Peress-Reverte Arturo

Paukošanas skolotājs

ARTŪRO PERESS-REVERTE

PAUKOŠNAS SKOLOTĀJS

"Esmu pats pieklājīgākais cilvēks pasaulē. Un es sevi cienu par to, ka nekad ne pret vienu uz šīs zemes neesmu bijis rupjš; uz zemes, kur ir tik daudz neciešamu nejēgu, kas apsēžas tev līdzās, lai pavēstītu par savām likstām, bet reizēm pat deklamē pašu sacerētus dzejoļus."

Heinrihs Heine. "Ceļojuma ainas"

ievads

Vēderainajās konjaka glāzēs atspoguļojās sudraba svečturos degošo sveču gaisma. Ievelkot dūmus, mēģinādams aizsmēķēt resnu Vuelta Abajo Havannas cigāru, ministrs paslepus vēroja savu sarunu biedru. Viņam nebija ne mazāko šaubu: šis kungs ir blēdis, taču reiz viņš tika redzējis, kā pie restorāna "Lardi" durvīm tas piebrauc brīnišķīgā karietē, kurā bija iejūgts pāris izcili labu angļu ķēvju, bet šobrīd uz viņa slaidā pirksta, kas nopurināja cigāra pelnus, spīguļoja zelta gredzens ar lielu briljantu. Tas viss, kā ari viesa eleganti nepiespiestā un dabiskā izturēšanās, turklāt vēl ziņas, kuras ministrs bija licis par viņu ievākt, šo blēdi automātiski ierindoja īpaši izcilu blēžu kategorijā. Ministram, kurš sevi nebūt neuzskatīja par radikāli noskaņotu ētikas jautājumos, tomēr nebija gluži vienalga, ar kādiem blēžiem viņam ir darīšana; viņa attieksme pret tiem bija tieši saistīta ar katra konkrēta šās šķiras pārstāvja sasniegumiem un veiksmi. It īpaši, ja, tikai nedaudz atkāpjoties no morāles, iespējams gūt lielus materiālos labumus.

- Man nepieciešami pierādījumi, - sacīja ministrs, taču šie vārdi tika izteikti tikai tādēļ, lai pārtrauktu klusumu. Patiesībā bija acīmredzams, ka ministrs jau iepriekš ir pārliecināts, ka viss izdosies: "mūziku" taču pasūta viņš. Sarunu biedrs viegli pasmaidīja; šķita, ka viņš dzird tieši to, ko cerējis izdzirdēt. Turpinot smaidīt, viņš pavilka uz leju sniegbaltās krekla manšetes, liekot aproču pogu briljantiem izaicinoši iezaigoties, un iebāza roku svārku iekškabatā.

-     Pierādījumi - tas jau pats par sevi, - viņš nomurmināja ar vieglu ironijas pieskaņu balsī.

Ar zīmoglaku aizzīmogotā aploksne atradās uz linaudekla galdauta, pašā galda malā, netālu no ministra rokām. Ministrs tai nepieskārās, it kā baidīdamies saķert kādu lipīgu slimību; viņš turpināja vērot sarunu biedru.

-     Es jūs klausos, - ministrs sacīja. Viesis, plecus paraustījis, ar paviršu žestu norādīja uz aploksni; šķita, ka tās saturs pārstājis viņu interesēt kopš brīža, kad viņš to tika izlaidis no savām rokām.

-     Es nezinu, - viņš vienaldzīgi noteica, it kā notiekošais nebūtu nekas svarīgs. - Vārdi, adreses… Jauka piesaiste, kā man šķiet. Jauka jums. Kādu laiku būs ar ko nodarbināt savus aģentus.

-     Vai šeit norādīti visi līdzdalībnieki?

-     Teiksim tā: tie, kuriem jābūt norādītiem. Galu galā, es domāju, ka man ar savu kapitālu jārīkojas piesardzīgi.

Izrunājis pēdējos vārdus, viņš atkal pasmaidīja. Šoreiz smaids ministram šķita mazliet izaicinošs, un ministrs sajuta īgnumu.

-    Cienītais kungs, man rodas iespaids, ka jūs šo lietu uztverat mazliet vieglprātīgi. Jūsu stāvoklis…

Līdz galam nepabeigtais teikums izskanēja kā draudi. Viesis šķita pārsteigts, viņa sejā parādījās neizpratnes pilna grimase.

-    Jūs taču neuzstāsiet, - nedaudz padomājis, viņš teica, - lai es kā Jūda nāku iekasēt savus trīsdesmit sudraba grašus tumšā vakara stundā. Bet pēc visa notikušā jūs man nedodat citu izvēli.

Ministrs uzlika roku uz aploksnes.

-     Jūs varētu atteikties no sadarbības, - viņš noteica, starp zobiem iespraudis cigāru. - Jums tas pat būtu sava veida varoņdarbs.

-      Jā gan… varētu, patiešām. - Viesis izdzēra pēdējo konjaka malciņu, piecēlās un no blakus krēsla paņēma spieķi un cilindru. - Taču varoņi parasti mirst. Vai ari tiek izputināti. Bet manā gadījumā iznāk tā, ka man būtu jāzaudē pārāk daudz, un jūs to zināt labāk par jebkuru citu. Manos gados un manā profesijā piesardzība tiek vērtēta augstāk par tikumību; to diktē instinkts. Un tā: esmu nolēmis pats sevi attaisnot un aizstāvēt.

Nebija ne rokas spiediena, nedz arī citu vispārpieņemto atvadīšanās formalitāšu. Tikai soļi kāpnēs un troksnis lejā, kad kariete, lietus apņemta, devās ceļā. Palicis viens, ministrs uzlauza zīmoglaku, atvēra aploksni, uzlika brilles un piegāja tuvāk svečturim. Pāris reižu, iemalkodams konjaku, viņš apdomāja dokumenta saturu. Pabeidzis lasīšanu, tas kādu brīdi, cigāra dūmos tīts, sēdēja nekustīgi. Tad melanholiski palūkojās uz ogļu krāsniņu, kas apsildīja nelielo kabinetu, gausi piecēlās un piegāja pie loga.

Ministru gaidīja vairākas stundas sasprindzināta darba, un, iedomājoties vien par to, viņš klusītiņām nolamājās. Tajā naktī pār Madridi nolija ledusauksts lietus, ko vējš bija atnesis no sniegotajām Gvadarramas kalnu virsotnēm. Tā bija 1866. gada decembra nakts, kad Spānijā valdīja Viņas Katoliskā Majestāte doņja Isabella II'.

PIRMĀ NODAĻA par divcīņu

"Divcīņa starp diviem goda vīriem skolotāja vadībā, ja vien ari to vada tikpat cēli mērķi, - ir viens no izklaides veidiem, kas radīts ar labu gaumi apveltītām un smalki audzinātām personām."

Pēc ilgāka laika, kad donam Haimem Astarloa radās vēlēšanās pareizā secībā savirknēt traģēdijas sadrumstalotās epizodes un viņš mēģināja atcerēties, kā tas viss bija sācies, pirmais atmiņā atausa marķīza tēls. Viņš atcerējās terasi Retīro parkā, pirmās karstās vasaras dienas, silto vēju, kas iebrāzās pa atvērtajiem logiem, un gaismu, kas atspoguļojās spožajās floretēs; šī gaisma bija tik spoža, ka neviļus nācās piemiegt acis.

Todien marķīzs nebija labā formā; viņa sēkšana atgādināja skaņas, ko rada saplīsušas harmonikas, un zem krūšusarga varēja redzēt sviedriem piemirkušu kreklu. Bez šaubām, tas liecināja par pagājušās nakts pārgalvīgo uzdzīvi, taču Haime Astarloa, kā parasti, atturējās no šādā situācijā nepiemērotiem komentāriem. Klientu privātā dzīve viņu neinteresēja. Viņš aprobežojās ar to, ka trešaja sektorā izdarīja tādu dūrienu, kas būtu licis nosarkt pat iesācējam, un tad veica izšķirošo dūrienu. Mīkstā itāliešu tērauda florete izliecās, atduroties pret pretinieka krūtīm.

-     Esat sadurts, Ekselence.

Luiss de Ajala-Velate i Vaļjespīns, de 1os Alumbres marķīzs, viegli nolamājoties, dusmās norāva masku, kas sargāja viņa seju. Viņš bija piesarcis, pietvīcis un nosvīdis no karstuma un piepūles. Lielas sviedru lāses tecēja no viņa matu saknēm, saslapinot uzacis un ūsas.

-    Lai velns mani parauj, don Haime, - aristokrāta balsī varēja saklausīt pazemības noti. - Bet kā jums tas izdodas? Jau trešo reizi nepilnā stundas ceturksnī jūs mani pilnīgi un galīgi sakaujat.

Haime Astarloa ar viņam piemītošo kautrību paraustīja plecus. Kad viņš noņēma masku, lūpu kaktiņos zem vietām jau iesirmajām ūsām bija jaušams viegls smaids.

- Šodien nav jūsu labākā diena, Ekselence.

Luiss de Ajala skaļi un dzīvespriecīgi iesmējās un sāka lieliem soļiem mērot galeriju? kuras sienas rotāja dārgi flāmu gobelēni un ieroču kolekcija: seni šķēpi, floretes un zobeni. Marķīzam bija kupli un cirtaini mati, kas mazliet atgādināja lauvas krēpes. Viņā viss bija vitāls, enerģijas pārpilns: viņš bija liela auguma un drukns, apveltīts ar spēcīgu balsi un noslieci uz pārspīlētiem žestiem, kaisles uzplūdiem un jautru uzdzīvi. Savos četrdesmit gados, būdams vecpuisis, stalts un, kā apgalvoja, ievērojamu bagātību īpašnieks, spēlmanis, nelabojams brunču mednieks, de 1os Alumbres marķīzs bija aristokrāta - vējgrābšļa prototips, ar kuriem bija tik pilna 19. gadsimta Spānija: viņš savā dzīvē nebija izlasījis nevienu grāmatu, taču no galvas varēja izklāstīt Londonas, Parīzes vai Vīnes hipodromu slavenāko zirgu ciltsrakstus. Attiecībā uz sievietēm, skandāli, ar kuriem viņš reizi pa reizei pamieloja Madrides sabiedrību, bija galvenais sarunu temats vienmēr pēc jaunumiem un baumām izsalkušajos salonos. Savos četrdesmit gados viņš izskatījās labāk nekā jebkurš cits viņa vecumā, un pietika tikai pieminēt viņa vārdu, lai dāmu prātos rastos domas par romantiskām attiecībām un vētrainām kaislībām.

Patiesībā Viņas Katoliskās Majestātes kautrīgajā galmā par de los Alumbres marķīzu klīda īpaša leģenda. Čukstus, vēdekļu aizsegā, tika spriests par to, kā reiz kādā Cuatro Caminos' krogā saviesīga vakara laikā viņš uzsācis cīņu ar nažiem, bet tā nu gluži nebija; klīda ari baumas, ka viņš adoptējis kāda slavena, ar nāvi sodīta laupītāja dēlu un ka tas dzīvo viņa Malagas muižā, - tā nu patiešām bija tīra patiesība. Par viņa dalību politikā tika runāts visai maz, jo tā bija īslaicīga un epizodiska. Toties stāsti par viņu

' Tolaik Madrides priekšpilsēta.

kā par brunču mednieku klīda no mutes mutē pa visu pilsētu: runāja, ka vairākiem vīriem augstos posteņos ir pietiekami daudz pierādījumu, lai pieprasītu no viņa gandarījumu. Vai viņi par šādu soli izšķirsies vai ne, tas jau ir cits jautājums. Četri vai pieci vīri savulaik bija sūtījuši pie viņa savus sekundantus, vairāk gan tādēļ, ka par to tiks runāts, nevis cita iemesla dēļ, un atbildes žests, kā zīme, ka tie bijuši agrie putniņi, visiem bija maksājis vienu: atmosties asiņojošiem kādā Madrides priekšpilsētas zālienā. Turklāt ļaunas mēles baumoja, ka starp tiem, kas varētu pieprasīt gandarījumu, esot ari pats karalis. Bet visiem bija zināms: ja kaut kas donu Fransisko de Asīzu patiesi interesēja, tā nu gan nebija greizsirdība pret savu augstdzimto laulāto draudzeni. Galu galā tas, vai pati Isabella II bija vai nebija padevusies de 1os Alumbres marķīza neizprotamajam personiskajam valdzinājumam, paliek noslēpums; tas zināms vien iespējamām ieinteresētajām perso- nām vai karalienes biktstēvam. Kas attiecas uz Luisu de Ajalu, viņam biktstēva nebija; nebija ari, kā viņš pats teica, nekādas no- lādētas vajadzības pēc tāda.

Novilcis krūšusargu un palicis tikai kreklā, marķīzs nolika flo- reti uz galdiņa, uz kura kalpotājs bija novietojis sudraba paplāti ar vīna pudeli.

-    Šai dienai pietiks, don Haime. Šodien man nekas neizdodas, es atkāpjos. Iedzersim heresu.

Vīna iemalkošana pēc ikdienas treniņa paukošanā bija kļuvusi par rituālu. Haime Astarloa, turot sejassargu un floreti padusē, paņēma kristāla glāzi, kurā vīns laistījās kā šķidrs zelts. Marķīzs ar baudu ieelpoja dzēriena aromātu.

-    Jāatzīst, skolotāj, ka Andalūzijā gan māk darīt vīnu, - viņš ar lūpām pieskārās vīnam un apmierināts noklakšķināja mēli. - Paskatieties uz to pret gaismu: tīrs zelts, Spānijas saule. Nevar salīdzināt ar to suslu, ko dzer ārzemēs.

Dons Haime apmierināts piekrītoši pamāja ar galvu. Luiss de Ajala viņam patika; tāpat viņam bija patīkami, ka viņu sauc par

Siguldas novada siguldas pagasta bibliotēka

skolotāju, kaut gan marķīzu nevarētu dēvēt par vienu no viņa skolniekiem. Patiesībā de 1os Alumbres marķīzs bija viens no labākajiem galma paukotājiem un jau kopš vairākiem gadiem viņam nevajadzēja ne pie viena mācīties. Viņa attiecībām ar Haimi Astarloa bija cits raksturs: aristokrāts mīlēja paukošanu tikpat kaislīgi kā azartspēles, sievietes un zirgus. Un tādēļ viņš vienu stundu dienā ļoti labprāt nodarbojās ar šo veselīgo sporta veidu; turklāt, ņemot vērā viņa raksturu un aizraušanās, tas viņam ļoti noderēja brīžos, kad nācās aizstāvēt savu godu. Mēģinot atrast savām spējām atbilstošu pretinieku, Luiss de Ajala pirms pieciem gadiem bija vērsies pie vislabākā paukotāja Mad- ridē; dons Haime bija pazīstams ar savu prasmi, lai gan tie, kurus aizrāva jaunās modes strāvojumi, viņa stilu uzskatīja par pārāk klasisku un novecojušu. Un tā, katru rītu tieši pulksten desmitos, izņemot sestdienas un svētdienas, paukošanas skolotājs ieradās Viļjaflores pilī, marķīza rezidencē. Tur, plašajā, speciāli paukošanai paredzētajā un pēc visaugstākajām paukošanas mākslas prasībām aprīkotajā galerijā, marķīzs ar vislielāko centību nodevās divcīņai, lai gan parasti uzvarēja skolotāja meistarība un talants. Būdams kaislīgs spēlmanis, Luiss de Ajala tomēr mācēja ari zaudēt. Turklāt viņš patiesi apbrīnoja vecā paukotāja vienreizīgo meistarību.

Aristokrāts ar sāpīgu sejas izteiksmi aptaustīja savu ķermeni un nopūtās.

-    Pie Svētā Patrosīnija ciešanām, skolotāj, zvēru, ka nu gan jūs mani esat labi apstrādājis… Pēc šīs jūsu uzstāšanās man būs nepieciešamas vairākas devas alkohola.

Haime Astarloa kautrīgi pasmaidīja.

-     Es jau teicu, ka šī nav jūsu labākā diena, Ekselence.

-    Nu protams, ka ne. Ja floretēm nebūtu aizsarguzgaļu, šobrīd es jau būtu beigts un pagalam. Baidos, ka nebūt nebiju jūsu cienīgs pretinieks.

-     Par mīlas dēkām jāmaksā.

-    Bet protams! It īpaši jau manā vecumā. Neesmu vairs nekāds puišelis, velns lai parauj. Bet nekas nav glābjams, don Haime… Jūs nekad nespētu uzminēt, kas ar mani notiek.

-    Varu iedomāties, ka jūs, Ekselence, esat iemīlējies.

-     Tā ir, - nopūtās marķīzs, ieliedams sev vēl heresu. - Esmu iemīlējies kā tāds mazs suņuks. Iemīlējies līdz ausīm.

Paukošanas skolotājs, noglaudot ūsas, iekrekšķējās.

-    Ja nemaldos, - viņš noteica, - šomēnes tā būs jau trešā reize.

-     Ne jau tas ir galvenais. Vissvarīgākais ir, ka tad, kad iemīlos, es iemīlos pa īstam un ar visu sirdi. Kā mazs telēns. Vai jūs saprotat, ko ar to gribu teikt?

-    Ļoti labi saprotu. Un pat nebūdams dzejnieks, Ekselence.

-     Tas ir dīvaini. Jo vecāks es kļūstu, jo ar lielāku kvēli iemīlos. Šīs jūtas ir spēcīgākas par mani. Roka vēl joprojām ir stipra, bet sirds kļūst vāja, kā teikuši klasiķi. Ja vien es jums pastāstītu…

Un tad de 1os Alumbres marķīzs pusvārdos, bet ar daiļrunīgiem mājieniem, sāka aprakstīt kaisli, kas viņu rītausmā novedusi līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Tā, protams, bijusi cienījama kundze. Bet viņas vīrs par to neko nezinot.

-     Un tā, - marķīza sejā uzplaiksnīja cinisks smaids. - Šodien tāds esmu savu vakarnakts grēku dēļ.

Dons Haime ironiski un iecietīgi pašūpoja galvu.

-     Paukošana ir kā svētais vakarēdiens, - viņš ar smaidu atgādināja. - Uz to ir jādodas atbilstošā ķermeņa un dvēseles stāvoklī. Stāties pretim šim augstākajam likumam nozīmē tikt netieši sodītam.

-    Pie velna, skolotāj! Tas nu gan man jāpieraksta.

Haime Astarloa pacēla vīna glāzi pie lūpām. Viņa izskats kontrastēja ar klienta mundro dzīvīgumu. Paukošanas skolotājs bija pārkāpis jau krietni pāri pusgadsimta slieksnim; viņš bija vidēja auguma un kalsnā stāva dēļ šķita trausls, bet tas bija maldīgs priekšstats, jo viņa ķermeņa locekļi bija muskuļoti, vingri un spēcīgi kā vīnogulāju stīgas. Deguns mazliet līdzinājās ērgļa knābim;

plata un atklāta piere, sirmi, bet vēl aizvien kupli mati, smalkas un koptas rokas, - tas viss radīja atturīgas pašcieņas iespaidu. To visu vēl vairāk akcentēja pelēko acu nopietnā izteiksme, kuras ietvēra neskaitāmas krunciņas, kas skatienu padarīja dzīvāku un simpātiskāku, it īpaši, kad viņš smaidīja. Viņam bija labi koptas ūsas, tiesa, mazliet vecmodīgas, tomēr tā nebija vienīgā vecmodi- guma iezīme, kas skolotājam piemita. Naudas viņam bija vien tik daudz, lai atļautos ģērbties saprāta robežās, bet to viņš darīja ar pagājušo laiku eleganci, kam sveši modes diktāti; viņa uzvalki, pat visjaunākie, bija šūti pēc divdesmit gadu vecām piegrieztnēm. Taču to viņa vecumā pat varēja uzskatīt par labo toni. Viss kopā radīja iespaidu, ka vecais paukošanas skolotājs aizkavējies senākos laikos un neizjūt nemierīgā laikmeta, kurā viņš dzīvo, jaunās dvesmas. Skaidrs bija, ka viņam pašam tas patīk, iemesli gan nav zināmi, iespējams, ka arī pats vaininieks nebūtu spējis tos izskaidrot.

Kalpotājs atnesa skolotājam un marķīzam lielas bļodas ar ūdeni un dvieļus, lai abi varētu nomazgāties. Luiss de Ajala novilka kreklu; uz viņa spēcīgā, vēl arvien sviedriem klātā ķermeņa varēja redzēt floretes uzgaļa dūrienu sarkanās pēdas.

-    Zvēru pie Lucifera ragiem, skolotāj, jūs nu gan esat mani labi apstrādājis… Un iedomājieties tikai - es taču jums par to maksāju!

Haime Astarloa noslaucīja seju un labvēlīgi palūkojās uz marķīzu. Luiss de Ajala sēkdams mazgājās.

-     Protams, - marķīzs piebilda, - vēl vairāk dūrienu iespējams saņemt politikā. Vai zināt, ka Gonsaless Bravo[1] man piedāvāja atgriezties? Ar izredzēm uz jaunu amatu, kā viņš saka. Droši vien viņam ūdens jau smeļas mutē, ja jāu viņš spiests vērsties pie tāda pazudušā dēla kā es.

Paukošanas skolotājs mēģināja izlikties, ka no visas sirds ir ieinteresēts. Patiesībā politika viņam bija vienaldzīga.

-    Un ko Jūsu Ekselence domā darīt?

De 1os Alumbres marķīzs ar nievājošu sejas izteiksmi paraustīja plecus.

-     Darīt? Pilnīgi neko. Es jau pateicu savam slavenajam vārda brālim, lai tajā vilcienā sēžas viņa tēvs. Protams, tas tika pateikts citiem vārdiem. Man vairāk piemērots izlaidīgs dzīvesveids, spēļu galds jebkurā kazino, un lai vienmēr tuvumā būtu kādas skaistas acis. Viss pārējais man ir pietiekamā daudzumā.

Luiss de Ajala bija bijis Kortesu deputāts. Neilgu laiku viņš bija ieņēmis arī nozīmīgu amatu Valsts Iekšlietu ministrijā, vienā no pēdējiem Narvaesa1 valdīšanas laika ministru kabinetiem. Marķīza atkāpšanās pēc trim šajā amatā pavadītajiem mēnešiem sakrita ar viņa tēvoča no mātes puses, titulētā padomnieka Vaļ- jespīna Andreu, nāvi. Drīz pēc tam arī Ajala atteicās, šoreiz labprātīgi, no savas vietas Kongresā un pameta "moderados"; partiju, kuras biedrs viņš līdz šim bija. Frāze man jau diezgan, kuru marķīzs izteica Ateneo sanākšanā, bija tik veiksmīga, ka kļuva par spārnotu frāzi politiķu valodā, kad vajadzēja izteikt vilšanos par drūmo stāvokli valsti. Kopš tā laika de 1os Alumbres marķīzs atturējās no jebkādām publiskām aktivitātēm, atsakoties piedalīties civila vai militāra rakstura kompromisos, kas nāca cits pēc cita, mainoties monarhijas valdības kabinetiem. Viņš ar dilettante smaidu vēroja tā brīža vētrainās norises politikā. Dzīvoja lepni un, pat aci nepamirkšķinādams, zaudēja milzīgas naudas summas pie spēļu galdiem. Ļaunas mēles baumoja, ka viņš visu laiku atrodas uz bankrota robežas, taču Luisam de Ajalam vienmēr izdevās savest kārtībā savas finanses; šķita, ka viņa rīcībā ir kādi nevienam nezināmi līdzekļu avoti.

-     Kā jums sokas ar Grāla meklējumiem, don Haime?

Paukošanas skolotājs tobrīd pogāja ciet kreklu. Viņš šo nodarbi pārtrauca un raidīja savam sarunu biedram skumju pilnu skatienu.

-    Ne pārāk labi. Slikti… man šķiet, tā būs precīzāk teikts… Bieži vien es sev uzdodu jautājumu, vai šis uzdevums man maz ir pa spēkam. Ir brīži, kad man šķiet, un es jums godīgi atzīstos, labprāt no tā atteiktos.

Luiss de Ajala beidza mazgāties, aptina ap krūtīm dvieli un paņēma heresa glāzi, kuru bija atstājis uz galda. Viņš ar nagu galiem pabungoja pa glāzi, ar apmierinātu žestu pietuvinot to ausij.

-    Muļķības, skolotāj. Muļķības. Jūs spējat kaut ko tādu paveikt.

Skumjš smaids pārslīdēja pār skolotāja lūpām.

-     Es labprāt, Ekselence, gribētu tam ticēt. Taču manos gados jau pārāk daudz kas liek vilties. Un šī vilšanās var būt arī iekšēja. Es jau sāku šaubīties, vai mans Grāls vispār eksistē.

-     Blēņas.

Jau daudzus gadus Haime Astarloa strādāja pie "Traktāta par paukošanas mākslu". Tie, kas skolotāju pazina un kuriem bija zināmas viņa īpašās spējas un pieredze, uzskatīja, ka, reiz izdots, tas neapšaubāmi būs viens no fundamentāliem darbiem par šo tematu; to varētu salīdzināt vien ar tādu paukošanas meistaru kā Gomarda, Grisjēra un Lafožēra radītajiem. Bet pats autors pēdējā laikā nopietni bija sācis šaubīties par savām spējām apkopot uz papīra to, kam bija veltījis visu savu dzīvi. No otras puses, bija vēl kaut kas, kas palielināja viņa nemieru. Lai darbs būtu noti plus ultra par tēmu, kurai tas veltīts, bija nepieciešams, lai tajā tiktu aprakstīts meistara dūriens, perfekts dūriens, visaugstākais cilvēka talanta sasniegums, iedvesmas un enerģijas apliecinājuma piemērs. Tā meklējumiem dons Haime bija veltījis savu dzīvi kopš pirmās dienas, kad ar floreti rokās stājās pretī pretiniekam. Grāla vajāšana, kā viņš pats to sauca, līdz šim brīdim nebija vainagojusies panākumiem. Un tagad viņš atradās tajā dzīves posmā, kad jau mazinās fiziskās un gara spējas: vecais paukošanas skolotājs juta, kā spēks sāk izzust no viņa vēl arvien stiprajām rokām un kā talants, kas vienmēr bija iedvesmojis viņa profesionālās kustības, zem gadu nastas maz pamazām gaist. Gandrīz katru vakaru sava vienkāršā kabineta vientulībā, petrolejas lampas gaismā noliecies pār laika gaitā jau dzeltēt sākušajām lapiņām, Haime Astarloa veltīgi centās izvilkt no visdziļākajiem atmiņas nostūriem risinājumu, kurš viņam bija zināms: tā viņam priekšā teica ne ar ko neizskaidrojama intuīcija, taču risinājums kaut kur slēpās un nedevās rokās. Tā viņš nomodā pavadīja daudzas naktis līdz pat rītausmai. Dažreiz nakts vidū, pēkšņas iedvesmas pārņemts, viņš uztrūkās no miega, piecēlās un, ar izmisuma pilnu spēku satvēris kādu no floretēm, nostājās spoguļu priekšā, kuri klāja viņa nelielās paukošanas zāles sienas. Tur, mēģinot precizēt to, kas pirms dažām minūtēm bija uzliesmojis viņa snaudošajā prātā kā acumirklīga apgaismības dzirkstellte, skolotājs iegrima skumjos un bezcerīgos meklējumos, mēmā divcīņā mērojot savas kustības un zināšanas ar paša tēlu, kura atspulgs ēnu gaismā šķita viņam sarkastiski uzsmaidām.

Haime Astarloa, padusē nesdams futrāli ar floretēm, izgāja uz ielas. Rīts bija ļoti karsts; Madride nīkuļoja šīs svelmainās saules karstumā. Kafejnīcās galvenie sarunu temati bija: karstums un politika. Kā ievadvārdi skanēja gaušanās par augsto gaisa temperatūru, pēc tam tika apspriestas cita pēc citas notikušās sazvērestības; par lielāko daļu no tām visiem parasti ātri vien kļuva zināms. Tajā 1868. gada vasarā visi jutās kā sazvērnieki. Vecais Narvaess martā bija nomiris, un Gonsaless Bravo sevi uzskatīja par pietiekami spēcīgu, lai ar stingru roku spētu valdīt. Madrides Austrumu pilī karaliene raidīja kvēlus skatienus jauniņajiem sardzes virsniekiem un dedzīgi lūdza Dievu, gatavojoties vasarai, kuru viņai vajadzēs pavadīt valsts ziemeļos. Dažiem cits nekas neatlika kā pavadīt vasaru izsūtījumā; lielākā daļa no tādām ietekmīgām personām kā Prims, Serrāno, Sagasta vai Ruiss Sorrilja' atradās trimdā, izsūtīti, vai ari neuzkrītošā uzraudzībā. Tobrīd viņi veltīja visus savus spēkus, lai izveidotu lielu pagrīdes kustību, kuru nodēvēja par Spānija ar godu. Visi bija vienisprātis par to, ka Isabellas II dienas jau skaitītas, un, kamēr mērenais spārns apcerēja karalienes atteikšanos no troņa par labu viņas dēlam Alfonsito[2], radikāli noskaņotie politiķi atklāti loloja sapni par republiku. Runāja, ka dons Huans Prims kuru katru bridi atgriezīsies no Londonas, bet izrādījās, ka Kastiļjehosas leģendārais varonis jau bija ieradies, un ne vienu reizi vien, taču viņam bija nācies ņemt kājas pār pleciem. Kā teikts kādā tobrīd populārā dziesmiņā: zīle vēl kokā. Citi tomēr uzskatīja, ka zīle, tik ilgi paliekot kokā, jau sākusi pūt. Spriedumu bija daudz un dažādi.

Pieticīgie ienākumi liedza Haimem Astarloa atļauties pārmērīgas greznības, un viņš noraidoši pamāja ar galvu kučierim, kurš piedāvājās aizvest viņu savā sagrabējušajā ekipāžā. Un tā skolotājs gāja pa Prado bulvāri, kur, meklējot ēnu zem kokiem, klaiņoja dīkie pastaigu mīļotāji. Reizi pa reizei bija redzama kāda pazīstama seja, tad viņš pieklājīgi sveicināja, kā tas pieņemts, paceļot pelēko cilindru. Tur bija arī guvernantes, kas, bariņos sasēdušās uz koka soliņiem, pļāpāja, pa gabalu vērojot uzraugāmos bērnus, kuri, jūrnieku uzvalciņos ģērbti, draiskojās un skraidīja ap strūklakām. Reizēm vaļējās karietēs garam pabrauca dāmas, slēpjoties no saules zem mežģīņotiem saulessargiem.

Lai gan mugurā viņam bija tikai viegli vasaras svārki, donu Haimi smacēja karstums. Viņam no rīta vajadzēja apmeklēt vēl divus savus skolniekus viņu mājās. Tie bija jaunieši no labām ģimenēm, kuru vecāki uzskatīja paukošanu par veselīgu un noderīgu sporta veidu, par vienu no tiem nedaudzajiem, ar kuru aristokrāti var nodarboties, nekaitējot ģimenes cieņai. Ar šiem honorāriem un samaksu, kuru viņš saņēma par nodarbībām ar vēl trim vai četriem klientiem, kas pēcpusdienās ieradās viņa paukošanas zālē, skolotājs, prātīgi tērējot, varēja izdzīvot. Galu galā tēriņi viņa personiskajām vajadzībām bija patiešām minimāli: dzīvokļa īre Bordadores ielā, pusdienas un vakariņas tuvākajā kafejnīcā, kafija un tostermaizīte "Progreso" klubā… Bet marķīza de 1os Alumbres čeks, kuru viņš vienmēr saņēma katra mēneša pirmajā dienā, bija tas, kas ļāva atļauties dažas papildu ērtības, kā arī ietaupīt nelielu summu, kas nodrošinātu viņam iespēju nenonākt veco ļaužu patversmē, kad gadu dēļ vairs nevarēs pasniegt stundas. Bet līdz tam brīdim, viņš ar skumjām bieži vien domāja, nebūs pārāk ilgi jāgaida.

Grāfs de Sueka, Kortesu deputāts, kura vecākais dēls bija viens no nedaudzajiem dona Haimes audzēkņiem, bija devies izjādē. Viņam kājās bija brīnišķīgi, tieši izjādei domāti angļu zābaki.

- Labrīt, skolotāj. - Pirms sešiem vai septiņiem gadiem arī pats grāfs de Sueka bija viens no viņa skolniekiem. Kāda konflikta dēļ, kurā grāfs bija iesaistīts, viņam toreiz bija nācies lūgt Haimes Astarloa palīdzību, lai dueļa priekšvakarā uzlabotu savas iemaņas paukošanā. Rezultāts izrādījās labs: pretinieka vēderā tika ietriekts floretes asmens. Kopš tā laika grāfs uzturēja draudzīgas attiecības ar paukošanas skolotāju, bet tagad pat bija uzticējis viņam savu dēlu. - Redzu, ka jums līdzi ir profesionālie rīki… Tātad, kā noprotu, jūs dodaties uz rīta nodarbībām.

Dons Haime maigi noglāstīja futrāli ar floretēm un pasmaidīja. Grāfs bija viņu pasveicinājis ļoti laipni, pieskardamies cepures apmalei, taču tā arī nenokāpjot no zirga. Viņam vēlreiz prātā ienāca doma, ka, ar retiem izņēmumiem, tādiem kā Luiss de Ajala, klientu attieksme pret skolotāju allaž bijusi laipna, taču vienmēr tika ieturēta viegla distance. Galu galā viņam maksāja par pakalpojumiem. Bet paukošanas skolotājam jau bija pietiekami daudz gadu, lai neizjustu par to aizvainojumu.

-     Nu jā, kā redzat, don Manuel… Es patiešām dodos savās rīta gaitās, es, šīs smacējošās Madrides gūsteknis. Bet darbs ir darbs.

Grāfs Sueka, kurš nekad savā mūžā nebija strādājis, saprotoši pamāja, mēģinot noturēt savu nepacietīgo un skaisto ķēvi, kas rāvās uz priekšu. Viņš izklaidīgi lūkojās apkārt, ar mazo pirkstiņu glaudot bārdu; viņu vairāk interesēja dāmas, kas pastaigājās gar Botāniskā dārza žogu.

-     Kā veicas Manolito? Ceru, ka viņam ir panākumi.

-     Tā ir, tā ir. Zēnam ir spējas. Pagaidām gan viņš vēl ir pārāk straujš, bet tas viņa septiņpadsmit gados piedodams. Laiks un disciplīna liks viņam kļūt mierīgākam.

-    Tas ir jūsu rokās, skolotāj.

-    Jūtos pagodināts, Ekselence.

-     Lai jums laba diena.

-    Jums ari. Mani cieņas apliecinājumi grāfienes kundzei.

-    No viņas arī.

Grāfs turpināja savu ceļu, bet dons Haime savējo. Skolotājs gāja augšup pa Uertas ielu, uz īsu brīdi pakavēdamies pie grāmat- veikala skatloga. Pirkt grāmatas - tā bija viena no viņa kaislībām, taču tas nozīmēja arī greznību. Bet atļauties sev kādu greznību viņš varēja tikai pa retam. Skolotājs ar mīlestības pilnu skatienu aplūkoja ādas sējumu apzeltītās muguriņas un skumji nopūtās, atceroties tos laikus, kad nevajadzēja nemitīgi domāt par savu nedrošo finansiālo eksistenci. Nolēmis atgriezties tagadnē, viņš no vestes kabatas izvilka pulksteni gžftā zelta ķēdītē, kas atgādināja par labākām dienām, un palūkojās tajā. Bija atlikušas piecpadsmit minūtes līdz brīdim, kad viņam jāierodas pie Matiasa Sol- deviļjas - "Soldeviļjas un brāļu manufaktūra, Karaļa pils un Koloniālās armijas piegādātāji" - un veselu stundu jānodarbojas, lai ar grūtībām iedzītu dona Matiasa dēla Salvadorīna stulbajā galviņā kaut vai dažus paukošanas jēdzienus: Atsist uzbrukumu, uzbrukt, iegūt priekšroku, uzbrūkot no sāniem; viens divi, Saiva- dorin, viens divi, tā, ritmu, labi, izvairies no dūriena, tā, apstājies, slikti, ļoti slikti, briesmīgi slikti, vēlreiz, atkāpies, viens divi, atsit uzbrukumu, uzbrūc, dūriens… u.tml. Mazajam ir panākumi, don Ma- tias, patiešām ir. Viņš gan vēl ir pārāk jauns, taču viņam ir intuīcija un spējas. Vienīgais, kas nepieciešams, ir laiks un disciplīna… Un tas viss par sešdesmit reāliem mēnesī.

Saules stari krita gandrīz svērteniski, liekot gaisam virs ietves virmot. Pa ielu garām pabrauca ūdens tirgotājs, skaļā balsī slavinot savu atspirdzinošo preci. Sēdēdama līdzās groziem ar dārzeņiem un augļiem, smagi elsoja dārzeņu pārdevēja, automātiski ar roku atgaiņājot mušu baru, kas lidinājās apkārt. Dons Haime noņēma cepuri, lai ar vecu mutautiņu, ko izvilka no svārku piedurknes, noslaucītu sviedrus. īsu brīdi ar patiku aplūkojis ar ziliem diegiem uz zīda auduma izšūto ģerboni - ģerbonis laika gaitā un pēc daudzajām mazgāšanas reizēm bija izbalējis, bet pats mutauts - nolietojies, skolotājs turpināja ceļu augšup pa ielu, sa- gumis nežēlīgās saules staru karstumā. Viņa ēna veidoja tikai nelielu tumšu plankumiņu zem viņa kājām.

"Progreso" nemaz nelīdzinājās parastai kafejnīcai. Pusducis laika gaitā nolietojušos marmora galdiņu, simtgadīgi krēsli, koka grīda, kas čīkstēja zem kājām, putekļaini aizkari un pustumsa. Fausto, vecais pārvaldnieks, snauduļoja pie virtuves durvīm, no kurienes nāca patīkama kafijas smarža. Izģindis un pūžņiem klāts kaķis, ar ļauni viltīgu skatienu, ložņāja zem galdiem, uzglūnot iespējamām pelēm. Ziemā kafejnīcā vienmēr varēja sajust mitruma smaku, tapetes klāja lieli, tumši plankumi. Tādēļ apmeklētāji gandrīz nekad nenovilka virsdrēbes, un tas nozīmēja pārmetuma izrādīšanu pussagruvušajai čuguna krāsniņai, kas parasti vārgi sarka kafejnīcas kaktā.

Vasarā viss bija pavisam citādi. Kafejnīca "Progreso" bija kā patvērums no Madrides svelmes un kā ēnu oāze; šķita, ka tā savās sienās un smagajos aizkaros saglabājusi vēsumu vēl no ziemas dienām. Tas arī bija īstais iemesls, kādēļ Haimes Astarloa vienkāršā kompānija tur ieradās katru pēcpusdienu, tiklīdz vasaras saule sāka pārāk stipri karsēt.

- Jūs sagrozāt manus vārdus, don Lūkas. Ka vienmēr.

Agapito Karseless izskatījās pēc izbijuša garīdznieka, un tāds viņš patiešām bija. Diskutējot viņš pacēla rādītājpirkstu uz augšu, it kā par liecinieku piesaucot debesis. Šo paradumu viņš bija ieguvis tai neilgajā laika posmā, kad neizskaidrojamas nolaidības dēļ, par kuru bīskaps vēl arvien gaudās, baznīcas draudze viņam bija ļāvusi no kanceles sludināt ticīgajiem. Diez cik labi viņam šobrīd negāja: reizēm viņš aizņēmās naudu no saviem paziņām, reizēm rakstīja radikāli noskaņotus rakstus mazas tirāžas avīzēm ar pseidonīmu Pagrīdes patriots. Tās viņš par velti mēdza izdalīt kafejnīcas "Progreso" pastāvīgajiem apmeklētājiem. Viņš deklarēja, ka ir republikānis un federālis, deklamēja paša sacerētus apkaunojoši sliktus dzejoļus, vērstus pret monarhiju, un uz visām pusēm skandināja, ka Narvaess bijis visīstākais despots, Espar- tēro1 - varizejs un ka Serrāno un Prims neizraisa viņā nekādu uzticību; bez jēgas bārstīja citātus latīņu valodā un visu laiku pieminēja Ruso, kura darbus nekad mūžā nebija lasījis. Divi no viņa jājamzirdziņiem bija garīdzniecības un monarhijas kritizēšana, bet par diviem visizšķirošākajiem ieguldījumiem cilvēces vēsturē viņš no visas sirds uzskatīja grāmatu iespiešanas un giljotīnas izgudrošanu.

Tak, tak, tak. Dons Lūkass Rioseko ar pirkstu galiem bungoja pa galda virsmu; viņa nepacietība bija acīmredzama. Starp nepārtrauktajiem htn, hm viņš ar pirkstuv galiem virpināja ūsas, lūkodamies uz plankumiem griestos, it kā grasītos tajos atrast pietiekamu pacietības devu, lai līdz galam spētu noklausīties kluba pastāvīgā apmeklētāja ālēšanos.

' Baldomēro Espartēro (1793-1879) - progresistu ģenerālis, reģents; viens no populārākajiem cilvēkiem Spānijā 19. gs. vidū.

-     Viss ir skaidrs, - beidzot savu spriedelēšanu, atzina Karse- less, - Ruso ir devis atbildi uz jautājumu, vai cilvēks ir labs vai ļauns pēc dabas. Un viņa argumenti, kungi, ir satriecoši. Satriecoši, don Lūkas, jūsu zināšanai. Visi cilvēki ir labi, tātad viņiem jābūt brīviem. Visi cilvēki ir brīvi, bet tad viņiem jābūt vienlīdzīgiem. Un no tā izriet tas labākais: visi cilvēki ir vienlīdzīgi, un tas nozīmē, ka neatkarīgi. Kā jūs to dzirdat. No šīs dabiskās cilvēka labdabības tādējādi izriet gan brīvība, gan vienlīdzība, gan nacionālā neatkarība. Viss pārējais, - viņš ar dūri uzsita pa galdu, - ir blēņas.

-     Bet ir arī slikti cilvēki, mans dārgais draugs, - dons Lūkass dzēlīgi viņu pārtrauca, it kā grasīdamies notvert Karselesu viņa paša izmestajā tīklā.

Žurnālists nievājoši un uzvaroši pasmaidīja.

-    Bet protams. Kurš gan to apšauba? Mums jau bija Šķēpnesis no Lohas', kurš tagad droši vien pūst ellē; Gonsaless Bravo un viņa banda, galms… Tie ir tradicionālie šķēršļi, vai zināt… Nu jā, un, lai tiktu ar tiem visiem galā, franču revolūcija nāca klajā ar kādu izdomas bagātu ierīci: asmeni, kas paceļas un nolaižas. Viens divi, un gatavs. Viens divi. Viss, un esi pagalam. Tā tiek likvidēti šķēršļi, gan tradicionālie, gan citi. Nox atra cava circunvolat urnbra. Bet brīvai, vienlīdzīgai un suverēnai tautai - apgaismības un progresa gaismu.

Dons Lūkass bija sašutis. Viņš nāca no turīgas, šobrīd gan izputējušas, ģimenes, bet vienmēr turējās taisni, un viņam bija mizantropa slava. Apmēram sešdesmit gadus vecs, atraitnis, bez bērniem un naudas; visiem bija zināms, ka sudraba monētu tas nav redzējis kopš nelaiķa Fernando VII laikiem, kā arī tas, ka viņš pārtika no savas niecīgās rentes un pateicoties laipno kaimiņieņu labsirdībai. Tomēr, par spīti visam, viņš vienmēr ļoti centās saglabāt savu tēlu. Nedaudzie uzvalki allaž bija rūpīgi izgludināti,

' Domāts Ramons Marija Narvaess.

un nebija neviena starp viņa paziņām, kas nebeigtu apjūsmot eleganci, ar kādu viņš uzsēja savu vienīgo kaklasaiti un ievietoja kreisajā acī monokli bruņurupuča bruņu kaula ietvarā. Viņa idejas bija reakcionāras: viņš sevi uzskatīja par monarhistu, katoli, bet pirmām kārtām - par goda vīru. Ar Agapito Karselesu viņi vienmēr bija uz nažiem.

Bez Haimes Astarloa sanākšanā piedalījās vēl divi citi pastāvīgie apmeklētāji: Marselīno Romēro, mūzikas skolotājs meiteņu ģimnāzijā, un Antonio Kareņjo, kāda apgādes kantora darbinieks. Romēro ne ar ko neizcēlās: slimīgs, jūtīgs un melanholisks. Viņa cerības iekarot vietu mūzikas laukā ar laiku bija mazinājušās: un tā viņš mācīja kādus divus desmitus jaunu meiteņu no turīgām aprindām, kā prātīgi plinkšķināt klavieres. Bet Kareņjo bija sarkanmatains un kalsns indivīds ar labi koptu varakrāsas bārdu, drūmu seju un mazrunīgs. Viņš izskatījās pēc konspiratora vai masona, lai gan nebija ne viens, ne otrs.

Dons Lūkass virpināja no nikotīna nodzeltējušās ūsas, raidot Karselesam caururbjošus skatienus.

-     Jūs jau nez kuro reizi uzsākat, - viņš indīgā tonī teica, - savu parasto destruktīvo izklāstu par nācijas pastāvēšanu. Neviens jums to nav lūdzis, bet mums tas jāpacieš. Labi. Bez šaubām, mēs to visu rītdien varēsim ieraudzīt publicētu kādā no šīm revolucionārajām un aģitācijas pilnajām avīžu lapelēm, kas jums dod patvērumu… Tad nu paklausieties, draudziņ Karseles. Es jums jau nez kuro reizi saku nē. Es atsakos klausīties jūsu argumentus. Jūs visu atrisināt ar galvas nociršanu. Jūs nu gan būtu labs iekšlietu ministrs!… Atcerieties, ko izdarīja jūsū mīļais pūlis trīsdesmit ceturtajā gadā: astoņdesmit mūkus nogalināja demagogu iedvesmoti salašņas, paši neaptverot, ko dara.

-    Jūs sakāt - astoņdesmit? - Karseless izjuta baudu, izvedot no pacietības donu Lukasu, un tas notika vai ikkatru dienu. - Man tas šķiet maz. Un es jau nu gan zinu, ko saku! Sutanu es pazīstu no iekšpuses, un kā vēl pazīstu!… Garīdznieku un Burbonu piekritēju pilna ir šī valsts, un nav neviena godīga cilvēka, kas to spētu paciest.

-    Jūs, protams, to visu nokārtotu, liekot lietā jūsu iepriekš minētos paņēmienus…

-    Man ir tikai viens: garīdzniekam un Burbonu piekritējam - pulveri un skrotis. Fausto! Vēl piecas kafijas. Maksās dons Lūkass.

-     Pat nesapņojiet, - cienījamais sirmgalvis izslējās savā krēslā, īkšķus iebāzis vestes kabatās un kareivīgi spīdinādams monokli. - Es izmaksāju tiem, kas ir mani draugi, vienmēr un tad, kad man ir nauda, bet šis nav tas brīdis. Es atsakos uzsaukt kādam fanātiskam dzimtenes nodevējam.

-    Es labāk esmu fanātisks dzimtenes nodevējs, kā jūs sakāt, nekā pavadu savu dzīvi, saucot "Lai dzīvo važas!"

Pārējiem klātesošajiem šķita, ka nu gan ir pienācis brīdis iejaukties. Haime Astarloa palūdza kungus izturēties mierīgi, tikmēr viņš pats maisīja ar karotīti kafiju. Marselīno Romēro, pianists, beidza lidināties mākoņos, aicināja ievērot savaldību un mēģināja uzsākt sarunu, gan bez panākumiem, par mūziku kā alternatīvu tematu.

-     Nenovirzieties no tēmas, - viņu pārtrauca Karseless.

-    Es nenovirzos, - iebilda Romēro. - Arī mūzikai ir sociāls saturs. Tā rada vienlīdzību jūtu pasaulē, pārvar robežas, apvieno tautas…

-    Vienīgā mūzika, ko šis kungs var paciest, ir Rjēgo1 himna!

-    Nu nesāksim to visu vēlreiz, don Lūkas.

Kaķim šķita, ka tas uzodis peli, un viņš metās tās meklējumos zem kafejnīcas apmeklētāju kājām. Antonio Kareņjo, pamērcējis rādītājpirkstu ūdens glāzē, uz laika gaitā izdeldētās marmora galda virsmas veidoja noslēpumainas zīmes.

-     Valensijā - viens. Vaļjadolidā - kāds cits. Runā, ka Topete' Kadisā pieņēmis emisārus, bet - kas lai to zina, vai tā bijis. Un Primu mēs šeit varam sagaidīt jebkurā brīdī, kad vismazāk to gaidīsim. Tad nu gan sāksies dumpis!

Un Kareņjo kaismīgi sāka aprakstīt kārtējo gaidāmo sazvērestību, mīklaini un skopi sniedzot detalizētas ziņas.

-    Tas ir pilnīgi droši, kungi, - viņš taču balstījās uz ziņām, pateicoties konfidenciāliem faktiem, ko viņam bija sniegušas izcilas personības no pašas masonu ložas, tomēr vārdus viņš turēja par labāku neizpaust. Tas, ka par šo intrigu, kuru viņš izklāstīja, kā arī vēl par pusduci citām bija zināms plašai sabiedrībai, neatņēma ne kripatiņu no viņa entuziasma. Klusā balsī, zagšus apkārt skatīdamies, pusvārdos izsakoties un ievērojot citus visstingrākos piesardzības soļus, - es ticu jūsu diskrētumam, kungi, - Kareņjo turpināja izklāstīt šā pasākuma detaļas, kurā viņš pats bija iesaistīts līdz pat kaklam vai nedaudz mazāk.

-     Slavena un federāla, - piebilda žurnālists, uzmetot ļaunu skatienu donam Lūkasam. - Un lai tiek apglabāti tie pakalpiņi, kas ne nieka nav vērti.

Dons Lūkass atguva savu dzēlīgo toni. Šis bija pavisam viegli sasniedzams mērķis brīdī, kad rokās tiek ņemtas rīkstes.

-    Tā, tā, - viņš izsaucās, grūtsirdīgi nopūzdamies. - Federāla, demokrātiska, antiklerikāla, brīvi domājoša, plukatu un diedelnieku pilna, nekam nederīga republika. Visi vienlīdzīgi, un giljo- tīna - Saules vārtu laukumā, un tai līdzās dons Agapito, kurš darbina šo izcilo mehānismu. Nav nekādu Kortesu, nav nekā. Tautas asamblejas Cuatro Caminos, Ventas, Vallecas, Carabanchel…1 Tieši to mums piedāvā Karselesa kunga domubiedri. Mēs būsim Eiropas Āfrika!

Fausto atnesa tostermaizītes. Haime Astarloa, domās iegrimis, pamērcēja savējo kafijā. Viņam tik ļoti bija apnikušas galda biedru nebeidzamās diskusijas, taču šī kompānija nebija nedz sliktāka, nedz labāka par jebkuru citu. Tās pāris stundas, kuras viņš šeit pavadīja katru pēcpusdienu, palīdzēja viņam ja ne vairāk, tad vismaz nejusties tik vientuļam. Ar visiem saviem trūkumiem, lai cik arī rūcīgi un sliktā noskaņojumā, gatavi uzbrukt jebkuram dzīvam radījumam, tie deva cits citam kaut vai to, ka katrs varēja skaļā balsī izteikt savas tā brīža vilšanās. Nelielajā pulciņā ikviens no tā dalībniekiem savās domās rada mierinājumu citos, uzzinot, ka paša neveiksmes nav nekas tāds, par ko lielākā vai mazākā mērā nevarētu dalīties ar pārējiem. Tieši tas art bija galvenais iemesls, kas viņus vienoja, liekot būt uzticīgiem ikdienas sanākšanām. Neraugoties uz biežajām diskusijām, uzskatu nesaskaņām jautājumos par politiku un dažādajiem raksturiem, visi pieci šā pulciņa biedri izjuta saistošu solidaritāti, lai gan viņi visi to būtu nolieguši, ja tas tiktu atklāti formulēts; tomēr šo viņu vienību

' Tolaik Madrides priekšpilsētas.

varētu salīdzināt ar tām vientuļajām dzīvajām būtnēm, kas cieši piespiežas cita citai, meklējot siltumu.

Dons Haime palūkojās sev apkārt, un viņa skatiens sastapās ar mūzikas skolotāja nopietno un maigo acu skatienu. Marselino Romēro, kuram bija ap gadiem četrdesmit, vēl arvien dzīvoja pāris gadu senās atmiņās, bezcerīgas mīlestības mokās; tā bija kāda godīga ģimenes māte, kuras meitai viņš bija mācījis mūzikas pamatus. Kopš pirms vairākiem mēnešiem šī saikne "skolotājs - viņa audzēkne - māte" bija pārtrūkusi, nabadziņš katru dienu staigāja zem Ortalesas ielas mājas balkona, varonīgi pārdzīvojot savu bezcerīgo mīlestību, kurai nebija lemts kļūt abpusējai.

Paukošanas skolotājs uzsmaidīja: Romēro viņam bija simpātisks, mūzikas skolotājs izklaidīgi atbildēja tā smaidam, iegrimis savos iekšējos pārdzīvojumos. Donam Haimem ienāca prātā, ka jebkura vīrieša atmiņā var atrast kādas sievietes saldi rūgto ēnu. Arī viņa atmiņā tāda bija, bet no tās viņu šķīra jau pārāk ilgs laiks.

Galvenā pasta pulkstenis nosita septiņas reizes. Kaķis vēl joprojām nebija atradis peli, ko apēst, bet Agapito Karseless deklamēja nelaiķim Narvaesam veltītu sonetu, par kura autoru viņš pats mēģināja uzdoties, lai gan klātesošie to uzņēma zobgalīgi un skeptiski:

Ja tu kādreiz ceļā uz Lohu atrodi kādu kapu kopiņu…

Dons Lūkass acīm redzami žāvājās, vairāk gan, lai pakaitinātu savu biedru, nevis cita iemesla dēļ. Pa ielu garām kafejnīcas logam pagāja divas glīta izskata kundzītes un neapstājoties ielūkojās tajā. Visi klātesošie pieklājīgi paklanījās, izņemot vienīgi Karselesu, kurš tobrīd bija koncentrējies deklamēšanai:

… Apstājies uz bridi, ceļiniek, jo tur dus jau, pateicoties Debesīm,

plaša vēriena varonis, kuram gan ne tik labi viss izdevās, viņš valdīja Spānijā pēc alžīriešu manieres…

Garām pagāja ielu tirgotājs, piedāvādams Havannas karameles; viņš reizi pa reizei pameta skatienu atpakaļ, tādējādi aizbiedējot pāris klaidoņu puišeļu, kuri tam sekoja, kārigi lūkodamies uz viņa preci. Bariņš studentu ienāca kafejnīcā iedzert kaut ko atspirdzinošu. Viņiem rokās bija avīzes, un tie dedzīgi apsprieda pēdējos ielu sadursmes notikumus un civilās gvardes, kuru viņi ņirgājoties savā starpā sauca par stulbeņu gvardi, dalību tajos. Daži no viņiem vēl kādu brīdi uzkavējās kafejnīcā, ieinteresēti noklausīties, kā Karseless deklamē elēģiju, veltītu Valensijas hercoga nāvei:

…Cīnītājs bez kaujām, bet ar veiksmi, saldkaisle bija viņa pielūgtā dieviete,

un tā pārmērīgajā uzdzīvē un saldkaisle viņš atrada savu nāvi.

Ja viņa labā vēlies ko darīt,

Pacel kapakmeni, uzspļauj,

kādu brīdi palūdz Dievu un tad izkārnies kapā.

Jaunieši ar ovācijām apsveica šo uzstāšanos, bet Karseless savukārt, aizkustināts par šīs neparedzētās auditorijas labvēlīgo reakciju, viņus laipni sveicināja. Viņi apmainījās savā starpā izsaucieniem "Lai dzīvo demokrātija!", un žurnālists tika ielūgts uz kādu saviesīgu vakaru. Dons Lūkass, svēta sašutuma pārņemts, virpināja ūsas. Kaķis trinās pie viņa kājām, kā gribēdams sniegt nelielu mierinājumu.

