, lai padarītu bioloģisko ierosinātāju par ieroci, vajadzīga efektīva un ātra inficēšanas sistēma, - viņš sacīja, sāji piebilzdams: - Koijotsuņi šim nolūkam nav piemēroti.

Es centos atspēkot viņa domu, teikdama, ka trakumsērga dabā ir bieži sastopama. Starp Kalifornijas savvaļas dzīvniekiem tā bija plaši izplatīta, un tieši tāpēc vecāki mācīja bērnus, lai tie je- notus un oposumus neaiztiek. Slima dzīvnieka notveršanai, tāpat kā inficēta bara radīšanai, būtu nepieciešama tikai pacietība, nevis kāda īpaša prasme.

-    Runa nav par naidīgām valstīm, - es teicu, - kas piebāž savas raķetes ar slimību ierosinātājiem, bet gan par cilvēkiem, kuri apsēsti ar domu atbrīvoties no visiem, ko viņi uzskata par netīriem, un nepacietīgi gaida savu lielo iespēju. - Cilvēkiem, kuri, gatavodamies pastardienai, nodrošinās ar gaļas konserviem un čipsiem. Man tomēr neizdevās tēvu pārliecināt. - Nu labi, - es turpināju, - nesauksim to par bioterorismu. Tā ir bioslepkaviba. - Trakumsērga tātad, pēc tēva vārdiem, nebija efektīvs bioloģisko uzbrukumu ierocis. Taču nāvējošs gan.

-   Tev jāsameklē pierādījumi, - viņš sacīja.

Beigusi sarunu, es liku Lūkam, lai kāpj iekšā automašīnā. Pirms tikšanās ar Džesiju mums vēl bija laiks. Es devos uz centru un piebraucu pie Neios-Press redakcijas ēkas. Vītoli, kas to apēnoja, vējā leni šūpojās, un saules stari apspīdēja nama sarkano dakstiņu jumtu un spodri baltās sienas. Vestibilā sastaptā Sallija Šimada savā koraļļkrāsas kostīmā, kas izcēla viņas mirdzošos melnos matus, izskatījās skaista un eleganta.

-   Tu acīmredzot ieradies, lai atalgotu mani par pakalpojumu. - Viņa uzsmaidīja Lūkam. - Sveiks, puis!

Viņš piespiedās man klāt.

-   Sveiki.

-   Vai tavs brālis piekrita intervijai? - Sallija gribēja zināt galveno.

-    Nē. Toties man ir ziņas, no kurām tev mati sasliesies stāvus. Vai tu tās izdzirdēsi, atkarīgs no tā, ko esi uzzinājusi par Nīla Jorgensena nāvi.

Viņa mēģināja izlikties aizkaitināta, taču nespēja savaldīties.

-   Tas bus pirmajā lapā. - Palūkojusies uz sekretāri, viņa paņēma mani aiz elkoņa. - Iziesim laukā.

Mēs apsēdāmies uz sola netālajā parkā. Lūks sāka spārdīt pa zālienu futbolbumbu, un es vēroju, kā saulē viz viņa tumšo matu cekuls.

-   Jorgensenu ar trakumsērgu inficējis sikspārnis, - Sallija pavēstīja. - Analizēs atrasts vīrusa paveids, kādu pārnēsā tikai sikspārņi, kas ir īpaši nepatīkami dzīvnieki, jo tie var iekost un cilvēks to pat nejūt. Tie neizdod skaņas, un kodiens neatstāj pēdas. Viņi var pamieloties, kamēr tu guli, un tu pat nepamodisies.

-   Tas ir…

-   Jā, tas ir šaušalīgi. Kad tāds sakostais tiek nogādāts slimnīcā, jo viņam rādās halucinācijas un viņš nespēj neko norīt, ārstiem uzreiz rodas aizdomas par trakumsērgu, bet ģimene apgalvo, ka neviens dzīvnieks viņam nav iekodis. Tad tie beidzot atceras, ka pirms dažiem mēnešiem redzējuši ap viņa guļamistabu lidināmies sikspārni. Taču ir jau par vēlu. Cilvēks mirst.

-   Es zinu, ka šeit dzīvo sikspārņi, bet…

-   Vienu mirkli! Sabiedrība^ veselības aģentūras darbinieki uzgāja pierādījumus, ka tie dzīvojuši Jorgensena mājas bēniņos. Uz grīdas bijuši sikspārņu mēsli. - Sallija sarauca degunu. - Tie iekļuvuši iekšā pa caurumu starp skursteni un jumtu. Tas caurums bijis aizklāts ar smilšpapīra plāksnēm.

Gara acīm es iztēlojos Jorgensena mājas bēniņus. Uz grīdas balti izkārnījumi, un brūni, mataini radījumi saspiedušies pie spārēm. Šo skatu es biju kaut kur jau redzejusi. Mēģināju atcereties, kur, bet man tas neizdevās.

-   Kā tad viņi tur tika, ja caurums bija aizklāts ar smilšpapīru? Tas atbaida sikspārņus, jo skrāpē tiem degunu, - es sacīju.

-   Tu nesaproti. Smilšpapīrs sikspārņus bēniņos iesprostoja. Jor- gensens bija tos savā mājā ieslodzījis, tā parakstīdams sev nāves spriedumu.

Sallijā mutuļoja enerģija. Pirmā lapa. Viņai tas bija īsts kokaīns. Es lūkojos uz savu sarunas biedri, taču viņu neredzēju, jo mēģināju atcerēties, kur šo ainu esmu redzējusi… Beidzot sagrābu Sallijas roku.

-   Kas noticis? - viņa jautāja.

Eņģeļi. Šķūnis. Baltie, šķidrie mēsli uz vecu automašīnu virsbūvēm, bet augšā, pie spārēm, karājas tumši veidoli.

-   Jorgensens nomira tāpēc, ka viņa mājā tos sikspārņus kāds ielaida, - es paskaidroju. Kad Sallijas aizrautībā mirdzošās acis pievērsās man, es jutu, ka man galvā dun. - Piezvanīsim uz Sabiedrības veselības aģentūru, - es noteicu, un mēs devāmies uz viņas kabinetu.

Aģentūras izmeklētājs mani iztaujaja, un Sallija sarunā klausījās pa otru līniju.

-    Man tikko pastāstīja par smilšpapīru un sikspārņiem Nila Jorgensena bēniņos, - es sacīju, dziļi ievilkusi elpu, it kā mestos cīņā. - Mani interesē tas caurums, pa kuru sikspārņi iekļuva iekšā. Vai tas bija dabiski izveidojies vai izlauzts?

Klausulē iestājās ilgs, neveikls klusums.

-    Kundze, būtu labāk, ja jūs paskaidrotu, kāpēc tā jautājat, - vīrietis beidzot atbildēja.

Sallijai, kura sēdēja galda otrā pusē, iezibējās acis.

-    Kāds to caurumu bija izurbis vai izcirtis, vai ne? - es teicu. - Jūs uz gridas droši vien atradāt apmetuma un mūra gabalus.

-    Es nekomentēšu jūsu izteikumus. Mūsu izmeklētāji strādā. Lūdzu, paskaidrojiet, kā jums ienāca prātā tāda versija.

-   Tā ir nojauta.

-    iesaku uz nojautu nepaļauties. Jums vajadzēs izdomāt ko labāku.

-    Nu, tas ir jūsu uzdevums. - Es noliku klausuli.

-   Ak Dievs… - Sallija izdvesa. - Kas tev prātā? Kur tu ej?

Es jau biju pusceļā uz durvīm.

-    Uz policiju. Pirms viņiem piezvana no Sabiedrības veselības aģentūras un paziņo, ka trakus sikspārņus Jorgensena bēniņos ielaidu es. Mēs esam norēķinājušās, Sallija. Nupat atlīdzināju tev par pakalpojumu.

Detektīvs Kriss Ramsers bija jauns, patīkams vīrietis ar mīkstām plaukstām kā baņķierim. Viņš sēdēja pie apskrambāta metāla galda policijas iecirkni, malkoja kafiju no ieplaisājušas krūzes ar "Zvaigžņu ceļa" simboliku un uzklausīja manas versijas, laiku pa laikam pamezdams skatienu uz vestibilu, kur dežurējošā policiste izklaidēja Lūku. Ramseram bija adīta kaklasaite, zils, rūtains krekls, un viņš izskatījās pēc angļu valodas skolotāja, kam bijusi grūta nedēļa. Tikai acis viņu nodeva - tā bija skarbas un vērtējošas. Tās vērtēja mani.

Es izstāstīju visu, ko zināju. Ka "Pēdējie Ticīgie" vāc kaujas arsenālu, un tajā ir ne vien šaujamieroči, bet arī bioloģiskie slimību ierosinātāji. Ka Kevins Eihners nepakļāvās Šenilas prasībai un atteicās zagt narkotiskas vielas, ka Glorijai izdevās iegūt kārbu botoksa, un tas maksāja Mela Kaladžjana dzivību.

Uz detektīva galda atradās Glorijas fotogrāfija.

-   ŠI sieviete neieradās darbā, un mēs nevaram viņu atrast.

Tas nozīmēja, ka viņas saistība ar šiem notikumiem nav nedz

apstiprināma, nedz noraidāma.

Ievilkusi elpu, es turpināju. Teicu Ramseram, lai viņš piezvana uz Sabiedrības veselības aģentūru, kur viņam pateiks, ka ar trakumsērgu slimie sikspārņi ielaisti Nīla Jorgensena bēniņos pa tīši izurbtu caurumu, kas pēc tam aizklāts ar smilšpapīru.

Ramsers salika pirkstus kopā.

-Jūs domājat, ka to izdarīja "Pēdējie Ticīgie"?

-Jā. Manuprāt, doktorsJorgensens izsecināja, ka medikamentu zagļi ir no viņa draudzes un to mērķis bijis iegūt botoksu. Sektanti gribēja tikt no viņa vaļā. Taču tik drīza nāve pēc viņa kolēģa nogalināšanas piesaistītu nevēlamu uzmanību šai prakses vietai un laupīšanai, kas tur notikusi. Tāpēc viņi izlēma rīkoties citādi, un Nīls Jorgensens saslima ar trakumsērgu.

Ramsers pamāja un iztukšoja krūzi. Es gaidīju.

-   Ja pareizi saprotu, jūs esat rakstniece. Zinātniskās fantastikas žanrā, - viņš piebilda, un es sapratu, ka viss velti. - Esat savērpusi aizraujošu sižetu.

Viņš atvēra dokumentu mapi, vairs neatgādinādams vis draudzīgu angļu valodas skolotāju, bet gan direktora vietnieku, kurš ceļ galdā manu personas lietu.

-Jūsu saistība ar "Pēdējiem Ticīgajiem" ir diezgan cieša.

Es pamanīju mapē policijas ziņojumu ar vārdu FAKSS. Acīmredzot tas bija atsūtīts no Čainaleikas iecirkņa.

-   Jūs bijāt aculieciniece nelaimes gadījumam, kurā Nīls Jorgensens pakļuva zem automobiļa, - viņš iesāka. - Esat ziņojusi par iebrucējiem jūsu mājās, un tie it kā bijuši "Pēdējo Ticīgo" cilvēki. Kērnas apgabalā esat sabojājusi policijas patruļmašīnu, par ko bijāt uz laiku arestēta. Turklāt jusu vārds bieži parādījies avīzē. Ak jā, un jūsu brālis arestēts par Pltera Vaiominga slepkavību. - Viņš pabungoja ar pirkstiem pa mapi. - Kāpēc man šķiet, ka jūs gluži vienkārši vēlaties ar šo draudzi nokārtot personiskus rēķinus?

Es uzliku plaukstas uz viņa galda.

-    Nē, jūs kļūdāties. Šī nav muļķīga atriebības cīņa starp manu ģimeni un šo draudzi. Jūs zināt, ka "Pēdējie Ticīgie" ir bīstami. Es mēģinu jums ieskaidrot, cik bīstami. Viņi negaidīs, līdz Jēzus viņus pasauks, viņi rīkosies paši, un tas notiks drīz.

-    Es saprotu jūsu raizes, Deleinijas jaunkundz, un esmu pateicīgs, ka sniedzāt mums šo informāciju.

Es piecēlos un devos pie Lūka, juzdama, ka esmu tumši pietvīkusi.

Vestibilā valdīja troksnis. Pie policistes galda klaigādama stāvēja satraukta sieviete ar lielu āmuru rokā, un viņai blakus raudāja maza meitenite.

-   Es gribu, lai viņu arestē! - sieviete kliedza. Policiste apjukusi raudzījās kurpju kastē, kas bija uzmesta viņai priekšā uz galda.

-    Kas tas ir? - viņa lēni jautāja.

Meitenīte, raudās saviebusi seju, izgrūda žēlu kunkstu.

-   Tas ir Tūters. Mans kāmis, bet… - viņa iesāka.

-   Tas izkļuva brīvībā, - māte viņu pārtrauca, - un kaimiņš pēc mirkļa jau kliedza, lai visi uzmanoties no tā zobiem! - Viņa pavicināja gaisā āmuru. - Un šeit ir ierocis, ko viņš izmantoja!

Meitenīte sāka raudāt skaļāk. Policiste atliecās no kurpju kastes.

-   Vai Tūters bija traks?

Es paņēmu Lūku aiz rokas un aizvilku viņu prom.

Tiesas nama biezās baltās sienas atgādināja klintis, un palmas, kas to ieskāva, piešķīra šai ainai kaut ko spānisku. Vēlās pēcpusdienas saule iekrāsoja netālos kalnus zeltainus. Pretī tiesas nama durvīm ielas otrā pusē pie ugunsdzēsības hidranta bija novietots zaļš Dodge pikaps. Steidzīgi cilvēki uzmeta paviršu skatienu vīram, kurš sēdēja pie stūres, ar kabatas nazi asinādams zīmuli, un sievietei, kas blakus sēdekli sūca piena kokteili.

Tiesas namā Džesijs, izmantodams kruķus, kopā ar savu palīgu gāja pa flīzēm izklāto gaiteni, un abi dzivi sarunājās. Diena bija pagājusi, apstrīdot Skipa Hinkela iesniegtos priekšlikumus. Palīgs ieminējās, ka no šīs tiesas prāvas varēja izvairīties, ja vien ekscentriskā Anita Krebsa būtu iesūdzējusi Prisilu Golu tiesā par zādzību ielaužoties. Tad Gola vis nevarētu iesniegt sūdzību par gūto traumu. Taču Anita Krebsa uzskatīja, ka Gola jau cietusi pietiekami, zaudēdama roku, tāpēc tiesā nevērsās, toties Gola to izdarīja.

Jā, Džesijs noteica, skarbais taisnīgums var izvērsties skarbāks, nekā ļaudis to gaida. Gatavodamies doties ārā, viņš uzlika uz acīm saulesbrilles.

Sieviete zaļajā pikapā, izdzērusi pēdējās kokteiļa lāses, izmeta papīra glāzi pa automašīnas logu ārā. Garāmgājēji uz sievieti nosodoši paraudzījās, bet viņa nelikās par tiem ne zinis, nenolaizdama skatienu no tiesas nama durvīm, pa kurām iznāca Džesijs ar savu palīgu. Vīrietis pie stūres aizcirta kabatas nazi ciet.

Pie zaļā pikapa ar trīsriteņu motorolleru piebrauca maksas stāvvietas kontroliere. Lai gan viņai galvā bija ķivere un aizsargbrilles uz acīm, varēja redzēt, ka viņas sejas izteiksme ir pikta. Izņēmusi no kabatas kvīšu grāmatiņu, viņa sāka tajā kaut ko rakstīt. Tajā pašā mirklī sieviete, kura sēdēja pikapā, uzplīkšķināja šoferim pa plecu. Iedarbinājis motoru, tas aiztraucās prom, un kontroliere, acis samiegusi, pūlējās saskatīt automašīnas numuru.

Mēs satikāmies ar Džesiju Roknukas parkā. Šeit auga kupli, vareni ozoli, caur kuru biezo zaļo lapotni saules stari nespēja izlauzties. Viņu gaidot, Lūks pie izžuvuša strauta gultnes kāpaļāja pa lieliem akmeņiem, bet es, apsēdusies pie piknika galda, metu pret koka stumbru zīles, kas klusi būkšķēja gluži kā šāvieni. Pēc brīža Džesijs lēni man tuvojās, uzmanīgi likdams kruķus uz nelīdzenās zemes.

-   Tātad tev un detektīvam Ramseram domas nesaskanēja? - viņš sacīja.

-   Viņš uzskata mani par ķertu. - Es aizmetu zili. - Skatījās uz mani tā, it kā es viņam stāstītu, kur šajā pilsētā rīt nolaidīsies cit- planētieši.

-   Čainaleikas ļaudīm tas nepatiktu. Tie atklātu viņu noslēpumus.

Es veltīju viņam pārmetošu skatienu.

-   Atvaino. - Džesijs apsēdās man blakus. - Pastāsti, ko esi uzzinājusi.

Es pastāstīju par nozagto botoksu un sarunu ar tēvu par bioloģiskajiem ieročiem. Pastāstīju arī par sikspārņiem Jorgensena bēniņos un izskaidroju, kāpēc traka sikspārņa sakosts cilvēks nezina, ka inficēts, pirms ir par vēlu. Teicu, ka man vajadzīgi pierādījumi, kas saistītu trakumsērgas uzliesmojumu ar sektu, un pavēstīju, ka man prātā tikšķ pulkstenis, skaitīdams laiku līdz VisU Svēto dienas priekšvakaram.

Džesijs stingi lūkojās uz izžuvušo strautu. Vēja pūsma kustināja koku zarus, un saules mestie lāsumi trīsēja uz viņa baltā krekla.

-   Vai zini, kas man ienāca prātā? - viņš sacīja. - Trakumsērgu dēvē ari par hidrofobiju, vai ne?

-   Jā. Jo upuriem ir grūti norit siekalas. Viņi nevar lietot neko šķidru.

Viņš pamētāja gaisā zili.

-   Slimnieki jūt trauksmi, nesaprot, kas apkārt notiek, zaudē jutīgumu, novājē.

-    Līdz nomirst.

Džesijs pasvieda zīli augšup un to noķēra. Viņa acīs bija savāda izteiksme.

-   Vai zini, kam bija šie simptomi? - Džesijs jautāja. - Pīteram Vaiomingam.

Es pārsteigta lūkojos uz viņu.

-    Todien, kad aizbraucām uz Tabitas māju, viņš izsita Tabitai no rokām paplāti ar tēju, gluži vai rīstīdamies. Un Čainaleikā, kad Braiens pie policijas iecirkņa ar viņu sarunājās, tu teici, ka viņu gandrīz vai pārņēmusi panika, jo Braiens saņēmis viņa roku.

Es atcerējos. Vaiomings toreiz atrāvās, ar šausmām lūkodamies uz savu miesu.

-   Viņš šņāca uz Braienu… - es teicu. - Viņš sacīja: "Tu piedur man savu roku, lai gan tevis šeit nemaz nav." Braienam šķita, ka viņš salietojies narkotikas.

-   Varbūt viņš to pieskārienu nejuta, kaut gan Braiena roku redzēja? Iespējams, viņa roka atmira. - Džesijs apklusa, pēc mirkļa piebilzdams: - Par šo tematu es zinu daudz.

Es samirkšķināju acis.

-   Ak Dievs…

-   Te ir pierādījums "Pēdējo Ticīgo" saistībai ar trakumsērgu.

Mēs lūkojāmies viens otrā. Aiz satraukuma un bailēm es nodrebēju.

-   Vai tu patiešām domā… - es iesāku.

Džesijs pamāja.

Viņš atkal pameta zīli gaisā un atkal to noķēra, bet pēc tam ielidināja ozolā, kur tā šņākdama iztraucās caur lapām. Ķērkdamas spārnos pacēlās vārnas..

-    Ar ko tu runāji no Sabiedrības veselības aģentūras? - Džesijs jautāja. - Es viņam piezvanīšu.

Man prātā joņoja domas. Trakumsērga… Vai Vaiominga slepkava līķi bija aizdedzinājis, lai iznīcinātu vīrusa pēdas? Vai Čai- naleikas patologs bus saglabājis audu paraugus, ko iespējams analizēt? Ja ne, vai mēs varēsim pārliecināt varas iestādes, ka jāveic ekshumācija?

-    Ko? - Es pievērsos Džesijam, kas cēlās kājās. Nebiju dzirdējusi, ko viņš vēl teica.

-    Vai tu patiešām runāji ar savu tēvu par baktēriju kariem? - viņš atkārtoja.

'-Jā.

-   Jusu māja vakariņas katra ziņa bija jautras. Lūgumi pasniegt zirņu bļodu droši vien mijās ar sarunām par kasešu bumbām un bioloģiskiem ieročiem.

Es dzirdēju ironiju viņa balsī, taču man nebija noskaņojuma ko tamlīdzīgu klausīties. Ne par manu ģimeni.

-    Kur tu ēdīsi vakariņas? - es painteresējos.

Viņš uzmeta man nožēlas pilnu skatienu, saprazdams, ka bijis nekaunīgs.

-    Es labāk palikšu birojā.

-    Lieliska doma. Tur tu vari nodarboties ar cilvēku aizvainošanu, turklāt tev par to maksā.

Kad braucu garām Vecās Misijas baznīcai, mans prāts joprojām sparīgi apstrādāja aizkaitinājumu gluži kā cietu košļājamo gumiju, līdz galu galā domas pievērsās Pīteram Vaiomingam. Ja viņš patiešām inficējies ar trakumsērgu, - vai tas noticis kādā neveiksmīgā eksperimentā? Tā kā viņš slimīgi baidījās no baktērijām, es nespēju iedomāties viņu darbojamies ar vīrusu. Kas bija noticis?

Lūks pasažiera sēdeklī, vērodams debesīs lidmašīnu atstātās baltās grīstes, bija saāķējis kopā pirkstus.

-    Es negribu, lai jūs ar Džesiju šķiraties, - viņš ieminējās.

Es pārsteigta uz viņu palūkojos.

-   Nestrīdieties. Man nepatīk, ka jūs strīdaties.

-    Lūk, mēs ar Džesiju negrasāmies…

-   Es runāju nopietni.

-   Es mīlu Džesiju, Lūk. Mēs… - Es paberzēju pieri.

Piepeši es ieraudzīju savu rīcību gluži kā ar citām acīm. Dže- sijs bija devis man pajumti, bet es izturējos tik nejauki, ka viņš pat nevēlējās atgriezties mājās. Juzdamās vainīga, es sapratu, kāda muļķe esmu.

-    Izņem no manas somiņas telefonu un uzspied Džesija telefona numuru, - es teicu.

Taču, kad Lūks pasniedza telefonu man, tajā skanēja bezgalīgi signāli, bet Džesijs neatbildēja.

Pārradušies mājās, mēs pludmalē sākām spēlēt futbolu, bet man no prāta neizgāja Džesijs. Kā lai es izpērku savu vainu? Vai lai nopērku izsmalcinātu vīnu, piedāvāju mēnesi ilgu atpūtu Tai- ti vai neķītru seksu? Kad devāmies iekšā un es notrausu Lūkam no kājām smiltis, izdzirdēju piebraucam mašīnu.

-    Džesijs ir klāt, - es zēnam pavēstīju. Iespējams, es varētu sniegt Džesijam erotisku cirka priekšnesumu - iešanu pa virvi vai akrobātiskus trikus. Vai īstenot kādu fantāziju. Teiksim, tēlot nerātnu medicīnas māsu vai meiteni gladiatoru. - Pajautāsim, ko viņš vēlas vakariņās.

Taču tas nebija Džesijs. Palūkojusies ārā caur stiklotajām verandas durvīm, es ieraudzīju aprūsējušu autofurgonu, ko saturēja kopā tikai izbalējuši uzraksti. Apšaubi varenos. Nost ar naftu! Tukšajā kabīnē šoferis nebija redzams. Es jutu, ka man kaklu aizžņaudz bailes. Iesaukusi Lūku iekšā, es aizslēdzu durvis. Otru reizi pametusi skatienu pa durvju stiklu, es ieraudzīju no garāžas iznākam sievieti. Galvā viņai bija salmu cepure platām malām, mugurā džinsu svārki un kājās sandales. Tā bija Anita Krebsa, "Beovulfa grāmatnīcas" īpašniece.

Es izgāju ārā.

-   Anita?

Viņa pacēla roku un turpināja ceļu uz sagrabējušo furgonu.

-    Atvainojiet, ka traucēju. Redzu, ka Džesija šeit nav. Tūlīt došos prom.

-   Vai jums kaut ko vajadzēja garāžā?

Anita Krebsa noraidoši atmāja ar roku.

-   Tas pagaidīs. Negribu jūs traucēt.

Kaut kas nebija kārtībā.

-   Man žēl, ka tā notika ar jūsu grāmatnīcu. Ļoti žēl.

Viņa apstājās. Zem baltās salmu cepures viņas sejas izteiksme bija cieta kā akmens.

-   Tie ir brūnkrekli. Talibi. Viņi grib, lai Dievs ir kā ass, ciets akmens kurpē. - Viņa sakrustoja rokas. - Lai nu kā, viņi neuzvarēs.

-   Āmen!

Anita Krebsa nicīgi nošņācās.

-   Izravējiet tādus vārdus no savas valodas. - Viņa noņēma no galvas cepuri. - Prisilas Golas advokāts iesniedzis prasibu apķīlāt apdrošināšanas izmaksu, ko saņēmu par ugunsgrēku. Es pat nevarēšu atjaunot savu grāmatnīcu.

-    Vai Džesijs to zina?

-Jā. Tā esot stratēģija, lai piespiestu mani vienoties ar Prisilu ārpus tiesas zāles.

-   Stratēģija, kas paredz jums iespert, kad jūs jau guļat zemē.

-   Sajūta patiešām ir līdzīga. - Viņas acis satumsa. - Viņi ir vienīgais, kas man atlicis, Evana.

-Kas?

Sieviete palūkojās uz garāžu.

-   Pips un Olivers. Tagad, kad vairs nav grāmatnīcas, es…

-    Nē. - Es devos uz garāžas pusi.

-    Lūdzu, saprotiet mani! Man nav citas vietas, kur viņus likt.

-   Nē. Jūs nevarat savus seskus atstāt šeit.

Iegājusi garāžā, es ieslēdzu gaismu. No stūrī noliktā brezenta gabala apakšas nāca skrapstošas skaņas.

Anita man sekoja.

-   Visa šī ar trakumsērgu saistītā panika… Cilvēki baidās. Seski ir vakcinēti, bet tik un tā neviens negrib tos pieņemt.

Es pacēlu brezentu, zem kura bija dzīvnieku pārnēsājamais būris. No tā uz mani lūkojās divi acu pāri. Radības izskatījās pēc zebiekstēm, bet kažoka krāsa atsauca atmiņā Siāmas kaķus. Seskiem bija balts ķermenis, bet purns un ķepas tumšas. Melnās acis spoži spīdēja.

-   Sveicināti, zēni, - es noteicu. - Grūta diena?

-   Citas iespējas nav. Cilvēki ar zāles pļāvējiem brauc virsū pat mazajiem čivavām. Šie abi ātri vien kristu nežēlastībā. - Viņa at- maigusi paklakšķināja uz sesku pusi ar mēli. - Ko lai dara? Tā ir nepieciešamība.

-   Neviena tiesa to neatzīs.

-Jums diemžēl nav izvēles. - Anita Krebsa spēji pagriezās un devās uz savu mašīnu.

-    Anita, jūs nedrīkstat to nodarīt Džesijam! - Es paķēru būri un metos viņai pakaļ. Seski slīdēja un sitās pret tā malām.

Iekāpusi iekšā, viņa iedarbināja dzinēju.

-   Es atstāju garāžā ari viņu barību. Izlaidiet viņus paspēlēties viņi burvīgi rotaļājas. Tikai uzmanieties, jo viņi māk atvērt skapju durvis.

-   Es viņus nodošu iestādēm.

-    Nē, jūs to nedarīsiet.

Anita Krebsa brauca atpakaļgaitā, un es skrēju mašīnai līdzās. Būris sitās man pret kāju, un seski pīkstēja.

-   Ja jūs viņus nodosiet, viņus iznīcinās, - Anita sacīja. - Neticu, ka jūs to pieļausiet.

Iespiedusi gāzes pedāli grīdā, viņa atpakaļgaitā aiztraucās pa piebraucamo ceļu prom, nozuzdama skatienam. Es noliku būri zemē un stāvēju, smagi elpodama.

Varbūt es ari mācēšu izturēties tik nepiekāpīgi, kad man būs septiņdesmit.

Uz mani pusi skrēja Lūks.

-    Kas tur bija?

-    Kada man un Džesijam pazīstama kundze.

Viņš notupās pie būra.

-O-o!

-   Nepieskaries viņiem. Turi pirkstus no režģa tālāk.

Lūks pierāva rokas pie krūtīm.

-   Kas tie tādi ir? Vai viņi pieder mums? Es pacēlu būri augstāk.

-   Tas ir labs jautājums. Jā, laikam gan. Patlaban viņi ir mūsu ziņā.

Divdesmitā nodaļa

Saulriets tajā vakarā bija sārts un liegs, mezdams pār okeānu lielu sudraba plīvuru. Es nezināju, kā lai pastāsta Džesijam par abiem jaunajiem viesiem, kas ēda kaķu barību savā būrī virtuvē. Biju nolēmusi tos neatstāt pa nakti garāžā, kur tie varēja nosalt. Viņu barošana mani gandrīz noveda līdz nervu sabrukumam - vajadzēja atvērt būra durtiņas, iegrūst iekšā ēdienu un ūdeni un izraut roku ārā, pirms viņi to līdz kaulam nograuzuši. Tā es domāju par Pipu un Oliveru, kas līksmi ņerkstēja un lēkāja savā jaunajā mājvietā. Lai gan viņi izskatījās gluži kā nākuši no Disneja multiplikācijas filmas, es viņiem ne drusciņas neuzticējos.

Kad pulkstenis rādīja pusastoņi un Lūks, gulēdams dzīvojamā istabā uz grīdas, spēlējās ar saviem Lego cilvēciņiem, uz piebraucamā ceļa parādījās automašīnas lukturu gaisma, kas iespīdēja pa stiklotajām ārdurvīm iekštelpās. Pēc motora skaņas es spriedu, ka tas nav Džesijs. Kad atskanēja durvju zvans, es ieraudzīju, ka zem verandas lampas stāv sieviete. Roka uz zvana pogas bija slaida un bāla. Atbraucēja bija ģērbusies baltā kokvilnas blūzē bez piedurknēm un zaļās biksēs. Pamanījusi kastaņ- brūnās matu cirtas, es sapratu, ka tā ir Tabita.

Man sāka dauzīties sirds.

- Man ar tevi jāaprunājas. Lūdzu. Tas ir svarīgi, - no durvju otras puses atskanēja viņas balss.

Kas viņai šeit meklējams? Vai tas bija jauns mēģinājums nolaupīt Lūku? Es palūkojos viņai aiz muguras uz tumšajiem stūriem, ko neaizsniedza verandas lampas gaisma, cenzdamās saskatīt, vai tur neslēpjas vēl kāds. Neviens nebija redzams.

Acis piemiegusi, Tabita drebēdama vēroja mani caur šaurajiem stikla ielaidumiem durvis. Viņa izskatījās nelaimīga.

-    Es aizeju no draudzes, - viņa turpināja.

Es joprojām nekustējos.

-   Es viņus pametu. Man vajadzīga palīdzība.

Man prātā šaudījās tūkstošiem domu, un ikviena brīdināja mani, ka tā ir viltība.

-    Dieva dēļ, es esmu izmisusi! - Tabita atlieca galvu atpakaļ un aizmiedza acis. - Lūdzu! .

Lūks, kurš līdz šim skaļā balsī bija imitējis sprādzienus, apklusa.

-   Vai tā ir mana mamma?

-   Jā, tīģerēn. Es nedaudz ar viņu aprunāšos. Viss ir labi.

Viņš kā sastindzis tupēja uz grīdas ar rotaļu cilvēciņiem rokās. Pateikusi, lai viņš turpina spēli, es izgāju verandā, cieši aizvērdama durvis.

-    Kā tu mani šeit atradi?

-   Mājās tevis nebija. Es nospriedu, ka esi pie Džesija.

-   Viņa adrese nav telefonu grāmatā. Kas tev pateica, kur viņš dzīvo?

-    Es piezvanīju visiem Blekberniem, kas telefonu grāmatā minēti, līdz atradu viņa vecākus. Uzdevos par FedEx darbinieci, kam jāpiegādā sūtījums, un viņa māte man pateica adresi.

Es sažņaudzu rokas dūrēs un atlaidu tās vaļā. Džesijam vajadzēs aprunāties ar māti, ja vien paveiksies notvert bridi, kad viņa ir skaidrā.

-    Neviens cits nezina, ka esmu šeit, - Tabita sacīja. - Goda vārds. Evana, lūdzu.

Viņa izskatījās nogurusi. Acis vīdēja tumšs spožums, kāds mēdz būt spēlmaņiem, kad tie liek galdā visu summu, pirms pēdējo reizi tiek iegriezts rats.

-    Dodu tev divas minūtes, - es brīdināju.

-    "Pēdējie Ticīgie" ir meļi. Tagad man tas ir skaidrs, - viņa teica. - Es biju muļķe. Viss, kas noticis… man ļoti žēl. Patiešām… no sirds žēl.

Durvis man aiz muguras atvērās, un tajās iestājās Lūks, turēdams plaukstu uz roktura.

-   Mammu?

-   Sveiks, mīļais.

Man sažņaudzās pakrūte. Biju gaidījusi viltīgās māmiņas tēlu, cukursaldus smaidus un pieglaimlgus vārdus, bet Tabita, man par pārsteigumu, bija klusa un pazemīga.

-   Kā tev klājas, manu jaukumiņ? - viņa vaicāja.

Lūks paraustīja plecus.

-    Normāli. - Viņš iznāca verandā. - Un kā tev?

-   Ne īpaši labi.

Mirklis ieilga. Viņa šķita izmisusi, bet man bija vienalga. Es apliku roku Lūkam ap pleciem, un viņš veltīja mātei stingru, neizprotamu skadenu.

-    Mums mājā ir seski, - zēns paziņoja.

-   Patiešām? Dīvaini gan, - Tabita noteica. - Parasti mājās uzrodas peles vai oposumi.

-   Viņus sauc Pips un Olivers, bet tante Evija neļauj viņiem pieskarties.

Tabita izskatījās apjukusi.

-   Tante Evana dara pareizi, jo viņi droši vien ir netīri.

Jutu, ka Lūka pirksti ieķeras manas blūzes apakšējā malā.

-    Es palikšu pie tantes Evijas. Es neiešu tev līdzi.

Tabita nobālēja. Pat pilnīgās lūpas kļuva pelēcīgas. Šo izteiksmi biju gaidījusi deviņus mēnešus - tas bija kauns. Viņa samirkšķināja acis, nodūra skatienu un neveikli lauzīja rokas. Es nedarīju neko, lai šo situāciju atvieglotu.

Tad viņa saņēmās.

-    Pēdējā mūsu tikšanās reizē es mēģināju tevi piespiest, lai tu nāc man līdzi… - Krampjaini norijusi siekalas, Tabita pietupās un ielūkojās zēnam acis. - Tā bija kļūda. Es rīkojos aplam. Piedod.

Lūks piespiedās man ciešāk klāt. Viņš klusēja.

-    Es tā vairs nedarīšu, - Tabita piebilda.

Viņa pacēla skatienu, it kā jautādama man, vai tā ir labi. Es klusēju tāpat kā Lūks.

-    Braiens nav vainīgs. Es varu to pierādīt, - viņa sacīja.

Es beidzot sakustējos un aicināju viņu iekšā.

-   Stāsti, - es teicu.

-    Braiens ir grēkāzis. Mācītāju Pītu nogalināja kāds cits, un draudzes galvenie cilvēki to zina.

-    Kas viņu nogalināja?

Viņa iemeta skatienu virtuvē.

-   Vai varu dabūt ko ēdamu? Es mirstu nost aiz bada.

-   Tavas mājas garāžā ir kastes ar konserviem.

-   Es nevaru doties uz māju. Viņi to novēro. Kopš vakardienas neko neesmu ēdusi.

Tabita patiešām izskatījās kalsna un bāla, viņai bija izspiedušies atslēgas kauli. Es ievedu viņu virtuvē.

Ieraudzījusi dzivnieku būri, viņa apstājās.

-   Ak! Vai tie ir…?

-   Seski. Neko neprasi.

Es sagatavoju viņai sviestmaizes, ielēju glāzē pienu, un viņa to visu badīgi notiesāja. Lūks sēdēja galda otrā pusē un ziņkāri vēroja māti.

-    Šorīt es izlavījos no Eņģeļiem, līdzi paņemdama tikai drēbes, kas mugurā. Visa mana nauda un personas apliecība palika pie viņiem. Mašīnas atslēgu glabāju kurpē, tāpēc klusi aizkļuvu līdz automobilim un aizbraucu. - Viņa trīcošām rokām cēla ēdienu pie mutes. - Kopš mācītāja Pīta nāves mēs pārtiekam no karalaika devām. Ēdam tikai iepriekš sagādātos krājumus, lai izvairītos no saindētas pārtikas. Senila teica, ka valdība varot saindēt mūsu ūdens krājumus. Nekas nedrīkst atstāt iespaidu uz gatavību kaujai.

Iztukšojusi šķīvi, viņa ar siekalām apslapināja pirkstu, savāca ar to drupačas un pirkstu nolaizīja.

-   Vai būs karš? - Lūks jautāja.

-   Nē, - es atbildēju.

Viņš lūkojās uz mani.

-    Tētis ir cietumā. Ko daritu viņa lidmašīna un eskadriļa, ja tas sāktos?

Es pasniedzos pāri galdam un satvēru viņa plaukstu.

-   Nekāds karš nesāksies. Cilvēkiem, par kuriem mēs runājam, patīk lietot tādus vārdus, bet tas, ko viņi saka, ir pilnīgas muļķības.

Tabitas vaigus klāja sārti plankumi.

-   Atvaino, - viņa teica. - Vai ļausi, Lūk, lai es uzlieku tev videokaseti? Man jāparunājas ar tanti Evanu.

-    Labi.

Lūks ieveda Tabitu dzīvojamā istabā un parādīja videomagnetofonu. Abi izskatījās tik bikli, ka man kļuva neveikli. Ieslēgusi ierīci, Tabita atgriezās virtuvē pie galda.

-    Kā tu vari pierādīt, ka Braiens nav vainīgs? - es jautāju.

-    Man to pateica Jesaja Pakstons. - Tabita pārlaida plaukstu pār savām cirtām. - Man jāizstāsta viss, vai ne?

-   Kā vēlies.

Tabita dziļi ievilka elpu un paliecās uz priekšu.

-   Šenila mani ienīst. Tāpēc, ka viņa ienīst Braienu. Histēriski un neremdināmi. Un es biju Braiena sieva. - Viņa rūgti pasmaidīja. - Protams, sākumā, kad es baznīcai pievienojos, viņa tā neizturējās. Tad es viņai patiku, jo biju Braienu pametusi. - Viņa pielieca galvu sānis. - Tu taču zini, ka viņa dzimusi Čainaleikā, vai ne? Viņa pazinusi Braienu jau vidusskolā.