Paukošanas zālē bija dzirdams florešu šķindoņas troksnis.

- Ievērojiet ritmu… Tā, ļoti labi. Ceturtā pozīcija. Labi. Trešā. Labi. Pirmā. Labi. Tagad vēlreiz divas pirmās… tā… Mierīgi. Atpakaļ aizsedzoties, tieši tā. Tagad uzbrūciet man. Nekas, atkārtojiet uzbrukumu. Uz mani! Labi. Izvairieties. Tā, tā. Tagad uz priekšu! Labi. Sadurts. Brīnišķīgi, don Alvaro.

Haime Astarloa novietoja floreti zem kreisās rokas, noņēma masku un ievilka elpu. Alvarito Salanova berzēja plaukstu locītavas; viņa balss, nedroša, kā jau pusaudzim, atskanēja caur metāla maskas režģiem, kas aizsedza viņa seju.

-     Nu kā man gāja, skolotāj?

Paukošanas skolotājs atzinīgi pasmaidīja.

-     Diezgan labi, mans kungs. Diezgan labi, - un viņš ar žestu norādīja uz floreti, ko jauneklis cieši turēja labajā rokā. - Tomēr jūs aizvien vēl neievērojat trešo sektoru un ļaujat sevi uzvarēt. Ja jums nāksies vēlreiz nokļūt tādā situācijā, nevilcinieties palielināt attālumu atkāpjoties.

-     Jā, skolotāj.

Dons Haime pagriezās pret pārējiem skolniekiem, kas, atbilstoši ģērbušies un ar sejas maskām zem rokas, bija bijuši divcīņas aculiecinieki: - Ļaut sevi uzvarēt trešajā pozīcijā nozīmē pakļauties pretiniekam… Vai mēs esam vienisprātis?

Trīs jaunas balsis viņam kori apstiprinoši atbildēja. Viņi visi bija Alvarito Salanovas vienaudži, vecumā no četrpadsmit līdz septiņpadsmit gadiem. Divi no viņiem bija brāļi, brāļi Kasorlas, gaišmataini un ļoti līdzīgi viens otram, virsnieka dēli. Trešais bija kāds puisis ar apsarkušu sejas ādu milzīgā pūtīšu daudzuma dēļ, kas klāja viņa vaigus; tās radīja nepatīkamu iespaidu. Viņu sauca Manuels dc Soto, viņš bija grāfa de Suekas dēls. Skolotājs jau kopš kāda laika bija atmetis cerību izveidot no viņa kaut cik derīgu paukotāju; puisis bija pārlielai nervozs, un, tiklīdz viņš četras reizes bija krustojis savu floreti ar pretinieka floreti, tā uzreiz zaudēja savaldību. Bet jauniņais Salanova, melnīgsnējs un izskatīgs jauneklis no ļoti bagātas ģimenes, bez šaubām, bija vislabākais. Citos laikos, ja vien būtu atbilstoša sagatavotība un disciplīna, viņš būtu kļuvis slavens kā paukotājs augstākās sabiedrības salonos; bet šajos laikos, ar rūgtumu nodomāja dons Haime, viņa dotības drīz vien izzudīs apkārtējās vides iespaidā, kurā cita veida izklaides iespējas aizvien vairāk piesaista jauniešus: ceļojumi, jāšanas sports, medības un visdažādākās vieglprātības. Diemžēl mūsdienu pasaule sniedz jauniešiem pārāk daudz kārdinājumu, kas attālina nepieciešamo rūdījumu viņu garam, lai rastu pilnīgu apmierinājumu tādā mākslā, kāda ir paukošana.

Turot kreiso roku uz floretes uzgaļa, skolotājs viegli palieca tās asmeni.

-    Bet tagad, kungi, es gribētu, lai kāds no jums pastrādā mazliet kopā ar donu Alvaro pie otrās pozīcijas, kas mums visiem sagādā raizes. - Viņš nolēma būt žēlsirdīgs pret jaunekli ar pūtītēm klāto seju un norādīja uz jaunāko Kasorlu.

-    Jūs, Fransisko.

Tas, kuram tika dots mājiens, devās uz priekšu, uzlikdams sejas aizsargu. Tāpat kā viņa biedri, viņš bija ģērbies baltā no galvas līdz kājām.

-    Sagatavoties!

Abi jaunekli cieši sažņaudza florešu rokturus un nostājās viens otram pretī.

-     Uzmanību!

Abi viens otru sveicināja, paceļot floretes, pēc tam ieņēma klasisko kaujas pozīciju: labā kāja uz priekšu, viegli ceļgalos ieliecot abas kājas, kreisā roka aiz muguras taisnā leņķī, plauksta izliekta uz priekšu.

-    Atcerieties seno principu. Floretes rokturis jātur tā, it kā mūsu rokās būtu putns: tieši tik maigi, lai to nesaspiestu, bet pietiekami stingri, lai tam neļautu aizlidot… Tas galvenokārt attiecas uz jums, don Fransisko, jo tieši jums piemīt šī kaitinošā tendence - palikt bez ieroča. Vai skaidrs?

-    Jā, skolotāj.

-    Nu tad nezaudēsim vairāk laika. Pie darba, kungi.

Maigi sāka žvadzēt tērauda asmeņi. Jaunais Kasorla graciozi uzsāka uzbrukumu un veiksmīgi metās tajā, viņš kustējās ātri un šķita tik viegls kā spalviņa. Savukārt Alvarito Salanova pārāk mierīgi aizsargājās: tā vietā, lai bīstamā situācijā atlēktu atpakaļ, tikai par soli atkāpās, nevainojami atvairot uzbrukumu ik reizi, kad pretinieks deva viņam tādu iespēju. Pēc kāda brīža viņu lomas mainījās; tagad bija Salanovas kārta mesties cīņā-vienu reizi, tad vēlreiz, līdz viņa biedram otrajā kārtā nācās zaudēt. Tā viņi cīnījās, uzbrūkot un atvairot uzbrukumus, bet tad Pakito1 Kasorla pieļāva kļūdu un viņam pēc neveiksmīgā uzbrukuma nācās intensīvi aizstāvēties. Ar triumfa saucienu, ļaudams vaļu cīņas uzbudinājumam, pretinieks zaudēja jebkādu piesardzību un divas reizes iedūra Kasorla krūšusargā.

Dons Haime sarauca pieri un pārtrauca divcīņu, novietodams savu floreti starp abiem jaunekļiem.

-     Man jums jāizsaka aizrādījums, - viņš stingrā balsī noteica. - Paukošana ir māksla, par to nav šaubu. Bet pirmām kārtām tā sniedz noderīgas zināšanas. Ja kāds paņem rokās floreti vai zobenu, un nav svarīgi, vai tiem ir aizsarguzgalis vai arī kails asmens, jūs nekad nedrīkstat attiekties pret paukošanu kā pret spēli. Ja jums rodas velēšanās paspēlēties, nodarbojieties ar šaujamlokiem, koka vilciņiem vai alvas zaldātiņiem. Vai es labi izskaidroju, Salanovas kungs?

Vārdā nosauktais aši pamāja ar galvu, kuru vēl arvien sedza sejas maska. Skolotāja pelēko acu skatiens bija stingrs.

-      Man vēl nav bijis tas gods dzirdēt jūsu atbildi, Salanovas kungs, - viņš nopietni piebilda. - Un es neesmu radis runāt ar cilvēku, neredzot viņa seju.

Nomurminājis atvainošanos, jabneklis noņēma sejas aizsargu; viņš bija nosarcis un nokaunējies skatījās uz kurpju purngaliem.

-     Es jums vaicāju, vai esmu labi visu paskaidrojis. -Jā.

' Pako, Pakito - saīsināta forma no vārda Fransisko.

-    Es neesmu dzirdējis atbildi.

-     Jā, skolotāj.

Haime Astarloa paskatījās uz pārējiem skolniekiem. Jaunekļu sejas bija nopietnas un nogaidošas.

-    Visas mākslas, visu zināšanu, kuras cenšos jums iedvest, pamatā ir viens vienīgs vārds: efektivitāte…

Alvarito Salanova pacēla acis, un viņa skatiens, kurā bija jaušams slikti apslēpts naids, sastapās ar jaunā Kasorlas skatienu. Dons Haime runāja, floretes uzgali atbalstījis pret grīdu, abas rokas turot uz roktura.

-     Mūsu mērķis, - viņš piebilda, - nav kādu pārsteigt ar graciozu paukošanas mākslu, nedz ari veikt tik apstrīdamus varoņdarbus, kādus mums nupat nodemonstrēja dons Alvaro; šis varoņdarbs viņam būtu varējis izmaksāt ļoti dārgi, ja cīņā būtu liktas floretes bez uzgaļiem… Mūsu mērķis ir tīri, ātri un efektīvi izsist pretinieku no tālākās cīņas, ar vismazāko iespējamo riska pakāpi no mūsu puses. Nekad neduriet divas reizes, ja pietiek ar vienu; nākamajā divcīņā mūs var sagaidīt tikpat bīstama atbilde. Nekādā gadījumā - bravūrīgas un pārspīlēti elegantas pozas, ja tas novirza mūsu uzmanību no visaugstākā mērķa: izvairīties no nāves un, ja nav citu iespēju, nogalināt pretinieku. Paukošana pirmām kārtām ir praktiska nodarbe.

-     Mans tēvs apgalvo, ka paukošana ir laba tāpēc, ka tas ir higiēnisks sporta veids, - pieklājīgi iebilda vecākais no brāļiem. - Tas ir tas, ko angļi sauc par sport.

Dons Haime paskatījās uz savu skolnieku tā, it kā būtu izdzirdējis kādu ķecerību.

-     Man nav nekādu šaubu, ka jūsu tēva kungam ir savi iemesli, lai to apgalvotu. Es nemaz ar par to nešaubos. Bet es jums apgalvoju, ka paukošana nozīmē daudz ko vairāk. Tā ietver arī eksaktās zinātnes, matemātiku, kur noteiktu faktoru summa nemainīgi noved pie viena un tā paša rezultāta: triumfs vai sagrāve, dzīvība vai nāve… Es jums neveltu savu laiku, lai jūs nodarbotos ar sport, bet gan lai jūs apgūtu augsti izsmalcinātus tehniskos paņēmienus, kuri kādreiz, vai nu aizstāvot Dzimteni, vai savu godu, var jums būt noderīgi. Un man vienalga, vai jūs esat spēcīgi vai vārgi, izveicīgi vai neveikli, vai esat ar diloni slimi vai pilnīgi veseli… Galvenais ir tas, ka ar floreti vai zobenu rokā jūs varat justies vienlīdzīgi vai pārāki par jebkuru citu cilvēku uz pasaules.

-      Bet ir taču šaujamieroči, skolotāj, - kautrīgi uzdrošinājās bilst Manolito de Soto. - Pistole, piemēram: tā šķiet daudz iedarbīgāka par floreti un visus padara vienlīdzīgus, - viņš pakasīja degunu. - Kā demokrātija.

Haime Astarloa sarauca uzacis. Viņa pelēkās acis neparasti vēsi un skarbi uzlūkoja jaunekli.

-     Pistole nav ierocis, tā ir nekaunība. Gatavojoties citam citu nogalināt, cilvēkiem tas jādara aci pret aci, nevis no attāluma, kā to dara neģēlīgie lielceļu laupītāji. Aukstajiem ieročiem piemīt ētiskais moments, kura citiem ieročiem nav… īsāk sakot - tiem piemīt mistisks spēks. Paukošana ir bruņinieku mistika. Un vēl jo vairāk šajos laikos.

Pakito Kasorla, šaubu pilnu seju, pacēla roku.

-    Skolotāj, es pagājušonedēļ žurnālā "Apgaismība" izlasīju kādu rakstu par paukošanu… Modernie ieroči to padara par nekam nederīgu, tā tur apmēram bija sacīts. Un beigās bija teikts, ka zobeni un floretes drīz vien kļūs par muzeja eksponātiem…

Dons Haime pašūpoja galvu tā, it kā viņš līdz apnikumam jau būtu dzirdējis vienu un to pašu dziesmu. Viņš palūkojās uz savu atspulgu zāles lielajos spoguļos: vecais skolotājs, kuram apkārt stāv pēdējie viņam uzticīgie skolnieki. Cik ilgi vēl?

-     Jāizvērtē, kas svarīgāks, turpinot būt uzticīgiem, - viņš ar skumjām balsī atbildēja, nepaskaidrojot, vai tas attiecas uz paukošanu vai viņu pašu.

Sejas aizsargu padusē un floreti atspiedis pret labās kājas kurpi, Alvarito Salanova ar skeptisku sejas izteiksmi noteica:

-    Varbūt kādudien vairs nebūs arī paukošanas skolotāju.

Iestājās ilgs klusuma bridis. Haime Astarloa izklaidīgi lūkojās tālumā, it kā vērotu pasauli, kas sniedzas ārpus paukošanas zāles sienām.

-    Iespējams, - viņš nomurmināja, iegrimis tēlu pasaulē, kurus tikai viņš varēja saskatīt. - Bet ļaujiet man jums ko pateikt… Dienā, kad savu dzīvi beigs pēdējais paukošanas skolotājs, viss cēlais un godīgais, kas vēl piemīt, cilvēkam cīnoties pret cilvēku, līdz ar viņu pazudīs kapā… Un paliks vairs tikai musketes un naži, lamatas un nažu dūrieni.

Visi četri puiši viņā klausījās; viņi gan vēl bija pārlieku jauni, lai visu spētu saprast. Dons Haime viņus uzlūkoja, citu pēc cita, līdz viņa skatiens beidzot apstājās pie Alvarito Salanovas.

-    Patiesību sakot, - viņa laipnajās acīs iegūla skumjas, - es jūs neapskaužu, jo jums būs jāpārdzīvo tie kari, kas sāksies pēc divdesmit vai trīsdesmit gadiem.

Šajā brīdī pie durvīm pieklauvēja, un paukošanas skolotāja dzīvē viss izmainījās.

OTRĀ NODAĻA Divkāršais viltus uzbrukums

"Divkāršie viltus uzbrukumi kalpo tam, lai apmānītu pretinieku. Tie sākas ar vienkāršu uzbrukumu."

J>

Viņš uzkāpa pa kāpnēm, aptaustot vēstulīti, kas atradās viņa pelēko svārku kabatā. Patiesību sakot, tās saturs īpaši skaidrs viņam nebija:

Doņja Adela de Otēro ļoti lūdz paukošanas skolotāju donu Haitni Astarloa ierasties pie viņas mājās, Riaņjo ielā 14, rītdien septiņos vakarā.

Ar visdziļākajiem cieņas apliecinājumiem,

A. d. O.

Pirms iziešanas no mājas viņš bija īpaši rūpīgi uzposies, nolēmis radīt labu iespaidu tai sievietei, kas, bez šaubām, ir kāda no viņa nākamā skolnieka mātēm. Nonācis pie durvīm, viņš vēlreiz rūpīgi sakārtoja kaklasaiti un tad pieklauvēja ar smago bronzas riņķi, kas nokarājās no agresīva izskata lauvas atvērtās rīkles. Skolotājs no vestes kabatas izņēma pulksteni un paskatījās, cik tas rāda: bez vienas minūtes septiņi. Tad viņš mazliet pagaidīja un apmierināts izdzirdēja sievietes soļus, kas tuvojās pa garu koridoru. Durvis ātri tika atbultētas un tajās parādījās zem baltas aubes slēpta jauka mājkalpotājas sejiņa. Kamēr meitene ar viņa vizītkarti devās pie saimnieces, dons Haime iegāja mazā, gaumīgi mēbelētā vestibilā. Žalūzijas bija nolaistas, caur atvērtajiem logiem bija dzirdams pa ielu braucošo kariešu troksnis. Vestibilā atradās puķupodi ar eksotiskiem augiem, pāris labu gleznu pie sienām un grezni atzveltnes krēsli, tapsēti ar koši sarkanas krāsas zīdu.

Viņam prātā ienāca doma, ka, šķiet, darīšana būs ar turīgu klientu, un tas viņā viesa optimismu. Šais laikos tas nepavisam nebūtu lieki.

Mājkalpotāja pēc neilga brīža atgriezās un lūdza viņu ienākt salonā, vispirms parūpējusies par viņa cimdiem, spieķi un cilindru. Skolotājs tai sekoja pa pustumšo gaiteni. Salonā neviena nebija, un tā viņš, rokas aiz muguras salicis, uzsāka nelielu salona apskati. Caur pusatvērtajiem aizkariem pēdējie norietošās saules stari lēnām rotaļājās, izdziestot uz tapešu bāli zilajām puķītēm. Mēbeles bija izraudzītas ar īpaši izsmalcinātu gaumi; virs angļu stila dīvāna savu vietu bija radusi glezna. Tajā redzama izcila astoņpadsmitā gadsimta mākslinieka radīts tēls: jauna meitene, ģērbusies mežģīņotā kleitā, šūpojas dārza šūpolēs, skatoties pār plecu, it kā kādu ļoti gaidītu. Salonā bija arī klavieres ar atvērtu vāku un dažām partitūrām uz nošu pults. Skolotājs piegāja tuvāk, lai uzmestu tām skatienu: Polonēze fa minorā. Frederiks Šopēns. Nebija šaubu: klavieru īpašniece bija enerģiska sieviete.

Kā pēdējo aplūkošanai viņš bija atstājis virs lielā marmora kamīna novietoto ieroču kolekciju: dueļiem paredzētas pistoles un floretes. Viņš piegāja tuvāk, ar eksperta skatienu novērtējot aukstos ieročus. Tur bija divas izcilas floretes, viena ar franču, bet otra ar itāliešu meistara veidotiem rokturiem, kurus rotāja grezns griezums. Viņš redzēja, ka ieroči ir labā stāvoklī, bez rūsas pazīmēm uz metāla, lai gan ieskrāpējumi uz florešu asmeņiem rādīja, ka tās tikušas daudz lietotas.

Skolotājs izdzirdēja sev aiz muguras soļus un lēnām pagriezās, gatavs izteikt visizpušķotākos cieņas apliecinājumus. Adela de Otēro nepavisam nebija tāda, kādu viņš to bija iedomājies.

- Labvakar, Astarloa kungs. Esmu jums ļoti pateicīga, ka iera- dāties uz tikšanos ar jums nepazīstamu dāmu.

Viņas balsī bija jaušams patīkams tonis, tā bija mazliet aizsmakusi un ar gandrīz netveramu ārzemju akcentu, kādu tieši - to nebija iespējams noteikt. Paukošanas skolotājs noliecās pār roku, kuru viņa tam sniedza, un viegli pieskārās tai ar lūpām. Tā bija smalki veidota, ar graciozi izliektu mazo pirkstiņu; āda bija patīkami melnīgsnēja un svaiga. Viņai bija pārlieku īsi apgriezti nagi, gandrīz kā vīrietim, ne lakoti, ne krāsoti. Vienīgā rota bija gredzens pirkstā: tieva sudraba stīpiņa.

Dons Haime pavērsa seju augšup un ieskatījās viņas acīs. Tās bija lielas, vijolīšu krāsā, ar mazām zeltainām varavīksnenes maliņām, kas šķita palielināmies, uztverot tiešus gaismas starus. Mati bija melni un kupli, pakausī saņemti ar perlamutra sprādzi, kurai bija ērgļa galvas forma. Sieviete bija gara auguma; tikai nedaudz mazāka par donu Haimi. Bet auguma proporcijas varēja uzskatīt par harmoniskām, ja nu vienīgi viņa bija tievāka par citām šā tipa sievietēm: viņai nebija nepieciešama korsete, lai izskatītos slaida un eleganta. Adela de Otēro bija ģērbusies melnos svārkos bez jebkādiem izkrāšņojumiem un zīda blūzē ar izšuvumiem priekšpusē. Viņā pavisam nedaudz, tomēr bija jaušams kaut kas no vīrieša, varbūt tā šķita nelielās rētas dēļ mutes kaktiņā, kas radīja nepārtraukta mīklaina smaida iespaidu. Viņa bija tajā vecumā, kad to, ja runa ir par sievieti, grūti noteikt: starp divdesmit un trīsdesmit gadiem. Paukošanas skolotājam iešāvās prātā, ka senajos jaunības laikos šī skaistā seja gan būtu viņu, bez šaubām, pavedinājusi uz neprātībām.

Dāma viņu aicināja apsēsties, un abi iekārtojās viens otram iepretim pie zema galdiņa, kas atradās tuvu balkona durvīm.

-    Kafiju, Astarloa kungs?

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Pirms bija izskanējis jebkāds uzaicinājums, salonā klusītiņām ienāca mājkalpotāja ar sudraba paplāti, uz kuras maigi šķindēja porcelāna servīze. Mājas saimniece pati paņēma kafijas kannu un piepildīja abas tasītes, vienu no tām pasniedzot donam Haimem. Viņa nogaidīja, kamēr paukošanas skolotājs izdzer pirmo kafijas malciņu; šķita, ka viņa tikmēr uzmanīgi vēro savu viesi. Tad viņa ķērās tieši pie lietas:

-     Es gribu apgūt dūrienu, kuru tikai jūs spējat iemācīt.

Paukošanas skolotājs sastinga ar kafijas tasīti rokā, izklaidīgi maisot to ar karotīti. Viņam šķita, ka kaut ko nav īsti sapratis.

-     Atvainojiet?

Viņa ar lūpām pieskārās kafijas tasei un tad paskatījās uz viņu pilnīgā pašpārliecībā.

-     Esmu ievākuši pietiekami daudz informācijas, - viņa nepiespiesti paziņoja, - un zinu, ka jūs esat vislabākais paukošanas skolotājs Madridē. Kā apgalvo, jūs esot pēdējais no klasiskās paukošanas tehnikas pārstāvjiem. Zinu arī, ka vienīgi jums ir zināms slavenā dūriena noslēpums, kuru jūs pats esat radījis un kuru mācāt saviem skolniekiem par tūkstoš divsimt reāliem. Maksa, bez šaubām, ir liela, bet es spēju to samaksāt. Vēlos pie jums mācīties.

Haime Astarloa, nespējot pārvarēt izbrīnu, vārgi mēģināja iebilst.

-      Piedodiet, mana kundze… Tas… Domāju, ka tas nav iespējams. Man patiešām pieder šā dūriena noslēpums, un es to mācu tieši par tādu naudas summu, kādu jūs tikko nosaucāt. Bet, lūdzu, saprotiet mani. Es… nu jā, paukošana… Bet nekad - sieviete. Vēlos pateikt, ka…

Vijolīšu krāsas acis uz viņu lūkojās ar augstprātīgu izteiksmi. Rēta lūpas kaktiņā akcentēja mīklaino smaidu.

-    Es zinu, ko jūs vēlaties teikt, - Adela de Otēro lēnām nolika tukšo tasīti uz galdiņa, saliekot kopā pirkstu galus, it kā grasītos lūgt Dievu. - Bet tas, ka esmu sieviete, - nedomāju, ka tam jābūt patiesajam iemeslam. Lai jūs nomierinātu attiecībā uz manām spējām, ja tas ir tas, kas jūs uztraoc, varu pateikt, ka man ir pietiekamas iemaņas cīņas mākslā, kuru jūs praktizējat.

-    Nav runa par to, - paukošanas skolotājs nemierīgi sakustējās savā krēslā, ar pirkstu novilkdams gar krekla apkaklīti. Viņam sāka kļūt pārāk karsti. - Tas, ko mēģinu jums paskaidrot ir… ka sieviete ka paukošanas skolniece… Es jūs ļoti lūdzu man piedot, bet tas ir kaut kas neparasts, pat nesavienojams.

-    Vai jūs ar to mēģināt man pateikt, ka tad pret jums mainīsies sabiedrības attieksme?

Skolotājs ieskatījās viņai tieši acis, rokās turot gandrīz pilno kafijas tasīti. Šis nemainīgais un pievilcīgais smaids radīja viņā mulsu satraukumu.

-    Es jūs ļoti lūdzu man piedot, kundze, bet tas ir viens no iemesliem. Es to nespētu, un vēlreiz lūdzu mani atvainot. Man nekad vēl nav nācies būt šādā situācijā.

-    Jums ir bail par savu prestižu, skolotāj?

Viņas jautājumā varēja saklausīt dzēlīgi izaicinošu toni. Dons Haime uzmanīgi nolika tasīti uz galda.

-     Tas nav kaut kas parasts, kundze. Tā nav pieņemts. Varbūt ārzemēs, bet ne šeit. Katrā ziņā, es - nē, es to neuzņemšos. Iespējams, kāds cits… elastīgāks par mani.

-    Es vēlos apgūt jūsu dūriena noslēpumu. Turklāt jūs esat vislabākais skolotājs.

Dons Haime labvēlīgi pasmaidīja par šiem glaimiem.

-     Jā, iespējams, ka esmu vislabākais, kā jūs, darot man godu, apgalvojat. Bet esmu jau ari pārāk vecs, lai mainītu savus ieradumus. Man ir piecdesmit seši gadi, un jau vairāk nekā trīsdesmit gadu es esmu paukošanas skolotājs. Klienti, kas pie manis mācījušies, visi bez izņēmuma bijuši vīrieši.

-     Laiki mainās, mans kungs.

Paukošanas skolotājs skumji nopūtās.

-     Tas gan tiesa. Bet, vai zināt?… Iespējams, priekš manis tie mainās pārāk strauji. Tādēļ… atļaujiet man palikt uzticīgam saviem vecajiem ieradumiem. Tas ir, ticiet man, vienīgais, kas man pieder.

Dāma kādu brīdi klusējot noraudzījās viņā, šūpodama galvu, it kā apsverot visus argumentus. Tad viņa piecēlās un devās pie ieroču kolekcijas, kas bija izvietota virs kamīna.

-     Runā, ka jūsu dūrienu nav iespējams atvairīt.

Dona Haimes sejā pavīdēja kautrīgs smaids.

-     Tas ir pārspīlēti teikts, kundze. Ja kāds iepazinis dūriena tehniku, atvairīt to ir vienkāršāk par vienkāršu. Neatvairāmu dūrienu, - tādu gan es vēl neesmu spējis atklāt.

-     Un honorārs ir divsimt eskūdo?

Paukošanas skolotājs vēlreiz nopūtās. Šīs dāmas neparastā kaprīze nostādīja viņu neveiklā situācijā.

-     Es jūs lūdzu, kundze, neuzstājiet.

Viņa stāvēja ar muguru pret skolotāju un ar pirkstiem glaudīja kādas floretes rokturi.

-    Man gribētos zināt, cik jūs saņemat par savām ikdienas nodarbībām.

Dons Haime lēnām piecēlās.

-    No sešdesmit līdz simts reāliem mēnesī par katru skolnieku, tas ir par četrām nodarbībām nedēļā. Bet tagad, ar jūsu atļauju…

-     Ja jūs man iemācīsiet savu divsimt eskūdo vērto dūrienu, es jums samaksāšu divus tūkstošus četrsimt reālu.

Dons Haime pārsteigts samirkšķināja acis. Tāda summa pārsniedza četrsimt eskūdo, tā bija divreiz lielāka par to, ko viņš saņēma par dūriena iemācīšanu, ja atradās ieinteresēti klienti, bet tādu nebija daudz. Šī summa bija līdzvērtīga tai, ko viņš saņēma par trīs mēnešu darbu.

-     Iespējams, kundze, jums pat prātā nav ienācis, ka jūs mani aizvainojat.

Viņa strauji pagriezās, un Haime Astarloa saskatīja, tikai uz kādu sekundes daļu, viņas vijolīšu krāsas acīs dusmu uzliesmojumu. Neraugoties uz visu, skolotājam ienāca prātā, ka nemaz tik nejēdzīgi nebūtu iztēloties viņu ar floreti rokā.

-    Vai jums tas šķiet par maz? - viņa nekaunīgi pavaicāja.

Paukošanas skolotājs izslējās, viņa lūpas kļuva bālas. Būtu viņš

kaut ko tādu dzirdējis no vīrieša mutes, pie tā jau pēc pāris stundām būtu ieradušies viņa sekundanti. Bet Adela de Otēro bija sieviete, turklāt ļoti skaista. Viņš vēlreiz nožēloja, ka iesaistīts šajā neveiklajā situācijā.

- Mana dārgā kundze, - viņš mierīgi un stindzinoši pieklājīgi teica. - Šim dūrienam, kas jūs tik ļoti ieinteresējis, ir noteikta cena, tieši tāda, cik vērtu es to uzskatu, un ne očāvo vairāk. Turklāt es izlemju, kam to mācīt, un šīs tiesības esmu nolēmis aizstāvēt ar visu savu degsmi. Man nekad nav ienācis prātā spekulēt ar šo dūrienu, un vēl jo mazāk - apspriest tā cenu kā prastam tirgonim. Ar labva- karu.

Viņš no mājkalpotājas rokām paņēma cilindru, cimdus un spieķi un ar drūmu sejas izteiksmi nokāpa lejup pa kāpnēm. No otrā stāva līdz viņam atplūda Šopēna Polonēzes skaņas: kādas rokas ar dusmu pilnu apņēmību dauzīja klavieru taustiņus.

Aizsardzība ceturtajā sektorā. Labi. Aizsardzība trešajā. Labi. Pusloks. Vēlreiz, lūdzu. Tieši tā. Uz priekšu, uzbrūciet. Labi. Atkāpieties… Samaziniet distanci. Uz mani. Uzbrūciet ceturtajā, tieši tā. Vēlreiz. Labi. Aizsardzība ceturtajā zemajā pozīcijā. Teicami, kungs. Pakito ir dotības. Laiks un disciplīna, jūs jau zināt.

Pagāja vairākas dienas. Prima dienas bija skaitītas. Karaliene Isabella devās ceļojumā uz Lekeitio dziednieciskajām jūras vannām; to viņai ļoti ieteica dakteri, lai apārstētu ādas slimību, ar kuru viņa sirga jau kopš bērnības. Karalieni pavadīja viņas biktstēvs un karalis; kā bagātīga bagāža līdzi devās arī liela svīta: hercogienes, tenkotāji, kalpotāji un vēl vesela virkne Karaļnamam piederīgu personu. Dons Fransisko de Asīzs slapināja ūsas, raidot riebuma pilnas grimases pār sava uzticīgā sekretāra Menesesa plecu, toties Marfori, Jūras spēku ministrs, visus ķircināja, lepni nēsādams savus uzplečus, kurus bija nopelnījis par saviem varoņdarbiem svešās guļamistabās.

Gan abpus Pirenejiem izsūtītie, gan ģenerāļi pavisam atklāti un neslēpjoties gatavojās sazvērestībai, skaidri liekot noprast, ka gatavi sasniegt savas nekad nepiepildītās varas alkas. Deputāti - trešās klases ceļotāji šajā vilcienā - bija atbalstījuši nesen iesniegto Aizsardzības ministrijas budžetu, jau iepriekš zinot, ka lielākā tā daļa paredzēta neveiksmīgajiem centieniem nomierināt to ministrijas ierēdņu ambīcijas, kuri vērtēja savu lojalitāti karalim atkarībā no paaugstinājuma amatā vai citas siltas vietiņas piedāvājuma: viņi varēja doties gulēt kā mērenie, bet pamosties kā liberāli noskaņotie, tas bija atkarīgs no izmaiņām viņu dienesta pakāpju paaugstināšanā. Tikmēr Madrides iedzīvotāji pēcpusdienas pavadīja, sēžot kaut kur ēnā un pāršķirstot pagrīdes avīzes, - ar vīna krūku pa rokai. Uz ielu stūriem tirgotāji skaļā balsī slavēja savu preci: - Orčata'. Garšīga orčata.

Marķīzs de 1os Alumbres atteicās vasarā doties prom no pilsētas un turpināja jau sendien iesāktās nodarbības paukošanā ar Haimi Astarloa, kurām sekoja glāze heresa: tas jau bija kļuvis par rituālu. Kafejnīcā "Progreso" Agapito Karseless nebeidza vien slavināt federālas republikas priekšrocības, kamēr Antonio Kareņjo, mierīgāk noskaņots, uz galda vilka masonu zīmes un bija par unitāru valsti, lai gan tajā pašā laikā nenoliedza arī konstitucionālu monarhiju: kā Dievs būs lēmis. Dons Lūkass katru vakaru piesauca debesis, savukārt mūzikas skolotājs glāstīja galda marmora virsmu, maigām un noskumušām acīm lūkodamies pa logu. Bet paukošanas skolotājs… nekādi nespēja izdzēst no savas atmiņas Adelas de Otēro tēlu.

Pēc trim dienām pie durvīm atskanēja klauvējieni. Dons Haime tikko bija atgriezies no rīta pastaigas un posās, lai dotos pusdienās uz nelielo viesnīcu Mayor ielā. Kreklā ģērbies, viņš seju un rokas ierīvēja ar odekolonu, lai mazinātu karstumu. Izdzirdot klauvējienus, dons Haime pārsteigts sastinga; viņš nevienu negaidīja. Skolotājs steidzīgi saķemmēja matus, uzmeta plecos vecus zīda rītasvārkus - piemiņu no labākiem laikiem; svārku kreiso piedurkni jau sen būtu vajadzējis salāpīt. Tad izgāja no guļamista-

' Atspirdzinošs dzēriens.

bas, šķērsoja nelielo salonu, kas bija arī viņa darbistaba, un atvēra durvis. Viņa priekšā stāvēja Adela de Otēro.

-     Labdien, Astarloa kungs. Vai drīkstu ienākt?

Viņas balsī bija jaušama pazemība. Adela bija ģērbusies gaiši zilā kleitā ar dziļu dekoltē; tās piedurknes, kakla izgriezumu un svārku apakšdaļu rotāja baltas mežģīnes. Galvā viņai bija salmu cepurīte, greznota ar vijolīšu pušķīti, kas saskanēja ar viņas acu krāsu; cimdos tērptajās rokās viņa turēja nelielu zilu saulessargu ar tādu pašu mežģīņu apmali, ar kādu bija rotāta kleita. Viņa izskatījās daudz skaistāka nekā toreiz elegantajā Riaņjo ielas salonā.

Paukošanas skolotājs kādu brīdi jutās apmulsis: viņu bija pārsteidzis šis negaidītais apciemojums.

-     Bet protams, kundze, - viņš atbildēja, vēl aizvien nespēdams atgūties no negaidītā pārsteiguma. - Es vēlos teikt, ka… Protams, jā. Dariet man to godu.

Un viņš ar žestu aicināja to ienākt, lai gan jaunās sievietes klātbūtne pēc asās vārdu pārmaiņas pirms dažām dienām viņu mulsināja. Kā sajuzdama skolotāja dvēseles stāvokli, Adela viņam veltīja mierīgu smaidu.

-    Paldies, ka mani pieņēmāt, don Haime, - vijolīšu krāsas acis viņu uzlūkoja zem garo skropstu dziļumiem, vairojot skolotāja nemieru. - Es baidījos, ka… Tomēr tieši to es ari no jums gaidīju. Priecājos, ka neesmu kļūdījusies.

Haime Astarloa tikai pēc dažām sekundēm saprata, - viņa bija baidījusies, ka tās deguna priekšā tiks aizcirstas durvis, un šī doma radīja satraukumu; pirmkārt, viņš bija īsts vīrietis, otrkārt: šī jaunā sieviete pirmo reizi viņu bija nosaukusi vārdā, bet tas nebūt nemazināja vecā skolotāja satraukumu. Viņš, kā parasti, lai noslēptu savu apjukumu, izturējās laipni.

-     Lūdzu, kundze.

Ar galantu žestu viņš to aicināja caur mazo priekštelpu ienākt salonā. Adela de Otēro apstājās pustumšās istabas vidū, ar ziņkāri aplūkojot priekšmetus, kas bija daļa no Haimes Astarloa dzīves.

Ar vislielāko nepiespiestību viņa ar pirkstu pārvilka pār dažām daudzo grāmatu muguriņām, kas bija sarindotas putekļu klātajos ozolkoka plauktos: tur bija kāds ducis vecu traktātu par paukošanu, brošēti Dimā, Viktora Igo, Balzaka romāni… Tur bija arī Paralēlās dzīves, Homēra, kā redzams, bieži lasīts darbs, Novālisa Heinrihs foti Ofterdingens, daži Šatobriāna un Viņjī romāni, kā arī vairāki Atmiņu sējumi un traktāti, kuros analizētas Pirmās impērijas militārās kampaņas; lielākā daļa šo darbu bija franču valodā. Dons Haime palūdza uz kādu brīdi viņu atvainot un, iegājis guļamistabā, novilka rītasvārkus, uzvilka žaketi un tik ātri, cik vien spēja, apsēja zem krekla apkaklītes kaklasaiti. Kad viņš atgriezās viesistabā, jaunā sieviete aplūkoja kādu senu, laika gaitā nosūbējušu eļļas gleznu, kas karājās pie sienas starp seniem zobeniem un aprūsējušiem dunčiem.

-     Vai tas ir kāds jūsu radinieks? - viņa pavaicāja, norādot uz jauno cilvēku ar smalkiem vaibstiem un nopietnu seju, kas raudzījās uz viņiem no gleznas. Vīrietis bija ģērbies drēbēs, kādas valkāja gadsimta sākumā. Gaišās acis lūkojās uz pasauli tā, it kā tajā būtu kaut kas pavisam neizprotams. Augstā piere un cieņas pilnais vēsums, ko izstaroja sejas vaibsti, radīja iespaidu par līdzību ar Haimi Astarloa.

-    Tas ir mans tēvs.

Adela de Otēro aplūkoja portretā attēloto vīrieti, pēc tam - donu Haimi, tad vēlreiz viņas skatiens pievērsās portretam, kā meklējot apstiprinājumu skolotāja vārdiem. Viņa šķita apmierināta.

-     Glīts vīrietis, - viņa teica savā patīkami aizsmakušajā balsī. - Cik viņam bija gadu, kad tika gleznots šis portrets?

-    To es nezinu. Viņš nomira trīsdesmit viena gada vecumā, divus mēnešus pirms manas dzimšanas, cīnoties pret Napoleona karaspēku.

-     Viņš bija karavīrs? - šķita, ka jauno sievieti patiesi ieinteresējis šis stāsts.

-     Nē, viņš bija kāds idalgo no Aragonas, viens no tiem stūrgalvjiem, kurus pārlieku tracina, ja viņiem saka: dari to vai ko citu… Viņš devās kalnos kopā ar bariņu viru un nogalināja francūžus, lidz tie nogalināja viņu pašu, - paukošanas skolotāja balsī bija tik tikko jaušams lepnums. - Stāsta, ka viņš nomiris viens, trenkāts kā suns, izcili labā franču valodā lamājot kareivjus, kas viņu bija aplenkuši no visām pusēm ar saviem durkļiem.

Viņa kādu brīdi vēl turpināja vērīgi aplūkot portretu; klausoties dona Haimes stāstu, viņa savas acis nebija no tā novērsusi ne uz mirkli. Viešņa mazliet kodīja apakšlūpu, domās iegrimusi, tikmēr viņas lūpu kaktiņā turpināja rotāties negaistošais, mazās rē- tiņas radītais mīklainais smaids. Tad viņa lēnām pagriezās pret veco paukošanas skolotāju.

-      Saprotu, ka mana klātbūtne jums sagādā neērtības, don Haime.

Nezinot, ko atbildēt, viņš novērsa skatienu. Adela de Otēro noņēma cepurīti un kopā ar saulessargu to nolika uz kabineta galda, uz kura bija kaudze nesakārtotu papīru. Viņas mati, tāpat kā pirmajā tikšanās reizē, bija saņemti kopā pakausi. Donam Haimem ienāca prātā, ka zilās kleitas krāsa neparasti kontrastē ar salona drūmo iekārtojumu.

-    Vai drīkstu apsēsties? - balsi bija gan šarms, gan pavedinoša nots. Skaidrs bija viens: tā nebūt nav pirmā reize, kad viņa izmanto šādus ieročus. - Es pie jums atnācu kājām, un šis karstums mani vienkārši smacē nost.

Ātri nomurminājis atvainošanās vārdus par savu neattaplbu, skolotājs aicināja viņu apsēsties vecā, laika gaitā nolietotā ādas atzveltnes krēslā. Sev viņš pievilka tuvāk soliņu un novietojās saprātīgā attālumā no jaunās dāmas. Tad apņēmīgi iekrekšķējās, nolēmis neļaut sevi ieraut sfērā, kuras draudus viņš intuitīvi sajuta.

-     Es klausos, Otēro kundze.

Viņa vēsais un pieklājīgais tonis vēl vairāk akcentēja skaistās svešinieces smaidu. Lai gan dons Haime zināja viņas vārdu, viņam ienāca prātā, ka viss ap šo sievieti šķiet noslēpuma aizplīvurots. Sev par lielu nožēlu, viņš juta, kā tas, kas sākumā bija tikai un vienīgi ziņkāres radīta dzirkstele, tagad jau aug lielāks, ātri vien dodoties uzbrukumā. Skolotājs centās apvaldīt savas jūtas un gaidīja atbildi. Viņa uzreiz vis nesāka runāt, bet gan ieturēja pauzi - ar tik lielu mieru, kas paukošanas skolotājam šķita neciešams. Vijolīšu krāsas acu skatiens klejoja pa istabu, it kā cerot tajā atrast kādas pazīmes, kas ļautu novērtēt vīrieti, kurš atradās viņas priekšā. Savukārt dons Haime šo brīdi izmantoja, lai uzmanīgi aplūkotu sejas vaibstus, kas pēdējās dienas tik ļoti bija nodarbinājuši viņa prātu. Lūpas bija pilnīgas un labi veidotas, kā naža griezums auglī ar sarkanu un garšīgu mīkstumu. Viņam velreiz ienāca prātā, ka rēta lūpu kaktiņā nemaz ar nepadara viņu neglītāku, tieši otrādi - tā rada īpašu pievilcību, atsaucot atmiņā kādu tumšas varmācības atbalsi.

Kopš viņa bija parādījusies pie viņa dzīvokļa durvīm, dons Haime bija gatavs, lai kādi arī būtu tās argumenti, vēlreiz atkārtot savu atteikumu. Sieviete - nekad. Viņš gaidīja lūgšanos, daiļrunības plūdus, daiļajam dzimumam raksturīgo vieglo viltību izmantošanu, apelāciju pie jūtām… Bet nekas tamlīdzīgs neizdosies, viņš sev bija apsolījis. Ja viņam būtu par kādiem divdesmit gadiem mazāk, varbūt tad viņš būtu izrādījis lielāku ieinteresētību un elastību, iespējams, ka tad viņu būtu savaldzinājusi šīs dāmas neizprotamā pievilcība. Bet nu jau viņš bija pārāk vecs, lai šādi apstākļi spētu mainīt viņa nostāju. Dons Haime neko necerēja sagaidīt no šīs skaistās lūdzējas; viņa gados emocijas, ko radīja viņas tuvums, jebkuru brīdiVarēja kļūt mulsinošas, tomēr tās, bez šaubām, bija kontrolējamas. Haime Astarloa bija nolēmis vēlreiz laipni, tomēr nelokāmi izturēties pret to, kas viņam šķita bērnišķīga sievietes kaprīze; bet viņš nebūt nebija gatavs uzklausīt jautājumu, kas sekoja:

- Kāda būtu jūsu reakcija, don Haime, ja uzbrukuma laikā pretinieks jums izdarītu divkāršu dūrienu trešajā sektorā?

Paukošanas skolotājam šķita, ka viņš nav labi sadzirdējis. Viņš mazliet paliecās uz priekšu, kā piedošanu lūgdams, bet tad pusceļā apstājās, pārsteigts un apjucis. Ar plaukstu pārvilcis pār pieri, viņš atbalstīja rokas pret ceļgaliem un nogaidoši lūkojās uz Adelu de Otēro, kā prasot izskaidrojumu. Tas bija smieklīgi.

-     Kā lūdzu?

Viņa skatījās uz skolotāju ar interesi, bet viņas skatienā pavīdēja kāda ļaunprātīga dzirksts. Balsi skanēja mulsinoša noteiktība.

-     Es vēlētos uzzināt tieši jūsu domas, don Haime.

Skolotājs nopūtās un ērtāk iekārtojās uz sava soliņa. Tas viss

izrādījās tik velnišķīgi neparasti.

-     Jūs patiešām tas interesē?

-     Protams.

Dons Haime ar plaukstu aizsedza muti, lai apslāpētu klepu.

-     Nu jā, labi… Nezinu, cik tālu… Vēlos teikt, ka labi, protams, ja jūs domājat, ka šī tēma… Jūs teicāt: divkāršs dūriens trešajā? - Galu galā tas bija tāds pats jautājums kā jebkurš cits, lai gan visai dīvains, jo to bija uzdevusi tieši viņa. Bet varbūt tas ari nebūt nebija tik neparasts, ņemot vērā visu pārējo. - Nu, es domāju, ka, ja mans pretinieks mēģinātu izdarīt dūrienu trešajā sektorā, es atbildētu ar dūrienu vidusdaļā. Vai saprotat? Tas ir diezgan vienkārši.

-     Bet ja viņš atbildēs uz šo jūsu dūrienu un uzbruks ceturtajā sektorā?

Skolotājs paskatījās uz jauno sievieti, šoreiz pavisam pārsteigts. Viņa bija izvēlējusies pareizo taktiku.

-    Tādā gadījumā, - viņš teica, - es aizstāvētos ceturtajā sektorā, bet tūlīt pat arī mestos uzbrukumā šajā pašā sektorā, - šoreiz viņš nepiebilda: - Vai saprotat? - Bija skaidrs, ka Adela de Otēro saprot. - Tā ir vienīgā iespējamā atbilde.

Adela negaidīti priecīgi atmeta galvu, šķita, ka viņa tūlīt pat sāks skaļi smieties, taču viņa tikai klusi pasmaidīja. Tad palūkojās uz skolotāju ar apburošu sejas izteiksmi.

-    Vai vēlaties, lai jūtos jūsos vīlusies, don Haime? Vai arī pārbaudāt mani…? Jūs labi zināt, ka tas mv vienīgais atbildes gājiens. Un pavisam skaidrs, ka nav tas labākais.

Skolotājs nespēja slēpt savu apjukumu. Viņam nekad pat prātā nebūtu ienācis, ka šāda saruna vispār iespējama. Priekšnojautas teica, ka viņš iekļuvis sev nepazīstamā vidē, bet vienlaikus juta, ka viņā briest kāds nepārvarams profesionālās zinātkāres impulss. Un nolēma, ka nebūs vairs tik piesardzīgs; tieši tas bija vajadzīgs, lai turpinātu spēli un redzētu, ar ko tas viss beigsies.

-     Vai jums, kundze, ir kāds cits risinājums? - viņš pavaicāja tieši ar tik lielu skepticisma pieskaņu, cik pieļaujams, lai nekļūtu nepieklājīgs. Jaunā sieviete piekrītoši un dedzīgi pamāja ar galvu, viņas acīs iedzirkstījās tik uzbudinošs zibens uzliesmojums, ka Haime Astarloa kļuva nemierīgs.

-     Es iesaku vismaz divus, - viņa atbildēja ar pārliecību, kurā nebija jaušama iedomība. - Es, tāpat kā jūs, varētu atvairīt uzbrukumu ceturtajā sektorā, tikai es gan ar spēju gājienu noliektu ienaidnieka floretes galu un pēc tam iedurtu ceturtajā sektorā virs rokas. Vai tā jums šķiet pareizi darīts?

Donam Haimem, lai cik ari tas viņam būtu nepatīkami, nācās atzīt, ka tas ir ne tikai pareizi, bet pat izcili.

-     Bet jūs pieminējāt vēl par otru izvēli, - viņš teica.

-    Tieši tā, - Adela de Otēro runājot labo roku virzīja, kā atdarinādama floretes kustības. - Pārtraukt uzbrukumu un izdarīt sānu dūrienu. Jūs taču man piekritīsiet, ka jebkurš uzbrukums vienmēr būs ātrāks un veiksmīgāks, ja tas tiks izdarīts tajā pašā virzienā, kādā pārtraukts. Abām šīm kustībām jābūt vienam veselam.

-     Sānu dūriens nemaz tik viegli nav izpildāms, - nu jau dons Haime bija patiesi ieinteresējies. - Kur jūs to apguvāt?

-     Itālijā.

-     Kas bija jūsu paukošanas skolotājs?

-      Viņa vārdu šobrīd pieminēt nav vērts, - jaunās sievietes smaids mīkstināja noliedzošo atbildi. - Pietiks, ja pateikšu, ka viņu uzskatīja par vienu no labākajiem Eiropā. Viņš man iemācīja visus deviņus dūrienus, to dažādās kombinācijas, un arī to, kā uzbrukumu atvairīt. Viņš bija iecietīgs cilvēks, - viņa īpaši uzsvēra īpašības vārdu, un tobrīd viņas skatiens bija apņēmības pilns, - un viņš neuzskatīja, ka būtu negods mācīt savu mākslu sievietei.

Donam Haimem šķita labāk neievērot šo aplinkus mājienu.

-    Kāds ir galvenais riska faktors, veicot šo dūrienu no sāniem? - viņš uzdeva jautājumu, raugoties viņai tieši acīs.

-     Saņemt pretdūrienu.

-     Kā no tā izvairīties?

-    Noliecot savu asmeni uz leju.

-     Un kā apstādināt uzbrukumu no sāniem?

-    Ar otro un ceturto zemo pozīciju. Tas izskatās pēc eksāmena, don Haime.

-    Tas arī ir eksāmens, Otēro kundze.

Abi viens otrā kādu brīdi klusējot noraudzījās, tik noguruši, it kā patiešām būtu krustojuši floretes. Skolotājs vērīgi aplūkoja jauno sievieti, pirmo reizi pievērsdams uzmanību viņas labās plaukstas locītavai: tā bija spēcīga, lai gan tādēļ nešķita mazāk sievišķīga. Viņas acu skatiens, žesti, kad viņa demonstrēja floretes kustības, bija izteiksmīgi. Haime Astarloa, pateicoties savai pieredzei, mācēja saskatīt pazīmes, pēc kurām varēja noteikt paukotāja spējas. Un viņš sev pārmeta, ka ļāvies, lai aizspriedumi viņu šādā veidā padara aklu.

Protams, viss, kas līdz šim bija noticis, - tā bija tikai teorija; vecais paukošanas skolotājs saprata, ka tagad pienācis laiks pārbaudīt arī praktiskās iemaņas. Sadurts. Šī velnišķīgā jaunā sieviete bija gatava panākt neiespējamo: atmodināt viņā, pēc trīsdesmit gadu ilga darba savā profesijā, nepieciešamību redzēt, kā ar floreti rokā darbojas sieviete. Tieši viņa.

Adela de Otēro, gaidot spriedumu, nopietni raudzījās uz viņu. Dons Haime nokrekšķinājās.

-     Man jums pavisam godīgi jāatzīstas: esmu pārsteigts.

Jaunā sieviete neko neatbildēja, pat nepakustējās. Viņa palika nesatricināmi mierīga: šķita, ka skolotāja pārsteigumu viņa jau iepriekš paredzējusi, bet tas nebūt nebija iemesls viņas klātbūtnei šeit.

Haime Astarloa bija pieņēmis lēmumu, lai gan dziļi sirdī viņš, vislabprātāk, neatzītu, -ka tik viegli padevies.

- Es jūs gaidu rītdien piecos pēcpusdienā. Ja mēģinājums būs veiksmīgs, norunāsim konkrētu datumu par divsimt eskūdo vērto dūrienu. Papūlieties ierasties… - viņš norādīja uz kleitu, tūdaļ sajuzdamies neveikli. - Es vēlos pateikt, lai pacentieties atbilstoši ietērpties.

Viņš gaidīja prieka izsaucienus, plaukstu sasišanu vai arī kaut ko tamlīdzīgu, jebkuru no tām parastajām izpausmēm, kas tik raksturīgas sieviešu dabai. Bet viņam nācās vilties. Adela de Otēro aprobežojās ar ciešu skatienu un klusējot uzlūkoja viņu ar tik mīklainu sejas izteiksmi, ka paukošanas skolotāja ķermenim pārskrēja trīsas, lai gan viņš pats nespēja izprast, kas tās radījis.

Petrolejas lampas gaismā ēnas istabā šūpojās. Haime Astarloa pagrieza dakti, mazliet to paceļot: līdz ar to istabā kļuva gaišāks. Viņš iezīmēja vēl divas līnijas uz papīra lapas, tādējādi izveidojot leņķa stūri, un galus apvilka ar loku. Apmēram septiņdesmit pieci grādi. Tās bija robežas, kurās vajadzēja virzīties floretei. Skolotājs pierakstīja ciparu un nopūtās. Pusdūriens ceturtajā sektorā neatkāpjoties; varbūt tas ir pareizais risinājums. Bet pēc tam… kas būs tad?… Loģiski, ka pretinieka atbildes dūriens ceturtajā.

Vai viņš patiešām tā darītu? Labi, ir pietiekami daudz variantu, lai piespiestu viņu atkāpties. Pēc tam nekavējoties vajadzētu durt vēlreiz ceturtajā sektorā, varbūt pusdūrienu, neatkāpjoties… Nē. Tas bija pārāk acīmredzams. Nolicis zīmuli uz galda, viņš ar roku imitēja floretes kustības, vērodams ēnu uz sienas. Zaudējis dūšu, skolotājs nolēma, ka tas ir absurdi; vienmēr viss beidzās ar jau zināmām klasiskām kustībām, kuras pretinieks var iepriekš paredzēt un atvairīt. Perfekts dūriens - tas bija pavisam kas cits. Tam vajadzēja būt trāpīgam un ātram kā zibens uzliesmojumam, negaidītam, tādam, kuru atvairīt nav iespējams. Bet kādam?

Petrolejas lampas gaismā plauktā sarindoto grāmatu muguriņas veidoja maigi zeltainus atspulgus. Sienas pulksteņa svārsts monotoni šūpojās; tā mierīgais tik tak bija vienīgā skaņa, kas piepildīja istabu, tiklīdz skolotāja zīmulis pārstāja švlkāt papīru. Viņš ar pirkstu galiem viegli pabungoja pa galdu, dziļi ieelpoja un palūkojās atvērtajā logā. Madrides māju jumti izskatījās kā neskaidras, tik tikko jaušamas ēnas, pateicoties vārgajam mēness sirpja spīdumam, tik smalkam kā sudraba pavediens.

Vajadzēja novērst uzbrukuma iespēju ceturtajā sektorā. Viņš vēlreiz paņēma zīmuli un uz papīra iezīmēja jaunas līnijas un puslokus. Un ja nu dotos pretuzbrukumā trešajā sektorā, balstoties uz kreisā gurna…

Tas bija riskanti, uzbrucējs varēja saņemt dūrienu sejā. Tātad risinājums: atliecot atpakaļ galvu, durt trešajā… Kad uzbrukt? Protams, tajā brīdi, kad pretinieks spers soli atpakaļ, durot trešajā vai ceturtajā sektorā virs rokas. Skolotājs dusmīgi pabungoja ar pirkstiem pa papīra lapu. Tas nekam neder: atbildi uz abām šīm kustībām bija iespējams atrast jebkurā paukošanas mācību grāmatā. Ko gan vēl iespējams izdarīt, kad atvairīts uzbrukums trešajā sektorā? Viņš iezīmēja jaunas līnijas un puslokus, atzīmēja leņķus, pāršķirstīja piezīmes un grāmatas. Neviens risinājums skolotājam nešķita pareizs; visi bija tālu no tā, lai sasniegtu viņa dūrienam nepieciešamo pamatu.

Viņš spēji piecēlās, atbīdīja krēslu un paņēma petrolejas lampu, lai apgaismotu sev ceļu līdz paukošanas zālei. Lampu viņš nolika uz grīdas zem viena no spoguļiem, novilka rītasvārkus un cieši satvēra floretes rokturi. No apakšas plūstošā gaisma veidoja baisas ēnas uz viņa sejas, it kā viņš būtu rēgs. Viņš izdarīja vairākas kustības sava atspulga virzienā. Pretuzbrukums trešajā. Atvairīts. Uzbrukums. Atvairīts. Trīs reizes ar floretes uzgali viņš iedūra atspulgam, kurš kā dvīnis vienlaicīgi kustējās pa spoguļa virsmu. Uzbrukums. Atvairīts. Varbūt divi viltus uzbrukumi, jā, bet kas pēc tam?… Viņš nikni sakoda zobus. Vajadzēja taču būt kādam risinājumam!

Kaut kur tālumā Galvenā pasta pulkstenis nosita trīs. Paukošanas skolotājs apstājās un izelpoja gaisu no plaušām. Tas viss bija velnišķīgi absurdi. Pat Lusjēns de Montespāns to nebija sasniedzis:

- Perfekts dūriens - tāds vispār nav iespējams, - skolotāju skolotājs mēdza teikt saviem audzēkņiem, kad tie viņam uzdeva šo jautājumu. - Vai arī, precīzāk sakot, tādu ir daudz. Jebkurš dūriens, kas sasniedz savu mērķi, ir perfekts, bet nekas vairāk. Jebkuru dūrienu iespējams atvairīt ar atbilstošu kustību. Tā divu pieredzējušu paukotāju cīņa var ilgt veselu mūžību… Notiek tā, kā lēmis Liktenis, bet tam patīk visu veidot negaidīti un pēc sava prāta; viņš izlemj, kad divcīņai jābeidzas, izdarot tā, ka viens no pretiniekiem agri vai vēlu pieļauj kļūdu. Problēma tādējādi ir: koncentrēties, ņemot vērā Likteņa pirkstu, pat ja tas būtu tikai uz noteiktu laika brīdi, kas nepieciešams, lai kļūdu pieļauj tas otrs. Viss pārējais ir tukšas ilūzijas.

Haimi Astarloa tas nekad nebija pārliecinājis. Viņš turpināja sapņot par meistarisko dūrienu, par Astarloa, savu Grāla dūrienu. Šī godkāre atrast negaidītu un drošu risinājumu nelika mieru viņa dvēselei kopš agras jaunības gadiem, jau tajos senajos kara skolas laikos, kad viņš gatavojās iestāties armijā.

Armija. Cik gan atšķirīga būtu izvērtusies viņa dzīve! Jauns virsnieks, kuram bija tas gods būt Neatkarības karā krituša varoņa bārenim; pirmais norīkojums - dienests Madrides Karaliskajā gvardē, tajā pašā, kurā bija dienējis Ramons Marija Narvaess… Daudzsološā leitnanta Astarloa karjera aprāvās, tik tikko uzsākta, jaunības trakulības dēļ. Tādēļ, ka viņa dzīvē uzradās būtne, tērpta gaišā mantiļjā, zem kuras kā ahāts mirdzēja divas acis un balta un smalka roka, kas graciozi kustināja vēdekli. Tāpēc, ka reiz bija kāds jauns virsnieks, pilnigi un galīgi iemīlējies, bet bija ari, kā tas šāda veida stāstos mēdz notikt, kāds trešais, kāds sāncensis, kurš nekaunīgi šķērsoja viņa ceļu. Pēc tam - auksta un miglaina rītausma, zobenu šķindoņa, vaids un sarkans traips uz krekla, kas piesūcies sviedriem; asins traips kļuva aizvien lielāks, un neviens nebija spējīgs asiņošanu apturēt. Bija kāds bāls un satraukts jauneklis, kurš, neticot savām acīm, to visu vēroja; viņam apkārt bija draugu nopietnās sejas, tie ieteica bēgt, lai saglabātu brīvību, kuru ši traģēdija varēja apdraudēt. Pēc tam - robeža, lietains vakars, vilciens, kas zem svina krāsas debesīm caur zaļajiem laukiem traucās uz ziemeļaustrumiem. Un tad - kāda nožēlojama pansija Sēnas krastmalā, pelēkā un nepazīstamā pilsētā, kuru sauca par Parīzi.

Nejaušs paziņa, izsūtītais, kurš tur bija labi iekārtojies, ieteica Lusjēnam de Montespānam pieņemt viņu par skolnieku - mācekli; Lusjēns de Montespāns tobrīd bija visiecienītākais paukošanas skolotājs Francijā. Ieinteresējies par jaunā dueļu varoņa dzīvesstāstu, monsieurde Montespāns, pēc tam kad bija saskatījis viņā labas dotības paukošanas mākslā, pieņēma viņu darbā. Sākumā Haimes vienīgie pienākumi bija pasniegt klientiem dvieļus, rūpēties par ieroču stāvokli un veikt nelielus uzdevumus, kurus viņam uzticēja skolotājs. Vēlāk, tiklīdz Haimem sāka veikties, viņam tika uzticēti arī citi palīgdarbi, šoreiz gan tieši saistīti ar paukošanu. Divus gadus vēlāk, kad Montespāna kungs devās uz Austriju, pēc tam uz Itāliju, viņa jaunais palīgs to pavadīja ceļojumā. Haimem tobrīd bija apritējuši divdesmit četri gadi. Viņu apbūra Vīne, Milāna, Neapole, bet visvairāk Roma, kur viņi abi pavadīja ilgāku laiku kādā no slavenākajām pilsētas paukošanas zālēm: Tiberā. Ziņas par Montespāna meistarību drīz vien izplatījās šajā pilsētā, kur viņa klasiskais un atturīgais cīņas stils, kurā bija jaušamas senās franču skolas tradīcijas, kontrastēja ar vieglprātīgajām un brīvajām, reizēm pat mazliet anarhistiskajām kustībām, ar kurām tik ļoti bija aizrāvušies itāļu paukošanas skolotāji. Tieši tur, pateicoties savām dotībām, Haime Astarloa nobrieda un kļuva par īstu vīrieti un pieprasītu paukotāju līdzās savam skolotājam, pie kura viņu saistīja pieķeršanās: tikai viņa dēļ viņš bija veicis palīga un sekretāra darbu. Monsieur de Montespāns viņam uzticēja mazāknozīmīgus skolniekus vai arī tādus, kuriem vajadzēja apgūt pamatkustības, pirms cienījamais skolotājs sāka ar tiem nopietni nodarboties.

Romā Haime Astarloa vēlreiz iemīlējās, un tur notika viņa otrais duelis ar kaujas floretēm. Šoreiz gan vienam ar otru nebija nekāda sakara; mīlestība bija dedzīga un bez sekām, tā vēlāk dabiskā veidā izdzisa. Bet duelis notika starp viņu un kādu Romas aristokrātu, kurš publiski bija apšaubījis Lusjēna de Montespāna profesionālos sasniegumus; duelis notika saskaņā ar visstingrākajiem tobrīd spēkā esošajiem paukošanas kodeksa pantiem. Pirms sirmais skolotājs bija aizsūtījis savus sekundantus, jaunais Astarloa jau bija to apsteidzis, pie apvainotāja, vārdā Leonardo Kapo- ferato, nosūtot savējos. Viss notika, kā tas pieklājas: viņi cīnījās ar floretēm kādā biezā priežu mežā, ievērojot klasiskās cīņas noteikumus. Kapoferato, kuram bija bīstama paukotāja slava, bija jāatzīst, ka, kaut arī viņš tika apšaubījis monsieur de Montespāna spējas, šī kunga palīgs un skolnieks signore Astarloa izrādījās spējīgs bez īpašas piepūles iedurt viņam sānos divus sprīžus tērauda asmens. Dūriens skāra plaušu un, lai gan nebija dzīvībai bīstams, tomēr pietiekami nopietns.

Tā pagāja trīs gadi, kurus Haime Astarloa vienmēr atcerēsies ar īpašu patiku. Bet 1839. gada ziemā Montespāns sajuta pirmos slimības simptomus, kas pēc dažaem gadiem noveda viņu kapā, un izlēma atgriezties Parīzē. Haime Astarloa nevēlējās pamest skolotāju vienu, un tā viņi abi kopā atgriezās Francijas galvaspilsētā. Tieši tur skolotājs savam skolniekam ieteica sākt darboties pašam uz savu roku, apsolot dot viņam rekomendāciju, lai iestātos slēgtajā paukošanas skolotāju biedrībā. Mazliet nogaidījis, Haime Astarloa, tiklīdz viņam bija apritējuši divdesmit septiņi gadi, sekmigi nokārtoja eksāmenu Parīzes paukošanas akadēmijā, kura tajos laikos skaitījās visprestižākā, un ieguva diplomu, kas turpmāk ļāva viņam bez ierobežojumiem darboties izvēlētajā profesijā. Tā viņš kļuva par vienu no visjaunākajiem paukošanas skolotājiem Eiropā, un, lai gan viņa jaunība reizēm radīja zināmu neuzticību augstāko aprindu klientos un tie labprātāk izmantoja tādu skolotāju pakalpojumus, kuru vecums, kā tiem šķita, garantēja labākas zināšanas un pieredzi, Haimes veiksmīgā darbošanās un sirsnīgās monsieur de Montespāna rekomendācijas drīz vien ļāva viņam sapulcināt ap sevi pietiekami daudz bagātu skolnieku. Savā paukošanas salonā viņš pie sienas piekāra senu, sudrabā kaltu Astarloa ģimenes ģerboni, uz kura bija lasāma devīze: Uz mani! Viņš bija spānis un lepojās ar savu skanīgo idalgo uzvārdu, un viņam bija arī visas tiesības lepoties ar savu ģerboni. Turklāt viņš velnišķīgi izveicīgi darbojās ar floreti. Tā kā visi šie apstākļi bija viņam labvēlīgi, jaunā paukošanas skolotāja panākumi to laiku Parīzē bija vairāk nekā vidēji nodrošināti. Viņš ieguva gan naudu, gan pieredzi. Tieši tajā laikā viņam izdevās uzlabot tā perfektā dūriena, kuru viņš visu laiku bija mēģinājis atrast, risinājumu. Tas bija viņa paša izgudrots dūriens, kura noslēpumu Haime centīgi neizpauda līdz dienai, kad draugu un klientu uzstājība piespieda viņu iekļaut šā dūriena tehniku to meistaruzbrukumu repertuārā, kurus viņš piedāvāja saviem skolniekiem. Tas arī bija slavenais dūriens "par divsimt eskūdo", kas guva lielu atzinību augstāko aprindu dueļu cienītāju vidū: tie viņam labprāt šo summu maksāja, kad bija nepieciešams kaut kas konkrēts, kā, piemēram, divkauja ar pieredzējušu pretinieku.

Kamēr vien viņš bija Parīzē, Haime Astarloa uzturēja ciešās draudzības saites, kas viņu vienoja ar veco skolotāju: viņš to bieži vien apciemoja, un tad abi cīkstējās, lai gan slimība skolotāja ķermenī ar katru brīdi kļuva aizvien vairāk manāma. Tā pienāca diena, kad Lusjēnam de Montespānam sešas reizes pēc kārtas nācās saņemt dūrienus, kamēr viņa paša florete pat nepieskārās skolnieka krūšusargam. Pēc sestā dūriena Haime Astarloa apstājās: šķita, ka viņu ķēris zibens spēriens, viņš nometa floreti uz grīdas, čukstot nožēlas pilnu atvainošanos. Bet vecais skolotājs tikai skumji pasmaidīja.

- Tā nu ir, - viņš teica, - ka skolnieks pārspēj savu skolotāju. Tev vairs nekas no manis nav jāmācās. Vēlu tev veiksmi.

Šis gadījums turpmāk vairs netika pieminēts, bet tā arī bija pēdējā reize, kad abi krustoja floretes. Pēc dažiem mēnešiem, kad Haime ieradās apciemot savu skolotāju, Montespāns viņu sagaidīja, sēžot pie kamīna, kājas ievīstījis siltā segā. Pirms trim dienām viņš bija slēdzis savu paukošanas skolu, ieteikdams par skolotāju visiem saviem klientiem Haimi Astarloa. Ar opiju vairs nebija līdzēts, lai atvieglotu viņa sāpes; viņš jau sajuta nāvi. Nesen līdz viņa ausīm bija nonākusi ziņa, ka kādam viņa bijušajam skolniekam paredzams duelis, duelis ar floretēm ar kādu indivīdu, kurš strādāja par paukošanas skolotāju, lai gan nebija ieguvis akadēmijas diplomu. Uzdrošināties darīt ko tādu nozīmēja gan izraisīt nepatiku pārējos skolotājos, kas bija ieguvuši tiesības par tādiem būt, gan arī pakļaut sevi nežēlīgiem to uzbrukumiem. Tāds bija šis īpašais gadījums, un akadēmijas biedri, ļoti pedantiski uztverot tāda rakstura strīdus, nolēma pielikt visam punktu. Par cilvēku, kas aizstāvēs korporācijas godu, izvēlējās visjaunāko no tās biedriem: Haimi Astarloa.

Skolotājs un viņa ilggadējais audzēknis ilgi apsprieda gaidāmo cīņu. Montespānam bija izdevies iegūt vērtīgas ziņas par strīda vaininieku, kuru it kā saucot Žans de Rolandi, un viņš izklāstīja akadēmijas goda un cieņas aizstāvim pretinieka cīņas paņēmienus. Rolandi bija labs paukotājs, kaut arī ne izcils; viņam bija daži trūkumi paukošanas tehnikā, kurus bija iespējams izmantot pret viņu. Rolandi bija kreilis, un, lai gan tas bija riskanti pretiniekam, kurš, kā, piemēram, Haime Astarloa, līdz šim bija cīkstējies ar floreti labajā rokā, Montespānam nebija nekādu šaubu, ka jaunais cilvēks veiksmīgi tiks galā ar šo dueli.

-   Tev jāņem vērā, mans dēls, ka kreilis nav tik izveicīgs un veikls, lai veiktu sānu dūrienu, tādēļ ka viņam grūti izmantot taisno opozīciju… Pret šo Rolandi, bez jebkādām šaubām, aizstāvēšanās pozīcijai jābūt ceturtai ārējai. Vai piekriti?

-    Jā, skolotāj.

-    Runājot par dūrieniem, atceries, kā es tev teicu, darbojoties ar kreiso roku, aizsardzība netiek labi veidota. Lai gan kreilis parasti roku paceļ divus vai trīs sprīžus augstāk nekā pretinieks, cīņas karstumā viņš to nolaiž. Tiklīdz tu redzēsi viņu nolaižam roku, nevilcinies un savlaicīgi izdari dūrienu.

Haime Astarloa sarauca pieri. Neraugoties uz vecā skolotāja nicinošo attieksmi, Rolandi bija izveicīgs paukotājs.

-    Cik man zināms, viņam labi veicas tuvcīņā…

Montespāns noliedzoši papurināja galvu.

-     Muļķības. Tie, kas to saka, ir vēl sliktāki par pašu Rolandi. Un par tevi. Un nemēģini man iestāstīt, ka tevi tik ļoti uztrauc šis šarlatāns!

Haime, dzirdot šos mājienus, nosarka.

-     Jūs pats man mācījāt nevērtēt par zemu nevienu pretinieku.

Sirmgalvis viegli pasmaidīja.

-    Tieši tā. Bet es tev arī mācīju tos nevērtēt par augstu. Rolandi ir kreilis, nekas vairāk. Tas, kas rada tev zināmu risku, ir arī tava priekšrocība, kura tev jāizmanto. Šim indivīdam trūkst precizitātes. Pacenties uzbrukt viņam, tiklīdz redzi, ka viņš nolaidis roku, jau gatavs atkāpties, atsist uzbrukumu, tevi pārsteigt un atkāpties. Jebkurā no šiem gadījumiem apsteidz viņa kustības, vai tā būtu rokas kustība, vai solis. Ja tu izmantosi šo izdevību un pirmais uzbruksi, tu viņam iedursi, pirms viņš būs beidzis kustēties, jo tu būsi izdarījis tikai vienu kustību, kamēr viņam vajadzīgas divas.

-    Tā tas būs, skolotāj.

-    Es par to nemaz ar nešaubos, - apmierināts atbildēja sirmgalvis. - Tu esi labākais skolnieks, kāds man jebkad bijis: visaukstasinīgākais un mierīgākais. Zinu, ka divkaujā, kas tevi sagaida, tu būsi gan sava, gan mana vārda cienīgs. Aprobežojies ar tiešiem un vienkāršiem dūrieniem, uzbrukuma atvairīšanu vidus daļā, bet galvenokārt - centies atvairīt uzbrukumu un uzbrūc ceturtajā sektorā… Nevilcinies un izmanto kreiso roku brīžos, kad tev tas šķiet nepieciešami. Švīti neizmanto šo paņēmienu, sakot, ka tas sagrauj visu burvību; tomēr dueļos, kur uz spēles likta dzīvība, nedrīkst aizmirst neko, kas noderētu aizstāvēšanās brīdī, vienmēr, un kad vien tas nav pretrunā ar goda kodeksu.

Divcīņa notika pēc trim dienām Vensēna mežā; pa gabalu turējās prāvs bariņš ziņkārīgo. Ziņa par šo dueli bija kļuvusi vispārzināma un pat ieguvusi sabiedriska pasākuma pieskaņu. Par to rakstīja arī avīzēs. Ziņkārīgos līdz pieejamai robežai noturēja kārtības sargi, atsūtīti pildīt tieši šo uzdevumu. Lai gan dueļi bija aizliegti, šoreiz uz spēles bija likta Parīzes paukošanas akadēmijas reputācija, tādēļ oficiālās varas iestādes bija nolēmušas pievērt acis. Viens otrs gan kritiski izteicās par faktu, ka tik svarīga un cienīga uzdevuma misijas veicējs ir spānis; bet Haime Astarloa galu galā bija akadēmijas pasniedzējs, viņš jau ilgu laiku dzīvoja Francijā un viņa skolotājs bija slavenais Lusjēns de Montespāns: tas bija trīskāršs arguments, kas pārliecināja pat pašus aizdomīgākos. Starp skatītājiem un sekundantiem, kas bija ģērbušies melnā un izskatījās svinīgi, bija visi Parīzes paukošanas skolotāji, kā arī daži, kas bija atbraukuši no provinces, lai būtu klāt šajā brīdī. Nebija vien vecā Montespāna, kuram ārsti bija lieguši doties ārpus mājas.

Rolandi bija melnīgsnējs, neliela auguma, mazām un dzīvīgām acīm. Viņam bija ap gadiem četrdesmit un uz galvas maz matu, kuri vijās gredzenveidīgās cirtās. Viņš zināja, ka nebauda skatītāju labvēlību, un vislabprātāk būtu vēlējies atrasties kaut kur ļoti tālu no šīs vietas.

Tomēr notikumu virpulis bija sagriezies tā, ka nekas cits neatlika kā vien cīnīties, pat ja pēc tam visā Eiropā viņam pa pēdām sekotu izsmiekls. Tris reizes viņam tika atteikts piešķirt paukošanas skolotāja titulu, neņemot vērā to, ka viņš vienlidz izveicīgi rīkojās gan ar floreti, gan zobenu. Pēc izcelsmes itālis, izbijis kava- lērijas kareivis, viņš tagad, lai spētu uzturēt sievu un savus četrus bērnus, pasniedza paukošanas stundas nožēlojamā istabelē. Kamēr tika veikti sagatavošanās darbi, Rolandi paslepus raidīja nervozus skatienus Haimes Astarloa virzienā. Tas savukārt izturējās mierīgi un ieturēja distanci. Šaurās melnās bikses un platais baltais krekls izcēla viņa kalsnumu. Jaunais Dons Kihots, tā viņš bija nodēvēts kādā no laikrakstiem, kas atspoguļoja notikumu gaitu. Haime tobrīd bija profesionālo panākumu virsotnē, viņš arī zināja, ka viņu atbalsta akadēmijas skolotāji - to nopietno un drūmo cilvēku bariņš, kas turējās dažu soļu atstatumā no pārējā pūļa, visi tumšos uzvalkos, spieķiem rokās un cilindriem galvā.

Publika bija gaidījusi titānisku cīņu, tomēr tai nācās piedzīvot vilšanos. Tiklīdz divcīņa bija sākusies, Rolandi, gatavojoties dūrienam, kas varētu pārsteigt pretinieku, nolaida savu roku pāris sprīžu zemāk. Haime Astarloa izmantoja iespēju uzbrukt, izdarot precīzu dūrienu, floretes smaile noslīdēja pār Rolandi roku, nesa- stapusi nekādu pretestību, un iedūrās zem paduses. Nelaimīgais nokrita, līdzi vilkdams floreti, un, kad viņš vārtījās zālē, viņa mugurā jau bija redzama ceturtdaļa asiņainā asmens. Klātesošais ārsts neko nespēja darīt, lai glābtu viņa dzīvību. Gulēdams zemē, floretes caurdurtais Rolandi uzmeta aizmiglotu skatienu savam bendem un, izvemjot asinis, nomira.

Saņēmis šo ziņu, vecais Montespāns, nenolaidis skatienu no kamīnā degošajām malkas pagalēm, tikai nomurmināja: "labi". Viņš nomira divas dienas vēlāk, un viņa skolniekam, kurš bija izbraucis no Parīzes, lai nogaidītu, kamēr norims šā notikuma atbalsis, tā arī vairs neizdevās viņus satikt.

Pēc atgriešanās Parīzē Haime Astarloa no saviem draugiem uzzināja par vecā skolotāja nāvi. Šo ziņu viņš noklausījās klusēdams, neizrādot nekādas skumju pazīmes. Pēc tam devās garā pastaigā gar Sēnas krastiem. Pie Luvras viņš ilgu laiku stāvēja, vērodams netirā ūdens straumi, kas slīdēja lejup pa upi. Tā viņš nekustīgi stāvēja, līdz pavisam bija zaudējis laika izjūtu. Kad viņš atguvās un devās uz mājām, jau bija satumsis. Nākamajā rītā viņš uzzināja, ka Montespāns savā testamentā viņam novēlējis vienīgo dārgumu, kas tam bija piederējis: savu seno ieroču kolekciju. Haime nopirka puķu pušķīti, noīrēja karieti un lika kučierim viņu aizvest uz Perlašēzas kapsētu. Tur uz pelēkās bezvārda akmens plāksnes, zem kuras atdusējās viņa skolotāja ķermenis, viņš nolika ziedus un floreti, ar kuru bija nogalinājis Rolandi.

Tas viss bija noticis gandrīz pirms trīsdesmit gadiem. Dons Haime aplūkoja savu atspulgu paukošanas zāles spogulī. Noliecies viņš paņēma petrolejas lampu un rūpīgi, grumbiņu pa grumbiņai, izpētīja savu seju. Montespāns bija nomiris piecdesmit deviņu gadu vecumā, kad viņam bija tikai par trim gadiem vairāk nekā Haimem šobrīd, bet pēdējās atmiņas, kas viņam saglabājušās par savu skolotāju, bija: segās satuntuļojies večuks pie kamīna. Viņš ar roku noglauda savus sirmos matus. Viņš nenožēloja, ka ir dzīvojis; viņš bija mīlējis un nogalinājis, bet nekad nebija darījis ko tādu, kas būtu pretrunā ar viņu pašu; viņam bija pietiekami daudz atmiņu, lai attaisnotu savu dzīvi, kaut arī tā būtu vienīgā viņa bagātība. Haimem tikai bija žēl, ka viņam, atšķirībā no Lusjēna de Montespāna, nav neviena, kam mirstot novēlēt savus ieročus. Bez rokas, kas tajos iedveš dzīvību, tie nebūs nekas vairāk kā nekam nederīgi priekšmeti un to dzīve beigsies jebkurā vietā, vistumšākajā antikvariāta nostūrī. Tie būs putekļu klāti un sarūsējuši, tie klusēs un būs tikpat miruši kā viņu īpašnieks. Un neviens neuzliks floreti uz viņa kapa.

Viņam prātā ienāca Adela de Otēro, un viņš sajuta iekšēju nemieru. Šī sieviete viņa dzīvē bija ienākusi pārāk vēlu. Viņš ar savām izkaltušajām lūpām vairs tik tikko bija spējīgs izteikt kādus puslīdz maigus vārdus.

TREŠĀ NODAĻA

Nenoteikts laiks viltus uzbrukumam

"Nenoteiktā laika posmā, tāpat kā veicot jebkuru citu riskantu kustību, tam, kurš māk paukoties, jāmāk iepriekš paredzēt pretinieka kustības, viņam uzmanīgi jāvēro, kā tas kustas, un jāsaprot, pie kā šīs kustības var novest…"

Pusstundu pirms viņas ierašanās viņš jau sesto reizi aplūkoja sevi spogulī: iespaids šķita apmierinošs. Tikai nedaudzi no viņa paziņām šajā vecumā izskatījās tikpat labi. Pateicoties slaidajam ķermenim un veiklajām kustībām, kas bija saglabājušās, katru dienu nodarbojoties ar paukošanu, pa gabalu varētu pat likties, ka viņš ir jauns cilvēks. Viņš bija cik vien labi iespējams noskuvies, izmantojot savu veco angļu skuvekli ar ziloņkaula rokturi, un rūpīgāk nekā parasti apcirpis savas pelēkās ūsas. Sirmie mati, kas uz pakauša un deniņiem mazliet cirtojās, rūpīgi sasukāti atpakaļ; matu celiņš kreisajā pusē bija tik nevainojams, ka šķita, - tas veidots ar lineāla palīdzību.

Viņš bija labā garastāvoklī, ilūziju pilns kā kadets, uzlaikojot uniformu, pirms doties uz pirmo randiņu. Šīs gandrīz jau aizmirstās izjūtas viņu nemaz ar neapgrūtināja, tās uzmundrināja un sniedza apmierinājumu. Viņš paņēma savu vienīgo odekolona flakonu un, apslacījis ar dažiem pilieniem rokas, ar plaukstām viegli ierīvēja vaigos atturīgo aromātu. Krunciņas, kas ieskāva pelēkās acis, pašam sev uzsmaidot, kļuva dziļākas.

Pats par sevi saprotams, viņš no šis tikšanās neko daudzsološu negaidīja. Haime Astarloa pārāk labi apzinājās situāciju, lai lolotu muļķīgus sapņus. Tomēr nebija nekāds noslēpums, ka tas viss sevi slēpa īpašu vilinājumu. Tas, ka pirmo reizi dzīvē viņa kliente būs sieviete un ka tā būs tieši Adela de Otēro, radīja šai situācijai īpašu pieskaņu, kuru viņš sirds dziļumos, īsti neapzinoties, kādēļ, uzskatīja par estētisku. Ar to, ka viņa jaunais klients ir pretēja dzimuma, viņam jau bija izdevies samierināties; viņš bija pārvarējis savu sākotnējo pretestību un noslēpis aizspriedumus visattālākajā dvēseles nostūrī: tās protesti bija vairs tik tikko dzirdami. Tagad to vietu ieņēma patīkamā sajūta, ka viņa līdzšinējā monotonajā eksistēšanā notiek kas jauns. Un paukošanas skolotājs, apmierināts, pēc sirds patikas nodevies rudenīgajam un nekaitīgajam flirtam, iegrima nesen atgūto smalko izjūtu spēlē, kurā vienīgais galvenais zināmais varonis būs viņš pats.

Bez ceturkšņa piecos viņš pēdējo reizi veica mājas pārbaudi. Kabinetā, kas vienlaikus bija arī viesistaba, viss bija kārtībā. Portjē, kura uzkopa istabas trīs reizes nedēļā, bija rūpīgi nospodrinājusi paukošanas zāles spoguļus; biezie aizkari un puspievērtie slēģi radīja zeltainas puskrēslas atmosfēru. Bez desmit minūtēm piecos viņš pēdējo reizi aplūkoja sevi spogulī un ar pāris kustībām pielaboja to, kas viņam šķita nekārtībā apģērbā. Viņš bija ģērbies tāpat kā vienmēr, kad strādāja mājās: krekls, šauras paukošanas bikses, zeķes un ļoti elastīgas ādas kurpes; tas viss bija nevainojami baltā krāsā. Šim gadījumam par godu viņš bija uzvilcis tumši zilu angļu velveta žaketi, kas gan vairs nebija modē un bija nedaudz nonēsāta, taču ērta un viegla, un viņš zināja, ka tajā izskatās nevīžīgi elegants. Ap kaklu skolotājs apsēja baltu smalka zīda lakatiņu.

Pirms nelielais sienas pulkstenis jau gatavojās ar saviem sitieniem paziņot, ka pulkstenis ir pieci, viņš apsēdās uz dīvāna darbistabā, sakrustoja kājas un izklaidīgi atvēra grāmatu, kas atradās uz galdiņa blakus: tas bija kāds Svētās Helēnas memoriālu nobružāts izdevums. Viņš pārlaida acis divām vai trim lappusēm, nepievēršot uzmanību tam, ko lasīja, tad palūkojās uz pulksteņa rādītājiem: septiņas minūtes pāri pieciem. Kādu bridi viņš pukojās par sieviešu neprecizitāti, bet tad to pārņēma bailes, ka viņa vispār vairs varētu neierasties. Viņš jau sāka uztraukties, kad beidzot pie durvīm atskanēja klauvējieni.

Vijolīšu krāsas acis viņu uzlūkoja ar pacilājošu ironiju.

-     Labdien, skolotāj.

-     Labdien, Otēro kundze.

Viņa pagriezās pret kalponi, kas gaidīja kāpņu telpā. Dons Haime viņā pazina to pašu melnīgsnējo meiteni, kura bija atvērusi durvis Riaņjo ielas dzīvokli.

-    Viss kārtībā, Lusija. Pēc stundas atnāc man pakaļ.

Kalpone iedeva savai saimniecei nelielu ceļasomu un paklanījusies izgāja ārā. Adela de Otēro izvilka no cepures garu saspraudi un gan cepuri, gan arī saulessargu ielika gādīgajās dona Haimes rokās. Pēc tam viņa, dažus soļus paspērusi, kabinetā apstājās, tieši tāpat kā iepriekšējā reizē, pie viņa tēva portreta.

-    Viņš bija glīts vīrietis, - viņa atkārtoja, tāpat kā dienu iepriekš.

Paukošanas skolotājs daudz tika prātojis par to, kā šo dāmu

vajadzētu uzņemt, līdz beidzot bija izšķīries par tīri profesionālu pieeju. Dons Haime iekrekšķējās, tādējādi dodot Adelai de Otēro mājienu, ka viņa nav šeit ieradusies aplūkot tā senču vaibstus, un, ilgāk nevilcinoties, ar vēsu, kā viņam šķita, bet reizē pieklājīgu žestu aicināja savu jauno klienti ienākt paukošanas zālē. Viņa kādu brīdi pārsteigta lūkojās uz skolotāju un tad lēni un apstiprinoši pamāja ar galvu kā paklausīga skolniece. Mazā rētiņa mutes kaktiņā veidoja to mīklaino smaidu, kas tik ļoti satrauca donu Haimi.

Kad viņi bija iegājuši paukošanas zālē, skolotājs atvilka vaļā vienu no aizkariem, lai ielaistu gaismu, kas uzreiz spoži izgaismoja zāli; gaismas izjūtu vēl jo lielāku radīja milzīgie spoguļi. Saules stari apspīdēja jauno sievieti, gaismēnā veidojot ap viņu zeltītu oreolu. Viņa paskatījās visapkārt, acīmredzami apmierināta ar telpas iekārtojumu. Uz viņas muslīna kleitas spīguļoja vijolīšu krāsas dārgakmens. Skolotājam ienāca prātā, ka Adela de Otēro vienmēr valkā ko tādu, kas saskan ar viņas acīm, tādējādi viņai neapšaubāmi izdodas visu panākt.

-      Fascinējoši, - viņa teica ar patiesu apbrīnu. Dons Haime, pārlaidis skatienu spoguļiem, senajiem ieročiem un paukošanas zāles grīdai, paraustīja plecus.

-    Tā ir tikai paukošanas zāle, - viņš, sirds dziļumos glaimots, iebilda.

Viņa noliedzoši papurināja galvu, vērojot savu atspulgu spoguļos.

-     Nē, tas ir kas vairāk. Šī gaisma, seno ieroču kolekcija pie sienām, šie vecie aizkari un viss pārējais, - viņas acis pārāk ilgi lūkojās paukošanas skolotāja acīs: viņš kautrīgi novērsa savu skatienu. - Droši vien ir patīkami šeit strādāt, don Haime. Viss ir tik…

-    Aizvēsturisks?

Viņa savilka lūpas, nenovērtējot viņa joku.

-    Ne jau par to ir runa, - viņas mazliet aizsmakusi balss meklēja piemērotu apzīmējumu. - Gribu teikt, ka tas ir… Dekadentisks, - viņa atkārtoja šo vārdu tā, it kā tas radītu viņā īpašu patiku. - Dekadentisks vārda labā nozīmē, kā zieds, kas novīst vāzē; kā laba sena gravīra. Kad es ar jums iepazinos, iedomājos, ka jūsu mājai jābūt apmēram tieši tādai.

Haime Astarloa, sajutis iekšēju nemieru, sāka mīņāties. Jaunās sievietes tuvums, viņas pašpārliecinātība, kas jau gandrīz robežojās ar nekaunību; vitalitāte, kas, šķita, izstaro no viņas pievilcīgā auguma, radīja viņā neparastu mulsumu. Viņš nolēma neļauties šai burvestībai un pievērsties tematam, kas abiem bija svarīgs. Lai to panāktu, viņš skaļi izteica cerību, ka viņai līdzi ir arī kāds paukošanas nodarbībām piemērots tērps. Adela de Otēro viņu nomierināja, norādīdama uz nelielo ceļasomu.

-     Kur es varu pārģērbties?

Donam Haimem šķita, ka viņas balsī izskan apslēpts izaicinājums, taču viņš šo domu atmeta. Varbūt viņš jau sāk justies pārlieku aizrāvies ar šo spēli, viņš klusībā nodomāja, vislielākajā stingrībā ar prātu izlēmis no savas puses nepieļaut nekādu vecišķu aplamību. Saglabājot visnopietnāko sejas izteiksmi, viņš jaunajai sievietei norādīja uz mazas, tādiem nolūkiem domātas istabiņas durvīm. Pats viņš tobrīd izlikās pēkšņi ieinteresēts pārbaudīt kāda paukošanas zāles grīdas dēlīša izturīgumu. Kad Adela, dodoties uz ģērbtuvi, pagāja viņam garām, dons Haime uzmeta viņai īsu skatienu, un viņam šķita, ka uztvēris vieglu smaidu, bet tūlīt pat iegalvoja sev, ka vainīga ir nelielā rētiņa, kas radīja tik maldinošu sejas izteiksmi. Viņa pievēra aiz sevis durvis, atstādama tās pusatvērtas apmēram sprīža platumā. Dons Haime norija siekalas, cenzdamies saglabāt skaidru prātu. Mazā šķirbiņa kā magnēts pievilka viņa skatienu. Viņš pievērsa acis savu kurpju purngaliem, cīnoties pret šo mulsinošo magnētismu. Viņš dzirdēja, kā nočaukst apakšsvārki, un uz kādu brīdi viņa prātā atausa melnīgsnējas sievietes tēls tveicējošā pustumsā. Viņš nekavējoties atvairīja šo vīziju, juzdamies nožēlojami.

"Lai Dievs man žēlīgs!" viņa domas pārvērtās lūgsnā, lai gan viņš nepavisam nebija pārliecināts, kam tā domāta. "Runa taču ir par dāmu."

Tad viņš paspēra divus soļus uz loga pusi un pavērsa pret to seju, ļaujot, lai viņa prātu apgaismo saule.

Adela de Otēro bija nomainījusi savu muslīna kleitu pret kas- taņkrāsas svārkiem, viegliem un bez izgreznojumiem, tieši tik īsiem, lai netraucētu kāju kustības, bet pietiekami gariem, tikai nedaudz virs potītēm, lai baltās zeķes paliktu neaizsegtas. Kājās viņai bija paukošanas čībiņas, bez papēža, un tas viņas kustībās radīja grāciju, kāda sastopama vien baletdejotājas soļos. Viņas apģērbu papildināja balta linauduma blūze bez mežģīnēm, ar aizdari mugurpusē, kas ieskāva kaklu un pietiekami apkļāva auguma augšdaļu, tik labi izceļot tā formas, ka vecais skolotājs sajuta nemiera pilnu vārgumu. Viņas gaitā, maigā un ritmiskā, bija kaut kas no dzīvnieka skaistuma un vienlaikus kaut kas vīrišķīgs. Dons Haime jau agrāk to bija ievērojis viņas kustībās: viņa kustējās viegli, elastīgi, bet tajā pašā laikā noteikti. Kurpēs bez papēža šī jaunā sieviete pārvietojās kā kaķene, skolotājs nodomāja.

Vijolīšu krāsas acis viņu uzmanīgi uzlūkoja, paslepus vērojot radīto efektu. Dons Haime centās izlikties nepieejams.

- Kurai floretei jūs dodat priekšroku? - viņš pavaicāja, acu plakstiņus pievēris, gaismas, kas šķita viņu baudkāri apņēmusi, apžilbināts. - Franču, spāņu vai itāļu?

-     Franču. Man patīk izjust, ka mani pirksti ir brīvi.

Skolotājs, izrādot apmierinājumu, viegli palocīja galvu. Arī

viņš priekšroku deva franču tipa floretēm ar brīvu rokturi. Piegājis pie vienas no ieroču kolekcijām, kas karājās pie sienas, skolotājs domīgi aplūkoja ieročus. Ņemot vērā jaunās sievietes augumu un roku garumu, viņšizvēlējās piemērotu floreti, brīnišķīgu ieroci ar Tolēdo kaltu asmeni, tik elastīgu kā niedre. Adela de Otēro paņēma floreti, ar vislielāko uzmanību to aplūkoja, tad, ar labo roku satvērusi rokturi, novērtējoši to paturēja rokā un, pagriezusies pret sienu, izmēģināja pret to asmeni, spiežot, līdz tas izliecās tiktāl, ka no floretes gala līdz rokturim palika vairs tikai kādi divdesmit sprīži. Apmierināta ar tērauda kvalitāti, viņa palūkojās uz donu Haimi; viņas pirksti glāstīja labi rūdīto metālu ar tik nepārprotamu apbrīnu, kādu spēj izrādīt tikai tas, kurš spēj novērtēt ieroča kvalitāti.

Haime Astarloa viņai pasniedza polsterētu krūšusargu un gādīgi palīdzēja jaunajai sievietei uzvilkt šo aizsargtērpu, aizdarot āķus mugurpusē. To darot, viņš nejauši ar pirkstu galiņiem pieskārās smalkajam blūzes audumam; vienlaikus viņš sajuta arī vieglu rožūdens aromātu. Viņš steidzīgi pabeidza šo darbu, samulsināts no skaistā kakla, kas bija noliekts uz priekšu un kura samtainā āda atklāja siltu kailumu zem matiem, saņemtiem ar perlamutra saspraudi. Aizāķējot pēdējo āķīti, paukošanas skolotājs izmisis sajuta, ka viņa pirksti trīc; lai to apslēptu, viņš tūlīt pat sāka savas rokas nodarbināt ar to, ka atpogāja savas jakas pogas un uzsāka banālu sarunu par krūšusarga noderīgumu cīņas laikā. Adela de Otēro, kas tobrīd ftlka rokās ādas cimdus, veltīja viņam izbrīna pilnu skatienu, pārsteigta par viņa negaidīto daiļrunību.

-    Vai jūs pats, skolotāj, nekad neizmantojat krūšusargu?

Haime Astarloa, iecietīgi pasmaidot, pavirpināja ūsas.

-     Reizēm, - viņš atbildēja un, novilcis jaku un noņēmis kaklautu, devās pie ieroču kolekcijas un paņēma franču floreti ar kvadrātveida rokturi. Ar to padusē viņš nostājās iepretim jaunajai sievietei, kas gaidīja, gatava cīņai, savas floretes galu atspiedusi pret grīdu pie taisnā leņķī novietotām pēdām: labās kājas papēdis pret kreisās kājas potīti, nevainojamā pozīcijā, gatava aizstāvēties vai arī uzbrukt. Dons Haime kādu brīdi viņu vēroja, bet, sev par lielu nožēlu, nesaskatīja pat vismazāko kļūdu viņas stājā. Un tā viņš atzinīgi pamāja, uzvilka cimdus un norādīja uz sejassargiem, kas bija novietoti uz plaukta. Viņa nicinoši papurināja galvu.

-    Es uzskatu, ka sejai jābūt aizsargātai, Otēro kundze. Jūs taču zināt, ka paukošana…

-    Varbūt vēlāk.

-      Tas nozīmē pakļaut sevi nevajadzīgam riskam, - uzstāja dons Haime, pārsteigts par savas jaunās klientes aukstasinību. Bez šaubām, viņa zināja, ka kāds nejaušs, pārāk augsts dūriens var nelabojami izkropļot seju. Šķita, ka Adela de Otēro uzminējusi viņa domas; viņa pasmaidīja, bet, iespējams, šo iespaidu radīja nelielā rētiņa viņas sejā.

-    Es paļaujos uz jūsu meistarību, skolotāj, lai netiktu sakropļota.

-     Jūsu uzticība mani pagodina, mana kundze. Bet es justos mierīgāks, ja…

Jaunās sievietes acīs tagad jau bija jaušamas zeltainas dzirkstis, un tās dīvaini mirdzēja.

-     Pirmā divcīņa ar atklātu seju, - šķita, ka radīt papildu risku viņai ir īpaši svarīgi. - Es jums apsolu, ka tā būs tikai šoreiz.

Paukošanas skolotājs nespēja vien beigt brīnīties; šī jaunā sieviete bija tik stūrgalvīga kā velns. Un sasodīti lepna.

-     Kundze, es ne par ko neesmu atbildīgs. Man būtu žēl…

-     Bet lūdzu.

Tad dons Haime nopūtās. Pirmais raunds bija nelabojami zaudēts. Bija pienācis laiks krustot floretes.

-    Vairāk ne vārda.

Viņi viens otru sveicināja, gatavojoties divcīņai. Adela de Otēro izturējās nevainojami; floreti viņa turēja rokā neparedzēti cieši, ar īkšķi uz roktura, zeltnesi un mazo pirkstiņu tam piespiedusi. Rokturis bija krūšu līmeni, bet floretes uzgalis mazliet augstāk. Viņas stāja bija nevainojama, itāļu manierē, pret paukošanas skolotāju pavērsta tikai sejas labā puse; florete, roka, plecs, gurns un pēda - viss bija vienā līnijā, ceļgali viegli ieliekti, kreisā roka pacelta ar šķietami nevīžīgi nolaistu plaukstu. Dons Haime apbrīnoja jaunās sievietes graciozitāti, viņa bija sagatavojusies uzbrukumam kā tāds kaķu dzimtas pārstāvis, kas tūlīt pat lēks. Puspievērtās acis mirdzēja tā, it kā viņu būtu pārņēmis drudzis; žokļi cieši sakosti. Lūpas, citkārt tik daiļas, par spīti nelielajai rē- tiņai labajā pusē, tagad veidoja taisnu un šauru līniju. Viss viņas ķermenis šķita saspringts kā atspere. Vecais paukošanas skolotājs, to visu uztvēris ar vienu vienīgu profesionālu acu skatienu, samulsis saprata, ka Adelai de Otēro tas bija kaut kas daudz vairāk nekā kaprīza ekscentriskuma radīts vaļasprieks. Pietika vienīgi ielikt viņas rokās ieroci, un skaistā sieviete pārvērtās agresīvā pretiniekā. Un, pieradis iepazīt cilvēkus, novērtējot tos pēc šāda veida darbībām, Haime Astarloa intuitīvi sajuta, ka šī dīvainā sieviete sevī slēpj kādu fascinējošu noslēpumu. Tādēļ, pacēlis rokā floreti un šoreiz pats nostājies aizsardzības pozīcijā, paukošanas skolotājs to darīja ar tikpat pārdomātu piesardzību, ar kādu viņš gatavotos cīnīties ar pretinieku, kura rokās ir florete bez aizsarg- uzgaļa. Viņš nojauta, ka briesmas tam uzglūn no jebkuras puses un ka šī spēle nebūt nav nevainīga izklaidēšanās. Viņa senais profesionālais instinkts nekad viņu nebija pievīlis.

Tiklīdz viņi bija krustojuši floretes, skolotājs saprata, ka Adela de Otēro ir mācījusies pie izcila paukošanas skolotāja. Dons Haime izdarīja pāris izklupienu tikai tādēļ, lai apsvērtu savas pretinieces reakciju, un pārliecinājās, ka viņa mierīgi atbild, ieturot distanci un gatava aizsargāties, apzinoties, ka pretinieks ir īpaši pieredzējis paukotājs. Vecajam paukošanas skolotājam parasti pietika redzēt paukotāja ieņemto sākuma pozīciju un apsvērt, cik stingri viņš rokās tur floreti, lai tūlīt pat spētu viņu novērtēt; un šī jaunā sieviete, bez šaubām, mācēja cīnīties. Viņas kustībās bija jaušams dīvains agresivitātes un mierīguma apvienojums; viņa bija gatava mesties cīņā, bet viņai tomēr pietika aukstasinības nenovērtēt par zemu bīstamu pretinieku, kaut arī viņš tai vairākas reizes dotu acīmredzamu iespēju izdarīt izšķirošo dūrienu. Tāpēc Adela de Otēro piesardzīgi izvēlējās dūrienus ceturtajā sektorā, cenzdamās aizstāvēties trešajā augstajā floretes pozīcijā, gatava izvairīties, kad skolotājs mainīja taktiku un viņai pārlieku pietuvojās. Kā jau rūdīta paukotāja, viņa skatījās nevis uz floretes asmeni, bet gan tieši savam pretiniekam acīs.

Dons Haime izdarīja pusdūrienu trešajā sektorā, tas nozīmēja viltus uzbrukumu, pirms durt ceturtajā; to viņš darīja tikai tādēļ, lai pārbaudītu jaunās sievietes reakciju, jo viņam vēl nebija vēlēšanās izdarīt izšķirošo dūrienu. Viņam par pārsteigumu, Adela de Otēro palika nelokāma, un skolotājs redzēja, kā pretinieces floretes uzgalis noplaiksni tikai dažu sprīžu attālumā no viņa vēdera; viņa ar negaidītu ātrumu izdarīja dūrienu otrajā sektorā, no viņas sakniebtajām lūpām atskanēja aizsmacis kaujas sauciens. Skolotājs atsita uzbrukumu, tas nemaz tik viegli nenācās; viņš bija dusmīgs pats uz sevi, ka tik viegli zaudējis modrību. Jaunā sieviete atguvās, divus soļus atkāpās un pēc tam paspēra vienu uz priekšu, vēlreiz uzbrūkot ceturtajā sektorā; viņas lūpas bija sakniebtas, caur puspievērtajiem acu plakstiņiem tā lūkojās savā pretiniekā ar skatienu, kurš pauda vien pilnīgu koncentrēšanos.

- Lieliski, - dons Haime nomurmināja pietiekami skaļi, lai viņa to varētu sadzirdēt, bet jaunā sieviete neizrādīja nekādu apmierinājumu par šo uzslavu. Starp viņas uzacīm iezīmējās vertikāla rieva, un sviedru lāsīte no matu galiņiem deniņos noritēja pār vaigu. Svārki, kā šķita, pārāk netraucēja viņas kustības; floreti viņa turēja nedaudz saliektā rokā, uzmanīgi vērojot vismazāko Haimes Astarloa kustību. Viņam ienāca prātā, ka šādā brīdī viņa neizskatās tik daiļa kā parasti; viņas pievilcība saglabājās, bet tagad viņu bija pārņēmis tāds spriegums, kas, šķita, viņas ķermenim tūlīt liks vibrēt. Viņā bija kaut kas vīrišķīgs, jā. Un turklāt vēl arī kaut kas tumšs un mežonīgs.

Adela de Otēro nepārvietojās uz sāniem, bet gan ieturēja taisnu līniju uz priekšu un atpakaļ, turoties taisni, ko tik ļoti slavēja klasiskā stila pārstāvji: ari pats dons Haime to ieteica saviem skolniekiem. Skolotājs paspēra trīs soļus uz priekšu, uz to viņa atbildēja, par trim soļiem atkāpjoties. Viņš izdarīja dūrienu trešajā sektorā, uz to jaunā sieviete atbildēja ar nevainojamu pretdūrienu ceturtajā, turklāt viņas florete bija apvilkusi nelielu loku ap pretinieka ieroci, tādējādi traucējot viņam pabeigt manevru. Skolotājs ar klusu apbrīnu novērtēja šo aizstāvēšanās izpildījumu; to uzskatīja par vienu no svarīgākajiem aizstāvēšanās paņēmieniem; tas, kurš bija apguvis tā noslēpumu, bija apguvis augstākās klases paukošanas paņēmienus. Viņš domāja, ka Adela de Otēro nekavējoties metīsies uzbrukumā ceturtajā sektorā: tā tas arī notika. Tad viņš neitralizēja uzbrukumu un izdarīja dūrienu augšdelma daļā, šis dūriens būtu sasniedzis savu mērķi, ja vien viņš to ar nodomu nebūtu apturējis mazliet vairāk nekā sprīža attālumā no mērķa. Jaunā sieviete saprata šā manevra būtību, viņa soli atkāpās ar paceltu floreti rokā un uzlūkoja viņu ar niknumā mirdzošām acīm.

- Es jums nemaksāju par to, lai jūs ar mani spēlētos kā ar kādu no iesācējiem, don Haime, - viņas balsī bija manāmas slikti apslēptu dusmu trīsas. - Ja jums jādur, tad dariet to.

Pārsteigts par viņas sašutuma pilno reakciju, skolotājs nomurmināja atvainošanās vārdus. Viņa aprobežojās ar to, ka atkal sarauca uzacis, spītīgi koncentrējoties, un pēkšņi metās uzbrukumā ar tādu niknumu, ka skolotājs tik tikko spēja atvairīt viņas floretes dūrienu ceturtajā sektorā. Bet spēcīgā uzbrukuma dēļ viņam nācās atkāpties. Viņš izdarīja dūrienu ceturtajā sektorā, lai saglabātu distanci, bet viņa turpināja uzbrukumu, izdarot dūrienus un virzoties uz priekšu ar neredzētu ātrumu; katru viņas kustību pavadīja aizsmacis kliedziens. Donu Haimi ne tik daudz samulsināja uzbrukuma veids, cik jaunās sievietes dedzīgā uzstā- jiba, ar kādu viņa to veica; viņš pamazām atkāpās, kā hipnotizēts vērojot savas pretinieces niknumā pārvērstos sejas vaibstus. Viņš atkāpās, bet viņa turpināja uzbrukt. Viņš vēlreiz atkāpās, atvairot uzbrukumu ceturtajā sektorā, bet Adela de Otēro atkal metās uz priekšu, aizskarot viņu un durot piektajā. Skolotājs atkāpās vēlreiz un šoreiz aizskāra viņu piektajā un iedūra otrajā sektorā. "Nu jau pietiks," nodomāja dons Haime, nolēmis izbeigt šo absurdo situāciju. Bet jaunā sieviete vēl paspēja uzbrukt trešajā un iedurt ceturtajā sektorā, pirms viņš bija atguvies. Ar lielām pūlēm skolotājam izdevās attapties, un, nostiprinot savas pozīcijas, viņš nogaidīja, līdz Adela dosies uzbrukumā, lai ar tiešu un precīzu sitienu pa floreti viņu atbruņotu. Gandrīz tūlīt pat, ar to pašu kustību, viņš pacēla savas floretes uzgali un tuvināja to Adelas de Otēro kaklam. Florete aizripoja pa grīdu, bet Adela atlēca atpakaļ, lūkojoties uz draudīgo skolotāja floretes asmeni tā, it kā tikko būtu bijusi pakļauta čūskas dzēlienam.

Viņi ilgi viens otrā klusējot cieši lūkojās. Skolotājs, sev par pārsteigumu, ieraudzīja, ka jaunā sieviete vairs neizskatās nikna. Dusmas, kas bija valdījušas viņas sejā divcīņas laikā, tagad bija pārvērtušās smaidā, kurā bija jaušama viegla ironijas pieskaņa. Skolotājs saprata, - viņa jūtas apmierināta ar to, ka likusi viņam pārdzīvot tik nepatīkamu brīdi, un tas viņu aizkaitināja.

-     Ko jūs ar to gribējāt panākt?… Ja tā būtu divcīņa ar kaujas floretēm, par kaut ko tādu jūs varējāt samaksāt ar savu dzīvību, mana kundze. Paukošana nav nekāda spēle.

Viņa atmeta galvu un sāka jautri smieties, kā maza meitene, kurai izdevies izdarīt kādu brīnišķīgu nerātnību. Viņas vaigi bija sarkani pēc cīņas, bet virs augšlūpas varēja manīt mazītiņas sviedru lāsītes. Arī viņas skropstas šķita miklas, un donam Haimem ienāca prātā doma, kuru viņš gan tūlīt pat atmeta, ka tāda varētu būt viņas sejas izteiksme pēc mīlas spēles.

-    Nedusmojieties uz mani, skolotāj, - gan viņas balss, gan sejas izteiksme tobrīd patiešām bija pilnīgi izmainījušās: tagad no viņas staroja maigums, kas pastiprināja tās pievilcīgo burvību, karstasinīgo daiļumu. Viņa vēl arvien bija aizelsusies: viņas krūtis zem paukošanas krūšusarga cilājās. - Es tikai gribēju pierādīt, ka nav iemesla, lai jūs pret mani izturētos tēvišķi. Kad turu floreti rokās, man ir nepatīkami, ja uz mani skatās kā uz sievieti. Kā jums bija tas gods pārliecināties, esmu spējīga izdarīt labus dūrienus, - viņa piebilda tādā tonī, kas skolotājam šķita slēpjam draudu pieskaņu. - Un dūriens ir dūriens… lai arī kurš to izdarītu.

Haimem Astarloa nekas cits neatlika kā vien piekrist šim argumentam:

-    Tādā gadījumā, kundze, es esmu tas, kurš lūdz jūs pieņemt manu atvainošanos.

Viņa savukārt īpaši graciozi paklanījās.

-    Es to pieņemu, skolotāj, - pakausī saņemtie melnie mati bija mazliet izspūruši, viņa pacēla rokas un atkal sasprauda tos ar perlamutra matu sprādzi. - Vai varam turpināt?

Dons Haime piekrītoši pamāja un, pacēlis no grīdas floreti, pasniedza to viņai. Viņš bija pārsteigts par šīs jaunās sievietes aukstasinību: divcīņas laikā metāla uzgalis, kas sedza floretes smaili, bīstami bija skāris viņas seju, turklāt vairākas reizes, tomēr viņa nevienu brīdi nebija izrādījusi bailes un nebūt neizskatījās noraizējusies.

-     Tagad gan mums vajadzētu uzlikt sejassargus, - viņš teica. Un Adela de Otēro piekrītoši pamāja. Abi uzlika aizsargmaskas un nostājās sākuma pozīcijā. Donam Haimem kļuva žēl, ka metāla režģis gandrīz pavisam aizklāj jaunās sievietes seju. Tomēr pat caur to viņš varēja uztvert viņas acu mirdzumu un saskatīt balto zobu rindu brīžos, kad viņas lūpas nebija sakniebtas un viņa kādu brīdi dziļi ievilka elpu, pirms uzsākt jaunu uzbrukumu. Šoreiz cīņa norisinājās bez starpgadījumiem; jaunā sieviete cīnījās pavisam mierīgi, nevainojami ieturot pauzes, viņas kustības bija precīzas. Kaut arī viņai ne reizi neizdevās iedurt savam pretiniekam, skolotājam nācās izmantot visu savu pieredzi un prasmi, lai izvairītos no pāris dūrieniem, kuri, bez šaubām, būtu sasnieguši jebkuru, kam mazāka pieredze paukošanā nekā viņam. Kamēr llorešu metāliskā šķindoņa joprojām piepildīja salonu, vecajam skolotājam ienāca prātā, ka Adelas de Otēro prasme ir tikpat augstā līmeni kā ikvienam no tiem cienījamajiem paukotājiem, kurus viņš pazina. Un Haimem Astarloa, lai nepadotos jaunās sievietes vēlmēm, galu galā pavisam nopietni nācās atvairīt uzbrukumus. Divas reizes viņš bija spiests iedurt savai pretiniecei, lai pats netiktu sadurts. Kopumā Adela de Otēro šajā pēcpusdienā bija saņēmusi piecus dūrienus krūšusargā, kas nebija pārāk daudz, ņemot vērā viņas pretinieka - veterāna pieredzi.