-   Jā, es zinu.

-   Tas bija pirmais, ko viņa man pateica dienā, kad kopā ar ši- lo klauvēja pie manām durvīm. "Jūs esat Deleinija? Ar kādu De- leiniju es gāju kopā skolā." Kad es paskaidroju, ka mēs šķiramies, viņa sacīja, ka Braiens vienmēr bijis nelietis, it kā juzdama man līdzi.

-   Šenila klauvēja pie tavām durvīm?

-    Viņi apstaigāja visu apkārtni, pievērsdami cilvēkus īstenai ticībai.

Apstaigāja nomaļo kalnu rajonu? Tas izklausījās neticami. Man atkal ienāca prātā doma, ka Šenila organizē visus notikumus, ka viņa met lokus ap manu ģimeni gluži kā moskīts.

-    Tagad, kad viņš ir arestēts, Šenila ienīst mani ari, - Tabita turpināja.

Naids pret Braienu bija tikai daļa no stāsta.

-   Vai viņa nevarētu būt greizsirdīga tās uzmanības dēļ, ko tev veltīja mācītājs Pīts?

Tabitas vaigi piesarka, un viņa nolaida skatienu.

-    Vai tev, Tabita, bija intīmas attiecības ar Plteru Vaiomingu?

-    Nē! - Viņas skatiens spēji pašāvās augšup. - Nekādā ziņā. Kā tu vari tā domāt? Viņš bija mans mācītājs.

Tabita parāvās no manis tālāk. Vai starp viņiem patiešām nekā nebija? Es tā nedomāju. Tabita vai nu meloja, vai kaunējās, jo es biju ievērojusi īpašos skatienus, ko tie viens otram veltīja. Ja Tabitai ar Vaiomingu, kas bija inficēts ar trakumsērgu, bijušas intīmas attiecības, viņai draudēja briesmas.

-   Saki patiesību.

-   Nē! Vai cilvēki patiešām-tā domā? Vai tā domā Šenila? - Aizklājusi ar plaukstu muti, viņa novaidējās, it kā būtu ko aptvērusi. -Tad, lūk, kāpēc…

-    Par ko tu runā?

-    Vakar… - Tabita pārvilka rokas pār seju, it kā gribēdama to notīrīt. - Šenila gribēja atdot mani gluži kā trofeju. Viņa teica Je- sajam, ka tas dabūs mani balvā par antikrista iznīcināšanu. - Viņa piespieda pirkstus pie plakstiņiem. - "Ja izdarīsi visu, kā nākas, viņa piederēs tev, Eis," Šenila teica. Jesaja nopētīja mani ar savām saltajām acīm un sacīja… - Tabita apklusa, tad saņēmusies čukstus pabeidza: - Viņš sacīja, ka man esot labi "dzemdētājas gurni". Vienkārši runājot, laba pēcpuse.

Es atspiedu muguru pret krēsla atzveltni. Spīts un dusmas Tabitas balsī vairāk nekā viņas vārdi mani pārliecināja, ka viņa patiešām draudzi pametusi.

-   Pēc tam Šenila teica, ka visiem jāpakļaujas viņas noteikumam - nekāda seksa līdz posta laika beigām. Tāpēc viņa atļāva Jesajam vienīgi mani nopētīt. - Tabitai rokas sāka drebēt stiprāk. - Viņš aizveda mani uz savu treileru, izģērba un aplūkoja. Viņam bija vienalga, ko Šenila aizliegusi, viņš grasījās ar mani darīt visu, kas ienāk prātā… - Tabitai acīs sanesās asaras. - Es mēģināju pretoties, bet viņš uzgāzās man virsū un centās atvilkt rāvējslēdzēju, līdz es beidzot viņam pateicu, ka mana šķiršanās no Braiena vēl nav nokārtota un tā būtu laulības pārkāpšana. - Viņai pār vaigiem lija asaras. - Jesaja man iesita. Teica, ka nesvētīta laulība neesot spēkā, ka es esot atkritēja un padauza, ka viņš esot mans pavēlnieks un man viņam jāpakļaujas…

-Vai viņš…

-      Viņš nespēja. - Tabitas apjukušas gotu skaistules seja riebumā saviebās un acis pavīdēja izsmiekls. - Galu galā viss gaiss no viņa riepām šņākdams izgāja. Viņš nosauca mani par ķircinātāju, piedraudēja, ka sodīšot mani, ja nepakļaušos, bet lika mani mierā. Un šorit es aizlavljos prom. - Viņa izslaucīja ar plaukstu acis. - Un tagad viņi domās, ka esmu nodevēja. Domās, ka esmu pārgājusi pretinieka pusē, ka cinīšos par sātanu.

Es brīdi klusēju, pagaidīdama, lai viņa saņemas.

-    Ko Senila iecerējusi darīt Visu Svēto dienas priekšvakarā?

-    Nezinu. Operāciju plānošanā es nepiedalījos.

-    Es zinu, ka viņi pērk ieročus. - Kad Tabita pamāja, es turpināju: - Viņi gatavo uzbrukumu, vai ne?

-    Droši vien. - Viņa atglauda no sejas mīkstās cirtas. - Kērts Smoliks teica, ka vajadzētu sagādāt durkļus un liesmu metējus, ja iespējams.

Tabitas aukstasinība mani biedēja.

-    Un bioloģiskie ieroči? - es klusi viņu tincināju.

-    Iespējams, tie ari ir. Šenila daudz runā par sērgu uzlaišanu neglābtajiem.

Pie mums atskrēja Lūks un, piegājis dīvānam no otras puses, pārvēlās pāri atzveltnei, uzkrizdams uz tā sēžamās daļas.

-   Tante Evija, vai mēs varam sagrauzdēt kukurūzas graudus?

-    Protams. - Es piecēlos un mehāniskām kustībām sāku tos gatavot.

Tabita klusēdama sēdēja un raudzījās uz dēlu. Kad Lūks paziņoja, ka iešot uz vannasistabu, viņa ar skatienu zēnu pavadīja. Es stāvēju pie mikroviļņu krāsns, kurā paukšķēja kukurūzas graudi.

-   Vai Pakstons tev teica, ka Braiens nav vainīgs? - es jautāju.

Viņa paņēma salveti un izšņauca degunu.

-   Vakar viņš man draudēja. Ja es viņam nepakļaušoties, mani sākšot vainot mācītāja Pīta noslepkavošanā. Es teicu, ka vainīgs taču ir Braiens. Tad viņš man atbildēja: "Braiens ir vainīgs tāpēc, ka vainīgi ir militāristi. Ja tu man nepakļausies, tādējādi nostādamās ienaidnieka pusē, tu arī būsi vainīga."

-    "Braiens ir vainīgs tāpēc, ka vainīgi ir militāristi."

-   Jā, tā viņš teica.

-   Ko tas nozīmē?

-    Ka ir vienalga, kurš patiesībā nospiedis mēlīti.

Man paātrinājās pulss.

-    Vai viņš zina, kas to izdarīja?

Mēs dzirdējām, ka tualetē aiztek ūdens.

-    Man jāpasaka vēl kas, iekams viņš nav atgriezies, - Tabita sacīja. - Šenilas plānos vieta ir ne tikai man, bet ari Lūkam.

-   Ko viņa iecerējusi?

-    Es īsti nezinu. Viņa ir kā… kā apsēsta ar domu par Lūku. Mani tas biedē.

Lūks ienāca virtuvē, pamādams uz mājas parādes pusi.

-   Es dzirdēju ārā dīvainus trokšņus.

-Šeit ir lauki, - Tabita sacīja. - Laukos vienmer dzirdami dīvaini trokšņi.

Sešus gadus veci bērni zina, kad viņiem ir taisnība. Lūks saknieba lūpas un nenolaida pirkstu, kas rādija uz durvju pusi.

-   Paskatīsimies, - es teicu.

Mikroviļņu krāsns nopīkstēja.

-    Es izņemšu graudus ārā, - Tabita pieteicās.

Lūks ieveda mani viesu istabā.

-    Neslēdz gaismu. Tas var aizbēgt. Skaņa nāca no krūmiem tur, laukā.

-    Pēc kā tas izklausījās?

-   Pēc kaut kā krūmos. - Protams, pēc kā gan vēl?

Es klausījos, bet neko nedzirdēju.

-    Pagaidi, - Lūks čukstēja.

Mēs abi sēdējām uz gultas un lūkojāmies tumsā, kas valdīja aiz loga. Es dzirdēju vēju, kas čabinājās priedēs, redzēju šūpojamies krūmus un jutu sev blakus Lūka siltumu un saspringtību. Zēns bija pavilcis kājas zem sevis, un viņa mati mirdzēja mēnessgaismā, kas plūda iekšā pa logu. Viņš smaržoja tik maigi un patīkami, kā smaržo tikai bērni.

Viņš pacēla pirkstu.

-    Redzi?

Starp krūmiem slīdēja kāds neskaidrs stāvs, tumšs tēls tumšā naktī. Kustēdamies viegli un līgani uz mēness apgaismoto lapu fona, tas uz mirkli izskatījās pēc cilvēka. Uzmirdzēja metāls.

Asinis dzīslās man joņoja aizvien straujāk. Jā, tas bija cilvēks. Ar ieroci.

Uz mirkli mani pārņēma akla panika.

-    Lec nost no gultas. Šurp! - es klusi sacīju.

Mana savādā balss Lūku iztrūcināja. Viņam pavērās mute, un es māniju trūkstošā zoba vietu un plati ieplestās acis. Es novilku viņu no gultas uz grīdas un cieši apskāvu.

-   Tu drebi, tante Evija.

Mājai tuvojās "Pēdējie Ticīgie". Tie bija sekojuši Tabitai un nāca, lai vestu viņu atpakaļ vai nogalinātu. Man aizrāvās elpa. Varbūt viņi nāca pēc Lūka? Tabita varbūt mani piemānīja. Zaudēdama modrību, es biju ielaidusi viņu iekšā. Mani pārņēma dusmas uz sevi par tādu muļķību.

Domā! Jāzvana policijai. Bet viesu istabā nebija telefona. Es varētu piezvanīt no virtuves, bet, ja Tabita gaida brīdi, kad varēs sagrābt Lūku, šis solis būtu liktenīgs. Vajadzētu zvanīt no Džesija guļamistabas.

Turklāt es zināju, ka policija neatbrauks pietiekami ātri. Ārpusē mūs gaidīja bruņots vīrs, iekšā bija Tabita. Man jāmēģina dabūt Lūku no mājas laukā. Jātiek prom.

-   Man ir bail, - Lūks sīkā balstiņā teica.

-   Turies man pie rokas.

Tabita mašīnu bija atstājusi uz piebraucamā ceļa, aizšķērsodama ceļu manam džipam. Mums jāiet kājām, jādodas uz kāda kaimiņa māju un tur jāpaslēpjas, līdz ieradīsies policija, es drudžaini domāju. Rozenbergi dzīvoja astoņdesmit jardu tālāk, aiz kokiem. Mums jātiek līdz viņiem. Džesija māja pārsvarā bija no stikla, lai pavērtos skats visapkārt, un es aptvēru, ka neesmu nolaidusi žalūzijas. Tās bija paceltas guļamistabās, dzīvojamā istabā, virtuvē, un ieskatīties iekšā varēja pa šaurajiem, dekoratīvajiem stikliem ārdurvīs. Tiklīdz mēs ar Lūku pametīsim tumšo viesu istabu, mēs būsim nelūgtajiem viesiem kā uz delnas.

Mēs nedrīkstam bēgt pa galvu pa kaklu, es spriedu, pūlēdamās domāt ar vēsu prātu.

-   Klausies, Lūk, uzmanīgi. Tev viss jādara tieši tā, kā es teikšu.

Strauji elpodams, viņš mani vēroja.

-   Mēs iesim uz Džesija guļamistabu. Ja tava māte ar mums runās, es atbildēšu. Ieej vannasistabā, uzkāp uz palodzes un atver logu. Gaismu neieslēdz. Tas ir svarigi. Mēs kāpsim laukā pa logu un dosimies uz Rozenbergu māju.

Viņš paspieda man roku.

-   Sliktie cilvēki ir klāt, vai ne?

-   Jā. Tāpēc mums jābūt drosmīgiem, - es atbildēju, neļaudama balsij nodrebēt.

-   Labi. -

-Nāc!

Es aizvadīju viņu līdz gaitenim un pāri dzīvojamai istabai uz Džesija guļamistabas pusi. Mikroviļņu krāsns joprojām dūca, un kukurūzas graudi paukšķēja. Izlikdamās mierīga, es pagriezu galvu uz virtuves pusi.

Tabita, atspiedusies pret leti, vēroja mikroviļņu krāsni.

-    Pirmo porciju es apēdu, - mani ieraudzijusi, viņa paziņoja. - Ceru, ka tu neiebilsti. Es atradu vēl un ieliku grauzdēties jaunus.

-    Protams.

Lūks skatljas uz viņu un tad pievērsās man. Viņa sejā vidēja bailes.

-   Vai viss ir kārtībā? - Tabita jautāja.

Es virzijos tālāk uz Džesija durvju pusi.

-   Gribu tikai pārbaudīt visas istabas pēc tā trokšņa.

Tabita atkal pievērsās mikroviļņu krāsnij. Vai viņa spētu izturēties tik mierīgi, ja grasltos mums uzbrukt? Vai man vajadzētu viņu brīdināt? Man bija jāpieņem lēmums, un es nedrīkstēju kļūdīties.

Džesija guļamistabā arī valdīja tumsa, bet nedaudz gaišāku to padarīja gaisma, kas plūda no dzīvojamās istabas. Es negribēju aizvērt durvis, lai neizraisītu aizdomas.

-   Ver logu vaļā, bet ļoti klusi, - es pačukstēju Lūkam.

Atlaidis manu roku, viņš iegāja vannasistabā. Es paņēmu no

naktsgaldiņa telefonu un piezvanīju uz 911.

-   Ap manu māju klīst kāds vīrs. Viņam ir ierocis. - To pateikusi, es nosviedu telefonu uz gultas, sarunu neatvienodama.

Lūks vannasistabā pūta un elsa, kāpdams uz palodzes. Logs atslīdēja vaļā ar klusu krakšķi.

-   Tante Evija, - viņš skaļi čukstēja, - logs ir vaļā.

-    Eju! - Es steidzos uz vannasistabas durvju pusi.

-    Kas šeit notiek? - tajā mirklī atskanēja Tabitas balss.

Es apsviedos. Viņas siluets rēgojās guļamistabas durvīs, un viņa sniedzās pie gaismas slēdža. Es metos pāri istabai, pāri gultai un iesitu viņai pa roku, lai tā nolaistos. Tabitai aiz pārsteiguma pavērās mute. Viņa gribēja kāpties atpakaļ, bet es sagrābu viņu aiz blūzes un piegrūdu pie sienas.

-    Kas ar tevi notiek? - viņa neticīgi jautāja.

Tabitas melodiskā balss skaļi atbalsojās guļamistabā. Es rupji aizspiedu ar roku viņai muti, tā ka pakausis atsitās pret sienu.

-   Ja tu iepīkstēsies, es tev iebelzīšu pa galvu ta, ka zaudēsi samaņu. Es nejokoju, Tabita.

Viņas pirksti grābstījās ap manu roku, pūlēdamies to atraut nost no mutes.

-    Kas tur ārā ir? - es jautāju. - Pakstons?

Tabita strauji ierāva elpu. Viņas acis iepletās.

-   Vai tu viņu šurp atvedi? Vai tu mūs nodevi?

Viņas skatiens šaudījās no loga pie loga. Tabita drebēja, un es piepeši dzirdēju nepārprotamo skaņu, ar kādu šķidrums tek uz cietkoksnes grīdas. Palūkojusies lejup, es redzēju, ka Tabitas bikses kājstarpē un viena stara ir tumša no urīna.

Es noņēmu plaukstu viņai no mutes.

-    Viņi mani nogalinās, - Tabita izgrūda.

Man nebija laika atvainoties.

-    Mēs izkļūsim laukā pa vannasistabas logu un dosimies pie kaimiņiem. Nāc!

Viņa piespiedās pie sienas, uzlūkodama mani baiļpilnām acīm. Es satvēru viņu aiz pleciem.

-    Mums jāsargā Lūks. Viņam nav citu aizstāvju. - Tabita samirkšķināja acis. - Vai gribi izpirkt savu vainu par pēdējiem deviņiem mēnešiem? šis ir īstais bridis. Nāc taču!

Vēl sekundi svārstījusies, Tabita vilcinādamās sekoja man uz vannasistabu. Sienā rēgojās vaļējs logs. Lūks trīsēdams tupēja uz palodzes. Viņa skatiens pievērsās Tabitai.

-    Tava māte ir kopā ar mums, - es paskaidroju. - Nolec uz bridi lejā.

Es uzkāpu uz palodzes, ieņemdama viņa vietu, un piesardzīgi palūkojos laukā. Apkārt šalca tumšas priedes. Uzmanīgi izcēlusi aizsargtīkla rāmi, es pasniedzu to Tabitai.

-    Es rāpšos laukā pirmā. Pēc tam Lūks. Tu nāksi pēdējā.

Kad, turēdamās pie palodzes, sāku rausties ārā, es mājas parādes pusē izdzirdēju klusas balsis un ieklausījos.

-    Darīts. Tās mašīnas nekur vairs nebrauks.

Lidz pusei izspraukusies pa logu, es sastingu. Kāds tātad bija sabojājis manu un Tabitas mašīnu. Vissliktākais, ka šis kāds par to runāja skaļi, jo tas nozīmēja, ka iebrucēji ir divi. Vismaz divi.

-    Garāžā ir velosipēds, - balss skanēja arvien tuvāk. - Kas kroplim darāms ar velosipēdu?

-    Aizveries! - otrs nošņāca.

Es iestūmos atpakaļ vannasistabā un, tupēdama uz palodzes, sarāvos. Čabinādams priežu skujas, kāds aizgāja garām. Es lēni pacēlu galvu. Gājējs bija nozudis aiz stūra. Un tad mēs izdzirdējām iečīkstamies koku - piecpadsmit pēdu attālumā kāds bija pakāpies pie guļamistabas spoguļstikla logiem.

Tabita drebēja pie visām miesām, un es brīnījos, kā viņa vispār turas kājās.

-   Mēs nemūžam netiksim prom, - viņa nočukstēja.

Es piespiedu sevi domāt. Vai mēs varētu iebarikādēties lidz policijas atbraukšanai? Nē.

-   Mēs nedrīkstam šeit palikt. Ja viņi šaus iekšā pa logu vai durvīm, mēs būsim ļoti viegli mērķi.

Tabita, iekodusi lūpā, ar plaukstu aizklāja muti, apslāpēdama kliedzienu, un Lūks viņu vēroja. Zēnam trīcēja zods.

-   Mēs tiksim prom, mums tikai jārīkojas ātri. - Es saņēmu Lūka roku. - Kad būsi laukā, skrien, cik ātri vien vari, un nekādā ziņā neapstājies. Skrien.

Piecēlusies kājās, es vēlreiz pametu skatienu ārā un izspraucos caur logu, ar būkšķi nolēkdama zemē. Es dzirdēju, ka Lūks uzkāpj uz platās palodzes, un ieraudzīju viņa pirkstus apņemam aplodu.

Nakts tumsā atskanēja svilpiens. Tas bija signāls. Guļamistabas logs sašķīda drumslās. No otras puses kāds būkšķinājās gar ārdurvīm, cenzdamies tās izgāzt. Guļamistabā iedegās gaisma.

-   Šurp! - vīrietis uzsauca.

Tabita sāka elsot.

Es dzirdēju, ka viņa aizcērt vannasistabas durvis.

-    Bēdz, Lūk! - Tabita iekliedzās. Pie vannasistabas durvīm kāds dauzījās, gribēdams tikt iekšā. Lūks arī sāka raudāt. Tabita kliedza.

-    Lūk, ātrāk! - es iesaucos.

Kad logā parādījās viņa galva un pleci, durvis krakšķēdamas atvērās. Tabita nelabā balsī kliedza. Lūka acis bija šausmās ieplestas. Es pasniedzos augšup un satvēru viņu zem padusēm.

Vannasistabā kāds sagrāba zēnu aiz kājām un rāva atpakaļ.

Viņš iebrēcās, visiem spēkiem turēdamies pie manis. Galu galā viņa mazo plaukstu tvēriens atslāba un es bezpalīdzīgi noskatījos, ka viņu ievelk atpakaļ. Vannasistabā valdīja ellišķīgs troksnis - Tabita auroja, Lūks skaļi raudāja un spiedza.

-   Apklusti, izlutinātais brēkuli! - vīrieša balss ierēcās.

Lūks spārdīdamies un spirinādamies cīnījās pretī. ŠI doma mani satracināja, gluži vai elektrizēja. Es metos uz ārdurvju pusi. Apsviedusies ap stūri, es redzēju, ka tās ir uzlauztas.

Ieroci, man vajadzēja ieroci! Iesteigusies garāžā, es meklēju kaut ko asu vai smagu. Mājā skanēja Tabitas gaudas. Ik pa brīdim es dzirdēju sesku spiedzienus un ašo kāju dipoņu. Dzīvnieki, panikas pārņemti, skraidīja pa būri. Mans skatiens pievērsās krāsas bundžām uz plaukta. Vienu paķērusi, es izskrēju laukā.

Piepeši iestājās klusums. Tabita vairs nekliedza. Ar pamirušu sirdi es lavījos uz parādes durvju pusi.

Nometies dzīvojamā istabā uz grīdas, Kērts Smoliks, kura pumpainā seja aiz piepūles bija piesarkusi, sasaistīja Lūka rokas un kājas ar limlenti. Lūka mute jau bija aizlīmēta, un acis viņš aiz šausmām bija cieši aizmiedzis. Kad Smoliks noplēsa no spoles lenti, atskanēja ļauna, draudīga skaņa. Uz grīdas netālu no viņa kājām mētājās pusautomātiskā pistole.

Mazliet tālāk pie dīvāna Jesaja Pakstons bija iespiedis ceļgalu mugurā Tabitai, kam arī mute bija aizlīmēta un rokas sasaistītas.

Viņa bez skaņas raudāja. Pakstons viņai pie skausta turēja bises stobru.

Smoliks norāva pēdējo lentes sloksni un piecēlās kājās gluži kā rodeo kovbojs, kurš nupat sasējis teļu.

-   Darīts.

-    Piecel viņu sēdus. - Pakstons pagrieza Tabitas galvu tā, lai viņa redzētu Lūku. - Skaties uz savu knēveli, jo es tev uzdošu jautājumu, - viņš teica. - Tu nodevi "Pēdējos Ticīgos" un aizbēgi no manis kā izvirtusi padauza. Pēc visiem likumiem man tevi būtu jānogalina.

Tabita izvalbīja acis. Viņa apslāpēti šņukstēja, no deguna izsprāga gļotains šķidrums.

-   Bet es ticu otrai iespējai, tāpēc tev tādu došu. Tavs dēls nāks mums līdzi. Tu vari mums pievienoties, dzīvot kā mana sieviete un būt viņam blakus. Izvēle ir tavā ziņā.

Es nedrīkstēju vairs vilcināties. Pakstons stāvēja ar seju pret durvīm, un es zināju, ka viņš mani pamanīs, tiklīdz pa tām ieiešu.

Nenovērsdama skatienu no Lūka, Tabita sakustējās.

-    Ko tu teici? - Pakstons jautāja, spiezdams ieroci viņai pie skausta. - Es neko nedzirdēju.

Tabita palocīja galvu.

-    Vai tas ir "jā"? - Viņš paliecās uz priekšu, neatlaizdams ieroci un tuvinādams galvu Tabitai.

Šajā brīdī, kad Pakstons bija pievērsis visu savu uzmanību Tabitai un Smoliks stāvēja pret mani ar muguru, es, klusībā noskaitījusi: "Atvēzējies un sit, cik spēka!" - metos iekšā… un triecu krāsas bundžu pret Smolika pakausi. Viņš nokrita zemē kā apdullināts suns, ar kāju iesperdams pa pistoli, kas paslīdēja zem dīvāna.

Pakstons, spēji izslējies, acumirklī metās man virsū, pavērsis bisi man pret vēderu. Mežonigi iekliegušies, es brāžos viņam pretī, tēmēdama ar krāsas bundžu pa roku. Jēziņ, man caur prātu izskrēja doma, viņa pirksts ir uz mēlītes… ja es vilcināšos, viņš izšaus! Taču bundža, apliekusi gaisā zibenīgu loku, jau cirtās pret I'akstona plaukstas locītavu, un bise grabēdama novēlās uz grīdas. Es situ ar bundžu vēlreiz, tā būkšķēdama trāpīja viņam pa krūtīm, vāciņš nokrita, un vesels galons "Navahu baltās" iešļācās viņam sejā. Pakstons ierēcās. Uz mirkli zaudējis redzi, viņš, berzēdams acis un neganti spļaudīdamies, atkāpās. Nosviedusi tukšo bundžu, es metos pie bises un to sagrābu no krāsas glumajās rokās. Pakstons papurināja galvu gluži kā slapjš suns, un krāsas pilieni šļācās uz visām pusēm. Brīdi mirkšķinājis acis, viņš paskatījās uz mani.

Trīcošām rokām es tēmēju uz viņu ar bisi.

-   Nekusties.

Viņš palūkojās uz Tabitu, Lūku un Smoliku, kurš vēl bija uz grīdas, bet jau vaidēja un kustējās. Uz manu pusi.

-   Sātana kuce, - Pakstons noņurdēja.

-    Policija jau brauc.

-   Mirstot tu nožēlosi šo bridi. - Viņš soli atkāpās.

-   Nekusties.

-   Tu mani nenošausi.

Es atbīdīju aizslēgu.

-    Nošaušu gan.

-   Nē. - Viņš paspēra vēl vienu soli atpakaļ. - Paskaties vērīgāk. Tu nemaz to nevari.

Es pamanīju savu kļūdu. Viņš bija aizvirzījies aiz Lūka.

Tuvodamās dīvānam, es mēģināju mainīt leņķi, bet Pakstons satvēra Lūku un pacēla to gaisā. Turēdams zēnu pie krūtīm kā vairogu un izvilkdams no kabatas nelielu rāciju, viņš atmuguriski kāpās uz durvju pusi.

-    Brauc klāt mašīnu, - viņš sacīja rācijā. - Kērt… celies!

Smoliks pieslējās uz ceļgaliem. Ārpusē uzspīdēja lukturi un

rūca motors. Lūks, pagriezis galvu, nenolaida no manis skatienu. Viņa acīs bija šausmas.

-   Gļēvulis, - es sacīju. - Tu slēpies aiz bērna. Vai tad tā rīkojas karavīrs? Gļēvulis…

Tabita, sasaistītām rokām pietraususies kājās, sažņaudza plaukstas dūrēs un metās Pakstonam virsū, mēģinādama iebelzt tam pa žokli, bet Pakstons izvairījās un spēcīgi iesita viņai pa seju. Tabita nokrita uz ceļgaliem.

-   Šis nav īstais brīdis, kad demonstrēt savu stulbumu, - Pakstons viņai aizrādīja. - Zēns ir pie manis. Vai tu nāc?

Man caur prātu izskrēja doma, ka es varētu viņam uzbrukt ar smago bisi, ar to sist… Bet ja nu viņš man to izrauj un cīņā iesaistās Smoliks?

Šķita, ka Pakstons lasa manas domas.

-   Kērt, ņem ciet Deleiniju! - viņš uzsauca savam cīņubiedram.

Smoliks grīļodamies nostājās uz kājām. Mirkli, kad pavērsīšu

stobru prom no Pakstona, viņš kopā ar Lūku izies pa durvīm. To zinādama, es tēmēju uz Pakstonu, bet Smolikam uzkliedzu:

-   Stāvi! Ja kustēties, šaušu!

Pa izlauztajām durvīm ieplūda automašīnas lukturu gaisma. Smoliks apmulsis blenza uz nošķiesto grīdu. Es atskārtu, ka viņš meklē savu pistoli.

-   Netūļājies, Kērt! - Pakstons atkal viņam uzkliedza.

Pat visļaunākajos murgos es nespētu iztēloties situāciju, kurā justos tik bezpalīdzīga. Es stāvēju ar bisi rokās, un Pakstons, stiepdams līdzi Lūku, izgāja pa durvīm, saplūzdams ar spožo gaismu. Tabita, piecēlusies kājās, brīdi mēmi uz mani lūkojās. Lukturu staru kūlī viņas acis izskatījās neparasti spožas, gluži kā karstas zvaigznes, un āda - spokaini balta. Tad viņa devās ārā, līdzi Pakstonam.

Smoliks nāca man virsū. Pavērsusi pret viņu bisi, es dzirdēju savus sirdspukstus, kas atgādināja āmura klaudzienus. Domās lūgdama Dievam piedošanu, es nospiedu mēlīti.

Nekas nenotika.

Smoliks jau bija pavisam tuvu. Es vēlreiz nospiedu mēlīti, un atkal nekas nenotika. Nākamajā mirklī viņš uztriecās man virsū, nogāzdams mani uz grīdas. Es jutu viņa kaulaino ķermeni, ādas smārdu un neprātīgo naidu. Automašīnas lukturi pavērsās uz citu pusi, un gaisma, kas mūs apspīdēja, kļuva nespodra. Es izdzirdēju tālu, bet aizvien neatlaidīgāku policijas sirēnas skaņu.

Mēs elsodami un ņurdēdami cīnījāmies, ievalstīdamies virtuves zonā. Es spārdījos, pūlēdamās nogrūst no sevis Smoliku. Sesku būri, kam cīņas karstumā uzgrūdāmies, spiegdami un šņākdami lēkāja Pips un Olivers. Smoliks sagrāba mani aiz kakla, un piepeši es nespēju vairs paelpot. Es redzēju viņa seju, kurā bija skaidri lasāms nolūks. Lai kā pūlējos atsvabināt savu kaklu, atraut no tā viņa žņaudzošos pirkstus man neizdevās. Panikas pārņemta, es pastiepos un izrāvu sesku bura aizbīdni.

Mazās durtiņas atsprāga vaļā. Man gar acīm nozibēja pelēka šautra, un Smoliks, spalgi iebjāvies, palaida mani vaļā.

Kampdama gaisu, es uzvilkos kājās un streipuļoju uz letes pusi, kur stāvēja nažu statīvs. Smoliks mētāja galvu, mēģinādams tikt vaļā no satracinātā dzīvnieka, kurš to plosīja, ar tumšo, pūkaino asti mežonigi pātagodams gaisu.

Pietrūcies kājās, Smoliks rēkdams izskrēja pa durvīm laukā ar sesku, gluži kā cepuri, uz galvas. Es metos viņam pakaļ, bet uz piebraucamā ceļa apstājos, caur asarām lūkodamās nakti.

Divdesmit pirmā nodaļa

Detektīvs Kriss Ramsers ienāca pa manas mājas stiklotajām divviru durvīm un apsēdās dzivojamā istabā uz dīvāna man blakus. Viņa angļu valodas skolotāja seja izskatījās nomākta, bet galu galā nakti viņš nebija gulējis. Nikija Vinsenta, sakrustojusi rokas uz lielā vēdera, staigāja šurpu turpu gar kamīnu. FIB detektīvi bija izgājuši ārā, lai apspriestos. Es redzēju abus zilā uzvalkā tērpušos vīriešus - nopietnus un nosvērtus - stāvam uz mauriņa rīta saules gaismā. Viens runāja pa mobilo telefonu. Plašsaziņas līdzekļu pārstāvji, stāvēdami ārpus policijas lentes, droši vien drūzmējās pie Džesija mājas, fotografēdami izlauztās durvis.

-    Pēdējās stundās esam ievākuši informāciju, - Ramsers sacīja, turēdams rokā nelielu piezimju bloknotu. - Vispirms gribu jums pateikt, kāpēc neizšāva Pakstona bise. Tāpēc, ka iekšā bija iekļuvušas smiltis. Tie puiši ir nolaidīgi.

Es viņam pastāstīju, ka Eņģeļos redzēju Smoliku nometām pistoli smiltīs.

Viņš pamāja.

-    Smolika pistole nāk no armijas krājumiem. Mēs pārbaudījām sērijas numuru. Izrādās, tā nozagta Čainaleikā.

Es cieši uz viņu lūkojos.

-   Vai ar šo ieroci nogalināts Pīters Vaiomings?

-   Nē, bet katrā ziņā tas ir vērtīgs pierādījums. Mēs noņēmām pirkstu nospiedumus, un tie sakrīt ar tiem, kurus atradām uz tauku atsūkšanas caurulites, ar ko noslepkavoja Melu Kaladžjanu.

Nikija apstājās.

-   Jēziņ, Eva! - viņa iesaucās. - Smoliks varēja tevi nogalināt! Paldies Dievam, ka cīņā iesaistījās tas sesks! Iededz sveci par godu mazajam plēsoņam.

-Jūs, Evana, rīkojāties prasmīgi un varonīgi, atbruņodama uzbrucējus, - Ramsers teica.

Es neatbildēju.

Viņš pašķirstīja savu piezīmju bloknotu.

-   Pirms dažām stundām, saņēmuši kratīšanas orderi, mēs pārmeklējām Smolika māju, pareizāk sakot, būdu, Vinčestera kanjonā. - Viņš noglaudīja vaigus un zodu, kur ēnojās tumši rugāji. - Izrādās, viņam pieder vesels zvērudārzs, smirdīgi būri aiz mājas. Mēs uzgājām slimus sikspārņus un sprostu ar beigtiem trušiem. Dažus suņus uzreiz nācās likvidēt. - Viņa acīs pavīdēja svešāds skatiens. - Lieli zvēri, tādus nebiju redzējis.

-    Koijota un suņa krustojums,-es paskaidroju.

Viņš atkal lēni palocīja galvu, gandrīz svinīgi apliecinādams, ka viss, ko iepriekš biju teikusi, ir apstiprinājies, taču viņa nožēla bija novēlota un tāpēc nesvarīga.

Smoliks bija nozudis kopā ar Pakstonu, Tabitu un Lūku. "Pēdējie Ticīgie" bija nogājuši pagrīdē. Viņu baznīca bija pamesta, mājas tukšas. Eņģeļos neviens nebija atrodams. Policijai izdevās sameklēt tikai vienu cilvēku, sievieti, kam šis īpašums piederēja, - Mildredu Hopu Entliju. Tā bija Šenilas Vaiomingas māte, kas mitinājās pansionātā un sirga ar Alcheimera slimību. Es klusēdama raudzījos savā aukstajā kamīnā, juzdamās tā, it kā kristu bezdibenī.

-   Un vēl kas. - Ramsers pakasīja pakausi. - Sabiedrības veselības aģentūra ziņo, ka Pītera Vaiominga līķis esot nozudis.

-Ko?

-    Nav neviena dokumenta, kas apliecinātu viņa apbedīšanu. Tas nav noticis nevienā vietā visā apgabalā.

Mēs ar Nikiju neticīgi lūkojāmies uz policistu.

-    Deleinijas jaunkundze?

Iekšā bija ienākuši F1B detektīvi. Pie manis vērsās gados vecākais vīrs ar paretiem matiem un brūnām, apaļām acīm, vārdā Dekalbs.

-Jūs teicāt, ka vakar jūsu svaine devās Pakstonam līdzi laukā pa durvīm. Pēc jūsu vārdiem, tajā brīdī Pakstons nebija apbruņots. Viņa varēja palikt. - Detektīvs pielieca galvu. - Vai esat pārliecināta, ka viņa rīkojās spaidu ietekmē?

-Viņa devās Pakstonam lidzi, lai aizsargātu Luku.

Dekalbs uzmeta ašu skatienu savam pariniekam.

-   Tas nav ģimenes strids, - es iebildu. - Ne jau Tabita iesāka to visu.

-    Vai ir kāds cits iemesls, kāpēc "Pēdējie Ticīgie" nolaupija zēnu?

-    Nezinu. Tabita teica, ka Šenila Vaiominga esot… - Man uz delmiem uzmetās zosāda. - Viņa esot gluži vai apsēsta ar domām par Lūku.

Dekalba sejā nepakustējās ne vaibsts. Sažņaugusi plaukstas dūrēs, es tās piespiedu pie acīm, lai apvaldītu asaras. Nikija apsēdās man blakus un aplika roku ap pleciem.

-   Varbūt tam ir kāds sakars ar Visu Svēto dienas priekšvakaru, - viņa ieminējās.

-   Kāds tas varētu būt? - Dekalbs jautāja.

-   Deleinijas jaunkundzei teikts, ka tajā dienā "Pēdējie Ticīgie" plāno kaut kādu uzbrukumu, - Ramsers paskaidroja.

Dekalbs pamīņājās.

-   Par šīs sektas aktivitātēm jūs zināt ļoti daudz, Deleinijas jaunkundze. - No viņa balss toņa dziļi manī iezvanījās trauksmes signāls. - Izskatās, ka jūsu ģimene ir cieši saistīta ar "Pēdējiem Ticīgajiem" un iejaukta vairākos vardarbīgos noziegumos, pat slepkavībā. Vai nevēlaties mums pastāstīt, kas patiesībā notiek?

Es piecēlos.

-   Jā, es labprāt pastāstīšu, kas notiek. Jūs smejaties par mani un vainojat mani, kad es brīdinu varas iestādes, ka "Pēdējie Ticīgie" ir bīstami. Ja kāds mani ieklausītos, Lūks patlaban būtu mājās, drošībā.

Viņa apaļās acis pat nesamiedzās.

-   Tagad izmeklēšanā iesaistīsies birojs. Ja ļausiet mums ar to nodarboties, jūs zēnu atgūsiet.

Ramsers drūmi pamāja.

-   Mēs viņu atradīsim, Deleinijas jaunkundze.

-   Pamēģiniet tikai neatrast, - Nikija draudīgi noteica.

-    Tad dariet kaut ko! - es neizturējusi iesaucos. - Līdz Visu Svēto dienas priekšvakaram atlikušas tikai piecas dienas!

Dekalbs aizpogāja žaketi, it kā gatavotos doties prom.

-   Un vēl kas…

Viņa pārinieks veltīja man smagnēju skatienu.

-Jūsu draugs, advokāts.

Man noreiba galva.

Iepriekšējā vakarā Džesijs nebija atgriezies mājās. Viņš nebija arī palicis birojā vai iegriezies pēc darba apraudzīt draugus. Ģimene no viņa ziņu nebija saņēmusi. Uz zvaniem viņš neatbildēja. Kad mēģināju ar viņu sazināties, mobilajā telefonā skanēja tikai garie signāli.

-   Man tikko piezvanīja ceļu patruļas policists, - Dekalbs sacīja. - Blekberna kunga sadauzītā mašīna atrasta grāvī divu jūdžu attālumā no viņa mājas.

Man galva reiba aizvien stiprāk, un es sasprindzināju redzi, jo Dekalba sejai priekšā lēkāja mazas zvaigznītes. Es uzdevu vienīgo jautājumu, ko tajā brīdī spēju uzdot.

-    Vai ar Džesiju viss ir labi? - es pavaicāju.

-   Avārijas vietā no viņa nebija ne miņas.

-    Viņš nevarēja tā gluži vienkārši aiziet. Viņam ir braucamkrēsls…

-   Tas atradās uz pakaļējā sēdekļa, - pārinieks paskaidroja.

-   Pierādījumi liecina, ka mašīna iekļuvusi sadursmē, - Dekalbs turpināja. - Tā nogrūsta no ceļa.

Es jutu Nikijas plaukstu uz savas rokas.

-    Viņš ir nolaupīts. "Pēdējie Ticīgie", - es teicu.

-   Mēs rīkosimies saskaņā ar šo pieņēmumu.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, ko es tik tikko dzirdēju, taču detektīvi piepeši sarosījās. Dekalbs piegāja pie durvīm un, sastapis tur kurjeru, ieveda to iekšā un paņēma pasniegto aploksni. To nopētījis, viņš pacēla vēstuli gaisā un jautāja, vai es pazīstu sūtītāju. Man acu priekšā viss peldēja. Vēstuli bija sūtījusi Džesija juridiskā firma. Visi sastājās man apkārt, gaidīdami, kad to atvēršu, lai redzētu, vai pienācis izpirkuma naudas pieprasījums.

Es izvilku no aploksnes žūksni dokumentu un, papurinājusi galvu un aizvērusi acis, ļāvu tiem visiem noslīdēt uz grīdas.

-     Tas ir orderis par aizliegumu tuvoties, - es paskaidroju. - Izsniegts šorīt.

Sargs atvēra durvis, ielaizdams Braienu apmeklētāju telpā. Ieraudzījis mani, viņš tā kā atplauka, taču acumirkli saprata, ka noticis kaut kas briesmīgs. Man kļuva nelabi.

Pagāja vesela diena, iekams tiku uz Čainaleiku. Kad FIB aģenti beidza mani izprašņāt, bija jau vēla pēcpusdiena, un Braienu es vairs satikt nevarēju. Es piezvaniju viņa advokātam un pavēstīju par nolaupīšanu, bet piekodināju, ka Braienam tas jādzird no manis. Kad devos uz cietuma apmeklētāju telpu, man bija jāiegriežas tualetē, lai izvemtos.

Sasprindzis viņš apsēdās aiz stikla barjeras.

-   Vai Lūks… - Braiens iesāka.

-   Viņi to aizveda, - es brāli pārtraucu.

Asinis atplūda no viņa sejas. Braiens stingi lūkojās uz zilumiem, kas bija redzami uz manām rokām un kakla.

-    Stāsti!

Es centos runāt mierīgi, bet nespēju.

-    Viņi ielauzās Džesija mājā.

-    Džesijs apzvērēja, ka neviens nezina, kur viņš dzīvo.

-   Tā ari bija.

-    Viņi to zināja, velns un elle!

-Braien…

-   Ko viņš izdarīja? Uzzīmēja šiem karti? - Viņa pirksti, kas bija sagrābuši letes malu, kļuva balti kā kauli.

-   Nē, viņš neko neuzzimēja. Džesijs ir pazudis, Braien. Policija domā, ka "Pēdējie Ticigie" nogrūduši viņa automašīnu no ceļa. Viņi izvilka Džesija maku, sameklēja vadītāja apliecību, uz kuras ir adrese… - Man aizlūza balss, un es nespēju pateikt, ka policija mašīnā uzgājusi asinis. Viņi uzskatīja, ka Džesijs ir miris.

Braiens, sakodis zobus, raudzījās uz mani. Viņa žokļa muskuļi kustējās.

-    Turpini!

Es pārlaidu plaukstu pār acīm un dziļi ieelpoju.

-   Vai tu vēlies uz mani kliegt? Uz priekšu, dari to! Es tevi mīlu, Braien, un esmu ar mieru mirt Lūka dēļ, bet tas nekas, es pacietīšu. Tāpēc nevilcinies, izgāz savas dusmas un tad ļauj man iet, lai varu viņu sameklēt.

Es redzēju, kā lēkā. pulss viņam kaklā.

-   Izstāsti man visu.

-   Tabita pameta draudzi un atbrauca pie manis pēc palīdzības. - Es izstāstīju Braienam, kā Tabitai tur pēdējā laikā klājies, piebilzdama, ka Tabita tic viņa nevainīgumam. Pēc tam aprakstīju, kā "Pēdējie Ticīgie" iebruka Džesija mājā. Kad pūlējos atainot, kā mēs gandrīz tikām laukā, man aizlūza balss. - Tabita rīkojās ļoti drosmīgi, Braien. Viņa dēvās tiem līdzi, kaut gan varēja to nedarīt.

-   Viņa to darīja Lūka dēļ?

-Jā.'

Noversies no manis, viņš nodūra skatienu, lūkodamies uz oranžā cietuma kombinezona apdilušo piedurkni. Plaukstu viņš bija cieši piespiedis pie letes virsmas, lai tā nedrebētu.

-    Varbūt Tabitai izdosies kopā ar Lūku no viņiem aizbēgt.

-Varbūt.

Klusums, kas iestājās starp mums, bija šaubu pilns.

Es pastāstīju par FIB un varas iestāžu izsludināto meklēšanu.

-   Un ko darīsi tu? - viņš jautāja.

-    Došos uz Eņģeļiem. Policisti apgalvo, ka māja ir pamesta, bet varbūt es pamanīšu ko tādu, ko viņi atstājuši neievērotu.

-    Nebrauc turp viena. Paņem līdzi Marku Diprē.

Braienam aiz muguras grabēdamas atvērās durvis, un iekšā

ienāca sargs. Tikšanās laiks bija beidzies.

Braiens savilka drebošo roku dūrē. Viņš piecēlās, bet prom vēl negāja. Lēni pieliecies pavisam klāt pie stikla, lai es viņu dzirdētu, viņš nočukstēja:

-   Tev vajadzēja paņemt ieroci, kad es to devu.

Mans Explorer rēkdams traucās pa žilbinošās pēcpusdienas saules pielieto šoseju, kad es pilnā ātrumā braucu prom no cietuma. Asfalta lente stiepās man pretī gluži kā bulta caur tveici. Biju pārkarsusi un pārguruši no mēģinājumiem apslāpēt savu nomācošo vainas apziņu. Es nebiju nosargājusi Lūku. Izmisums plosīja un smacēja mani, un ik reizi, kad viņu iedomājos, man aizžņaudzās kakls. Kur viņš ir? Ko jūt? Šausmas, pamestību?

Un Džesijs… Iztēlē redzēju viņa zilās acis un šķelmīgo smaidu, jutu sev apkārt viņa rokas. Jēzus! Dievs! Žēlsirdīgais, Visvarenais, Pavēlniek, Smalkā Balss Vējā! Stāvi mums klāt. Pasargā. Mca culpn, mea maxima culpa[2] piedod man tos pēdējos vārdus, ko Džesijam pateicu. Un ļauj viņam dzivot. Lūdzu!

Ielūkojusies spidometrā, es pamanīju, ka braucu pa pilsētas ielām ar ātrumu septiņdesmit jūdžu stundā. Ielas malā apstājusies, ļāvu rokām nokrist no stūres klēpī. Vēl pēc brīža izslēdzu motoru. Vējš virmoja ap mašinu, celdams gaisā smiltis un aizplīvurodams attālos kalnus. Debesīs traucās F/A-18.

Es paņēmu mobilo telefonu un piezvanīju Markam Diprē, bet viņa nebija mājās. Sieva paskaidroja, ka viņš esot bāzē un atgriezīsies tikai ap vakariņu laiku.

Tik ilgi es nevarēju gaidīt. Man bija jāpārbauda Eņģeļi, bet vienai, kā jau brīdināja Braiens, man turp doties nevajadzētu. Atmiņas par Eisu Pakstonu un viņa bisi uzdzina man šermuļus. Policija, protams, mani uz turieni nepavadīs. Atvērusi cimdu nodalījumu, es tur sameklēju papīra strēmelīti ar telefona numuru, ko man bija iedevis Gerets Holts no Amerikas Savienoto Valstu Jūras kara flotes.

Ja Holts iedomāsies, ka aicinu viņu uz pirmo satikšanos, viņu gaidīs rūgta vilšanās.

Apmēram pēc pusstundas cietumsargs Braienu pārsteidza, atslēgdams viņa kameru un paziņodams, ka pie viņa ieradies viesis. Braiens nesaprata, kāpēc esmu atgriezusies tik ātri.

Taču tā nebiju es. Iegājis apmeklētāju telpā un ieraudzījis aiz stikla sēžam divus cilvēkus, virieti un sievieti, Braiens durvīs apstājās. Sargs nenovērsa no viņa skatienu.

Sakniebusi lūpas gluži baltas, aiz stikla apmeklētāju pusē viņu gaidīja Tabita. Viņai blakus, seju paslēpis zem cepures naga, sēdēja Jesaja Pakstons.

- Labdien, komandieri, - galvu pieliecis, viņš teica.

Divdesmit otrā nodaļa

Gerets Holts sagaidīja mani pie degvielas uzpildes stacijas vientuļas šosejas malā uz dienvidiem no Čainaleikas. Viņš izkāpa no sava džipa rāms kā bezvēja diena un, kā allaž, par sevi pārliecināts. Mugurā viņam bija civils apģērbs, džinsi un po- lokrekls, un viņš sparīgi kustināja stūraino žokli, košļādams gumiju. Zaļajās acis bija vērīga, modra izteiksme, kas mani nedaudz pārsteidza.

-   Mums tā nevajadzētu tikties, - viņš teica.

-   Kāpēc ne? Vai tad nav jautri, Geret?

-   Par to ļauj spriest man.

-   Pirms dažām dienām viens no dem ļaudīm tēmēja uz mani ar bisi no trīs pēdu attāluma.

Viņš pamāja uz sava džipa pusi.

-   Man ir briežu medījamā bise. Vinčesters.

-   Vai droši zini?

Holts mani nopētīja, acīmredzot mēģinādams saprast, uz ko esmu spējīga.

-    Pie tiem cilvēkiem ir tavs brāļadēls, vai ne? Mana dienesta biedra bērns. Uz priekšu!

Mana sirds atsāka pukstēt. Es izklāju uz Explorer motora pārsega karti un parādīju, kā no otras puses iekļūsim Eņģeļos, un brīdināju, ka pēdējo ceļa posmu veiksim kājām.

Bridi pētījis gan karti, gan mani, viņš nespēja noturēties, neieminējies par to, kas viņu interesēja.

-    Es neredzu šeit draugu, tātad… pieņemu, ka man tā ir laba ziņa.

Es saritināju karti.

-    "Pēdējie Ticīgie" manam draugam uzbruka. Policisti uzskata, ka viņš ir nogalināts.

Holts uzņēma šo vēsti klusēdams un uzlika uz acīm saulesbrilles.

-   Nu tad sakursim viņiem pirti.

Braiens stāvēja apmeklētāju telpas durvis saspringts kā atspere. Viņš zināja, ka es neesmu redzējusi Pakstonu ieejam cietumā un nevienu neesmu brīdinājusi. Pakstons bija pārāk viltigs, lai to pieļautu. Sargs Braienam aiz muguras ieklepojās. Viņš saprata, ka varētu pagriezties, tam visu pateikt un šī tikšanās, iespējams, beigtos ar Pakstona arestu. Viņš izglābtu Tabitu, kuras acu zīlītes šajā brīdi aiz bailēm bija samazinājušās līdz adatas gala lielumam. Viņš varētu atgūt sievu. Tā droši vien bija vienīgā iespēja. Taču Braiens zināja vēl ko. Vēlāk viņš man to atkārtoja neskaitāmas reizes. Ja kaut ko uzsāktu, viņš nemūžam vairs neredzētu Lūku.

Braiens apsēdās. Pabildinājis, ka viņiem ir piecpadsmit minūtes, sargs aizgāja, un durvis ar blīkšķi aizcirtās.

-    Prātīga rīcība, - Pakstons uzslavēja Braienu.

-    Kur ir mans dēls?

-    Laika ir maz, tāpēc klausies.

Braiens pievērsās Tabitai.

-   Vai Lūkam nekas nekaiš?

-    Liec, lai viņš aizveras, Tabita, - Pakstons nošņāca.

-    Dari tā, - viņa pateica tikai ar lupām.

Braiens redzēja intensīvo spriedzi Tabitas acis un viņas traus- lumu, kas ar to savādi kontrastēja. Viņai bija pārsista lūpa, uz vaiga pletās zilums.

-   Vai viņš tevi sit? - Braiens jautāja.

Tabita jau grasījās pamāt, bet Pakstons iegrūda pirkstus viņai matos, lai viņa nevarētu pakustināt galvu.

-    Disciplīna mums nāk par labu, - Pakstons paziņoja. - Tā palidz mums dalīties Dieva svētībā.

Braiens uz viņu palūkojās.

-    Drīz tava dzīve būs galā. Ļoti driz. Vai tu to zini?

-    Un tu sapūsi savā oranžajā kombinezonā. "Ja jus esat bez pānnāclbas, tad jūs esat nelikumīgi bērni." - Viņš palaida vajā Tabitas matus. - Vēstule ebrejiem, divpadsmitā nodaļa.

Braiens "aizvēries" rāmi elpoja, ļaudams Pakstonam viņa klusēšanu uzskatīt par padevību. Ar acs kaktiņu viņš manīja TV kameru stūri. Čainaleikas policijas departaments bija saņēmis pavēli par meklēšanu. Braienam ienāca prātā, vai tā nosūtīta arī cietumam. Vai viņiem ir Pakstona un Tabitas fotogrāfijas? Vai viņi vispār skatās kamerā?

-    Tabitai radušās grūtības attīrīties no piesārņojuma, un šis piesārņojums esi tu, - Pakstons pa to laiku sacīja. - Tas nav labi. Ja es spēšu viņu no šīs… infekcijas atbrīvot, viņa būs man kārtīga sieva. Paskaties uz viņu! Spēcīgas kājas un jauns klēpis. Ja uz šiem kauliem uzaugs nedaudz gaļas, viņa spēs dzemdēt un dzemdēt. Es lēšu, ka viņa iznēsās man kādus astoņus deviņus bērnus. - Viņš paliecās uz priekšu. - Cerība nav zudusi pat tam, ko viņa dabūja no tevis. Protams, es viņu audzināšu pareizi.

-   Muļķim muļķa runas.

Pakstons sakārtoja cepuri.

-    Cik augstprātīga attieksme! Taču lepnumam seko kritiens. Tev gan to vajadzētu zināt, jo tu esi kritis ļoti zemu. Vai esi aizmirsis, kur atrodies? Visapkārt ir restes, Rembo.

Ienaidnieks manas bailes neredzēs, Braiens nodomāja. Nekādā

zinā.

/

-    Kaitini mani, cik vēlies, jo tava gvelšana man ir kā pilei ūdens, - viņš atbildēja. - Kas gan tu par cīnītāju? Vīrietis, kas iebiedē sievietes un bērnus, lai pats justos varens. No tāda gļēvuļa mutes pat apvainojumi izklausās pēc oda sīkšanas. Vai tev pašam tās blēņas vēl nav apnikušas? Labāk pasaki, kāpēc esi nācis.

Pakstons pasūkāja zobus un lēni nogrozīja galvu. Viņam nokrakšķēja spranda skriemelis.

-   Gribi atpakaļ savu knēveli? Ar vienu noteikumu, - viņš paziņoja. - Sagādā mums lidmašīnu.

Nobraukusi divdesmit jūdžu pa šoseju, es nogriezos uz zemesceļa un devos iekšā tuksnesī. Es nenocēlu kāju no pedāļa, un mašīna grabēdama un lēkādama traucās uz priekšu. Holts painteresējās, ko mēs meklēsim.

-   Kaut ko tādu, kas policistiem palicis nepamanīts. Tādu, kas policistiem neko nenozīmē, bet man gan.

Priekšā pacēlās zemi pauguri, un es iegriezos izžuvušas upes gultnē, kas stiepās netālu no Eņģeļiem. Ieplaka bija šaura un smilšaina, kā nobārstīta sīkiem akmeņiem. Es virzīju mašīnu uz. priekšu, līdz slīpums kļuva pārāk stāvs.

Kad izkāpu ārā, apkārt valdīja baiss klusums. Mēs atradāmies aiz pakalna, un mūsu ausis nesasniedza pat vēja izraisīta čaboņa. Es palūkojos uz Holtu. Stāvēdams pie mašīnas, viņš ar svarīgu sejas izteiksmi pielādēja savu vinčesteru. Lādiņi ieslīdēja vietā ar klusu, metālisku klikšķi.

-   Aiz šā kalna, - es pamādama teicu.

Viņš uzmeta plecos mugursomu.

-   Turēšos aiz tevis.

Mēs aši kāpām augšup. Holts kluss un nopietns droši spēra soļus uz smilšainās zemes, turēdams bisi nolaistu gar sāniem. Pēc piecpadsmit minūtēm sasniedzām virsotni, kur svilpoja vējš. Vēl pēc brīža mums pavērās skats lejā pa nogāzi. Līdzenumā bija redzami Eņģeļi - noputējusī mājele un treileri.

Mēs notupāmies aiz liela akmens, un Holts pārlaida skatienu teritorijai.

-    Nekā tur nav, - viņš ziņoja. - Nevienas mašīnas, nekādas darbības, iekšā nekas nekustas.

Vēl piecas minūtes nogaidījuši, mēs pametam aizsegu un turpinājām ceļu lejup. Vējš mūs panāca un ķircināja, plivinādams drēbes un jaukdams matus, un saules stari krita no visām pusēm. Ja kāds mūs vēroja, mēs bijām viegls mērķis.

Pirmā ēka, pie kuras nonācām, bija nolaists šķūnis. Tajā atradās mēsliem noķēzīts sarkans pikaps, kas izskatījās nelietots gadiem ilgi, stāvēdams šajā pašā vietā. Es satraukta pavēros augšup. Pie griestiem karājās aizmigušie sikspārņi. Pieskardamās Holtam pie rokas, bez vārdiem mudināju viņu atkāpties.

-    Viņi aizmukuši jau pirms zēna nolaupīšanas, - viņš sacīja, kad izgājām ārā.

-   Tas nozīmē, ka viņiem ir cita paslēptuve. Varbūt atradīsim kādu norādi, kur tā ir.

Mēs nopētījām treilerus, meklēdami kādu zīmi, pēdas nospiedumu, jebko, kas liecinātu, ka šeit bijis Lūks vai kurp viņš aizvests, bet neko neieraudzījām. Beidzot nonācām pie mājeles. Netīros logus no iekšpuses sedza aluminija folija. Pie aizslēgtajām durvīm bija pielīmēta norāde, ka policija pārmeklējusi šīs telpas pēc varas iestāžu rīkojuma.

-   Pamēģināsim tikt iekšā pa logu, - es ieteicos.

Kad Holts sarūsējušo rāmi pakustināja, tas krakšķēdams padevās, un logs, man par lielu pārsteigumu, atvērās. Pagrūdusi malā foliju, es iekāpu iekšā un tūlīt pat uzgrūdos vēsam metālam. Tas bija liels ledusskapis ar stikla vāku, zem kura bija redzams saturs. Iekšā atradās saldēti produkti, gaļas gabali, putukrējuma bundžas un Pītera Vaiominga līķis.

Viņš gulēja zem sasalušu liliju segas. Lūpas bija zilas, īsi apgrieztos matus sedza balta sarma. Satriekta es atmuguriski rāvos atpakaļ, uzgrūzdamās virsū Holtam, kurš tajā brīdī rāpās iekšā pa logu.

-   Nolādēts… - viņš noteica, ieraudzījis baiso skatu.

Es pieķēros viņam pie rokas.

-   Vai tu neteici, ka "Pēdējie Ticīgie" gaida viņa augšāmcelšanos? - Holts pavaicāja.

-   Jā. Viņi acīmredzot nolēmuši viņu paglabāt savā tuvuma līdz šim svinīgajam notikumam.

-   Pie velna, kā policisti to varēja neredzēt?

Es nenolaidu skatienu no sasalušā mācītāja Pīta līķa.

-   Tā šeit nebija. "Pēdējie Ticīgie" aizveda viņu prom.

Holts satvēra ciešāk bisi.

-   Tātad viņi te bijuši pēc pārmeklēšanas. Nesen.

Sirds man skaļi dauzījās. Es piesardzīgi apgāju ledusskapim apkārt. Pārējā telpa bija tieši tāda pati kā pirmajā manas viesošanās reizē - melnas mēbeles, putekļu mākoņi, smacīgs gaiss. Visur valdīja nomācošs karstums. Koka grīda zem maniem soļiem čīkstēja.

Es iegāju virtuvē. Žāvētājā bija salikti trauki, izlietne vēl bija mitra. Sānu durvis bija atslēga, un tās nebija aizslēgtas. Arā gar logu skrāpējās kāds krūms, gari pelēki zari skāra stiklu. Es atvēru otru, mazāku ledusskapi - tajā bija beztauku šokolādes kūciņu kārbas un putukrējuma bundžas.

-    Evana, nāc šurp, paskaties! - Holts uzsauca no dzīvojamās istabas.

Viņš rādija uz lielā ledusskapja stūri, kur bija pielīmēta piezīmju lapiņa.

Kā jārīkojas, ja mācītājs Pīts augšāmceļas.

2. Jāizlaiž viņš ārā.

2.  Jāsameklē segas, jāuzliek vārīties kafija.

3.  Jāatver durvis un logi, lai viņš varētu pacelties debesīs.

-    Pārmeklē guļamistabas, un vāksimies prom no šejienes, - Holts teica. - Pat man šajā vietā skrien šermuļi pār kauliem.

Nogājusi desmit pēdu, es izdzirdēju skrapšķi. Lēni pagriezos atpakaļ. Lai Dievs man palidz, es lūkojos uz mācitāju Pītu, un mana strauji pukstošā sirds radīja iespaidu, ka viņš ledusskapī trīc.

-Geret?

Viņš palūkojās uz mani. Mēs izdzirdējām to abi - skaņu, kas varētu rasties, ja ar kādu priekšmetu skrāpē koku.

-   Tas ir zem grīdas, - es sacīju.

Atkāpies no ledusskapja, viņš pavērsa bisi pret grīdas dēļiem un uzlika pirkstu uz mēlītes. Neizturamais karstums gluži vai spieda mani pie zemes.

Skrapšķis.

Es rādiju uz telpas vidu. Holts pagrieza pret to stobru. Man prātā ienāca aina no "Svešajiem", kur citplanētieši izšaujas cauri grīdai un sagrābj Billu Pakstonu. Es atkāpos līdz sienai un pamājusi liku Holtam rīkoties tāpat.

-   Šāviena trajektorija, Geret.

Ja zem grīdas bija kāds ar ieroci, tas droši vien šaus taisni augšup. Holts atkāpās un, pielicis bisi pie pleca, kā jautādams mani uzlūkoja.

-    Nāciet ārā! Jūs esat ielenkti! - viņš uzkliedza.

Folija vējā sitās pret palodzi.

-    Mēs esam apbruņoti! - Holts sauca. - Nāciet ārā ar paceltām rokām!

Neviens nenāca.

-    Neesmu īpaši pacietīgs cilvēks. - Pacēlis stobru pret griestiem, viņš izšāva.

' f

Es sarāvos no šā trokšņa. Uz grīdas nobira apmetums. Holts ieroci nolaida. Skrapšķēšana atsākās no jauna un vairs neapklusa.

-   Skaņa pārvietojas, - es sacīju, - uz loga pusi.

-     Nāciet laukā! - Holts atkal uzkliedza grīdai. - Citādi es šaušu!

Grīda pie ledusskapja cēlās augšup.

-   Jēziņ..: - es izdvesu.

Mūsu acu priekšā no pazemes rāpās ārā cilvēks. Gerets aizrāvies un satraukts ar bisi rokā steidzās tam pretī.

-    Medes ceļos! Ātrāk, ātrāk!

-    Nešaujiet! - Tā bija Glorija. Pacēlusi rokas gaisā, viņa līda laukā no paslēptuves.

Braiens, acis samiedzis, lūkojās uz Pakstonu. Vēlāk viņš teica, ka tik tikko spējis parunāt, nespēdams ticēt savām ausim.

-    Lidmašīnu?

-    Tu mums sagādāsi pielādētu F/A-18, - Pakstons paskaidroja. - Tur jābūt Sidewinder, Shrike, bioloģiskajām kaujas galviņām, degmaisījuma bumbām.

-   Tas ir joks, vai ne?

-    Nē, tas nav joks.

Braiens atspieda muguru pret cieto krēsla atzveltni, neticīgi lūkodamies uz cilvēkiem, kuri sēdēja viņam pretī.

-   Tātad tā ir izpirkuma maksa?

-   Viņš runā nopietni, Braien. "Pēdējie Ticīgie" grib sakurt elles ugunis Jēzus vārdā.

Redzēdams, cik viņa ir nobijusies, Braiens nodomāja, ka tie ir drosmīgi vārdi.

-   Turi muti, sieviete! - Pakstons atkal nošņāca, nenovērsdams skatienu no Braiena. - Tu man sadabūsi lidmašīnu, kas apbruņota ar visiem ieročiem, kurus Jūras kara flote pārbauda Čaina- leikā. Es runāju par bioloģiskajām kaujas galviņām un atomieročiem, ja tādi ir.

-   Tu esi jucis, - Braiens izgrūda.

-    Tātad tu sagādāsi šo lidmašīnu, ielidosi Sjerrā un nolaidīsies ļoti zemu, kur nesniedzas radari. Ja pareizi nozudīsi no ekrāna, izskatīsies, ka esi ietriecies kalnos, kā tas notika ar to Gaisa kara spēku pilotu pirms dažiem gadiem.

Braiens muļķīgi blenza uz Pakstonu. Visi piloti zināja stāstu par Kreigu Batonu. Aviācijas kapteinis treniņlidojumā atvirzījās no savas vienibas un izgaisa. Viņa /4-20, kas bija paredzēta uzbrukumiem zemes mērķiem, neatrada nedēļām ilgi, līdz paklīda baumas, ka viņš to nozadzis un nosēdinājis uz slepena skrejceļa, plānodams teroristisku uzbrukumu. Beigās izrādījās, ka patiesība ir tikpat dīvaina. Vraku uzgāja Kolorādo kalnu grēdas virsotnē - gan lidmašīnu, gan Batona mirstīgās atliekas -, bet bumbas bija pazudušas. Gaisa kara spēki nosprieda, ka pilots izdarījis pašnāvību.

Un nu šis Pakstons gribēja izmantot Batona traģēdiju par paraugu.

-    Tev jālido zemu, jāizvairās no radariem, līdz nokļūsi augstienes lidlaukā. Tur tevi gaidīs puika. - Viņš ar īkšķi pastūma cepuri augstāk. - Es zinu, ka tu nešausi uz lidlauku, ja tevi tur gaida dēls.

-   Tu neesi pie pilna prāta, - Braiens, galvu grozīdams, novilka.

-    Esmu gan. Tas notiks pavisam vienkārši.

-    Tu gribi, lai es nozogu F/A-18? Iesoļoju ieroču noliktavā un savācu kaujas galviņas kā lielveikalā? Lai sagatavoju tev piknika grozu ar ieroču asorti, sasveicinos ar savu komandieri un paskaidroju, ka atdošu lidmašīnu kaut kādiem jukušajiem un pirms pusdienlaika būšu atpakaļ? Tu esi izkūkojis prātu! Turklāt varbūt neesi pamanījis, - Braiens piebilda, pieliekdamies tuvāk pie stikla, - ka es sēžu cietumā par slepkavību!

Pakstons ievilka vaigus.

-    Par to es parūpēšos.

Braienam pavērās mute.

-    Es dabūšu tevi laukā, un tā nebūs bēgšana no cietuma. Es panākšu, ka tevi atbrīvo, ka visas apsūdzības atceļ. Ja sagādāsi F/A-18.

Braiens sēdēja kā sastindzis, domādams par to, ko šis virs viņam nodarījis. Pakstons nogalināja Pīteru Vaiomingu un apvainoja šajā noziegumā viņu tikai šā brīža dēļ.

-   Pēc trim minūtēm man jāiet prom, - Pakstons sacīja. - Izlem.

Viņš ir jucis, tik jucis, ka nogalinās Lūku, ja neviens viņu neapturēs, Braiens nodomāja.

Pakstons pievērsās Tabitai.

-    Parādi viņam.

Tabita pacēla no klēpja rokas, kur tās nemanītas gulēja, un Braiens atrāvās. Viņas plaukstas un locītavas klāja sīki iegriezumi.

-   Viņš atzīmēja vietas, kur visvieglāk pārgriezt cīpslas, - Tabita paskaidroja. - Ja es viņam neklausīšu, viņš mani graizīs, līdz rokas būs paralizētas.

Pakstons paliecās tuvāk stiklam.

-    Es runāju par disciplīnu, nejēga. Ja nedarīsi, ko lieku, es šo dāmu sagraizīšu. - Viņš ar rādītājpirkstu pacēla augšup Tabitas zodu. - Viņa jau tagad domā, ka ir nomocīta līdz pēdējam, taču viņa daudz ko vēl nezina.

Braiens ar šausmām uzlūkoja Tabitu, kura ar skatienu it kā tvērās pie viņa. Vēlāk viņš stāstīja par šo skatienu, teikdams, ka tas skāris viņu gluži kā belziens pakrūtē, un piebilzdams, ka tas licis viņam saņemties, izvērtēt draudus un iespējas šo draudu klie- dēšanai. Viņš juta sevi ieejam krēslas zonā.

-   Vai tu padešām vari dabūt mani laukā no šejienes? - Braiens vaicāja.

Pakstons pamāja.

Varbūt tā bija taisnība. Taču šis bija meļu pokers. "Pēdējie Ticīgie" tik vienkārši Lūku neatdos. Un viņš nemūžam neapgādās sektu ar ieročiem. Kurš no viņiem blefos ticamāk?

Tabita ar lūpām izveidoja Lūka vārdu.

Braiens palocīja galvu.

-   Deviņdesmit sekundes, - Pakstons atgādināja.

-    Es nevaru dabūt kodollādiņus, - Braiens sacīja. - Un "lidmašīna—lidmašīna" tipa raķetes nav noderīgas kaujas lidmašīnā, kas paredzēta uzbrukumiem zemei.

-     Ļauj mums pašiem izlemt, kas būs noderīgs, - Pakstons atbildēja.

Braiens juta, ka iesaistās spēlē.

-    Bioloģiskā kaujas galviņa… Tas būs grūti, bet varbūt izdosies. Man tā būs jāizņem no drošas noliktavas Čainaleikā.

Pakstons sastinga.

-    Bet es nemūžam nevarēšu ielādēt tādā lidmašinā bioloģisko ieroču raķeti. Ja ieroču pārraugs to redzētu, viņš mani nekavējoties nošautu.

-   Neuzdrošinies man melot.

-   Ja gribi kaujas galviņu, varu tev sagādāt kaut ko tik spēcīgu, ka tas noslaucīs visu Rietumu piekrasti. Vai derēs?

Pakstona vēsajās zilajās acīs kaut kas iemirdzējās.

-   Varbūt.

-    Izmet no prāta F/A-18. Ja kaut kas tāds pazustu…

-    Man vajadzīga lidmašīna.

-   Ja, lidodams ar F/A-18, es nozudīšu, viņi nekavējoties sāks meklēšanu, izsūtīs glābšanas komandas un iesaistīs citas aģentūras - Gaisa kara spēkus, krasta apsardzi. Kalnos čumēs un mudžēs federālie aģenti.

-   Tev bikses trīc, jā?

-   Tabita, pasaki viņam, kāds bezbailīgs vecis es esmu.

-    Viņam ir dzelzs nervi, Jesaja, - Tabita sacīja. - Viņš tevi nogalinātu nešaubīdamies, ja tas būtu nepieciešams.

Pakstons nicīgi nošņācās.

-   Paklausies, - Braiens teica. - Lidmašīna, ko tu prasi, Čainaleikā ir uzlabots, no sakausējuma veidots modelis, kura korpusā iestrādāta unikāla sistēma, lai to varētu izsekot. Pentagons ar satelītu var to sameklēt jebkurā zemeslodes vietā, pat ja lidmašīna ir pārkrāsota vai noslēpta angārā. Ja tu grasies izmantot tādu lidmašīnu, tas būs tas pats, kas nosūtīt FIB apsveikuma kartiti. Saprati?

Nu taču, viņš prātā mudināja savu pretinieku, piekriti beidzot! Pakstons klusēdams viņu vēroja.

-    Ne jau lidmašīna tev vajadzīga. Tā ir liela, skaļa un pievērš uzmanību, lai gan kaujas galviņa ir viegli pārvietojama un nemanāma. Pēc strauji veikta uzbrukuma tev būs iespēja aizbēgt. Ja es visu izdarīšu pareizi, paies vairākas dienas, pirms Čainaleikā pamanīs, ka tā pazudusi. Tas ir ierocis, kas tev vajadzīgs, ēzeļgalva.

Pakstons bridi to apdomāja.

-    Dienas?

-   Jā. - Braiens viņu vēroja. - Ja es to izdarīšu, Tabita un Lūks dosies mājās kopā ar mani.

-   Un man būs kaujas galviņa.

-Jā.

-    Norunāts.

Pakstons piecēlās.

-     Neliec, lai kāds mums seko. Ja neklausīsi, cietis Tabitas plaukstas.

Abi aizgāja, un Braiens metās pie durvīm, sākdams tās dauzīt. Viņš nekavējoties gribēja runāt ar detektīvu Makrekenu un Jūras kara flotes Kriminālmeklēšanas dienesta darbiniekiem. Taču, pirms sargs durvis atvēra, viņš izdzirdēja meitenlgu balsi:

-   Nedari to.

Pagriezies atpakaļ, Braiens ieraudzīja otrpus stikla sēžam citu viešņu, pusaudzi ar krāšņiem blondiem matiem. Mugurā viņai bija blūze ar izšūtu vārdu "Kendija" uz kabatas.

-   Jesaja tev teica, lai tu neliec viņam sekot. Tāpēc pasēdi vēl mirkli. - Meitene pasmaidīja. - Vai tu jau esi glābts?

-    Man lika to visu sargāt.

Glorija sēdēja uz melnā dīvāna, iespiedusi plaukstas starp ceļgaliem, un šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Es staigāju šurpu turpu. Holts zem grīdas pētīja paslēptuvi. Pēc brīža viņš pa lūku iz- trausās ārā.

-    Tur ir tikai šķiņķa konservi un simt kastu ar kartupeļu čipsiem. Un tunelis. Izskatās, ka tas ved uz šķūni.

Glorija atglauda no acim matus un noslaucīja ar plaukstas virspusi degunu. Pa kaklu viņai tecēja sviedri. Ar putekļiem notraipitu seju un rokām viņa vēl vairāk atgādināja Laru Kroftu. Sērijā, kas nākusi klajā par godu gadu tūkstotim. "Kapeņu izlau- pītāja. Gaļas konservu sargātāja".

Es notupos viņai pretī, lai viņa nevarētu izvairīties no mana skatiena. Bija jārīkojas pareizi. Es nevarēju viņu gluži vienkārši iepļaukāt. Glorija, joprojām šūpodamās, aizgrieza galvu sānis.

-    Man lika to visu sargāt, - viņa atkārtoja, palūkodamās uz ledusskapi, un piebilda: - Tagad ir mana maiņa. Mums jābūt gataviem.

Holts nicigi nošņaukājās, un Glorija caur skropstām uzmeta viņam drūmu skatienu.

-   Glorija, kur ir Lūks? - es jautāju.

-   Nezinu.

Es uzliku viņai uz ceļgala plaukstu.

-   Lūdzu! Es viņu mīlu kā savu bērnu.

Holts diviem soļiem šķērsoja istabu.

-   Dieva dēļ, mums nav laika! - Viņš pagrūda bises stobru meitenei zem zoda. - Stāsti, kur ir zēns! Ja ne, tu piebiedrosies mācītājam Pītam ledusskapī.

Es pielēcu kājās.

-   Nē, Geret!

-   Ar dūdošanu tu tālu netiksi, Evana! Viņa taču ir viena sasodīta teroriste!

-   Tā mēs neko nepanāksim. Noliec ieroci!

Viņš stāvēja, kā stāvējis.

-Ja gribi atgūt savu brāļadēlu, uzticies man.

-   Nevilcinieties. Ko jūs vēl gaidāt? - Glorija caur sakostiem zobiem izspieda. - No nāves es nebaidos. Taču, kur ir Lūks, nezinu. Mūsu grupas darbojas neatkarīgi cita no citas, un zēna atgūšanā es nepiedalījos.

Es nolādējos.

-   Geret, nolaid bisi. Viņa nezina.

Holts lūkojās uz mani.

-    Pretošanās bez vadoņa, - es paskaidroju. - Tāda ir viņu stratēģija.

Strauji elpodams, viņš lēni atkāpās no Glorijas.

-    Sasodīts!

Es uzmanīgi vēroju viņu, mēģinādama saprast, kas ir šā niknuma izvirduma iemesls.

-   Man vajadzīgas desmit minūtes, lai ar viņu aprunātos, - es teicu Holtam.

-   Labāk piecas, - atskanēja Glorijas balss. - Maiņa jau ir klāt.

-Ko?

-   šilo un māsas Brēgelas. Viņas tūlīt būs šeit.

-    Nolādēts! - Holts sodījās. - Kur viņas ir tagad?

-   Apstaigā teritoriju.

-   Evana, tev ir divas minūtes, - Holts man norādīja. - Es iešu ārā un vērošu, vai viņas nenāk. - Uzrāvis plecus, viņš izgāja cauri virtuvei un laukā pa durvīm.

Es piemetos blakus Glorijai. Viņa sēdēja sakumpusi un tramīga, un viņas acīs bija kaut kas mežonīgs. Starp netīrumu svītrām uz viņaš sejas bija manāma rēta pēc tetovējuma noņemšanas, ko bija veicis Mels Kaladžjans. Līdzcietība, ko reiz pret viņu jutu, bija pagaisusi.

-    Tu vari nākt man līdzi, - es tomēr piedāvāju. - Tiksi prom no šejienes.

-    Nē. Viņi mani atradīs, lai kur es būtu. Tev jau to vajadzētu zināt.

Viņai bija taisnība.

-    Kā gribi. Es vairs nepiedāvāšu savu palīdzību.

Noslaucījusi degunu, viņa atkal sāka šūpoties.

-   Tas vīrietis, kurš ir kopā ar tevi…

-   Gerets. Viņš ir karavīrs. Es viņu paņēmu līdzi, lai drošāk.

-   Jā, zinu. Viņš pieder pie marionešu valdības. Taču tu esi normāla. - Viņa palūkojās uz virtuvi, caur kuru Gerets bija izgājis ārā. - Nesaki viņam, ko es tev tagad teikšu. Apsoli.

-    Labi.

-    Apsoli, - viņa skaļāk uzstāja.

-   Jā, es apsolu.