Kad pulksteņa zvanu skaņas atskanēja sešas reizes, abi pārstāja cīnīties, aizelsušies no karstuma un piepūles. Viņa noņēma sejas- sargu un noslaucīja sviedrus dvielī, kuru dons Haime viņai pasniedza. Pēc tam vaicājoši uzlūkoja skolotāju, gaidot spriedumu.

Skolotājs smaidīja.

-     Es nekad nebūtu iedomājies, - viņš atklāti atzina, un jaunā sieviete pievēra acu plakstiņus tik apmierināta kā kaķene, saņemot glāstus.

-    Vai jūs jau ilgi nodarbojaties ar paukošanu?

-     Kopš astoņpadsmit gadu vecuma.

Dons Haime mēģināja savā prātā aprēķināt viņas vecumu, ņemot vērā šo skaitli, bet viņa uzminēja skolotāja nodomu. - Pašlaik man ir divdesmit septiņi.

Skolotājs šķita pārsteigts, tādējādi liekot saprast, ka domājis viņu esam daudz jaunāku.

-    Mani tas nemaz neuztrauc, - viņa teica. - Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka muļķīgi slēpt savu vecumu vai arī mēģināt izlikties, ka ir mazāk gadu, nekā to ir. Atteikties no saviem gadiem nozīmē to pašu, ko atteikties no savas dzīves.

-    Gudra filozofija.

-    Tikai veselais saprāts, skolotāj. Tikai saprāts.

-     Tā gan parasti nav sievietēm raksturīga īpašība, - viņš pasmaidīja.

-     Jūs būtu pārsteigts, uzzinot, cik daudz sievietēm piemītošu īpašību man nav.

Atskanēja klauvējieni pie durvīm. Adelas de Otēro seja kļuva nopietna.

-     Droši vien tā ir Lusija. Es viņai teicu, lai pēc stundas atnāk man pakaļ.

Dons Haime atvainojās un devās atvērt durvis. Tā patiešām bija kalpone. Kad viņš atgriezās paukošanas zālē, jaunā sieviete jau ģērbtuvē pārģērbās. Durvis viņa atkal bija atstājusi puspievērtas.

Skolotājs nolika vietā floretes un pacēla no grīdas sejassargus. Kad Adela de Otēro iznāca no mazās istabas, ģērbusies tajā pašā muslīna kleitā, viņa ķemmēja matus, perlamutra saspraudi turot zobos. Mati viņai bija gari, pāri pleciem, melni un labi kopti.

-     Kad jūs man iemācīsiet savu izcilo dūrienu?

Haimem Astarloa nācās atzīt, ka šai sievietei ir tiesības apgūt divsimt eskūdo vērto dūrienu.

-     Parītdien, šajā pašā laikā, - viņš atbildēja. - Manos pakalpojumos ietilpst gan iemācīt izdarīt dūrienu, gan arī atvairīt uzbrukumu. Ņemot vērā jūsu pieredzi, pietiks ar divām vai trim nodarbībām, lai jūs to pilnībā apgūtu.

Viņa izskatījās apmierināta.

-    Domāju, ka man patiks jūsu nodarbības, don Haime, - viņa sacīja nemākslotā tonī, it kā pēkšņi būtu izjutusi pret viņu uzticību. - Tā ir bauda, cīnīties ar kādu tik… apburošu klasiskās skolas pārstāvi. Uzreiz var redzēt, ka pārstāvat francūžu senās paukošanas skolas tradīcijas: ķermenis iztaisnots, kāja izstiepta, uzbrukt tikai tad, ja tas nepieciešams. Vairs nav atlicis daudz jums līdzīgu paukotāju.

-     Diemžēl, mana kundze. Diemžēl.

-     Turklāt es ievēroju, - viņa piebilda, - ka jums piemīt īpaša paukotāja izjūta… Tas, ko eksperti sauc par… Kā to sauc? Sentiment du fer. Vai tā nav? Šķiet, ka tā piemīt tikai sevišķi talantīgiem paukotājiem.

Dons Haime izklaidīgi pamāja ar galvu, īpaši nepievēršot uzmanību teiktajam, lai gan sirds dziļumos jutās glaimots par jaunās sievietes vērīgumu.

-    Tas ir tikai ilga darba rezultāts, - viņš atbildēja. - Šī īpašība rodas no sestās izjūtas, kas pirkstu jutīgumu ļauj novadīt no floretes roktura līdz pat ieroča galam… Šī izjūta… tas ir tāds īpašs instinkts, kas brīdina par pretinieka nodomiem un reizēm ļauj paredzēt viņa kustības, pirms viņš tās izdarījis.

-    Es arī labprāt to iemācītos, - atbildēja jaunā sieviete.

-    Tas nav iespējams. Tas ir tikai prakses un pieredzes ziņā. Nav nekāda noslēpuma; nekā tāda, ko iespējams iegūt par naudu. Lai to apgūtu, nepieciešams ziedot visu savu dzīvi. Tādu, kā manējā.

Šķita, ka viņa par kaut ko atcerējusies.

-     Runājot par samaksu, - viņa teica, - es vēlētos zināt, vai jūs to vēlaties saņemt skaidrā naudā vai ari pret čeku, ko varat izmantot jebkurā bankā. Piemēram, Itālijas bankā. Kad būšu apguvusi jūsu dūriena tehniku, es tik un tā vēl kādu laiku vēlos pie jums nodarboties ar paukošanu.

Skolotājs, cik vien iespējams pieklājīgi, iebilda: ņemot vērā apstākļus, viņš uzskatot par godu sniegt savus pakalpojumus kundzei bez jebkādas atlīdzības utt. Un tādējādi runāt par naudu šķietot nevietā.

Adela de Otēro uzmeta viņam vēsu skatienu un paziņoja, ka izmanto profesionāla paukošanas skolotāja pakalpojumus un par tiem tātad arī atbilstoši jāmaksā. Pēc tam, uzskatot, ka jautājums atrisināts, viņa ātri un veikli sakārtoja matus, saspraužot tos ar saspraudi.

Haime Astarloa uzvilka kamzoli un pavadīja savu jauno klienti līdz kabinetam. Kalpone gaidīja kāpņu telpā, taču šķita, ka Adela de Otēro nesteidzas doties prom. Viņa palūdza glāzi ūdens un kādu brīdi vēl kavējās, ar bezkaunīgu ziņkārību aplūkodama plauktos novietoto grāmatu nosaukumus.

-     Es atdotu savu labāko floreti, ja vien varētu uzzināt, kas bijis jūsu paukošanas skolotājs, Otēro kundze.

-     Un kura tad ir jūsu labākā florete? - viņa pavaicāja, pat neatskatīdamās; tobrīd viņas pirksts viegli slīdēja pār Taleirāna memuāru sējuma muguriņu.

-     D'Arkadi kaltā Milānas florete.

Jaunā sieviete saknieba lūpas, it kā apsverot šo darījumu.

-     Piedāvājums ir vilinošs, tomēr es to atraidu. Ja sieviete vēlas saglabāt kaut ko no savas pievilcības, nepieciešams, lai ap viņu mājo kaut nedaudz noslēpumainības. Aprobežosimies ar to, ka uzskatīsim, - mans skolotājs bijis patiešām labs.

-    To es jau redzēju. Un jūs esat bijusi izcila skolniece.

-     Paldies.

-     Tā ir tīra patiesība. Jebkurā gadījumā, ja ļausiet man izteikt savu spriedumu, es uzdrošinātos apgalvot, ka tas bijis kāds itālis. Dažas jūsu kustības ir raksturīgas tieši šai, tik cienījamai, paukošanas skolai.

Adela de Otēro maigi pielika pirkstu pie lūpām.

-     Par to parunāsim citreiz, skolotāj, - viņa noteica klusā balsī, toni, kurā jautās noslēpums. Viņa palūkojās sev apkārt un ar žestu norādīja uz dīvānu. - Vai drīkstu apsēsties?

-     Bet lūdzu.

Jaunā sieviete apsēdās uz izbalējušā tabakas krāsas ādas dīvāna; viņas svārki maigi nočaukstēja. Haime Astarloa palika stāvam kājās; īpaši ērti viņš nejutās.

-     Kur jūs, skolotāj, sākāt nodarboties ar paukošanu?

Vecais skolotājs viņai veltīja izsmiekla pilnu skatienu.

-     Mani aizkustina jūsu viltibas, mana kundze. Jūs atsakāties man sniegt jebkādas ziņas par savu jaunību, bet tūlīt pat izprašņājat mani… Tas nav godīgi.

Viņa tam pavedinoši uzsmaidīja.

-     Attiecībā uz vīriešiem sieviete nekad nevar būt pietiekami negodīga, don Haime.

-    Tā ir cietsirdīga atbilde.

-     Un atklāta.

Paukošanas skolotājs sapņaini uzlūkoja jauno sievieti.

-     Doņja Adela, - viņš pēc brīža negaidīti nopietni ierunājās, un viņa vārdi izskanēja tik skumji un naivi, tajos nebija ne miņas no laipnas lielības. - Es atdotu jebko, lai varētu nosūtīt ziņu par dueli un savus sekundantus tam cilvēkam, kurš ielicis jūsu lūpās tik rūgtu atziņu.

Adela paskatījās uz viņu vispirms ar interesi, bet pēc tam, kad, kā šķita, bija sapratusi, ka sarunu biedrs nejoko, veltīja viņam pateicības un pārsteiguma pilnu skatienu. Viņa gatavojās kaut ko teikt, bet tā arī palika ar pusatvērtām lūpām, apmierināta, kā izgaršojot tikko dzirdēto.

-     Tas ir, - viņa pēc kāda brīža atbildēja, - pats galantākais kompliments, ko man savā dzīvē nācies dzirdēt.

Haime Astarloa atbalstījās pret atzveltnes krēslu. Viņa piere bija saraukta, viņš, mazliet samulsis, domāja. Skaidrs, ka viņa nodoms nebija izlikties galantam, viņš tikai balsī bija izteicis savas izjūtas un tagad baidījās, ka, iespējams, šķitis smieklīgs. Turklāt vēl viņa gados.

Sapratusi, ka skolotājs jūtas neveikli, un dodamās viņam palīgā, viņa pavisam dabiski atgriezās pie aizsāktās sarunas.

-    Skolotāj, jūs gatavojāties man pastāstīt, kā pats sākāt nodarboties ar paukošanu.

Dons Haime viņai pateicīgi uzsmaidīja.

-     Būdams armijā.

Viņa to atkal uzlūkoja ar interesi.

-    Jūs bijāt militārpersona?

-     Jā. Bet neilgu savas dzīves posmu.

-     Droši vien uniformā jūs labi izskatījāties. Augums vēl arvien jums ir teicams.

-      Kundze, neizlieciet cilpas manai patmīlībai. Mēs, večuki, esam ļoti jūtīgi šādās lietās, it īpaši, ja to dara skaista jauna sieviete, kuras vīrs, bez šaubām…

Viņš nepabeidza teikumu un nogaidoši viņu vēroja, taču bez rezultāta. Arī Adela de Otēro paskatījās uz viņu, kā gaidot teikuma turpinājumu. Pēc brīža viņa no somiņas izņēma vēdekli un turēja to starp pirkstiem, bet neatvēra. Kad viņa ierunājās, viņas skatiens bija kļuvis skarbs.

-     Es jums šķietu skaista jauna sieviete?

Skolotājs apmulsis sastomījās.

-    Protams, - viņš pēc brīža atbildēja ar vislielāko atklātību, uz kādu vien bija spējīgs.

-     Un tā jūs par mani stāstītu saviem draugiem kazino? Skaista sieviete?

Haime Astarloa izslējās, kā apvainojumu saņēmis.

-    Otēro kundze: uzskatu par savu pienākumu jums paziņot, ka es kazino neapmeklēju un arī draugu man nav. Un uzskatu par izdevīgu brīdi piebilst, ka pat tādos, pašlaik neiespējamos apstākļos es nekad nekristu tik zemu, ka nosauktu kādas dāmas vārdu.

Viņa cieši vēroja skolotāju, it kā pārliecinoties par viņa vārdu patiesumu.

-     Jebkurā gadījumā, - piebilda dons Haime, - pirms brīža jūs manu augumu novērtējāt kā teicamu, un es nejutos aizvainots. Es jums arī nevaicāju, kā jūs pie tējas tases mani aprakstīsiet savām draudzenēm.

Jaunā sieviete sāka smieties, un Haimem Astarloa nekas cits neatlika kā vien pievienoties. Vēdeklis noslīdēja uz paklāja, un paukošanas skolotājs steidzās to pacelt. To viņai atdevis, viņš vēl arvien atradās uz ceļgala Adelas de Otēro priekšā, šajā brīdi viņu sejas bija tikai pāris sprīžu attālumā viena no otras.

-      Man nav draudzeņu un es nedzeru tēju, - viņa atbildēja; dons Haime ar patiku vēroja vijoltšu krāsas acis, kuras nekad iepriekš tik tuvu nebija redzējis. - Vai jums kādreiz ir bijuši draugi? Es gribu teikt - patiešām īsti draugi, cilvēki, kuriem jūs būtu varējis uzticēt savu dzīvību…

Viņš lēnām piecēlās kājās. Lai atbildētu uz šo jautājumu, atmiņu sasprindzināt īpaši nenācās.

-            Vienu reizi; bet tā nebija tikai draudzība. Man bija tas gods vairākus gadus pavadīt kopā ar skolotāju Lusjēnu de Montespānu. Viņš man iemācīja visu, ko protu un zinu.

Adela de Otēro klusām atkārtoja šo vārdu; bija acīmredzams, ka tas viņai nav pazīstams. Dons Haime pasmaidīja.

-    Bet, protams, jūs taču esat pārāk jauna… - viņš brīdi lūkojās kaut kur tukšumā, bet tad atkal paskatījās uz viņu. - Viņš bija vislabākais. Neviens tais laikos nespēja viņu uzvarēt, - dons Haime kādu brīdi apdomāja izteikto apgalvojumu. - Absolūti neviens.

-     Jūs darbojāties Francijā?

-   Jā. Vienpadsmit gadus strādāju par paukošanas skolotāju. Spānijā atgriezos gadsimta vidū, tūkstoš astoņsimt piecdesmitajā gadā.

Vijolīšu krāsas acis viņu pētoši vēroja, tā, it kā to īpašniece izjustu slimīgu apmierinājumu, izdibinot vecā paukošanas skolotāja nostalģiskās atmiņas.

-    Droši vien jūs ilgojāties pēc savas dzimtenes. Es zinu, kā tas ir.

Haime Astarloa kādu bridi vilcinājās ar atbildi. Viņam bija

pilnīgi skaidrs, ka šī jaunā sieviete visiem spēkiem cenšas panākt, lai viņš runātu par sevi, bet tas viņa raksturam nebija gluži ierasts. Tomēr no Adelas de Otēro izstaroja neparasta pievilcība, maiga un bīstama, kas aicināja tai uzticēties aizvien vairāk.

-      Jā, notika kaut kas tamlīdzīgs, - viņš pēc brīža izdvesa, padevies sarunu biedrenes burvībai. - Bet patiesībā tam visam bija sakars ar kaut ko… daudz sarežģītāku. Zināmā mērā to varētu nosaukt par bēgšanu.

-     Bēgšanu? Jūs gan neizskatāties pēc tāda, kas bēg.

Dona Haimes sejā parādījās nemiera pilns smaids. Viņš juta, kā viņu pārņem siltas atmiņas, un tas bija kas vairāk par to, ko viņš vēlējās atklāt Adelai de Otēro.

-    Es to teicu pārnestā nozīmē, - šķita, ka viņš to labi apdomājis. - Nu jā, gluži tā jau tas nebija. Bet, pēc visa spriežot, varbūt to var uzskatīt ari par bēgšanu.

Viņa ieinteresēta viegli iekodās apakšlūpā.

-    Jums man par to jāpastāsta, skolotāj.

-     Varbūt kaut kad vēlāk, mana kundze. Iespējams, kādreiz… Patiesību sakot, tas nav no stāstiem, kurus es labprāt vēlreiz atsauktu atmiņā, - viņš uz brīdi apklusa, it kā tikko kaut ko būtu atcerējies. - Un jūs kļūdāties, sakot, ka neizskatos pēc tāda, kas bēg; mēs visi reizēm bēgam. Arī es.

Adela de Otēro ar puspievērtām lūpām uz brīdi iegrima domās, uzlūkojot donu Haimi tā, it kā gatavotos noņemt viņam mēru. Tad viņa sakrustoja rokas klēpī un paskatījās uz to ar simpātijām.

-    Varbūt jūs man kādudien pastāstīsiet. Es domāju - jūsu dzīvesstāstu, - viņa ieturēja pauzi, lai pavērotu paukošanas skolotāja acīmredzamo samulsumu. - Es nespēju saprast, kā kāds tik slavens kā jūs… Mans nodoms nav jūs aizvainot… Saprotu, ka jūsu dzīvē bijuši ari labāki laiki.

Haime Astarloa lepni izslējās. Varbūt ar tikko teikto Adelai patiešām nebija nodoma viņu aizvainot. Tomēr viņš jutās apvainots.

-     Mūsu māksla aizvien vairāk tiek aizmirsta, kundze, - viņš teica; viņa pašapziņa bija aizskarta. - Aizvien retāk sastopamas divkaujas, kurās izmanto aukstos ieročus, jo ar pistoli rīkoties ir ērtāk un tās izmantošanai nav nepieciešama stingra disciplīna. Paukošana šobrīd kļuvusi par vieglprātīgu vaļasprieku, - viņš nievājoši izgaršoja paša izteiktos vārdus. - Tagad to sauc sport… It kā runa būtu par vingrošanu, sporta krekliņā ģērbtam!

Viņa atvēra vēdekli, kas bija roku darbs un kura apmales iezīmēja balti plankumi - stilizēti mandeļkoka ziedi.

-     Jūs, protams, esat pret šādu jautājuma risinājumu…

-      Protams. Es pasniedzu mākslu, un daru to tā, kā pats to esmu mācījies: nopietni un izturoties pret to ar cieņu. Esmu klasiskās skolas pārstāvis.

Jaunā sieviete noklakšķināja vēdekļa perlamutra stiprinājumus un, vērdamās kaut kur pašai vien zināmās tālēs, papurināja galvu. Varbūt tobrīd viņai prātā bija tēli, kurus tikai viņa spēja redzēt un izprast.

-     Jūs esat piedzimis par vēlu, don Haime, - viņa beidzot ierunājās neko neizsakošā balsī. - Vai arī piemērotā brīdi neesat nomiris.

Skolotājs viņu uzlūkoja, neslēpjot izbrīnu.

-     Dīvaini, ka jūs to sakāt.

-     Ko tieši?

-     To - par miršanu piemērotā brīdī, - paukošanas skolotājs izvairīgi atmeta ar roku, it kā atvainodamies, ka vēl joprojām ir dzīvs. Sarunas pavērsiens viņam jau sāka šķist saistošs, bet bija skaidrs, ka viņa nejoko. - Šajā gadsimtā un, sākot no noteikta vecuma, nomirt, kā tas pieklājas, kļūst ar katru brīdi jo grūtāk.

-    Es ļoti labprāt vēlētos uzzināt, ko jūs, skolotāj, domājat ar šo - nomirt, kā tas pieklājas.

-    Nedomāju, ka jūs to sapratīsiet.

-    Vai esat par to pārliecināts?

-    Nē, neesmu. Var jau būt, ka jūs to saprastu, bet man vienalga. Tās nav lietas, ko varētu izklāstīt…

-    Sievietei?

-    Sievietei.

Adela de Otēro aizvēra vēdekli un lēnām pacēla to pie sejas, pieskardamās rētai mutes kaktiņā.

-    Jūs droši vien esat ļoti vientuļš, don Haime.

Paukošanas skolotājs veltīja jaunajai sievietei ciešu skatienu. Viņa

pelēkās acis vairs nebija dzīvīgas; to mirdzums bija kļuvis blāvs.

-     Jā, tāds es esmu, - viņš sacīja nogurušā balsī. - Bet par to es nevienu nevainoju. Patiesībā jau runa ir par īpašu šāda stāvokļa pievilcību; tam piemīt egoisms, intimitāte, un to var iegūt, tikai jājot pa sen aizmirstiem ceļiem, kurus neviens neizmanto… Es jums šķietu bezjēdzīgs vecis?

Viņa noliedzoši papurināja galvu. Viņas acis tobrīd bija maiguma pilnas.

-    Nē. Es vienkārši esmu ļoti pārsteigta par jums: jums nepiemīt ne mazākās praktiskas dzīves izjūtas.

Haime Astarloa sarauca pieri.

-    Par vienu no daudzajām labajām īpašībām, kas man, paldies Dievam, nepiemīt, kundze, es uzskatu praktiskās dzīves izjūtas trūkumu. Jūs, bez šaubām, jau būsiet to pamanījusi… Bet man nav ne mazākā nodoma likt jums noticēt, ka tas ir kādu morālu apsvērumu dēļ. Aprobežosimies ar to, es jūs lūdzu, uzskatīsim, ka tas saistīts tikai ar estētiku.

-     No estētikas vien paēst nevar, skolotāj, - viņa pasmīnējusi nomurmināja. Šķita,-ka Adelu de Otēro pārņēmušas domas, kuras skaļi izteikt viņa atturējās. - Es jums apgalvoju, ka no tā saprotu pietiekami daudz.

Dons Haime, kautrīgi smaidīdams, paskatījās uz savu kurpju purngaliem; kā jauneklis, kurš atzīst savu kļūdu.

-    Ja jūs, sev par nelaimi, pietiekami daudz no tā visa saprotat, tad ticiet: man ļoti žēl, - viņš klusā balsī noteica. - Kas attiecas uz mani, ļaujiet jums pateikt, ka tas vismaz dod man iespēju skatīties atklāti uz savu seju spogulī katru rītu, kad skujos. Un tas, mana kundze, ir vairāk par daudzu man pazīstamu cilvēku spriedumu.

Jau tika iedegtas pirmās laternas. Garām kārtīm bruņotie municipālie kalpotāji veica savu darbu, īpaši nesteidzoties, reizi pa reizei iegriezdamies kādā tavernā remdināt slāpes. Austrumu pils virzienā debesis vēl bija gaišas, tajās iezīmējās Karaliskā teātra tuvumā esošo māju jumti. Logus, kas bija atvērti, lai ielaistu maigo novakara vēju, apgaismoja trīsoša lampu gaisma.

Haime Astarloa, iedams garām bariņam paziņu, kas, sēdēdami pītos krēslos, svaigā gaisā uz Bordadores ielas stūra, pļāpāja, nomurmināja: "labvakar". No rīta Mayor laukuma tuvumā bija sapulcējušies studenti; nekas īpašs, kā teica viņa ikdienas sarunu biedri kafejnīcā "Progreso", kuri viņam arī bija pastāstījuši par šo notikumu. Pēc dona Lūkasa domām, grupiņu miera traucētāju un musinātāju, kas bija klieguši "Prims, brīvība, nost ar Burboniem!", izklīdinājuši bruņotie drošības spēki. Protams, Agapito Karselesa versija bija stipri atšķirīga (nievājoša attieksme un anarhistiskas nopūtas) no iepriekš piedāvātās Rioseko kunga versijas, kurš bija paradis meklēt musinātājus visur, kur vien varēja atrast taisnīgumu alkstošus patriotus. Soda vienības, vienīgais spēks, uz kura balstījās nestabilā Viņas Augstības monarhija - ironijas pilnais tonis un ļaunā sejas izteiksme -, kā arī nelaimi vēstošā kliķe kārtējo reizi ar sitienu un zobenu dūrienu palīdzību bija apspiedusi svētu lietu u.tml. Tātad, kā saprata dons Haime, tepat tuvumā vēl grozījās pāris civilgvardu, nelaimi vēstošas ēnas, kas paslēpušās zem lakotām trīsstūra cepurēm.

Nonācis iepretim Karaļa pilij, paukošanas skolotājs ievēroja bruņotus vīrus uz zirgiem, kas patrulēja pils tuvumā. Viņš ar elkoņiem atbalstījās uz kāpņu margām, kas bija vērstas uz dārzu pusi. Vasaras pils šķita viens vienīgs tumšs plankums, virs kura vakars vēl bija iezīmējis pēdējo vārgo zilganas gaismas līniju. Šur tur daži garāmgājēji, tāpat kā dons Haime, apstājās, vērojot aizejošās dienas pēdējo atblāzmu, kas tobrīd mierīgi un rāmi izdzisa.

Paukošanas skolotājs juta, ka viņu sāk pārņemt melanholija, lai gan īsti nezināja - kādēļ. Pēc rakstura viņš bija cilvēks, kurš vairāk sliecas gremdēties pagātnē nekā ņemt vērā pašreizējos notikumus. Vecajam skolotājam patika vienatnē atsaukt atmiņā savu nostalģiju; bet tas parasti notika bez jebkādām sāpīgām izjūtām, tā ka šis atmiņas neizraisīja rūgtumu, bet gan tieši pretēji: radīja patīkami sapņainu stāvokli, kuru varētu nosaukt par rūgti saldu. Viņš iegrima šajā nostalģijā apzināti, un, kad nejauši, cenzdamies atgriezties no saviem sapņiem reālajā dzīvē, viņš tos parasti apvienoja, tāpat kā savu vienīgo bagātību, kuru bija sakrājis dzīves laikā, to, kas līdz ar viņu gulsies kapā un izbeigs pastāvēt reizē ar viņa garu. Viņš par savu bagātību uzskatīja visu pasauli, rūpīgi glabātas atmiņas un jūtām bagātu dzīvi. Tam visam Haime Astarloa ticēja, lai spētu saglabāt to, ko viņš sauca par iekšēju mieru: dvēseles mieru, vienīgo paliekošo, uz ko nepilnīgi veidotā cilvēce var cerēt. Visa viņa dzīve bija viņa acu priekšā: rāma, plaša un skaidra, tik ļoti nepiemērota nedrošībai kā upes straume, kad tā nonāk pēdējā posmā, virzoties uz ieteku. Un tomēr, pietika nejauši parādīties šīm vijolīšu krāsas acīm, lai viņa izjustā iekšējā miera trauslums parādītos visās tā nemierīgajās izpausmēs.

Vēl vajadzēja noskaidrot, vai šo nelaimi iepējams mīkstināt, ņemot vērā, ka galu galā viņa kaisles pārņemtais gars, kas citos laikos būtu nekavējoties licis sevi manīt, pašlaik savā būtībā atradās rudenīga maiguma noskaņā, kuru klāja liega grūtsirdība. "Vai tas ir viss?…" - atspiedies pret margām un izbaudīdams ēnu izrādi, kas sāka ņemt pārsvaru pie horizonta, viņš sev vaicāja, svārstīdamies starp atvieglojuma un vilšanās izjūtām. "Vai tas patiešām ir viss, ko varu sagaidīt no savām jūtām?…" Viņš pasmaidīja, domādams pats par sevi, savu tēlu, par savas enerģijas un spēka norietu; par savu garu, kas ari bija vecs un noguris, tas pretojās apātijai, kuru uzspieda organisma lēnā novecošana. Un šajās izjūtās, kas tik dziļi viņu bija pārņēmušas, vilinot ar savu saldo risku, paukošanas skolotājs saprata, ka tā ir tikai vārga mirstoša gulbja pēdējā un patētiskā dziesma, uz ko spējīgs viņa vēl aizvien lepnais gars.

CETURTĀ NODAĻA īsais dūriens

"īsais dūriens parasti ir bīstams tam, kas to izdara bez jēgas un neapdomīgi. Turklāt to nekad nevajadzētu izdarīt pieblīvētā, nelīdzenā vai slidenā vietā."

Lielajā karstumā un uzklausot apkārtklistošās baumas, dienas Madridē vilkās ilgi. Dons Huans Prims Tcmzas krastos sēja konspirācijas mezglus, bet tikmēr garas apcietināto rindas līču ločiem devās pāri saules izdedzinātajiem laukiem. Viņu galamērķis bija Āfrikas cietumi. Haimi Astarloa tas viss īpaši neuztrauca, tomēr no šo notikumu izraisītajām sekām izvairīties nebija iespējams. Kafejnīcā "Progreso" bija jūtams satraukums. Agapito Karseless kā karogu vicināja kaut kad agrāk izdotu "Jaunās Ibērijas" numuru. Tā skandalozajā ievadrakstā, kura nosaukums bija "Pēdējais vārds", tika atklāti daži starp kreiso partiju izsūtītajiem un Liberālo savienību Baijonā noslēgtie slepenie līgumi, kuru mērķis bija sagraut monarhistisko režīmu un noorganizēt vispārējas Konstitucionālas asamblejas vēlēšanas. Tas jau bija noticis kādu laiku iepriekš, bet raksts "Jaunajā Ibērijā" uzjundīja agrākos notikumus. To apsprieda visa Madride.

-     Labāk vēlu nekā nekad, - apgalvoja Karseless, provokatoriski vicinot avīzi dona Lūkasa Rioseko sabozto ūsu priekšā. - Kas teica, ka šis līgums ir pretdabisks? Kurš? - Viņš uzbudinājumā uzsita ar dūri pa jau pietiekami savu biedru pirkstiem nosmulēto avīzi. - Tradicionālo šķēršļu dienas skaitītas, kungi. Revolūcija jau ir pavisam tuvu.

-     Nekad! Revolūciju - nekad! Un republiku vēl jo mazāk! - Par spīti sašutumam, bija redzams, ka dons Lūkass jūtas apstākļu nospiests. - Tas jau ir par daudz, don Agapito, tas jau ir par daudz. Primam droši vien paredzēts pretgājiens, kā saglabāt monarhiju. Viņš? Viņš nekad neļaus vaļu revolūcijas marasmam. Nekad!

Galu galā viņš ir karavīrs. Un jebkurš kareivis ir patriots. Un, tā kā jebkurš patriots ir monarhijas aizstāvis, tad…

-    Es nepieļaušu apvainojumus! - uzbudināti uzbrēca Karseless. - Es pieprasu, lai jūs atteiktos no saviem vārdiem, Rioseko kungs.

Dons Lūkass pārsteigts palūkojās uz savu pretinieku: šķita, ka viņš neko nesaprot. *

-     Es jūs neesmu apvainojis, Karselesa kungs.

Dusmu pārņemts, žurnālists par saviem lieciniekiem piesauca debesis un galda biedrus.

-    Viņš apgalvo, ka nav mani aizvainojis! Viņš apgalvo, ka nav mani apvainojis, bet jūs visi labi dzirdējāt, kā šis kungs mani nosauca par monarhijas piekritēju!

-     Es neteicu, ka jūs…

-    Noliedziet to tagad! Atsakieties no saviem vārdiem, don Lūkas, kuru uzskata par goda vīru! Noliedziet to vēstures tiesas, kas jūs vēro, priekšā!

-    Es sevi uzskatu par goda viru un tāds arī esmu, don Agapito. Bet vēstures tiesa mani maz uztrauc. Turklāt šis nav īstais brīdis… Velns parāvis! Jūs spējat panākt, ka zaudēju domas pavedienu. Par ko, pie velna, es runāju?

Karselesa rādītājpirksts apvainojoši tēmēja uz sarunu biedra vestes trešo pogu.

-    Jūs, mans kungs, tikko apgalvojāt, ka jebkurš patriots ir monarhijas piekritējs. Vai tā tas ir vai nav?

-     Tā ir.

Karseless sāka skaļi un sarkastiski smieties; viņš izskatījās kā tautas iecelts apsūdzētājs, kas gatavojas vainīgo, kurš atzinis savu vainu, nosūtīt uz katorgu.

-     Tātad es esmu monarhists? Es esmu monarhijas piekritējs, kungi?

Visi klātesošie, ieskaitot Haimi Astarloa, pasteidzās apgalvot, ka tā tas nebūt nav. Ar triumfējošu sejas izteiksmi Karseless pagriezās pret donu Lukasu.

-    Nu, vai redzat?

-    Kas tad man būtu jāredz?

-    Es neesmu monarhijas piekritējs, bet tomēr, neskatoties uz to, esmu patriots. Jūs mani apvainojāt, un es pieprasu gandarījumu.

-    Jūs neesat nekāds patriots, jūs neesat nekas, don Agapito!

-    Es… kas…?

Šajā brīdī bija nepieciešama, kā tas bija ierasts, pārējo biedru iejaukšanās, lai nepieļautu, ka Karseless un dons Lūkass nonāk līdz roku palaišanai. Kad visi bija nomierinājušies, par vispārēju sarunu tematu atkal kļuva politisko intrigu apspriešana, kas tika vērptas pret iespējamo Isabellas II troņa mantinieku.

-    Varbūt tas būs grāfs Monpansjē, - klusā balsi noteica Anto- nio Kareņjo. - Lai gan apgalvo, ka Napoleons III viņa kandidatūru noraidījis.

-    Nevar izslēgt, - precizēja dons Lūkass, ievietodams aci nesenajā sadursmē izkritušo monokli, - viņas iespējamo atteikšanos no troņa par labu infantam donam Alfonso…

Te nu atkal Karseless pielēca kājās tā, it kā būtu pieminēta viņa māte.

-     Puičmolteho'? Jūs sapņojat, Rioseko kungs. Nost ar Burbo- niem. Ar viņiem ir cauri. Sic transit gloria borbonica, un tā tālāk. Mums, spāņiem, jau tā nācies ciest no Burbonu vectēva un mammas. Par tēvu es neko nesaku pierādījumu trūkuma dēļ.

Antonio Kareņjo iejaucās sarunā ar pieredzējuša ierēdņa apdomīgumu, šī īpašība viņu glāba, lai arī cik riskantā situācijā viņš atrastos.

-     Jums, don Lūkas, jāatzīst, ka pēdējie pilieni jau līdz augšai piepildījuši spāņu tautas pacietības mēru. Dažu apvērsuma mēģinājumu pamatā, kurus organizējusi Isabella, bija motīvi, kas liktu nosarkt pat vispieredzējušākajam blēdim.

1 Prinča Alfonso nicinoša iesauka; pastāvēja versija, ka viņa tēvs esot kāds kapteinis Enrike Puičs Molto.

-     Apmelojums!

-     Labi, apmelojums vai lai ari kas tas būtu, mēs, šeit sapulcējušies, uzskatām, ka ir pārkāptas pieļaujamās robežas…

Dons Lūkass, sasarkušu seju, vēl arvien dedzīgi cenzdamies aizstāvēt monarhiju, izsmiekla pilnā Karselesa skatiena priekšā mēģināja saglabāt savas pēdējās pozīcijas. Viņš pagriezās pret Haimi Astarloa, tā paužot nemiera pilnu lūgumu pēc palīdzības.

-     Vai dzirdat, ko viņi runā, don Haime?… Pasakiet kaut ko, Dieva dēļ. Jūs esat saprātīgs cilvēks.

Uzrunātais paraustīja plecus, mierīgi ar karotīti maisīdams kafiju.

-     Mans darbs ir paukošana, don Lūkas.

-     Paukošana? Kurš gan domā par paukošanu brīdī, kad monarhijai draud briesmas?

Marselīno Romēro, mūzikas skolotājs, apžēlojās par visu vajāto donu Lukasu. Pārtraucis ēst tostermaizīti, viņš dedzīgi metās izteikt savus novērojumus par karalienes pūrismu un to, cik viņa esot simpātiska, ko nu neviens nevarot noliegt, - viņa tāda esot. Atskanēja Kareņjo sarkastiskie smiekliņi, bet Agapito Karseless izgāza pār pianistu skaļu sašutuma šalti.

-    Ar pūrismu vien neviens nevalda, mans kungs! - viņš asi iesaucās. - Tam nepieciešams patriotisms, - viņš pašķielēja uz donu Lukasu, - un kauna izjūta.

-    Toreadora kauna izjūta, - vieglprātīgi paskaidroja Kareņjo.

Dons Lūkass ar spieķi uzsita pa grīdu, protestēdams pret tādu

necienību.

-     Ir jau viegli nosodīt! - viņš izsaucās, bēdīgi nogrozot galvu. - Cik viegli ir pārvērst malkā koku, kas jau šūpojas! Un tieši jūs, don Agapito, kas bijāt garīdznieks…

-    Ar to arī diezgan! - žurnālists viņu pārtrauca. - To sakiet sen pagājušas pagātnes laikā!

-     Bet jūs tāds bijāt, jūs bijāt, pat ja jums to grūti atzīt, - uzstājīgi turpināja dons Lūkass, sajūmināts, ka viņam izdevies aizskart sava pretinieka vājo vietu.

Karseless pielika roku pie krūtīm un piesauca debesis par liecinieku.

-     Es atsakos no sutanas, tumsības melnā simbola, kuru uzvilku jaunības apmātībā!

Antonio Kareņjo piekrītoši pamāja ar galvu, mēmi godinot tik daiļrunīgu atzīšanos. Taču dons Lūkass turpināja savu spriedumu.

-    Jums, kas esat bijis garīdznieks, don Agapito, labāk nekā jebkuram jāzina, ka žēlsirdība ir viscildenākais no kristiešu tikumiem. Jābūt augstsirdīgam un žēlsirdīgam, kad tiek spriesta tiesa pār mūsu valdnieces vēsturisko personu.

-    Jūsu valdnieces, don Lūkas.

-    Sauciet viņu, kā vēlaties.

-    Es viņu saucu visvisādi: kaprīza, nepastāvīga, māņticīga, neizglītota un tamlīdzīgi, par pārējām īpašībām es neizteikšos.

-     Es netaisos paciest jūsu nepiedienīgos izteicienus.

Kafejnīcas pastāvīgajiem apmeklētājiem atkal nācās lūgt viņus

saglabāt mieru. Ne dons Lūkass, nedz arī Agapito Karseless, neviens no viņiem nebija spējīgs nosist pat mušu, bet tas viss iederējās rituālā, kas atkārtojās ik pēcpusdienu.

-     Mums jāņem vērā, - dons Lūkass virpināja ūsu galus, mēģinādams izlikties neredzam izsmējīgos skatienus, ko viņam raidīja Karseless, - mūsu pavēlnieces neveiksmīgās laulības ar donu Fransisko de Asīzu, par spīti viņas fiziskajai pievilcībai… Laulāto nesaskaņas, par ko zināms plašām tautas masām, atviegloja galminieku, bez sirdsapziņas pārmetumiem dzīvojošu politiķu, favorītu un nekauņu darbību. Tieši viņi, nevis mūsu nabaga karaliene, ir atbildīgi par to bēdīgo stāvokli, kādā mēs šobrīd atrodamies.

Karseless jau pārāk ilgi bija aizturējis savas emocijas.

-     Labāk to pastāstiet ieslodzītajiem patriotiem Āfrikā, izsūtītajiem uz Kanāriju vai Filipīnu salām, vai arī emigrantiem, kas klīst pa Eiropu! - žurnālists žņaudzīja rokās "Jaunās Ibērijas" numuru, dziļi aizskarts savās revolucionārajās jūtās. - Pašreizējā

Viņas Augstības valdība dara to pašu, ko iepriekšējā, un ar to jau viss ir izteikts. Vai tad jūs neredzat, kas notiks turpmāk?… Pat politikāņi un to apsargi, kuru vēnās nav ne lāses demokrātijas asiņu, tika izsūtīti tikai tāpēc, ka tos turēja aizdomās, vai arī tādēļ, ka viņiem bijusi šaubīga saistība ar Gonsalesa Bravo nelietīgo politiku. Pašķirstiet žurnālu, don Lūkas. Pašķirstiet žurnālu: no Prima līdz Olosagam, pa vidu vēl ir Kristīno Martoss un pārējie. Jūs taču redzat, ka pat Liberālā savienība, kā mēs tikko izlasījām, to visu pieņēma, tiklīdz vecais O'Donels1 bija devies citā saulē. Isabellu vairs neviens cits neatbalsta, kā vien "moderados" sašķeltie un neveiksmes cietušie spēki, kas gatavi dauzīt podus pret savām galvām, jo vara izslīd no viņu rokām. Viņi vairs nezina, kuram svētajam uzticēties… Jūsu monarhija, don Lūkas, ir apčurājusies. Gan apčurājusies… gan apkakājusies.

-     Patiesību sakot, Prims drīz kritīs, - noslēpumainā tonī pačukstēja Antonio Kareņjo ar sev piemītošo oriģinalitāti, un kafejnīcas pastāvīgie apmeklētāji to uztvēra kā joku. Karseless mainīja sava nežēlīgā uzbrukuma virzienu.

-     Prims, kā pirms brīža atzīmēja mūsu draugs dons Lūkass, ir karavīrs. Un vairāk vai mazāk panākumus guvis kareivis ir un paliek karavīrs. Es neuzticos tādiem ne par mata tiesu.

-     Reusas grāfs ir liberālis, - protestēja Kareņjo.

Karseless ar dūri uzsita pa marmora galdiņu, gandrīz izlejot kafiju no tasītēm.

-      Liberālis? Atļaujiet man par to pasmieties, don Antonio. Prims - liberālis!… Jebkuram patiesam demokrātam, jebkuram patriotam, ja viņš tāds patiešām ir, vispirms nav jāuzticas tam, kas kādam militāristam ienāk prātā. Un Prims nav izņēmums. Vai esat aizmirsuši par viņa autoritāro pagātni? Par viņa politiskajām ambīcijām?… Galu galā, par spīti apstākļiem, kas liek viņam konspiratīvos apstākļos uzturēties miglas pārņemtajā Lielbritā-

' Lcopoldo O'Donels (1809-1867) - spāņu politiķis, Isabellas II atbalstītājs.

nijā, jebkuram ģenerālim pa rokai vajadzīgs kāds kāršu karalis, lai turpinātu spēlēt, līdz kļūst par dūzi… Palūkosimies, kungi. Cik daudz militāro sacelšanos mums bijis šā gadsimta laikā? Un cik reižu ir mēģināts proklamēt republiku?… Jūs taču redzat. Neviens tautai par mīļu velti nedāvina to, ko pati tauta ir spējīga pieprasīt un iekarot. Kungi, manī Prims rada aizdomas. Protams, tiklīdz viņš būs ieradies, viņš mums piedāvās jaunu karali. Jau izcilais Vergīlijs teicis: Timeo Danaos et dona ferentis.

No Montēras ielas bija dzirdami trokšņi. Pulciņš garāmgājēju bija piespiedies kafejnīcas logiem, kas vērsti uz Saules vārtu laukuma pusi.

-    Kas notiek? - ziņu kārs, aizmirsis par Primu, vaicāja Karseless.

Kareņjo bija piegājis pie durvīm. Kaķis snauduļoja savā stūrītī:

viņu nu gan itin nemaz neinteresēja politika.

-    Šķiet, tur noticis kas īpašs, kungi! - paziņoja Kareņjo. - Vajadzētu uzmest skatienu!

Kafejnīcas apmeklētāji izgāja uz ielas. Ziņkārīgo grupas pulcējās Saules vārtu laukumā. Bija redzamas garām braucošās karietes un policisti, kuri lūdza garāmgājējus izvēlēties citu ceļu. Dažas sievietes aizelsušās skrēja pa ielu, ar izbailēm lūkojoties atpakaļ. Haime Astarloa piegāja pie kāda policista.

-    Vai notikusi kāda nelaime?

Slepenpolicists paraustīja plecus; bija redzams, ka notiekošais pārspēj viņa prāta analītiskās spējas.

-     Es īsti labi nevaru saredzēt, kungs, - viņš noteica, taču, ieraudzījis personas, kas viņu bija uzrunājusi, cienījamo izskatu, pacēla pirkstus pie cepures naga un atbildēja. - Šķiet, ka aizturēts pusducis ģenerāļu… Runā, ka tos vedīšot uz Svētā Fransisko militāro cietumu.

Dons Haime dzirdēto pastāstīja saviem biedriem. Šī ziņa tika uzņemta ar pārsteiguma pilniem izsaucieniem. Tad Montēras ielas vidū atskanēja nenomierināmā Agapito Karselesa triumfa pilnā balss:

-    Kungi, ta dziesma nu ir nodziedāta! Viņi spēlē uz visu banku!… Tas ir pēdējais aklu represiju ķēriens!

Doņja Adela stāvēja viņam iepretim, skaista un neizprotama, ar floreti rokā un gatava sekot jebkurai paukošanas skolotāja kustībai.

-    Tas ir ļoti vienkārši. Skatieties uzmanīgi, lūdzu, - Haime Astarloa pacēla savu floreti un ar vieglu kustību to krustoja ar Adelas floreti, tik viegli, ka tas šķita kā maigs metālisks glāsts. - Divsimt eskūdo vērtais dūriens sākas ar tā saukto noteikto laiku: viltus uzbrukums, atstājot pretiniekam neaizsegtu ceturto sektoru, lai mudinātu viņu durt šajā pozīcijā… Jā, tieši tā. Atbildiet man, uzbrūkot ceturtajā. Brīnišķīgi. Es apstājos, mēģinot atsist trešajā, vai redzat?… Atkāpšanās un dūriens, visu laiku ieturot distanci, kas ļautu uzbrukt man trešajā sektorā un tā, lai es varētu nekavējoties atbildēt ar dūrienu ceturtajā… Ļoti labi. Kā varat pārliecināties pati, līdz šim nekādu noslēpumu nav.

Adela de Otēro apstājās, domās iegrimusi; viņas acis bija kā piekaltas paukošanas skolotāja floretei.

-     Vai nav bīstami divas reizes atstāt pretiniekam pieejamu šo vietu?

Dons Haime noliedzoši papurināja galvu.

-    Nebūt ne, mana kundze. Vienmēr, un kamēr vien jūs esat par to noteicēja. Neapšaubāmi, mans dūriens ietver sevī riska momentu, jā, protams, bet tikai tajā gadījumā, ja tas, kurš mēģina izmantot šo paņēmienu, nav apguvis mūsu mākslu un to pilnībā nepārvalda. Man nekad pat prātā nebūtu ienācis to mācīt kādam iesācējam paukošanas mākslā, jo esmu pārliecināts, ka viņš ļautu sevi nogalināt dūriena veikšanas brīdī… Vai tagad jūs saprotat, cik ļoti es jums jau no paša sākuma, kad jūs man darījāt to godu un lūdzāt manus pakalpojumus, uzticējos?

Jaunā sieviete viņam veltīja apburošu smaidu.

-     Lūdzu piedodiet man, skolotāj. Jūs nevarējāt zināt…

-    Patiešām. Es nevarēju to zināt. Un vēl arvien nespēju sev tā isti izskaidrot, kā jūs… - viņš aprāva savu sakāmo, ar sajūsmu raugoties uz viņu. - Labi, pietiks pļāpāt. Vai turpināsim?

-    Sāciet.

-      Labi, - runājot skolotājs nolaida acis, vairoties no jaunās sievietes skatiena. - Tiklīdz pretinieks uzbrūk otro reizi, tieši tajā brīdi, kad floretes saskaras, jāizmanto šis pretuzbrukums, tā… nekavējoties durot ceturtajā sektorā virs rokas… Vai redzat? Protams, parasti pretinieks, saliecis roku elkonī un pacēlis floreti gandrīz vertikāli, mēģinās atvairīt uzbrukumu. Tieši tā.

Haime Astarloa atkal apstājās: viņa floretes uzgalis skāra Adelas de Otēro labo plecu. Viņš sajuta, ka sirds satraukti pukst, izjūtot kontaktu ar Adelas miesu; šis izjūtas šķita nākam no floretes, kuru viņš turēja rokā, it kā florete būtu viņa rokas turpinājums… "Sentiment du fer'\ viņš pie sevis nomurmināja, nemanāmi nodrebot. Jaunā sieviete pašķielēja uz floreti; rēta lūpu kaktiņā akcentēja vieglo smaidu. Nokaunējies paukošanas skolotājs par īkšķa tiesu pacēla savu floreti. Šķita, ka viņa iekļuvusi tā izjūtās.

-      Labi. Tagad seko izšķirošais moments, - turpināja dons Haime, cenšoties atkal koncentrēties; īsu brīdi viņam šī spēja bija pilnīgi zudusi. - Tā vietā, lai mestos pilnā uzbrukumā, kad pretinieks, uzsācis kustību, kādu sekundi svārstās, jums jāizturas tā, it kā jūs grasītos izdarīt viltus dūrienu, bet patiesībā jūsu dūriena mērķis ir cits… Es to parādīšu lēnām, lai jūs labi iegaumētu: tā. Mēs to izdarījām - vai redzat? - tā, ka pretinieks visā pilnībā nepabeidz uzbrukumu; viņam tas jāpārtrauc pusceļā, jo jāsagatavojas nākamajam uzbrukumam, kurš, kā viņš domā, sekos.

Adelas de Otēro acis pēkšņi parādījās gaviļu dzirkstis. Viņa bija sapratusi.

-     Un tieši tajā brīdi pretinieks pieļauj kļūdu! - viņa apmierināti iesaucās, izgaršojot savu atklājumu.

Skolotājs labvēlīgi un sazvērnieciski pamāja ar galvu.

-    Tieši tā. Tieši šajā brīdī viņš izdara kļūdu, kas mums dod uzvaru. Ievērojiet: pēc neilgas vilcināšanās mēs turpinām kustību, samazinot distanci, tā, lai viņam nebūtu iespēju atkāpties, un atstājot maz vietas viņa kustībām. Šajā brīdī par ceturtdaļu jāpagriež floretes rokturis, tas nozīmē, ka florete tiek pacelta ne vairāk kā par pāris sprīžiem. Vai redzat, cik vienkārši? Ja kustība veikta labi, mēs viegli varam trāpīt pretinieka kakla pamatnē, blakus labajam atslēgas kaulam… Vai ari, ja esam gatavi pārvarēt šo šķērsli, kakla vidū.

Floretes uzgalis viegli pārslīdēja pāri jaunās sievietes kaklam, kura skatījās uz paukošanas skolotāju uzbudinājumā zibeņojošām acīm. Haime Astarloa uzmanīgi pavērās viņā; tās nāsis bija ieplestas, krūtis zem blūzes saviļņoti cilājās. Viņa staroja priekā kā maza meitene, kas tikko saņēmusi brīnišķīgu dāvanu.

-     Lieliski, skolotāj. Neticami vienkārši, - viņa čukstus noteica, aptverot viņu ar siltu un pateicīgu skatienu. - Neticami vienkārši, - viņa domīgi atkārtoja un kā apburta palūkojās uz floreti, kuru turēja rokā. Šķita, viņa nokļuvusi jaunā nāves dimensijas pakļautībā, kuru kopš šā brīža sniegs tērauda ierocis.

-     Uz to arī, iespējams, balstīsies jūsu nopelni, - piebilda paukošanas skolotājs. - Paukošanas mākslā visvienkāršākais ir iedvesma, bet vissarežģītākais - tehnika.

Laimes pārņemta, viņa pasmaidīja.

-     Es zinu dūriena noslēpumu, par kuru nav ne vārda paukotāju rokasgrāmatās, - viņa nomurmināja, un šķita, ka tas viņā rada patiesu apmierinājumu. - Cik daudziem cilvēkiem tas ir zināms?

Dons Haime nenoteikti paraustīja plecus.

-     Es nezinu. Desmit, varbūt divpadsmit… Varbūt vēl dažiem. Bet, redziet, vieni to iemācīs citiem, un pēc neilga laika tas jau būs zaudējis savu iedarbību. Kā redzējāt, tas ir pavisam vienkārši, ja vien zināt, kā tas jādara.

-     Vai jūs kādu tādā veidā esat nogalinājis?

Paukošanas skolotājs pārsteigts uz viņu palūkojās. Tas bija jautājums, kuru dāmai nepiedienētos uzdot.

-     Nedomāju, ka šis būtu piemērots bridis, kundze… Ar visu cieņu pret jums, tomēr uzskatu, ka šis nu nebūt nav piemērots bridis, - viņš ieturēja pauzi; tikmēr viņa prātā uzplaiksnīja tālu atmiņu atbalss par kādu nelaimīgo, kurš pļavas vidū noasiņoja, asinīm burbuļojot, un neviens nebija spējīgs kaut ko darīt, lai apturētu stipro asiņošanu no caurdurtā kakla. - Un pat ja tā tas būtu bijis, es neredzu tajā neko, par ko varētu justies īpaši lepns.

Adela de Otēro uzmeta viņam zobgalīgu skatienu, it kā liekot saprast, ka par šo jautājumu varētu diskutēt. Bet Haime Astarloa ar bažām vēroja, kā vijolīšu krāsas acu mirdzumā uzzibsnī tumšs nežēlības punktiņš.

Luiss de Ajala bija pirmais, kurš uzdeva jautājumu. Līdz viņam bija nonākušas šādas tādas baumas.

-     Kaut kas nedzirdēts, don Haime. Sieviete! Un jūs sakāt, ka viņa ir laba paukotāja?

-     Lieliska. Es pats par to biju pārsteigts.

Marķīzs pieliecās, acīmredzami ieinteresēts.

-    Vai skaista?

Haime Astarloa, cenzdamies būt objektīvs, paraustīja plecus.

-     Ļoti.

-    Jūs taču esat pats velns, skolotāj! - Luiss de Ajala viņam piedraudēja ar pirkstu, reizē sazvērnieciski piemiegdams ar aci. - Un kur jūs šo dārgumiņu atradāt?

Dons Haime viegli iebilda. Tas taču būtu absurdi domāt, ka viņš savos gados, utt. Tās ir tikai tīri profesionālas attiecības. Protams, ka Viņa Ekselence to saprot.

Luiss de Ajala to tūlīt pat saprata.

-     Man ar viņu jāiepazīstas, don Haime.

Paukošanas skolotājs atbildēja izvairīgi. Viņu nebūt nedarīja laimīgu doma, ka de 1os Alumbres marķīzs iepazīsies ar Adelu de Otēro.

-    Protams, Ekselence. Kādā no tuvākajām dienām. Nav nekādu problēmu.

Luiss de Ajala viņu paņēma zem rokas; abi pastaigājās dārzā zem biezi saaugušajiem vītolu zariem. Karstums lika sevi just pat ēnā. Marķīzs bija ģērbies plānās kašmira biksēs un angļu zīda kreklā, kura piedurknes bija aizpogātas ar zelta aproču pogām.

-    Vai viņa ir precējusies?

-     Nav ne jausmas.

-    Vai jums nav zināma viņas dzīvesvieta?

-      Es tur esmu bijis tikai vienreiz. Un redzēju tikai viņu un kādu kalponi.

-    Tātad viņa dzīvo viena!

-   Tāds iespaids man radās, bet apgalvot to nevaru, - dons Haime šīs izprašņāšanas dēļ jau sāka justies neveikli; viņš mēģināja tikt no tās vaļā, nekļūstot nelaipns pret savu klientu un labvēli. - Patiesību sakot, doņja Adela īpaši daudz neko par sevi nestāsta. Es jau jums, Jūsu Ekselence, teicu, un lieki vēlreiz to atgādināt, ka mūsu attiecības ir tīri profesionāla rakstura: skolotāja un klienta attiecības.

Abi apstājās pie vienas no akmenī kaltajām strūklakām; apaļ- vaidzis eņģelītis turēja rokās krūku, no kuras tecēja ūdens. Pāris zvirbuļu, sajuzdami cilvēku tuvumu, pacēlās spārnos. Luiss de Ajala uz tiem nolūkojās, līdz tie pazuda tuvākā koka zaros, tad viņš atkal pagriezās pret savu sarunu biedru. Viņiem blakus esot, bija jūtams stipri izteikts kontrasts: plecīgā un spēcīgā marķīza figūra līdzās kalsnajam paukošanas skolotāja cildenumam. Tā vienkārši uzmetot skatienu, jebkurš būtu nodomājis, ka tieši Haime Astarloa ir aristokrāts.