-   Tevi vēl ir iespējams glābt, bet tam jānotiek pirms tavas nāves. - Viņa pieliecās man tuvāk. - Tāpēc nebrauc prom no Čaina- leikas. Vēl ne. Pagaidi Visu Svēto dienas priekšvakaru.

Man cauri, gluži kā zibens, izskrēja karsta šautra. Es satvēru viņas roku.

-   Glorija, ko viņi grasās darīt?

-    Es taču tev teicu, ka Visu Svēto dienas priekšvakarā siena starp šo pasauli un elli kļūst plānāka, tāpēc tajā nakti sātans mums uzbrūk.

Es atcerējos.

-   Šenila nolēmusi negaidīt sātana uzbrukumu, bet doties tam virsū pati. Šim mērķim viņa izvēlējusies Visu Svēto dienas priekšvakaru, jo tā ir labākā iespēja dot nelabajam triecienu tieši ellē. Viņa ir apņēmības pilna šo ļaunumu iznicināt.

-   Kāds ir uzbrukuma plāns?

-   Satricināt valdibu. Ja atņem varu sātana marionetei, nelabais saņem triecienu tieši sirdi, - Glorija skaidroja. - Šenila grib iznīcināt pēc iespējas vairāk federālo aģentu.

-   Vašingtonā? - Es nesapratu. - "Pēdējie Ticīgie" uzbruks Vašingtonai?

Viņa papurināja galvu.

-   Vašingtona ir ļaunuma viesulis. "Pēdējie Ticīgie" nav tik vareni, lai stātos pretī tādam spēkam. Šenila sapulcinās prāvu skaitu federālo aģentu vienā vietā, pēc iespējas tālāk no Vašingtonas.

-    Kā viņa to izdarīs?

-    Viņas grupējums izraisīs traģēdiju, kas piesaistis F1B, Nacionālo gvardi, drošibas dienestus, visādus federālos.

Es mēģināju iztēloties lielākos rietumu ļaunumus.

-   Kur Senila tos visus sapulcinās? Losandželosā, Lasvegasā?

-   Viņa tos aizvilinās uz Santabarbaru.

-   Jēziņ… Glorija, kāpēc?

-   Losandželosa ir pārāk plaša. Tur nav iespējams cilvēkus saaicināt pietiekami šaurā lokā. Tāpat būtu Lasvegasā. Visos virzienos tuksnesis un vējš.

Man pamira sirds, jo es zināju, kas sekos.

-    Bet Santabarbara ir piemērota, - Glorija skaidroja. - Kompakta teritorija ār kalniem vienā pusē un okeānu otrā, no turienes nav viegli aizbēgt. Cilvēkus var evakuēt tikai pa trim ceļiem, ko iespējams slēgt, - lielās maģistrāles abās pilsētas malās un Sanmarko pāreja. Tātad, sapulcinājusi federālos aģentus pilsētā, viņa tos iznīcinās. - Glorija atkal nošņaukājās un noslaucīja ar delnas virspusi degunu. - Turklāt Šenila necieš Santabarbaru, jo tur viņa kļuva par ieleni. Viņa grib satriekt to lupatās.

-   Viņa izmantos bioloģiskos ieročus, - es sacīju.

Glorija izbrīnījusies pacēla uz mani skatienu.

-   Kā tu zini?

-    Es zinu par botoksu, Glorija, un zinu par laupīšanu Mela Kaladžjana kabinetā nakti, kad viņu noslepkavoja.

Viņas acis sāka šaudīties un mute sakniebās šaurā līnijā.

-    Nu tu zini iemeslu, kāpēc es nevaru aiziet no draudzes. Pārāk daudz zinu.

Es neatbildēju. Man viņas vaina vai nevainīgums vairs nerūpēja.

Glorijas seja mijas emocijas. Tur bija gan sāpes, gan viltība, gan vēlēšanās sevi attaisnot.

-    Es tikai darīju to, ko būtu darījusi Rovana. - Viņa atsaucās uz manas grāmatas varoni. - Cīnījos, lai saglabātu sev dzīvību. Darīju visu, kas nepieciešams.

-    Rovana nav tāda.

-    Ir gan. Viņa ir izstumtā, kas stājas pretī savam liktenim, tāpat kā es.

Es piecēlos.

-   Nē, Glorija. Rovana nesadarbojās ar ienaidnieku, lai gan tādējādi sevi apdraudēja. Tu rīkojies tieši pretēji. Tu pakļāvies un kompromitēji sevi, tāpēc tagad esi atkarīga no viņiem uz visiem laikiem.

Glorija saguma. Acis iepletās, un lūpas nevarīgi pavērās.

Es noraudzījos uz viņu no augšas.

-    Kā "Pēdējie Ticīgie" plāno aizvilināt cilvēkus uz Santabar- baru? Kādu traģēdiju viņi tur iecerējuši?

Glorija sāka šūpoties.

-    Es nezinu… un nevajag ar mani runāt paaugstinātā tonī kā toreiz tavs draugs pie universitātes. Šilo ir atbildīga par galveno notikumu, un viņa tur muti ciet.

-   Tev katrā ziņā ir kāda nojausma, ko viņi paredzējuši.

Virtuves durvis ar būkšķi atsprāga vaļā, un dzīvojamā istabā

iesoļoja Holts.

-   Šurp brauc mašīna. Tā vēl ir tālu, bet ilgi tā nebūs. Iesim!

-   Glorija?

-    Es vairs neko nevaru pastāstīt.

Holts bija tik ļoti sasprindzis, ka gandrīz vai tikšķēja.

-    Evana, nāc!

Izdzirdējusi kravas automobiļa motora rūkoņu, es jau pagriezos uz durvju pusi, lai sekotu Holtam, taču apstājos. Viņš aizkaitināts noelsās.

-    Man jāzina, kas notika ar Džesiju.

Glorija, klausīdamās motora troksni, kas strauji tuvojās, nervozi šaudīja skatienus uz durvīm.

-    Pasaki man! - es neatlaidos. - Vai viņš ir…? - Es nespēju izrunāt vārdu "miris".

Glorija vairs nespēja nosēdēt mierīgi.

-    Es neiešu prom, iekams tu man to nepateiksi. Pat ja viņi ieraudzīs mūs runājam.

Viņa saņēma galvu rokās.

-    Labi! fā.

Man galvā kaut kas iedūcās, un telpa it kā sasvērās uz vienu pusi. Mēbeles, sienas, ledusskapis… viss saplūda kopā.

-    Kā tas notika? - es izstomīju.

Glorijas seja viegli pietvīka.

-    Viņu nodzina nost no ceļa un izvilka no mašīnas. Viņš cīnījās pretī, bet uzbrucēju bija pārāk daudz.

Man aizžņaudzās rīkle.

-    Kāpēc?

-   Viņiem vajadzēja izmēģinājuma trusīti.

-    Ko? Es nesaprotu.

-   Viņiem vajadzēja cilvēku, lai izmēģinātu bioloģisko ieroci, lai redzētu, kā tas iedarbojas. Piedod, Evana, es zinu, ka tas puisis bija tavs mīļākais, bet šis ir karš.

Es sniedzos pēc atbalsta, bet visapkārt bija tikai gaiss.

-   Ak Dievs… Viņu saindēja ar botoksu?

-   Vēl ne.

Man acis dedzināja asaras.

-   Kāpēc tad, pie velna, viņu nogalināja?

Glorijas apaļā seja man acu priekšā it kā peldēja. Viņa neizpratnē saviebās.

-   Neviens viņu nav nogalinājis.

Es sagrābu viņu aiz pleciem.

-    Ko tu teici?

-   Viņš ir dzīvs… viņu tur gūstā.

Divdesmit trešā nodala

Manī piepeši ielija gaisma. Es uzvilku Gloriju kājās.

-   Kur viņš ir?

-   Vecā bumbu patvertnē tuksneša vidū.

Gar logiem grabēja alumīnija folija, ko tricināja automobiļa troksnis.

Holts pacēla bisi.

-    Evana, ja nākamo desmit sekunžu laikā mēs neizrāpsimies laukā pa sētaspuses logu, mums vajadzēs atšaudoties sperties ārā pa durvīm. Nāc taču beidzot!

Taču es nelaidu vaļā Glorijas plecus.

-    Kā tur var nokļūt?

-   Tā vieta ir aiz Koperkrīkas… kalnos, uz austrumiem no Čai- naleikas. Es nezinu, kā lai tev pastāsta…

Holts rāva mani no Glorijas nost.

-    Es zinu, kur tas ir. Kāda tur ir aizsardzības sistēma?

-    Nekāda. Kur tad viņš tāds var aizbēgt?

Mašīna apstājās, un motors apklusa. Holts ātri vilka mani uz tālāko guļamistabu. No virtuves puses atskanēja sieviešu balsis.

-   Kas atstāja durvis vaļā? Glorija? Glorija Mofeta, vai tu? - Tā bija Šenila.

-   Piedodiet. Te ir ļoti karsts.

Holts uzmanīgi atbīdīja vaļā guļamistabas logu.

Kāds smagiem soļiem iegāja dzīvojamā istabā.

-   Tu esi netīra. Vai līdi paslēptuvē?

-     Dzirdēju aizdomīgas skaņas, tāpēc gāju pārbaudīt. Negribēju, lai žurkas sabojā krājumus…

Viņu pārtrauca cita, spalgāka balss, spraiga kā stingri nostiepta trose.

-   Kas ir tas baltais uz grīdas? Apmetums? Ei, ledusskapja vāks izskatās apsarmojis! Vai tu vēri to vaļā?

-   Nē, Silo.

-   Ceru, ka neaiztiki putukrējumu, - Šenila sacīja.

-   Es pat netuvojos ledusskapim! - Virtuvē iestājās izbrīna pils klusums. - Varbūt mācītājs Pīts…

Holts veikli izlēca pa logu un pastiepa man pretī roku.

-   Vai tu domā… - Silo iesāka.

-   Ak! - Šenila ievaidējās. - Pīter! Atver acis, mīlulīt…

Mēs metāmies skriet.

Tikusi līdz pusei kalna nogāzē, es pār plecu atskatījos uz izkaltušo ainavu. Alumīnija folija majas logos mirguļoja gluži kā acis. Lai gan neviens mums nesekoja, gaitu mēs nepalēninājām. Holts, bisi nenolaidis, gāja man pa priekšu, kāpdams augšā akmeņainajā kalnā.

-   Glorija nespēs izskaidrot lodes caurumu griestos, - es ieminējos. - Šenila visu sapratis.

-   Tu raizējies par mums vai viņu?

-    Par Džesiju, - es neapstādamās atbildēju. - Mums jāpasteidzas.

Holts uz mani atskatījās.

-   Varu derēt uz pēdējiem grašiem, ka Glorija bija viena no tiem, kuri viņu nolaupīja. - viņš sacīja, kad, sasnieguši kalna virsotni, metāmies tai pāri. - Es zinu, ka izturējos pret viņu rupji, bet viņa nejūt ne mazāko nožēlu par saviem nodarījumiem, un tādus cilvēkus piedabūt uz runāšanu spēj tikai draudi, ka viņiem sāpēs. - Mēs klunkurodami skrējām lejup, gandrīz slīdēdami. - Ko nozīmēja viņas vārdi, ka Džesijs jau nu nekur nevarot aizbēgt?

-   Viņš ir invalids. Paiet var tikai ar kruķiem.

Holts, to izdzirdējis, gandrīz zaudēja līdzsvaru.

-   Tu joko.

-   Diemžēl ne.

Kad beidzot tiku līdz savai automašīnai, biju bez elpas un sviedros izmirkuši, taču sirds man gluži vai gavilēja, pilna atvieglojuma un vēlēšanās steigties pie Džesija, pirms nav par vēlu. Atpakaļceļā, kad braucām pie Gereta džipa, viņš man pastāstīja, kā atrodama Koperkrīka. Es klausījos, un viņš pieskārās manai rokai.

-    Vai zini, es nevaru doties tev līdzi. Pēc pusstundas man jābūt darbā. Tev jāpiezvana policijai.

- - No šejienes tas nav iespējams.

-    Es piezvanīšu, kad būšu pilsētā, un tu pagaidi policistus.

-    Nē. Džesijs varbūt ir ievainots. Turklāt Glorija teica, ka sargu tur nav.

-   Tu viņai tici?

-    Man nekas cits neatliek. - Ar manu muti runāja adrenalīns vai akla ticība. Varbūt starp tiem lielas atšķirības nav.

Kad nokļuvām pie Holta džipa, viņš uzlika man uz pleca roku.

-    Pēc tavas dedzības šā puiša meklējumos es spriežu, ka nākamā randiņa nebūs.

Holta balss bija rāma un laipna. Viņš izskatījās tikpat pašpārliecināts kā allaž - elegants zaudētājs. Man iesāpējās sirds, iedomājoties, ka atraidu viņu bridī, kad viņš manas ģimenes dēļ riskējis ar dzivību.

Es pieskāros ar plaukstu viņam pie vaiga un uzspiedu tur ašu skūpstu.

-   Paldies, Geret.

Un tad jau steidzos pa autostrādi uz Koperkriku.

Izmeklētāji gaidija Braienu cietuma pratināšanas telpā. Viņš pazina detektīvu Makrekenu, rudo policistu ar vērša krūškurvi. Abi pārējie acīmredzot bija no F1B. Viņu izskats atbilda ierastajam priekšstatam par biroja detektīviem - nopietni, pētīgi vīri zilos uzvalkos. Ceturtais, pavirši ģērbies puisis, sēdēja uz galda, kas atradās blakus logam. Viņš bija no Jūras kara spēku Kriminālmeklēšanas dienesta. Braiens bija viens. Viņš nebija izsaucis savu advokātu, nevēlēdamies gaidīt. Tā bija kļūda.

Jaunais puisis ieslēdza monitorās kontroles iekārtas televizoru, kas sāka raidīt ierakstu, kurā Braiens sarunājās ar Pakstonu un Tabitu.

-    Vai jauki patērzējat ar sievu? - painteresejas FIB detektīvs Dekalbs.

Tas bija zemas kvalitātes ieraksts, kura vērotāji nespēja saskatīt šausmas Tabitas acīs, turklāt bez skaņas, tāpēc saruna nebija dzirdama. Taču viens teikums bija saprotams skaidri - Tabitas ar lūpām izveidotie vārdi: "Dari tā."

Dekalbs vairākas reizes tina kaseti atpakaļ, lai šo vietu parādītu.

-   Kas jums jādara? ,

Braiens paskaidroja, ka Pakstons ir ar mieru atdot Lūku apmaiņā pret ieročiem, un piebilda, ka apsolījis to nokārtot. Detektīvi varētu ierīkot slēpni.

Viņi Braienam nenoticēja. Viņi neticēja, ka Pakstons grasās uzrādīt pierādījumus, kas nodrošinātu Braiena atbrīvošanu. Braiens bija slepkava, tāpēc viņš nekur nedosies un nevarēja būt ne runas par to, ka viņam ļaus rīkoties ar Jūras kara spēku ieročiem. FIB detektīvi meta ap viņu lokus, izplatīdami telpā odekolona aromātu un aizdomas. Makrekens sēdēja, rokas sakrustojis uz vēdera, un svelpjoši elpoja. Jūras kara spēku izmeklētājs turējās telpas diben- plānā. Policists papīru stumdītājs, Braiens sprieda, kurš savas dienas vada, izmeklēdams sagādes blēdības. Taču tieši viņš Braienu uzvedināja uz pareizajām domām par to, kas šeit īsti notiek.

-   Ko "Pēdējie Ticīgie" gribēja? Uzzināt, ar ko bāzē varētu uzņemt sakarus?

Acīmredzot bāzē bija zagļi, kas piesavinājās ieročus, lai tos pārdotu sektai, bet FIB detektīvi nespēja to pierādīt un nezināja arī, kas šis cilvēks bāzē ir. Viņu aizdomas vērsās pret Braienu.

-   Neliedzies nu, - jaunais izmeklētājs turpināja. - Tava sieva ir saistīta ar šiem ļaudīm. - Viņš iebāza mutē košļājamo gumiju, nenolaizdams acis no pratināmā.

Braiens pazina šo izteiksmi. Tā skatījās ierēdnis, kas pilotus neieredz. Telpa piepeši šķita smacīga.

-    Es tevi saprotu, - detektīvs turpināja. - Tu esi varens lidotājs, drošsirdīgs iznīcinātājs, bet valdība maksā grašus un tu katru vakaru dodies uz nožēlojamu mājeli, nevis lepnu savrupmāju. Turklāt bāzē mētājas visi tie ieroči miljoniem dolāru vērtībā. Liels kārdinājums, vai ne?

-   Tādiem kantora žurkām kā tu varbūt tas ir liels kārdinājums.

-    Domāju, ka bija tā, - iejaucās Dekalbs. - Tabita atveda "Pēdējos Ticīgos" pie jums, un jūs sapratāt, ka viņi būs ienesīgi klienti. Viegla nauda nāks kā spaļi. Turklāt tirgus bez starpniekiem. Visa peļņa paliek jums.

Braiens klusēja.

-    Vai vēlaties, lai attinu kaseti atpakaļ? - Dekalbs jautāja.

-    Noskatīsimies vēlreiz?

-    Kad jūs beidzot sāksiet domāt saprātīgi? - Braiens atjautāja.

-    Ļaujiet man uzstādīt lamatas. Jūs varēsiet tās aizcirst.

Dekalbs pasniedza viņam vizītkarti.

-    Kad būsiet sagatavojies atzīties, piezvaniet man.

Par Lūka glābšanu neviens pat neieminējās. Braiens juta, ka pēdējā cerība un uzticība šiem cilvēkiem zūd.

Viss bija atkarīgs tikai no viņa paša. Atgūt dēlu neviens viņam nepalīdzēs.

Es braucu pa zemesceļu, šauru taku starp pelēkzaļiem krūmiem. Biju pieveikusi divdesmit jūdzes ar sešdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā, un manas rokas gurdi gulēja uz stūres. Zem žilbinoši zilām debesīm pletās ainava, ko gluži kā ar gludekli spieda tveice. Tāds karstums spēj notriekt cilvēku ar seju putekļos un izmocīt viņa organismu līdz nāvei dažu mirkļu laikā. Es ar bailēm domāju par Džesiju, lūgdamās, lai viņš iztur.

Es vēlreiz mēģināju viņu sazvanīt. Signāls mobilajā telefonā neatskanēja. Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles, ne dzeloņstiepļu žoga, ne citas mašīnas sacelta putekļu vērpetes. "Pēdējie Ticīgie" bija izvēlējušies pienācīgu paslēptuvi. Kad smiltis nozuda un acis sāka žilbināt mirdzoši balts ģipsis, es sapratu, ka tuvojos mērķim. Kreisajā pusē pret debesīm slējās divas noapaļotas sarkanas klintis. Holts teica, ka tās izskatoties pēc diviem burtiem D. Es nobremzēju. Te jau tas bija - grambains ceļš, kas veda augšā pa nogāzi akmeņainā kalnā. Tā bija Koperkrika. Nolaidusi logu, es izliecos laukā un ceļu nopētīju.

Riepu pēdas.

To malas bija skaidri iezimētas un raksts labi saskatāms - braukts bija nesen. Es nogriezos uz šīs takas. Mašīna stenēja un slīdēja, lēkādama pa akmeņiem un lēni virzīdamās augšup, līdz es apstājos, jo baidijos salauzt asi. Izkāpu laukā, un mani acumirklī apņēma svelme.

Augstāk kalns sašaurinājās, veidodams plaisu. Augstas akmens sienas ietvēra koridoru, vēju izgrauztu eju, kas vizēja okera krāsā un aizlocījās ārpus redzesloka. Tuvodamās šai ejai, es no- tupos zemē, atkal pētīdama riepu pēdas. Smiltīs bija redzami nospiedumi, ko bija atstājušas riepas ar platu protektoru. Šim braucamajam, cik varēja spriest, bija šaurāka garenbāze. Tas bija visurgājējs.

Braukts bija abos virzienos, gan iekšā kalna plaisā, gan no tās ārā. Nebija iespējams noteikt, cik senas pēdas ir, bet tam nebija nozīmes - bija jāriskē tik un tā. Paķērusi no mašīnas ūdens pudeli un neatliekamās palīdzības komplektu, es devos ceļā.

Iegājusi kalna plaisā, es nokļuvu ēnā. Nedaudz vēsākais gaiss atspirdzināja, taču tikai uz mirkli. Taka veda augšup, smiltis bija mīkstas, un man nogura kājas jau pēc desmit minūtēm. Svarīgākas par visu pasaulē piepeši bija šīs vienkāršās darbības - spert soli, elpot un svīst, just savus sāpošos muskuļus un kaulus, pamest skatienu uz sarkanzeltainajām akmens sienām un apjēgt šīs vietas skarbo skaistumu. Es biju pārguruši, es biju atstājusi mašīnu gandrīz jūdzes attālumā un neko nebiju atradusi. Riepu pēdas bija tikai mīksti pauguri smiltīs. Varbūt tās bija atstājuši jaunieši, pētīdami neapdzīvotas vietas un meklēdami piedzīvojumus.

Plaisa, apmetuši likumu, spēji beidzās. Abas sienas sastapās, veidodamas piecdesmit pēdu augstu akmens mūri, un šajā klintī bija metāla durvis ar sarūsējušām kniedēm. Acu augstumā uz durvīm rēgojās spilgti dzeltenais radiācijas simbols. Es atgrūdu durvis vaļā.

Skatienam pavērās tumša ala. Izvilkusi no mugursomas kabatas lukturīti, es piecas pēdas tālāk ieraudzīju otras durvis. Tās bija masīvas un biezas. Kad biju triekusies pret durvīm ar visu spēku, tās izkustējās par dažām collām. Pa spraugu ārā plūda blāva elektriskā gaisma. Es pacēlu lukturīti gaisā kā nūju, sagatavodamās ar to belzt pa naidīgu galvu, un ieklausījos. Otrā pusē nebija dzirdama ne skaņa.

Es vēlreiz triecos pret durvim, pagrūzdama tās vēl mazliet.

-   Džesij? - es nočukstēju.

Beidzot man izdevās iespraukties akmens kambari, ko apgaismoja pie griestiem piekārtas spuldzes. Pie vienas sienas stāvēja metāla galds ar rāciju. Otru sienu līdz pat griestiem aizsedza grēdā sakrautas konservu bundžas un…

-Eva?

Asaru aizmiglotām acīm es metos uz balss pusi… garām pārtikas krājumu kaudzei, garām pārnēsājamai elektriskai plītij un nobružātām divstāvu gultām ar netīriem matračiem, līdz ieraudzīju Džesiju. Atbalstījies uz elkoņa, viņš pārsteigts lūkojās uz mani kā bērns, kurš savā mūžā redz pirmo burvju triku.

-    Es patiešām ceru, ka tu neesi halucinācija, - viņš teica.

Es metos viņam klāt, apviju rokas apkārt un piespiedu seju viņam pie kakla. Džesija siltums, balss, pat sāļie sviedri uz ādas bija īsts brīnums.

-    Nu redzi. Tu nespēj ilgi uz mani dusmoties, - viņš sacīja.

Es atliecos atpakaļ un atglaudu viņam no pieres matus.

-    Ļauj man uz tevi paskatīties.

Džesija tumšie mati bija salipuši šķipsnās, seja piesārtusi, zilās acis mirdzēja.

Es uzliku viņam uz pieres plaukstu.

-   Tev ir drudzis.

-   Jā. - Viņš norīstījās. - Jūtos tāds savārdzis.

Mani pamodās trauksme.

-   Kādi ir simptomi? Klepus? Vemšana? - Jēziņ, kādas ir botu- lisma pazīmes?

Džesijs papurināja galvu.

-   Viņi man neko nedeva. Es viņus pārliecināju, ka nākamajā nedēļā saņemšu dividendes no ieguldītām akcijām un pārskaitīšu to naudu viņiem, ja mani atstās dzīvu. Sastāstīju viņiem visādās muļķības par parolēm un balss pazīšanu. Viņi tam noticēja, bet es nezinu, uz cik ilgu laiku.

-   Tu esi attapīgs, mīļais.

-   Protams. - Viņš pūlējās piecelties sēdus. - Man ir lauzta kāja.

Džesijs pavilka uz augšu bikšu staru. Zem vienkāršās šinas,

ar auduma strēmelēm nostiprināta žurnāla, viņa kreisais apakš- stilbs bija violets un piepampis. Pastiepusi roku, es jutu karstumu, ādai pat nepieskardamās. Man pakrūte savilkās čokurā.

-   Šina no žurnāla Life? - es nočukstēju.

-   Jā, es pats to uzliku. Viņi nemaz nezina, un es ari neteicu. Negribu, lai mani uzskata par vēl kroplāku, nekā esmu. - Viņš nopētīja manu seju un centās mani mierināt: - Neuztraucies, tas nesāp.

Man griezās galva. Es domāju par trombiem, asins saindēšanos, gangrēnu. Kad pārbaudīju viņa pulsu, manai nepieredzējušai rokai tas likās ātrs. Pasniedzu viņam ūdens pudeli un divas aspirīna tabletes no neatliekamās palīdzības komplekta.

Viņš tās norija un padzērās ūdeni.

-   Ak Dievs, cik garšīgs!

-   Es vedīšu tevi prom.

Pametu skatienu apkārt. Bumbu patvertne gan bija novecojusi, taču joprojām labā kārtībā. Acīmredzot kāds gādāja, lai tā būtu. Šeit bija ēdiens, elektrība, saziņas līdzeklis un plauktā pat galda spēles - "Monopols", "Cirks". Bailes no komunistiem vairs nebija modē kopš Kubas raķešu krīzes, bet šeit bija redzams mazs fragments no aukstā kara šausmu laikiem. Kāds joprojām gaidīja sarkano litija saulrietu un droši vien noglabājis šeit ko tādu, ko es varētu izmantot par ragavām, lai aizvilktu Džesiju no šejienes prom. Es sāku meklējumus.

-    Kā viņi tevi notvēra? - es jautāju.

-   Mani pieveica Šilo un tās meitenes. Aizvainojoši, vai ne? Mani nolaupīja kaut kādas vingrotājas. No kauna varētu nošauties.

Ironija viņa balsī nespēja noslēpt nožēlu, ko pauda šie vārdi.

-   Dzirdēju, ka tu esot nikni pretojies, - es sacīju.

-   Es ietriecu šilo acī stūres atslēgu. Šobrīd viņa nav īpaši laimīga. Taču kociņu vicinātājas iepūta man acīs asaru gāzi, un vienai bija nūja… Tā bija īsts Džekijs Čans. Tieši viņai varu pateikties par lūzumu.

Neko piemērotu es nespēju atrast. Neko pietiekami lielu un vieglu, lai to izmantotu savam mērķim. Atgriezusies pie Džesija, es pabāzu zem viņa apakšstilba netīru spilvenu.

-   Taču es viņiem ieriebu. - Viņš rādija uz žurnālu, ko bija ap- tinis sev ap kāju. - Tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada jūlijs.

Numurs, kurā ir raksts par nolaišanos uz Mēness. Varbūt kādam kolekcionāram šis eksemplārs bija svarīgs.

Mani tas sasmīdināja.

-   Tev kaut kas jāredz. Es atradu Jēzu. - Džesijs sacīja, piepeši kļuvis nopietns.

Man smiekli vairs nenāca.

-    Ak Dievs, tev ir bojātas smadzenes!

-   Viņš laužas ar Elvisu. Karalis pret Karali.

Es atkal pataustīju viņa pieri.

-   Tu murgo.

Atstūmis manu roku, Džesijs rādija uz durvim.

-    Aizver tās ciet, tad tu redzēsi.

Es piegāju pie durvim un darīju, kā viņš lika. Tajā pašā mirklī es pārsteigta noelsos. Uz durvīm bija murālija, sienas gleznojums. Spilgtās krāsās tur bija attēlotas ātras mašīnas, lidojums kosmosā, Kristus cīņā ar Presliju un visam pāri slējās aktrise Rakvela Velča divdaļīgā kažokādas tērpā no filmas "Miljons gadu pirms mūsu ēras".

-    Raķetnieku durvju māksla, - es noteicu.

Tā bija sena, gandrīz jau aizmirsta Gaisa kara spēku tradīcija no vecajiem sliktajiem laikiem - apzimēt starpkontinentālo ballistisko raķešu palaišanas kontroles centru durvis, kas noslēptas pazemes telpās zem Amerikas prērijām. Tā bija pazemes mākslas forma. Nopētījusi zīmējumu, es pamanīju, ka no durvis slēdzošā mehānisma riteņa nokarājas virve. Pēc tam ieraudzīju krēslu, kas bija pievilkts pie durvīm, un Džesijam uz plaukstu locītavām zilganas pēdas, ko bija atstājusi virve.

-   Tu mēģināji aizbēgt, - es secināju.

-    Viņi sasēja man rokas, bet ne pietiekami cieši. Kad atbrīvojos, izmantoju virvi par laso un pavilku durvis vaļā tik plati, ka varēju izspraukties ārā. Pēc tam atvēru ari otras durvis.

Šis uzdevums katrā ziņā Džesijam prasīja vairākas stundas. Es apsēdos viņam blakus un saņēmu viņa roku.

Manāmi paguris, viņš izlaida pirkstus caur matiem,

-   Diemžēl viņi mani šurp atveda ar aizsietām acīm treilerā, ko vilka visurgājējs. Tā nu, ticis laukā, es atklāju, ka atrodos kādā elles nostūri, turklāt atbilstoši karstā. Atgriezies atpakaļ, es aizvēru durvis, lai viņiem nerastos aizdomas, ka esmu bijis ārā. Atlika plāns numur tris.

-   Kāds bija plāns numur divi?

-    Mans otrais plāns bija durvju atvēršana. Policijas izsaukšana pa rāciju bija pirmais. Taču rācija ir sabojāta un nedarbojas. Tāpēc atlika vienīgi trešais. - Viņš pabāza roku zem matrača un izvilka pagaru cauruli. - Es piekautu ikvienu, kurš atnāktu, lai apsmidzinātu mani ar botoksu.

Vardarbības draudi nekad man nebija izklausījušies tik patīkami. Es pacēlu Džesija roku pie lūpām un to noskūpstīju.

-   Es gaidīju vakaru, - Džesijs teica. - Gribēju doties ceļā, kad kļūs vēsāks.

-    Līdz pilsētai ir trīsdesmit piecas jūdzes.

Viņš bridi klusēja.

-    Tad jau labi, ka ieradies tu. - Džesijs izskatījās apjucis, jo nebija cerējis uz tādu veiksmi. - Tev jāredz kaut kas gleznā, - viņš mainīja sarunas tematu. - Dod roku, palīdzi man piecelties.

-   Tu nedrīksti balstīties uz lūzuma.

-   Ja atspiedīšos tev pret plecu, tikšu līdz krēslam, balstīdamies tikai uz veselo kāju. - Saudzēdams šinu, viņš nolaida pēdas uz grīdas.

Strīdēties nebija jēgas. Tas būtu velti izšķiests laiks. Teikdama, ka skaitīšu līdz trīs, es nostājos Džesijam pretī un satvēru viņu aiz padusēm. Viņa roku muskuļi bija cieti kā koks, bet es cēlu viņu augšup, un, kad viņš atbalstījās pret mani, mēs uz trim kājām klibojām uz durvju pusi. No viņa ādas plūda karstums.

Plānu numur četri - iešanu lejup uz manu automašīnu - varējām aizmirst. Pa smiltīm un akmeņiem Džesijs netiktu uz priekšu pat piecdesmit jardu. Man vajadzēs atgriezties pie mašīnas vienai, aizbraukt līdz Koperkrikas robežai, tur satikt policistus un uzvest viņus augšā. Holts, es cerēju, šajā brīdī jau ir viņus izsaucis.

Džesijs atkrita uz krēsla un pārlaida pirkstus pār šikām plaisām klātu laukumu gleznojumā. Ilustrācija tur bija melnbalta.

-   Tas ir jauns.

Es ieraudzīju zīmējumus zīmējumā. Ar ātru, bet drošu roku tie bija ieskicēti gaišākajās gleznojuma vietās.

-    Tos zīmējusi Tabita, vai ne? - viņš jautāja.

Es pārlaidu tiem pāri pirkstus.

-Jā. - Viņa bijusi šeit un tos uzzīmējusi. Kāpēc? Vai tāpēc, ka vārdus būtu vieglāk pamanīt? Es ielūkojos uzmanigāk.

Viņa bija atainojusi Visu Svēto dienas priekšvakaru, taču tēli zimējumā bija savādi un drūmi. Bērni vampīru kostīmos, balerīna rotaļlaukumā… šūpoles, rotaļlietas, skolas ēka… Tas bija Lūka skolas rotaļlaukums. Man uz delmiem uzmetās zosāda.

Nākamajā zīmējumā bērni ēda saldumus. Vieni sēdēja braucamkrēslos, citi balstījās uz kruķiem, un es iedomājos Karīnu Eihneri. Pēdējā zīmējumā mazie cilvēciņi, sagrābuši kaklu, vārtījās pa zemi vai jau bija miruši. Rokās joprojām viņiem bija saldumi.

Man mutē nez no kurienes bija uzradies rūgtums. Šķita, ka šajā alā trūkst gaisa.

-    Tas ir brīdinājums.

-    "Pēdējie Ticīgie" noindēs bērnus.

-Jā.

-   Kāpēc? - Džesija balss čērksteja. - Vai tas ir kāds sods? "Pēdējo Ticīgo" spriestā tiesa?

Katru gadu sātanisti nogalina bērnus ar saindētiem saldumiem, Glorija teica. Šenila nolēmusi negaidīt…

-    Ēsma.

Nu bija skaidrs, kā Šenila grasās atvilināt federālos darbiniekus uz Santabarbaru. Man sāpēja galva. Sajuzdama siltu straumīti, es pieskāros ar pirkstu pie augšlūpas. Man asiņoja deguns.

Es noslaucīju asinis.

-    Džesij, es došos pēc palīdzības.

-   Mums jābrīdina cilvēki, policistiem jāiet uz skolām, no veikalu plauktiem jāizņem saldumi.

Es satvēru viņa plaukstu.

-    Man droši vien vajadzēs daudz laika. Dažas stundas.

Vina zilās acis cieši vērās manī. /

-    Es pagaidīšu.

Tās bija mokas. Es negribēju atstāt viņu vienu.

-    Es atvedīšu policiju un mediķus.

-Ja man kļūs garlaicīgi, es palasīšu savu šinu. - Džesijs, ne- nolaizdams no manis skatienu, pieskārās manam vaigam. - Es tevi milu. Ja tikšu laukā no šejienes, mēs apprecēsimies.

Ak! Cik raksturīgi Blekbernam - novēcināt bildinājumu kā cirvi! Karstas asaras noripoja man pār vaigiem.

-    Kad tiksi laukā, vispirms nodzīsim tev temperatūru un dabūsim tevi pie skaidra saprāta, - es atbildēju.

-   Es esmu pie skaidra saprāta.

-    Kā mani sauc?

-    Rakvela Velča.

Es nespēju izturēt domu, ka man viņš jāpamet. Pieliekusies uzspiedu ciešu skūpstu viņam uz lūpām.

-   Es ari tevi mīlu.

-    Neļauj Lūkam šogad iet saldumu meklējumos, Eva, - Džesijs sacīja, kad biju tikusi gandrīz līdz durvīm.

Es nepametu skatienu atpakaļ. Viņš nezināja, kas noticis ar Lūku, un es nespēju viņam to pateikt.

-    Nekādā ziņā.

Neatskatījusies es izgāju laukā pa durvīm.

Man izdevās apturēt policijas patruļmašīnu uz Trīssimt deviņdesmit piektās autostrādes ceļā uz Čainaleiku. Tā joņoja pilnā ātrumā, bākugunīm mirgojot, un gandrīz patraucās man garām. Tomēr pēdējā mirklī policists, bremzes kaucinādams, izlēma apstāties pie vientuļās sievietes, kas ceļmalā māja un kliedza. Sapratu, ka kaut kas nav labi.

Es skrēju pie mašīnas, ko apņēma putekļu mākonis. Tā bija Lora Jeltova, gaišmatainā policiste ar futbolista augšstilbiem. Viņa izkāpa un nāca man pretī, turēdama roku uz steka.

-    Evana Deleinija! Kāpēc mani tas nepārsteidz?

Izlikdamās, ka neesmu to dzirdējusi, es paskaidroju, ka man

vajadzīgi mediķi ievainota cilvēka glābšanai, varbūt pat helikopters, lai evakuētu viņu prom no Koperkrikas. Policiste saknieba lūpas. Viņš ir invalids, es teicu, turklāt lauzis kāju, viņa dzīvībai draud briesmas. Beidzot viņa paņēma rāciju.

-    Mums par to jau ziņots, - beigusi runāt, viņa man sacīja. Acīmredzot Holts bija piezvanījis. - Ugunsdzēsības departamenta glābšanas komanda devās ceļā, bet neatrada īsto vietu.

-   Es viņiem parādīšu. Sakiet, kur man viņi jāsagaida.

-   Lēnāk, lēnāk! Vai pazīstat Gloriju Mofetu?

-    Kāpēc jautājat?

Policistes acis bija dzedras. Viņa gribēja redzēt manu reakciju.

-   Glorija Mofeta ir mirusi.

Man aizrāvās elpa, uz pieres izspiedās sviedri. Lai gan vējš, kas uzpūta, bija svelmains, uz mirkli man kļuva auksti.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Jeltova bijusi policijas iecirknī, kad tajā ienākusi Šilo.

-   Meitene bija piekauta un raudāja, acs sasista zili melna, izskatījās, ka viņai iebliezts pa seju ar trulu priekšmetu. Es paguvu viņu satvert, pirms viņa sabruka vestibilā uz grīdas.

Es atbalstījos pret patruļmašīnu, juzdama, ka reibst galva.

-   Viņa drebēja, bija ļoti nobijusies, - Jeltova turpināja. - Teica man, ka Glorija zaudējusi prātu. Ka Glorijai esot ierocis un viņa ar to draudot kaut kādām meitenēm baznīcas lauku teritorijā.

Es saspiedu ar pirkstiem virsdeguni.

Jeltova aprakstīja tālākos notikumus policijas iecirkni. Viņa uzklieguši dežurantam, lai tas sameklē detektīvu Makrekenu, un palīdzējusi Šilo apsēsties uz krēsla. Meitene izskatījusies izmisusi, zirgastē saņemtie mati izspūruši, blūze saplēsta. Viņa stostīdamās stāstījusi, ka kopā ar trinēm iegājusi mājā un ieraudzījusi Gloriju izņemam no ledusskapja pistoli.

-   Viņa jautājusi, kāpēc Glorija slēpj ieroci pie pārtikas, - Jeltova teica, - un Glorija zaudējusi savaldību, metusies viņai virsū un situsi ar pistoles spalu pa galvu. Šilo izskrējusi laukā pa dur- vīm, bet Glorija uz viņu šāvusi. Tā kā Šilo mašina bijusi novietota tieši pie mājas, viņa ielēkusi iekšā un traukusies prom, lūgdama Dievu, lai Tas viņu pasargā. Glorijas raidītā lode sašķaidījusi mašīnas aizmugures stiklu.

Es purināju galvu.

-    Neizklausās pareizi.

-   Šilo matos bija stikla šķembas, un lode bija iestrēgusi mašīnas jumtā. Pati izvilku. Glorija patiešām uz viņu šāvusi.

Es biju pārliecināta, ka Šilo melo. Kad Jeltova man pastāstīja pārējo, sapratu, ka man ir taisnība.

Divas Čainaleikas patruļmašīnas brāzušās uz Eņģeļiem, iztraucēdamas zeltainās pēcpusdienas rāmo klusumu gluži kā divas bīstamas raķetes. Detektīvs Makrekens brauca kopā ar Jelto- vu. Viņa vērša krūškurvis bija iespīlēts Kevlar bruņu vestē. Tiklīdz viņi apstājās pie mājeles, durvis atsprāga vaļā un ārā kliegdama izskrēja pusaudze.

Mājā atskanēja šāviens, kas sašķaidīja priekšējo logu. Policisti pieliekušies izvilka ieročus. Histēriski kliedzošā meitene vienam no viņiem iekrita rokās, un tas norāva viņu zemē aiz savas mašīnas.

-    Lūdzu, nešaujiet! Iekšā ir manas māsas! - viņa lūdzās.

Policisti nervozēdami tupēja aiz mašīnām. Makrekens tiem

pamāja, likdams būt pacietīgiem un pats izturēdamies ļoti mierīgi, taču, pa rāciju izsaukdams papildspēkus, izklausījās satraukts.

Policists, kurš nogrūda meiteni zemē, tikai pirms trim gadiem bija beidzis vidusskolu. Tas bija puisis ar platu, spīdīgu seju.

-   Kā tevi sauc? - viņš jautāja.

-    Brendija Brēgela. - Meitenei bija kupli gaiši mati un lokans vingrotājas augums. Viņa ieķērās puiša zilajā krekla. - Neļaujiet Glorijai nogalināt manas māsas! - Atmetusi galvu atpakaļ, viņa kliedza uz debesim: - Satriec pīšļos manus ienaidniekus, Kungs! Sargi manas māsas ar savu varenību un nīcini netaisno, kas pavērsusies pret Tevi!

Policists mēģināja viņu apklusināt, bet velti, jeltova saliekusies piegāja abiem klāt.

-   Grūd viņu zemē! Lai viņa lido elles dzīlēs! - Brendija klaigāja.

-   Jaunkundze, - policists teicis. - Brendija… Palīdzi mums. Pastāsti, kas iekšā notika.

-    Mēs pieķērām Gloriju apgānām mācītāja Pīta mirstīgās atliekas, - viņa atbildēja. - Vispirms domājām, ka viņa zog Vaiomingas kundzes krājumus nebaltai dienai, jo viņai pie kājām bija saliktas putukrējuma bundžas un ķirši, bet viņa bāza rokas zem mācītāja Pīta… ak, Kungs, viņa bija pacēlusi mācītāja sēžamvietu! Tad viņa izvilka pistoli, ko bija tur paslēpusi. Šilo jautāja, ko viņa dara, un Glorija metās viņai virsū, sizdama ar ieroci pa seju!

Jeltova pamāja, dzirdēdama, ka meitene saka to pašu, ko Šilo.

-   Manas māsas tur mēģina aizsargāt mācitāju Pītu, bet viņas to nevar, jo Glorija viņām draud ar pistoli. Jums jāiet iekšā!

-   Nomierinies, Brendija.

Viņa sagrāba policistu aiz rokas.

-Jūs nesaprotat. Viņa atslēdza elektrību ledusskapim!

Puisis apmulsis sarauca pieri, un tad viņi izdzirdēja šķūnī ierūcamies motoru. Pēc Jeltovas vārdiem, pēc tam viss noticis ļoti strauji.

No šķūņa, mezdams gaisā smilšu vērpetes, izlidoja sarkans pikaps. Brendija, pietrūkusies kājās un ieķērusies sev matos, kliedza:

-   Kendija! Rendija! - Policisti spēji ieņēma šaušanas pozīciju pār patruļmašīnu virsbūvēm.

-   Nešaut! - Makrekens, roku paceldams, uzsauca. Policisti nenovērsa pistoļu stobrus no pikapa. Jeltova, piemiegtām acīm to nopētījusi, šaurajā kabinē ieraudzīja trīs cilvēkus - divas blondīnes un bruneti vidū. Viņa nosprieda, ka brunete ir ķīlnieku sa- gūstītāja, kas pavēlējusi dejotājām apsēsties sev abās pusēs, lai bēgot pasargātos no lodēm.

Pasažiera puses durvis atsprāga vaļā. Gaišmatainā meitene meistarīgi izlēca lauka un palika smiltīs guļam kā pankūka. Atguvusies no trieciena, viņa rāpoja uz policijas mašīnu pusi.

-    Rendija! - viņas māsa Brendija kliedza. - Ātrāk!

Meitene strauji virzījās uz priekšu. Pikaps apsviedās un, pagriezies par simt astoņdesmit grādiem, traucās atpakaļ, uz viņu pusi. Brunete izstiepa rokas, it kā sargādamās no gaidāmās sadursmes… nē, tas nevarēja būt… Viņa rādija, kur triekties…

Pēc maza brīža šofera durvis atvērās, un otra blondīne, kura sēdēja pie stūres, metās ārā. Smagi piezemējusies, tā ripoja no spēkrata prom. Tajā pašā mirklī automašīnā atskanēja skaļš blīkšķis, un iekšpusē izpletās balta dūmaka. Braucamais joprojām brāzās uz priekšu.

Granāta, Jeltova nodomāja. Viņiem virsū tātad traucas pašnāvniece, kura sev pie ķermeņa piestiprinājusi spridzekli. Jaunais policists, kurš stāvēja Jeltovai blakus, izskatījās pārbijies.

Viņš nospieda ieroča mēlīti.

Šāviens sašķaidīja priekšējo stiklu, un tad uguni atklāja ari pārējie. Mašina joņoja viņiem virsū, ar atvērtajām durvīm izskatīdamās pēc liela, slima putna, un brunete, plaukstām aizsegusi seju, kliedza. Lodes spindzēja un kapāja pikapu, līdz tas iegrūdās ar purnu policijas mašīnā un apstājās.

Makrekens iekliedzās, pavēlēdams pārtraukt uguni. Abām rokām turēdams revolveri, viņš lēni apgāja patruļmašīnai apkārt, virzīdamies uz pikapa pusi. Brendija Brēgela paskrēja viņam garām un, šņukstus saukdama Kendijas vārdu, nometās ceļos pie meitenes, kas bija izlēkusi no vadītāja sēdekļa.

Kendija pieslējās kājās un izspļāva no mutes smiltis.

-   Vai viņu nošāva?

Jeltova ielūkojās pikapā. Jā, brunete bija nošauta. Plati ieplestām acīm un sagumušiem pleciem viņa tur sēdēja, un asinis plūda no šāvienu brūcēm sejā un krūtīs, sajaukdamās ar baltajām putām, kas bija izšļākušās pa visu salonu. Tās pilēja uz ieroča, kas bija aizbāzts meitenei aiz jostas, - deviņu milimetru Beretta. Jaunais policists blakus Jeltovai cīnījās ar nelabumu, noburkšķēdams, ka nāve smaržo saldi. Kas tas baltais īsti bija?

Rendija Brēgela viņiem aiz muguras čivināja ar Makrekenu. Es to uzsildīju uz plīts, viņa sacīja, uzsildīju tik karstu. Tā kā uz bundžas rakstīts, ka saturs atrodas zem spiediena, es nodomāju, ka tas jāuzspridzina, lai novērstu Glorijas uzmanību no manis…

Jeltova ieraudzīja uzsprāgušo bundžu, kuras malā vēl bija samanāma daļa uzraksta "…krējums". Policists ieminējās, ka skaņa izklausījusies pēc īsta sprādziena. Tā arī bija. Kā viņš varēja zināt, ka tā bija putukrējuma bundža?

Jeltova nenovērsdamās cieši vēroja mani.

-   Tā meitene, Rendija, bija ielikusi bundžu virtuves cimdā un paslēpusi zem krekla. Pikapā viņa to sakratīja, lai tā atsprāgtu vaļā, pameta un izlēca laukā. Ļoti drosmīgi.

Es klausījos, ko viņa saka, un man kļuva grūti elpot.

-Jūs spriežat nepareizi. Glorija no tām meitenēm baidījās, gan no trīnēm, gan Šilo. Nevis otrādi.

Jeltova piemiegtām acīm vēroja mani.

-Šķiet, jus tomēr neesat iesaistīta.

-Ko?

-Jūs nedzirdat, ko es jums saku. Šai Glorijai bija ierocis, deviņu milimetru Beretta. Tas pats, ar ko nogalināts Piters Vaiomings. Tā kā jūsu brālis ir apsūdzēts slepkavībā, jums tās ir labas ziņas.

Es sapratu, kas noticis. Glorija bija atmaskota. Šenila un Šilo bija atklājušas, ka viņa man sniegusi informāciju, un sarīkojušas to izrādi. Es paberzēju pieri. Vai viņas redzēja mani un Holtu skrienam prom no mājas? Vai Glorija viņām pateikusi par mūsu sarunu? Vai viņa pateikusi, ka es zinu, kur paslēpts Džesijs?

Es piepeši satrūkos.

-    Ak Dievs, Džesijs! Mums jāpasteidzas.

Ugunsdzēsības departamenta glābēju vienība sagaidīja mani pie pagrieziena, kas veda uz Koperkrīku. Mēs sasniedzām bumbu patvertni pēc piecpadsmit minūtēm un uzreiz sapratām, ka nav labi. Abas durvis bija plaši vaļā, ārā plūda dūmi, un zīmējums bija apsvilis. Ugunsdzēsējs lika man pagaidīt laukā un pats devās iekšā. Es drebēdama stāvēju smiltīs. Iznācis no patvertnes, viņš papurināja galvu.

-   Tur ir tukšs un izdedzis. Lai ari kas tur būtu bijis, tagad viņš ir prom.

Divdesmit piektā nodaļa

Pēc divām dienām Braiens pameta cietumu. Viņš lūkojās uz mani, bet mani neredzēja. Šķita, ka viņa galvenais mērķis šajā bridi ir ātrāk palielināt attālumu starp sevi un ieslodzījuma vietu. Debesis, sauli un gaisu viņš uztvēra bez prieka. Saņēmis mani aiz rokas, brālis lika soli pēc soļa, gluži vai vilkdams mani līdzi.

Viņam izvirzītā apsūdzība slepkavībā bija atzīta par nepamatotu. Pistole, ko policisti atrada pie Glorijas, bija viņa pazudušais dienesta ierocis, un ballistikas ekspertīze apstiprināja, ka ar to nogalināts Pīters Vaiomings. Glorijas pirkstu nospiedumi bija salīdzināti ar tiem, kas atrasti Mela Kaladžjana slepkavības vietā, un tas ļāva secināt, ka viņa vainojama abās nāvēs. Braiens bija brīvs un attaisnots.

Tā bija uzvara, taču es nejutu gandarījumu. Glorija bija mirusi. Lūks bija prom, un Džesijs atkal izgaisis. Es viņu pievīlu.

-    Komandieri!

Šķērsodams autostāvvietu, mums pakaļ steidzās detektīvs Makrekens. Vērša krūškurvis cilājās, un apskrambātās brilles uz deguna lēkāja. Braiens klusi novaidējās.

Makrekens saraustīja uz augšu bikses un sēkdams ievilka elpu.

-    Es tikai gribēju pateikt, ka mūsu iecirknis velta lielas pūles, lai atrastu jūsu dēlu.

Braiens lūkojās uz viņu.

-    Mēs esam gatavi uz visu, lai pārvestu jūsu zēnu sveiku un veselu mājās.

-   Tāpat kā Gloriju Mofetu? - Braiens izmeta.

Makrekens sabāza rokas kabatās un bridi klusēja.

-Jūs esat brīvs cilvēks. Mēs neturam uz jums ļaunu prātu.

-   Ak jūs neturat? Žēl, ka tā nav abpusēji. Esmu atstādināts, Jūras kara spēku izmeklētāji mēģina pierādīt, ka esmu apzadzis bāzi, un FIB pret mani izturas kā pret mēslu, kas pielipis pie kurpes.

-   Ceru, ka ar laiku jūsu rūgtums mazināsies un jūs spēsiet uz visu paraudzīties citām acīm, - Makrekens teica. - Ikviens tikai dara savu darbu. /

-    Protams. - Braiens devās prom, vilkdams mani sev līdzi. Makrekens pavadīja mūs ar skatienu.

-    Nejēga! - Braiens sašutis noņurdēja. - Pat neatvainojās! - Brālis pameta skatienu atpakaļ. - Viņa idioti divdesmit divus gadus vecā meitenē ietrieca nez cik ložu. Vai patiešām viņi doma, ka es atstāšu Lūka likteni viņu ziņā? Tas nenotiks. Ja viņi vēl salaidīs grīstē glābšanas operāciju… - Viņš pastiepa uz manu pusi roku. Tā drebēja. - Dod man atslēgas. Es sēdīšos pie stūres.

Braiens strauji uzņēma ātrumu. Mēs braucām uz viņa mājām.

-   Vai Glorija patiešām nogalināja mācītāju Pītu? Kā tu domā? - viņš jautāja.

-    Es par to šaubos.

-   Jesaja Pakstons novēla vainu uz viņu, lai atbrīvotu mani.

Braiens pastāstīja man par Pakstona prasību sagādāt kaujas

galviņu un solījumu, ka tas dabūs viņu laukā no cietuma. Brālis domāja, ka Pakstons šim nolūkam izmantojis Gloriju.

-    Izklausās ticami, - es atzinu.

Mēs nebijām šīs aizdomas darījuši zināmas policistiem. Es viņiem pastāstīju, ka Glorija sniedza man informāciju, un pateicu arī par brīdinājumu, ko pauda zīmējumi uz patvertnes durvīm. Makrekens un FIB detektīvi tikai bargi skatījās uz mani. Tā kā zīmējums bija apsvilis, es neko nevarēju pierādīt.

-    Brīdiniet Santabarbaras policiju, - es teicu. - Sakiet, ka tā jukusi Evana Deleinija murgo par pastardienu, bet piezvaniet viņiem.

Makrekens to izdarīja. Tad es piezvanīju Santabarbaras skolu inspektoram, Kevinam Eihneram un Sallijai Šimadai, kuru lūdzu izziņot, ka Visu Svēto dienas priekšvakara svinības tiek atceltas. Pretējā līnijas galā bridi valdīja pārsteiguma pilns klusums, bet tad Sallija piekrita, mani brīdinādama, ka tas neatturēs "Pēdējos Ticīgos" no uzbrukuma skolai, kinoteātrim vai citai sabiedriskai iestādei.

-   Zinu, bet tik un tā brīdini cilvēkus, - es atbildēju.

-   Tam velna Pakstonam jau pašā sākumā bija mans ierocis, - Braiens sacīja. - Viņš nosūtīja Šilo uz pilsētu ar pasaciņu par Glorijas uzbrukumu un trlņu saņemšanu gūstā, un Makrekena ērmi izdarīja pārējo.

Mūsu iegūtās ziņas liecināja, ka policisti tā ari nav redzējuši Gloriju uz kādu notēmējam ar ieroci. Visu, ko viņi zināja, bija teikušas trīnes. Kas patiesībā notika tajā mājelē? Vai trlnes iestāstīja Glorijai, ka tuvojas policija, pārbiedēdamas viņu tik ļoti, ka viņa aizlīda pa tuneli uz šķūni un iesēdās pikapā, domādama, ka visas aizbēgs?

-   To meiteņu pacietība ir apbrīnojama, - Braiens novilka. - Šilo acīmredzot ļāvusies piekaušanai, lai varētu ticami melot.

-   Tā nebija. Seju un aci viņai savainoja Džesijs.

Braiens neticīgi palūkojās uz mani.

-   Nevar būt!

-   Var gan.

-   Jo labāk. - Gar logu zibēja zemas ēkas, zem tveices sarukušas vēl zemākas. - Viņš nezaudēs drosmi, Evana, - Braiens pēc brīža sacīja.

Es par to nemaz nešaubījos. Vēl ne reizi savā mūžā Džesijs nebija zaudējis drosmi. Vai Braiens to apjēdzis tikai tagad?

-Jā, es zinu.

Iestājās klusums.

-    Mani interesē vēl kas, - Braiens no jauna ierunājās. - Kur slēpjas Šenila?

Es ari biju par to domājusi.

-   Viņa ļauj citiem paveikt netīro darbu, lai nevērstu aizdomas uz sevi. Viltīgā neliete.

-     Režisore, kas rausta leļļu aukliņas, pati stāvēdama aiz kulisēm.

Es vēroju, kā trīsuļo karstais gaiss virs asfalta.

-   Viņa rausta aukliņas, kas pievienotas tev, Braien. Jau no paša sākuma.

Automašīna ātri traucās uz priekšu. Čainaleika mūsos atmodināja pārgalvīgus šoferus, kas nespēj noņemt kāju no akseleratora.

-   Naids, ko viņa pret tevi jūt, ir sens, - es turpināju. - Kas īsti vidusskolā starp jums notika? Vai tu viņu aizvainoji, ignorēji, piekrāpi?

-    Nav svarīgi. Viņa ir naidīgs cilvēks, tāpēc ienīst visus.

-   Tas ir svarīgi. Varbūt mēs spētu paredzēt viņas nākamo soli, ja viņu labāk izprastu.

-   Viņa mani vajā tāpēc, ka vēlas ieročus. Un cauri.

Man gan tā nelikās. Braiena acis bija melnas un saltas kā čūskai. Es zināju, ka viņš par to neko vairs neteiks.

-    Pakstons ir mežonis, - viņš sacīja, mainīdams sarunas tematu. - Viņam rodas erekcija, jau domājot vien par asinsizliešanu.

-   Vai tu domā, ka viņš rīkosies pēc šenilas plāna?

-    Viņš izdomās savu plānu. - Lai gan dega sarkanā gaisma, Braiens šķērsoja krustojumu. - Kas īsti virza šo partizānu kustību bez līdera? Savai pārliecībai uzticīgam varmākam dota iespēja izraisīt kataklizmu. Pakstons tāds ir. Viņam ir savi mērķi, un es nedomāju, ka tajos ietilpst sekošana sievietei kaujā. Es redzēju, kā viņš izturas pret Tabitu…

Braiens, skaļi lādēdamies, nobremzēja. Patraucies garām vajadzīgajai ielai, viņš virzīja mašīnu atpakaļgaitā.

-   Starp citu… - Viņš pamāja ar galvu uz manu zelta krustiņu, kas saules gaismā mirdzēja. - Es zinu, ka tas piederēja vecmāmiņai, bet… kā tu spēj to nēsāt?

-   Tas ir krusts. Nejauc "Pēdējos Ticīgos" ar kristietību.

Viņa acīs pavīdēja rūgtums.

-    Dieva nav, Evana. Tur augšā, aiz atmosfēras, ir vienīgi milzu tukšums.

Nekad nebiju redzējusi savu brāli tik neslēpti padevušos. Braiena atbalsta punkti bija pajukuši, pamats zem kājām bija zudis. Viņš strauji iegrieza mašīnu savā ielā, apturēja to uz piebraucamā ceļa un izkāpis aizcirta durvis. Es viņu panācu un apturēju, pirms viņš sasniedza durvis.

-    Lūks skaita lūgšanas par tevi, Bri. Tu nedriksti noliegt, ka viņš zina, kas ir tā vērts un kas nav.

Braiens cieši aizmiedza acis, un āda ap tām savilkās sīkās krunciņās. Nodūris galvu, viņš ilgi skatījās uz saviem zābakiem, līdz atguva savaldību.

-   Paldies. Bet Lūks tic ari Ziemassvētku vecītim.

Kad iegājām iekšā, Braiens uzmeta mašīnas atslēgas virtuvē uz letes. Mājā oda pēc krāsas, dezinfekcijas un grīdas mazgājamā līdzekļa. Telefonu grāmatā biju atradusi firmu, kas uzkopa asiņainu noziegumu vietas, un to nolīgusi. Laikmeta zīme.

Nepagāja ne pāris minūšu, kad iezvanījās telefons. Mēs saskatījāmies, un es atbildēju zvanītājam.

-    Pasauc brāli. - Tas bija Jesaja Pakstons.

Braiens paņēma telefonu un pienāca man tuvāk klāt, lai es arī dzirdētu sarunu.

-   Nu, vai es neteicu? - Pakstons sacīja. - Esi brīvs kā putns!

-    Tātad tu esi vīrs, kas tur vārdu. Lai slavēts tavs Dievs un visi svētie!

Pakstons pasūkāja zobus un nokrekšķinājās.

-    Vai tev ir pulkstenis?

-   Stāsti, ko tev vajag!

-   Saskaņosim laiku. Mans pulkstenis rāda divdesmit divas minūtes pāri vieniem. Tev ir divdesmit četras stundas, lai sagādātu solīto.

Braiens nekustīgi raudzījās vienā punktā kaut kur aiz sienas.

-   Vai skaidri dzirdēji, Deleinij?

-   Kur nu vēl skaidrāk.

-    Mēs tev piezvanīsim un pateiksim, kur tas jānogādā.

-   Nē. Es to pateikšu jums.

-   Tev nav nekādas teikšanas.

-    Ne jau naudu es vedu, muļķi, bet gan ļoti bīstamu kaujas galviņu. Es nevaru to atstāt atkritumu tvertnē aiz veikala. Tāpēc man jāsameklē droša vieta. Kad būšu to atradis, es jums pateikšu.

-    Nedomā ar mani dzīt velnu.

-   Atved Lūku un Tabitu. Citādi viss tiek atcelts.

Pakstons iesmējās.

-   Militāristi… Jūs domājat, ka varat komandēt visu pasauli. Atceries, divdesmit četras stundas. Pulkstenis jau hkšķ.

Braiens nometa klausuli un atbalstījās pret leti. Uz viņa del- miem izspiedās dzīslas.

-   Vai tu zvanīsi policijai? - es jautāju.

-   Nē. - Viņš pagriezām pret mani un cieši vērās man acīs. - lr tikai viens cilvēks, kam es spēju uzticēt Lūka dzīvību, un tā esi tu. Tāpēc gatavojies.

Es jutu asinīs ieplūstam adrenalīnu. Es zināju, ko viņš man piedāvā. Braiens noliedza Dieva esamibu un uzskatīja Visumu par nedzīvu, barbarisku vietu, bet, uzticēdams man Lūka dzīvību, viņš dāvāja man iespēju izpirkt vainu.

-   Kas mums tagad jādara? - es jautāju.

-   Tagad mēs sadabūsim kaujas galviņu.

-    Atstāj to manā ziņā, - es atbildēju.

Kad iegriezos Ebijas Henkinsas mājas piebraucamā ceļā, viņa tikko bija atvedusi savus bērnus no skolas. Ārdurvis bija vaļā, gaitenī mētājās mugursomas, kurpes un saņurcītas zeķes, un pēcpusdienas saules stari slīpi apspīdēja gaisa kondicionētāju, kas strauji griezās. Turēdama rokās trīs McDonald's porcijas, paku saldējuma un sešas bundžas Ebijas iecienītā alus, es pieklauvēju.

Ebija pabāza gaitenī galvu.

-    Vai tu drīzumā gatavojies tikdes ar svara vērotājiem?

-    Domāju, ka bērni varētu paēst, kamēr mēs aprunāsimies.

Bērni patiešām kāri uzklupa ēdienam, un Ebija, ielējusi divās

glāzēs vēsu tēju, vienu pasniedza man.

-   Iziesim uz verandas. - Kad bijām iekārtojušās uz ļodzīgiem metāla krēsliem, viņa mudināja: - Nu, klāj vaļā!

-   Es gribu lūgt tev pakalpojumu. Ļoti lielu pakalpojumu, kas varētu radīt tev nepatikšanas.

-    Kaut ko nelikumīgu?

-   Jā. Taču tas varētu glābt Lūka dzīvību.

Saules gaismā viņas mati mirdzēja gluži kā zelts.

-   Reiz es sagādāju lielas nepatikšanas tev, - Ebija domīgi atbildēja. - Ar kaut ko nelikumīgu. Turklāt nesen tu nāci palīgā, kad man draudēja briesmas. Vai es gadījumā neesmu tava parādniece?

-   Vai gribi, lai pastāstu sīkāk?

-Jā -

-   Palīdzi man nozagt no Čainaleikas muzeja Sidewinder raķeti.

Kad atgriezos mājā, Braiens sagaidīja mani pie durvīm.

-Nu kā?

-   Šovakar deviņos Ebija mani gaidīs muzeja ar atslēgu.

Izskatīdamies pārsteigts, viņš paspieda man plecu.

-   Braša meitene.

-   Tev jābūt gatavībā, tiklīdz man tā būs. Es negrasos novietot savu mašinu uz piebraucamā ceļa ar milzu raķeti bagāžniekā.

-    Mēs to aizvedīsim uz tikšanās vietu, tiklīdz satumsīs.

-    Labi. - Mēs iegājām virtuvē. - Starp citu, ja tu mani vēlreiz nosauksi par "brašu meiteni"… - Es veltīju viņam skatienu, kas neko labu nesolīja.

Pie galda stāvēja Marks Diprē.

-    Liec to aiz auss, vecīt. Nedrīkst teikt meitenei, ka viņa ir braša, ja pagājis jau krietns brīdis, kopš viņa izkāpusi no autiņiem. Sveika, Evana.

-   Sveiks, Mark.

Grib labot savas kļūdas, es nodomāju. Nebiju redzējusi Marku Diprē kopš dienas, kad paziņoju, ka mūsu izpratne par draudzību atšķiras. Lai gan viņš bija ģērbies ikdienas drānās, džinsos un Jūras kara akadēmijas teniskreklā, viņš tik un tā izskatījās pēc militārista.

-    Esi bijis iepirkties, - es teicu Braienam.

Uz galda atradās divi slaidi ugunsdzēsības aparāti, vairāki nelieli aerosola baloni un dažādas ierices no radiopreču veikala - sensori, gaismas diodes un divi elektriskie termometri.

-    Kas būs pusdienās? - es jautāju.

-   Sibīrijas mēris, - Braiens raupji atjokoja.

-   Jēziņ!

-   Vai zariņa gāze. Neesmu vēl izdomājis.

-    Varbūt plutonija daļiņas, - Marks piebilda. - Tās viņi būtu pelnījuši. Radiācija tādiem par ļaunu nenāktu.

-    Dievinu puišus, kas prot gatavot, - es noteicu.

-   Es apsolīju tiem neliešiem kaujas galviņu, un mēs viņiem to pagādāsim, - Braiens sacīja. - Patlaban lipinām kopā "detektorus", lai viņi redzētu, ka patiešām saņem prasīto.

-    Mēs varam tos pārveidot par Geigera skaitītājiem, - Marks, pamājis uz radioierīcēm, savā džeza dīdžeja balsī paskaidroja. - Un iztaisīt tā, lai tie klikšķ.

Es paņēmu rokā vienu aerosola balonu.

-    Kas tas?

-   Gāze, - Braiens atbildēja.

-    Asaru gāze?

-    Katram gadījumam.

-   Kādam gadījumam?

-    Gadījumam, ja kaujas galviņa uz viņiem neatstās pietiekamu iespaidu. Ja sāksies kas neparedzēts, es viņus atbruņošu un apmulsināšu. Ar gāzi tas ir iespējams.

-    Un ugunsdzēsības aparāti?

-   Vienu ievietošu kaujas galviņā. Vai zini, cik ātri cilvēki spēj skriet, ieraudzījuši, ka no raķetes gala nāk dūmi? - Redzēdams, ka es kļūstu domīga, viņš sacīja: - Es neņemšu līdzi šaujamieročus, jo tur būs Lūks. Tā sekta ir amatieru bars. Neticu, ka viņi kritiskā bridi spēj savaldīties, un ierocis man pie sāniem vienīgi mudinātu viņus uz šaudīšanos. Tādu risku es nevēlos uzņemties. Marks paliks ārpusē, tāpēc viņš būs bruņots. Taču man jārīkojas citādi.

Es pārlaidu skatienu priekšmetiem, kas atradās uz galda.

-   Ja sāksies kas neparedzēts, - es teicu, - tikt galā ar sektantiem būs grūti, jo viņu droši vien būs vairāk par mums.

-   Tu man līdzi nenāksi.

-    Brāli, padomā labi. Tu tātad radīsi ilūziju, ka tev ir bioloģiskā kaujas galviņa. Kāpēc nespert soli tālāk? Ja notiek kas negaidīts, mēs varētu radīt ilūziju, ka spējam iebiedētos sektantus savaldīt.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Turpini.

Es rādīju uz elektroniskajām ierīcēm.

-   Tu taisi detektorus, lai viņus pārliecinātu, ka raķete nes iznīcību. Tev jārada iespaids, ka raķeti ar bioloģisko ieroci varam pavērst pret viņiem, ja Pakstons nepratīs uzvesties.

-    Nepratīs uzvesties. Tas ir, neatbrīvos Lūku.

-Jā. Tev jābūt gatavam uzspiest savu gribu. - Es cerēju, ka mēs piespiedīsim Pakstonu pateikt arī, kur atrodas Džesijs. Paņēmusi rokā aerosolu, es pabeidzu: - Ja viņš tevi grasīsies piekrāpt, saņems sejā "baktērijas".

Braiens, berzēdams zodu, sāka soļot uz priekšu un atpakaļ.

-   Vai tas nenozīmētu, ka es pakļauju mēra iedarbībai arī sevi?

-   Tu esi vakcinēts. Pakstons nav. - Es pievērsos Markam. - Doma par plutoniju jāatmet. Braiens nevarētu apgalvot, ka ir potēts pret radioaktivitāti. Bet, ja viņi noticēs, ka pakļauti baktēriju iedarbībai…

-   Jūs varētu piedāvāt viņiem pretindi.

-Jā.

Marks un Braiens lūkojas viens uz otru, un Braiena seja iezagās greizs smaids.

-    Man patīk.

-   Šie ļaudis zina, ka militāristi pret Sibīrijas mēri saņem poti, - Marks domīgi teica. - Taču viņi sapratīs, ka jūs, Evana, neesat vakcinēta.

-   Tad man vajadzēs pretindi. Tā būs daļa no uzveduma.

Viņš bridi kaut ko apsvēra.

-    Viņi varētu zināt, ka mēri ārstē ar antibiotikām.

-     Ne jau slepeno, bioloģiski mainīto mēri militārām vajadzībām.

Marks pamāja.

-    Es varu sagādāt šļirces. Šerijai, manai sievai, ir diabēts.

-     Apsmidzināšana ar mēra baktērijām nesagādā sāpes, - Braiens sacīja. - Taču no asaru gāzes viņi gulēs zemē, klepos un kliegs, pusstundu neko neredzēdami.

-   Tad atšķaidi to vai uzsmidzini nelielu devu, izdomā! Ja jūs protat apieties ar piecdesmit miljonu vērtu iznīcinātāju, gan jau mācēsiet izmantot arī aerosola balonu.

Braiens māja ar galvu, to visu pārdomādams.

-    Ilgi tas viņus neapmuļķos, bet ar to varētu pietikt. - Viņš iesānis uzmeta man skatienu. - Tev ir ķēriens uz visādām nekrietnībām.

-   Čūsku inde aiz manām lūpām. Ķersimies pie darba.

Kad atpakaļgaitā piebraucu automašīnu pie Čainaleikas muzeja sētaspuses durvīm, Ebija mani jau gaidīja. Virs mums pletās naksnīgas debesis, kurās nebija mēness, tikai spožas zvaigznes. Vējš gaudoja gluži kā mirušas dvēseles. Mašīnas bagāžnieks bija daļēji vaļā, un laukā no tā rēgojās polivinilhlorida caurules, zem kurām biju iecerējusi paslēpt raķeti, bet tās galu nosegt ar dvieli un piesiet tur signālkarodziņu. Tādējādi, kad braukšu pa Čainaleikas bulvāri, izskatīsies, ka es naktī nodarbojos ar santehnikas labošanu, nevis vedu bagāžniekā bīstamu raķeti.

Ebija atslēdza durvis.

-    Brīnišķīga izklaide sestdienas vakaram, vai ne?

-   Jā. Televīzijā tik un tā nekā interesanta nav.

Mēs izstīvējām no automašīnas bagāžas nodalījuma vienu cauruli un ienesām to iekšā. Ebija aizvēra durvis un ieslēdza gaismu. Izbāztie dzīvnieki izskatījās spokaini, viņu sintētiskās acis draudīgi zalgoja.

-Tu taču atvedīsi raķeti atpakaļ, vai ne? - Ebija painteresējās.

-   Goda vārds, atvedīšu.

Viņa nolika cauruli zemē.

-    Pirmdien. Tad mani varbūt neatlaidīs.

-    Visam vajadzētu beigties jau rīt pēcpusdienā.

-    Lieliski. - Viņa sameklēja lielu skrūvgriezi un sāka darboties, atbrīvodama Sidewinder no stiprinājuma, kas turēja to pie paliktņa.

Es nopētīju raķeti - tā atgādināja desmit pēdu garu adatu ar sešu collu diametru un stabilizatoriem pie purna un astes. Šos pakaļgala "spārniņus", kas bija pārāk lieli, lai ietilptu caurulē, man vajadzēs ņemt pie sevis salonā un ievietot spraugā starp mašīnas priekšējiem sēdekļiem. Es uzmetu skatienu ekspozīcijai - krāsainiem degbumbu un šrapneļu attēliem.

Ebija darbojās ar skrūvgriezi.

-   Neraizējies, raķete nav bruņota. Tajā nav ne kaujas galviņas, ne degvielas. Man tā šķiet, - viņa sacija.

-   Ļoti smiekligi. Vai atceries to gaisa parādi, kur piloti ļāva ber- niem iesēsties iznicinātāja kabīnē, bet aizmirsa atslēgt katapultē- šanās sēdekli? Kāds septiņus gadus vecs…

-    Nevajag. - Ebija nobālējusi pacēla roku. - Nerunā par bērniem, kas cieš. Es nespēju to izturēt.

Es zināju, ka tas ir īstais iemesls, kāpēc viņa piekrita man palīdzēt. Ne jau tādēļ, lai atlīdzinātu man nez kādu parādu, un ne piedzīvojumu kāres dēļ, pat ne tādēļ, lai atriebtos "Pēdējiem Ticīgajiem" par koijotsuņa uzbrukumu. Viņa nespēja vienaldzīgi noraudzīties, ja kāds apdraudēja bērnu dzīvības.

-   Tevi vajadzētu apzeltīt, Ebija.

Viņa uzsita pa raķeti.

-    Paliec apakšā plecu.

Es darīju, kā viņa lika. Lidz ar pēdējo skrūvgrieža loku raķete smagi man uzgula, smagāk, nekā biju gaidījusi.

-   Nu, vai redzi? - Ebija sacīja. - Nekas briesmīgs. Noderēs svētīgam darbam. Stiepsim mazulīti uz mašīnu, lai no mūsu nodokļos aizplūstošajiem dolāriem beidzot ir kāds labums.

Divdesmit sestā nodaļa

Šķūnis atradās uz paugura, no kura austrumu pusē pavērās skats uz ieplaku. Pussabrucis, pelēks un sen pamests, tas slēpās starp lieliem akmeņiem un mūžzaļiem augiem. Aiz šķūņa gluži kā granīta asmens desmit tūkstoš pēdu augstu plašajās debesis slējās Sjerranevadas kalnu grēda. Lai gan iekšā vējš svilpa un sitās pret dēļiem kā viena cilvēka orķestris, tur bija svelmaini karsts. Bija svētdiena, trīsdesmitais oktobris. Laiks izrādei.

Mēs tur atradāmies jau kopš četriem rītā - Braiens, Marks Dip- rē un es. Pusvienpadsmitos bijām sagatavojušies. Mums bija viltoti Sibīrijas mēra detektori un šļirces ar sāls šķīdumu, ar ko viltoto Sibīrijas mēri ārstēt. Un šķūņa vidū, novietota uz diviem steķiem un apsegta ar brezentu, mums bija raķete. Trūka tikai "Pēdējo Ticīgo".

Es soļoju šurpu turpu, mezdama skatienus uz tuksneša panorāmu caur šķūņa dēļu spraugām. Visapkārt saules staros mirdzēja smiltis. Braiens izstiepās zemē un atbalstīja galvu pret savu mugursomu.

-   Evana, apsēdies un atpūties. Mums vēl ir trīs stundas.

-    Protams. - Taču es nespēju palikt uz vietas. Nebiju gulējusi visu nakti, un nervi man bija saspringti kā stīgas.

-   Nav jēgas tērēt spēkus. [Divpadsmitos es zvanīšu Pakstonam.

Marks sēdēja zemē pie šķūņa sienas.

-    Klausi brāli. Taupi enerģiju.

Braiens aizvēra acis un salika rokas uz krūtīm kā gurdens ģimenes tēvs, kas parastā, laiskā svētdienas pēcpusdienā snauž guļamtlklā. Mani tāda izturēšanās gan izbrīnīja, gan nomierināja, gan biedēja. Tas bija karavīra miers pirms kaujas.

Vējš triecās iekšā pa spraugām. Kaut gan bija neizturami karsts, es tricēju.

Un tomēr man izdevās pagulēt. Divpadsmitos Braiena balss caur miega vati atvilināja mani atpakaļ nomodā. Pa manu mobilo telefonu viņš runāja ar Pakstonu.

-   No Trissimt deviņdesmit piektās šosejas uz rietumiem augšup kalnā apmēram piecas jūdzes, - viņš stāstīja. - Pirms pagrieziena uz Vitnija Vārtiem. - Braiena balss bija rāma un mierīga. Bridi valdīja klusums. Noklausījies Pakstona teikto, viņš sacīja:

-    Nevajag man to atgādināt. Es pildu savu solījumu, tu - savu. Ļauj man parunāt ar Lūku.

Vēl brīdi klausījies, viņš uzmeta man asu skatienu, ar mājienu aicinādams mani tuvāk. Es pieliku ausi pie telefona.

-    Pagaidi, - es dzirdēju Pakstonu sakām, un mana sirds sažņaudzās. Tad kaut kas noklikšķēja, nosprakšķēja statiskie trokšņi, un pretējā līnijas galā atskanēja ieraksts.

-    Tēt…? - Smalkā balstiņa uz brīdi kā šaubīdamās apklusa.

-    Šodienas avīzes sporta lappusē ir šādi rezultāti. Dienvidkali- fomijas universitātei divdesmit astoņi, Kalifornijai septiņpadsmit, Kalifornijas universitātei Losandželosā trīsdesmit četri…

-    Maitasgabals, - Braiens izgrūda.

-   Or… Oregonai četrpadsmit… - Luks burtoja futbola rezultātus, bet Braiens vairs neklausījās.

-    Ļauj man runāt ar dēlu.

-    Zēnam nekas nekaiš, - Pakstons teica. - Mēs negrasāmies dot viņam telefonu, lai Jūras kara flote noteiktu mūsu atrašanās vietu un viņu uzmeklētu. Ja kāds izsekos šo zvanu un mums uzbruks, neviens viņu neatradīs. Ne tagad, ne pēc tam.