-    Nekad nav par vēlu, var jau arī pārskatīt dažus principus, kas iepriekš šķituši nemaināmi… -»uzdrošinājās piebilst de 1os Alumbres marķīzs, izsmējīgi piemiedzis ar aci. Dons Haime satrūkās, acīmredzami samulsis.

-     Es jūs lūdzu neturpināt sarunu šādā garā, Ekselence, - viņa balsī bija jaušamas dusmas. - Es nekad nebūtu pieņēmis jauno sievieti par savu klienti, ja vien nebūtu saskatījis viņā neapšaubāmas tehniskās dotības. Par to jūs varat būt pilnīgi pārliecināts.

Luiss de Ajala draudzīgi un izsmējīgi nopūtās.

-    Progress, don Haime. Maģisks vārds! Jauni laiki, jaunas paražas sasniedz mūs visus. Un jūs jau nu arī neesat no tā pasargāts.

-     Jau iepriekš jums atvainojos, bet domāju, ka jūs kļūdāties, don Luis, - bija skaidri redzams, ka paukošanas skolotājam šāds sarunas pavērsiens ir ļoti nepatīkams. - Varat uzskatīt šo gadījumu par veca skolotāja profesionālu kaprīzi, ja vēlaties. Par estētisku… jautājumu. Bet no tā neizriet, ka tas nozīmē atvērt durvis progresam un jaunām paražām - šīs abas lietas atdala bezdibenis. Man jau ir pietiekami daudz gadu, lai nopietni izprastu tās izmaiņas, kas notiek manā domāšanas veidā. Es uzskatu, ka esmu pasargāts gan no jaunības trakulībām, gan no tā, lai pievērstu lielāku nozīmi nekā nepieciešams tam, kam es ticu, - tehniski izkoptai laika pavadīšanai.

De 1os Alumbres marķīzs piekrītoši pasmaidīja, uzklausījis atturīgo dona Haimes faktu izklāstu.

-    Jums taisnība, skolotāj. Es esmu tas, kuram jāatvainojas. No otras puses, jūs taču nekad neesat bijis progresa pusē…

-     Nekad. Visu savu dzīvi esmu aprobežojies ar to, lai man būtu skaidra izpratne par sevi pašu. Tas arī viss. Jāmāk saglabāt vērtības, kas, laikam ritot, nezaudē savu nozīmi. Viss pārējais ir īslaicīga mode, acumirklīgas un mainīgas situācijas. Vienu vārdu sakot - blēņas.

Marķīzs vērīgi uz viņu paskatījās. Sarunas vieglais tonis pilnībā bija izgaisis.

-     Don Haime, jūs neesat no šīs pasaules. Un apliecinu, ka to saku ar vislielāko cieņu, kādu pret jums izjūtu… Jau labu laiku jūtos pagodināts, tiekoties ar jums, bet tomēr ikkatru dienu nebeidzu vien brīnīties par to neparasto apsēstību, ar kādu jūs aizstāvat savu pienākuma izpratni. Tas nav nekas dogmatisks, ne ar reliģiju saistīts, pat ne morālas dabas… Tas ir tikai pienākums - kas īpaši neparasti šajos laikos, kad viss tiek pirkts par naudu, - pienākums pašam pret sevi, kuru jūs pats labprātīgi esat uzņēmies. Vai saprotat, kā tas mūsdienās izskatās?

Haime Astarloa stūrgalvīgi sarauca uzacis. Jaunais sarunas pavērsiens viņam patika vēl mazāk par iepriekšējo.

-     Nezinu, un tas mani ari neinteresē, Jūsu Ekselence.

-      Tieši tas jau ir visneparastākais jūsos, skolotāj. Ka jūs to nezināt un jūs tas pat neinteresē. Vai zināt? Reizēm es sev uzdodu jautājumu, vai šajā mūsu daudzcietušajā Spānijā lomas nelaimīgā kārtā nav samainītas un vai aristokrāta nosaukums pēc taisnības nepienāktos jums, nevis daudziem maniem paziņām, ieskaitot mani pašu.

-     Dieva dēļ, don Luis…

-     Ļaujiet man pateikt, Dieva cilvēk. Ļaujiet man runāt… Mans vectēvs, lai viņam vieglas smiltis, nopirka šo titulu, jo kļuva bagāts tirdzniecības darījumos ar Angliju kara laikā pret Napoleonu. Tas visiem labi zināms. Bet par īstu, tādu kā senos laikos, aristokrātu nevarēja kļūt, kontrabandas ceļā importējot angļu vadmalu, bet gan cīnoties ar zobenu rokās. Vai tā ir vai nav?… Un jūs taču, dārgais skolotāj, man tagad nestāstīsiet, ka ar floreti rokās esat mazāk vērts kā jebkurš no viņiem. Vai es.

Haime Astarloa pacēla galvu, un viņa pelēko acu skatiens ieurbās Luisa de Ajalas acīs.

-    Ar zobenu rokās, don Luis, esmu tikpat vērts kā jebkurš cits, kas spēj ar mani cīkstēties.

Viegla silta vēja brāzma pāršalca pār vītolu zariem. Marķīzs palūkojās uz akmens eņģeli un noklakšķināja mēli: šķita, viņš sapratis, ka aizgājis par tālu.

-     Jebkurā gadījumā, nav labi tādā veidā izolēties no visa, don Haime. Atļaujiet man kā jūsu draugam izteikt no visas sirds nākošu padomu… Krietnums neatmaksājas, ticiet man. Un ir arī maz uzjautrinošs. Belcebula dēļ, tikai nesāciet domāt, ka es tagad, ņemot vērā jūsu cienījamo vecumu, mēģinu lasīt jums sprediķi… Vēlos tikai pateikt, cik aizraujoši ir izbāzt galvu uz ielas un palūkoties, kas notiek visapkārt. Vēl jo vairāk šajā vēstures brīdī, kurā mēs dzīvojam… Vai zināt pēdējos jaunumus?

-    Kādus pēdējos?

-    Par pēdējo sazvērestību.

-    Es neesmu diez cik stiprs šajā jomā. Vai jūs runājat par arestētajiem ģenerāļiem?

-     Ko jūs! Šī ziņa jau ir novecojusi. Es runāju par progresistu partijas un Liberālās savienības vienošanos, par ko tikko paziņots. Izšķīrušies par noteiktu un galīgu atteikšanos no sadarbības ar legālo opozīciju, viņi nolēmuši atbalstīt militāro revolūciju. Programma: karalieni gāzt no troņa un piedāvāt to hercogam Monpansjē, kurš apsolījis šajā pasākumā ieguldīt glītu summu - trīs miljonus reālu. Šo apstākļu dēļ sāpināta un satraukta, Isabella nolēmusi izraidīt no valsts savu māsu un svaini, kā runā - uz Portugāli. Kas attiecas uz Serrāno, Dulse, Sabalu un citiem, tie devušies izsūtījumā uz Kanāriju salām. Monpansjē piekritēji pašlaik darbojas Prima labā; kas zina, varbūt tas, būdams kandidāts uz troni, atcerēsies par viņiem. Bet mūsu dižais varasvīrs? Mēli nepalaiž. Tādas ir tās lietas.

-    īsta putra!

-      Un vēl kāda. Tādēļ ir aizraujoši sekot notikumu attīstībai, atrodoties aiz barjeras, kā to daru es. Ko lai vēl jums saku… Jāpa- mērcējas visās mērcēs, it īpaši, ja runa ir par politiku un sievietēm, bet tā, lai ne viens, ne otrs mūs neaprij. Tāda ir manas dzīves filozofija: esmu šeit jūsu priekšā; es izbaudu dzīvi un tās pārsteigumus un to darīšu, kamēr vien tādi būs. Kas notiks pēc tam, man vienalga. Es maskējos ar cepuri un apmetni, un ar tādu pašu interesi apmeklēju Svētā Isidro grāmatu gadatirgu, kā to darīju, ieņemdams amatu valdības sekretariātā; ar šo amatu mani pagodināja mans mirušais tēvocis Hoakīns… Jādzīvo, don Haime. Un to jums saka uzdzīvotājs, kurš vakar uz kazino spēļu galda atstāja trīstūkstoš dūro, ar nievājošu smaidu uz lūpām, kas šķita apmierinājuma pilns. Vai jūs mani saprotat?

Paukošanas skolotājs iecietīgi pasmaidīja.

-    Iespējams.

-    Man gan nešķiet, ka jūs būtu par to īpaši pārliecināts.

-     Jūs mani pietiekami labi pazīstat, Ekselence, lai zinātu, kādi ir mani uzskati par to visu.

-     Es zinu jūsu domas. Jūs esat cilvēks, kurš jūtas svešs jebkurā vietā. Ja Jēzus Kristus jums teiktu: "Pamet visu un seko man", viņam to būtu viegli panākt. Nav nekā tāda, ko jūs vērtētu tik augstu, lai nespētu pārciest tā zaudējumu.

-     Iespējams, ir: pāris florešu. Dodiet man vismaz tādu iespēju.

-    Lai būtu floretes. Pieņemot, ka esat gatavs sekot Jēzum Kristum vai jebkuram citam. Bet, iespējams, nevajadzētu izteikt tik daudz pieņēmumu, - šķita, ka marķīzu šī doma uzjautrina. - Es jums nekad neesmu vaicājis, vai esat monarhijas piekritējs, don Haime. Ar to es domāju monarhiju kā abstrakciju, nevis mūsu tautas nelaimīgo farsu.

-     Iepriekš dzirdēju jūs sakām, don Luis, ka neesmu šīs pasaules cilvēks.

-     Nedz arī kādas citas, par to esmu pārliecināts. Patiesību sakot, es nespēju vien beigt apbrīnot jūsu spēju atrasties uz abu pasauļu robežas.

Paukošanas skolotājs pacēla galvu; viņa pelēkās acis vērās tālumā peldošajos mākoņos tā, it kā saskatītu tajos kaut ko sev radniecīgu.

-     Iespējams, ka esmu pārāk liels egoists, - viņš noteica. - Vecs egoists.

Marķīzs pavīpsnāja.

-     Bieži vien tam ir sava cena, mans draugs. Augsta cena.

Haime Astarloa samierinoši patēla rokas ar plaukstām uz augšu.

-     Pie jebkā var pierast, īpaši, ja nav citu iespēju. Ja jāmaksā, tad maksā; tas ir jautājums, kas saistīts ar attieksmi. Noteiktā dzīves posmā tiek pieņemta kāda nostāja, vai tā ir vai nav kļūdaina, bet tiek pieņemta. Un cilvēks nolemj būt tāds vai citāds. Aiz sevis tiek nodedzināti tilti, un pēc tam neatliek nekas cits kā par katru cenu turēties pretim vējam, paisumiem un bēgumiem.

-    Pat ja kļūst acīmredzams, ka izvēle bijusi kļūdaina?

-    Jo svarīgāk tādā gadījumā. Te spēlē ienāk estētiskais moments.

Marķīzam atplaukstot platā smaidā, skatienam pavērās viņa

nevainojamie zobi.

-     Kļūdaina estētika. Nudien, jauks akadēmisks temats!… Par to būtu daudz kas runājams.

-     Es nepiekritu. Patiesībā nav nekā tāda, par ko daudz varētu runāt.

-    Izņemot paukošanu.

-      Izņemot paukošanu, tā ir, - Haime Astarloa apklusa, it kā uzskatot sarunu par izsmeltu, taču pēc brīža viņš pašūpoja galvu un saknieba lūpas. - Bauda atrodama ne tikai ārējā pasaulē, kā jūs, Ekselence, pirms brīža teicāt. Tā var būt arī uzticībā noteiktiem personīgajiem rituāliem, un vēl jo vairāk tad, kad viss apkārtesošais sagrūst.

Marķīza balsī bija jaušams ironisks tonis.

-    Šķiet, ka Servantess kaut ko par to jau rakstījis. Atšķirība gan ir tā, ka jūs esat idalgo, kurš neklejo pa ceļiem, jo vējdzirnavas jau ir jūsos iekšā.

-      Jebkurā gadījumā, esmu sevi noslēdzies idalgo un egoists, neaizmirstiet par to, Jūsu Ekselence. Lamančas idalgo vēlējās atmaksāt pāridarījumus; es vēlos tikai to, lai mani liek mierā, - viņš kādu brīdi palika domīgs, analizējot savus izteiktos spriedumus. - Nezinu, vai tas savienojams ar godīgumu, bet patiesībā es gribu būt tikai godīgs, to es jums galvoju. Godājams. Godīgs. Jebkurš vārds der, kura etimoloģijā būtu vārds "gods", - viņš vienkārši piebilda; neviens nebūtu viņa toni uztvēris kā augstprātības izpausmi.

-      Oriģināla apsēstība, skolotāj, - ar patiesu apbrīnu atbildēja marķīzs. - It īpaši šajos laikos. Kāpēc šis vārds, nevis jebkurš cits? Man prātā nāk desmitiem citu: nauda, vara, godkāre, naids, kaisle…

-     Domāju, tādēļ, ka reiz izvēlējos šo un nevis kādu citu. Varbūt tas notika nejauši vai arī tāpēc, ka man patika, kā tas skan.

Iespējams, es to kaut kādā veidā saistīju ar sava tēva tēlu, par kura nāves veidu vienmēr esmu bijis lepns. Laba nāve attaisno jebko. Pat jebkuru dzīvi.

-    Šis uzskats par atdzimšanu, - Ajala smaidīja, apmierināts, ka iespējams turpināt sarunu ar paukošanas skolotāju, - tas jau, vai zināt, mazliet aizdomīgi ož pēc katolicisma. Laba nāve kā durvis uz mūžīgu atpestīšanu.

-    Ja kāds gaida atpestīšanu vai ko tamlīdzīgu, nav vērts to darīt… Es runāju par pēdējo cīņu uz sliekšņa, pilnīgā tumsā, kad nav neviena cita liecinieka kā vien tu pats.

-     Jūs piemirsāt par Dieva klātbūtni.

-     Tas mani neinteresē. Dievs pacieš to, ko nav iespējams paciest; viņš ne par ko neatbild un ir nepastāvīgs. Viņš nudien nav nekāds bruņinieks.

Marķīzs ar patiesu cieņu palūkojās uz donu Haimi.

-      Skolotāj, es vienmēr esmu uzskatījis, - pēc klusuma brīža viņš piebilda, - ka māte Daba visu izdara tik labi, ka gaišos prātus padara par ciniķiem, tādējādi ļaujot tiem izdzīvot… Jūs esat vienīgais man zināmais pierādījums, kurš norāda uz manas teorijas neprecizitāti. Un, iespējams, tieši tas man jūsu raksturā visvairāk patīk; pat vairāk nekā paukošanas stundās saņemtie dūrieni. Jūs mani mācāt samierināties ar dažām lietām, kuras, kā es būtu gatavs apzvērēt, eksistē tikai grāmatās. Tas līdzinās manai pusaiz- migušajai sirdsapziņai.

Abi apklusa, ieklausīdamies strūklakas šalkoņā; maiga silta vēja brāzma atkal sašūpoja vītolu zarus. Tobrīd paukošanas skolotājs iedomājās par Adelu de Otēro, viņš uzmeta skatienu Luisam de Ajalam un sajuta, kā dvēseli pārņem nepatīkami sirdsapziņas pārmetumi.

Būdams tālu no tās vasaras politiskajiem saviļņojumiem, kas bija saistīti ar karaļa galmu, Haime Astarloa akurāti pildīja ar klientiem noslēgtās saistības, ieskaitot tās trīs stundas nedēļā, kuras bija veltītas Adelai de Otēro. Nodarbības noritēja mierīgi, bez jebkādiem incidentiem; uzsvars tajās tika likts uz paņēmienu tehnisko izstrādi, kas arī bija viņu abu attiecību galvenais iemesls. Pēc divcīņām, kuras jaunā sieviete turpināja veiksmīgi, parādot neparastu izveicību, viņiem tik tikko atlika laika, lai pārmītu dažus vārdus par nenozīmīgiem jautājumiem. Vairs neatkārtojās tās pēcpusdienas intīmais sarunas tonis, kad viņa otro reizi bija ieradusies paukošanas skolotāja salonā. Galvenokārt viņa tagad aprobežojās ar to, ka uzdeva donam Haimem noteiktus jautājumus par paukošanas mākslu, uz kuriem viņš atbildēja ar vislielāko prieku un atvieglojumu. No otras puses, skolotājam bija pavisam dabiska interese uzzināt kaut ko par savas klientes dzīvi, bet, kad viņš reizēm šo tematu sarunas laikā skāra, viņa izlikās nesaprotam vai arī veikli izvairījās no sarunas turpinājuma. No visa bija noprotams vien tas, ka viņa dzīvo viena, bez tuviem radiniekiem, un ka iemeslu dēļ, kuru noslēpums zināms vien viņai pašai, cenšas izvairīties no Madrides sabiedriskās dzīves, kaut gan, ņemot vērā viņas sabiedrisko stāvokli, vajadzētu tajā piedalīties. Vienīgie drošie dati bija tādi, ka, šķiet, viņa ir labi nodrošināta, varētu teikt, pat bagāta, lai gan dzīvo Riaņjo ielas trešajā, nevis pirmajā stāvā, kā ari neizskaidrojamais fakts, ka viņa vairākus gadus pavadījusi ārzemēs, iespējams, Itālijā, kā skolotājs saprata no dažiem sīkumiem, kā arī nejaušiem izteicieniem sarunu laikā ar jauno sievieti. No otras puses, nebija iespējams uzzināt, vai viņa ir neprecējusies vai atraitne, lai gan viņas dzīvesveids vairāk šķita atbilstošs pēdējam minējumam. Adelas de Otēro dabiskums, viņas skepticisms, kas šķita piepildām visus viņas spriedumus par vīriešiem, nebija raksturīgs neprecētai sievietei. Acīm redzams, ka šī sieviete ir mīlējusi un cietusi; Haimem Astarloa bija pietiekami daudz gadu, lai saprastu, ka tā viņas pašpaļāvība, kādu iespējams iegūt, vēl jaunam esot, nākusi, pārvarot stipras un ekstrēmas personiskās ciešanas. Viņš nezināja, vai būtu taisnīgi Adelu ierindot kategorijā, kuru, vulgāri izsakoties, sauc par piedzīvojumu meklētājām. Varbūt viņa tāda arī bija; pēc visa redzētā viņā patiešām bija jūtamas tik neparastas neatkarības izpausmes, ka paukošanas skolotājam radās lielas grūtības noteikt viņas tipu starp citām parastām sievietēm. Tomēr kaut kas viņa iekšienē teica, ka tā būtu atkāpšanās, pārāk viegla atkāpšanas, pakļaujoties stulbu impulsu vienkāršojumiem.

Neraugoties uz Adelas de Otēro izvairību, kad runa bija par viņas dzīves noslēpumu atklāšanu, viņas attiecības ar paukošanas skolotāju vispārējos vilcienos varēja uzskatīt par apmierinošām. Sieviešu dzimtes klientes jaunība un savdabīgums, ko vēl jo vairāk uzsvēra viņas skaistums, radīja Haimē Astarloa veselīgu dzīvīgumu, kas ar katru dienu bija jo vairāk jūtams. Viņa pret skolotāju izturējās ar cieņu, lai gan tās uzvedībā bija jaušama smalka koķetērija. Vecais skolotājs šos tik tikko manāmos koķetēšanas vilnīšus uztvēra ar patiku, līdz kamēr viņš katru reizi aizvien dedzīgāk gaidīja brīdi, kad viņa ar savu mazo ceļojumu somu pie rokas ieradīsies paukošanas salonā. Viņš jau bija pieradis pie tā, ka Adela atstāj puspievērtas ģērbtuves durvis. Tiklīdz viņa bija aizgājusi, viņš iegāja šajā telpā, lai ar rudenīgu maigumu ieelpotu vieglo rožūdens aromātu, kas virmoja gaisā kā viņas klātbūtnes pēdas. Bija brīži, kad viņi viens otrā raudzījās pārāk ilgi, kad kāds paukošanas manevrs tos fiziski vienoja, un tikai ar pašsavaldību, tveroties zem laipnas tēvišķības maskas, skolotājam izdevās apslēpt dvēseles mulsumu, kuru viņā radīja šī sieviete.

Un tā pienāca diena, kad viņa uzbrukuma laikā mēģināja izdarīt dūrienu ar tādu spēku, ka atsitās pret dona Haimes krūtīm. Viņš sajuta sievietes ķermeni, siltū un elastīgu, savās rokās un, tikai refleksu vadīts, aptvēra jaunās sievietes vidukli, lai palīdzētu tai atgūt līdzsvaru. Viņa ātri vien izslējās, bet seja, kuru sedza maskas metāliskais režģis, vēl kādu mirkli bija vērsta pret skolotāju, tā atradās ļoti tuvu, tik tuvu, ka skolotājs sajuta viņas elpu un mirdzošās acis, kas to vērīgi uzlūkoja. Pēc tam, atkal aizsargājoties, viņš bija tik saviļņots par notikušo, ka Adelai divas reizes tehniski precīzi izdevās iedurt viņa krūšusargā, pirms viņš spēja iedomāties par pareizo aizsardzības veidu. Laimīga, ka viņai divas reizes pēc kārtas izdevies uzbrukums, Adela de Otēro lēkāja turp un atpakaļ pa paukošanas zāles grīdu, uzbrūkot viņam ar ātriem, kā zibens, dūrieniem; viņas uzbrukumi un viltus gājieni, kurus tā dedzīgi improvizēja, palēkdamās no prieka kā maza meitene un ar visu savu ķermeni un dvēseli nododamās spēlei, viņu sajūsmināja. Haime Astarloa, jau atguvies, viņu vēroja, ieturot izstieptas rokas distanci un skarot jaunās sievietes floreti, kas skanēja pret viņa floreti, kad viņa uz bridi apstājās, apdomīgi pētot aizsardzības iespējas un vienlaikus meklējot vājo vietu, lai uzbruktu ātri un drosmīgi. Paukošanas skolotājs nekad viņu nebija mīlējis tik stipri kā tobrīd.

Vēlāk, kad Adela iznāca no ģērbtuves, tērpusies ielas kostīmā, viņa šķita satraukta. Viņa bija bāla un tās soļi nedroši. Viņa pārvilka ar roku pār pieri, cepure nokrita uz grīdas, bet pati viņa grīļodamās atbalstījās pret sienu. Skolotājs, gādīgs un noraizējies, metās pie viņas.

-    Vai jūtaties labi?

-    Domāju, ka jā, - viņa vārgi pasmaidīja. - Tas tikai karstuma dēļ.

Skolotājs pasniedza viņai roku, un viņa uz tās atbalstījās. Viņa nolieca galvu, gandrīz skarot ar vaigu skolotāja plecu.

-    Tā ir pirmā vājuma pazīme, kas mani jūsos pārsteidz, doņja Adela.

Smaids uzplaiksnīja jaunās sievietes bālajā sejā.

-    Tad uzskatiet to par privilēģiju, - viņa atbildēja.

Skolotājs aizveda viņu līdz kabinetam, saldkaisli izbaudot Adelas rokas maigo spiedienu pret savu plecu, līdz palaida vaļā viņas roku, apsēdinot viņu uz vecā dīvāna, kura āda laika gaitā bija sasprēgājusi.

-    Jums nepieciešams kaut kas tonizējošs. Varbūt malciņš konjaka dos jums spēku.

-     Neraizējieties. Es jau jūtos daudz labāk.

Dons Haime tomēr uzstāja un devās meklēt dzērienu sienas skapi. Viņš atgriezās ar glāzi rokā.

-     Iedzeriet mazliet, es jūs ļoti lūdzu. Tas tonizē asinis.

Viņa apmērcēja lūpas, mīlīgi saviebjot seju. Paukošanas skolotājs plaši atvēra loga slēģus, lai labāk ieplūstu svaigs gaiss, un apsēdās iepretim jaunajai sievietei, gan ieturot nepieciešamo distanci. Tā viņi kādu brīdi klusumā sēdēja. Dons Haime uz viņu lūkojās vērīgāk, nekā būtu uzdrošinājies parastos apstākļos: viņa aizbildinājums bija - interese par tās pašsajūtu. Automātiski viņš ar pirkstiem pārvilka pa roku, uz kuras viņa bija balstījusies; viņam šķita, ka vēl arvien tur ir sajūtams tās pieskāriens.

-    Iedzeriet vēl vienu malciņu. Šķiet, konjaks jums nāk par labu.

Viņa paklausīgi piekrita. Tad ieskatījās skolotāja acīs un pateicīgi pasmaidīja, turot klēpī konjaka glāzi, kuru tikai mazliet bija pielikusi pie lūpām. Viņa jau bija atguvusi sejas krāsu un ar zodu norādīja uz priekšmetiem, kas piepildīja istabu.

-    Vai zināt, ka jūsu māja, - viņa teica klusā balsī, it kā uzticēdama noslēpumu, - līdzinās jums? Viss izskatās ar tādu mīlestību saglabāts, ka ir ērts un rada drošības sajūtu. Šeit šķiet, ka esi pasargāts no visa, tā, it kā pat laiks būtu apstājies. Šīs sienas glabā sevī…

-    Visu dzīvi?

Viņa izdarīja kustību, it kā grasītos sasist plaukstas, apmierināta, ka viņš devis pareizo apzīmējumu.

-    Visu jūsu dzīvi, - viņa atbildēja ar apburošu smaidu.

Dons Haime piecēlās kājās unv paspēra dažus soļus pa istabu,

klusu vērodams priekšmetus, kurus viņa bija pieminējusi: sens Parīzes akadēmijas diploms, kokā grebts ģerbonis ar uzrakstu Uz mani, antīks dueļu pistoļu komplekts kristāla traukā, Karaļa gvardes leitnanta nozīmīte uz zaļa samta nelielā rāmītī pie sienas… Viņš viegli pārlaida roku pār grāmatu muguriņām, kas bija sarindotas ozolkoka plauktos. Adela de Otēro viņā lūkojās puspavēr- tām lūpām, uzmanīgi, cenšoties notvert to visu priekšmetu, kas bija ap paukošanas skolotāju, tālo laiku skaņas.

-      Jauki ir neatteikties aizmirst, - jaunā sieviete noteica pēc briža.

Viņš bezspēcīgi noplātīja rokas, liekot saprast, ka neviens nevar izvēlēties sava paša atmiņas.

-     Neesmu pārliecināts, ka "jauki" ir īstais vārds, - viņš atbildēja, norādīdams uz grāmatām un priekšmetiem, kas karājās pie sienām. - Reizēm man šķiet, ka atrodos kapsētā… Izjātas ir ļoti līdzīgas: simboli un klusums, - viņš brīdi apdomāja tikko sacīto un skumji pasmaidīja. - Visu to rēgu klusums, kurus pamazām esi atstājis aiz sevis. Kā Ainejs, bēgdams no Trojas.

-     Es zinu, ko jūs ar to domājat.

-     Zināt? Jā, iespējams. Es sāku ticēt, ka jā - jūs to zināt.

-    Tās ir to cilvēku ēnas, par kurām mēs varējām kļūt, bet ne- kļuvām… Vai tad runa nav par to?… Par kurām sapņojām kļūt, bet mūs pamodināja, - viņas tonis bija monotons, neizteiksmīgs, tāds, it kā viņa atstāstītu pirms ilga laika no galvas iemācītu stundu. - To ēnas, kurus mēs reiz mīlējām un nekad vairs nesasniegsim; to ēnas, kas mūs mīlēja un kuru ceribu mēs nogalinājām ļaunuma, muļķības vai nezināšanas dēļ…

-     Jā. Redzu, ka jums tas viss labi pazīstams.

Rēta lūpu kaktiņā pastiprināja sarkasmu viņas smaidā.

-     Un kāpēc gan lai tas man nebūtu pazīstams? Vai varbūt jūs domājat, ka tikai vīrieši var atstāt aiz sevis degošu Troju?

Skolotājs kādu brīdi uz viņu skatījās, nezinot, ko teikt. Jaunā sieviete bija aizvērusi acis, mēģinot atšķirt tālās balsis, ko tikai viņa vien bija spējīga saklausīt. Tad viņa pamirkšķināja acis, it kā atgriežoties no sapņa, un skatiens meklēja paukošanas skolotāju.

-     Tomēr, - viņa noteica, - jūsos, don Haime, nav rūgtuma. Nedz arī naida. Man gribētos uzzināt, kur jūs ņemat tik daudz spēka, lai paliktu neaizskarts, lai nekristu uz ceļiem un nelūgtu žēlsirdību… Vienmēr šis mūžīgā svešzemnieka izskats, kurš it kā atsvešinājies no visa notiekošā. Varētu teikt, ka, cenšoties izdzīvot, jūs kā tāds mantrausis uzkrājat savus iekšējos spēkus.

Vecais paukošanas skolotājs paraustīja plecus.

-    Tas neesmu es, - viņš klusā balsī gandrīz bikli atbildēja. - Tie ir mani gandrīz vai sešdesmit dzīves gadi, ar visu labo un slikto, kas tajos bijis. Bet runājot par jums… - viņš, nedrošs juzdamies, nepabeidza teikumu un nolieca galvu, skarot ar zodu krūtis.

-    Bet runājot par mani… - vijolīšu krāsas acis bija kļuvušas neizteiksmīgas, it kā pār tām būtu nolaidies neredzams plīvurs. Dons Haime nevainīgi pašūpoja galvu tieši tā, kā to būtu darījis bērns.

-     Jūs esat ļoti jauna. Jums vēl viss priekšā.

Adela dc Otēro uzmeta viņam ciešu skatienu. Tad viņa sarauca uzacis un bez prieka iesmējās.

-    Manis nav. Es neeksistēju, - viņa pateica mazliet aizsmakušā balsī.

Dons Haime apmulsis palūkojās uz viņu. Jaunā sieviete noliecās, lai noliktu konjaka glāzi uz galdiņa. Tai brīdī paukošanas skolotājs varēja aplūkot viņas spēcīgo un skaisto kaklu, kuru atstāja kailu uz pakauša saņemtie ahātmelnie mati. Pēdējie saules stari ieplūda pa logu, tā fonā bija redzami sarkanīgi mākoņi. Atspulgs stiklos uz sienas pamazām samazinājās, līdz izzuda pavisam.

-     Tas ir dīvaini, - nomurmināja dons Haime. - Es vienmēr esmu uzskatījis, ka spēju pazīt sev radniecīgu dvēseli pēc tam, kad kādu laiku esam ar floretēm rokās cīnījušies. Ja trenēta tauste, nav grūti iekļūt cilvēka būtībā. Paukošanas laikā katrs parāda sevi tādu, kāds viņš ir.

Viņa lūkojās uz skolotāju ar izklaidīgu skatienu, šķita, ka viņa domā par sensenām lietām.

-    Iespējams, - viņa neizteiksmīgi nomurmināja.

Skolotājs paņēma grāmatu, kas pagadījās pa rokai, un, paturējis to kādu brīdi, novietoja atpakaļ plauktā.

-     Ar jums tā nav, - viņš noteica. Šķita, ka viņa ļoti lēnām sāk atgūties; viņas acīs parādījās viegla intereses atblāzma.

-     Es runāju nopietni, - viņš turpināja. - Jūsos, doņja Adela, esmu bijis spējīgs atklāt vien tikai spēku un agresivitāti. Jūsu kustības ir nosvērtas un drošas; pārlieku veiklas sievietei, bet pārāk graciozas vīrietim. Jūs izstarojat kādu magnētisku enerģiju, aizturētu, disciplīnai pakļautu enerģiju… Reizēm - kādu tumšu un neizskaidrojamu naidu, nezinu tikai, pret ko tas vērsts. Vai arī pret kuru cilvēku. Iespējams, atbilde rodama zem Trojas pelniem, kuru jūs, šķiet, labi pazīstat.

Izskatījās, ka Adela de Otēro apdomā šos vārdus.

-    Turpiniet, - viņa teica.

Haime Astarloa bezspēcīgi atmeta ar roku.

-    Nekas daudz vairāk nav sakāms, - viņš, it kā atvainodamies, atzinās. - Redzat, esmu spējīgs to visu atklāt, bet nespēju nokļūt līdz tā visa motivācijai. Esmu tikai vecs paukošanas skolotājs un nepretendēju uz filozofa vai morālista titulu.

-    Nemaz nav tik slikti, ja runa ir par vecu paukošanas skolotāju, - iebilda jaunā sieviete ar ironisku un visžēlīgu smaidu. Šķita, ka zem viņas samtainās ādas kaut kas vārgi ietrīcas. Otrpus logam, pār Madrides jumtiem, debesis kļuva aizvien tumšākas. Kāds kaķis, viltīgs un kluss, nogāja pa palodzi, iemetot skatienu istabā, ko sāka pārņemt krēsla, un turpināja savu ceļu.

Adela de Otēro sakustējās, un viņas svārki viegli iečaukstējās. - Šis nav piemērotākais laiks, - viņa noslēpumaini, it kā aizdomājusies, piebilda. - Arī diena nav pareizā… Un pilsēta… - viņa nolieca plecus, un tās sejā pavīdēja smaids. - Žēl, - viņa piebilda.

Dons Haime viņu samulsis uzlūkoja. Uztvērusi viņa neizpratni, jaunā sieviete maigi pavēra lūpas, graciozi mainot savu tēlu, un ar plaukstu uzsita pa ādas dīvānu sev blakus.

-    Apsēdieties man līdzās, maestro.

Haime Astarloa tobrīd stāvēja pie loga. Viņš pieklājīgi, bet noraidoši atmeta ar roku. Istabu jau bija pārņēmusi puskrēsla, to piepildīja pelēcīgas krāsas un ēnas.

-    Vai jūs kādreiz esat mīlējis? - viņa pavaicāja. Viņas sejas panti jau sāka gaist tumsā, kas kļuva jo izteiktāka.

-    Vairākkārt, - viņš ar skumjām balsī atbildēja.

-    Vairākas? - jaunā sieviete šķita pārsteigta. - Nu jā, es saprotu. Bet nē, skolotāj. Bs vēlos pavaicāt, vai jūs kādreiz patiesi esat milējis.

Debesis rietumu pusē ātri satumsa. Dons Haime paskatījās uz petrolejas lampu, bet neuzdrošinājās to aizdegt. Šķita, ka Adelu dc Otēro nemaz arī neuztrauc pamazām zūdošā gaisma.

-     Jā. Tas notika Parīzē. Jau sen.

-    Vai viņa bija skaista?

-     Jā. Tikpat skaista… kā jūs. Turklāt Parīze viņu darīja vēl jo skaistāku: Latīņu kvartāls, Senžermēna ielas veikaliņi, dejas Šom- jērā un Monparnasā.

Atmiņas kā ar asu nostalģijas asmeni sažņaudza viņa kuņģi. Viņš vēlreiz palūkojās uz petrolejas lampu.

-     Domāju, ka mums vajadzētu…

-     Un kurš kuru pameta, don Haime?

Paukošanas skolotājs, zinot, ka Adela de Otēro vairs nevar redzēt viņa sejas izteiksmi, pasmaidīja, bet viņa smaidā atspoguļojās sāpes.

-    Tas viss bija daudz sarežģītāk. Pēc četriem gadiem es liku viņai izvēlēties. Un viņa šo izvēli izdarīja.

Jaunā sieviete tobrīd šķita kā nekustīga ēna.

-     Precējusies?

-     Viņa bija precējusies. Bet jūs esat gudra sieviete.

-     Ko jūs darījāt pēc tam?

-    Pārdevu visu, kas man bija, un atgriezos Spānijā. Kopš tā brīža pagājis ilgs laiks.

Uz ielas kāds, bruņojies ar kārtīm un pīķiem, aizdedza laternas. Vārga, gāzes radīta gaisma ieplūda pa atvērto logu. Viņa piecēlās no dīvāna, tumsā šķērsoja istabu un palika nekustīgi stāvam pie loga līdzās skolotājam.

-    Ir kāds angļu dzejnieks, - viņa klusā balsī teica. - Lords Bairons.

Dons Haime klusējot gaidīja. Viņš varēja sajust siltumu, ko

izstaroja augums viņam līdzās, gandrīz pieskaroties viņa

ķermenim. Viņa mute bija pavisam izkaltusi bailēs, ka varētu būt sadzirdami viņa sirds puksti. Adelas de Otēro balss atskanēja rāmi, kā mīļš glāsts:

The devil speaks truth much oftener than he's deemed He has an ignorant audience…

Viņa piegāja skolotājam tuvāk. No ielas nākošie atspulgi izgaismoja viņas sejas apakšējo daļu, zodu un muti.

Velns saka taisnību daudz biežāk nekā tam tic, bet tie, kas viņu uzklausa, ir nejēgas…

Iestājās pilnīgs klusums, šķita, ka tas ilgs mūžīgi. Un tikai tad, kad šis klusums jau kļuva neizturams, atkal atskanēja viņas balss:

- Vienmēr ir kas tāds, kas jāpastāsta.

Viņa to pateica tik klusā balsī, ka dons Haime ar pūlēm atšķīra vārdus. Viņš gandrīz uz savas ādas, katrā ziņā - pavisam tuvu, sajuta maigo rožūdens smaržu. Sapratis, ka sāk zaudēt veselo saprātu, skolotājs izmisīgi sāka meklēt kaut ko, kas viņam ļautu atgriezties atpakaļ realitātē. Tad viņš pastiepa roku uz petrolejas lampas pusi un aizdedza sērkociņu. Kūpošā liesmiņa viņa rokās trīcēja.

Viņš uzstāja, ka pavadīs doņju Adelu līdz pat viņas mājai Riaņjo ielā. Nav īstais laiks, lai viņa viena pati dotos meklēt kādu karieti, viņš piebilda, neuzdrošinoties to tieši uzlūkot. Un tā viņš uzvilka svārkus, paņēma spieķi un cilindru un viņai pa priekšu nokāpa pa kāpnēm. Vārtu telpā viņš apstājās un, pēc neilgas vilcināšanās, ko Adela de Otēro, protams, pamanīja, beidzot piedāvāja viņai savu roku ar tik ledainu laipnību, uz kādu tikai viņš vien bija spējīgs. Jaunā sieviete atspiedās pret viņa roku un, kamēr viņi gāja, reizi pa reizei iesānis uzmeta viņam skatienu, kurā bija manāms slēpts izsmiekls. Dons Haime piegāja pie karietes, kuras kučieris snauduļoja, atspiedies pret laternas stabu; viņi iekāpa karietē, un skolotājs nosauca adresi. Kariete devās lejup pa Arenala ielu, tad pie Austrumu pils pagriezās pa labi. Paukošanas skolotājs klusēja, rokas atbalstījis pret spieķa rokturi, neveiksmīgi cenzdamies sakārtot paša domas. Tas, kas būtu varējis notikt, nebija noticis, bet viņš nebija pārliecināts, vai par to sevi jāapsveic vai arī jānicina. Par ko šajā brīdi domāja Adela de Otēro, viņš nekādā ziņā nevēlējās zināt. Neraugoties uz visu, gaisā bija jaušama kaut kāda skaidrība: šis vakars, sarunas, kurām galu galā, kā šķita, vajadzēja viņus satuvināt jo vairāk; taču kaut kas viņu starpā bija salūzis neatgriezeniski un uz visiem laikiem. Viņš nezināja, kas tieši, bet tas nemaz nebija tik svarīgi; nepārprotams bija viņam apkārt grūstošās pasaules troksnis. Jaunā sieviete nekad viņam nepiedos gļēvulību. Vai arī viņa pazemību.

Viņi brauca klusējot, katrs bija iekārtojies karietes sarkani tapsēto sēdekļu pretējā stūrī. Reizēm, kad kariete brauca garām aizdegtām laternām, kāds gaismas stariņš uz brīdi izgaismoja tās iekšieni, ļaujot donam Haimem ar acu stūrīti saskatīt savas ceļabiedres profilu; viņa bija iegrimusi ēnu vērošanā, kas klāja ielas. Vecajam paukošanas skolotājam gan būtu gribējies pateikt jebko, kas palīdzētu pārvarēt nepatīkamo sajūtu, kura viņam nedeva mieru; bet viņš baidījās, ka viss kļūs vēl sliktāk. Tas izrādījās velnišķīgi absurdi.

Pēc brīža Adela de Otēro pagriezās ar seju pret viņu.

-     Man stāstīja, ka starp jūsu klientiem, don Haime, ir ievērojamas personas. Vai tā ir taisnība?*

-     Tā ir.

-    Ir arī dižciltīgie? Es ar to domāju: grāfi, hercogi un tamlīdzīgi.

Haime Astarloa bija priecīgs, ka sarunai radies cits temats, kas

stipri atšķīrās no tā, kas pirms brīža bija risinājies viņa mājā. Bez šaubām, viņa saprata, ka viss varēja aiziet pārāk tālu. Iespējams, noprotot, cik neveikli jūtas paukošanas skolotājs, Adela mēģināja salauzt ledu pēc visai divdomīgās situācijas, kurā arī viņa bija piedalījusies.

-    Daži ir, - viņš atbildēja. - Bet tādu nav daudz, es godīgi atzīstos. Pagājuši tie laiki, kad slavens paukošanas skolotājs varēja iekārtoties Vīnē vai Sanktpēterburgā un viņu iecēla par impērijas pulka kapteini… Mūsu laikos aristokrāti īpaši nealkst apgūt manu mākslu.

-     Un kuri tad ir tie, godavīru cienīgie, izņēmumi?

Dons Haime paraustīja plecus.

-    Divi vai trīs. Grāfa de Suekas dēls, dc 1os Alumbres marķīzs…

-     Luiss de Ajala?

Skolotājs palūkojās uz viņu, neslēpjot savu izbrīnu.

-    Jūs pazīstat donu Luisu?

-    Man par viņu ir stāstījuši, - viņa atbildēja ar izteiktu vienaldzību. - Cik saprotu, viņš ir viens no labākajiem paukotājiem Madridē.

Skolotājs apmierināti pamāja.

-    Tā tas ir.

-    Labāks par mani? - viņas balsī tobrīd bija saklausāma patiesa interese.

Skolotājs smagi nopūtās; viņš jutās iedzīts stūrī.

-    Viņam ir cits stils.

Adela de Otēro atbildēja vieglā tonī.

-    Man ļoti gribētos ar viņu pacīnīties. Runā, ka viņš esot interesants vīrietis.

-    Tas nav iespējams. Man žēl, bet tas nav iespējams.

-     Kādēļ? Es neredzu nekādus šķēršļus.

-     Nu, redziet… Es vēlos teikt, ka…

-    Es labprāt ar viņu pāris reižu pacīnītos. Vai jūs arī viņam iemācījāt divsimt eskūdo vērto dūrienu?

Dons Haime nemierīgi sakustējās savā karietes sēdeklī. Viņu sāka satraukt paša bažas.

-    Jūsu vēlmes, doņja Adela, ir mazliet, hmm… es teiktu, neparastas, - skolotājs, to sakot, bija saraucis uzacis. - Es nezinu, vai marķīza kungs…

-    Vai jūs esat labi pazīstami?

-     Nu jā; viņš mani pagodina ar savu draudzību, ja tas ir tas, ko jūs vēlaties zināt.

Jaunā sieviete ieķērās viņam rokā tik dedzīgi, ka Haimem Astarloa bija grūti šajā sievietē pazīt to Adelu de Otēro, kura pirms pusstundas bija ar viņu runājusi kabineta intīmajā puskrēslā.

-     Tad jau nav nekādu problēmu! - viņa apmierināti iesaucās. - Jūs viņam par mani pastāstiet; stāstiet viņam patiesību: to, ka labi rīkojos ar floreti, un skaidrs, ka viņam radīsies interese ar mani iepazīties. Sieviete, kura nodarbojas ar paukošanu!

Dons Haime neskaidri nomurmināja pāris nepārliecinošu aizbildinājumu, bet viņa atkal un atkal atgriezās pie sava.

-     Šobrīd, kā jums zināms, maestro, es Madridē nevienu nepazīstu. Nevienu, izņemot jūs. Esmu sieviete, nevar taču būt runa par to, ka es staigātu ar floreti padusē un klauvētu pie durvīm…

-    Tas nav prātam aptverams! - Haimes Astarloa izsauciens šoreiz nāca no viņa paša cieņas izjūtas dziļumiem.

-     Nu redzat. Es nomirtu no kauna.

-     Ne jau tikai par to ir runa. Dons Luiss de Ajala ir ļoti strikts it visā, kas attiecas uz paukošanu. Nezinu, ko viņš nodomātu, ja sieviete…

-     Jūs taču mani pieņēmāt, maestro.

-     Jūs pati to pateicāt. Mana profesija ir: paukošanas skolotājs. Savukārt Luiss de Ajala ir marķīzs.

Jaunā sieviete iesmējās: viņas srhickli bija dzēlīgi, bet vienlaikus jautri.

-    Pirmoreiz, kad jūs ieradāties pie manis mājās, jūs tieši tā ari teicāt, ka atsakāties mani mācīt principu dēļ…

-     Uzvarēja mana profesionālā interese.

Viņi šķērsoja Princeses ielu, pabraucot garām Lirias pilij. Daži labi ģērbti garāmgājēji pastaigājās zem trīsošām laternu gaismām, izbaudot vakara vēsumu. Kāds nogarlaikojies naktssargs, ieraugot karieti, pacēla roku pie cepures, domādams, ka tā dodas uz Albas hercogu rezidenci.

-     Apsoliet, ka jūs parunāsiet par mani ar marķīzu!

-     Es nekad neapsolu ko tādu, ko neesmu gatavs izpildīt.

-     Skolotāj… Man jau gandrīz vai jāsāk domāt, ka esat greizsirdīgs.

Haime Astarloa sajuta smacējošu karstuma vilni sejā. Pats viņš savu seju redzēt nevarēja, bet bija pārliecināts, ka ir nosarcis līdz pat ausu galiņiem. Viņš palika ar atvērtu muti un nespēja izteikt ne vārda, juzdams, kā dīvainas izjūtas aizžņaudz viņam kaklu. "Viņai taisnība," viņš nodomāja. "Viņai patiešām ir taisnība. Es uz- vedos kā tāds puika." Skolotājs dziļi ieelpoja, pats par sevi nokaunējies, un uzsita pa karietes grīdu ar spieķa uzgali.

-    Labi… Pamēģināsim. Bet nevaru jums galvot, ka tas izdosies.

Adela sasita plaukstas kā laimīga meitene un, noliekusies pār

skolotāju, karsti paspieda viņa roku. Pārāk karsti, iespējams, ja runa būtu tikai par vienkārši apmierinātu iegribu. Un paukošanas skolotājam ienāca prātā, ka Adela de Otēro pilnīgi neapšaubāmi tomēr ir vieglprātīga sieviete.

Haime Astarloa izpildīja doto vārdu ar smagu sirdi un kādas nodarbības laikā marķīza de 1os Alumbres mājā ļoti taktiski uzsāka sarunu par šo tematu: Jauna sieviete, paukotāja, jūs jau zināt, par kuru es runāju, jūs reiz par viņu izrādījāt interesi. Jaunatnei patīk sagraut stereotipus un tamlīdzīgas lietas. Nenoliedzams ir tas, ka viņa ir ļoti aizrāvusies ar mūsu mākslu, viņai ir labas dotības, veikla roka… Citādi es nebūtu uzdrošinājies. Ja jums šķiet, ka…

Luiss de Ajala ļoti apmierināts glaudīja ar pomādi ieziestās ūsas. Dieva dēļ! Viņam pašam bija liela interese.

-    Un jūs sakāt, ka viņa ir skaista?

Dons Haime bija dusmīgs pats uz sevi un nolādēja sevi pie visiem velniem par šo savedēja lomu, kas viņam šķita necienīga un pazemojoša. No otras puses, tas, ko Adela de Otēro bija pateikusi karietē, viņa galvā skanēja ar sāpīgu neatlaidību, atkal un atkal. Viņa gados bija smieklīgi atzīt, ka viņš vēl joprojām spēj izjust greizsirdību.

Iepazīšanās notika pēc divām dienām dona Haimes paukošanas zālē, kad marķīzs, it kā nejauši, pēkšņi ieradās tieši tajā laikā, kad skolotājam bija nodarbība ar Adelu de Otēro. Viņi iepazīstoties apmainījās ar nepieciešamajām laipnībām, un Luiss de Ajala, kuram bija gan gaiši violeta kaklasaite ar briljanta piespraudi, gan izšūtas zīda zeķes, gan īpaši rūpīgi sacirtotas ūsas, pazemīgi palūdza atļauju būt klāt divcīņas laikā. Viņš atspiedās pret sienu, rokas sakrustojis, ar liela speciālista izteiksmi sejā, bet tikmēr jaunā sieviete, cīnoties ar floreti, pilnīgā pašpaļāvībā parādīja vislabākās spējas, kādas skolotājam bija nācies pieredzēt no klientiem. Stūri stāvošais marķīzs, acīmredzami sajūsmināts, sāka aplaudēt.

-     Kundze, man tas ir liels gods.

Vijolīšu krāsas acis ielūkojās de Ajalas acīs tik caururbjoši, ka aristokrāts nevilšus pārvilka ar pirkstu pār krekla apkaklīti. Abu starpā pazibēja tāds kā izaicinājums, kā daudzsološa provokācija. Marķīzs izmantoja pirmo iespēju diskrētā attālumā palikt vienatnē ar paukošanas skolotāju.

-     Cik brīnumjauka sieviete!

Dons Haime tajā visā piedalījās, būdams sliktā noskaņojumā, kuru viņš ar grūtībām spēja apslēpt zem aukstas profesionalitātes maskas. Kad divcīņa bija beigusies, Luiss de Ajala iegrima garā sarunā ar jauno sievieti par pauk»šanas tehniku; skolotājs tikmēr nolika vietā floretes, krūšusargus un sejas maskas. De 1os Alumbres marķīzs īpaši galanti piedāvāja pavadīt jauno sievieti uz mājām. Viņa kariete ar angļu tautības kučieri gaidot uz ielas un nodot to viņas rīcībā tam sagādātu vislielāko prieku; viņiem, bez šaubām, daudz kas būtu apspriežams par viņu kopējo aizraušanos - paukošanu. Varbūt viņa vēlētos apmeklēt koncertu Elizejas lauku dārzos, kas sāksies deviņos vakarā. Profesoru apvienība, kuru diriģē maestro Gastambide, atskaņos Rosini La Gazza Ladra un improvizācijas par Roberto el Diablo tēmu. Adela de Otēro graciozi paklanījās, ar sajūsmu pieņemot ielūgumu. Divcīņas laikā viņas vaigi bija sasārtuši, padarot tās izskatu vēl jo kār- dinošāku.

Kamēr viņa pārģērbās, šoreiz aiz aizvērtām durvīm, Luiss de Ajala tīri formāli uzaicināja arī donu Haimi, kaut gan bija redzams - bez īpašas degsmes un vēlmes, lai tas uzaicinājumu pieņemtu. Juzdamies šajā pasākumā kā akmens viesis, skolotājs atteicās un sāji pasmaidīja, izjūtot iekšēju nemieru. Marķīzs bija nopietns pretinieks; Haime Astarloa intuitīvi sajuta, ka savu partiju zaudējis, pat neuzdrīkstējies to uzsākt. Abi devās projām, jautri tērzējot, bet paukošanas skolotājs, izjuzdams sāpīgu bezspēcību, ieklausījās viņu soļos, kas attālinājās, kāpjot lejup pa kāpnēm.

Atlikušo dienas daļu viņš staigāja pa māju kā krātiņā iesprostots lauva, lamājot sevi visvisādiem vārdiem. Tad viņš uz brīdi apstājās un aplūkoja savu seju paukošanas zāles spoguļos.

- Un ko gan citu tu varēji sagaidīt? - viņš sev ar nicinājumu pavaicāja.

Spoguļu atspulgos redzamais vecā sirmā vīra tēls viņam ar rūgtuma pilnu grimasi uzsmaidīja.

Pagāja vairākas dienas. Avīzes, kurām muti bija aizbāzusi cenzūra, starp rindiņām ziņoja par izmaiņām politikā. Runāja, ka dons Huans Prims ieguvis Napoleona III atļauju doties uz Višī kūrortiem. Satraukta par sazvērnieka tuvošanos, Gonsalesa Bravo valdība, izmantojot visdažādākos veidus, ziņoja par savu slikto stāvokli Francijas imperatoram. Londonā grāfs de Reuss, kravājot koferus un gatavs doties ceļā, aktīvi piedalījās sarunās ar saviem sabiedrotajiem un iedvesa viņiem domu, ka dažām personām jāatver maciņš lietas labā. Revolūcijai, kurai nav ekonomiskā atbalsta, draud risks pārvērsties par kautiņu, bet Kastiļjehosas varonis nevēloties ļaut, lai viņu apved ap stūri, kā tas gadījies iepriekš; viņš vairs nebija gatavs spēlēt uz labu laimi.

Madridē Gonsaless Bravo ar madridiešiem piemītošu piemīlību atkārtoja vārdus, kurus tika teicis dienā, kad saņēma savas pilnvaras Kongresā: *

-      Mēs esam valdība, kas ir pret revolūciju; mēs ticam savai valstij, sazvērnieki sastaps mūsu pretestību. Ne jau es esmu ministru kabineta galva - tā ir ģenerāļa Narvaesa ēna, kas šeit ir klāt.

Taču aizgājēja Šķēpneša no Lohas ēna uz nemierniekiem neatstāja ne mazāko iespaidu. Redzam tos ierodamies, ģenerāļi, kas iepriekš bija ar nažiem uzbrukuši vienkāršajai tautai, tagad nekavējoties pieslējās revolucionāru bandai, lai gan nebija gatavi izkliegt savu pēdējo vārdu, līdz revolūcija būs beigusies. Mērcējoties Lekeitio kūrortu ūdeņos, būdama tālu no kņadas, kas bija pārņēmusi Madridi, Isabella II tomēr nejutās īsti droša un izvēlējās par savu pēdējo balstu ģenerāli Pesuelu[4], Čestes grāfu, kurš mīļi glaudīja zobena rokturi, reizē dodot dedzīgus solījumus būt uzticīgam Isabellai:

-    Ja jāmirst, aizstāvot karaļa galmu, tad mirt. Tādēļ jau šeit esam.

Uzticoties tai brīdī tik bruņinieciskai runai, valsts prese mēģināja nomierināt tautu, pār mēru sludinot, ka viss karaļvalstī ir normas robežās. Modē bija nākusi četrrinde:

Daudzi ar cerību dzīvo priecīgi, bet daudzi irtzeli, kas pārtiek no zaļumiem…

Haime Astarloa bija zaudējis vienu klientu: Adela de Otēro vairs neieradās uz paukošanas stundām. Viņa bija redzama šur un tur

Madridē, vienmēr marķīza de Alumbres pavadībā, pastaigājamies pa Retlro parku, braucot karietē pa Prado avēniju, Rosini teātri vai kādā ložā Sarsuelas teātri. Vicinot vēdekļus un piebakstot ar elkoņiem, Madrides augstākās sabiedrības pārstāvji cits citam vaicāja, kas ir šī nezināmā sieviete, kura tādā veidā nolikusi pie vietas uzdzīvotāju Ajalu. Neviens nemācēja teikt, no kurienes viņa uzradu- sies, nekas nebija zināms par viņas ģimeni, nedz ari par sabiedriskajām saiknēm, izņemot draudzību ar de 1os Alumbres marķīzu. Pat visdzēlīgākajām galvaspilsētas mēlēm nācās pavadīt pāris nedēļu, veicot grūtu un slepenu izmeklēšanu, bet galu galā tās atzina sevi par uzvarētām. Bija iespējams uzzināt vien to, ka jaunā sieviete nesen ieradusies no ārzemēm un ka tieši tādēļ daži viņas paradumi neatbilda augstākās sabiedrības dāmai pieņemamiem.