Braiens strauji ievilka elpu, taču nebija jēgas Pakstonam kaut ko skaidrot.

-    Lai Lūks un Tabita pēc stundas būtu šeit.

Negaidīdams Pakstona atbildi, Braiens telefonu izslēdza.

-   Viņi nāk. Gatavojies.

Mēs sadzirdējām motoru troksni no pusjūdzes attāluma. Marks paglūnēja pa šķūņa dēļu spraugām.

-   Divi kravas automobiļi un divi motocikli, - viņš ziņoja.

Braiens nostājās viņam blakus.

-   Vai tu redzi Lūku vai Tabitu?

Marks papurināja galvu.

Mēs visi lūkojāmies pa spraugām lejup uz dzeltenbrūno nogāzi, kur aiz sektas transportlīdzekļiem griezās putekļu mākoņi. Lielais zaļais Dodge bija pirmais, un saules stari spīdēja tā priekšējos stiklos.

-   Es dodos, - Marks teica.

Viņam bija jāierīkojas starp krūmājiem un akmeņiem augstāk kalnā aiz šķūņa. Atvēris mugursomu, viņš izņēma divas nelielas rācijas, no kurām vienu pasvieda man. Tāds pats modelis bija Pakstonam naktī, kad viņš nolaupīja Lūku. Ja viņi tās izmantos, mēs grasījāmies sarunas noklausīties. Pēc tam Marks no somas izņēma pistoli un aizbāza to aiz džinsiem jostasvietā uz muguras. Pamājis Braienam, viņš pastūma malā vaļīgu dēli un izlavī- jās ārā pa šķūņa otru pusi.

Mašīnas un motocikli, lēkādami pa nelīdzeno ceļu, virzījās mums aizvien tuvāk. Braiens pieskārās man pie pleca.

-    Vedīsim viņu mājās, - viņš sacīja.

-   Cik vien ātri tas būs iespējams.

Braiens atgrūda šķūņa durvis vaļā. Viņam priekšā pletās izkaltusi pasaule - akmeņainā nogāze, dzeltenais tuksnesis, attālie kalni, kuros bija visas krāsas - asiņu sarkanais, sasitumu zilais, šaujampulvera pelēkais, kaulu baltais. Braiena siluets man aizsedza gaismu. Es gaidiju viņam aiz muguras.

Rācijā atskanēja statiski trokšņi un divi klikšķi - norunātais Marka signāls, ka viņš atrodas savā vietā. Es vienu reizi nospiedu pārraides pogu, pavēstīdama, ka ziņa saņemta, un ieslidināju rāciju īsbikšu kabatā.

"Pēdējie Ticīgie" piebrauca pie šķūņa un apstājās. Bridi visi sēdēja un kaut ko gaidīja. Tad motociklisti sāka virzīties uz priekšu. Tie bija jauni vīrieši ar īsi apgrieztiem matiem, drūmām acīm un muskuļotām rokām. Viņi lēni apbrauca šķūnim apkārt, to nopētīdami. Braiens stāvēja durvīs. Motori rūca, karstais gaiss trīsuļoja, automobiļu logu stikli saulē mirdzēja. Gaisma bija tik spoža, ka mēs gandrīz neko nevarējām saskatīt.

Motociklisti atgriezušies rādija pārējiem paceltus īkšķus. Abas mašīnas reizē izslēdza motoru. Atvērās durvis. Arā izkāpa Jesaja Pakstons un sāka nākt uz šķūņa pusi. Viņa kalsno seju slēpa kovboja cepure, iedegušās rokas brīvi karājās gar sāniem, un nobružātos zābakos auto kāju soļi neradīja ne mazāko troksni. No otras mašīnas izlēca Kērts Smoliks. Uz deguna viņam bija uzlipināts marles plāksteris un starp matiem uz galvas izskūts laukums, kur skrāpējumu pēdas bija apstrādātas ar jodu.

Pakstons netālu no durvīm apstājās. Viņam aiz muguras Smoliks aizbāza aiz jostas īkšķus. Ielūkojies šķūnī un ieraudzījis mani, viņš nikni samiedza acis. Te nu es biju, sieviete, kas viņu uzveikusi, izmantodama sesku. Viņš pieskārās deguna plāksterim.

-    Kas sievišķim te darāms? - Smoliks pikti painteresējās.

Pakstons pat nepūlējās uzmest man skatienu.

-   Deleinij? Tev bija jābūt vienam.

Braiens nicīgi iesmējās.

-    Pārvietot kaujas raķeti vienam nav iespējams, ja vien tā nekarājas zem iznīcinātāja spārna. Bez Evanas palidzības es nevarēju iztikt.

Smoliks saraustīja džinsus un nospļāvās.

-   Vai viņa tev noslauka degunu, kad tas tek? - Pakstons jautāja. - Nav brinums, ka nelabais tik viegli iefiltrējas starp militāristiem. Piloti lūdz palīgā savas mazās māšeles, lai tās stiepj aprīkojumu. - Viņš paspēra soli uz priekšu. - Parādi.

Braiens ar galvu pamāja uz zaļo mašīnu.

-   Vispirms es gribu redzēt Lūku un Tabitu.

-   Vai zini ko? Būs tā, kā es teikšu. Izdari, ko mēs prasām, pēc tam saņemsi to, ko norunājām.

Braiens nenolaida skatienu no mašīnas, mēģinādams kaut ko saskatīt aiz tumšajiem stikliem, kuros turklāt spīdēja saule.

-    Labi. Bet man viņi jāredz.

Pakstons pamiņājās.

-    Nē. Tev pienācis laiks saprast, ka neesi galvenais.

Braiena pleci uzrāvās augšup, pavisam nedaudz, bet šī tikko

manāmā kustība pauda, ka viņš piepeši sasprindzis. Man uz skausta saslējās stāvus matiņi. Es sapratu, ka Lūka un Tabitas

Pakstona mašīnā nav. Tā bija viltība. Viņi mūs nogalinās, tiklīdz raķete būs viņu rokās, man ienāca prātā.

-    Kā teiksi, - Braiens attrauca. - Solītais ir iekšā.

Viņš pagriezās, un ieraudzījusi viņa sejas izteiksmi, es nodrebēju. Es nostājos aiz apklātās raķetes, ieņemdama savu vietu.

Iesprakstējās rācija.

-    Braien. Uzmanies…

Pakstons lieliem soļiem nāca šķūnī iekšā. Sirdij dauzoties, es rāciju izslēdzu. Marks kaut ko bija redzējis. Ko gan? Es nemanāmi palūkojos apkārt. Smoliks un motociklisti sekoja Pakstonam gluži kā bērni, kuri nepacietīgi gaida dāvanu, ko Ziemassvētku vecīds atstājis zem eglītes. Caur šķūni brāzās nevaldāms vējš, ārpusē celdams gaisā smilšu vērpetes.

Braiens, abām rokām satvēris pārsegu, novilka to nost. "Pēdējie Ticīgie" pavērtām mutēm blenza uz raķed, it kā tas būtu Derības šķirsts vai lodveida zibens.

-    Es solīto piegādāju, Pakston, - Braiens sacīja.

Pakstons lēni gāja raķetei apkārt, to aplūkodams. Motociklisti stāvēja smiltīs kā iemieti. Smoliks nedroši paliecās uz priekšu, it kā baidītos tai tuvodes, un, lūpas kustinādams, lasīja uz fizelāžas uzvilktos vārdus.

-   ASV Jūras kara spēki. Jūras gaisa sistēmas. - Viņa balss kļuva aizvien skaļāka. - KAUJAS GALVIŅA, VADĀMAIS ŠĀVIŅŠ…

Brīnīdamies viņš liecās aizvien tuvāk, līdz piesardzīgi pielika rādītājpirkstu pie astes stabilizatora.

Es uzsitu viņam pa roku.

-   Dieva dēļ!

Viņš parāvās atpakaļ, piespiedis roku pie krūtīm.

-   Ver vaļā! - Pakstons uzsauca. - Es gribu redzēt visu.

-   Tikai pēc tam, kad būšu redzējis savu dēlu un viņa māti, - Braiens paziņoja. - Quid pro quo.*

Brīdi, kad atskanēja latīņu valoda, sektanti satrūkās. It kā nevis nepareiza apiešanās, bet gan vārdi varētu uzspridzināt raķetes kaujas galviņu. Burvestība. Aktivācija ar balsi nebija nekas jauns.

Pakstons pasūkāja zobus.

* Dots pret dotu. (Tulk. no lai. vai.)

-   Smolik, pārliecini viņu.

Aiz šķūņa sienām ēnas slīdēja pār apkaimi kā spoki. Taču revolveris Smolika dūrē bija īsts.

-   Rādi baktērijas. - Viņa pūtainā seja bija tumši piesarkusi, tāpēc izskatījās grubuļaina un kontrastēja ar balto plāksteri. Viņš pastiepa roku Braienam pret krūtīm. - Un runā tā, lai var saprast. - - Labi.

Braiens piegāja pie raķetes un sāka skrūvēt spārnu uzgriežņus, padarīdams kaujas galviņas skavu vaļigāku. Smolika pleci drebēja.

-    Lēnāk, puis, - viņš sacīja. - Nesalaid neko grīstē.

-    Es zinu, ko daru.

Braiens pagrieza uzgriezni vēlreiz, un atskanēja šņāciens. Kaujas galviņa izplatīja gaisā baltu miglu.

Braiens atkāpās. Ogļskābā gāze un piparu gāze plūda sektas vīriem tieši sejā. Man ari. Gāze bija stipri atšķaidīta, taču tās karstais pieskāriens bija draudīgs. Motociklisti metās uz durvju pusi. Smoliks bļāva.

Es paķēru Braiena somu.

-   Šļirce! Kur tā ir?

-    Priekškabatā!

Pakstons metās sāņus, izskatīdamies neizsakāmi nikns. Ogļskābā gāze pildīja šķūni, un Smoliks smalkā balsī kliedza aizvien skaļāk. Viņš vicināja rokas, it kā viņam uzbruktu putni. Es atrāvu vaļā mugursomu un satvēru šļirci. Pakstons, to ieraudzījis, sāka iet raķetei apkārt, bet es iedūru adatu sev rokā un nospiedu virzuli.

-    l'ar vēlu, Pakston! Tā bija vienīgā deva! - Braiens uzkliedza.

Pakstons pagrieza galvu.

-   Tad jau tu ari esi miris.

-   Nē. Pret Sibīrijas mēri esmu vakcinēts. To pašu tagad varu teikt par savu māsu.

-   Sibīrijas mēris? - Smoliks atkārtoja. - Mēris?

-   īpaši apstrādāts, - Braiens paskaidroja. - Jums ir tikai viena iespēja. Ja gribat zāles, atdodiet man Lūku. Tūlīt.

Pakstons samirkšķināja acis un sāka klepot. Šķūnī izpletās ogļskābā gāze.

-    Tūlīt pat!

-   Jesaja! - Smoliks auroja. - Dari, ko viņš saka!

-    Lai tu esi nolādēts, Deleinij, - Pakstons izgrūda.

-Jesaja! Stāsti, citādi pateikšu es!

Raķetē iemontētais ugunsdzēsības aparāts iztukšojies nopīkstēja un izslēdzās. Smoliks salēcās un kliegdams izšāva uz raķeti.

Es stāvēju kā hipnotizēta. Dzirdēju šāvienā paukšķi un metāla dzinkstoņu, kad lode atsitās pret raķeti. Smoliks šāva vēl un vēl. Es nometos zemē. t

Tad sākās gatavā elle.

Pa durvīm, dūmakas apņemti, ieskrēja apbruņoti, melni stāvi.

-    Nekustēties! Visiem zemē! - viens kliedza. Smoliks apsviedās, turēdams ieroci plecu augstumā, un viņa acis neprātīgi mirdzēja. - Zemē! Tūlīt! - balss rēca. Smolika ieroča stobra gals no- zibsnīja, un iebrucēji atklāja pretuguni.

Iespiedusi seju smiltīs un apsegusi galvu rokām, es sarāvusies gulēju zemē pašā apšaudes centrā, juzdamās kā elektrizēta. Šķita, ka manā miesā tulit ieurbsies lode, jo biju visiem kā uz delnas. Gaiss oda pēc kordlta. Pēc mirkļa jutu, ka Braiens, mani sargādams, uzkrīt man virsū.

-   Tie ir federāļi! - kāds ieaurojās. Virs mums skanēja šāvieni, uzsaucieni, pavēles un vaidi. Kaut kur plīsa koks. Es aizmiedzu acis, ikviens nervu gals mani trīsēja.

-    Mūs ielenc! - atskanēja kliedziens.

Kad pagriezu galvu, cenzdamās pa dēļu spraugu kaut ko saskatīt, manu skatienu skaidrajā tuksneša pēcpusdienā, kad debesīs nemanīja neviena mākonīša, saistīja ēnas, kas lavījās tuvāk šķūnim, ieņemdamas uzbrukuma pozīcijas. Acīmredzot par šiem vīriem Marks mēģināja mūs brīdināt pa rāciju.

Viens no FIB policistiem, kura seju sedza melna maska, nāca man klāt.

-    Evana, piecelies sēdus.

Es iztrūkos, izdzirdējusi savu vārdu, un nopētīju šo cilvēku, kurš ņēma nost masku. Tas bija Gerets Holts.

Ārpusē cilvēki klaigāja un skraidīja, vīri izkliedza strupas pavēles, rācijas sprakšķēja, mašīnu motori rūca. Kaut kur netālu kāds kunkstēja. Dūmaka izklīda, bet mans apjukums auga augumā. Ģērēts Holts, gluži kā klints, slējās man un Braienam pāri, rokās turēdams automātu.

-    Nekustieties, - viņš sacīja, uz mums lūkodamies.

Šķūņa pretējā malā, nokritis uz muguras, sāpēs locījās kāds ķermenis. Tas bija Kērts Smoliks, kas stipri asiņoja.

Braiens gulēja uz vēdera zemē, rokas aizlicis aiz galvas. Sāniski paraudzījies uz Smoliku, viņš nolādējās.

-   Smolik, kur ir Lūks un Tabita? - Braiens uzsauca.

Smoliks, nenovērsdams skatienu no jumta, grābstījās pa smiltīm. Viņš neatbildēja.

-    Klusu! - Holts noskaldīja.

Braiens svelpjoši noelsās, vēlreiz nolamājās un pievērsās man.

-    Vai tu viņu pazīsti?

-    Tas ir pilots, par kuru tev stāstīju, - es paskaidroju. - Taču viņš nav nekāds pilots.

Holts saņēma mani aiz elkoņa un pierāva kājās.

-   Tev jāiet ārā. - Pagriezies atpakaļ pret Braienu, viņš nokomandēja: - Un tu nekusties!

Viņš izveda mani ārā no šķūņa, turēdams aiz elkoņa kā nepaklausīgu bērnu, aizvilka garām manai mašīnai, Smolika kravas automobilim un iepriekš neredzētam spēkratam - sudrabkrāsas Suburban ar garu antenu. Valdības aģenti pārbaudīja šķūni un tā apkaimi, uzmanīgi visu pētīdami. Uz viņu bruņuvestēm bija burti FIB un ATŠ - Alkohola, tabakas un šaujamieroču birojs. Viens no motociklistiem, saslēgts rokudzelžos, gulēja zemē, purinādams galvu kā suns, kas plosa kaulu.

-    Nāks Tā Kunga atriebība! Viņš nīdē savus ienaidniekus! - tas klaigāja.

Man sūrstēja acis un krūtīs sāpēja, it kā sviltu plaušas. Ticis prom no jezgas, Holts palaida mani vaļā un spēji atvilka jakas rāvējslēdzēju.

-   Ja negribi nokļūt cietumā, tad klausies. Es esmu no Jūras kara spēku Kriminālmeklēšanas dienesta.

-   Tu esi policists.

-   Nē, civilpersona. Privātdetektīvs, kas strādā Jūras kara spēku labā.

-   Maskējies par virsnieku.

-Jā. Es izmeklēju bāzē ieroču zādzības.

Tas manu satraukto prātu acumirklī saniknoja.

-   Tātad tu man meloji!

Viņš bija apmuļķojis mani kā tādu naivuli. Tas viņam nebūt nebija grūti, jo viņš izlikās par to, ko es vēlējos viņā redzēt, - neuzvaramo supermeni, kas īstajā brīdī vienmēr ir klāt.

-   Mēs jau mēnešiem sekojam "Pēdējiem Ticīgajiem", cenzdamies iegūt pierādījumus, ka viņi pērk zagtus ieročus mūsu bāzē, kur mēs grasījāmies beidzot iznīcināt šo ienesīgo karteli. Mums šķita, ka šis ir īstais brīdis.

-   Vai tu noslēpi raidītāju manā mašīnā?

Holts mani sapurināja.

-    Vai tu neklausies? Mums šķita, ka šis ir izdevīgs brīdis. Kā izrādās, tās ir lamatas. Tu nespēj iedomāties, cik ļoti FIB un ATŠ nepatīk izskatīties pēc muļķiem.

Es paberzēju acis, kas sūrstēja aizvien stiprāk. Netālu no šķūņa ieraudzīju divus policistus, kas veda Marku Diprē, iedami viņam katrs savā pusē. Vienam rokā bija Marka pistole.

-   Tas bija bīstama un dumja rīcība, - Holts turpināja. - Ko tavs brālis mēģināja panākt?

-   Viņš gribēja atgūt dēlu.

-   Apmainot viņu pret zagtu raķeti?

-   Viņš neko nezaga. Raķete nepieder Jūras kara spēkiem, un tā nav nozagta bāzē.

-    Kur tad viņš to dabūja?

-   Es to sagādāju. Iznesu no Čainaleikas muzeja.

-   Tev vajadzēja izdomāt ko labāku.

-    Kāpēc gan?

Es izvilku no kabatas dokumentu. Tas bija rakstīts uz vēstuļ- papīra ar muzeja logo. Deleinijas jaunkundze! Atsaucoties uz Jūsu lūgumu, mēs Jūsu izstādei 30. un 31. oktobrī labprāt aizdosim Sidewinder raķeti (Nr. 30043-65251957), kas ir muzeja rīcībā. Vēstule bija piestiprināta pie pavadzīmes un kvīts, ko bija apzīmogojusi un parakstījusi Ebija Henkinsa.

Holts sāji pasmaidīja.

-   Tu esi viltīga. Šķiet, ka savu adu esi paglabusi.

Izdzirdējuši balsis, mēs pacēlām skatienu. Braiens pie šķūņa strīdējās ar ATŠ darbinieku, bakstīdams vīram sejā pirkstu. Tas purināja galvu, rādīja uz mums, un Braiens straujā gaitā nāca mums klāt.

Šajā brīdi es pamanīju, ka "Pēdējo Ticīgo" motocikli ir nozuduši.

-   Tu! - Braiens, pastiepis roku, gāja Holtam virsū. - Vai tu vadīji šo operāciju?

Holts nekustīgi stāvēja, nenolaizdams no Braiena skatienu.

-    Muļķa nejēga! Viņi grasījās man pateikt, kur ir Lūks, un tu visu sabojāji! Kamēr tu bļaustīdamies nāci iekšā pa durvīm, Pak- stons izspēra sienā caurumu un aizbēga! Viņš ir prom! Izgaisis!

Man pakrūtē sažņaudzās.

-    Ja operācija izgāzās, vainīgs esat jūs, komandieri, - Holts sacija.

-    Ko gan tu saproti! Ne jau glābt manu dēlu tu ieradies! Nevienam tavam vīram tāda doma nebija ne prātā! Jūs tikai gribējāt pieķert "Pēdējos Ticīgos", ka tie pērk bāzē zagtus ieročus.

Mums klāt pienāca kāds policists. Holts tam pamāja, lai dodas prom.

-   Jums nebija tiesību rīkoties uz savu roku, - viņš teica.

-   Taču tu zināji, ka es to darīšu, vai ne? Tāpēc cietumā atteici man savu palīdzību. Tu gribēji, lai es to daru, un to gaidīji. Tāds bija tavs plāns.

-   Vienu mirkli, - es iejaucos. - Gerets bija pie tevis cietumā?

-   Tajā dienā, kad tu devies uz Eņģeļiem. Viņš ieradās kopā ar FIB.

Man šķita, ka manī kaut kas pārtrūkst. Tajā dienā Holts pēc Eņģeļu apmeklējuma pameta mani, teikdams, ka viņam jābūt darbā. Viņš bija atgriezies, lai nopratinātu Braienu, lai gan varēja kopā ar mani doties uz bumbu patvertni, no kurienes mēs divatā spētu aizvest Džesiju. Es viņam teicu, ka Džesijam vajadzīga palīdzība, ka mums jāpasteidzas…

-   Tu taču esi nelietis, - es klusi sacīju.

Viņš mani pārprata.

-    Es? Tava brāļa plāns bija nepārdomāts un neprofesionāls. Tieši to var sagaidīt no diviem iedomīgiem pilotiem!

Braiens strauji paspēra soli uz priekšu, grasīdamies uzklupt Holtam.

-    Paklausies, tu nožēlojamais mīkstčauli, kas nav spējis pabeigt lidotāju skolu…

Es metos abiem vidū un sagrābu Braienu aiz pleciem.

-    Izbeidziet! - es uzkliedzu, piespiezdama sevi domāt racionāli. - Mums jādomā par Lūku. Mums kaut kas jādara. Tūlīt pat!

Abi skatījās uz mani.

-   Vai tu nesaproti, kas noticis? Pakstons domā, ka tu viņu saindēji ar mēri, Braien, un viņš domā, ka tu tīšām ievedi viņu lamatās.

-   Nolādēts!

-   Viņi saskatīs šajā notikumā to, ko gribēs saskatīt. Viņiem tā būs zīme, ka tu esi uzrīdījis viņiem sātanu, ka cīņa ir sākusies. Viņi uzbruks.

Divdesmit septītā nodaļa

-    Velns!

Gerets Holts beidzot zaudēja savaldību. Viņš sāka staigāt šurpu turpu, mezdams nelielus lokus, berzēdams deniņus un paturēdams acis Braienu, kurš joprojām vīstīja dūres. Galu galā viņš pacēla augšup abas rokas, it tā likdams mums apklust, kaut gan neviens nerunāja.

-   Glorija apgalvoja, - viņš sacīja, pievērsies man, - ka Pēdējie Ticīgie plānojot uzbrukumu Santabarbarai. Pareizi?

-Jā.

-    Es sazinašos ar Santabarbaras policiju.

Braiens devās uz manu mašīnu.

-   Deleinij, kurp tu ej?

-   Atgūt savu dēlu un viņa māti! - Braiens atcirta.

-    Par to nevar būt ne runas.

Braiens nelikās par viņu vairs zinis. Holts piesarcis lamādamies devās viņam pakaļ. Sekodama Holtam, es dzirdēju, ka viņš caur sakostiem zobiem murmina:

-   Sasodītais lidotājs iedomājas, ka ir pats Dievs. - Braiena dzē- liens par caurkrišanu lidotāju skolā viņu bija ievainojis vārīgā vietā.

-    Ļauj, lai viņš iet, - es teicu.

Holts uzmeta man niknu skatienu.

-    Iet? Ko vēl ne?

-    Es zinu, ka tu dusmojies. Taču tu saproti, ka nevari mūs arestēt.

-    Un kā vēl varu!

-    Tev tik un tā būs jāpalaiž mūs vaļā. Tāpēc nekavē mūs tagad, kad mēs vēl varam ko izdarīt…

Viņš pagriezās un drūmi uzlūkoja mani.

-   Vai tu mani uzskati par galīgu nejēgu? Ja es neapturēšu, jūs abi iekulsieties šajā jezgā vēl dziļāk.

-    Izbeidz! Tev izdevās savākt daudz informācijas par "Pēdējiem Ticīgajiem", mani apmuļķojot. Tev nav par ko sūdzēties.

-   Nedrīkst samierināties ar paveikto, ja tu strādā FIB vai Jūras kara spēku Kriminālmeklēšanas dienestā, Evana.

-    Mēs velti šķiežam laiku. Paklausies, Santabarbaras policija nespēs pārmeklēt visu pilsētu. Mēs ar Braienu tur būsim papildu paligi. Cīnīties ar sektu mēs nemēģināsim. Mums pat nav ieroču. - Kad Holts klusēdams paraudzījās uz šķūni un raķed, es turpināju: - Nesāc mūs pratināt, patiešām. Tam nav īstais bridis. Vai saproti? Mēs ieradīsimies pie tevis citu reizi, apsolu. Kaut vai rit.

Vējš joprojām pluinija mūsu drēbes. Netālie kalni atgādināja milzu vilni, kas grasās gāzdes mums pāri.

-    Lūks Braienam nozīmē visu, Geret. - Apslāpējusi dusmas, nicinājumu un lepnumu, es ielūkojos viņa jūraszaļajās acīs. - Lūdzu, saproti.

Holts ilgi skatījās uz mani un tad vēlreiz nolamājās.

-   Velns! Uz kurieni jūs dosiedes? Uz Tabitas māju?

-   Iespējams.

-    Labāk saki "jā", lai varu paziņot Santabarbaras policijai, ka jūs tur esat. Tad viņi jūs vismaz nenošaus. Tev un tavam brālim rīt pulksten deviņos jābūt bāzē. Bez kādiem iebildumiem. Vai skaidrs?

-   Skaidrs.

-    Ej. Un ātri, pirms esmu pārdomājis.

Pēc mirkļa mēs jau traucāmies pa šoseju Čainaleikas virzienā.

-   Brauciens ar mašīnu prasīs pārāk daudz laika. Dosimies uz lidostu.

Braiens noīrēja divmotoru Piper, un mēs pārlidojām pāri Teha- čapu kalniem, pretī žilbinošajam okeāna mirdzumam. Vējš pūta no mugurpuses un mētāja mūs kā tenisa bumbiņu. Es cieši turējos pie sēdekļa, bet Braiens vadīja lidaparātu tikpat rāmi, kā tīrīja zobus, un mēs drīz ieraudzījām Santabarbaru, kas zem skaidrajām debesim šķita kristāltira un trausla, gluži kā aizturējusi elpu.

Lidostā mūs sagaidija Nikija un Kāris Vinsenti. Nikija mani apskāva un pasniedza rīta avīzi, kas plīvoja vējā kā karogs. Virsraksts tajā vēstīja - "Sekta apdraud skolas". Raksta autore bija Sallija Šimada.

Kāris pamāja uz savu Grand Cherokee džipu.

-   Varu braukt jums līdzi. I'ilnpiedziņa un pilna bāka.

Viņš izskatījās ļoti uzticams, stāvēdams mums blakus savā gludajā kreklā, haki krāsas biksēs, ar apaļajām brillēm uz deguna. Es jutu neizsakāmu pateicību un maigumu pret šo cilvēku.

-    Nē. Jums jātiek laukā no pilsētas. Aizbrauciet uz Losandže- losu un pavadiet dienu tur. - Viņš mēģināja iebilst, bet es neļāvu viņam runāt, sacīdama: - "Pēdējie Ticīgie" zina, kur jūs dzīvojat. Jums katrā ziņā jādodas prom.

Viņš palūkojās uz Nikiju, pasniedza man savas automašīnas atslēgas un uzlika man roku uz pleca.

-    Neļaujieties, lai ļaunums jūs iebiedē. Jums veiksies.

Viņa balsī skanēja tāda pārliecība, ka es fascinēta bridi stāvēju, nespēdama pakustēties. Braiens, izķēris man no rokas atslēgas, pār plecu uzsauca: "Paldies!" - un vilka mani uz džipa pusi.

Šķērsodami Sanmarko un Vestkaminosjēlo pāreju, mēs joņojām uz Tabitas māju. Kad izbraucām caur lapkoku birzi, kas auga no gāzē, mums pavērās skats lejup. Es prātoju, kur ir Pakstons, vai viņš devis Šenilai Vaiomingai signālu, ka deglim jāpielaiž uguns.

Braiens dzina džipu pilnā ātrumā pa izdangāto piebraucamo ceļu, līdz, riepām slidot, apstājās tieši pie mājas. Mūsu ierašanos nevarēja nepamanīt. Pagriezies pret pakaļējo sēdekli, kur stāvēja mugursoma, viņš izvilka no tās pistoli.

-   Kur tu to dabūji?

Viņš iebīdīja aizslēgu vietā.

-   Tas ir Marka ierocis. Federāļi viņam to atdeva. Tagad tas ir pie manis. - Viņš atvēra mašīnas durvis. - Iesim!

Mēs piegājām pie mājas durvīm. Sirds man skaļi sitās. Dziļi ievilcis elpu, Braiens pacēla pistoli un pagrieza rokturi. Pretstatā vēja gaudām ārpusē iekšā mūs sagaidīja klusums. Braiens ieklausīdamies mirkli nogaidīja, tad iemetās dzīvojamā istabā.

Un sastinga, pievērsis skatienu sienai, ko klāja draudīgi melnbalti zīmējumi. Tabitas eshatoloģiskās mākslas galerija aptvēra visu sienu no grīdas līdz griestiem. Braiens lūkojās uz antikrista attēlu, kam galvā bija ietriekts cirvis.

-   Jēziņ… - Roka ar ieroci nodrebēja.

Pagājusi viņam garām, es ielūkojos guļamistabās, vannasista- bā un virtuvē, neko tur neuziedama. Iemetu skatienu garāžā, kas arī bija tukša. Krājumi, ko tur redzēja Džesijs, bija nozuduši. Palikusi tikai vēja raustīta papīra lapa, kas aiz stūriem bija pielīmēta pie sienas. Tur bija saraksts ar atgādinājumiem no Jāņa Atklāsmes grāmatas, un, to izgludinājusi, es ieraudzīju, ka pie visiem punktiem pievilkts ķeksītis.

Armagedons varēja sākties.

Braiens bija izsteidzies pagalmā, kur stāvēja mauriņa malā, nolaidis ieroci gar sāniem. Aiz zāliena sākās krūmi, kas, gluži kā biezs paklājs, sedza kalna nogāzi līdz pašai apakšai.

-    Tu šeit biji pēdējā. - Viņa balsī jautās drudžains nemiers. - Vai Tabita kaut kur glabāja šaujamos? Vai "Pēdējie Ticigie" šeit bija ierīkojuši šautuvi un trenējās?

-   Es nezinu.

-    Padomā, Evana.

Es domāju. Bumbu patvertnē Tabita bija atstājusi maskētu ziņojumu. Varbūt kaut kas ir šeit arī. Ieskrējusi atpakaļ mājā, es vēlreiz nopētīju juceklīgos zīmējumus uz dzīvojamās istabas sienas. To bija desmitiem. Kā lai starp tiem atrodu to, kas adresēts man?

Kas piesaistīja Džesija skatienu vajadzīgajai vietai durvju gleznā bumbu patvertnē? Kontrasts. Starp spilgtām krāsām kaut kas melnbalts. Es pētiju sienu, meklēdama kaut ko nesaderīgu, kaut ko atšķirīgu no pārējā. Beidzot virs kamīna to ieraudzīju - starp zīmējumiem stiepās sarkana lente. Ielūkojusies uzmanīgāk, es redzēju debesīs lidojošu pūķi, kas ar asti meta lejup zvaigznes. Atklāsmes grāmatas divpadsmitā nodaļa. Zvaigznes plašā lokā krita uz kalna nogāzes. Uz šīs kalna nogāzes. Uz šo māju un tās apkaimi.

Es izsteidzos laukā un devos uz krūmājiem, kas bija redzami zīmējumā. Dažus jardus tālāk atradusi lielus akmeņus, es uz tiem uzkāpu un ieraudzīju grambainu zemesceļu, ko gandrīz pilnīgi aizslēpa augi. Tas veda lejā pa kalnu paralēli Tabitas mājas piebraucamam ceļam. Uzsaukusi Braienam, lai tas sēžas džipā un man seko, es nolēcu no akmens un sāku lauzties caur krūmiem, līdz tiku uz redzētā zemesceļa. Kad Braiens mani panāca, es iekāpu automašīnā un mēs līgojāmies uz priekšu, caur sauso, pār- augušo krūmāju pieveikdami pusi jūdzes, līdz klajā vietā ieraudzījām nelielu baļķu būvi, to pašu, ko starp zīmējumiem uz sienas bija ieskicējusi Tabita.

Būvei bija greiza koka veranda, kas stiepās gar priekšējo sienu, un liels, putekļiem klāts logs. Mazliet sāņus slējās garāža ar smagu piekaramo slēdzeni pie durvīm. Abas ēkas ieskāva ozoli, kuru smagie zari liecās pār jumtiem. Caur lapām spraucās vēlās pēcpusdienas saules gaisma. Santabarbaras nekustamā īpašuma tirgotāji pārdotu šo vietu par trīssimt piecdesmit tūkstošiem dolāru, ja vien šeit nebūtu slienainā suņa, kas bija pieķēdēts pie verandas margām. Dzīvniekam bija dzeltenas acis un putekļains, noplucis kažoks. Mājas sargs, ieraudzījis džipu, pielieca galvu un sāka ņurdēt.

-    Tas ir koijotsuns, - es teicu. - Viens no Kērta Smolika trakumsērgas inkubatoriem.

-    Pagaidi šeit.

Braiens izkāpa. Suns metās viņam virsū, nikni riedams. Braiens gāja tam pretī, pacēla pistoli un izšāva. Dzīvnieks sabruka zemē. Ne uz mirkli nepalēninājis soli, Braiens gāja tālāk, uz suni pat nepalūkodamies, un uzkāpa verandā. Es piepeši sapratu, ko Tabita manā brālī bija ieraudzijusi - viņa sirdi, kas spējīga nogalināt.

Durvis nepadevās Braiena pūliņiem, un viņš vairākas reizes grūdās tajās ar plecu, līdz tās krakšķēdamas pavērās. Kad Braiens iegāja iekšā, es izlēcu laukā no mašīnas un viņam sekoju. Mājā bija tumšs, un manas saules apžilbinātās acis sākumā samanīja tikai ēnas.

Es dzirdēju, ka Braiens raud.

Ieskatījusies ieraudzīju, ka brālis nometies ceļos uz grīdas un tur rokās mazo Lūka augumiņu. Lūks neizdeva ne skaņu. Tālāk telpā ar aizbāztu muti gulēja Tabita, kuras uz muguras sasietās rokas bija piesaistītas pie dzelzs plīts. Viņas tumšās acis bija plati ieplestas un nekustīgas. Man aizrāvās elpa.

Piepeši viņa sāka spārdīties un locīties, skaidri pauzdama: "Nestāviet taču un nebrīnieties, dariet kaut ko!" Braiens atraisīja auklu, kas turēja kopā Lūka rokas. Atbrīvojušies Lūka sīkie pirkstiņi ieķērās Braienam piedurknē. Viņa acis bija apaļas kā monētas. Braiens uzmanīgi noņēma viņam no mutes Iīmlenti.

-   Tēt, tu tik ilgi nenāci, - viņš klusi teica.

Braiens, kura pleci raudās raustījās, pievilka zēnu sev pie krūtīm.

Ļodzīgiem ceļgaliem es piegāju pie Tabitas un izņēmu viņai no mutes tīstokli.

-   Nespēju nodcēt, ka esat šeit, - viņa sacīja stīvām lūpām.

-   Sameklēju tavu norādi. - Es sāku viņai atsiet rokas.

-    Viņi teica, ka jūs nogalinās. Upurēšot jūs, tiklīdz atdosiet viņiem raķeti.

-   Šis plāns viņiem neizdevās, - Braiens īsi paskaidroja.

Tikusi vaļā no auklām, viņa pierāpoja pie Lūka, kurš bija savilcies kamoliņā un piespiedies tēvam pie krūtīm.

-    Nu redzi. Es taču teicu - ja mani klausīsi, viss būs labi.

Lūks pamāja. Tabita viegli pieskārās zēnam pie vaiga.

-    Es viņam teicu, ka viņš neko nedrīkst darīt bez manas atļaujas. Apsēsties, piecelties, runāt - tikai tad, ja es ļauju.

-    Pat čurāt, - Lūks iestarpināja.

-    Viņam bija jāēd no mana šķīvja, jādzer no manas glāzes. - Viņa palūkojās uz Braienu. - Es to iedomājos, kad Jesaja aizveda mani uz cietumu pie tevis. Es iestāstīju viņiem, ka Lūks neēd un nedzer no citu traukiem, tāpēc viņiem bija jāatstāj Lūks pie manis, mūs nedrīkstēja šķirt. Lūkam es teicu, lai saka tāpat, un tad glābēji atradīs mūs abus.

Braiens uzmeta viņai skadenu, ar kādu mēdza uz viņu raudzīties vecajos labajos laikos.

-   Tu rīkojies ļoti gudri, Tabija. Un drosmīgi.

Viņas vaigos iekvēlojās sarkani plankumi. Es nezināju, vai tos izraisījis kompliments vai doma, ka Braienam jau sen vajadzēja viņu novērtēt.

-   Vai tagad mēs varam iet mājās? - Lūks jautāja.

-    Protams, - es atbildēju. - Dosimies no šejienes prom, cik ātri vien iespējams.

Braiens padeva Tabitai roku. Mirkli vilcinājusies, viņa ielika pasniegtajā plaukstā savu roku.

-   Vai atvedi krēslu? - Tabita raudzījās uz mani.

Es neizpratnē pieliecu galvu.

- -Krēslu?

-   Braucamkrēslu.

Es muļķīgi lūkojos uz Tabitas kājām, nodomādama, ka viņa neizskatās pārāk izmocīta, lai nevarētu aiziet līdz džipam, un tikai pēc pāris sekundēm sapratu, ko viņa grib pateikt. Es sagrābu Tabitas roku.

-   Džesijs…?

-   Viņš ir garāžā.

Pie garāžas durvīm bija piekaramā slēdzene. Sameklējusi džipā lauzni, es pagrūdu to zem stiprinājumiem un spiedu, cik spēka. Koks sašķīda, slēdzene nokrita smiltīs, un sarūsējušās naglas aizlidoja pa gaisu. Es pavilku durvis, kas, skrāpēdamas zemi, atvērās.

Džesijs sēdēja zemē un, vairīdamies no pēkšņās gaismas, pacēla samiegtajām acīm priekšā roku.

-    Sveika, Rakvela, - viņš teica. - Kur palicis tavs kažokādas bikini?

Viņa bārdas rugājiem noaugušajā, drudža izmocītajā sejā pavīdēja vārgs smaids. Džesija acis bija stiklainas, rokas aiz staba sasietas kopā. Es apstājos durvīs, juzdama, ka man uzmetas zosāda.

-    Laipni lūdzu iznīcības pasaulē, - viņš sacīja. - Ja esi nolēmusi nākt iekšā, tev jāuzmanās.

Garāža bija pārvērsta par ieroču noliktavu. Džesijam visapkārt, uz zemes un greizos plauktos bija sakrauti automātiskie ieroči, pistoles, durkļi, munīcijas kastes, konteineri ar blāvi zaļām rokas- granātām.