Līdz donam Haimem nonāca dažas no šīm baumām, visai noklusinātas attāluma dēļ, un viņš tās uztvēra ar pienācīgu stoi- cismu. No otras puses, viņa izsmalcinātā apdomība bija nepieciešama ikdienas nodarbībās, kuras viņš turpināja ar Luisu de Ajalu. Viņš nekad neizrādīja interesi par to, kā dzīvē klājas jaunajai sievietei; šķita, ka ari marķīzs nav noskaņots par to stāstīt. Tikai vienu reizi, kad abi izgaršoja ierasto heresa glāzi pēc pāris divcī- ņām, marķīzs uzlika viņam roku uz pleca un, draudzīgi un konfidenciāli pasmaidījis, teica:

- Skolotāj, esmu jums pateicību parādā par savu laimi.

Dons Haime šo piebildi uzņēma ar pienācīgu vēsumu, un tas arī bija viss. Pēc dažām dienām paukošanas skolotājs saņēma čeku, ko bija parakstījusi Adela de Otēro, ar kuru viņam tika samaksāts honorārs par pēdējām nedēļām. Tam bija pievienota pavisam īsa vēs- tulīte.

Diemžēl man vairs nav laika turpināt mūsu interesantās nodarbības paukošanā. Vēlos pateikties par fūsu laipnību. Varu Jums apgalvot, ka manā atmiņā Jūs būsiet neaizmirstams.

Ar vislielākajiem cieņas apliecinājumiem -

Adela de Otēro

Skolotājs vairākas reizes pārlasīja vēstuli, domās iegrimis un uzacis saraucis. Tad viņš to atstāja uz galda un, satvēris rokā zīmuli, sāka rēķināt. Pēc tam paņēma papīra lapu un iemērca spalvu tintnīcā.

Cienījamā kundze!

Man par brīnumu, otrajā maksājuma čekā, kuru man atsūtījāt, Jūs esat samaksājusi par deviņām nodarbībām mēnesī, kā tas bija paredzēts, taču patiesībā man bijis tas gods veltīt Jums tikai trīs no tām. Tādējādi Jūs esat pārmaksājusi 360 reālus, kurus Jums nosūtu ar šo čeku atpakaļ.

Ar visdziļākajiem cieņas apliecinājumiem -

Haime Astarloa, paukošanas skolotājs

Viņš parakstījās un tad dusmīgi nometa spalvu uz galda. Daži tintes pilieni notraipīja Adelas de Otēro vēstuli. Viņš to pavicināja, lai traipi nožūtu, tajā pašā laikā apskatīdams nervozo un aso jaunās sievietes rokrakstu: burti bija rakstīti gariem vilcieniem, asi kā naža dūrieni. Viņš šaubījās, vai to saplēst vai arī saglabāt, bet beidzot tomēr izšķīrās par pēdējo risinājumu. Kad sāpes būs rimušas, šis papīra gabaliņš būs vēl viena atmiņa. Domās dons Haime to iekļāva jau tā pārpilnajā savu nostalģisko atmiņu krātuvē.

Tajā vakarā sanākšana kafejnīcā "Progreso" beidzās agrāk nekā parasti. Agapito Karseless bija pārlieku aizņemts ar rakstu, kuru viņam vakarā vajadzēja iesniegt Gil Blas, bet Kareņjo apgalvoja, ka viņam ir īpaša sanāksme San Migela ložā. Dons Lūkass drīz vien aizgāja, par iemeslu minot vieglu vasaras saaukstēšanos, un tā Haime Astarloa palika divatā ar klavieru skolotāju Marse- lino Romēro. Abi nolēma doties pastaigā, izmantojot brīdi, kad dienas karstums bija atkāpies vakara silti maigā vējiņa priekšā. Viņi devās lejup pa Svētā Heronimo ielu; dons Haime pacēla savu cilindru, pa ceļam sastopot kādu paziņu pie restorāna "Lardi" un Ateneo vārtiem. Romēro, mierīgs un melanholiskā noskaņojumā, kā tas viņam bija ierasts, gāja, domās iegrimis un skatienu pievērsis savu kurpju purngaliem. Ap kaklu viņam bija apsieta saburzīta šallīte, bet cepure nevērīgi atstumta atpakaļ pakausi. Krekla aproces neizskatījās pārāk tīras.

Prado bulvāris vai ņudzēja no pastaigu cienītājiem zem ēnainajiem kokiem. Parkā uz kaltajiem dzelzs soliņiem kareivji un kalpones vērpa un risināja savas ar flirtu saistītās problēmas un jautri mēļoja, izbaudot pēdējos saules starus. Daži eleganti kungi, dāmu pavadībā vai arī draugu pulciņā, pastaigājās starp Sibillas un Nep- tūna strūklakām, samākslotām kustībām vicinot spieķus, un ikreiz, izdzirdot kādu tuvumā esošas godājamas vai interesantas dāmas svārku čaukstoņu, pacēla roku pie cilindra. Pa centrālo, smiltīm kaisīto aleju sarkanīgajā nokrēslas gaismā vaļējās karietēs garām brauca daudzkrāsainas cepures un saulessargi. Kāds sarkanmatains inženieru spēku pulkvedis, kura krūtis bija rotātas varoņa dzelzslietām, ar zīda lenti pār plecu un zobenu rokās, mierīgi smēķēja cigāru, klusā balsī sarunādamies ar savu adjutantu, kapteini ar truša seju, kurā atspoguļojās vislielākā piesardzība; bija skaidrs, ka viņi runā par politiku. Dažus soļus atpaliekot, viņiem sekoja pulkveža kundze, ar mokām iestīvējusi savas kuplās miesas mežģīnēm un lentītēm rotātā tērpā; tikmēr mājkalpotāja, priekšautā un aubi galvā, ganīja pusduci abu dzimumu bērnu, kas ģērbti mežģīnēs un melnās zeķītēs. Četru strūklaku laukumā pāris švītu, ar pomādi ieziestiem matiem un galvvidū pāršķirtu celiņu, skrullēja savas ūsas, metot slepenus skatienus uz jaunu meiteni, kura ciešā auklītes uzraudzībā lasīja Kampoamora' grāmatiņu, nemaz nenojaušot, ka viņas mazās jaukās kājiņas un smalkās potītes baltās zeķītēs pievelk lūriķu skatienus.

' Ramons de Kampoamora i Kamposorio (1817-1901) -spāņu dzejnieks, filozofs un politiķis.

Draugi mierīgi pastaigājās, izbaudot patīkamo vakara vēsumu; viņu izskatā īpaši kontrastēja no modes izgājušais, tomēr elegantais paukošanas skolotāja ģērbšanās stils un nevīžīgais pianista izskats. Romēro kādu brīdi vēroja vafeļu pārdevēju, kurš, bērnu bariņa ieskauts, iedarbināja savu vafeļu cepšanas ierīci, tad viņš ar noskumušu sejas izteiksmi pagriezās pret savu ceļabiedru.

-     Kā jums ar finansēm, don Haime?

Uzrunātais uz viņu palūkojās ar laipnu ironiju.

-    Jūs taču man neteiksiet, ka jums iekārojies apēst kādu vafelīti…

Mūzikas skolotājs nosarka. Lielākā daļa viņa skolnieku bija

devušies brīvdienās, un viņš bija bez graša kabatā. Vasaras viņš parasti pavadija, pieticīgi lūdzot naudu draugiem.

Dons Haime iebāza roku vestes kabatā.

-     Cik jums vajag?

-     Ar divdesmit reāliem man pietiktu.

Paukošanas skolotājs izvilka no kabatas sudraba dūro monētu un, neizrādot nekādas emocijas, diskrēti ielika to drauga bikli pastieptajā plaukstā.

-     Mana saimniece…

Haime Astarloa ar saprotošu žestu pārtrauca paskaidrojumus; viņš labi izprata situāciju. Mūzikas skolotājs atviegloti nopūtās.

-     Mums pienākuši grūti laiki, don Haime.

-     Kāda runa.

-    Nemierīgi, rūpju pilni laiki… - pianists pacēla roku pie sirds, mēģinot sataustīt neeksistējošu kabatas porfeli. - Vientulības laiki.

Haime Astarloa kaut ko nenoteiktu nomurmināja. Romēro to uztvēra kā piekrišanas zīmi un šķita pavisam atguvies.

-    Mīlestība, don Haime. Mīlestība, - viņš turpināja pēc neilga skumju pārdomu brīža. - Tikai tā spēj mūs darīt laimīgus, un paradoksāli, bet tieši tā mūs arī pakļauj vislielākajām mokām. Mīlēt nozīmē - būt vergam.

-    Vergs ir tikai tas, kurš kaut ko gaida no citiem, - paukošanas skolotājs tik cieši lūkojās savā sarunu biedrā, ka tas apjucis sāka mirkšķināt acis. - Varbūt tieši tur ir tā kļūda. Tas, kuram nekas nav vajadzīgs no citiem, ir brivs. Kā Diogens savā mucā.

Pianists pašūpoja galvu; viņš nebija vienisprātis ar donu Haimi.

-     Pasaule, kurā mēs neko negaidītu no citiem, būtu elle, don Haime… Vai zināt, kas ir tas sliktākais?

-Vissliktākais katram ir kaut kas dziļi personisks. Un kas ir vissliktākais jums?

-     Man - tas, ka zūd cerības: izjust to, ka esi slazdā un… Ar to es vēlos pateikt, ka ir briesmīgi brīži, kad šķiet, ka nav nekādas izejas.

-     Ir tādi slazdi, no kuriem neizkļūt.

-    Tā nerunājiet.

-     Katrā ziņā es jums atgādināšu, ka neviens slazds par tādu nekļūst bez paša upura neapzinātas līdzdalības. Neviens nespiež peli meklēt sieru peļuslazdā.

-     Bet mīlestības, laimes meklējumi… Es pats, tālu nav jāmeklē citi piemēri…

Haime Astarloa ar asu kustību pagriezās pret savu sarunu biedru. Viņš īsti nezināja, kādēļ, bet viņu kaitināja šis melanholiskais skatiens, kas tik ļoti līdzinājās maza, strupceļā iedzīta briedīša skatienam. Viņā radās vēlēšanās būt cietsirdīgam.

-    Tad nozodziet viņu, don Marselīno.

Uzrunātā ādamābols ātri pacēlās un nolaidās, rijot siekalas.

-    Kuru?

Jautājumā bija jaušams satraukums un apjukums. Arī lūgums, kuru paukošanas skolotājs nevēlējās sadzirdēt.

-     Jūs labi zināt, par kuru es runāju. Ja reiz jūs tik ļoti mīlat šo godīgo ģimenes māti, neaprobežojieties ar to, ka visu atlikušo dzīves daļu nīksiet pie viņas balkona. Vēlreiz iekļūstiet viņas mājā, metieties pie viņas kājām, savaldziniet viņu, lieciet viņai aizmirst tikumus, izvelciet viņu no turienes ar spēku… Nošaujiet viņas vīru vai arī nošaujieties pats! Izdariet kaut ko varoņdarba cienīgu vai arī kaut ko smieklīgu, bet dariet taču kaut ko, Dieva cilvēk! Jums taču vēl nav pat četrdesmit gadu!

Negaidīti pēkšņā paukošanas skolotāja daiļrunība izdzēsa Romēro sejā vismazākās dzīvības pazīmes. Asinis bija atplūdušas no vaigiem, kādu brīdi pat šķita, ka viņš pagriezīsies un metīsies bēgt.

-     Es esmu pret vardarbību, - viņš pēc brīža nomurmināja tā, it kā tas visu attaisnotu.

Haime Astarloa uzmeta viņam bargu skatienu. Pirmo reizi, kopš viņi bija pazīstami, mūzikas skolotāja biklums izraisīja viņā nevis līdzjūtību, bet gan nicinājumu. Kā gan viss būtu bijis, ja Adela de Otēro būtu pie viņa ieradusies, kad viņam būtu par divdesmit gadiem mazāk, tikpat, cik Romēro pašlaik!

-    Es nerunāju par to vardarbību, kuru Karseless sludina kafejnīcas sanākšanās, - viņš noteica. - Es runāju par to, kas rodas no katra iekšējās uzdrošināšanās, - viņš norādīja uz savām krūtīm. - No šejienes.

Romēro bija pārvarējis apjukumu, nu jau viņš kļuva aizdomīgs; viņš nervozi raustīja kaklautu, izvairoties no sarunu biedra skatiena.

-    Esmu pret jebkura veida vardarbību, vai tā būtu personiska rakstura vai kolektīva.

-    Bet es gan - nē. Šī vārda izpratnē ir daudz dažādu nianšu, to es jums varu apgalvot. Civilizācija, kas atsakās no iespējas izmantot vardarbību savās domās un darbībās, iznīcina pati sevi. Tā pārvēršas par aunu baru, tā gatava ļaut sevi nokaut pirmajam pretimnācējam. Tieši tāpat notiek ari ar cilvēkiem.

-    Bet ko jūs teiksiet par katoļu baznīcu? Tā ir pret jebkuru vardarbību, un divdesmit gadsimtu laikā tai nekad nav bijis vajadzības to izmantot.

-       Nesmidiniet mani, don Marselīno. Kristietību atbalstīja Konstantīna leģioni un krustnešu šķēpi. Bet katoļu baznīcu - inkvizīcijas ugunskuri, Lepanto galeras un Hābsburgu ārzemju armija… Vai jūs patiešām cerat, ka jūs kāds aizstāvēs?

Pianists nolaida skatienu.

-     Jūs man liekat vilties, don Haime, - viņš pēc brīža teica, ar spieķa galu rušinot smilšaino zemi. - Es nekad nedomāju, ka jūs piekrītat Agapito Karselesa uzskatiem.

-     Es nepiekrītu neviena uzskatiem. Starp citu, no vienlīdzības principiem, ko tik dedzīgi aizstāv mūsu biedrs, man kļūst nelabi. Un, ja jau jūs uzsākāt šo sarunu, es jums pateikšu, ka dodu priekšroku, lai pār mani valda Cēzars vai Bonaparts, kurus es vienmēr varu mēģināt nogalināt, ja viņi nav man pa prātam, nevis redzēt, kā par maniem ieradumiem, vēlmēm un man līdzās esošajiem lems kāds ielas tirgotājs… Mūsu gadsimta traģēdija, don Marselīno, ir tā, ka mums pietrūkst rakstura; to var salīdzināt vienīgi ar drosmes un labas gaumes trūkumu. Bez šaubām, tās ir sekas neapturamajam ielu tirgoņu pieplūdumam no visiem Eiropas nostūriem.

-     Karsaless apgalvo, ka šo ielu tirgoņu dienas ir skaitītas, - atbildēja Romēro: viņa balsī bija manāmas gan dusmas, gan bailes; viņa mīļotās vīrs bija pazīstams bakalejas preču tirgotājs.

-     Jo sliktākā stāvoklī mūs nostāda Karseless, jo labāk mēs zinām, ko viņš piedāvā kā alternatīvu… Vai zināt, kur slēpjas problēma? Mēs esam pēdējā no trim paaudzēm, kuras Vēsture savas kaprīzes dēļ laiku pa laikam atkārto. Pirmajai paaudzei nepieciešams Dievs, un tā to izdomā. Otrā paaudze ceļ tempļus šim Dievam un cenšas tam līdzināties. Bet trešā - izmanto šo tempļu marmoru, lai celtu prieka mājas, kur varētu dievināt pašu miesaskāri, saldkaisli un zemiskumu. Un notiek tā, ka dievu un varoņu vietā neizbēgami nāk aprobežoti cilvēki, gļēvuļi un muļķi. Visu labu, don Marselīno.

Paukošanas skolotājs kādu brīdi palika stāvam, atbalstījies pret spieķi, bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem vērodams, kā attālinās pianista nožēlojamais stāvs: nebija šaubu, ka viņš dodas bezcerīgajā nakts apgaitā zem Ortalesas ielas balkona. Haime Astarloa kādu brīdi nolūkojās uz garāmgājējiem, lai gan viņa domas bija aizņemtas ar paša situāciju. Viņš ļoti labi saprata, ka daļu no tā, ko viņš bija teicis Romēro, tikpat labi varētu attiecināt uz viņu pašu, un šī apziņa nebūt nedarīja viņu laimīgu. Pēc kāda brīža skolotājs nolēma doties mājās. Lēnām viņš devās augšup pa Atočas ielu un iegāja aptiekā, kurā parasti iegriezās, lai nopirktu spirtu un ziedi, kuru krājumi viņam gāja uz beigām. Jaunais klibais aptiekārs kā vienmēr viņu laipni apkalpoja un apjautājās par viņa veselību.

-    Es nesūdzos, - atbildēja dons Haime. - Jūs taču zināt, ka šīs zāles domātas maniem skolniekiem.

-    Vai jūs nedosieties vasaras atpūtā? Karaliene jau devusies uz Lekeitio. Tur mēs redzēsim sapulcējamies visu galmu, ja vien dons Huans Prims neiejauksies. Tas nu gan ir īsts vīrs! - jauneklis lepni uzsita pa savu sakropļoto kāju. - Jums būtu vajadzējis viņu redzēt Kastiļjehosā, uz zirga, mierīgāku par augusta svētdienu, kamēr mūs kā tādi velni bija ielenkuši mauri. Tur arī man bija tas gods būt viņam līdzās un tikt sakropļotam, cīnoties par Dzimteni. Kad es nokritu, saņēmis sitienu pa šo kāju, dons Huans pagriezās, lai mani uzlūkotu, un noteica ar savu tik īpašo kataloniešu akcentu: "Tas nav nekas, puis…" Es nekavējoties viņam trīs reizes salutēju, pirms mani aiznesa uz nestuvēm… Pavisam noteikti, ka viņš par mani atceras!

Dons Haime izgāja uz ielas ar sainīti padusē, viņš nogāja gar Santa Kruss pili un pa atvērtajām galerijām aizgāja lidz Mayor laukumam; tur viņš dažas minūtes uzkavējās ļaužu pulciņa vidū, kas klausījās kāda militārā orķestra kareivīgos akordus Felipes III pieminekļa pakājē. Viņš jau devās Mayor ielas virzienā, nolēmis, pirms doties mājās, paēst vakariņas Pereiras viesnīcā, bet pēkšņi sastinga, it kā būtu dabūjis ar mietu pa galvu. Otrā ielas pusē, karietē, pa pusei izliekušies pa tās logu, sēdēja Adela de Otēro. Viņa neievēroja paukošanas skolotāja klātbūtni, aizņemta sarunā ar kādu vidēja vecuma kungu, ģērbtu frakā, cilindru galvā un spieķi rokā: šis kungs pavisam dabiski bija atbalstījies pret karietes lodziņu.

Dons Haime neizkustējās no vietas, vērojot notikumu attīstību. Kungs, kurš stāvēja ar muguru pret viņu, noliecās pie jaunās sievietes un kaut ko viņai klusām teica, izskatījās, ka pieklājīgā toni. Viņa bija neparasti nopietna un reizēm noliedzoši papurināja galvu. Tad viņa pačukstēja pāris vārdu, un viņas sarunu biedrs piekrītoši pamāja. Dons Haime jau grasījās turpināt savu ceļu, bet ziņkāre bija spēcīgāka par viņa nodomiem, un viņš palika stāvam tai pašā vietā, cenšoties apklusināt sirdsapziņas pārmetumus par šo divdomīgo izspiegošanu, ar kuru viņš tobrīd tik necienīgā veidā nodarbojās. Viņš centās sasprindzināt dzirdi, lai notvertu sarunas fragmentus, bet viņa pūles bija veltas. Tie abi atradās pārāk tālu.

Kungs vēl joprojām stāvēja pret viņu ar muguru, bet jebkurā gadījumā dons Haime bija pārliecināts, ka šis cilvēks viņam nav pazīstams. Adela de Otēro pēkšņi noliedzoši pavicināja vēdekli, kas viņai bija rokā, un pēc tam sāka kaut ko stāstīt, bet viņas izklaidīgi klejošais skatiens bija pievērsts ielai. Tad viņa negaiditi ieraudzīja Haimi Astarloa, kurš, viņu sveicinot, grasījās pacelt roku pie cilindra. Skolotāja roka apstājās pusceļā, kad viņš saskatīja īpašu trauksmes signālu, kas parādījās jaunās sievietes acu izteiksmē. Viņa tūlīt pat novērsa seju un paslēpās karietē, bet kungs, acīmredzami satraukts, pa pusei pagriezās pret donu Haimi. Šķita, ka viņa devusi asu pavēli, jo kučieris, kurš līdz tam bija uz bukas snauduļojis, pēkšņi salēcās un uzšāva ar pātagu, liekot zirgiem sākt kustēties. Nepazīstamais atkāpās no karietes lodziņa un, spieķi vicinot, ātri devās pretējā virzienā. Paukošanas skolotājam tikpat kā nebija laika ievērot viņa seju; viņš paspēja saskatīt tikai garu angļu vaigubārdu un akurāti apcirptas ūsas. Tas bija vidēja auguma eleganti ģērbies vīrietis, rokā viņam bija spieķis ar ziloņkaula rokturi, un šķita, ka viņš ļoti steidzas.

Dons Haime daudz domāja par to visu, līdz beidzot viņam nācās sev atzīties, ka nespēj izskaidrot šo ainu, par kuras liecinieku bija kļuvis. Šis domas viņu nepameta, ēdot trūcīgās vakariņas, kā arī pēc tam, kad viņš dziļā vientulībā sēdēja savā kabinetā: viņš aizvien vēl mēģināja atrast risinājumu šai mīklai. Viņš juta lielu ziņkāri uzzināt, kas īsti ir šis vīrietis.

Bet bija vēl kaut kas, un tas viņu interesēja vēl vairāk. Kad Adela viņu bija ieraudzījusi, viņš jaunās sievietes acīs bija pamanījis nekad līdz šim neredzētu izteiksmi. Tajā nebija ne pārsteiguma, ne aizkaitinājuma - emociju, kas būtu izskaidrojamas, ieraugot, ka tevi novēro tik neatlaidīgi un nesmalkjūtīgi. Viņas skatienā, ko uztvēra paukošanas skolotājs, bija kas tumšāks un satraucošāks: viņš pat ilgāku brīdi šaubījās, līdz nolēma, ka viņa intuīcija viņu nemaldina: uz kādu sekundes daļu Adelas de Otēro acīs bija parādījušās bailes.

Viņš pamodās pēkšņi un, iekšēja nemiera pārņemts, sēdus piecēlās gultā. Viņš bija viscaur nosvīdis: tas bija briesmīgo murgu dēļ, kas tagad, lai gan viņa acis tumsā vēl arvien bija atvērtas, joprojām pavisam skaidri atspoguļojās viņa acu tīklenē. Kartona lelle gulēja ūdenī ar lejup pavērstu seju kā slīkonis. Tās mati bija iepinusies ūdenszālēs un ūdensaugos, stāvošā ūdenī, kas kļuvis zaļgans. Haime Astarloa ar dusmām lēnām noliecās pār viņu, paceldams to savās rokās, un ieraudzīja seju ar izrautām stikla acīm. Šie tukšie acu dobumi viņam lika šausmās notrīcēt.

Tā viņš pavadīja vairākas stundas, nespēdams vairs iemigt, līdz pirmie gaismas stari sāka ieplūst caur aizvērtajiem loga slēģiem.

Luiss de Ajala vairākas dienas izskatījās nemiera pilns. Viņam bija grūti koncentrēties uzbrukuntu laikā; šķita, ka tā domas klīst kaut kur tālu prom no paukošanas.

-     Esat sadurts, Jūsu Ekselence.

Marķīzs skumji, kā atvainojoties, pašūpoja galvu.

-    Neesmu īsti formā, skolotāj.

Viņa parasto dzīvesprieku bija nomainījusi neparasta melanholija. Ajala bieži iegrima sevī; vairs nebija dzirdami arī viņa joki.

Sākumā dons Haime to visu saistīja ar situāciju politikā, kas kļuva aizvien saspringtāka. Prims bija ieradies Višī, bet pēc tam noslēpumaini pazudis. Galms pavadīja vasaru valsts ziemeļos, bet galvenais politiskais personāžs un varasvīri joprojām, gaidot turpmāko notikumu risinājuma gaitu, bija palikuši Madridē. Gaisā bija jaušami vēji, kas monarhijai neko labu nevēstīja.

Vienu rītu, kādā no augusta pēdējām dienām, Luiss de Ajala atvainojās paukošanas skolotājam, ka nevar, kā ierasts, piedalīties viņa nodarbībā.

-    Šodien man nav tāda noskaņojuma, don Haime. Man nekas neveicas.

Tā vietā marķīzs piedāvāja skolotājam kādu brīdi kopā ar viņu pastaigāties dārzā. Viņi abi nesteidzīgi soļoja zem vītoliem pa aleju, nobērtu ar granti, tās galā urdzēja strūklakas, ko izdaiļoja akmenī kalts eņģelītis. Dārznieks kaut kur dārza nomaļākajā stūrī aprūpēja ziedus, kas rīta karstumā patētiski liecās lejup.

Tā viņi kādu bridi staigāja, apmainoties bezjēdzīgām un banālām frāzēm. Kad viņi bija nonākuši pie dzelzī kaltas lapenes, marķīzs it kā nejauši pagriezās pret donu Haimi, taču viņa nodomu atklāja tā vārdi:

-    Skolotāj… Mani ļoti interesē uzzināt, kā jūs iepazināties ar de Otēro kundzi.

Paukošanas skolotājs jutās pārsteigts: šī bija pirmā reize, kad Luiss de Ajala izrunāja šīs kundzes vārdu viņa klātbūtnē kopš tās dienas, kad dons Haime bija līdzdarbojies abu iepazīstināšanā. Tomēr viņš, cik vien dabiski bija iespējams, nedaudzos vārdos to izklāstīja marķīzam. Marķīzs klausījās klusējot, laiku pa laikam piekrītoši pamādams ar galvu. Viņš izskatījās noraizējies. Tad viņš painteresējās, vai dons Haime pazīst kādu no viņas paziņām: draugus vai radiniekus, un skolotājs atbildēja, atkārtojot to, ko bija teicis pirms dažām nedēļām. Viņam nekas nebija zināms, vienīgi tas, ka viņa dzīvo viena un ir izcila paukotāja. Vienu brīdi viņam radās vēlēšanās pastāstīt marķīzam arī par nejaušo tikšanos pie Mayor laukuma, bet viņš tomēr izlēma noklusēt par to. Ne jau viņš izpaudis to, kam, spriežot pēc jaunās sievietes reakcijas, jāpaliek noslēpumam.

Marķīzs izrādīja lielu interesi ari par to, vai Adela de Otēro kādu reizi jau pieminējusi viņa vārdu, pirms viņš ieradies dona Haimes mājās, un vai-viņa kādā brīdi izrādījusi īpašu interesi ar viņu iepazīties. Pēc neilgas vilcināšanās paukošanas skolotājs atbildēja, ka tā patiešām bijis, un īsumā atstāstīja sarunu, kas bija notikusi īrētajā karietē nakts tumsā tovakar, kad viņš Adelu pavadīja uz mājām.

-     Viņa zināja, ka jūs esat izcils paukotājs, un uzstāja, ka vēlas ar jums iepazīties, - viņš godīgi atbildēja, lai gan Luisa de Ajalas ziņkārībā sajuta ko īpašu. Neraugoties uz to, skolotājs bija atklāts un no marķīza negaidīja nekādus paskaidrojumus. Luisa de Ajalas sejā tobrīd atplaiksnījās Mefistofeļa smaids.

-      Redzu, ka mani vārdi jūs uzjautrina, - dons Haime piezīmēja mazliet aizkaitinātā tonī: viņam šķita, ka klienta žestā jaušams zobgalīgs mājiens par nepatīkamo starpnieka lomu, kuru viņš bija pildījis visā šajā lietā. De 1os Alumbres marķīzs tūlīt pat uztvēra viņa teiktā nozīmi.

-    Saprotiet mani pareizi, skolotāj, - viņš mīli lūdza. - Es domāju par sevi pašu. Jūs nevarat pat iedomāties, bet šis stāsts man šobrīd atklāj saviļņojošus momentus, es jums to apgalvoju. Patiesībā, - viņš piebilda un atkal pasmaidīja, it kā atsaukdams atmiņā jaukas domas, - jūs tikko apstiprinājāt dažus pieņēmumus, kas pēdējā laikā man nedeva mieru. Mūsu jaunā draudzene patiešām ir izcila paukotāja. Paskatīsimies, ko viņa tagad uzsāks, lai trāpītu mērķī.

Haime Astarloa satraucās un jutās neērti. Neparedzētais sarunas pavērsiens viņā radīja lielu samulsumu.

-     Atvainojiet, Jūsu Ekselence. Bet es nesaprotu…

Marķīzs ar rokas mājienu lūdza viņam būt pacietīgam.

-    Tikai mieru, don Haime. Visam savs laiks. Es apsolu, ka jums visu izstāstīšu… bet mazliet vēlāk. Teiksim, tad, kad būšu atrisinājis nelielu, bet neatliekamu lietu.

Paukošanas skolotājs, iegrimis savās domās, ilgi klusēja. Vai tam bija kāds sakars ar noslēpumaino sarunu, par kuras liecinieku viņš nejauši bija kļuvis pirms pāris nedēļām? Bet varbūt pa vidu ir kāda mīlas dēka?… Lai kā ari tas būtu, par Adelu de Otēro viņam vairs nebija nekādas daļas. Vairs nav, viņš pie sevis noteica. Viņš jau bija gatavs atvērt muti, lai sāktu runāt par jebko, kas mainītu līdzšinējās sarunas tematu, kad Luiss de Ajala uzlika viņam roku uz pleca. Viņa acīs bija saskatāma agrāk neredzēta nopietnība.

-    Skolotāj, es jums palūgšu kādu pakalpojumu.

Dons Haime izslējās kā dzīvs godīguma un uzticības simbols.

-    Esmu jūsu rīcībā, Ekselence.

Marķīzs kādu brīdi vilcinājās, bet tad šķita, ka viņš beidzot pārvarējis pēdējās šaubas. Viņš sāka runāt pavisam klusā balsī.

-     Man jums kaut kas jāuztic, tas ir kāds priekšmets. Līdz šim tas atradās pie manis, bet dažu iemeslu dēļ, kurus jums drīz vien varēšu izskaidrot, uzskatu par nepieciešamu to pārvietot uz kādu laiku drošākā vietā… Vai varu uz jums paļauties?

-     Protams.

-     Runa ir par dokumentiem… Papīriem, kas man ir ļoti svarīgi. Kaut arī jums būtu grūti tam noticēt, ir ļoti maz cilvēku, kuriem es tos varu uzticēt. Vienīgais, kas jums jādara: glabājiet tos savā mājā drošā vietā, līdz es jums tos lūgšu atdot. Tic būs aizzīmogotā aploksnē, uz kuras būs mans zīmogs. Protams, esmu pārliecināts par to, ka turēsiet savu goda vārdu un nemēģināsiet izdibināt to saturu, un par šo tēmu ne ar vienu nerunāsiet.

Paukošanas skolotājs sarauca uzacis. Tas viss šķita dīvaini, bet marķīzs bija pieminējis tādus vārdus kā "gods" un "uzticība". Ar to ari viss bija pateikts.

-     Dodu jums savu goda vārdu.

De 1os Alumbres marķīzs, negaidīti atvieglots, pasmaidīja.

-    Tādā gadījumā, don Haime, visu mūžu būšu jums pateicīgs.

Paukošanas skolotājs klusēja, domādams, vai visam tam ir kāds

sakars ar Adelu de Otēro. Jautājums dedzināja viņa lūpas, bet viņš

tomēr savaldījās un nevaicāja. Marķīzs uzticējās viņam kā godavīram, un tas, Dieva dēļ, bija vairāk, nekā nepieciešams. Gan jau būs brīdis, kā bija apsolījis Ajala, visu paskaidrot.

Marķīzs no kabatas izņēma greznu ādas etviju, kas nākusi no Krievijas, un izvilka garu Havannas cigāru. Viņš piedāvāja arī donam Haimem, bet tas pieklājīgi atteicās.

-     Veltīgi, - noteica aristokrāts. - Tie ir Kubas cigāri, Vuelta Abajo. Aizraušanos ar tiem esmu mantojis no sava jau mirušā tēvoča Hoakīna. Tos nevar salīdzināt ar tiem smirdošajiem, kurus pārdod par trim kvarto tabakas veikaliņos.

Līdz ar to šķita, ka visi jautājumi atrisināti. Paukošanas skolotājam tomēr bija viens marķīzam uzdodams jautājums:

-     Kādēļ es, Ekselence?

Luiss de Ajala, nepaspējis aizdegt cigāru, apstājās un pāri sērkociņa liesmai ielūkojās sava sarunu biedra acīs.

-    Pavisam vienkārša iemesla dēļ, don Haime. Jūs esat vienīgais godīgais cilvēks, kuru es pazīstu.

Un, aizsmēķējis cigāru, de 1os Alumbres marķīzs ar saldkaislu apmierinājumu ievilka dūmus.

PIEKTĀ NODAĻA Uzbrukums ar opozīciju

"Opozīcija ir viens no visdrošākajiem uzbrukuma veidiem paukošanā, jo tā vienmēr liek būt modram un kaujas gatavībā."

Madride, pēdējo vasaras karstumu nogurdināta, gatavojās ieslīgt siestā. Arī galvaspilsētas politiskā dzīve zem svina pelēkajiem mākoņiem šķita pakļauta svelmainā septembra mieram. Oficiālā prese starp rindiņām lika noprast, ka uz Kanāriju salām izsūtītie ģenerāļi uzvedas mierīgi, noliedzot baumas, ka konspiratoru taustekļi sasnieguši eskadru, kura, par spīti ļaunprātīgi izplatītajām runām par sagrāvi, joprojām, kā vienmēr, bija uzticīga Viņas Augstdzimtībai. Attiecībā uz sabiedrisko kārtību, Madridē, pēc pēdējām varas iestāžu dotajām paraugmācībām nemieru organizētājiem, jau vairākas nedēļas nebija reģistrētas nekādas ļaužu pulcēšanās: organizatoriem gan šobrīd bija pietiekami daudz laika, lai pārdomātu savu aplamo rīcību Seutas cietumā, atrodoties ne pārāk labos apstākļos.

Antonio Kareņjo pienesa vissvaigākās ziņas saviem kafejnīcas "Progreso" biedriem.

-    Kungi, tagad ieklausieties. No uzticamiem avotiem man kļuvis zināms, ka lieta sāk virzīties.

Viņa vārdi tika uztverti ar izsmieklu un skepticismu. Kareņjo aizvainots pacēla roku pie sirds.

-     Jūs taču neapšaubīsiet manu goda vārdu…

Dons Lūkass Rioseko sacīja, ka neviens neapšauba viņa teikto, bet gan ticamības avotus; viņš jau gandrīz vai veselu gadu sludina Svētā ierašanos. Kareņjo lika visiem pieliekt galvas viņam tuvāk virs marmora galdiņa, tad uzņēma savu ierasto noslēpumaino atzīšanās toni:

-    Šoreiz, kungi, viss ir pavisam nopietni. Lopess dc Ajala[5] ir devies uz kanāriju salām, lai tiktos ar izsūtītajiem ģenerāļiem. Bet dons Huans Prims, iedomājieties tikai, - pazudis no savas dzīvesvietas Londonā. Viņa uzturēšanās vieta nav zināma… Jūs taču saprotat, ko tas viss nozīmē!

Agapito Karseless Bija vienīgais, kurš noticēja šim stāstam.

-     Tas nozīmē, ka tiek gatavots kaut kas grandiozs.

Haime Astarloa pārlika vienu kāju pār otru. Šīs sezonas intrigas bija viņu neizsakāmi nogurdinājušas. Noslēpumainā tonī Kareņjo turpināja sniegt ziņas par gaidāmo konspirāciju.

-    Runā, ka Reusas grāfs redzēts Lisabonā, pārģērbies par sulaini. Un ka Vidusjūras eskadra tikai gaida viņa ierašanos, lai spertu pēdējo soli.

-     Kādu soli? - pavaicāja vientiesīgais Marselīno Romēro.

-     Kāds solis tad tas var būt. Solis uz brīvību.

Atskanēja dona Lūkasa neticības pilnie smiekliņi.

-    Tas viss izklausās pēc Dimā romāna epizodēm, don Antonio.

Kareņjo kādu brīdi klusēja, aizvainots par nožēlojamā večuka

pretestību. Lai atriebtu savu biedru, Agapito Karseless iejaucās ar kvēlu revolūcijas aizstāvības runu, kuru dzirdot dons Lūkass piesarka.

-    Ir pienācis brīdis izvēlēties, kurā barikāžu pusē esi! - viņš secināja, izmantojot Tamaijo i Bausa2 personāža vārdus.

-    Tur tad arī tiksimies! - saniknotais dons Lūkass tikpat teatrālā toni atbildēja. - Jūs vienā pusē, bet es, protams, otrā.

-      Bet protams! Nekad neesmu šaubījies, Rioseko kungs, ka jūsu vieta ir to rindās, kas aizstāv represijas un tumsonību.

-     Jūtos pagodināts.

-    Ne pagodināts, ne kāds! Spānija ar godu - tā ir revolucionāra Spānija, tā tas ir. Jūsu lēnīgums uzbudinās jebkura patriota nervus, don Lūkas!

-    Tad iedzeriet liepziedu tēju.

-    Lai dzīvo republika!

-    Nu jau diezgan.

-    Lai dzīvo federācija!

-    Nu jā, jā. Fausto! Vienu tostermaiziti! Apceptu no apakšas!

-    Lai dzīvo likuma vara!

-     Vienīgais likums, kas šai valstij nepieciešams, ir likums par izceļošanu!

Pār Madrides jumtiem nogranda pērkons. Atverot savas dzīles, debesis ļāva vaļu milzīgām lietusgāzēm. Otrā ielas pusē varēja redzēt garāmgājējus, kuri skriešus meklēja patvērumu. Haime Astarloa, melanholiski lūkodamies, kā lietus lāses sitas logā, iemalkoja kafiju. Kaķis, kurš bija devies izmest kādu līkumu, ar vienu lēcienu bija atpakaļ: viņa spalvas bija slapjas un sacēlušās stāvus gaisā. Kā tāds izģindis posta rēgs viņš savas aizdomu pilnās un ļaunās acis pievērsa paukošanas skolotājam.

-     Mūsdienu paukošanas skolai, kungi, piemīt tendence atteikties no tās klasiskās un laimīgās kustību brīvības, kas mūsu mākslu padara par īpašu. Un tas ļoti ierobežo mūsu iespējas.

Brāļi Kasorlas un Alvarito Salanova, turot floretes un maskas, uzmanīgi klausījās. Manuels de Soto nodarbībā nepiedalījās, jo kopā ar ģimeni atpūtās Spānijas ziemeļos.

-     Visi šie neveiksmīgie labojumi, - turpināja Haime Astarloa, - diemžēl paukošanas mākslu dara nabadzīgāku. Tā, piemēram, daži paukotāji vairs neievēro to, ka, pirms uzsākt cīņu, jānoņem maska un jāsveicina sekundanti…

-      Bet paukošanās cīņās nav sekundantu, skolotāj, - kautrīgi iebilda jaunākais Kasorla.

-     Tieši tāpēc, mans kungs. Tieši tāpēc. Jūs tikko aizskārāt sāpīgu jautājumu. Tagad ar paukošanu nodarbojas, nedomājot par tās praktisku pielietojumu, kad jāaizstāv savs gods. Tas ir tikai sports… Vai tā nav? Bet tā ir kļūda: piemēram, ja iedomājamies kaut ko tik absurdu, ka mācītāji mises noturētu spāņu valodā. Bez šaubām, tas būtu aktuālāk, vairāk mūsdienu garā, vai ne? Vai tā nav?… Bet tomēr, atteikties no latīņu valodas skaistā, bet stingrā skanējuma nozīmētu saraut saites ar šā skaistā rituāla pirmsākumiem, to pazemojot un padarot vulgāru. Skaistumu… skaistumu ar lielo burtu var atrast tikai un vienīgi tradīcijās, nebeidzami atkārtojot žestus un vārdus, kās līdz mums nonākuši, tos atkārtojot, pasargājot to, ko cilvēce glabājusi gadsimtu garumā… Vai saprotat, ko vēlos jums pateikt?

Visi trīs jaunieši nopietni pamāja ar galvu, vairāk gan tāpēc, ka izjuta cieņu pret paukošanas skolotāju, nevis pārliecības dēļ. Dons Haime pacēla roku un tā, it kā viņam rokā būtu florete, izdarīja dažas kustības.

-    Protams, mums nav jāaizver acis, kad jaunievedumi ir noderīgi, - viņš turpināja nievājoši piekāpīgā tonī. - Bet vispirms mums jāatceras, ka visskaistākais ir saglabāt to, ko citi uzskata par novecojušu un ir pametuši… Vai jums nešķiet, ka daudz cienīja- māk ir izteikt uzticību no troņa kritušam monarham nekā tam, kurš tikko tajā iesēdināts? Tāpēc mūsu mākslai jāturpina būt tīrai, neaptraipītai. Klasiskai. Vispirms jau - klasiskai. Mums no visas sirds jājūt līdzi tiem, kas aprobežojas vien ar to, ka iemācās tehnisko pusi. Jums, mani jaunekļi, ir tā brīnišķīgā iespēja apgūt mākslu. Kaut ko tādu, ticiet man, ko nav iespējams iegūt par naudu. Ko tādu, kas ir šeit: sirdī un galvā.

Paukošanas skolotājs apklusa, vērojot trīs sejas, kas uz viņu lūkojās ar bijīgu uzmanību. Tad viņš ar žestu norādīja uz vecāko no brāļiem.

-    Labi, pietiks pļāpāt. Jūs, don Fernando, tagad patrenēsieties kopā ar mani aizsargāties otrajā riņķa pozīcijā, kurai seko otrā cīņa, krustojot floretes. Es jums atgādinu, ka šis paņēmiens prasa tehniski precīzu darbu; nekad to neizmantojiet, ja pretinieka fiziskais pārākums ir acīm redzams… Vai teoriju atceraties?

Jauneklis nolieca galvu, tādējādi godbijīgi dodot apstiprinošu mājienu.

-    Jā, skolotāj, - viņš ātri, kā kārtīgs skolnieks, noskaitīja: - Ja es aizsargājos otrajā riņķa pozīcijā un nesastopos ar pretinieka floreti, tad es to pārtveru šķērsojot un ieduru zem paduses, izmantojot ceturto pozīciju.

-     Teicami, - dons Haime paņēma kādu no ieroču kolekcijas floretēm, kamēr Fernando Kasorla uzvilka sejassargu. - Vai esat gatavs? Tad ķeramies pie lietas. Protams, neaizmirsīsim par sveicienu. Tieši tā… Roka izstiepta un floretes rokturis pacelts… tā. Dariet to, it kā jums galvā būtu iedomāta platmale. Un jūs to galanti paceltu ar kreiso roku. Teicami, - un skolotājs pagriezās pret abiem skatītājiem. - Jums jāievēro, ka sveiciena kustības ceturtajā un trešajā pozīcijā domātas sekundantiem un lieciniekiem. Galu galā šāda veida cīņas parasti notiek tikai augstdzi- mušu ļaužu starpā. Un mums nekas nav iebilstams, ka divi vīrieši viens otru nogalina, ja to prasa viņu gods. Vai tā nav?… Bet, pie velna! Vismaz varam no viņiem pieprasīt, lai viņi to dara pēc iespējas pieklājīgā veidā.

Skolotājs un Fernando Kasorla sakrustoja floretes. Skolnieks kustināja delnas locītavu, gaidot, kad dons Haime viņam izdarīs dūrienu, lai sāktu darboties. Paukošanas zāles spoguļos viņu figūras daudzkāršojās: šķita, ka salons pilns ar paukotājiem. Bija dzirdama paukošanas skolotāja mierīgā un pacietības pilnā balss:

-    Tieši tā, ļoti labi. Uz mani. Labi. Tagad - uzmanību: otrais riņķa sektors… Nē, atkārtojiet, lūdzu. Jā, labi. Vēlreiz. Krustojam floretes!… Nē, lūdzu, iegaumējiet. Jāuzbrūk otrajā pozīcijā, tūlīt pat atkāpjoties. Vēlreiz, esiet tik laipns. Uzbrukums. Uz mani. Aizstāvēšanās. Tieši tā. Uzbrukums! Labi. Nu, tagad. Lieliski! Ceturtā pozīcija virs rokas, brīnišķīgi, - Dona Haimes komentāros bija jūtams patiess apmierinājums, kādu autors izjūt, aplūkojot paša radīto. - Sāksim no jauna, bet esiet uzmanīgs. Šoreiz mans uzbrukums būs spēcīgāks. Pie ieročiem! Uz mani. Labi. Uzbrukums.

Labi. Tieši tā. Dūriens!… Nē. Jūs darbojāties pārāk lēni, don Fernando, tāpēc ari man izdevās jums iedurt. Sāksim vēlreiz.

No ielas līdz viņiem nonāca ļaužu pūļa čaloņa. Bija dzirdama garām braucošas ekipāžas pakavu dunoņa pa bruģēto ielu. Alvarito Salanova un jaunākais Kasorla izliecās pa logu.

-    Tur notiek kautiņš, skolotāj!

Dons Haime pārtrauca divciņu un piebiedrojās saviem skolniekiem pie loga. Uz ielas jātnieku civilā gvarde izdzenāja grupu dumpinieku, kas metās bēgt uz visām pusēm. Karaliskā teātra tuvumā atskanēja divi šāvieni. Jaunie paukotāji vēroja notiekošo, negaidītās kņadas fascinēti.

-     Skat tik, kā viņi skrien!

-    Tas nu gan ir kaut kas!

-     Kas gan varētu būt noticis?

-     Iespējams, ka tā ir revolūcija!

-     Nekas tamlīdzīgs! - Alvarito Salanova ar nievājošu izteiksmi uzrāva augšlūpu. - Vai tad tu neredzi, ka viņu ir pavisam nedaudz. Gvardi viņiem pašlaik arī sadod.

Zem loga kāds garāmgājējs steidzīgi meklēja patvērumu mājas galvenaja kāpņu telpā. Divas vecas, sērās tērptas sieviņas kā ļaunu vēstoši putni izbāza savus degunus, piesardzīgi vērodamas apkārt notiekošo. Uz balkoniem pulcējās apkārtējo māju iedzīvotāji; daži uzmundrināja dumpiniekus, bet citi - gvardus.

-    Lai dzīvo Prims! - sauca trīs slikti ģērbušās sievietes, jūtoties drošībā gan sava dzimuma dēļ, gan tādēļ, ka atradās uz ceturtā stāva balkona. - Redzēsim, vai Marfori tiks pakārts!

-     Kas ir tas Marfori? - pavaicājā Pakito Kasorla.

-     Kāds ministrs, - viņam paskaidroja vecākais brālis. - Runā, ka karaliene un viņš…

Dons Haime nosprieda, ka ar to ari pietiek, un aizvēra loga slē- ģus, neliekoties ne zinis par skolnieku neapmierināto murdoņu.

-     Mēs šeit atrodamies, lai nodarbotos ar paukošanu, kungi, - viņš pateica tādā toni, kas nepieļāva iebildumus. - Jūsu vecāki man maksā par to, lai es jums iemācu kaut ko noderīgu, nevis par to, lai jūs vērotu notikumus, kas uz mums nekādi neattiecas. Turpināsim mūsu nodarbību, - viņš uzmeta dziļa nicinājuma pilnu skatienu aizvērtajiem slēģiem un ar pirkstiem maigi noglāstīja savas floretes rokturi. - Mums nav nekādas darīšanas par to, kas varētu notikt tur ārā. To atstāsim pūļa un politiķu ziņā.

Viņi atkal ieņēma savas pozīcijas, un zālē atskanēja florešu metāliskā šķindoņa. Pie sienām karājās senā ieroču kolekcija, putekļu klāta, sarūsējusi un nemainīga. Pietika vien ar loga aizvēršanu, lai paukošanas skolotāja mājā laika ritējums apstātos.

Tā bija portjē, kas viņam paziņoja par notikušo, kad viņš ar to sastapās kāpnēs.

-     Labvakar, don Haime. Ko jūs sakāt par jaunākajām ziņām?

-     Kādām ziņām?

Vecā sieviete pārmeta sev krustu. Tā bija pļāpīga un resna atraitne, kas dzīvoja kopā ar savu neprecēto meitu. Divas reizes dienā viņa apmeklēja dievkalpojumus Svētā Hinesa baznīcā un apgalvoja, ka visi revolucionāri ir ķeceri.

-     Nestāstiet man, ka nezināt neko par to, kas notiek! Vai jūs patiešām to nezināt?

Haime Astarloa, izlikdamies pieklājīgi ieinteresēts, sarauca vienu uzaci.

-    Pastāstiet man, doņja Rosa.

Durvju sardze sāka runāt klusākā balsi, ar aizdomām lūkodamās apkārt, it kā pat sienas varētu sadzirdēt.

-     Dons Huans Prims vakar izkāpa krastā Kadisā, un runā, ka eskadra sacēlusies… Tā tiek atmaksāts mūsu nabaga karalienei par viņas labsirdību!

Paukošanas skolotājs devās augšup pa Mayor ielu virzienā uz Saules vārtu laukumu. Viņa mērķis bija kafejnīca "Progreso". Pat bez durvju sardzes stāsta bija skaidrs, ka notiek kaut kas nopietns. Satraukti ļaužu bariņi apsprieda pēdējos notikumus, pāris desmiti cilvēku no droša attāluma vēroja bruņoto piketu, kas uzturēja kārtību uz stūra pie Postas ielas. Kareivjus, ar ķiverēm kaili noskūtajās galvās un uz šautenēm uzspraustiem durkļiem, komandēja bārdains virsnieks, pēc izskata līdzīgs nezvēram; viņš staigāja turp un atpakaļ, ar roku aptvēris zobena rokturi. Jauniesauktie bija pavisam jauniņi un šķita ļoti nopietni, vērojot publikas uzmanību, ko viņu dalība piesaistījusi. Kāds cienījama izskata kungs pagāja garām donam Haimem un uzrunāja leitnantu.

-    Vai kaut kas zināms?

Uzrunātais ar pārspīlētu lielību, turpinot zvalstīgi staigāt turp un atpakaļ, atbildēja:

-     Es pildu augstākās priekšniecības pavēles. Turpiniet ceļu.

Gvardi zilos formastērpos svinīgi rekvizēja avīzes puišeļiem,

kuri, skaļās balsīs saucot, izplatīja ziņas; bija pieteikts kara stāvoklis un līdz ar to arī cenzūra jebkura veida ziņām, kas saistītas ar sacelšanos. Daži tirgoņi, atceroties savu pieredzi par iepriekšējiem jātnieku gvardes uzbrukumiem, slēdza veikalus un pievienojās ziņkārīgo bariņiem. Karretas ielā bija saskatāmas civilās gvardes trīsstūrainās cepures. Klīda runas, ka Gonsaless Bravo pa telegrāfu nosūtījis karalienei ziņu par atkāpšanos no amata un ka karaspēks, kas sacēlies, Prima vadīts, jau virzās uz Mad- ridi.

Kafejnīcā "Progreso" visi bija ieradušies pilnā sastāvā, un Haimem Astarloa nekavējoties tika paziņots par notiekošo. Prims bija ieradies Kadisā naktī uz astoņpadsmito, bet deviņpadsmitajā no rīta ar saucieniem "Lai dzīvo nacionālā suverenitāte!" Vidusjūras eskadra sacēlusies revolūcijaslabā. Admirālis Topete, kuru visi uzskatīja par karalienei lojālu, bija starp dumpiniekiem. Dienvidu un Austrumu garnizoni viens pēc otra tiem pievienojās.

-      Neziņa, - skaidroja Antonio Kareņjo, - šobrīd valda pār mūsu karalienes darbībām. Ja viņa neatkāpsies, mums būs pilsoņu karš; jo šoreiz, kungi, runa nav parastu sacelšanos. Esmu lietas kursā. Reusas grāfam ir liela armija, kas šobrīd kļūst aizvien lielāka. Un Serrāno ir viņa līdzzinātājs. Tiek pat apcerēts kādu no vadošajiem amatiem piedāvāt Baldomēro Espartēro.

-    Isabella II nekad neatkāpsies no troņa, - sarunā iejaucās dons Lūkass Rioseko.

-     To mēs vēl redzēsim, - noteica Agapito Karseless, acīmredzami sajūsmināts par notikumu gaitu. - Jebkurā gadījumā, labāk, lai viņa mēģina pretoties.

Visi viņu uzlūkoja ar izbrīnu.

-     Pretoties? - precizēja Kareņjo. - Tas novestu valsti pie pilsoņu kara…

-    Pie asinspirts, - piebilda Marselīno Romēro, apmierināts ar to, ka viņam izdevies iejaukties sarunā.

-     Tieši tā, - ar starojošu sejas izteiksmi precizēja žurnālists. -Vai tad jūs patiešām to nesaprotat? Man, iedomājieties tik, man viss ir skaidrs. Ja mūsu Isabelita mūs pamet, neko nepasakot, vai arī atkāpjas no troņa par labu savam dēlam un nodod sevi viņa rīcībā, rezultāts būs viens un tas pats. Starp dumpiniekiem ir daudz monarhistu, un beigu beigās viņi varētu mums uzspiest Puičmolteho vai Monpansjē, vai ari donu Baldomēro, vai ari paspēlēt mūs pie vīna glāzes. Bet to gan ne! Kādēļ tad mēs tik ilgi esam cīnījušies?

-     Kur tieši, kā jūs sakāt, esat cīnījies jūs? - dons Lūkass ļoti dzēlīgā tonī pajautāja.

Karseless viņam uzmeta republikāņa nievājošo skatienu.

-     Būdams ēnā, mans kungs. Ēnā.

-     Nu jā.

Žurnālists nolēma ignorēt donu Lukasu.

-     Es jums stāstīju, - viņš turpināja, vērsdamies pie pārējiem, - ka, tas, kas Spānijai nepieciešams, ir īsts un nežēlīgs pilsoņu karš ar daudziem upuriem, ar barikādēm uz ielām un pūli, kas ielenc Karaļa pili. Tautas glābšanas komitejas. Bet tie, kas pielāgojas monarhistiem, un viņu roklaižas, - viņš paslepus uzmeta skatienu donam Lūkasam, - tiks aiz kājām vilkti pa ielām.

Kareņjo tas nu šķita pārlieku pārspīlēts.

-    Paklausieties, don Agapito. Jūs ari par daudz neaizraujieties. Masonu ložās…

Bet Karseless metās lizbrukumā.

-     Ložas ir kuslas, don Antonio.

-     Kuslas? Kuslas ložas?

-    Jā, kungs. Kuslas, nevarīgas, kā es jums saku. Ja šo revolūciju ir uzsākuši neapmierināti ģenerāļi, jāpieliek visas pūles, lai tā beidzas, varai nonākot tās īstenajam īpašniekam: tautai, - viņa sejā parādījās ekstāze. - Republika, kungi. Visiem pieejama, ne vairāk, ne mazāk. Un giljotīna.

Dons Lūkass izdvesa kaut ko lauvas rūcienam līdzīgu. Sašutums aizmigloja viņa kreisajā acī ievietoto monokli.

-    Beidzot jūs noņemat savu masku! - viņš iesaucās, norādot ar pirkstu uz vaininieku, trīcēdams patiesā sašutumā. - Beidzot jūs, don Agapito, atklājat savu makjavelisko seju. Pilsoņkarš! Asinis! Giljotīna!… Tā ir jūsu īstā valodas izteiksme!

Žurnālists palūkojās uz savu kluba biedru ar patiesu izbrīnu.

-     Nekad, cik man zināms, neesmu izmantojis citu.

Dons Lūkass it kā grasījās piecelties no sava krēsla, bet tad tomēr pārdomāja. Šovakar izmaksāja Haime Astarloa, bet kafiju pasniegs tūlīt pat.

-     Jūs esat sliktāks par Robespjēru, Karselesa kungs, - dusmu pārņemts, viņš caur zobiem nomurmināja. - Sliktāks par to bezdievi Dantonu!