-    Viņi mani garlaiko līdz nāvei. Ne televizora, ne radio… vienīgā izklaide šeit varētu būt onānisms. - Viņš pameta skatienu pār plecu uz savām rokām, kas bija pietītas pie staba ar neilona auklu. - Taču pat to viņi man liedz, acīmredzot gādādami, lai es no tādām darbībām nekļūtu akls. - Viņš skaļi nopūtās. - šenila, gribēdama nodrošināties pret iespēju, ka es nomirstu aiz garlaicības, ^tstāja tajā kastē man sabiedroto. Tur ir bumba.

-   Džesij… - Es spēru soli viņam tuvāk.

- Uzmanīgi! Viņi šo to paslēpa ari zem grīdas. Droši vien ierīkoja kaut kādas lamatas.

Es nopētīju klona grīdu, kur vīdēja neskaidras koka lūkas aprises. ,

-   Vai tu to redzēji? Vai viņi šeit rīkojās ar minām vai vadiem? - es jautāju.

-   Nē. Taču es nebiju pie samaņas visu laiku. Šad tad man acu priekšā viss pazūd. - Viņš sausi norīstījās. - Vienu gan es zinu.

Šenila atkārtoja, ka varas iestādes šos ieročus nedabūs. Bumba sprāgs, ja vien kāds to nepadarīs nekaitīgu. - Viņš atbalstīja galvu pret stabu. - Acīmredzot noregulēts automātisks režīms.

Es palūkojos apkārt. Nekādus vadus, kas būtu nostiepti gar durvīm, nekādas novērošanas kameras, nekādus kustību senso- rus neieraudzījusi, es ieskrēju iekšā.

Džesijs izbīli aizturēja elpu, ieraudams gaisu tikai pēc brīža.

-   Jēziņ, Deleinija… Redzu, ka tev patīk riskēt.

Es atsēju viņam rokas, un viņš sāka berzēt plaukstu locītavas un kustināt plecus.

-   Jā, patīk, - es attraucu. - Tas laikam nozīmē, ka es ar tevi precēšos.

-    Patiešām?

-   Padešām. - Es pieskrēju pie spridzekļa.

Sasodīts! Tas patiešām izskatījās pēc tāda, ko rāda filmās, - divi dinamīta stienīši, vadi, uzmavas. Šenilas biļete uz jaunās pasaules radīšanu, es nodomāju. Pie spridzekļa bija pierīkots elektronisks modinātājpulkstenis un taustiņu plate, kādu parasti lieto, lai ievadītu kodu māju signalizācijā. Nervi man bija tik ļoti saspringti, ka gluži vai sprakšķēja. Pulkstenis skaitīja sekundes. Sarkans displejs rādīja ciparus - 9:54,9:53, 9:52.

Es atkāpos no ierīces.

-   Ja es tevi piecelšu, vai varēsi balstīties uz veselās kājas? - es jautāju, un sava balss man izklausijās svešāda.

Džesijs papurināja galvu. Pat labākos laikos jēdziens "veselā kāja" nebija isti patiess. Šajā situācijā, kad viņš bija drudža novājināts, domu par iešanu nebija jēgas pat apsvērt.

-    Man nav nevienas veselas kājas, - viņš atbildēja. - Varētu teikt, ka man kāju vispār vairs nav.

-   Saņemies! - Es apliku viņa roku sev ap pleciem un sāku celt. Džesijs iespieda pirkstus manā miesā, norīdams sāpju vaidu. Uz mirkli aprimusi, es pagriezos pret durvim un kliedzu: - Braien!

Džesijs aizmiedza acis un sakoda zobus. Es vēl skaļāk izkliedzu Braiena vārdu, tajā pašā laikā uzmundrinādama Džesiju, lai viņš nepadodas.

Viņš atvēra acis.

-   Evana… Šie ieroči ir nozagti Čainaleikas bāzē.

-   To mēs apspriedīsim vēlāk.

-    Kāds tos atveda. Viņš bija patvertnē un tevi pazīst. Es dzirdēju viņu pieminam tavu vārdu…

-   Vēlāk, Džesij.

-   Nē, tu padomā. Kurš zina, ka tu esi šeit?

-   Policija zina. - Es piecēlos un, griezdamās pret durvīm, nelabā balsi ieaurojos: - Braien!

Tajā pašā mirklī es pamiru. Durvis sānu pie sāna stāvēja pastardienas ģimenīte - Šenila Vaiominga un ļesaja Pakstons, kurš auklēja rokās vēl vienu ģimenes locekli, savu šaujamo, kas bija notēmēts man sejā.

Divdesmit astotā nodaļa

Pakstons pavērsa ieroci man pret vēderu.

-    Meties ceļos! - Viņa acis bija saltas un bālas kā slapja ziemas diena. Es nespēju pakustēties, zinādama, ka mani nošaus, ja paklausīšu. Pakstons atkārtoja pavēli. Vējš ozolu zaros šalca.

Šenila sagrāba viņa roku.

-   Nē. Jesaja, atceries… Tas ir bīstami!

-   Mums jātiek ar šo situāciju galā, - viņš sacīja. - Izslēdz spridzekli.

Viņa parāva Pakstonu aiz piedurknes.

-   Tikmēr Braiens aizvedīs Lūku! Ņem šo sievieti līdzi!

Pakstons palūkojās uz Džesiju. šenila atkal raustīja viņu.

-   Tu nevari šaut garāžā, viss uzies gaisā. Vēlāk!

-   Tas puisis velti tērē skābekli, šenila.

-   Paskaties uz viņu! Viņš nekur nespruks. - Vējš plandīja Še- nilas olīvkrāsas teniskreklu. Uzklieguši: - Ātri! - viņa pagrūda Pakstonu uz priekšu. Ar cietu roku viņš sagrāba mani aiz matiem, iespieda sānos ieroci un, sekodams Šenilai, izveda ārā no garāžas. Mājas durvis stāvēja Braiens, viņam blakus bija Tabita, kam pie sāniem spiedās Lūks.

Pakstons ieraudzīja Braienam rokā pistoli.

-   Met to zemē. Tur, zālē!

Satriektais Braiens, apņēmības pilns, iepletās durvis, iestumdams Tabitu un Lūku atpakaļ mājā.

-   Viņš sacaurumos tavu māsu Teksasas lieluma caurumiem, - Šenila paziņoja. Braiens mirkli stāvēja, nespēdams atteikties no cīņas, tad nometa Marka pistoli zemē. Tā nokrita blakus beigtajam koijotsunim.

Pakstons mani pagrūda, lai uzkāpju verandā, un Šenila lika mums iet iekšā.

Kad tas bija noticis,,Pakstons iestūma mani stūrī pie pārējiem. Braiens aizstājās mums visiem priekšā. Tabita tik stipri drebēja, ka es dzirdēju viņas papēžus tricināmies pret grīdas dēļiem.

-    Atdod Lūku, - Šenila sacīja.

Pakstons stāvēja, kājas iepletis.

-   Es viņus turu uz grauda. Ej izslēdz bumbu!

-    Mums ir daudz laika.

-   Nekavējies! Nav jau manikīrs, ko var nokavēt.

Šenilas šaurajās acīs gluži kā zibens šautra starp negaisa mākoņiem pazibēja niknums, bet viņa to acumirklī apslāpēja.

-    Es visu kontrolēju.

Jēzus, Marija un Jāzep! Viņi te plēsīsies kā suns ar kaķi, cenzdamies gūt virsroku, bet sešas pēdas no Džesija galvas tikšķēja spridzeklis!

-   Atlikušas nepilnas desmit minūtes, - es teicu.

Tabita spēji ierāva elpu un aizsedza muti ar plaukstām. Braiens skatījās uz mani. Pakstons, nolaidis šaujamo pie sāna, kustināja augšup lejup plecu. Es sapratu, ka viņš nezina spridzekļa izslēgšanas kodu.

-   Šenila, - viņš sacīja, - vismaz izej ārā un paklausies, vai netuvojas helikopteri.

-    Es tev pateikšu, kad būs laiks iet ārā, Jesaja.

-   Varbūt Jūras kara spēku vīri jau ieņem pozīcijas. Šie abi atvilkās šurp ļoti ātri. - Viņš ar aizdomām mūs nopētīja, it kā prātodams, vai neesam viņu apsteigusi pa īsāko ceļu caur elles vārtiem.

Braiens cieši vērās uz viņu, mēģinādams rast kādu izeju no šā strupceļa. Atkāpties, aizkavēt, uzbrukt? Piemānīt? Novilcināt?

-   Ja laidīsi mūs vaļā, es varu tev iedot pretindi, - viņš sacīja.

-    Tu meloji. Tā nebija bioloģiskā kaujas galviņa! - Pakstons nošņāca.

-    Vai esi tik pārliecināts, ka riskēsi ar dzīvību?

-    Mana dzīvība ir Dieva rokās.

-    Tu nespēj samierināties, ka nedabūji savu mēri. Tu nogalināji Piteru Vaiomingu un uzvēli vainu man, lai piespiestu mani sagādāt raķeti. Kad tev jau šķita, ka tā ir rokā, viss pajuka.

Pakstons atieza zobus.

-    Mācītāju Pītu nogalināja militāristi.

-   Amerikas Savienoto Valstu militārpersonas nedotu ne plika graša par kaut kādu Piteru Vaiomingu.

-   Viņi gribēja mācītāja nāvi. Pīts nogalināts ar NATO Beretta, par to nav šaubu. '

Braiens paskatījās uz Šenilu.

-To Beretta atrada jūsu lauku īpašumā.

Pakstons ieņirdzās, pamādams ar galvu uz mani.

-    Ieroci pie mums atstāja viņa.

-    Evana? - Braiens pārjautāja. - Tās ir muļķības, un tu to zini.

Pakstons papurināja galvu.

-    Es pats savām rokām ieliku mācītāju Pītu saldētavā. Tur nebija nekāda ieroča, līdz Eņģeļos ieradās viņa. Protams, to ielika viņa.

Man prātā šaudījās domu drumslas, gan savienodamās, gan pārtrūkdamas. Ledusskapis. Es atcerējos, kā, Eņģeļos spraukdamās laukā pa guļamistabas logu, es dzirdēju Šilo jautājam Glorijai, vai viņa ledusskapi atvērusi. Glorija nebija gājusi tam ne tuvumā. Es vairs negribēju par to domāt, bet piepeši viss nostājās savā vietā. Tā nebiju es, un tā nebija Glorija.

Gerets Holts.

Nē, tas nevar būt… bet nevienam citam tādas iespējas nebija. Holts ielika ieroci ledusskapi. Tas atradās pie viņa jau no paša sākuma, kopš slepkavības brīža, kad viņš nospieda mēlīti. Es pārāk vēlu sapratu, kāds viņš ir īstenībā. Melis, kurš bez vilcināšanās draud ar sāpēm ikvienam, kas stājas tam ceļā. Es apjēdzu arī daudz ko citu. Holts man sniedza skaidras norādes ceļam uz Ko- perkrlkas bumbu patvertni, ko nespēja atrast pat ugunsdzēsēji. Džesijs teica, ka ieroču zaglis bijis patvertnē, ka viņš mani pazīstot. Velns…

Gerets Holts gluži nejauši vienmēr patrāpījās man līdzās brīžos, kad biju sastapusies ar sektantiem. Holts zināja, kur un cikos "Pēdējie Ticīgie" tiksies ar Braienu, lai saņemtu raķeti. Viņš ar tiem sadarbojās jau no paša sākuma. Viņš bija to sakarnieks Čai- naleikā. Holts ne vien izmeklēja ieroču zādzības bāzē, bet ari pats tās organizēja - un slēpa pierādījumus, glāba savu ādu, novirzīja aizdomas uz Braienu. Es nezināju, kāpēc viņš to darīja un kāpēc nogalināja mācītāju Pītu. Taču es zināju ko citu. Holts man jāutāja, vai mēs dosimies uz Tabitas māju, un es atbildēju, ka tas ir iespējams.

Tā nu mēs iekūlāmies tieši lamatās. Holts pie šķūņa pavilka mani malā, prom no pārējiem, tāpēc neviens cits nedzirdēja viņa solījumu piezvanīt Santa barbaras policijai. Nekur viņš nebija piezvanījis, un pailgā mums neviens nebrauca.

-   Pietiek šeit nīkt! - Pakstons norēja. - Mums jāķeras pie kravāšanas. Mēs nevaram atļauties tādu greznību - zaudēt visu arsenālu, kas ir garāžā.

Šenila nelikās viņu dzirdam un uzcēla uz ugunsdzēsības hid- ranta kāju, tā pauzdama savu pārākumu un nogaidīdama līdz pēdējai sekundei.

Tā kā man nekas labāks prātā nenāca, nolēmu abus sarīdīt.

-   To ieroci, - es sacīju, pamādama uz Šenilu, - ledusskapi ielika Gerets Holts, un tu to zināji.

Viņa vērīgi skatījās uz mani.

-    Kas ielika? - Pakstons nesaprata.

Gerets Holts droši vien nebija tā cilvēka īstais vārds.

-    Jūras kara spēku Kriminālmeklēšanas dienesta detektīvs, kurš ar saviem viriem ieradās kalnos tajā šķūnī. Viņš to reidu vadīja. Puisis, kurš pārdeva jums ieročus.

Pakstons spēji pagrieza galvu pret Šenilu.

-   Viņš vadīja reidu?

-    Viņš nespēja to apturēt, - Šenila atbildēja. - FIB un ATŠ to gribēja.

Pakstona acīs pazibēja dumsas.

-   Viņi sašāva Kērtu.

-   Ja guli ar suņiem, dabū blusas, Jesaja. Tāda ir maksa par ap- bruņošanos nākotnei.

Man sirds dauzījās kā neprātīga.

-     Viņš atstāja ledusskapi slepkavibas ieroci, - es turpināju sarunu par Holtu. - Viņš nogalināja mācītāju Pītu. Tu to zināji, Šenila.

-   Vai tā ir taisnība? - Pakstons atkal jautāja.

Viņš vēroja Šenilas nesatricināmo vienaldzību, un viņa seja satumsa.

-   Tu zināji un man nepateici?

Šenila saraustīja savas kamuflāžas bikses.

-   Kāda tam būtu jēga? Pītam bija lemts mirt. Ja tu pieņem likteņa lēmumu, nav prāta darbs satraukties par to, kā tas notiek.

Tabita man blakus sāka raudāt.

Šenila nicīgi nošņācās.

-   Sīkā, nevarīgā pinkšķe! Tev nav spēka pieņemt likteni, tu esi tikpat vārgulīga kā Pīts.

Pakstons lūkojās uz viņu ar neslēptām izbailēm sejā.

-   Sieviete, par ko tu runā?

-    Liktenis. Mans un Pīta. Tie ir saistīti, bet viņš to neredzēja, kaut gan tas skaidri ierakstīts Atklāsmes grāmatā. Liecinieki teic pareģojumus un top nogalināti, tad divpadsmitajā nodaļā nāk sieviete. Pie debesīm parādās liela zīme, sieva, saule tērpta. Jesaja, neskaties uz mani tā, abi panti ir vienā lappusē!

Pakstons izskatījās satriekts.

-    Šenila, tu neesi sieva, kurai mēness apakš kājām un galvā divpadsmit zvaigžņu vainags. "Tā bija grūta un brēca dzemdēšanas sāpēs un mokās."

-   Cits pants.

-   Savienots ar kolu. Viens teikums.

-   Manā Bībelē ir semikols.

-    Man ir karaļa Džeimsa izdevums…

-   Jesaja, tā ir dzeja!

-   Tev nav bijis bērna un nekad arī nebūs. Tā sieviete drīzāk ir Tabita!

Šenila koši piesarka.

-   Tā vārgā radība? Vai tu redzi viņai divus ērgļa spārnus, lai viņa varētu aizlidot tuksnesī? Spārni viņas smalkās lāpstiņas salauztu! Jesaja, tu esi tikpat neciešams kā Pīts. - Viņa drūmi paglūnēja uz Tabitu. - Kas gan tevi ir tik īpašs? Tu esi nepateicīga čīkstule, bet vīrieši skūpsta tev kājas. Braiens padarīja tevi par sava bērna māti, un Pīts nespēja noiet taisni tavā tuvumā. Un tagad Jesaja arī…

-   Šenila, pietiek! -.Pakstons viņu pārtrauca. - Teci uz garāžu un ievadi to nolādēto kodu!

- Viņa pagriezās pret savu cīņubiedru.

-   Vai es trāpīju vārīgā vietā?

Braiens sasprindzis sakustējās, gaidīdams īsto mirkli. Tabita, man aiz muguras raudādama, kaut ko murmināja. Es pieliecu galvu uz viņas pusi.

-   Šenila viņam pateica, kur ierocis jāmeklē, - Tabita čukstēja, aiz kauna saviebusies. - Viņa man jautāja, kur Braiens glabā pistoli, un es viņai pateicu. - Tabita izmisīgi vēlējās, lai es saprastu, ko viņa čukst. - Senila acīmredzot izstāstīja Holtam, kur Braienam stāv ierocis.

Es mirkli lūkojos viņai acīs, tad pievērsos Šenila i.

-   Tu pierunāji Holtu, lai tas nogalina tavu vīru, - es teicu.

Pakstons sarauca pieri.

-   Tu apgalvo, - es turpināju, - ka Pīts neesot gribējis samierināties ar savu likteni. Tas nozīmē, ka viņš negribēja ļaut, lai tu pārņem baznīcā varu, tāpēc vajadzēja viņu nogalināt.

Pakstons cieši skatījās uz Šenilu.

-   Pajautā viņai! - es mudināju.

Pakstona seja bija cieta.

-   Vai tā ir? Vai mācītājs Pīts pravietoja tūkstoš divi simti sešdesmit dienu? Vai tu šo laiku saīsināji?

-    Ko viņš darīja, Šenila? - es painteresējos. - Vai pārāk bieži atgādināja tavu pagātni?

Nelikdamās par mani ne zinis, viņa sarunājās tikai ar Pakstonu.

-   Ko tad tu gribēji, lai es daru? Viņš iedūra man dunci mugurā. Draudēja izslēgt no baznīcas. Mani!

Ar to būtu pārvilkta svītra visiem viņas plāniem. Sapņi par varu un ieročiem būtu satriekti pīšļos.

Šenila satraukta lūkojās uz Pakstonu. Viņas sejā vīdēja izmisums.

-    Pīts zaudēja redzīgumu, - viņa sacīja, - un tu to zini. Slava un bailes aizmigloja viņam acis. Viņš redzēja tikai savu attēlu televizorā un baciļus, kas viņam rādījās visapkārt. Viņš pārvērtās par garīgu kropli, viņš nemūžam nespētu vadit mūs kaujā pret nelabo.

-   Tev nevajadzēja izrīkoties ar viņam nolikto laiku, - Pakstons drūmi norādīja. - Tas ir pretrunā ar Svētajiem Rakstiem.

-    Pīts pats bija vainīgs. Jā, viņa liktenis varēja būt saudzīgāks. Viņš varēja aiziet tā, kā dzīvoja, - cīnidamies ar baciļiem. Pietika ar suni, kurš nolaizīja viņa seju, kur bija skramba pēc skūšanās. - Viņa iesprieda dūres gurnos. - Taču trakumsērga ir pārāk lēna. Muļķīgs bioloģiskais ierocis. Un Kērts Smoliks arī nav īpaši gudrs, Jesaja. Tu mani pārliecināji, ka viņš spēs vadīt programmu, bet tā nav.

-    Nenovel vainu uz mani, - Pakstons iebilda.

-    Pīts visu saprata, un tas nu nemaz nebija labi. Čainaleikā viņš vairs nespēja norīt siekalas, nejuta rokas. Panikas pārņemts, viņš metās uz pilsētu, lai tiktos ar Braienu un tam visu atklātu. Mūs visus arestētu, mūs un Holtu. Man bija jārīkojas.

-     Tu varēji nākt pie manis, - Pakstons viņai atgādināja. - Es par visu parūpētos, un varas iestādes mums uz pēdām nenāktu.

Ak Dievs, vai patiešām nebija apsūdzības, kas liktu Paksto- nam novērst šauteni no mums un pagriezt to pret Šenilu?

-    Kā tad es dabūtu Lūku? - viņa noprasīja.

-    Kāpēc vienmēr svarīgākā esi tu un tavas iegribas?

-    Tev varbūt gribētos, lai galvenais esi tu? Pastāsti man, kur Svētajos Rakstos runāts par eņģeļiem, kas debesīs karo, lai glābtu ākstu ar kovboja cepuri galvā. Tie izcīna kauju par sievieti un viņas bērnu.

Pakstons purināja galvu.

-   Tu neesi viņa māte.

Braiens un Tabita beidzot apjēdza Šenilas īsto nodomu. Šeni- la gribēja Lūku nolaupīt ne jau tikai izpirkuma dēļ, viņa vēlējās zēnu paturēt sev. Braiens satriekts atkāpās, un Tabita piespieda Lūku sev klāt.

-   Tabita bija tikai klēpis! - Šenila kaismīgi iesaucās. - Bērns ir Braiena sēkla, un tā ir sēta ari mani! Neapmaldies sīkumos, meklē īsto vēsti!

Tabita, pārsteigta mirkšķinādama acis, cieši lūkojās uz Braienu. Mani pārņēma lēnai grimšanai līdzīgas izjūtas, kādas mēdz rasties, ja apstiprinās slēptas bažas.

Šenila pameta skatienu uz Tabitu.

-    Tu neesi pelnījusi šo bērnu. Tu zini, ka patiesibā viņš nav tavs. Tāpēc tu viņu pameti. - Roku izstiepusi, viņa devās Tabitai klāt. - Atdod viņu man.

Braiens iesita viņai pa roku un pagrūda viņu nost.

Šenila ar dusmās sašķobītu seju pasviedās uz viņa pusi.

-   Šauj! - viņa iekliedzās.

Braiens metās uz priekšu. Viņš metās Pakstona ierocim pretī, lai to pasistu malā, zinādams, ka spēcīgais lādiņš nogalinās mūs visus.

Kad viņa plauksta pieskārās stobram, Pakstons izšāva.

Skaņa bija apdullinoša. Šāviens pasvieda Braienu augšup, un tajā pašā mirklī viņš sabruka uz grīdas. Es kliedzu. Tabita stāvēja, ievilkusi Lūku sava auguma likumā. Es nokritu ceļos pie Braiena. Lode bija iestrēgusi sānā virs gurna, kur no brūces sarkanā, ritmiskā plūsmā strūkloja asinis. Man blakus uz grīdas nometās Tabita, kas piespieda plaukstas pie brūces, pūlēdamās asiņošanu apturēt. Drebošais Lūks viņai padusē raudāja. Braiena skatiens miglojās, plati atvērtā mute kampa gaisu.

šenila, sagrābusi Tabitu aiz krekla apkakles, uzrāva kājās. Lūks aizstreipuļoja viņai līdzi.

-   Viņu nākamo! - šenila kliedza, rādīdama uz mani.

Pakstons pacēla šauteni. Es redzēju tumsu viņa skatienā un

nopulētā stobra caurumā.

-   jēzus, apžēlojies, - es izdvesu.

Nākamajā mirkli ēku satricināja grandiens, sienas nodrebēja, loga rūts sētaspusē sasprāga, pa grīdu pašķida stikla lauskas. Bija dzirdami strauji paukšķi, it kā cita pēc citas sprāgtu petardes. Tur eksplodēja garāžā paslēptais spridzeklis.

Pa atvērtajām baļķu mājas durvīm es ieraudzīju dūmos tito garāžas stūri, ap kuru snaikstījās oranžas liesmas. Caur vēja spalgajām gaudām bija dzirdama koka sprakšķēšana un paukšķi garāžas iekšpusē, kur joprojām sprāga munīcija.

-   Ak Dievs! - Es apsviedusies metos ārā pa durvīm.

Šenilas pirksts, bakstīdams gaisu, mani pavadīja.

-   Nošauj viņu! Nošauj!

Es pametu zibenīgu skatienu pār plecu un redzēju, ka Pak- stons uz mani tēmē. Cerību nebija, itin nekādu. Man caur prātu izjoņoja tūkstoš domu, no kurām pirmā un pēdējā bija viena - tū- lit viņš mani nošaus.

Piepeši sasprāga priekšējais logs… un Pakstona kakls, no kura izšļācās asinis. Noraustījies viņš nogāzās uz grīdas.

Mirkli es nespēju domāt, nespēju just, nespēju saprast. Lūks un Tabita raudādami kliedza. Pakstons miris gulēja uz muguras, un kaklā viņam rēgojās caurums. Es pametu skatienu uz lielo logu, kura rāmi vēl turējās dažas stikla šķembas.

Ārpusē uz koka verandas, abām rokām aptvēris pistoli, gulēja Džesijs.

Viņš skatijās uz mani zilām, kvēlojošām acīm.

-    Paņem viņa šauteni.

Pakstons savam divpadsmitā kalibra ierocim bija uzgāzies virsu. Apcirtusies es sagrābu silto, no asinīm slideno stobru un izrāvu to ārā. Džesijs, smagi vilkdams elpu, klepoja. Viņam pāri vēlās melni dūmi, un viņš aiz sāpēm bija bāls kā krīts.

Viņš uztvēra manu skatienu.

-   Es taču nevarēju pamest tos ieročus likteņa varā, nevienu no tiem neizmantojis. - To pateicis, viņš nolaida pistoli un sāniski atbalstīja ķermeni pret verandas margām.

Es pagriezos pret Braienu, kura elpa bija kļuvusi saraustīta. Viņa sirds zaudēja dzīvības sulu, kas sarkana pletās uz dēļu grīdas biezā, līdzenā peļķē. Pavērsis acis pret griestiem un saņēmis Tabitas roku, viņš lūkojās kaut kur tukšumā.

-    Mammu! - Lūks iekliedzās.

Es pacēlu skatienu. Šenila, sagrābusi zēnu aiz rokas, vilka viņu uz dibenistabas pusi. Pirms pietrūkos kājās, viņa aizcirta durvis. Mēs dzirdējām, ka slēdzenē pagriežas atslēga.

Tabita, pieskrējusi pie durvīm, spārdīja tās ar kāju un raustīja rokturi. Es parāvu viņu sāņus un triecu pret to šautenes resgali. Rokturis nokrakšķēja, bet nesalūza.

Tabita no jauna sāka dauzīt durvis.

-   Šenila! Nē!

Mēs dzirdējām Lūka raudas. Ārpusē vēl aizvien skanēja karsētu kukurūzas graudu paukšķiem līdzīgie trokšņi, ko ik pa brīdim papildināja sprāgstošu granātu baritons, it kā pussabruku- šajā garāžā risinātos nežēlīga kauja starp neredzamiem partizāniem. Fonā šim skaņām sprakšķēja uguns apņemtie baļķi. Karstumā trīsuļoja zaļo ozolu lapas, it kā vairīdamās no dzirkstelēm, kas cēlās augšup. Dūmi uzmācīgi plūda iekšā otrā ēkā, un bija skaidrs, ka liesmas drīz apņems to ari.

Tabitas skatiens bija neprātīgs.

-   Viņas dēļ tur sadegs abi!

Atkal atgrūdusi viņu sāņus, es pacēlu šauteni un iešāvu durvju rokturī. Tas sasprāga gabalos, koka šķēpeles aizlidoja pa gaisu. Ierocis sāpīgi ietriecās man plecā. Tabita atspēra durvis vaļā.

Tveice iesitās mums sejā gluži kā siena. Tukšās istabas stūri jau snaikstījās liesmas, dūmi kāpa augšup griestos.

-   Nē! - Tabita iekliedzās, ieraudzījusi atvērto logu. Caur uguns rūkoņu bija dzirdama Lūka izbiedētā, niknā balss.

-   Viņa izvedusi Lūku ārā! - es iesaucos.

-    Mašīna! - Tabita kliedza.

Cauri mājai mēs skrējām atpakaļ uz priekšpusi. Es pabīdīju ieroča aizslēgu, bet jutu, ka patrona vietā neiekrīt. Tajā vairs nebija ložu. To nometusi un pabrāzusies garām Braienam un Džesi- jam, es pacēlu no zāles Marka pistoli.

Pie pikapa Šenilas nebija.

-    Kur viņi palika? - Tabita izgrūda. Vējš plandija mūsu drēbes un uzmudināja liesmas, kas gluži kā platas, ugunīgas lentes locījās ap kokiem un mājas jumtu.

Citas skaņas piepeši pārspēja augsta balstiņa, kas, šķita, nāca no mājas pagalma puses. Mēs saskatījāmies un metāmies atpakaļ. Apskrējušas ap stūri, ieraudzījām, ka Šenila velk Lūku lejā pa taku iekšā krūmājā.

-    Izstīvē no mājas Braienu! - Tabita, traukdamās pakaļ Lūkam, stingrā balsi man uzsauca. Es viņu panācu un iespiedu viņai rokā ieroci. Tabita sažņaudza to pirkstos, kas bija glumi no Braiena asinīm, un metās prom.

Māja liesmoja. Uguns spraucās laukā pa logiem, no jumta cēlās dūmi. Koki un biezie krūmi, uz kuriem liesmu mēles meta ru- bīnsarkanu atspīdumu, švīkstēja un locījās, it kā būtu ierauti kādā mežonīgā dejā. Vējš vēlās lejup no kalna virzienā, kur bija aizskrējusi Šenila kopā ar Lūku.

Es pietraucos pie durvīm. Neizturamais karstums un troksnis iedvesa mani šausmas, taču vēl vairāk satrieca skats, ko ieraudzīju. Džesijs, ticis iekšā, vilkās pa grīdu pie Braiena, pūlēdamies tam piekļūt klāt, lai palīdzētu.

-   Nē, es viņam palīdzēšu! - Iekliegušies metos iekšā karstumā.

Biezie, kodigie un smacējošie dūmi spieda pie grīdas. Es pieliecos un metos uz Braiena pusi. Pakstona līķis vienaldzīgi vērās liesmās. No viņa džinsu kabatas rēgojās mašīnas atslēgas. Šenila nevarētu paņemt pikapu, pat ja to vēlētos.

Braiens slīga nemaņā. Viņš nereaģēja, kad, satvērusi aiz padusēm, sāku viņu stīvēt uz durvīm. Uz grīdas palika asiņu sliede. Brālis šķita tik smags, it kā būtu jau miris, un es vilku no visa spēka, spītīgi domādama, ka neļaušu viņam aiziet. Nē, ne tagad, ne šeit, nemūžam! Izdabūjusi viņu ārā pa durvīm, es jutu vēso gaisu, kas uzvēdīja manai mugurai, un iekunkstējusies kāpos atpakaļ, līdz klupdama krizdama biju tikusi lejā no verandas uz zemes, kur beidzot ieriju gaisa malku. Džesijs, balstīdamies uz rokām, vilkās nost no verandas. Viņa galva aiz piepūles kūļājās, seja bija notraipīta sodrējiem. Nākamajā mirklī iebruka mājas jumts. Caur durvīm un logu ar jaunu sparu izšāvās liesmas. Juzdama, ka dreb kājas, es stiepu Braienu uz džipa pusi.

Viņa galva ļengani bija noslīgusi uz sāna, bet acis grozījās, pūloties atrast mani. Netālu no mājas sasprāga liesmojošs eikalipts. Izdzirdējis šo skaņu, viņš iepleta acis.

-   Eva…

-   Mēs dabūsim tevi prom, - es nočērkstēju, tik tikko spēdama parunāt, jo visus spēkus prasija vilkšana. Braiens svēra kādas simt septiņdesmit piecas mārciņas, un lielākā daļa no tā visa bija muskuļi. Acis man koda dūmi, tāpēc tās asaroja. Sasniegusi džipu, es atvēru pasažiera puses durvis.

-    Braien… Tev jātiek mašīnā.

Šķita, ka viņš mani nedzird.

-    Braien! - Es nespēju viņu viena pacelt. Nemaz nebija ko domāt. - Tev tas jāizdara… palīdzi man.

Viņš pagrieza galvu un vārgi pamāja ar roku uz mašīnas pusi.

Es pieliecos un ieskatījos viņam sejā.

-   Celties, leitnanti Augšā! Celties!

Braiens samirkšķināja acis, it kā atgriezdamies pie apziņas un sakopodams spēkus. Es paņēmu viņu aiz rokām, un viņš pulējās piecelties, taču acumirklī viņu caurstrāvoja sāpju vilnis.

-   Augšā! - es atkārtoju.

Viņš klusēdams pūlējās dabūt sev apakšā kājas, lai varētu uz- slieties sēdus. Lai gan Braienam bija zudusi līdzsvara sajūta, zudusi vara pār sevi, viņam pietika gribasspēka, lai paceltos no zemes tik daudz, lai es spētu viņu balstīt. Es piedabūju viņu pie atvērtajām durvīm, un viņš sabruka uz sēdekļa. Pēc tam iegrozīju vietā viņa kājas, piespiedu viņa roku pie brūces, kam pāri pārsprādzēju drošības jostu. Aizcirtusi durvis, skrēju atpakaļ pie Džesija.

Pēdējiem spēkiem vilkdamies uz priekšu, viņš bija pieveicis jau pusi ceļa no mājas līdz džipam. Visapkārt sprakstēja koki, starp kuriem plīvoja liesmu palagi, ko vējš brīžam uzpūta piecdesmit pēdu augstumā. Tabitas nebija.

Es apmetu viņa roku sev ap pleciem.

-    Nāc nu.

Kad biju uzcēlusi viņu kājās, mēs sākām steberēt uz mašīnas pusi. Džesijs atskatījās. Uguns, izrāvusies brivībā, nevaldāmi traucās pa vējam uz priekšu, turklāt kalna piekājes sausie augi bija labs degmateriāls. Man kājas ļima zem Džesija svara.

-    Es pametu ieroci uz verandas, - viņš teica.

-   Tas nekas.

Džesijs palūkojās uz mani.

-    Es nogalinaju Pakstonu.

-Jā.

-   Vai Braiens ir dzīvs? - viņš jautāja.

-Jā. Taču mums jāpasteidzas.

Mani sagrāba bailes, kas ietiecās dziļi, līdz pat kaulam. Braiens asiņoja un bija tuvu nāvei, bet Lūku jukusi sieviete bija aizvedusi kalnos. Es nevarēju palīdzēt abiem un nespēju izturēt domu, ka viens no viņiem man jāpamet. Es nezināju, ko lai dara.

Asaras aizmigloja man acis, un es tikpat kā neko vairs neredzēju.

-   Nāc, mums jātiek promi..

Džesijs balstījās pret mani, un es jutu viņa elpu uz savas auss.

-    Dod man mašinas atslēgas.

-Ko?

-   Dod man atslēgas, - viņš mazliet skaļāk sacīja. - Es aizvedīšu Braienu uz slimnīcu, bet tu sameklē Lūku.

Vējš plivināja Džesija matus, aizpūzdams šķipsnu priekšā acīm, bet es zināju, ka tās ir apņēmības pilnas. Man sirds vai lūza, lūkojoties uz šo drosmīgo cilvēku.

-   Džesij, tu nevarēsi. Tā nav tava mašīna, tai nav rokas sviru.

-    Es zinu. Dod atslēgas, Evana.

Šajā brīdī, kad mums apkart plosījās uguns un trakoja liesmas, es atkal ieraudzīju seno Džesiju Blekbernu, neparedzamu un bezbailīgu. Lai gan kājas viņam neklausīja, viņš bija pārliecināts, ka tiks galā.

-    Kā tu vadīsi mašīnu? - es jautāju. - Tu taču nevari spiest pedāļus.

-    Nav laika strīdēties. Ver vaļā tās sasodītās durvis!

Es paklausīju. Viņš atspieda muguru pret vadītāja sēdekli, un es palīdzēju viņam ierausties iekšā.

Džesijs pastiepa roku pēc atslēgām, un es ieliku viņam tās saujā.

Kad motors ierūcās, viņš uzmeta skatienu Braienam. Mans brālis bija sabrucis pret durvīm un elpoja kā krastā izmesta zivs.

-   Sameklē man nūju, - Džesijs sacīja. - Kaut ko palielu.

Es pacēlu apmēram trīs pēdu garu ozola zaru un iebāzu pa logu to mašīnā.

-   Mums izdosies, Evana, - viņš noteica. - Ej meklē Lūku.

Tad viņš uzspieda ar zaru uz gāzes pedāļa, ieslēdza zemāko pārnesumu un sāka braukt. Sirdij aiz raizēm gurstot, es vēroju viņu virzāmies prom.

Palikusi viena, es mirkli klausījos liesmu rūkoņā, tad pagriezos un metos lejā pa nogāzi.

Divdesmit devītā nodaļa

Es joņoju pa taku lejā, lauzdamās caur sausiem krūmiem, kas man skrāpēja ādu un plēsa drēbes gluži kā skeleta pirksti. Virs galvas biezēja dūmi. Aiz muguras debesis kāpa liesmas.

Tūkstoš deviņsimt deviņdesmitajā gadā tepat netālu vējainā pēcpusdienā laukā izgāja ļaunprātigs dedzinātājs, palūkojās lejup uz krūmāju, kas bija tik izkaltis, ka uzliesmošanas ziņā neatpalika no benzīna, un uzrāva vienu sērkociņu. Vējš virzīja liesmas lejup no kalna gluži kā lāpu, kas ik piecās minūtēs pieveica jūdzi. Nodega pieci simti māju. Cilvēkus evakuēja no neskaitāmiem dzīvojamiem rajoniem. Ļaudis sameta bērnus, dzīvniekus un kāzu fotogrāfijas automašīnās un bēga uz pludmali vai skrēja prom kājām. Ne visi paspēja aizmukt.

To pastrādāja viens sērkociņš. Šenilai ar sprāgstvielām bija pilna garāža.

Dūmi koda acīs un svilināja plaušas. Uz biezajiem krūmājiem atspīdēja sarkana gaisma. Priekšā es nevienu neredzēju un nedzirdēju. Pat ja Lūks kliedza, viņa balsi aiznesa vējš. Vienīgi viņa sandali pamanīju uz šaurās takas. Nesamazinādama tempu, es skrēju, līdz tālumā ieraudzīju Tabitu, kas klupdama krizdama lauzās uz priekšu.

Kad es viņu panācu, Tabita elsodama rādija pa taku lejup.

-   Es viņus redzēju. Šenila dodas uz ceļu.

-    Skriesim! - Es vilku viņu sev līdzi, zinādama, ka ceļu šeit nav daudz. Vēl jāpieveic vairākas jūdzes pa kalnu. Jūdzes. Es pametu skatienu pār plecu un, šausmu pārņemta, ieraudzīju, ka liesmas, traukdamās lejā pa nogāzi, izpletušās futbollaukuma platumā. Uguns no mums atpalika par trīssimt metriem, bet, pieņemdamās spēkā, tuvojās arvien ātrāk. - Skriesim! - es atkārtoju. - Mēs varam viņus panākt.

Tabita izskatījās pārguruši, taču skrēja, smagi vilkdama elpu un rokām pašķirdama krūmus. Es atcerējos, cik maz viņa ēdusi šā pārbaudījuma laikā, un šī doma mani gan satrauca, gan izraisīja apbrīnu.

-   Tur! - viņa piepeši iesaucās.