-     Nejauciet mazus putniņus ar augstas šķirnes aitām, mans draugs.

-    Es neesmu jūsu draugs! Jums līdzīgi ļaudis noveduši Spāniju līdz tādam negodam!

-     Ai, kā jums nāksies zaudēt, don Lūkas.

-     Vēl mēs neesam zaudējuši! Karaliene par prezidentu iecēlusi ģenerāli Konču', un tas ir īsts vīrs. Šobrīd viņš jau Paviam[6] uzticējis vadību armijai, kas stāsies pretim dumpiniekiem. Un domāju, ka neviens neapšaubīs jau iepriekš pierādīto marķīza de Novaličesa drosmi… Par agru jūs priecājaties, don Agapito.

-     Gan jau redzēsim.

-     Bet protams, ka redzēsim!

-     Mēs jau to redzam.

-    Mēs to redzēsim!

Haime Astarloa, kuram bija apnicis klausītos šajos mūžīgajos strīdos, no kafejnīcas projām devās agrāk nekā parasti. Viņš paņēma savu spieķi un cilindru un, atvadījies līdz nākamajai dienai, izgāja uz ielas, nolēmis, pirms atgriezties mājas, izmest kādu līkumiņu. Ejot viņš ar zināmu apnicību vēroja nokaitēto rosību ielās; viņš juta, ka tas viņu skar tikai ļoti virspusēji. Viņam jau bija līdz kaklam strīdi starp Karselesu un donu Lukasu, tāpat arī šī valsts, kurā viņam iegadījies dzīvot.

Labāk būtu, ja viņi visi varētu pakārties kopā ar savām nolādētajām republikām un nolādētajām monarhijām, ar saviem svinīgajiem patriotiem un to stulbajām runām pie kafijas tases, viņš drūmi nodomāja. Viņš būtu atdevis jebko, lai tikai vieni un otri pārstātu apgrūtināt viņa dzīvi ar ļaužu pūļiem, strīdiem un izbailēm, kuru motīvs viņu nemaz arī neinteresēja. Vienīgais, ko viņš vēlējās, bija, lai viņu liek mierā. Pēc paukošanas skolotāja domām, tie visi varēja doties pie velna.

Kaut kur tālumā bija dzirdami pērkona dārdieni, un tobrīd ielās iešalca milzīgas vēja pūsmas. Dons Haime nolieca galvu un, ar roku pieturot savu cilindru, paātrināja soli. Pēc dažām minūtēm sākās stipra lietusgāze.

Uz Postas ielas stūra lietus ūdens mērcēja kareivju zilo uniformu vadmalu un lielām lāsēm tecēja pār to sejām. Viņi turpināja stāvēt sardzē, izskatīdamies bikli un nedroši, durkļus atspieduši pret degunu un piespiedušies pie sienas, viņi slēpās no lietus. No kādas kāpņu telpas leitnants klusējot vēroja peļķes: lūpu kaktiņā viņam kūpēja pipe.

Lietusgāzes turpinājās visu nedēļas nogali. Sava kabineta vientulībā, petrolejas lampas gaismā noliecies pār grāmatas lappusēm, dons Haime klausījās nebeidzamajā pērkona dārdoņā un vēroja zibens atspulgus, kas laiku pa laikam uzplaiksnīja melnajā ārpasaulē. Ik pa brīdim zibens uzliesmojums izgaismoja tuvākās ēkas. Pa jumtu skaļi sitās lietus, pāris reižu viņam nācās piecelties, lai novietotu kādu trauku zem monotoni un kaitinoši no jumta tekošajām ūdens lāsēm.

Viņš izklaidīgi pāršķirstīja grāmatu, kas bija tam rokās; tad viņa skatiens apstājās pie citāta, kuru viņš pats pirms daudziem gadiem bija pasvītrojis ar zīmuli:

Visas viņa izjūtas sasniedza tādu pacēlumu, kādu viņš iepriekš nebija pazinis. Viņš piedzīvoja kaut ko līdz šim nepazīstamu: viņš nomira un augšāmcēlās, mīlēja ar viskvēlāko kaisli un tika atkal, un uz visiem laikiem, šķirts no savas mīļotās. Un tad, jau rītausmā, kad pirmie gaismas stari pievārēja pustumsu, viņa dvēselē sāka iemājot aizvien pieaugoša miera izjūta. Aizmirstie tēli kļuva aizvien skaidrāki un pastāvīgāki…

Paukošanas skolotājs skumji pasmaidīja, vēl arvien turot pirkstu uz šīm rindiņām. Šķita, ka šie vārdi veltīti nevis Heinri- ham fon Oftcrdingenam, bet gan viņam pašam. Viņa pēdējie gadi bija atspoguļoti šajā lappusē ar lielu meistarību; šeit bija viss. Protams, runa bija par vispiemērotāko viņa dzīves kopsavilkumu, kuru neviens nekad nebūtu spējīgs noformulēt. Tomēr pēdējās nedēļās kaut kas lika viņa uzskatiem mainīties. Aizvien pieaugošais miers, skaidrie un pastāvīgie tēli, kurus viņš uzskatīja par paliekošiem, tas viss kļuva neskaidrs, jo viņu bez žēlastības vilka kāda dīvaina straume. Tie pārvērtās par mierīgas apgaismības fragmentiem, kurā viņš bija cerējis pavadīt atlikušās mūža dienas. Viņa dzīvē bija ienācis kas jauns: kāda noslēpumaina ietekme, kas radīja satraukumu, kas lika viņam stāties pretī jautājumiem, no kuru atbildēm viņš centās izvairīties. Nebija paredzams, kur tas viss viņu var novest.

Viņš strauji aizvēra grāmatu, ar asu rokas vēzienu nomezdams to uz galda. Iekšēja nemiera mākts, viņš apcerēja savu stindzinošo vientulību. Vijolīšu krāsas acis viņam kaut ko bija nozīmējušas; ko tieši, viņš nezināja, bet, tiklīdz viņš sevi piespieda tās iztēloties, viņu pārņēma neizskaidrojamas tumšu izbaiļu sajūtas. Vēl sliktāk: tās viņa vecajam un nogurušajam garam bija atņēmušas mieru.

Viņš pamodās līdz ar pirmajiem rītausmas gaismas stariem. Pēdējā laikā viņš slikti gulēja; miegs bija nemierīgs: tas nesniedza atpūtu. Viņš, kā pienākas, saveda sevi kārtībā, tad uz galdiņa līdzās spogulim un bļodai ar karstu ūdeni novietoja futrāli ar bārdas skujamajiem nažiem. Viņš rūpīgi ieziepēja vaigus un, kā ierasts, kārtīgi noskuva bārdu. Ar vecām sudraba šķērītēm nogrieza dažus matiņus ūsās, tad ar kaula ķemmi pārvilka pār mitrajiem sirmajiem matiem. Apmierināts ar savu izskatu, viņš lēnām un mierīgi apģērbās un apsēja ap kaklu melnu zīda kaklasaiti. No saviem trim vasaras uzvalkiem viņš izvēlējās plānu ikdienā valkājamu kastaņkrāsas vilnas uzvalku; no modes izgājušajos, garajos svārkos viņš izskatījās pēc gadsimta sākuma dendija. Protams, bikšu dibenpuse laika gaitā bija mazliet izdilusi, bet garie svārki to visu labi apslēpa. No tīrajiem kabatlakatiņiem viņš izvēlējās to, kas izskatījās vislabāk, un, pirms ielika kabatā, uzsmidzināja tam odekolonu. Tad uzlika galvā cilindru, paņēma padusē futrāli ar floretēm un izgāja laukā no mājas.

Diena bija pelēcīga; šķita, ka nupat atkal sāksies negaiss. Visu nakti bija lijis: lielajās peļķēs ielas vidū atspoguļojās jumtu kores zem smagām svina krāsas debesim. Skolotājs laipni sasveicinājās ar durvju sardzi, kas atgriezās ar iepirkumu groziņu, tad šķērsoja ielu, lai kā parasti pabrokastotu kādā necilā stūra kafejnīcā, pasūtot šokolādi un virtūļus. Viņš apsēdās pie sava ierastā galdiņa kafejnīcas attālākajā stūrī. Bija deviņi no rīta un kafejnīcā maz apmeklētāju. Valentīno, kafejnīcas saimnieks, pats pasniedza viņam šokolādi un virtuļus.

-    Šorīt avīžu nav, don Haime. Pēc tā, kā viss pašreiz notiek, tās vēl nav iznākušas. Un man ir sliktas aizdomas, ka arī neiznāks.

Paukošanas skolotājs paraustīja plecus. Tas, ka nav pieejama dienas prese, viņam neradīja nekādas neērtības.

-    Vai ir kādi jaunumi? - viņš pavaicāja vairāk pieklājības, nekā patiesas intereses dēļ.

Kafejnīcas saimnieks noslaucīja rokas taukiem notraipītajā priekšautā.

-     Šķiet, ka marķīzs de Novaličess atrodas Andalūzijā kopā ar savu armiju un jebkuru brīdi var sākties tās uzbrukums dumpiniekiem… Runā, ka Kordova, kas bija sacēlusies līdz ar citiem, nākamajā dienā redzot tuvojamies valdības karaspēkus, atteikusies piedalīties. Nekas vēl nav skaidrs, don Haime. Vēl nav zināms, kā viss beigsies.

Paēdis brokastis, paukošanas skolotājs izgāja uz ielas, lai dotos pie marķīza de 1os Alumbres. Viņš nezināja, vai Luiss de Ajala vēlēsies nodarboties ar paukošanu, ņemot vērā gaisotni, kas bija pārņēmusi Madridi. Toties Haimt Astarloa gan bija gatavs, kā parasti, pildīt savus pienākumus. Sliktākajā gadījumā, šis viņa veiktais ceļš izrādītos velts. Tā ka viņš jau kavējās un, nevēlēdamies, lai viņu vēl vairāk aizkavē nejauši uz ielas sastapts paziņa, viņš iekāpa vienā no karietēm, kas gaidīja braucējus pie kādas no Mayor laukuma arkām.

-     Uz Viļjaflores pili.

Kučieris vairākkārt uzsita ar pātagu, lidz abi nogarlaikojušies zirdziņi bez īpašas sajūsmas devās ceļā. Zaldātiņi vēl arvien stāvēja uz Postas ielas stūra, bet leitnantu gan nekur nevarēja manīt. Iepretim Galvenajam pastam municipālie gvardi izdzenāja ziņkārīgos, lai gan šķita, ka to viņi dara bez degsmes. Galu galā viņi bija tikai valsts ierēdņi, virs kuru galvām visu laiku karājās Da- mokla zobens, viņi nezināja, kurš rītdien pārvaldīs valsti, un jutās visai nedroši.

Kavalērijas civilgvardi, kas iepriekšējā pēcpusdienā atradās savos posteņos Karretas ielā, bija pazuduši. Haime Astarloa sastapās ar viņiem mazliet vēlāk: trīsstūra cepurēs un apmetņos tērpti, viņi tagad patrulēja posmā starp Kongresa namu un Neptūna strūklaku. Visiem bija melnas, augšup uzskrullētas ūsas un pie sāniem karājās zobeni. Viņi lūkojās uz garāmgājējiem ar drūmas noteiktības pilnu skatienu, kura iemesls bija pārliecība: lai kurš ari uzvarētu, viņi tik un tā uzturēs sabiedrisko kārtību. Kā jau tas bija apstiprinājies, valdībām mainoties: progresistu vietā nāca mērenie, bet viņi, civilgvardi, nekad nepalika bez darba.

Dons Haime, ērti atlaidies karietes sēdeklī, izklaidīgi vēroja pilsētas panorāmu; bet tad, kad viņi jau tuvojās Viļjaflores pilij, viņš pēkšņi satrūkās un uztraukts izliecās pa lodziņu. Marķīza de Alumbres rezidences priekšā valdīja neparasta rosība. Vairāk nekā simt cilvēku drūzmējās uz ielas, pie ieejas pilī viņus apturēja daži sargi. Lielākā daļa bija apkārtnes kaimiņi, kas pārstāvēja visdažādākos sociālos slāņus, un tiem pievienojās bars dīkdieņu, kurus māca ziņkāre. Daži drosminieki bija uzrāpušies uz žoga un no turienes vēroja dārzu. Izmantojot kņadu, pāris ielu tirgotāju staigāja šurp turp starp stāvošajām karietēm, skaļā balsī aicinot pirkt viņu preci.

Ar priekšnojautām, kas neko labu nevēstīja, dons Haime samaksāja kučierim un steidzīgi devās vārtu virzienā, ar grūtībām pašķirdams pūli ceļu. Ziņkārīgie grūstīja cits citu, lai tikai labāk varētu saskatīt, kas noticis.

-    Tas ir kaut kas šausmīgs. Šausmīgi, - murmināja kaimiņienes, metot krustus.

Kāds sirmgalvis svārkos un spieķi rokā bija pacēlies uz pirkstgaliem, mēģinot kaut ko saskatīt. Ieķērusies viņam rokā, sieva viņu vaicājoši vēroja, gaidot ziņas.

-    Vai tu kaut ko vari saredzēt, Pako?

Kāda kaimiņiene sparīgi vicināja vēdekli ar viszinošu žestu.

-     Tas notika naktī; man to pateica viens no sargiem: viņš ir manas svaines brālēns. Tikko ieradās tiesneša kungs.

-     Kāda traģēdija! - kāds iesaucās.

-    Vai zināms, kā tas notika?

-    Viņu šorīt atrada kalpotāji.

-     Runāja, ka viņš bijis mazliet vieglprātīgs…

-     Tā ir neslavas celšana! Viņš bija īsts bruņinieks un liberālis. Vai tad jūs neatceraties, kā viņš, būdams ministrs, atkāpās no amata?

Kaimiņiene, no dusmām aizelsusies, atkal sāka vicināt vēdekli.

-    Tā ir īsta traģēdija! Un cik izskatīgs gan bija šis vīrietis!

Sajūtot dvēselē nāves priekšnojautas, dons Haime nonāca līdz

pirmajam postenim, kas patrulēja pie vārtiem. Sargs, ar stingrību, ko tam deva uniformas autoritāte, aizšķērsoja viņam ceļu.

-    Tur nedrīkst!

Paukošanas skolotājs apmulsis norādīja uz futrāli ar floretēm.

-     Esmu marķīza kunga draugs. Esmu ar viņu norunājis šorīt tikšanos…

Kareivis aplūkoja viņu no galvas līdz kājām, un, redzot savā priekšā tik cienījama izskata kungu,Viņa attieksme pamazām mainījās. Viņš pagriezās pret savu biedru, kas atradās otrpus žogam.

-     Kaprāli Martines! Šeit ir kāds kungs, kurš apgalvo, ka esot ģimenes draugs. Šķiet, viņam bijusi norunāta tikšanās.

Ieradās kaprālis Martiness, lielvēderains, mundierī ar mirdzoši spožām apzeltītam pogām. Viņš ar aizdomām aplūkoja paukošanas skolotāju.

-     Kā jūs godāt?

-     Haime Astarloa. Man bija norunāta tikšanās ar donu Luisu de Ajalu desmitos.

Kaprālis svarīgi pašūpoja galvu un pavēra vārtu režģi.

-     Esiet tik laipns, sekojiet man.

Paukošanas skolotājs devās līdzi policistam pa grantēto aleju, ko aizēnoja viņam tik pazīstamie vītoli. Pie mājas durvīm arī bija municipālās gvardes kareivji; kāds bariņš kungu sarunājās priekštelpā pie kāpnēm, kas bija rotātas ar vāzēm un marmora statujām.

-     Esiet tik laipns, uzgaidiet kādu mirkli.

Kaprālis piegāja pie šiem kungiem un klusā balsī pārmija dažus vārdus ar maza auguma un kārtīga izskata vīrieti, kuram bija melni krāsotas, izslējušās ūsas, bet pliko galvvidu sedza parūka. Šis kungs bija ģērbies mazliet samāksloti un vulgāri, viņam uz deguna bija pensnejs ar zili iekrāsotiem stikliņiem, tas ar ķēdīti bija piestiprināts pie svārku atloka; pie svārku atloka mirdzēja ari goda krusts par nopelniem civilpienākumu pildīšanā. Uzklausījis kaprāli, viņš pagriezās un uzlūkoja jaunpienācēju, tad pārmija dažus vārdus ar saviem biedriem un pienāca pie dona Haimes. Viņa acis aiz pensneja stikliem viltīgi mirdzēja un skatiens šķita ūdeņains.

-    Esmu policijas galvenais priekšnieks - Henāro Kampiļjo. Ar ko man tas gods?

-    Haime Astarloa, paukošanas skolotājs. Dons Luiss un es, mēs mēdzām…

Sarunu biedrs viņu ar rokas kustību pārtrauca.

-    Tas jau man zināms, - viņš vērīgi aplūkoja sarunu biedru, it kā to novērtēdams. Tad viņa skatiens apstājās pie futrāļa, kurš donam Haimem bija padusē, un ar inkvizitora cienīgu žestu norādīja uz to. - Vai tie ir jūsu instrumenti?

Paukošanas skolotājs apstiprinoši pamāja ar galvu.

-   Tās ir manas floretes. Es jau jums teicu, ka dons Luiss un es… Es gribēju teikt, ka katru rītu nāku šurp, - Haime Astarloa aprāvās un pavisam apmulsis uzlūkoja policistu. Absurdi, bet tikai tagad, nevis iepriekš, viņš patiešām apjēdza, kas šeit būtu varējis notikt; šķita, ka līdz šim viņa prāts bijis bloķēts, atsakoties pieņemt to, kas bija acīmredzams. - Kas noticis ar marķīza kungu?

Policijas priekšnieks uzmeta viņam domīgu skatienu; šķita, ka viņš apsver emociju patiesumu, ko ar novēlošanos izrādījis paukošanas skolotājs. Pēc brīža viņš it kā nejauši ieklepojās, tad iebāza roku kabatā un izvilka no tās Havannas cigāru.

-    Man ļoti bail, Astarloa kungs… - viņš nesatricināmi mierīgi, tajā pašā laikā ar zobu bakstāmo urbinot cigāra galu, noteica. - Es ļoti baidos, ka marķīzs de 1os Alumbres šodien nav tādā formā, lai nodarbotos ar paukošanos. No tiesu medicīnas viedokļa es teiktu, ka viņam nav labi ar veselību.

Runājot viņš ar rokas mājienu aicināja donu Haimi lidzi uz kādu no istabām. Skolotājs aizturēja elpu, ieejot nelielajā priekštelpā, kuru viņš ļoti labi pazina, jo pēdējo divu gadu laikā gandrīz katru dienu bija tur ieradies: tā bija priekštelpa galerijai, kurā viņš ar marķīzu nodarbojās ar paukošanu. Uz sliekšņa starp abām telpām uz parketa grīdas gulēja ar pārklāju pārsegts nekustīgs ķermenis. Gara asiņu straume stiepās no tā uz istabas centru. Tur tā sadalījās divos virzienos, kļūstot par divām atsevišķām sarecējušu asiņu peļķēm.

Haimem Astarloa no rokām izkrita futrālis ar floretēm, tas noslīdēja uz atzveltnes krēsla, bet pats viņš atbalstījās pret krēsla atzveltni; viņa seja pauda pilnīgu apjukumu. Kā pieprasot kādu izskaidrojumu par to, kas viņam šķita ļauns joks, skolotājs palūkojās uz savu pavadoni, bet policists tikai paraustīja plecus un, aizsmēķējis cigāru, dziļi ievilka dūmus, uzmanīgi vērodams paukošanas skolotāja izturēšanos.

-    Vai viņš ir miris? - pavaicāja dons Haime. Jautājums bija tik muļķīgs, ka sarunu biedrs ironiski sarauca uzaci.

-     Pavisam un galīgi.

-    Vai tā bija pašnāvība?

- Pārliecinieties par to pats. Patiesību sakot, es vēlētos uzklausīt jūsu domas par notikušo.

Henāro Kampiļjo izpūta dūmu mākoni un, noliecies pār līķi, līdz pusei to atsedza, paceļot pārklāju. Viņš pats pagāja sāņus, lai redzētu, kādu iespaidu šis skats atstājis uz Haimi Astarloa. Luisa de Ajalas izskats vēl joprojām bija tāds, kādā viņu tika pārsteigusi nāve: viņš gulēja augšpēdus, labā kāja saliekta zem kreisās; pusatvērtās acis blāvas, bet apakšlūpa stipri atkārusies, mute savilkta grimasē, kas bez šaubām bija pirmsnāves agonijas pazīme. Viņam mugurā bija krekls, kaklasaite vaļīgi atlaista. Kakla labajā pusē skaidri saskatāms apaļš un perfekts caurumiņš, kura turpinājums bija redzams pakauša daļā. No turienes arī bija nākusi tā asiņu straume, kas stiepās pa istabas grīdu.

Juzdamies kā murgā, no kura viņš cerēja jebkuru brīdi atmosties, Haime Astarloa aplūkoja līķi, nebūdams spējīgs savā prātā sasaistīt pavedienā nevienu domu. Istaba, sastingušais ķermenis, asins traipi: tas viss it kā griezās ap viņu. Viņš juta, ka kājas zaudē spēkus, un dziļi ieelpoja, neuzdrošinoties atlaist krēsla atzveltni, uz kura viņš bija atbalstījies. Pēc tam, kad viņam bija izdevies atgūties un sakārtot domas, viņš pēkšņi apjēdza, kas noticis: tas bija sāpīgi, tā, it kā viņam kāds būtu iedūris pašā sirdi. Ar šausmu pilnām acīm viņš uzlūkoja savu pavadoni; tas sarauca uzacis, veltot viņam saprotošu skatienu; šķita, ka viņš nojauš, ko domā dons Haime, un vēlas uzmundrināt, lai viņš to izteiktu. Tad paukošanas skolotājs noliecās pār līķi un pastiepa roku uz brūces pusi, it kā grasīdamies tai pieskarties; bet roka sastinga pusceļā. Kad paukošanas skolotājs izslējās stāvus, viņa seja bija pārvērtusies un acis nedabiski ieplestas, jo viņš tikko bija sastapies ar klaji izteiktām briesmām. Viņa pieredzējušais skatiens nevarēja kļūdīties, redzot tādu brūci kā šī. Luiss de Ajala bija ticis nogalināts ar floreti: tas bijis viens un precīzs dūriens: divsimt eskūdo vērtais dūriens.

-    Man būtu ļoti svarīgi, Astarloa kungs, zināt, kad jūs marķīzu de 1os Alumbres redzējāt pēdējo reizi.

Viņi sēdēja istabā, kas atradās līdzās zālei, kurā gulēja nelaiķis; istabas sienas klāja flāmu tepiķi un venēciešu spoguļi apzeltītos ietvaros. Paukošanas skolotājs šķita par desmit gadiem novecojis: viņš bija salicis uz priekšu, atbalstījis elkoņus pret ceļgaliem, un ar plaukstām aizklājis seju. Viņa pelēkās acis bez jebkādas izteiksmes visu laiku lūkojās grīdā. Policijas priekšnieka vārdi līdz viņa apziņai nonāca kā no tālienes, kā slikta sapņa dūmakas radīti.

-    Piektdien no rīta, - pat viņa paša balss skaņa Haimem Astarloa šķita dīvaina un sveša. - Mēs atvadījāmies, kad pulkstenis bija mazliet pāri vienpadsmitiem, tad beidzām paukošanas treniņu…

Henāro Kampiļjo kādu bridi aplūkoja cigāra pelnus, it kā tobrīd viņam tas būtu svarīgāk par nepatīkamo jautājumu, kas abus nodarbināja.

-    Vai ievērojāt ko īpašu? Kaut ko tādu, kas varētu pareģot tik liktenīgu iznākumu?

-     Nē, absolūti neko. Viss notika ierasti, un mēs atvadījāmies tāpat kā katru dienu.

Cigāra pelni, šķita, tūlīt pat nokritīs. Uzmanīgi turot cigāru starp pirkstiem, policijas priekšnieks lūkojās apkārt, meklēdams pelnutrauku, tomēr tādu atrast neizdevās. Tad viņš, slepus uzmetis skatienu istabas durvju vizienā, aiz kurām gulēja līķis, it kā nejauši ļāva pelniem nobirt uz paklāja.

-      Jūs bieži apmeklējāt… hmm, nelaiķi. Vai jums ir kāda nojausma par slepkavības motīviem?v

Dons Haime paraustīja plecus.

-     Es nezinu. Varbūt laupīšana…

Sarunu biedrs izdarīja noliedzošu žestu, dziļi ievelkot cigāra dūmus.

-    Mēs jau izprašņājām abus mājas kalpotājus, kučieri, virtuveni un dārznieku. Pēc pirmās vizuālās apskates šķiet, nekas vērtīgs nav pazudis, - policists ieturēja pauzi; tikmēr Haime Astarloa, kuru maz interesēja viņa vārdi, mēģināja tikt skaidrībā pats ar savām domām. Viņam bija iekšēja pārliecība, ka vismaz dažas noslēpuma atslēgas ir viņa rokās; tikai jautājums, vai tās uzticēt šim cilvēkam vai ari, pirms spert šādu soli, atrast pavedieniem galus un sasiet tos kopā.

-    Vai jūs manī klausāties, Astarloa kungs?

Paukošanas skolotājs satrūkās un piesarka: it kā policijas priekšnieks būtu varējis nolasīt viņa domas.

-      Protams, - viņš steidzīgi atbildēja. - Tātad laupīšana, kā slepkavības motīvs, jāizslēdz…

Policijas priekšnieka sejā parādījās viltīgs smaids; viņš pabāza rādītājpirkstu zem parūkas, lai neuzkrītoši pakasītu virs kreisās auss.

-     Daļēji, Astarloa kungs. Tikai daļēji. Vismaz parasta laupīšana ir izslēgta, - viņš precizēja. - Vizuālā vietas apskate… Vai saprotat, ko es ar to domāju?

-     Domāju, ka tā ir apskate, kuru veic ar acīm.

-     Patiešām ļoti asprātīgi, - Henāro Kampiļjo viņu sapīcis uzlūkoja. - Priecājos redzēt, ka esat saglabājis humora izjūtu. Cilvēkus noslepkavo, bet jūs jokojat.

-     Jūs pats ari to darāt.

-     Jā, bet es pārstāvu varas iestādes.

Kādu brīdi viņi klusējot viens otru uzlūkoja.

-     Vizuālā apskate, - pēc kāda brīža turpināja policists, - apstiprina to, ka viens vai vairāki nepazīstami cilvēki nakts laikā ielauzušies marķīza privātajā kabinetā, tur viņi pavadījuši kādu laiku, uzlaužot atslēgas un izvandot atvilktnes. Viņiem izdevies atvērt, šoreiz gan ar atslēgas palīdzību, arī seifu. Seifs, jāsaka, ir ļoti labs: ražots Londonā, firmā "Bossom un dēls"… Jūs pat nepa- vaicāsiet man, vai viņi kaut ko nozaguši?

-     Man šķita, ka jautājumus uzdodat jūs.

-    Tas ir ieradums, bet nav obligāti.

-    Vai viņi kaut ko nozaga?

Policijas šefs noslēpumaini pasmaidīja, tā, it kā viņa sarunu biedrs tikko būtu trāpījis tieši mērķī.

-     Tas jau ir pats dīvainākais. Slepkava vai slepkavas stoiciski atturējušies no kārdinājuma paņemt ievērojamu naudas summu un dārglietas, kas tur bija. Dīvaini noziedznieki, jūs taču man piekritīsiet. Vai tad tā nav…? - viņš dziļi ievilka cigāra dūmus, tad tos izpūta, apmierināts ar aromātu un paša spriedelējumiem. - īsi sakot, nav iespējams uzzināt, vai viņi kaut ko aiznesuši sev līdzi, jo mums nav zināms, kas tur glabājās. Tāpat mēs neesam pārliecināti, vai viņi atraduši to, ko meklēja.

Dons Haime iekšēji nodrebēja, cenzdamies neizrādīt savas emocijas.

Lai nu kam, bet viņam bija pietiekami daudz iemeslu domāt, ka slepkavas nebija atraduši to, ko meklēja: tā, protams, bija aizzīmogotā aploksne, kas atradās viņa mājās, paslēpta aiz grāmatu rindām… Viņa prāts lielā steigā darbojās, lai saliktu pa plauktiņiem katru no šīs traģēdijas izkaisītajiem fragmentiem. Situācijas, vārdi, cilvēku attieksme, viss pēdējā laikā ar viņu notikušais it kā nebija saistīts, bet tagad tas lēnām un sāpīgi savienojās un bija tik šausminoši acīmredzams, ka viņš sajuta milzīgu sarūgtinājumu. Kaut arī pagaidām viņš nebija spējīgs aplūkot visu kopumā, tomēr pirmās pazīmes jau norādīja uz viņa paša lomu šajā nelaimē. Kad viņš to saprata, viņu pārņēma nemiers, pazemojuma sajūta un bailes.

Policijas priekšnieks uz viņu vērīgi skatījās; viņš gaidīja atbildi uz jautājumu, kuru dons Haime, saVu domu pārņemts, nebija sadzirdējis.

-     Kā lūdzu, atvainojiet?

Sarunu biedra acis, valgas un izvalbītas kā zivtiņai akvārijā, viņu uzlūkoja caur zilganajiem pensneja stikliņiem. Tajās vīdēja sava veida labvēlība, lai gan grūti noteikt, vai tā bija patiesa vai arī, tieši pretēji, tikai profesionāls triks, kam jāiedveš uzticība. Mazliet padomājis, dons Haime izlēma, ka, neraugoties uz ekstravaganto izskatu un uzvedību, Henāro Kampiļjo nav muļķis.

-    Es jums jautāju, Astarloa kungs, vai jums notikušajā izdevās ievērot ko tādu, kas varētu man palīdzēt izmeklēšanā.

-     Ļoti baidos, ka ne.

-    Vai patiesi?

-     Es nemēdzu spēlēties ar vārdiem, Kampiļjo kungs.

Sarunu biedrs samierinoši pamāja.

-    Vai drīkstu ar jums runāt pavisam atklāti, Astarloa kungs?

-     Bet lūdzu.

-    Jūs esat viens no tiem, kas regulāri uzturēja attiecības ar mirušo, tomēr man jūs esat palīdzējis visai maz.

-     Ir jau arī citi cilvēki, kas ikdienā ar viņu tikās, un pirms brīža jums kļuva skaidrs, ka viņu liecības nekam neder… Nezinu, kāpēc jūs tik lielas cerības liekat uz mani.

Kampiļjo uzmanīgi aplūkoja sava cigāra dūmus un pasmaidīja.

-     Atklāti runājot, es pats to nezinu. - Viņš uz kādu brīdi apklusa, mazliet aizdomājies. - Iespējams tādēļ, ka jums ir cienījams izskats. Jā, varbūt tieši tāpēc.

Dons Haime izvairīgi pašūpoja galvu.

-    Esmu tikai paukošanas skolotājs, - viņš atbildēja, pielikdams pūles, lai viņa balss tonis būtu pietiekami vienaldzīgs. - Mūsu attiecības bija tikai un vienīgi profesionāla rakstura; dons Luiss nekad man nav piedāvājis kļūt par viņa uzticības personu.

-     Jūs viņu redzējāt pagājušajā piektdienā. Vai viņš bija nervozs, vai izturējās citādi nekā parasti?… Vai ievērojāt viņa uzvedībā ko neparastu?

-     Neko tādu, kas būtu pievērsis manu uzmanību.

-     Un iepriekšējās dienās?

-    Iespējams, ka es to vienkārši neievēroju. Es īsti labi neatceros. Katrā ziņā pašlaik ir daudz tādu, kas līdz ar pēdējiem notikumiem kļūst nervozi, tā ka es ari nebūtu tam pievērsis uzmanību.

-    Vai bija kādas sarunas par politiku?

-    Kā man šķiet, dons Luiss no tās atturējās. Viņš mēdza stāstīt, ka to vēro no zināma attāluma, ka tas ir viņa vaļasprieks.

Policijas priekšnieks, apšaubot viņa teikto, pakratīja galvu.

-    Vaļasprieks? Hmm, nu jā… Tomēr, domāju, jums zināms, ka nelaiķis marķīzs ieņēma svarīgu posteni valdībā. Viņš tika iecelts par ministru; protams, noteicējs bija viņa tēvocis no mātes puses dons Hoakins Vaļjespīns, lai viņš dus Dieva mierā, - Kampiļjo sarkastiski pasmaidīja, likdams saprast, ka viņam ir pašam savas domas par spāņu aristokrātu draugu būšanām. - Jau pagājis ilgs laiks, bet tādas lietas mēdz radīt ienaidniekus… Pievērsiet uzmanību kaut vai gadījumam ar mani. Būdams ministrs, Vaļjespīns sešus mēnešus man neļāva ieņemt policijas komisāra amatu… - viņš dziļdomīgi noklakšķināja mēli. - Kā tik tas dzīvē nemēdz notikt!

-      Iespējams. Bet nedomāju, ka esmu piemērotākais cilvēks, kas varētu šajā jautājumā palīdzēt.

Kampiļjo bija beidzis smēķēt savu cigāru un nu turēja tā galu pirkstos, nezinot, kur to likt.

-     Ir vēl cits redzes leņķis, iespējams, gaisīgāks, no kura puses arī varētu aplūkot notikušo. - Beidzot policijas priekšnieks izvēlējās vietu, kur izmest cigāra galu, - kādu Ķīnas porcelāna vāzi. - Marķīzs bija diezgan liels brunču mednieks… Jūs taču saprotat, par ko es runāju. Varbūt kāds greizsirdības pārņemts vīrs… Jūs taču mani saprotat. Aptraipīts gods vai kas tamlīdzīgs.

Paukošanas skolotājs pamirkšķināja acis. Šāds secinājums, viņaprāt, atbilda vissliktākajai gaumei.

-     Baidos, Kampiļjo kungs, ka arī šajā, tik delikātajā jautājumā nevarēšu būt jums noderīgs. Vienīgais, ko varu pateikt, ka, manuprāt, dons Luiss de Ajala bija īsts aristokrāts, - viņš ielūkojās ūdeņainajās acīs, pēc tam paskatījās uz policijas komisāra parūku, kas bija mazliet sašķiebusies. Tas viņam deva drosmi pat mazliet izaicinoši paaugstināt toni. - No otras puses, kas attiecas uz mani, uzskatu, ka esmu no jums pelnījis tādu pašu attieksmi, un ceru, ka par šo lietu nesāks neķītri baumot.

Sarunu biedrs nekavējoties atvainojās, juzdamies mazliet neērti, un ar pirkstu galiem slepus pieskārās parūkai. Bet protams. Viņš lūdza saprast pareizi viņa vārdus. Runa jau bija tikai par formalitātēm. Viņš nekad nebūtu uzdrošinājies dot mājienu…

Dons Haime tikpat kā viņā vairs neklausījās. Viņa dvēselē notika cīņa ar sevi pašu: viņš pilnīgi apzināti slēpa svarīgas ziņas, kas, iespējams, varētu izskaidrot traģēdijas motīvus. Dons Haime saprata, ka cenšas pasargāt kādu personu, kuras saviļņojošais tēls tam ienāca prātā, tiklīdz viņš bija ieraudzījis līķi istabā. Pasargāt? Pārliecinājies par saviem spriedumiem, viņš saprata: tas vairāk izskatās nevis pēc pasargāšanas, bet gan pēc nozieguma vietā notvertā slēpšanas; taču tāda attieksme ne tikai bija pretrunā ar likumu, bet gan arī pilnīgi pretēja viņa paša ētikas principiem, uz kuriem balstījās tā dzīve. Tomēr viņš nevēlējās steigties. Bija nepieciešams laiks, lai izanalizētu situāciju.

Kampiļjo šobrīd jau skatījās uz viņu pavisam vērīgi, viņa piere bija mazliet saraukta; viņš ar pirkstu galiem bungoja pa atzveltnes krēsla rokturi. Donam Haimem pirmo reizi prātā ienāca doma, ka arī viņš varas iestāžu acīs var tikt uzskatīts par aizdomās turamo. Galu galā Luiss de Ajala tika nogalināts ar floreti.

Tieši tajā brīdī policijas priekšnieks izrunāja vārdus, no kuriem dons Haime bija baidījies visu sarunas laiku:

-     Vai jūs pazīstat dāmu, vārdā Adela de Otēro?

Paukošanas skolotāja vecā sirds uz brīdi apstājās, bet pēc tam

sāka strauji sisties. Pirms atbildēt, viņš norija siekalas.

-    Jā, - viņš atbildēja, cik vien aukstasinīgi spēja. - Viņa bija paukošanas stundu apmeklētāja manā galerijā.

Kampiļjo, ļoti ieinteresēts, noliecās pār viņu.

-     Es to nezināju. Bet vairs nav?

-    Nē. Pirms dažām nedēļām viņa atteicās no maniem pakalpojumiem.

-     Pirms cik?

-     Nezinu. Apmēram pirms pusotra mēneša.

-     Kāpēc?

-    Tas man nav zināms.

Policijas priekšnieks atgāzās atpakaļ krēslā un izvilka no kabatas vēl vienu cigāru; visu to laiku viņa domīgais skatiens bija pievērsts donam Haimem. Šoreiz viņš nesāka bakstīt cigāru, bet tikai izklaidīgi košļāja tā galur

-       Vai jums bija kas zināms par viņas… draudzīgajām attiecībām ar marķīzu?

Paukošanas skolotājs piekrītoši pamāja.

-    Ļoti nedaudz, - viņš paskaidroja. - Cik man zināms, viņu attiecības sākās pēc tam, kad viņa pārstāja apmeklēt manas paukošanas nodarbības. Pēc tam es vairs… - viņš kādu brīdi svārstījās, pirms pabeidza teikumu, - es vairs nekad šo dāmu neesmu redzējis.

Kamiļjo aizsmēķēja cigāru, dūmi kairināja dona Haimes degunu. Uz paukošanas skolotāja pieres mirdzēja mazas sviedru lāsītes.

-     Mēs aptaujājām kalpotājus, - pēc kāda brīža turpināja policists. - Pateicoties viņiem, mums zināms, ka de Otēro kundze bieži redzēta šai mājā. Visu domas sakrīt: viņi apgalvo, ka nelaiķim ar viņu bijušas, hmm, tā teikt, intīmas attiecības.

Dons Haime mierīgi izturēja sarunu biedra skatienu, šķita, ka tas viss viņu ne mazākā mērā neskar.

-     Un tad? - viņš pavaicāja, cenšoties izturēties nesatricināmi mierīgi. Policijas priekšnieka lūpas skāra viegls smaids, viņš ar vienu pirkstu noglauda savas krāsotās ūsas.

-     Desmitos vakarā, - viņš paskaidroja gandrīz konfidenciālā tonī, tā, it kā līķis blakus istabā varētu sadzirdēt, - marķīzs atlaida kalpotājus. Mums zināms, ka tā viņš mēdza darīt, kad gaidīja, tā teikt, intīma rakstura viesi. Kalpotāji devās uz savu paviljonu, kas atrodas dārza otrā pusē. Viņi nebija dzirdējuši neko aizdomīgu; tikai lietu un pērkona dārdoņu. Šorīt ap septiņiem, ienākot mājā, viņi atrada sava saimnieka līķi. Otrā istabas galā uz grīdas bija florete, kuras asmens notraipīts ar asinīm. Marķīzs gulēja auksts un sastindzis, bija pagājušas vairākas stundas, kopš viņš bija miris. Pilnīgi sastindzis, kā aukstā gaļa.

Paukošanas skolotāju pārņēma trīsas: viņš nebija spējīgs uztvert policijas šefa drūmo humoru.

-    Vai esat identificējuši apmeklētāju?

Kampiļjo ar nožēlu noklakšķināja mēli.

-     Nē. Varam vienīgi secināt, ka tas ienācis pa slepenām durvīm, kas atrodas pils otrā pusē, mazā ieliņā bez izejas, kuru marķīzs bieži izmantoja, lai iebrauktu savu karieti… Starp citu, laba iebrauktuve: pieci zirgi, divas divvietīgās karietes, vaļējie divriči, faetons, angļu droška… - viņš melanholiski nopūtās, liekot noprast, ka, pēc viņa domām, nelaiķis marķīzs sev nebija liedzis neko. - Bet, atgriežoties pie temata, kas mūs nodarbina, man jāatzīst, ka nav nekā, kas mums ļautu uzzināt, vai slepkava bijis vīrietis vai sieviete, viens vai vairāki cilvēki. Mājā nav atrodamas nekāda veida pēdas, jo lietus gāza kā no spaiņiem.

-    Sarežģīta situācija, cik es saprotu.

-     Tā ir. Sarežģīta un nelaikā radusies. Ņemot vērā šo politisko jucekli, kas mums šobrīd jāpārdzīvo: valsts atrodas uz pilsoņkara sliekšņa, un visu pārējo no tā izrietošo, baidos, ka izmeklēšana prasīs daudz pūļu. Troksnis, kuru var sacelt marķīza noslepkavošana, kļūst par kuriozu gadījumu, kad uz spēles likts troņa liktenis, vai tā nav? Kā redzat, slepkava mācējis izvēlēties pareizo brīdi, - Kampiļjo izpūta dūmu mākonīti un uzmeta atzinīgu skatienu cigāram. Dons Haime ievēroja, ka tas bija Vuelta Abajo cigārs, tās pašas markas, kurus parasti smēķēja Luiss de Ajala. Tātad izmeklēšanas laikā varas pārstāvim bija radusies izdevība iebāzt roku mirušā cigāru kastē. - Bet atgriezīsimies pie doņjas Adelas de Otēro, ja jums nav iebildumu. Mums pat nav zināms, vai viņa ir kundze vai jaunkundze… Vai jūs kaut ko par to zināt?

-    Nē. Es vienmēr viņu uzrunāju "kundze", un viņa nekad neiebilda.

-     Man stāsta, ka viņa esot skaista. Izcili skaista.

-     Domāju, noteiktas šķiras cilvēki tā varētu viņu aprakstīt.

Policijas šefs šķita neievērojam viņa mājienu.

-    Vieglprātīga dāma, cik noprotu. Šis gadījums ar paukošanos…

Kampiļjo sazvērnieciski piemiedza aci. Tad Haime Astarloa

nolēma, ka tas jau ir par daudz prasīts, lai viņš to spētu paciest. Viņš piecēlās kājās.

-    Es jau jums iepriekš teicu, ka par šo sievieti man zināms visai maz, - viņš sausi noteica. - Katrā ziņā, ja jums ir tik liela interese par viņu, varat doties tieši pie viņas un tur arī iztaujāt. Viņa dzīvo Riaņjo ielā, numurs četrpadsmit.

Policijas priekšnieks neizkustējās no vietas, un paukošanas skolotājs uzreiz saprata, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt. Kampiļjo, krēslā atzvēlies, lūkojās uz viņu, turēdams cigāru starp pirkstiem. Aiz briļļu stikliem viņa zivs acīs spīdēja izsmējīga ironija; it kā visu šeit notiekošo varētu aplūkot ari kā kaut ko aizraujošu.

-     Protams, - šķita, ka viņš ir sajūsmā par šo situāciju, izgaršodams joku, kuru bija pietaupījis pēdējam brīdim. - Protams, jums tas, Astarloa kungs, nebija jāzina. Jūs to nevarējāt zināt, tas tiesa. Jūsu ekskliente doņja Adela de Otēro no savas mājas ir pazudusi. Vai tā nav visai divaina sagadīšanās?… Marķīzs tiek nogalināts, un viņa izgaist, neatstājot nekādas pēdas. It kā zeme būtu viņu aprijusi.

SESTĀ NODAĻA

Ar forsētu uzbrukumu sasniegts atrisinājums

"Forsēts uzbrukums ir tas, ar kura palīdzību pretinieks gūst priekšrocības."

Kad oficiālās formalitātes bija pabeigtas, policijas šefs, norunājis tikšanos nākamajā dienā savā kabinetā, pavadīja donu Haimi līdz durvīm. "Ja apstākļi to pieļaus," viņš bija piemetinājis, saviebdams seju pazemīgā izteiksmē, skaidri dodot mājienu uz kritiskajiem brīžiem, kurus pārdzīvo valsts. Skumju un grūtsirdības pārņemts, paukošanas skolotājs devās projām. Viņš juta atvieglojumu, aiz sevis atstājot traģēdijas vietu un nepatīkamo policijas nopratināšanu, bet vienlaikus viņam nācās stāties pretī nepateicīgai aclmredzamlbai: tagad viņam būs pietiekami daudz laika, lai vienatnē apdomātu pēdējos notikumus, bet perspektīva dot brīvu vaļu savām domām īpaši laimīgu viņu nedarīja.

Viņš apstājās pie Retīro parka žoga un piespieda pieri kaltajiem dzelzs stieņiem: viņa skatiens klejoja starp parka kokiem. Ar cieņu, ko viņš bija jutis pret Luisu de Ajalu, ar sāpīgo apstulbumu pēc viņa nāves tomēr, kā izrādījās, nepietiek, lai piepildītu viņa izjūtas ar sašutumu. Kādas sievietes tēla eksistence, kura, bez šaubām, kaut kādā veidā bija ar to visu saistīta, dziļi mainīja to, kam principā vajadzēja būt objektīvai faktu izvērtēšanai. Dons Luiss bija noslepkavots, un dons Luiss bija cilvēks, kuru viņš patiešām bija cienījis. Ar to pietiktu, viņš nodomāja, lai vēlētos, ka sods krīt pār nozieguma veicējiem. Tad kādēļ gan viņš nebija vaļsirdīgi izstāstījis Kampiļjo visu, ko vien zināja?

Izmisuma pārņemts, viņš papurināja galvu. Patiesību sakot, viņš nebija pārliecināts par to, ka Adela de Otēro ir atbildīga par notikušo… Šādu varbūtību viņš savās domās gan brīdi paturēja prātā, bet pēc tam atkal piekāpās acīmredzamā priekšā. Veltīgi bija sevi mānīt. Viņš nezināja, vai jaunā sieviete iedūrusi floreti marķīza de 1os Alumbres kaklā, bet tiešā vai netiešā veidā šī slepkavība nenoliedzami bija saistīta ar to visu. Viņas negaidītā ierašanās, viņas interese iepazīties ar Luisu de Ajalu, viņas uzvedība pēdējo nedēļu laikā, viņas dīvainā un savlaicīgā pazušana… Viss, līdz pat pēdējam sīkumam, līdz pat pēdējam viņas izteiktajam vārdam, tagad šķita atbilstam plānam, kas izstrādāts ar nevaino- jumu aukstasinību. Turklāt vēl šis dūriens. Viņa dūriens.

Ar kādu mērķi? Šobrīd viņā vairs nemājoja pat vismazākās šaubas: viņš ticis izmantots, lai piekļūtu de 1os Alumbres marķīzam. Bet kādēļ? Noziegumu nevar izskaidrot kā pašu par sevi; aiz tā bija, vajadzēja būt kaut kam, kādam lielam iemeslam, kura dēļ, pat pēc noziedznieka domām, būtu jāizdara tik pārdrošs solis. Loģisku secinājumu rezultātā paukošanas skolotāja domas pievērsās aizzīmogotajai aploksnei, kas bija paslēpta aiz grāmatām viņa kabinetā. Pēkšņa satraukuma pārņemts, viņš atkāpās no parka režģu žoga un steidzās Alkalā vārtu virzienā, aizvien paātrinot soli. Viņam vajadzēja pēc iespējas ātrāk tikt mājās, atvērt šo aploksni un izlasīt tās saturu. Tur, bez šaubām, bija visu problēmu risinājums.

Viņš apstādināja kādu karieti un nosauca savu adresi, lai gan uz brīdi viņam prātā ienāca doma, vai nebūtu labāk to visu nodot policijas rokās un notikumu risinājumā ņemt dalību kā vienkāršam skatītājam. Bet tūlīt pat viņš saprata, ka tā rīkoties nedrīkst. Kāds bija viņu piespiedis šajā notikumā spēlēt visai nepievilcīgu lomu; tā viņam tikusi iedalīta jau iepriekš, ar tādu pašu vienaldzību, ar kādu diegos tiek raustītas marionetes. Viņa vecais godaprāts sacēlās, pieprasot gandarījumu; neviens nekad nebija uzdrīkstējies spēlēties ar viņu šādā veidā: tas viņam lika justies pazemotam un niknam. Iespējams, mazliet vēlāk viņš arī dosies uz policiju, bet vispirms vajadzēja tikt skaidrībā par to, kas noticis. Viņš vēlējās pārliecināties, vai viņam būs iespēja nokārtot rēķinus ar Adelu de

Otēro. Sirds dziļumos viņš saprata, ka runa nav par to, lai atriebtu de 1os Alumbres marķīzu; vienīgais, ko Haime Astarloa vēlējās, bija gūt gandarījumu par savām paša apsmietajām jūtām.

Karietes šūpošanās ieaijāts, viņš atlaidās pret sēdekļa atzveltni. Paukošanas skolotājs sāka izjust mierīgu apskaidrību. Tīri profesionālu refleksu ietekmē viņš sāka rūpīgi pārlūkot atmiņā notikumus, izmantojot savu klasisko metodi: paukošanas kustības. Tas viņam palīdzēja, galvenokārt, lai savestu kārtībā domas, kad runa bija par sarežģītu situāciju analīzi. Pretinieks vai pretinieki bija plānojuši uzbrukumu kā viltus uzbrukumu. To uzsākot pret marķīzu, viņu mērķis bija cits; viltus uzbrukums nebija nekas vairāk kā draudi, tas atšķīrās no tāda, ar kuru pretinieks gatavojās patiešām uzbrukt. Floretes asmens tika vērsts nevis pret viņu, bet gan pret Luisu de Ajalu, un Haime Astarloa bija izrādījies tik stulbs, ka nebija paredzējis dūriena dziļumu, tādējādi izdarot nepiedodamu kļūdu, vēl sliktāk: viņš bija to veicinājis.

Un tā pamazām viss sāka nostāties savās vietās. Pēc pirmās divcīņas viņi uzsāka otro. Skaistajai Adelai de Otēro nesagādāja pārliekas grūtības marķīzam nodemonstrēt to, ko paukošanā sauc par forsēto uzbrukumu: forsēt nozīmēja novirzīt pretinieka floreti, piespiežot to vājākajā vietā, lai pretinieks paliktu neaizsargāts, pirms viņam tiek izdarīts dūriens. Luisa de Ajalas visvārīgākās vietas bija paukošana un sievietes.

Kas gan bija noticis pēc tam? Marķīzs, labs paukotājs būdams, bija intuitīvi sajutis, ka pretinieks viņu izaicina, cenšoties izvilināt no aizsardzības pozīcijām. Būdams tālredzīgs cilvēks, marķīzs nekavējoties kļuva modrs un uzticēja donam Haimem to, ko, bez šaubām, meklēja pretinieks: noslēpumaino aizzīmogoto paciņu. Tomēr, kaut arī Luiss de Ajala apzinājās briesmas, viņš bija ne vien paukotājs, bet arī azartisks spēlmanis. Pazīstot viņa stilu, donam Haimem radās pārliecība, ka marķīzs pārvērtējis savu veiksmi: tā arī neizšķīries, vai pārtraukt uzbrukumu, viņš nogaidīja, ar ko tas beigsies. Bez šaubām, viņš cerēja, ka pēdējā brīdī spēs atvairīt pretinieka floreti, kad tas, sapratis, ka viņa spēle ir atklāta, uzsāks izšķirošo uzbrukumu; bet tā bija kļūda. Tik pieredzējušam paukotājam kā Ajala pirmajam vajadzēja saprast, ka vienmēr ir bīstami ieņemt sāņus pozīciju, ja nepieciešams atsist uzbrukumu. It īpaši, ja tur bija iejaukta tāda sieviete kā Adela de Otēro.

Ja dona Haimes aizdomas bija pareizas, uzbrukuma mērķis bijis iegūt marķīza dokumentus, taču slepkavam uzbrukums bija tikai daļēji izdevies. Tīras nejaušības dēļ, paukošanas skolotāja neapzinātas iejaukšanās dēļ, manevrs bija cietis neveiksmi. Tas, kas sākumā bija paredzēts kā šķēršļa pārvarēšana ar dūrienu Ajalas miega artērijā, tagad guva jaunu pavērsienu, bet tik viegli to nevarēja atrisināt. Cits jautājums, kas pašlaik skolotāju nodarbināja, bija: kā uzzināt, vai pretiniekiem kas zināms par viņa izšķirošo lomu šajā lietā, pateicoties nelaiķa marķīza piesardzīgajai rīcībai. Vai viņiem zināms, ka dokumenti atrodas droši noslēpti viņa mājā?… Viņš pamatīgi apsvēra situāciju un nonāca pie nomierinoša secinājuma, ka tas nav iespējams. Ajala nekad nebūtu bijis tik neapdomīgs, lai atklātu šo noslēpumu Adelai de Otēro, nedz ari kādam citam. Viņš pats bija apgalvojis, ka Haime de Astarloa ir vienīgais cilvēks, kuram viņš var uzticēt tik delikātu uzdevumu.

īrētā kariete strauji devās augšup pa Svētā Heronimo ielu. Dons Haime nevarēja vien sagaidīt mirkli, kad nokļūs mājās, atplēsīs aploksni un atšifrēs šo mīklu. Tikai tad viņš spēs izlemt par saviem turpmākajiem soļiem.

Atkal sāka līt, kad skolotājs Bofdadores ielas stūrī izkāpa no karietes. Viņš iegāja kāpņu telpā, nopurinādams no cepures ūdeni, tad taisnā ceļā devās uz pēdējo stāvu pa čīkstošajām kāpnēm, kuras dzelzs margas šūpojās zem viņa rokām. Tikai kāpņu laukumiņā viņš atcerējās, ka Viļjaflores pili aizmirsis futrāli ar floretēm, un sapīcis atmeta ar roku. Gan jau viņš aizies pēc tām kaut kad vēlāk, skolotājs nodomāja, izvelkot atslēgu no kabatas. Ielicis to atslēgas caurumā un pagriezis, viņš pagrūda durvis. Ar smagu sirdi ieejot mājā, viņš nespēja pārvarēt bažas: dzīvoklis šķita tukšs un tumšs.

Uztraukums izpaudās tā, ka viņš izstaigāja visas istabas un tikai tad pilnīgi nomierinājās. Loģiski, ka mājā bez viņa neviena nav, un viņš pat nokaunējās, ka ļāvis sevi pārņemt nemierīgām iedomām. Viņš nolika cepuri uz dīvāna, novilka svārkus un pavēra loga slēģus, lai telpā ieplūstu pelēcīgā ārpasaules gaisma. Tad viņš piegāja pie grāmatu plaukta, pabāza roku aiz grāmatu rindām un izvilka aploksni, kuru viņam bija iedevis Luiss de Ajala.

Rokas viņam trīcēja, bet kuņģis bija sarāvies čokurā, kad viņš uzlauza zīmogu. Aploksne bija papīrlapas lielumā, apmēram collu bieza. Atplēsis aploksni, viņš izvilka ar lentīti pārsietu mapi, kurā atradās sainītis ar roku aprakstītu papīra lapu. Skolotājs, lielā steigā mēģinot atraisīt lentīti, izlaida mapi no rokām, un papīra lapas izbira uz grīdas pie kumodes. Nolādēdams savu neveiklību, viņš noliecās tās savākt un pēc tam jau ar papīriem rokās izslējās stāvus. Pēc izskata tie šķita oficiāli papīri, lielākā daļa bija vēstules un dokumenti ar stūra zīmogu. Dons Haime apsēdās pie rakstāmgalda un izklāja papīrus sev priekšā. Pirmajos brīžos lielā uztraukuma dēļ viņš nebija spējīgs izlasīt nevienu vārdu: rindiņas šķita dejojam viņa acu priekšā. Viņš aizvēra acis un piespieda sevi noskaitīt līdz desmit. Tad, dziļi ieelpojis, ķērās pie lasīšanas. Lielākoties tās patiešām bija vēstules. Izlasot dažus no parakstiem, paukošanas skolotāju pārņēma trīsas.