Zemāk mēs ieraudzījām Luka spilgti zilo kreklu, kas pazibēja caur krūmiem. Šenilas kamuflāžas apģērbs tik tikko bija saskatāms. Es brāžos uz priekšu cik jaudas, samazinādama starp mums atstatumu un nodomādama, ka Šenila ir smagnēja, toties es esmu kalsna, tāpēc ātrāka un veiklāka. Lūka krekls te parādījās, te nozuda starp krūmiem. Sākdami ceļu pa ieplakas pretējo nogāzi augšup, viņi kustējās lēnāk.

Biju viņiem jau pavisam tuvu klāt. Vajadzēja skriet kalnā, un manas plaušas aiz pārpūles svila un kājas ļima. Lūks, pametis skatienu atpakaļ un mani ieraudzījis, iekliedzās. Atskatījās ari Še- nila. Viņas seja aiz dusmām sašķobījās, un nākamajā mirkli es metos viņai virsū, triekdamās ar visu atlikušo spēku, cik nu man tā bija.

Viņa pat īsti nesagrīļojās. Sēkdama satvērusi Lūka roku vēl ciešāk, viņa iesita man pa plecu. Man sāpēja, taču sāpes pastiprināja niknumu. Apķērusies Šenilai ap augšstilbiem, es cēlu viņu augšup, lai viņa zaudētu līdzsvaru. Man pār muguru bira sitieni, bet es nelaidu viņu vaļā, līdz mēs visi trīs nogāzāmies uz takas. Še- nila joprojām dauzīja man pa muguru ar dūri.

Gluži kā rēgu, kā svētu atriebēju es piepeši mums blakus ieraudzīju Tabitas trauslo stāvu. Raudādama viņa sāka spārdīt Še- nilu, sperdama pa viņas ribām, pēcpusi, augšstilbiem ar tādu naidu, ka man bija grūti ticēt savām acīm. Niknuma izķēmotu seju Tabita spēra un spēra, aizmirsusi pistoli savā rokā. Šenila stenēja un lādējās, līdz palaida Lūku vaļā.

Es metos Šenilai virsū un iesitu viņai pa seju. Viņas galva ar būkšķi atsprāga atpakaļ.

-   Tabita, ej prom! - es uzkliedzu. - Ved Lūku prom!

Taču Tabita grīļodamās un elsodama stāvēja mums blakus niknumā atieztiem zobiem kā tāds mežonīgs dzīvnieks.

-   Sit viņu nost!

Es zināju, ka nespēšu noturēt Šenilu. Viņa gan bija piekauta, taču joprojām spēcīga. Es jutu, ka viņa sasprindzinās.

-   Tabita, ej! - es atkārtoju.

Piepeši viņa ieraudzīja, ka rokā ir pistole. Uzsaukusi man, lai pavirzos malā, viņa drebošā rokā to pacēla pret Šenilu. Nākamajā mirkli, likdama lietā kādu brīyās cīņas paņēmienu, Šenila apsviedās un kopā ar mani triecās pret Tabitu, kura iekliegdamās atmuguriski nogāzās zemē. Pistole ielidoja krūmos.

Tā bija bezjēdzība. Trīs sievietes vārtījās pa zemi, nelikdamās ne zinis, ka virsū nāk uguns.

-   Bēdz! - es iekliedzos, pacēlusi skatienu uz Lūku. Šenila, uz- klupusi Tabitai, viņu žņaudza. Es sagrābu Šenilu aiz matiem un rāvu. Ieaurojusies viņa palaida Tabitas kaklu vaļā un sāka vēzēt rokas, cenzdamās notvert mani. Es rāvu šo lielo, satrakojušos sievieti nost no Tabitas, un man degunā iesitās spēcīga Šenilas sviedru smaka. Es rāvu viņu aiz matiem, līdz beidzot Tabita izkūņojās no druknā ķermeņa apakšas, saņēma Lūka roku un abi kopā metās prom, skriedami augšā pa taku.

Man nebija iespējas pavadīt viņus ar skatienu, noraugoties, kā viņu silueti pagaist biezajos dūmos. Es nedrīkstēju pieļaut, ka zemē norautā Šenila piesvempjas kājās un brāžas viņiem pakaļ. Iespiedusi ceļgalu viņai vēderā, es dauzīju viņu, šausminādamās par savu varmācību, dauzīju un dauzīju, līdz jutu viņu atslābstam. Norāpusies nost, es grasījos sekot Tabitai un Lūkam.

Šenila saķēra mani aiz kājas.

Es palūkojos lejup un ieraudzīju viņas naidpilno seju.

-    Dēmons! - Šenila ieķērcās, spiezdama nagus man miesā. - Neviens nedrīkst pretoties Svētajiem Rakstiem! Atdod man viņu!

Es elsu un kliedzu, pūlēdamās atbrīvoties, taču viņas tvēriens bija neticami stingrs.

-   Viņam jābūt manam! - Šenila no jauna ieķērcās. Tas izklausījās gan pēc kliedziena, gan raudāšanas. - Braiens izmantoja mani, viņu un visus pārējos… izmantoja mani līdz mielēm! Viņš man ir parādā!

Vina iecirta zobus man ikros.

/

Es kliegdama atkritu uz zemes, un viņa acumirkli man uzklupa, piegrūzdama seju tik tuvu, it kā grasltos mani noskūpstīt. Izskatīdamās pēc raganas, Šenila izvilka no kabatas kaut ko spīdīgu un novicināja to man gar acīm. Tā bija pudelīte.

- Nu, māsiņ, tu vari iet ellē, - viņa izelsoja. - Laipni lūdzu… te tev būs… apokalipse.

Šenila trieca pudeliti pret akmeni, to sadauzīdama. Viņa raudāja, smējās un kliedza…

Aizturējusi elpu, es nogrūdu viņu nost. Šenila nepretojās. Es aizrāpoju malā, piecēlos un sāku skriet, joprojām baidīdamās elpot, baidīdamās nomirt, tomēr tvarstīdama gaisu ar muti. Kāpdama kalnā, es pametu skatienu pār plecu, parbaudot, vai Šenila man neseko. Nē, viņa to nedarīja. Šenila stāvēja uz takas paceltām dūrēm kā bokseris, kas svin uzvaru. Viņai strauji tuvojās uguns.

Es skrēju kalnā pa nogāzes tālāko malu, un man ienāca prātā, ka nav nozīmes raizēties, vai Šenila tikko mani saindējusi, jo es tur neko vairs nevarēju līdzēt. Šajā bridi es varēju tikai skriet. Vai nu izdzīvošu, vai miršu. Kāda nu būs Dieva griba.

Es vēlējos, kaut butu jau tikusi no šejienes prom. Nu taču, Dievs, pastiep man roku, sasodīts! Taka bija stāva, krūmi, glauzdamies klāt, aizšķērsoja man ceļu, dūmi smacēja, turklāt mani mocīja neciešamas slāpes. Priekšā ieraudzīju Tabitu, kas grīļodamās gāja augšup, zaudējusi spēkus, bet ne apņēmību. Viņa nesa Lūku uz muguras. Palūkojusies lejup, es saņemu iedarbīgu pamudinājumu. Likdama soli pie soļa, es sekoju Tabitai, cenzdamās iet, cik ātri vien iespējams, un zinādama, ka tas ir par lēnu.

Liesmas, mums sekodamas, pa vienu nogāzi bija nogājušas lejup un sākušas pa otru kāpt augšup. No uguns mani šķira tikai kādi simt jardi. Turklāt atšķirība no cilvēka uguns uzņem ātrumu, virzīdamās pret kalnu.

Tabitai priekšā slējās kalna virsotne, ļa to sasniegsim pirmie, iekams mūs apsteigs uguns, būsim glābti. Virsotnē vējš, iespējams, to pavērsis uz citu pusi, gar nogāzes malu. Mēs tiksim lejā, mēs aizkļūsim prom, mēs varēsim atpūsties… Taču nogāze bija stāva un mēs kāpām arvien lēnāk, ar pūlēm likdamas katru soli.

Es vēlreiz palūkojos lejup. Liesmas tuvojās.

Es ievilku krūtis karstu, smagu elpu. Uz priekšu, Deleinija! Esmu ar mieru derēt, ka tu spej noskriet to draņķi, to briesmoni, kas tev s^ko.

Iekliegušies metos uz priekšu, sparīgi kustinādama rokas un kājas, daudz sparīgāk, nekā uzskatīju par iespējamu, zinādama, ka man jāatrod sevī spēks, ja nevēlos padoties stihijai, kas zogas arvien tuvāk. Izdzirdējusi manu kliedzienu, Tabita ari lika soli straujāk, bet acumirkli uz takas paslīdēja, nokrizdama ceļos. Lūks viņai no muguras noslīdēja zemē.

Es panācu Tabitu un palīdzēju viņai piecelties. Mums aiz muguras liesmas rija krūmus un koku zarus, lēkādamas no galotnes uz galotni un rēkdamas kā kravas vilciens. Dūmi un drausmīgais karstums spieda mūs pie zemes, sveloši pelni un dzirksteles dzēla ādu. Lūks sēdēja uz takas kā spoks un nekustīgi skatījās vienā punktā.

Es notupos.

-   Kāp man mugurā.

Viņa sejā bija sastingušas šausmas, tomēr viņš darīja, kā likts, un es metos skriet. Lūks pieplaka pie manis gluži kā otra āda, otra sirds. Tabita pūlējās neatpalikt un, skaļi sēkdama, atkārtoja:

-   Turies, mīļais, turies… - Naidīgums, ko reiz pret viņu jutu, bija pagaisis. Es gluži vienkārši nespētu panest vēl ari to.

Augšup, augšup, gluži kā bēgot no vilciena, kas tuvojas pa sliedēm. Slāpes auga, dūmi smacēja, un svelme karsēja. Es domāju tikai par virsotni. Virsotni. Lai gan kalngals tinās dūmos, es zināju, ka tas tur ir, tāpēc, asaras rīdama, skrēju augšup. Vējš uz mirkli pierima, mainīdams virzienu un izkliedēdams dūmus. Es klupdama apstājos un piepeši jutos kā saņēmusi dūrienu krūtīs. Mēs gandrīz jau bijām augšā, bet taka izbeidzās pie nelielas smilšakmens klints, kas stiepās gar virsotni kā cietokšņa mūris, aizšķērsodama ceļu.

Pār Tabitas lūpām pārvēlās vaids.

Liesmas rūca piecdesmit jardu attālumā.

-   Mums jārāpjas pāri! Nekas cits neatliek! - es Tabitai uzsaucu, citas iespējas neredzēdama.

Aizgūtnēm vilkdama elpu, viņa pamāja.

Mēs sākām kāpt pa akmeņiem. Tie bija desmit pēdu augsti, raupji, poraini smilšakmeņi, citos apstākļos viegli parejami. Taču ne ar Lūku uz muguras. Es pievārēju trīs pēdas, un man zem kājas atlūza vaļīgs gabals. Zaudējusi līdzsvaru, es piekodināju zēnam, lai turas, un nolēcu lejā.

-   Es uzkāpšu augšā, un tu padod man Lūku, - satvērusi Tabitās roku, es teicu.

Viņa pamāja. Viņas seja vairs neizskatijās trausla - tā bija cieta kā dārgakmens. Tabita paņēma zēnu rokās, un es atkal sāku neveikli rāpties uz akmens, juzdama, ka rokas un kājas dreb, bet izmisīgi vēlēdamās tikt augšā. Tabitas balss mani sasniedza, atgādinādama bungu rīboņu saraustītā ritmā. Ātrāk, Evana. Ātrāk, ātrāk, ātrāk.

Tad mana roka sataustīja akmens virsotni. Uzvilkusies augšā, es caur dūmiem redzēju nogāzi, kas otrā pusē veda lejup, - tiru gaisu un uguns neskartu zemi. Es nometos uz akmens un sniedzos lejup pēc Lūka.

Manas rokas nebija tik garas. Viņš tiecās man preti, bet trīs pēdu pietrūka.

Tabita viņam kaut ko pateica, un zēns, gluži kā pērtiķis, sāka rāpties viņai uz pleciem, bīstami balansēdams un ķerdamies mātei matos. Viņa mazais krūškurvis strauji cilājās. Tabita pakāpās nedaudz augstāk. Es stiepos lejup, bet joprojām biju pārāk tālu no viņa, un Tabita pakāpās vēl mazliet augstāk. Liesmas cēlās gaisā, šūpojās, auroja un lēca iekšā kokos tieši viņai aiz muguras. Lūks pastiepa roku. Viņa acu skatiens bija tukšs, it kā viņš, uz mani lūkodamies, mani nemaz neredzētu, it kā viņš atrastos kaut kur ārpus laika un telpas.

Es joprojām Lūka rokas nespēju aizsniegt. Tabita pakāpās augstāk, un akmens daļa viņai zem kājas izkustējās un sasvērās. Iekliegušies viņa piekļāvās akmenim un noturējās. Kājas viņai trīcēja. Organisms bija zaudējis spēkus. Kad viņa uz mani palūkojās, biju sagatavojusies viņas acis ieraudzīt izmisumu, bet tajās bija gaišums. Ticība.

-    Sniedzies lejup viņam pretī, Evana, - Tabita sacīja drebošā balsi. - Kāp augšā, Lūk. - Taču Lūks bija gluži kā sastindzis, ķeras pie matēs, līdz saka raudāt. Tabita uzkliedza dēlam: - Ej taču! Turies pie akmens. Sniedzies pretī tantei Evanai un kāp! Tūlīt!

Zēns lēni kāpa, stiepdams roku augšup. Es sniedzos viņam preti un beidzot viņa plaukstu satvēru.

-    Kāp, kāp! - Tabita sauca.

Lūks abām rokām aptvēra manējo. Kad es vilku viņu augšā, viņa kājas dauzījās pret akmeni.

Beidzot zēns iekrita manā apskāvienā. Es brīdi viņu cieši turēju, tad mudināju doties pa otru pusi, kas bija lēzenāka, lejā.

-   Skrien, tur tev būs drošāk. - Lūks paklausīja, un es pagriezos pret Tabitu.

Es atkal izstiepos uz akmens un pastiepu lejup roku. Liesmas bija gandrīz klāt. Divdesmit pēdu aiz Tabitas muguras dega koks, un liesmas, baisas lentes, kas uzlocījās debesīs, meta uz viņu draudīgu, sarkanu atspidumu. Viņa sniedzās pēc manas rokas. Viņas pirksti, joprojām ar mana brāļa asinīm, jau pieskārās maniem. Tajā brīdī atskanēja skaļš krakšķis, vēstīdams, ka no degošā koka atlūst smags zars. Tabita, pavērusies augšup, ieraudzīja, ka tas šūpojas uz viņas pusi.

-   Uzmanies! - es iekliedzos. Viņa nolēca no akmens zemē, tik tikko izvairīdamās no zara, kas nākamajā mirklī triecās pret akmeni vietā, kur viņa bija stāvējusi.

Tabita nokrita rāpus, bet, ātri piecēlusies, ar skatienu meklēja smilšakmenī citu robu, kur pakāpties. Atglaudusi no sasvīdušās sejas matu cirtas, viņa paspēra pāris soļu uz labo pusi. Tajā brīdī kā milzu sarkana aste, dzirkstelēm aprakstot gaisā loku, gāzās degošais koks… tieši Tabitai virsū.

Es pietrūkos ceļos, bet viņu jau aprija liesmas. Mans šausmu kliedziens saplūda ar uguns krākoņu.

Es nošļūcu pa otru akmens pusi zemē, kur gaidīja Lūks. Saņēmusi viņu aiz rokas, es neapstājusies skrēju tālāk, no kalna lejā.

-   Kur ir mamma?

-   Mums jāskrien, nedrīkstam apstāties.

Neko vairāk es neteicu, tikai skrēju, līdz sirdssāpes mani pieveica un es paskatījos atpakaļ. Liesmas rāpās virsotnei pāri, grasldamās gāzties lejup, it kā tām ar vienu nomedītu sievieti nebūtu gana. Te nu tā bija - dzīves īstenība. Brīdis, kad Visums parausta plecus. Tu skrien, un tev šķiet, ka tu spēj visu, spēj pārvarēt jebkādus šķēršļus, un tevī iemājo gaišs spēks un ticība… un tad piepeši liktenis tey uzsit uz pleca, tu pagriez galvu un ieraugi neizbēgamo, nenovēršamo…

Mēs streipuļodami izskrējām no krūmāja un uzgājām uz ceļa brīdī, kad mums pretī brauca ugunsdzēsēju automašīna, dodamās augšup.

Trīsdesmitā nodaļa

Ugunsdzēsēji iespieda mūs savas mašīnas kabinē un uzlika skābekļa masku Lūkam. Zēns nemitējās raudzīties uz kalnu pusi, gaidīdams Tabitu. Ugunsdzēsēju ekipāžas komandieris, saulē iededzis vīrs ar baltām taisnām ūsām, pa rāciju izsauca šerifu, lai tas mūs evakuētu.

Es satvēru viņa jakas piedurkni.

-   Mans draugs mēģina tikt lejā pa kalnu pāreju, lai aizvestu manu sašauto brāli uz slimnicu.

Ugunsdzēsējs neizpratnē lūkojās uz mani bargām acīm. Pāreju? Šoseju vai veco ceļu? Uz vecās Sanmarko pārejas liesmas bija aizšķērsojušas ceļu maģistrāļu patruļmašīnai. Lai gan biju bēdu satriekta un pārguruši, šī ziņa manī no jauna atmodināja paniku. Es atbildēju, ka Džesijs devies pa šoseju. Ugunsdzēsēju komandieris pagrāba rāciju un sāka ziņot.

Lūks noņēma skābekļa masku.

-   Vai viņi ies glābt manu mammu? - viņš gribēja zināt.

Ugunsdzēsējs saspringa.

-   Uz kalna ir vēl kāds? Sieviete?

-   Mana mamma, - Lūks paskaidroja.

Es ielūkojos vīram acīs un papurināju galvu. Tad es Lūku apskāvu un pastāstīju viņam patiesību.

Lūks gāja man blakus, ielicis savu mazo plaukstiņu manējā, un nevilka to ārā. Tikai tas mudināja mani iet uz priekšu. Nikija bija aplikusi roku man ap pleciem un izveda mani caur lielajām divvērtņu durvīm. Mēs devāmies iekšā Svētā Franciska slimnīcā.

Tā bija mūsu pēdējā pietura. Ceļa beigas. Es biju apzvanījusi slimnīcas un Maģistrāļu patruļas dienestu, nelielas lauku slimnīcas, bet neviens nebija Džesiju un Braienu ne redzējis, ne dzirdējis. Viņi bija nozuduši dūmos un nebija no tiem iznākuši.

Svētā Franciska slimnīca bija plaša un sterila. Uzgaidāmā telpā bija televizors, kurā rādīja sarkanus degošus kalnus, liesmojošas mājas, meitenes, kas zirga mugurā bēg pa lielajiem ceļiem. Man sāpēja galva. Es piegāju pie letes, aiz kuras stāvēja māsiņa sārtā uzsvārcī un mundri runāja pa telefonu.

-   Atvainojiet, - es iesāku.

Viņa pacēla pirkstu, likdama man mirkli uzgaidīt.

Nikija mani balstīja.

-    Atvainojiet, - viņa vērsās pie māsiņas. - Mums jāzina, vai jums ir pacients ar šāviena brūci. Kapteiņleitnants Braiens Delei- nijs. - Nikijas balss bija tik prasīga, ka sieviete uz viņu paraudzījās. Nikija turpināja: - Un mums tas jāzina tūlīt, jo, iespējams, jā- sauc glābēji, lai dodas ugunī un viņu meklē.

Māsiņa nopētīja mani un Lūku ar ilgu skatienu. Mēs bijām netīri, odām pēc dūmiem, klepojām un izskatijāmies noplukuši. Viņa nolika klausuli.

-    Vienu mirkli. Es paskatīšos, - viņa apsolīja un iegāja neatliekamās palīdzības nodaļā.

Es atspiedu galvu Nikijai pret plecu. Lūks klusēja, bet no viņa pirkstiņiem manā plaukstā plūda siltums. Ko lai es viņam saku, ja Braiens būs pazudis? Lūkodamās Nikijai garām caur atvērtajām durvīm garā gaiteni, es piepeši neticīgi samirkšķināju acis.

-   Ak… - es dzirdēju sevi izdvešam.

Iztaisnojusi muguru, es izgāju pa durvim un devos pa gaiteni tālāk. Acīs man riesās asaras. Lūks teciņus turējās līdzās, ar pirkstiņiem spiezdams manu plaukstu. Visas sāpes un bēdas, ko es tik ļoti pūlējos apslāpēt, beidzot lauzās ārā. Es ieelsojos, un mans šņuksts no sienām atbalsojās.

Gaiteņa galā sanitārs stūma slimnieku pārvadājamos ratiņus. Tiem blakus gāja māsiņa, kas darbojās ap intravenozo sistēmu, un ārsts zilā virsvalkā, sarunādamies ar vīrieti, kurš uz šiem ratiņiem gulēja. Tas bija Džesijs.

Es skriešus metos viņiem klāt.

-   Pagaidiet!

Džesijs pagrieza galvu un mani ieraudzīja. Viņš lūdza sanitāru, lai tas apstājas. Es piesteidzos pie viņa un raudādama viņu apskāvu.

-    Kundze, mums jāved šis cilvēks uz rentgenu, - sanitārs sacīja.

-    Vienu mirkli, - Džesijs aizsmacis nočukstēja. Viņš pievilka manu seju pie savējās un skūpstīja mani tā kā vēl nekad. Šajā skūpstā bija alkas, ciešanas,-atvieglojums, mīlestība - viss. Sanitārs stūma viņu prom, bet viņš nelaida vaļā manu seju, raudzīdamies manī apsārtušām, asaru pilnām acīm. Nekad nebiju redzējusi viņu raudam.

-    Es sadauzīju džipu, - viņš atzinās. - Kad braucu lejup.

-    Kur ir Braiens? - Mans lūdzošais, bezpalīdzīgais skatiens šaudījās no Džesija uz ārstu un atpakaļ.

-    Pacients ar šāviena brūci? - ārsts jautāja.

-    Mans brālis.

-   Viņu patlaban operē.

Mana sirds aiz prieka tik skaļi pukstēja, ka pārējo - "pagaidīsim, tad redzēsim" un "mēs darām visu iespējamo" - es gluži vienkārši nedzirdēju. Braiens bija dzīvs. Džesijs bija nobraucis daudzas jūdzes pa nelīdzenu zemesceļu un sasniedzis šoseju. Viņš bija izdabūjis Braienu laukā, viņš bija atradis palīgus.

-   Es braucu pārāk ātri, - viņš teica, - un piepeši līkums…

Džesijs steidzīgi turpināja stāstu savā aizsmakušajā, čērkstošajā balsī, it kā vārdi spētu aizgainīt asaras, un es zināju, ka viņu uztrauc ne jau Kārla sadauzītais džips. Viņš bija domājis, ka esmu mirusi. Es glāstīju viņa matus.

-    Tas notika uz tukša ceļa posma. Restes sadragātas, no radiatora nāk tvaiks, un tad iezvanījās tavs telefons.

-Ko?

-   Tavs telefons. Es pat nezināju, ka tas ir mašīnā. Tā kā esmu veiksminieks, iedomājos, ka tas ir apdrošināšanas aģents, kurš piedāvā lētu avāriju polisi, taču… tu neticēsi. Zvanīja Sallija Šimada, tā žurnāliste. Viņa gribēja intervēt tevi, bet beigu beigās bija spiesta zvanīt neatliekamai palīdzībai.

Es nespēju pateikt ne vārda, un asaras plūda bez apstājas. Es centos tās notraukt no vaigiem.

-   Braienam nav labi, Evana, - Džesijs mani brīdināja.

Es satvēru viņa plaukstu, un viņš saspieda manus pirkstus, no sirds vēlēdamies, lai varētu sacīt ko citu.

-    Taču viņš izdzīvos. Tavs brālis ir viens izturīgs maitasga- bals. - Viņš palūkojās uz mani un pievērsās Lūkam. - Tāpat kā visi Deleiniji.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Uguns plosījās dienām ilgi. Debesis atspīdēja sarkana blāzma, un gaisā bez mitas dunēja lidmašīnas. Liesmas iznīcināja mājas un birojus un pārsedza kalnus ar pelnu un ogļu līķautu. To nodēvēja par Kaminosjēlo ugunsgrēku, bet šis vārds neko nepauda par to, ko es pieredzēju.

Tabitas līķi atrada saspiestu un apdegušu zem koka. Izmeklētājs man pastāstīja, ka viņa gulējusi ar seju augšup. Tiekdamās uz kalna virsotni, es nodomāju.

Šenilu Vaiomingu tā arī neuzgāja. Jesajas Pakstona apdegušos kaulus izvilka no mājas gruvešiem, bet nevienu citu līķi kalna nogāzē glābēji neatrada. Viņa bija pazudusi.

Līdz ar Senilas izgaišanu "Pēdējie Ticīgie" zaudēja pamatu zem kājām. Draudzē sākās jukas. Šilo un Brēgelu trīnes arestēja netālu no Rīno un apsūdzēja cilvēka nolaupīšanā. Kad Kērts Smo- Iiks pēc ievainojumiem atlaba, viņu arestēja par Mela Kaladžjana slepkavību, vairākiem uzbrukumiem, ieroču glabāšanu un nežēlību pret dzīvniekiem. Neviens nepūlējās viņus atbrivot vai kalt jaunus plānus. Lai gan tā bija kustība bez līdera, "Pēdējiem Ticīgajiem" bija nepieciešama pātaga, tāpēc bez Šenilas viņi bija gluži kā bezgalvainu čūsku maiss. Ieraudzījuši saules gaismu, viņi apjuka. Litija saulriets tā ari neuzliesmoja.

Tomēr viņu kaismīgais aicinājums - taisnīgu sodu mācītāja Pīta slepkavam! - tika sadzirdēts. Geretu Holtu arestēja par Pītera Vaiominga nogalināšanu. Apsūdzēts pirmās pakāpes slepkavībā, valsts īpašuma zādzībā un nacionālās drošības likumu pārkāpumos, viņš savu vainu atzina un noslēdza vienošanos, kas glāba viņu no nāvessoda.

Holts nebija reliģiozs fanātiķis, tikai cilvēks, kuru virzīja alkatība un naids pret Jūras kara spēkiem. Viņš bija iestājies Jūras kara spēku Kriminālmeklēšanas dienestā pēc izkrišanas lidotāju skolas eksāmenos, tāpēc glabāja sirdī aizvainojumu, jo nebija pietiekami labs, lai kļutu par pilotu. Šīs izjūtas modināja naidu un skaudību. Melodams, ka ir pilots, viņš ne vien mēģināja iegūt manu uzticību, bet arī izdabāja savam cgo, izceldams no drupām seno sapni.

Lidztekus dusmām un skaudībai Holtam piemita mantkāre, tāpēc viņu bija viegli uzpirkt. Kad Čainaleikā viņš atklāja sīkus zagļus - ierindniekus, kuri pārdeva aprīkojumu caur starpnieku pilsētā, - viņš tos nevis arestēja, bet gan pieņēma naudu, apsolīdams izlikties pārkāpumu neredzam. Nonācis saskarē ar "Pēdējiem Ticīgajiem", ko interesēja ieroču pirkšana, viņš izmantoja iespēju piepildīt kabatu, pārņemdams zādzību operācijas savā ziņā. Piespiedis ierindniekus veikt visus priekšdarbus, viņš sāka pārdot ieročus un munīciju sektai.

Bāzes militārpersonas, protams, ar laiku pamanīja, ka arsenals pazūd, un Holts sāka justies nedroši. Tad sākās kaut kas tāds, kas viņam nebija rādījies pat ļaunākajos murgos, - Šenilas un Pi- ta domstarpības. Viņu cīņa par varu apdraudēja labi ieeļļoto mehānismu.

Slepkavības nakti panikas pārņemtā Šenila piezvanīja Holtam un pavēstīja, ka Pīts kļuvis nevaldāms. Sapratis, ka inficēts ar trakumsērgu un tajā vainojama Šenila, viņš nojauta, ka sektas fanātiķi nostāsies Šenilas pusē. Nodots un satriekts Pīts piezvanīja Braienam, teikdams, ka vēlas ar viņu tikties.

Kāpēc tieši Braienam? Holts sniedza vienīgo ticamo izskaidrojumu. Pīters Vaiomings zināja, ka Šenila grib iegūt Lūku un, tiklīdz tas notiks, viņa, ne mirkli nešaubīdamās, Tabitu iznīcinās. Skatīdamies nāvei acīs, Pīts juta pārsteidzošu cēlsirdības uzplūdu, tāpēc mēģināja glābt Tabitu, meklējot palīdzību pie viņas vīra. Pits bija nolēmis nodot savu sievu ienaidnieka rokās.

Taču Šenila, vērsdamās pie Holta Čainaleikā, pavēlēja tam apklusināt Pītu, ja vien viņi visi neilgojas nokļūt federālajā cietumā.

Holts uztraucies kliedza uz Šenilu, ka tā nespēj valdīt pār situāciju, taču visvairāk viņu saniknoja vēsts, ka Pīters Vaiomings visu grasās izstāstīt pilotam iznīcinātājam. Holtam draudēja atmaskošana, un kaut kāds iznirelis pilots kļūs slavens, jo būs atklājis bāzē zagļu grupu.

Apturi Pītu, Šenila teica. Braiena skapi ir ierocis. Izdari tā, lai izskatītos, ka vainīgs ir Braiens, ka tas ir aiz greizsirdības pastrādāts noziegums.

Tā arī notika. Vainas uzvelšana Jūras kara spēku pilotam, tādējādi iznīcinot ākstu, kurš būtu viņu notvēris, Geretam Holtam bija gluži kā putukrējuma rotājums uz tortes.

Šis stāsts bija vecs ka pasaule. Mantrausība, bailes, godkāre un nenovīdība allaž bijusi slikta kombinācija. Palasiet Bibeli, tā ir pilna ar tādām mācībām.

Braiens slimnīcā ārstējās veselu mēnesi. Tā kā viņa ievainojumi bija dzīvībai bistami, līdz darbaspēju atgūšanai viņu gaidīja ilgs adabšanas posms. Arsd prognozēja, ka fiziski traucējumi nav paredzami, bet posts, kas bija nodarīts viņa pilota karjerai, bija cits jautājums. Jūras kara spēki bija paziņojuši, ka izmeklēs gadījumu ar Sidewinder raķeti. Braiena profesionālā nākotne bija miglā tīta.

Taču Braiens teica, ka tas bijis tā vērts, itin viss, pat ja viņš nekad vairs nepaceltos gaisā ar F/A-18. Lūks bija drošībā, tāpēc viņš neko nenožēloja, un es viņam ticēju. Tomēr pēdējā apciemojuma laikā viņš bija pavisam zaudējis možumu un izskatījās grūtsirdīgs, un tās nebija smago ievainojumu sekas.

Braiens sēroja. Par spiti Tabitas nodevībai un postošajai rīcībai, viņš skuma pēc sievas. Viņš skuma pēc Tabitas dedzīguma, skaistuma, drosmes. Uzzinājis, kā savas dzīves pēdējos mirkļos viņa glābusi Lūku, Braiens mocīja sevi ar pārmetumiem, ka nav novērsis viņas nāvi. Gulēdams palātas gultā, viņš neskaitāmas reizes, atkal un atkal, izdzīvoja izšķirošās minūtes kalnu mājā, gara acīm iztēlodamies citādu iznākumu, kādu mēs nekad nepiedzīvosim. Ja es būtu uzbrucis Pakstonam agrāk, viņš teica. Kaut vienu sekundi agrāk. Es būtu atņēmis viņam ieroci un tajā mirkli visas šausmas apturējis. Ja es būtu…

Es nespēju pārtraukt šo sevis šaustīšanu. Tas neizdevās ari mūsu vecākiem, kuri ieradās viņu apraudzīt. Galu galā ar Braienu runāja Džesijs, cilvēks, kurā pirms mēneša viņš nebūtu pat klausījies, bet nu gluži vai viņa vienigā autoritāte. Nevis tāpēc, ka tas izveda viņu no kalniem, bet gan tāpēc, ka Džesijs zināja visu par nejaušību un negrozāmību, ko tā spēj radīt. Džesijs stāstīja par . sasodītu dzīves īstenību, kas jāpieņem. Par nāvi, kas atņem tuvu cilvēku un pamet tevi elpojam, bet tik ļoti satriektu, ka tu nespēj zaudējumam noticēt. Par nožēlas veltīgumu, par samierināšanos. Varbūt Braiens kaut ko no tā visa sadzirdēja un kādu dienu atzīs par pareizu.

Džesijs pārcieta operāciju lauztajā kājā, kur ķirurgi ievietoja vēl dažas metāla plāksnītes kaulā, kas jau tā iedarbināja lidostas drošības detektorus, un bija spiests ārstēt nepatīkamu nieru infekciju un šķidruma zudumu organismā. Slimnīcā pavadījis divas dienas, viņš izrakstījās, paziņodams, ka slimnīcas viņam riebjoties vēl vairāk par atrašanos gūstā, un žēlodamies par negaršīgo ēdienu.

Džesijs apmetās pie manis. Viņš aizliedza man tik daudz skriet, teikdams, ka esmu zaudējusi pārāk daudz svara. Džesijs ir man blakus, kad es trīcēdama uztrūkstos naktī no miega. Murgos es stiepjos preti Tabitas rokai, jūtu viņas pirkstus pieskārāmies savējiem… Viņas āda atgādina elektrizētu zidu, un viņas acis ir ļoti dziļas un tumšas, un tajās staro rāma brīvības izjūta un pārliecība par sevi un mani. Koks krīt gluži kā pūķa aste, dzirkstis šķiļas kā zvaigznes, un tas viss aizrauj viņu prom. Kad es kliegdama pietrūkstas sēdus, Džesijs pievelk mani sev klāt. Dažreiz mēs mīlējāmies, ļaudamies alkainam seksam un tādējādi pārliecinādamies, ka esam dzīvi. Citreiz viņš pats guļ nomodā un skatās laukā pa logu. Dže- sijam ir savs lietuvēns. Ieroča mēlīte, šāviena skaņa un cauršauta rīkle… tādu tiesu viņš ir spriedis cilvēkam.

-   Izstāsti to mācītājam. Tev tas palīdzēs, - izlaizdams pirkstus man caur matiem, viņš ieteica pēdējā reizē, kad mani mocīja murgi. Viņam pašam nebija mācītāja.

-   Tev varbūt vajadzētu parunāt ar Braienu, - es savukārt ieteicu viņam.

Iedams pie mana brāļa, Džesijs paņēma līdzi pudeli.

***

Arī Lūks dzīvoja pie manis, kamēr Braiens atkopās. Viņam priekšā vēl bija ilgs ceļš, iekams aizmirsīsies pagātnes šausmas, bet viņš vismaz vairs neslēpās skapī. Lūks atkal gāja skolā un apmeklēja bērnu psihologu.

Nedrošība ir īstas mocības, taču tā tagad ir mana pastāvīgā pavadone. Ne pudelīte, ko Šenila netālu no manas sejas saplēsa, ne viela, ko viņa dēvēja par apokalipsi, nav atrasta. Toksikoloģis- kās pārbaudes, ko es izgāju, nekp neuzrādīja. Neviens nezina, kas tajā pudelītē bija. Man atliek vienīgi gaidīt un minēt.

Laiks bija karsts līdz pat novembrim. Pateicības dienā pēc pusdienām mēs ar Džesiju aizvedām Lūku uz Piekrastes parku. Pūta spirgts vējiņš, virs galvas pletās bezgaligas debesis, un smaragdzaļo zāli apmirdzēja saule. Netālu bangoja okeāns. Mēs atvedām puķus, un tie plivinājās gaisā gluži kā raibi tauriņi. Lūks skraidīja pa zālienu uz priekšu un atpakaļ, līdz viņa vaigi kļuva koši sārti.

Es izklāju zālē segu un kopā ar Džesiju uz tās atlaidos. Viņa kāja bija ieģipsēta. Brīdi vērojusi, kā saule glāsta viņa seju un atstarojas acīs, es pievērsos Lūkam, kurš ap mums riņķoja, skriedams savā vieglajā solī.

-    Kā būtu ap Lieldienu laiku? - Džesijs ieteicās. - Seit.

Ta bija pirmā reize kopš tās dienas kalnos, kad viņš ieminējās par precībām.

-   Ja nu līst? - es teicu. - Kā būtu ar Veco Misiju?

-   Katoļu baznīcā? Mīļā, esi saudzīga pret mani. Tas būtu kaut kas pārāk negaidīts.

Es vēros debesīs.

-    Varbūt tavā mājā? Ar nelielu sprediķi?

-   Es izvēlēšos mūziku.

-   Tikai ne Hendriksu. - Viņš pavēra muti, lai atbildētu, bet es pasteidzos: - Un Kleptonu arī ne.

-    Petsiju Klainu nekādā ziņā.

-   Motou'ti?

-    Norunāts.

Lūks pieskrēja mums klāt un cīkstējās ar pūķi, mēģinādams apsēsties.

-   Kāda ir garākā aukla, ko var piesiet pie pūķa? - viņš jautāja, skatīdamies augšup.

-    Nav ne jausmas, - es atzinos. - Varbūt simt metri? Kā tev šķiet, Džesij?

-   Iespējams. Vai gribi, lai pūķis uzlido augstāk?

Lūks izskatijās domīgs.

-   Vai mamma to redzēs no debesim, ja tas uzlidos augstāk?

Man sirdi iedūrās. Es raudzījos uz zēna nopietno sejiņu, un

man ausīs, uznirusi no atmiņas dzīlēm, piepeši sāka skanēt sen piemirsta lūgšana latiņu valodā.

In paradisum deducant te angeli…

Tā bija katoļu bēru ceremonijas lūgšana. Lai eņģeļi ieved tevi paradīzē…

Lūks rāmi lūkojās uz mani, gaidīdams atbildi.

-    Jā, - es apstiprināju, tajā brīdī tam gandrīz noticēdama. - Redzēs.

-   Tā jau es domāju, - viņš noteica un atkal pacēla skatienu uz pūķi. Es vēroju viņu.

Ijai eņģeļu kori tevi uzņem… lai tev tiek dāvāts mūžīgais miers.

Kaut nu tā būtu. Es raudzījos uz pūķi, kas griezdamies vizēja sarkanā un zila krāsā, zibinādams sudrabaino asti. Tas dejoja uz debesu fona gluži kā gaišs gariņš, kas ceļas augšup, lai nestu viņas dvēseli mājup.

Mega Ģardinere

PASTARĀ DIENA

Redaktore Dace Kapara Korektore Silvija Silīte Maketētāja ILze Kalēja Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

M. Ģardinere

Ga 585 Pastarā diena/ No angļu vai. tulk. A. Smilga. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. - 381 Ipp.

ISBN 978-9984-35-399-9

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmat

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina ļūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] burt.-. lai pircējs uzmanās! Princips, ka pircējs pats ir vainigs, ja nopirktā prece viņu neapmierina. (Tulk. no lai. vai.)

[2] mana vaina, mana bezgalīgi lielā vaina. (Tulk. no lai. i>al.)

Content

Gardinere Mega Pastarā diena

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Septītā nodaļa