IEKŠLIETU MINISTRIJA

Donam Luisam Alvaresam Rendrueho, Drošības policijas galvenajam inspektoram

Madride

Ar šo ziņoju Jums par nepieciešamību uzsākt turpmāk norādīto personu pastiprinātu uzraudzību. Šīs personas pamatoti tiek turētas

aizdomās sazvērestībā pret Viņas Majestāti Karalieni un valdību.

Ņemot vērā dažu aizdomās turamo sabiedrisko stāvokli, nešaubos, ka šis uzdevums tiks veikts, ievērojot nepieciešamu diskrētumu un taktiski. Par izmeklēšanas rezultātiem lūdzu ziņot man personīgi.

Matriness Karmona Ramons. Advokāts. Prado iela 16, Madride.

Miravaļjs Ernandess Domisiano. Uzņēmējs. Kordera Baha iela, Madride.

Kasorla Longo Bruno. Itālijas Bankas pilnvarnieks. Santa Ana laukums 10, Madride.

Kaņjavate Ruiss Fernando. Dzelzceļa tīklu inženieris. Leganitos iela 7, Madride.

Porljers i Osvorne Karmelo. Finansists. Infantas iela 14. Madride.

Drošības apsvērumu dēļ lūdzu Jūs personiski nodarboties ar visiem jautājumiem, kas saistīti ar šo lietu.

Hoakīns Vaļjespīns Andreu, iekšlietu ministrs

Madride, 1866. gada 3. oktobris * * *

Donam Hoakīnam Vaļjespīnam Andreu, iekšlietu ministram Madride

Dārgais Hoakīn!

Es apsvēru mūsu vakardienas sarunu: Tavs priekšlikums man šķiet pieņemams. Varu Tev atzīties, ka man gan ir samērā grūti atbalstīt šo blēdi, bet rezultāts ir tā vērts. Šajos laikos nekas netiek iegūts par velti!

Attiecībā par šahtu nodošanu mūsu rīcībā Kartahēnā, viss jau ir nokārtots. Es runāju ar Pepito Samoru; viņam nav nekādu iebildumu, lai gan es viņam neko sīkāk pat nepaskaidroju. Droši vien viņš domā, ka cenšos gūt sev kādu labumu, bet man tas vienalga. Esmu jau pārāk vecs, lai uztrauktos par vēl kādu neslavas celšanu. Protams, esmu pietiekami labi informēts un ceru, ka gan jau mūsu putniņš vēl tiks uz zaļa zara. Tev to raksta kāds no Lohas, bet tici man: uz šādām lietām man ir laba oža.

Turi mani lietas kursā. Protams, ne vārda nepiemini par šo tematu Padomē. Izslēdz no šis lietas izskatīšanas arī Alvaresu Ren- drueho. No šī brīža ar šo lietu nodarbosimies tikai Tu un es.

Ratnons Marija Narvaess 8. novembris

* * *

IEKŠLIETU MINISTRIJA

Donam Luisam Alvaresam Rendrueho, Drošības policijas galvenajam inspektoram

Madride

Ar šo uzdodu Jums par pienākumu izdot pavēli par turpmāk minēto personu aizturēšanu. Šīs personas tiek turētas aizdomās par bruņotu sazvērestību pret valdību un Viņas Majestāti Karalieni.

Martiness Karmona Ramons.

Porljers i Osvorne Karmelo.

Miravaļjs Ernandess Domisiano.

Kaņjavate Ruiss Fernando.

Masarasa Sančess Manuels Marija.

Katrs no viņiem jāaiztur atsevišķi un nekavējoties cits no cita jāizolē.

Hoakins Vaļjespīns Andreu, iekšlietu ministrs Madride, 12. novembris

NOZIEDZĪBAS NOVĒRŠANAS PĀRVALDES KOMISIJA

Donam Hoakinam Vaļjespīnam Andreu, iekšlietu ministram Madride

Augsti godātais kungs!

Ziņoju Jums, ka Martiness Karmona Ramons, Porljers i Osvorne Karmelo, Miravaļjs Ernandess Domisiano un Kaņjavate Ruiss Fernando šodien aizturēti un ievietoti Kartahēnas stingra režīma cietumā, gaidot nosūtīšanu uz Āfrikas cietumiem, kur viņi izcietīs savu sodu.

Vienmēr Jūsu rīcībā

Ernesto de Migels Marins, Noziedzības apkarošanas pārvaldes galvenais inspektors

Madride, 1866. gada 28. novembris * * *

Augsti godājamajam kungam donam Ramonam Marija Narvaesam, Padomes prezidentam Madride

Mans ģenerāli!

Man ir tas gods Jums nosūtīt pēdējos rezultātus, kas izklāstīti manā ziņojumā šīs vēstules pielikumā. Tos saņēmu tikai šovakar. Esmu Jūsu rīcībā, gaidot turpmākos rīkojumus.

Hoakīns Vaļjespīns Andreu Madride, 5. decembris (Vienā eksemplārā)

Seņjoram Donam Hoakīnam Vaļjespīnam Andreu,

iekšlietu ministram Madride

Dārgais Hoakīn!

Varu teikt tikai vienu: lieliski. Runājot par mūsu putniņu, viņš mums devis iespēju izdarīt vēl stingrāku spiedienu uz mūs intriģējošo H. P. Es Tev ar atsevišķu pielikumu nosūtu precīzus norādījumus, kā rīkoties. Šovakar, kad Tu atgriezīsies no Pils, apspriedīsim visu sīkāk.

Stingra roku. Citas iespējas nav. Kas attiecas uz sazvērestībā iesaistītajām militārpersonām, domāju ieteikt Sangonēram uzlikt tiem visbargāko sodu. Viņiem jāgūst rūgta mācība.

Turies! Mēs savu lietu aizstāvēsim!

Ramons Marija Narvaess 6. decembrī

* * *

IEKŠLIETU MINISTRIJA

Donam Luisam Alvaresam Rendrueho, Drošības policijas galvenajam inspektoram

Madride

Saņemot šo ziņojumu, nekavējoties dodiet pavēli aizturēt minētās personas, kas tiek apsūdzētas valsts nodevībā un sazvērestībā pret Viņas Majestāti Karalieni un valdību.

De la Mata Ordoņjess Hosē. Uzņēmējs. Ronda de Tolēdo 22, Madride.

Fernandess Garre Huliāns. Ierēdnis valsts iestādē. Servantesa iela 19, Madride.

Gals Rupēress Olegario. Inženieru vienības kapteinis. Hariļjas kazarmas. Alkalā de Enaress.

Gals Rupēress Hosē Marija. Artilērijas vienības leitnants. Kole- hiata kazarmas. Madride.

Sebrians Lusientess Santjāgo. Kājnieku apakšpulkvedis. Trinidā- das kazarmas. Madride.

Ambrona Paess Manuels. Inženieru vienību komandieris. Hariļjas kazarmas. Alkalā de Enaress.

Figēro Roblēdo Hiness. Tirgotājs. Segovijas iela 16, Madride.

Esplandiu Kasals Haime. Kājnieku leitnants. Vikalvaro kazarmas.

Romēro Alkasars Onofre. Lauku sētas "Los Rosios" pārvaldnieks. Tolēdo.

Viļjagordo Lopess Visente. Kājnieku karaspēka komandieris. Vikalvāro kazarmas.

Kas attiecas uz šeit minētajām militārpersonām, viss notiks saskaņā ar armijas pavēlniecību, kas šobrīd jau pakļaujas Viņa Ekselences Aizsardzības ministra izdotajām pavēlēm.

Hoakīns Vaļjepīns Andreu, iekšlietu ministrs Madride, 1866. gada 7. decembris

(Kopija)

* * *

NOZIEDZĪBAS NOVĒRŠANAS

PĀRVALDES KOMISIJA Ґ

Donam Hoakīnatn Vaļjespīnam Andreu, iekšlietu ministram

Augsti godātais kungs!

Daru Jūsu Ekselencei zināmu, ka šorīt, saskaņā ar vakardien saņemtajiem rīkojumiem, departamenta ierēdņi veikuši nepieciešamās darbības un, sadarbojoties ar armijas militāro vadību, aizturējuši visas personas, kas bija minētas Jūsu vēstulē. Lai Dievs Jūs sargā vēl daudzus gadus.

Luiss Alvaress Rendrueho, Drošības policijas galvenais inspektors

Madride, 1866. gada 8. decembris * * *

NOZIEDZĪBAS NOVĒRŠANAS PĀRVALDES KOMISIJA

Donam Hoakīnam Vaļjespīnam Andreu, iekšlietu ministram

Augsti godātais kungs!

Ar šo daru Jums zināmu, ka šodien Kadisas cietumā ievietotas personas līdz to izsūtīšanai uz Filipīnu salām: De la Mata Ordoņjess Hosē, Fernandess Garre Huliāns, Figēro Roblēdo Hiness, Romēro Alkasars Onofre. Ar vislielākajiem cieņas apliecinājumiem

Ernesto de Migels Marins, Noziedzības apkarošanas pārvaldes galvenais

inspektors

Madride, 1866. gada 19. decembris

AIZSARDZĪBAS MINISTRIJA

Donam H. Vaļjespinam Andreu, iekšlietu ministram Madride

Dārgais Hoakīn!

Šī vēstule ir oficiāls apliecinājums tam, ka šopēcpusdien ar tvaikoni "Rodrigo Suaress" uz Kanāriju salām tika deportēti apakšpulkvedis Sevrians Lusientes un komandieri Ambrona Paess un Viljagordo Lopess. Kapteinis Olegario Gals Rupēress un viņa brālis Hosē Marija Gals Rupēress pašlaik paliek ieslodzījumā Kadisas cietumā, gaidot izsūtīšanu ar nākamo kuģi uz Fernando Po salu.

Cieši Jūs apskauju

Pedro Sangonēra Ortiss, aizsardzības ministrs Madride, 23. decembris

* * *

AIZSARDZĪBAS MINISTRIJA

Donam H. Vaļjespinam Andreu, iekšlietu ministram » Madride

Dārgais Hoakīn!

Atkal mans pienākums ir ķerties pie spalvas un, lai cik arī tas nebūtu bēdīgi, oficiāli paziņot Tev, ka, tā kā Viņas Majestāte Karaliene neizsludināja amnestiju un tā kā termiņš bija beidzies, šorīt rītausmā četros no rīta tika nošauts un aprakts Oņjates cietokšņa kapos leitnants Haime Esplandiu Kasals, kurš tika sodīts ar augstāko soda mēru par nodevību un sazvērestības organizēšanu pret valdību un Viņas Majestāti Karalieni.

Ar cieņu

Pedro Sangonēra Ortiss, aizsardzības ministrs Madride, 26. decembris

Turpinājumā sekoja vairākas oficiāla rakstura piezīmes, kā ari konfidenciāla rakstura zīmītes ar vēlākiem datumiem, ar kurām bija apmainījušies Narvaess un iekšlietu ministrs. Tajās tika pieminētas visdažādākās Prima aģentu aktivitātes Spānijā un ārzemēs. No visa izlasītā Haime Astarloa secināja, ka valdība visai cieši uzrauga konspiratoru pagrīdes darbības. Turpinājumā tika nosaukti vārdi un vietas, tika ieteikts dažus novērot, citus - aizturēt, tika paziņots pat segvārds, ar kādu Prima aģents gatavojas nokāpt no kuģa Barselonā… Paukošanas skolotājs atgriezās pie pirmajām vēstulēm, lai precizētu datumus. Sarakstīšanās - tā, kas bija viņa rīcībā, bija ilgusi apmēram gadu, bet tad pēkšņi pārtraukta. Dons Haime sasprindzināja atmiņu, un viņam izdevās atcerēties, ka šis pārtraukums sarakstē sakrīt ar Hoaklna Vaļjes- pīna, iekšlietu ministra, nāves dienu Madridē. Tieši viņa vārds, kā šķita, bija galvenais, kas figurēja šajos dokumentos. Vaļjespīna vārdu viņš atcerējās labi: tas bija viens no Agapito Karselesa uzbrukuma mērķiem kafejnīcas "Progreso" pastāvīgajiem apmeklētājiem; tas bija vīrs, kuru uzskatīja par absolūti uzticīgu Narva- esam un monarhijai; viņš bija aktīvs "moderados" partijas biedrs un, pildot savus pienākumus, izcēlās ar to, ka pavisam noteikti izmantoja "stingrās rokas" politiku. Viņš bija nomiris no kādas sirds slimības. Bēres notika atbilstoši oficiālajai sēru ceremonijai; Narvaess gāja procesijas priekšgalā. Neilgi pēc tam arī pats Narvaess, sekojot viņam, nonāca kapā, tādējādi atstājot Isabellu II bez sava galvenā politiskā balsta.

Haime Astarloa samulsis bužināja matus. Tas viss bija tik sarežģīti. Viņš ne pārāk daudz zināja par valdības mahinācijām, bet viņam bija radies iespaids, ka dokumentos, kuri, iespējams, ir Luisa de Ajalas nāves cēlonis, nav bijis nekā tik īpaši slēpjama, vēl jo mazāk - to dēļ nevajadzētu noslepkavot. Skolotājs vēlreiz, īpaši koncentrējoties, pārlasīja dažas lappuses, cerot atklāt kaut ko, kas paslīdējis garām, lasot dokumentus pirmoreiz. Bet tās bija veltas pūles. Viņa uzmanību uz ilgāku laiku pievērsa mazliet mīklainā zīmīte, otrā pēc kārtas mapē; tā bija īsa Narvaesa vēstule, adresēta Vaļjespinam. Vēstules tonis bija ļoti draudzīgs. Tajā Valensijas hercogs atsaucās uz kādu priekšlikumu, ko bija izteicis iekšlietu ministrs, kurš to uzskatīja par pieņemamu; runa, cik noprotams, bija par darījumu ar šahtu pārpirkšanu. Narvaess droši vien to bija apspriedis ar tā saukto Pepito Samoru, bez šaubām: tas bija kalnrūpniecības ministrs tajos laikos - Hosē Samora… Bet tas arī šķita viss. Nekādu citu pieturas punktu, neviena pazīstama vārda. "Man gan ir samērā grūti atbalstīt šo blēdi…", bija rakstījis Narvaess. Uz kuru blēdi tas varētu būt attiecināms? Varbūt tur arī rodama atbilde, tajā vārdā, kas nekur neparādās… Vai patiešām?

Paukošanas skolotājs dziļi nopūtās. Iespējams, kādam, kas kaut nedaudz no šīs lietas saprot, tas viss spētu kaut ko izteikt; bet viņam tas neizteica neko. Dons Haime nekādi nespēja saprast, kas ir tas, kas šos dokumentus dara tik svarīgus, tik bīstamus, ka, lai tos iegūtu, ir cilvēki, kas neapstāsies pat nozieguma priekšā. Turklāt, kāpēc Luiss de Ajala bija tos uzticējis tieši viņam? Kas tos gatavojās nozagt? Un kādēļ?… No otras puses, kā de 1os Alumbres marķīzs, kurš sevi sludināja par aizgājušu no politikas, vafēja iegūt šos dokumentus? Tās taču bija nelaiķa iekšlietu ministra privātās vēstules.

Tam visam vismaz bija kaut kāds loģisks izskaidrojums. Hoa- klns Vaļjespīns Andreu bija marķīza de 1os Alumbres radinieks; viņa mātes brālis, - tas atausa dona Haimes atmiņā. Amatu Iekšlietu ministrijas kancelejā, kurā Ajala noturējās samērā neilgu laiku, viņam bija piedāvājis tieši šis cilvēks vienā no pēdējiem

Narvaesa valdības posmiem. Vai datumi saskan? To viņš vairs tik labi neatcerējās, varbūt Ajalas darbošanās ministrijā bijusi vēlāk… Vissvarīgākais bija tas, ka patiesībā de 1os Alumbres marķīzs bija varējis iegūt šos dokumentus laikā, kad viņš pildīja savu amatu ministrijā, vai arī pēc sava tēvoča nāves. Tāds risinājums šķita visai pieņemams, pat ļoti iespējams. Bet ko tādā gadījumā šie dokumenti nozīmē, un kādēļ tik svarīgi glabāt tos kā noslēpumu? Vai tie ir tik bīstami, tik kompromitējoši, ka tādējādi varētu kļūt pat par slepkavību attaisnojošu iemeslu?

Viņš piecēlās no rakstāmgalda, lai mazliet paietos pa istabu, šo tik nomācošo notikumu nomākts, kurus viņš nekādi nespēja izanalizēt. Viss bija tik velnišķīgi absurdi, it īpaši piespiedu loma, kuru viņš bija nospēlējis - un vēl arvien spēlēja, viņš nodrebot iedomājās - šajā traģēdijā. Kas bija kopīgs Adelai de Otēro ar šo jautājumu par konspirāciju, oficiālajām vēstulēm, vārdu un uzvārdu sarakstiem?… Vārdi, starp kuriem neviens viņam nešķita pazīstams. Faktus, par kuriem tika pieminēts vēstulēs, tos jā, tos viņš atcerējās, jo bija lasījis avīzēs vai dzirdējis kafejnīcā pirms un pēc katra Prima mēģinājuma nākt pie varas. Viņš pat atcerējās par tā nabaga leitnanta Haimes Esplandiu sodīšanu ar nāvi. Bet neko vairāk. Viņš bija nonācis strupceļā.

Viņam ienāca prātā, ka vajadzētu doties uz policiju, atdot šo mapi un turēties atstatu no visas šīs lietas. Bet tas nebija tik vienkārši. Viņš tūlīt pat dzīvi atcerējās nopratināšanu, kurai tika pakļauts līdzās Ajalas līķim: to šorīt veica policijas priekšnieks. Viņš bija melojis Kampiļjo, nesakot neko par aizzīmogoto aploksni. Un, ja nu šie dokumenti kādu kompromitē, tad tie kompromitēs arī viņu pašu, tāpēc ka viņš izrādījies nevainīgs to glabātājs… Nevainīgs? Šis vārds lika viņa lūpām saviebties rūgtā grimasē. Ajala vairs nebija dzīvs un nespēs izskaidrot šo intrigu, bet par nevainību: par to spriedīs tiesneši.

Nekad savas dzīves laikā viņš nebija juties tik apmulsis. Viņa godaprāts cīnījās pret meliem; bet vai bija cita izvēle? Piesardzības instinkts viņam it kā lika iznīcināt mapi ar dokumentiem, brīvprātīgi atbrīvoties no šiem murgiem, ja vien tas vēl iespējams. Tā neviens neko neuzzinātu. Neviens, viņš pie sevis bažīgi noteica; ari viņš pats ne. Bet Haimem Astarloa bija nepieciešams uzzināt, kas tas ir par tik netīru darījumu; kas aiz tā visa slēpjas. Viņam uz to bija visas tiesības, arī iemeslu bija pietiekami daudz. Neatklājot šo noslēpumu, viņš nekad nespētu atgūt dvēseles mieru.

Vēlāk viņš izlems, ko darīt ar dokumentiem, vai iznīcināt, vai ari nodot tos policijai. Pašlaik galvenais bija tos atšifrēt. Tomēr bija acīmredzams, ka viņš pats to nespēj izdarīt. Varbūt to varētu kāds, kas vairāk saistīts ar politiku…

Tad viņš iedomājās par Agapito Karselesu. Kāpēc gan ne? Tas bija kafejnīcas ikdienas apmeklētājs, viņa draugs, kas pie tam vēl dedzīgi sekoja visiem notikumiem valsts politiskajā dzīvē. Skaidrs, ka dokumentos minētie vārdi un notikumi viņam nebūs sveši.

Viņš steidzīgi savāca visus papīrus, paslēpa tos atkal aiz grāmatām un, paņēmis spieķi uz cilindru, izgāja uz ielas. Izejot no priekšnama, viņš no vestes kabatas izvilka pulksteni un precizēja laiku: gandrīz seši pēcpusdienā. Karseless, bez šaubām, šajā laikā ir kafejnīcā "Progreso". Tas nebija tālu, Montērā, kādas desmit minūtes, ejot kājām, bet paukošanas skolotājs steidzās. Viņš apturēja karieti un palūdza kučieri viņu turp aizvest, cik vien ātri iespējams.

Karseless atradās savā ierastajā vietā kafejnīcas stūrī, aizrautīgi klāstot par liktenīgo lomu, kuru Austrija un Burboni spēlējuši Spānijas vēsturē. Viņam iepretim,'*ap kaklu apsējis saburzītu šalli, sūkājot cukura gabaliņu, sēdēja Marselīno Romēro, kurš lūkojās uz Karselesu, taču neklausījās: viss viņa izskats, kā parasti, pauda nedziedināmu melanholiju. Pretēji saviem ieradumiem, Haime Astarloa šoreiz neizplūda cieņas apliecinājumos. Atvainojies pianistam, viņš paveda sāņus Karselesu un pusvārdos, ievērojot piesardzību, izklāstīja viņam jautājuma būtību:

-     Runa ir par dokumentiem, kas zināmu iemeslu dēļ, bet tas neattiecas uz lietu, nonākuši manā ricībā. Man nepieciešams cilvēks ar jūsu pieredzi, kurš varētu kliedēt šaubas, kas man radušās. Protams, no jums es sagaidu vislielāko diskrētumu.

Žurnālists šķita sajūsmā par šādu lietu. Viņš jau bija pabeidzis savu monologu par Burbonu dinastijas pagrimumu, turklāt mūzikas skolotājs jau nu arī nebija nekāds interesantais sarunu biedrs. Atvainojušies Romēro, abi izgāja no kafejnīcas.

Viņi nolēma iet kājām līdz Bordadores ielai. Pa ceļam Karseless, it kā starp citu, ieminējās par traģēdiju Viļjaflores pilī; tas jau bija kļuvis par visas Madrides galveno baumu tematu. Viņš kaut ko neskaidri bija dzirdējis, ka Luiss de Ajala bijis dona Haimes klients, un ar visu savu profesionālo ziņkāri tagad metās tik sīki un pamatīgi izprašņāt, ka paukošanas skolotājam radās nopietnas grūtības ar izvairīgām atbildēm novirzīt sarunu uz kaut ko citu. Karseless izmantoja gadījumu, lai izteiktu visu savu nicinājumu aristokrātu šķirai; viņš nebūt nešķita apbēdināts par kādas tās atvases aiziešanu no dzīves.

-      Darbs lai tiek brīvai tautai, kad pienāks tas laiks, - viņš drūmi izsaucās, bet tūlīt pat mainīja tematu, ievērojis dona Haimes pārmetošo skatienu. Taču pēc brīža viņš atkal atgriezās pie jautājuma par slepkavību, šoreiz, lai argumentētu savu hipotēzi, ka marķīza nāvē bijusi iejaukta sieviete. Žurnālistam viss bija skaidrs: tas, ka de 1os Alumbres marķīzs nosūtīts uz viņpasauli, bijis saistīts ar aizskarta goda jautājumu. Runā, ka viņš nogalināts ar zobenu vai kaut ko tamlīdzīgu. Vai tā nav? Varbūt dons Haime par to zina kaut ko vairāk?

Paukošanas skolotājs ar lielu atvieglojumu redzēja, ka beidzot viņi nokļuvuši pie viņa mājas durvīm. Karseless, kurš pirmoreiz ieradās dona Haimes mājvietā, ar lielu interesi aplūkoja paukošanas zāli. Ieraudzījis plauktos sarindotās grāmatas, viņš citu pēc citas tās apskatīja, kritiski novērtējot uz muguriņām iespiestos nosaukumus.

-     Nav slikti, - viņš beidzot atzina ar cēlsirdīgi visžēlīgu žestu.

-     Bet, pēc manām domām, šķiet, trūkst dažu fundamentālu darbu, lai izprastu laikmetu, kurā mums ir tas gods dzīvot. Es teiktu, ka Ruso, varbūt arī kaut kas no Voltēra…

Haimi Astarloa nepavisam neinteresēja laikmets, kurā viņam nācās dzīvot, un vēl jo mazāk viņam sen zināmie Agapito Karselesa uzskati par literatūru un filozofiju. Paukošanas skolotājs, cik vien taktiski iespējams, pārtrauca sava kafejnīcas biedra runas plūdus, novirzot sarunu uz tematu, kas nodarbināja viņus abus. Karseless aizmirsa par grāmatām un tūlīt pat ar acīmredzamu interesi bija gatavs pievērsties šai lietai. Dons Haime izņēma dokumentus no slēptuves.

-     Pirmkārt, don Agapito, es uzticos jums kā draugam un go- dīgam cilvēkam un ceru, ka jūs šo lietu nevienam neizpaudīsiet un turēsiet kā vislielāko noslēpumu, - viņa balss skanēja ļoti nopietni. Tad viņš saprata, ka viņa balss tonis ietekmējis žurnālistu.

-    Vai varat dot man savu goda vārdu?

Karseless svinīgi pacēla roku pie krūtīm.

-     Es jums to dodu. Protams, ka jā.

Donam Haimem ienāca prātā, ka varbūt viņš pieļauj kļūdu, šādi uzticoties pēc visa, kas piedzīvots; bet tobrīd jau vairs nebija nekādu iespēju atkāpties. Viņš izklāja mapes saturu uz galda.

-     Dažu iemeslu dēļ es nevaru jums atklāt, kā šie dokumenti nonākuši pie manis, jo tas ir noslēpums… Tajos ir kaut kas apslēpts, kaut kas tāds, ko es nespēju izprast, bet man tas jāatklāj, jo man to būtu ļoti nepieciešams uzzināt. - Karselesa sejā, tiklīdz viņš šos vārdus izdzirda no sava sarunu biedra mutes, lai gan tie tika teikti ne bez piepūles, parādījās pilnigas uzmanības izteiksme. - Iespējams, ka problēma ir tā, ka es nepārzinu, kas notiek valsts politiskajā dzīvē; šajā ziņā esmu bezspēcīgs ar savu neziņu izprast saiknes, kas, bez šaubām, visu saista… Tieši tādēļ nolēmu vērsties pie jums, pieredzējuša cilvēka šāda veida jautājumos. Es jūs lūdzu to visu izlasīt; mēģiniet izdarīt secinājumus, ar ko tas saistīts, un pēc tam paziņojiet man, ko jūs par to visu domājat.

Karseless kādu brīdi nekustīgi stāvēja, cieši uzlūkojot paukošanas skolotāju. Dons Haime saprata, ka viņš uz žurnālistu atstājis iespaidu. Tad Karseless aplaizīja lūpas un palūkojās uz dokumentiem, kas atradās uz galda.

-    Don Haime, - viņš beidzot izdvesa ar neslēptu apbrīnu. - Es nekad nebūtu iedomājies, ka jūs…

-     Es arī ne, - samulsis atbildēja skolotājs. - Bet man jums jāsaka, zvērot pie sava goda vārda, ka šie dokumenti nonākuši manās rokās pret manu gribu. Bet šobrīd man vairs nav izvēles; tagad man jāuzzina, ko tas viss nozīmē.

Karseless vēlreiz aplūkoja dokumentus, neuzdrošinoties tiem pieskarties, jo intuitīvi saprata, ka aiz tā visa slēpjas kaut kas pavisam nopietns. Beidzot, it kā pēkšņi izlēmis, viņš apsēdās pie galda un paņēma tos rokās. Dons Haime palika stāvam kājās līdzās viņam. Šajā situācijā viņš bija nolēmis mest pie malas savu ierasto formālo uzvedību un vēlreiz, skatoties pār drauga plecu, pārlasīja dokumentu saturu.

Ieraudzījis zīmogus un parakstus, žurnālists skaļi iekrekšķi- nājās, norijot siekalas. Pāris reižu viņš pagriezās pret paukošanas skolotāju: viņa sejā atspoguļojās neuzticēšanās, tomēr viņš neteica ne vārda. Karseless lasīja ldusējot, uzmanīgi pāršķirdams lappuses. Reizi pa reizei viņa rādītājpirksts apstājās pie kāda vārda, kas bija minēts sarakstos. Ticis līdz pusei, viņš pēkšņi pārtrauca lasīšanu: šķita, ka viņam prātā ienākusi kāda doma, un tad viņš steidzīgi atgriezās pie pirmajām lappusēm un sāka tās pārlasīt. Žurnālista slikti skūtajā sejā uzplaiksnīja kaut kas līdzīgs smaidam. Viņš vēl kādu brīdi turpināja lasīt. Dons Haime neuzdrošinājās viņu pārtraukt, gaidīdams ar nemiera pilnu sirdi.

-     Vai jums kaut kas kļūst skaidrs? - beidzot, nespējot ilgāk gaidīt, viņš pavaicāja. Žurnālists piesardzīgi pamāja ar galvu.

-    Iespējams. Bet šobrīd runa ir tikai par nojausmu… Man jāpārliecinās, ka esam uz pareizā ceļa.

Karseless atkal, pieri saraucis, iedziļinājās dokumentu lasīšanā. Pēc brīža viņš lēnām pacēla galvu, it kā pēkšņi būtu radis skaidrojumu, kuru bija meklējis. Viņš uz bridi it kā pamira, tad pacēla skatienu pret griestiem, mēģinot kaut ko atcerēties.

-    Bija kas tāds… - viņš pie sevis drūmi nomurmināja. - Es labi neatceros, bet šķiet, tars notika… pagājušā gada sākumā. Jā, kaln- raktuves. Tika organizēta kampaņa pret Narvaesu; runāja, ka viņš tur iesaistīts. Kā to vīru sauca…?

Haime Astarloa neatcerējās, ka jebkad savas dzīves laikā būtu juties tik sanervozējies. Pēkšņi Karselesa seja iemirdzējās priekā.

-     Bet protams! Kāds gan es esmu muļķis! - viņš iesaucās, ar plaukstu sizdams pa galdu. - Bet man jāpārbauda viņa vārds… Vai patiesi tas ir…? - viņš steigā pāršķirstīja lappuses, atkal uzmeklēdams pirmās. - Kristus dēļ, don Haime! Vai iespējams, ka jūs neko neesat sapratis? Tas, kas jums te ir, - tas taču ir bezprecedenta skandāls! Es jums zvēru, ka…

Pie durvīm klauvēja. Karseless strauji aprāva savus runas plūdus, aizdomu pilnu skatienu lūkodamies uz priekšnama pusi.

-    Vai jūs kādu gaidāt?

Paukošanas skolotājs noliedzoši pakratīja galvu, tikpat apjucis par nejaušo traucējumu, cik viņa viesis. Izrādot negaidītu drosmi, žurnālists savāca visus dokumentus, aši uzmeta skatienu visapkārt un, ātri piecēlies, pagrūda tos zem dīvāna. Tad viņš pagriezās pret donu Haimi.

-     Raidiet viņu projām, lai kas arī tas būtu! - viņš iečukstēja donam Haimem ausī. - Mums abiem ir par ko parunāt!

Galīgi samulsis, paukošanas skolotājs automātiski sakārtoja kaklasaiti un šķērsoja priekštelpu, lai atvērtu durvis. Pārliecība, ka nupat nupat tiks atklāts noslēpums, kas bija pie viņa atvedis Adelu de Otēro un Luisam de Ajalam maksājis dzīvību, ka maz pamazām tas viss sāka noskaidroties, radīja viņā nereālas izjūtas. Kādu brīdi viņš sev vaicāja, vai tikai negrasās atmosties, lai pārliecinātos, ka viss notikušais bijis vien stulbs joks, ko radījusi viņa iztēle.

Pie durvīm stāvēja policists.

-    Vai dons Haime Astarloa?

Paukošanas skolotājs juta, ka mati uz viņa pakauša sāk slieties stāvus.

-    Jā, es.

Policists viegli ieklepojās. Viņa seja bija melnīgsnēja, līdzīga čigāna sejai, bārda slikti noskūta.

-    Mani sūta vecākais policijas priekšnieks dons Henāro Kampiļjo. Viņš lūdz jūs - esiet tik laipns un nāciet man līdzi, lai nokārtotu dažas formalitātes.

Dons Haime uz viņu paskatījās, tā arī neko nesapratis.

-    Atvainojiet? - viņš pavaicāja, mēģinādams novilcināt laiku.

Policists, uztvēris viņa apmulsumu, nomierinoši pasmaidīja:

-     Neuztraucieties, tās ir tikai formalitātes. Acīmredzot radušies jauni pierādījumi de 1os Alumbres marķīza kunga lietā.

Skolotājs pamirkšķināja acis, saniknots par tik neizdevīgu brīdi. Tomēr policists bija pieminējis jaunus pierādījumus. Varbūt ka viņi atraduši Adelu de Otēro.

-    Vai jūs nevarētu mazliet pagaidīt?

-     Bet protams. Tik, cik jums nepieciešams.

Atstājis municipālo policistu pie durvīm, skolotājs atgriezās salonā, kur viņu gaidīja Karseless, kas sarunu bija noklausījies.

-    Ko darīsim? - dons Haime čukstus vaicāja. Žurnālists viņam mierinoši pamāja.

-     Brauciet vien, - viņš teica. - Es jūs šeit gaidīšu. Izmantošu laiku, lai vēlreiz visu uzmanīgi pārlasītu.

-    Vai jūs kaut ko jau atklājāt?

-    Domāju, ka jā, bet vēl neesmu pārliecināts. Tas viss man jāizpēta pamatīgāk. Brauciet mierīgi.

Dons Haime piekrītoši pamāja. Cita risinājuma nebija.

-    Atgriezīšos, cik vien ātri iespējams.

-     Neuztraucieties, - Agapito Karselesa acīs bija jaušams mirdzums, kas paukošanas skolotājā radīja nelielu satraukumu. - Vai tam ir kāds sakars, - viņš norādīja uz durvīm, - ar to, ko es tikko lasīju?

Dons Haime nosarka. Viņš vairs nebija spējīgs visu paturēt savā prātā. Kopš kāda brīža viņu aizvien vairāk pārņēma samulsuma pilna noguruma un apātijas sajūta.

-     Pagaidām es vēl to nezinu, - šobrīd viņam šķita necienīgi melot Karselesam. - Gribu teikt, ka… Parunāsim par to, kad atgriezīšos. Man jāsaved kārtībā savas domas.

Viņš paspieda drauga roku un policista pavadībā izgāja uz ielas.

Pie ieejas gaidīja policijas ekipāža.

-     Uz kurieni dosimies? - viņš pavaicāja.

Policists bija iekāpis peļķē un mēģināja izpurināt ūdeni no zābakiem.

-     Uz morgu, - viņš atbildēja. Un, ērti iekārtojies sēdekli, sāka svilpot kādu populāru melodiju.

Kampiļjo viņu gaidīja kādā Forense institūta kabinetā. Viņa piere bija klāta sviedru lāsēm, parūka nošķiebušies, bet pensnejs karājās lentītē pie svārku atloka. Redzot ienākam paukošanas skolotāju, viņš piecēlās ar pieklājīgu smaidu sejā.

-     Man žēl, Astarloa kungs, ka mums jau otro reizi vienā dienā jātiekas tik smagos apstākļos…

Dons Haime ar aizdomām lūkojās apkārt. Viņš mēģināja koncentrēt savu enerģiju, lai saglabātu pēdējās pašpaļāvības paliekas, kas šķita izzūdam no visām viņa ķermeņa porām. Tas viss jau sāka pārsniegt robežas, tās, kurās viņš savas emocijas bija radis kontrolēt.

-     Kas noticis? - viņš pavaicāja, neslēpjot savu nemieru. - Es biju mājās, nodarbojos ar svarīgām lietām…

Henāro Kampiļjo, kā atvainodamies, pamāja.

-     Es jūs aizkavēšu tikai dažas minūtes, tik tiešām. Saprotu, ka jums šī situācija ir patiešām traucējoša, bet, ticiet man: atgadījušies daži neparedzēti notikumi, - viņš noklakšķināja mēli, it kā pauzdams arī paša nepatiku pret to visu. - Un vēl tādā dienā, ak Dievs! Ziņas, ko esmu saņēmis, arī nebūt nav nomierinošas. Sazvērnieku karaspēki virzās uz Madridi, klīst baumas, ka karaliene, iespējams, būs spiesta doties uz Franciju, bet šeit sagaidāmas ielu cīņas… Redziet taču, kas notiek! Bet, neraugoties uz notikumiem politikā, justīcijai jābūt savos augstumos. Dara lex, sed lex. Vai piekrītat?

-     Piedodiet, Kampiļjo kungs, bet es jūtos apmulsis. Man nešķiet, ka šī vieta būtu vispiemērotākā…

Policijas šefs pacēla roku, lūdzot sarunu biedru mazliet paciesties.

-     Lūdzu, esiet tik laipns un nāciet man līdzi.

Viņš ar rādītājpirkstu norādīja ceļu. Viņi nokāpa pa kāpnēm, tad iekļuva kādā tumšā gaitenī, kura sienas bija klātas baltām flīzēm, bet griestus izraibināja mitri plankumi. Ceļu apgaismoja gāzes degļi, kuru liesmām lika trīcēt auksta gaisa plūsma; šis aukstais gaiss lika notrīsēt arī Haimem Astarloa, kurš bija ģērbies vieglā vasaras uzvalkā. Viņu soļi atskanēja kaut kur koridora galā, atbalsojoties pagraba velvēs.

Kampiļjo apstājās pie slīpēta stikla durvīm un tās atvēra, aicinot donu Haimi ieiet pirmajam. Paukošanas skolotājs bija nonācis nelielā telpā, kuras sienas klāja vecas tumša koka kartotēku kastītes. Kāds municipālais kalpotājs, redzot viņus ienākam, piecēlās kājās; līdz šim viņš bija sēdējis pie rakstāmgalda. Kalpotājs bijs vājš, nenosakāma vecuma, viņa baltais uzsvārcis dzelteniem traipiem klāts.

-    Septiņpadsmitais numurs, Lusio. Esi tik laipns.

Kalpotājs paņēma veidlapu, kas bija viņam priekšā uz galda,

un, turot to rokās, atvēra kādas durvis telpas pretējā pusē. Policists no kabatas izvilka Havannas cigāru un piedāvāja to donam Haimem.

-    Paldies, Kampiļjo kungs. Es jums jau šorīt teicu, ka nesmēķēju.

Komisārs nosodoši pacēla vienu uzaci.

-    Skats, kuru esmu spiests jums piedāvāt, nebūs no patīkamākajiem… - viņš piebilda, ieliekot cigāru mutē un uzšķiļot sērkociņu. - Tabakas dūmi reizēm palidz izturēt kaut ko tādu.

-     Par ko tādu jūs runājat?

-    Tūlīt pats redzēsiet.

-     Lai ari kas tas būtu, man nav nepieciešams tādēļ smēķēt.

Policists paraustīja plecus.

-     Kā vēlaties.

Abi iegāja plašā zālē ar zemiem griestiem, tās sienas bija izliktas ar tādām pašām baltām flīzītēm kā koridorā, ari griestus klāja tādi paši mitruma radīti plankumi. Telpas kaktā bija kaut kas līdzīgs lielai izlietnei, no krāna nemitīgi pilēja ūdens lāses.

Dons Haime nevilšus apstājās: aukstums, kas šeit valdīja, ari viņu bija pārņēmis līdz pašiem dziļumiem. Nekad viņam nebija nācies būt morgā, un viņš nekad nebija iedomājies, ka šī vieta varētu būt tik drūma un bezcerības pilna. Gar zāles sienām bija sarindots kāds pusducis lielu marmora galdu; četri no tiem bija pārklāti ar palagiem, zem kuriem bija manāmas nekustīgu cilvēku ķermeņu kontūras. Paukošanas skolotājs uz brīdi aizvēra acis, ievilcis plaušās gaisu, kuru viņš tūlīt pat, nelabuma mākts, skaļi izelpoja. Gaisā virmoja dīvaina smaka.

-     Fenols, - paskaidroja policists. - To lieto kā dezinficējošu līdzekli.

Dons Haime klusējot piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa skatiens bija pievērsts vienam no ķermeņiem, kas gulēja uz marmora galda. No palaga apakšas bija redzamas divas kājas. Tās bija dzeltenīgas un gāzes gaismā šķita atspīdam zilganā nokrāsā.

Henāro Kampiļjo bija sekojis viņa skatienam.

-    Šo jau jūs redzējāt, - viņš to pateica ar tādu familiaritāti, kas paukošanas skolotājam šķita necilvēciska. - Mūs pašlaik interesē tas otrs.

Viņš ar cigāru norādīja uz blakus galdu, kas ari bija pārklāts ar palagu. Zem palaga, kā varēja nojaust, atradās mazāka auguma un trauslāks ķermenis.

Policists izpūta biezu dūmu mutuli un kādu brīdi lika donam Haimem stāvēt pie apklātā līķa.

-      Viņu atrada rītausmā Mansanaresas upē. Apmēram tajā pašā laikā, kad mēs ar jums mierīgi pļāpājām Viļjaflores pilī. Bez šaubām, viņa upē tikusi iemesta pagājušajā naktī.

-     Iemesta?

-    Tieši tā, - policists sarkastiski iesmējās, it kā visā notikušajā vēl arvien būtu saskatāms kaut kas amizants. - Varu jums apgalvot, ka runa var būt par jebko, izņemot pašnāvību vai nelaimes gadījumu… Vai jūs patiešām neklausīsiet manam padomam un neievilksiet pāris dūmu? Nu, kā vēlaties. Man ļoti bail, Astarloa kungs, ka to, ko ieraudzīsiet, jūs diezgan ilgi nespēsiet aizmirst; tas ir kaut kas par daudz. Bet jūsu liecība nepieciešama, lai līķi identificētu. Un identificēšana nav nemaz tik viegls uzdevums… Tūlīt pat jūs sapratīsiet, kāpēc…

Runājot viņš deva zīmi kalpotājam, un tas noņēma palagu, kas klāja ķermeni. Paukošanas skolotājs juta, kā no kuņģa augšup kāpj nelabuma lēkme, tomēr ar lielām grūtībām, mēģinot ieelpot, viņam to izdevās apturēt. Viņa kājas kļuva tik slābanas, ka nācās atbalstīties pret marmora galdu, lai nenokristu.

-     Vai jūs viņu pazīstat?

Dons Haime ar varēm piespieda sevi aplūkot kailo līķi. Tas bija jaunas sievietes ķermenis, vidēja auguma, kas, iespējams, pirms dažām stundām būtu šķitis pievilcīgs. Viņas āda bija vaska krāsā, vēders dziļi iegrimis starp gūžu kauliem, krūtis, kas, dzīvai esot, droši vien bijušas skaistas, tagad nokarājās katra uz savu pusi, at- dūroties pret nekustīgajām un aukstajām rokām, kas bija izstieptas gar ķermeni.

-    Smalks darbiņš, vai ne? - noteica Kampiļjo, stāvot viņam aiz muguras.

Pielicis vislielāko gribasspēku, paukošanas skolotājs piespieda sevi vēlreiz palūkoties uz to, kas iepriekš bija bijusi seja. Sejas vaibstu vietā bija tikai āda, gaļa un kauli. Deguna nebija, bet mutes vietā - melns caurums bez lūpām; tajā vīdēja daži nolauzti zobi. Acu vietā - sarkanīgi tukši dobumi. Mati, melni un kupli, bija netīri un savēlušies, tajos vēl bija upes dūņas.

Nespēdams ilgāk izturēt šo skatu, dons Haime, šausmās notrīcējis, atkāpās tālāk no galda. Viņš juta, kā viņu zem elkoņa saņem iejūtīgā policista roka, tad sajuta cigāra dūmus un izdzirdēja balsi, kas līdz viņam nonāca kā attāls čuksts.

-    Vai jūs viņu pazīstat?

Dons Haime noliedzoši pakratīja galvu. Viņa satrauktajā prātā atausa atmiņas par kādu senu murgu: lelle bez acīm peld peļķē. Bet vārdi, kurus pēc brīža Kampiļjo izteica, lika stindzinošam aukstumam maz pamazām pārņemt viņu visu, nonākot līdz pat visapslēptākajiem dvēseles nostūriem:

-    Tomēr, Astarloa kungs, jums gan būtu vajadzējis viņu pazīt, neskatoties uz visām izmaiņām… Runa taču ir par jūsu senu klienti doņju Adelu de Otēro!

SEPTĪTĀ NODAĻA Par izaicinājumu

"Izaicināt - paukošanā nozīmē likt pretiniekam atstāt tā aizsardzības pozīcijas."

Paukošanas skolotājam vajadzēja labu bridi, lai atgūtos un saprastu, par ko isti policijas šefs viņam stāsta. Viņi bija iznākuši no pagraba un atkal atradās ielas līmenī kādā nelielā Forense institūta kabinetā. Haime Astarloa sēdēja nekustīgi, atbalstījies pret krēsla atzveltni: šķita, ka viņš aplūko pusizdzisušu gravīru, kas karājās pie sienas, ziemeļniecisku ainavu ar ezeriem un eglēm, taču patiesībā viņš neredzēja neko. Viņa rokas nokarājās gar sāniem, pelēkās acis bija klātas ar blāvu migliņu, to skatiens neizteica neko.

-     …Viņu atrada zem Tolēdo tilta, kreisā krasta pusē, ūdenszāļu un meldru apvītu. Dīvaini, ka straume viņu nebija aiznesusi sev līdzi, ja ņemam vērā negaisu, kas visu nakti plosījās. Tas ļauj mums uzskatīt, ka viņa iemesta upē īsi pirms rītausmas. Vienīgais, ko es nekādi nespēju saprast, kādēļ viņi uzvēluši sev tādu nastu: aizvest viņas līķi tik tālu. Vienkāršāk taču būtu bijis to atstāt viņas mājā.

Kampiļjo uz brīdi apklusa, vaicājoši raugoties uz paukošanas skolotāju, it kā dodams tam iespēju izteikt kādu jautājumu. Neredzot nekādu dona Haimes reakciju, viņš paraustīja plecus. Policijas komisāram vēl arvien zobos bija cigārs, un viņš mēģināja notīrīt sava pensneja stikliņus ar saburzītu kabatlakatiņu, kuru bija izvilcis no kabatas.

-    Tiklīdz man tika paziņots par viņas ķermeņa atrašanu, es nekavējoties liku uzlauzt viņas mājas durvis. Mums būtu vajadzējis to izdarit daudz agrāk, jo tas, kas tur atklājās, izskatījās gaužām neglīti: viss liecināja par cīņu - salauztas mēbeles un asinis. Patiesību sakot, milzīgs daudzums asiņu. Liela peļķe guļamistabā, asins tirdziņa gaitenī… Iespaids bija tāds, ka nokauts teļš, atvainojiet par salīdzinājumu. - Komisārs paskatījās uz paukošanas skolotāju, pa- slepus vērojot viņa reakciju uz teikto; likās, policijas komisāru interesē, vai viņš to visu pietiekami reālistiski atainojis, lai atstātu iespaidu uz savu sarunu biedru. Acīmredzot viņam šķita, ka nē, jo, pieri saraucis, viņš vēl enerģiskāk sāka tīrīt pensneja stikliņus un atkal pievērsās drausmīgā notikuma sīkumiem, paslcpus joprojām vērojot skolotāja reakciju. - Šķiet, ka viņa nogalināta, nu tā… apzināti, pēc tam viņas ķermenis slepus iznests no mājas, lai iemestu upē. Man nav zināms, vai bijis ari kāds starpposms, jūs taču mani saprotat: spīdzināšana vai kas tamlīdzīgs; lai gan, spriežot pēc stāvokļa, kāda viņa bija pamesta, baidos, ka jā. Bet nav ne mazāko šaubu, ka de Otēro kundze, pirms atstāja savu dzīvokli Riaņjo ielā, tika pārdzīvojusi pietiekami daudz un bija jau pa pusei mirusi.

Kampiļjo uz bridi apklusa, lai uzliktu pensneju. Paskatījies caur stikliņiem pret gaismu, viņš šķita apmierināts.

-     Pietiekami mirusi, - viņš atkārtoja, domās iegrimis, cenzdamies atjaunot sarunas pavedienu. - Turklāt mēs atradām viņas guļamistabā vairākas matu šķipsnas, kuras, kā jau esam noskaidrojuši, pieder nelaiķei. Vēl tur bija kāds zila auduma gabals, iespējams, izrauts cīņas laikā, jo tieši tāda auduma kleita viņai bija mugurā, kad mēs viņu atradām upē, - policists iebāza divus pirkstus vestes augšējā kabatā un izvilka nelielu sudraba stipveida gredzentiņu. - Nelaiķei tas bija uz kreisās rokas zeltneša. Vai jūs to kādreiz esat redzējis?

Dons Haime aizvēra acis, tad atkal tās atvēra, it kā mozdamies no dziļa miega. Kad viņš lēnītiņām pavērsa seju pret Kampiļjo, viņš izskatījās ļoti bāls; šķita, ka no viņa sejas pazudusi pēdējā asins lāse.

-    Atvainojiet…

Policists savā krēslā nemierīgi sakustējās; skaidrs, ka no Haimes Astraloa viņš bija gaidījis ko vairāk: sadarbību, bet tagad viņš jau sāka izjust niknumu par tā izturēšanos, kas ļoti līdzinājās mēnessērdzīgo uzvedībai. Pēc pirmo mirkļu satricinājuma paukošanas skolotājs spītīgi vairs neizteica ne vārda, it kā visa šī traģēdija viņam būtu pavisam vienaldzīga.

-     Es jums vaicāju, vai jūs kādreiz esat redzējis šo gredzenu?

Paukošanas skolotājs pastiepa roku un paņēma smalko sudraba gredzentiņu. Viņa atmiņā uzplaiksnīja sāpīgās atmiņas par šo metāliski spīdošo stīpiņu kādas melnīgsnējas rokas pirkstā. Viņš to nolika uz galda.

-    Tas ir Adelas de Otēro gredzens, - viņš vienaldzīgā balsī apstiprināja.

Kampiļjo izdarīja nākamo mēģinājumu.

-    Vienu gan es nespēju saprast, Astarloa kungs, - kāpēc viņu tik nežēlīgi mocījuši. Varbūt tā bijusi atriebība?… Vai varbūt pieprasījuši, lai viņa atklāj kādu noslēpumu?

-     Es nezinu.

-    Vai jums zināms, vai šai sievietei bija kādi ienaidnieki?

-     Nezinu.

-     Žēl skatīties, kas ar viņu izdarīts. Droši vien viņa bija ļoti skaista.

Dons Haime domāja par kailo samtaino kaklu zem melnajiem matiem, kas pakausī saņemti ar perlamutra sprādzi. Viņš atcerējās pusatvērtās durvis un apakšsvārku čaukstoņu, viņas ādu, zem kuras, šķiet, trīcēja karstuma pilns atslābums. "Manis nav," viņa bija teikusi tajā naktī, kad bija iespējams viss, bet nekas nenotika. Tagad bija skaidrs: viņas vairs nav. Tik vien kā gaļas gabals, kas pūst uz marmora galda.

-    Ļoti, - viņš pēc brīža atbildēja. - Adela de Otēro bija ļoti skaista.

Policistam šķita, ka viņš par daudz laika izšķiedis, izprašņājot

paukošanas skolotāju. Viņš iebāza gredzenu kabatā, iemeta cigāru spļaujamtraukā un piecēlās kājās.

-    Jūs esat pārāk satraukts par šīs dienas notikumiem, es to ļoti labi saprotu, - viņš noteica. - Ja jums tas būtu pieņemami, rītdien no rīta, kad būsiet atpūties un jutīsieties labāk, mēs varētu turpināt mūsu sarunu. Esmu pārliecināts, ka marķīza un šīs sievietes nāve ir cieši saistītas, un jūs esat viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kas šīs lietas izmeklēšanā man kaut kā spētu palīdzēt. Vai jūs varētu ierasties manā kabinetā Valdības namā desmitos no rīta?

Haime Astarloa paskatījās uz policijas komisāru tā, it kā to redzētu pirmo reizi.

-     Vai esmu aizdomās turamais? - viņš uzdeva jautājumu.

Kampiļjo samirkšķināja savas zivs acis.

-     Kurš gan no mums šobrīd tāds nav? - policists atbildēja familiārā tonī. Bet paukošanas skolotājs nebija apmierināts ar tādu atbildi.

-     Es runāju pavisam nopietni. Vēlos zināt, vai jūs mani turat aizdomās.

Kampiļjo, kājās stāvēdams, mazliet sašūpojās, vienu roku iebāzis bikšu kabatā.

-    Nekas īpašs pret jums man nav, ja jūs tas spēj nomierināt, - viņš pēc kāda brīža atbildēja. - Bet šobrīd no aizdomās turamo saraksta es nevaru izsvītrot nevienu, un jūs esat vienīgais, kurš pašlaik man pieejams.

-     Priecājos, ja varu būt jums noderīgs.

Policists samierinoši pasmaidīja, it kā lūgdams, lai ari viņu saprot.

-     Neapvainojieties, Astarloa kungs, - viņš teica. - Galu galā jums man jāpiekrīt, ka ir daži notikumi, kurus grūti atrisināt vienu bez otra, ja tos nesasaista kopā: mirst divi no jūsu klientiem; kas abiem kopīgs? Paukošana. Viens tiek nogalināts ar floretes palīdzību. Viss apmēram sakrīt, lai gan man nav zināmi divi būtiski jautājumi: ap ko šī lieta grozās un kāda ir jūsu loma tajā, vai jūs patiešām esat tur iejaukts.

-    Es saprotu, kādas problēmas jūs nodarbina, bet diemžēl nekādi nespēju jums palīdzēt.

-    Man vēl jo vairāk žēl. Bet jums jāsaprot, ka šobrīd, ņemot vērā lietas apstākļus, es nevaru jūs izslēgt kā vienu no aizdomās turamajiem… Savos gados, un ar to, ko esmu pieredzējis savā amatā, es šādos gadījumos pat savu miesīgo māti nevarētu izslēgt no aizdomās turamo saraksta.

-    Tātad īsi sakot: es atrodos policijas uzraudzībā.

Kampiļjo saviebās, tādējādi izrādot, ka paukošanas skolotāja

izteikums bijis pārspīlēts.

-     Drīzāk varētu teikt, ka es vēl aizvien lūdzu jūs sadarboties ar mums, Astarloa kungs. Pierādījums tam ir fakts, ka rītdien jums nozīmēta tikšanās manā kabinetā. Un es jūs ļoti lūdzu, ar visu cieņu pret jums, neizbrauciet no pilsētas un uzturieties vietās, kur jūs iespējams atrast.

Dons Haime klusējot mazliet izklaidīgi pamāja ar galvu. Tad viņš piecēlās un paņēma savu cepuri un spieķi.

-    Vai jūs nopratinājāt kalponi?

-    Kādu kalponi?

-     To, kura strādāja doņjas Adelas mājā. Man šķiet, ka viņu sauc Lusija.

-     Ak jā! Atvainojiet! Es īsti labi jūs nesapratu. Jā, kalpotāja, nu jā, protams… Bet nē. Gribu teikt, ka mums nav izdevies viņu atrast. Pēc durvju sardzes teiktā, viņa tikusi atlaista apmēram pirms nedēļas un pēc tam vairs nav redzēta. Lieki jums tagad teikt, ka es visu pasauli griežu apkārt, lai viņu atrastu.

-    Un ko vēl mājas durvju sargi pastāstīja?

-      Neko īpaši noderīgu izmeklēšanai. Vakarvakarā, kad pār Madridi brāzās vētra, viņi neko nebija dzirdējuši. Par Otēro kundzi viņi zinot gaužām maz. Ja arī viņiem kas zināms, viņi to noklusē, vai nu piesardzības, vai baiļu dēļ. Māja nepiederēja viņai; viņa to pirms trim mēnešiem bija noīrējusi, par starpnieku izmantojot kādu nekustamā īpašuma aģentu. To mēs arī izprašņājām, bet bez panākumiem. Viņa bija ieradusies ar pavisam nelielu bagāžu. Nevienam nav zināms, no kurienes viņa atbraukusi, bet dažas pazīmes norāda, ka viņa kādu laiku dzīvojusi ārzemēs… Līdz rītdienai, Astarloa kungs. Neaizmirstiet, ka mums norunāta tikšanās.

Paukošanas skolotājs viņam uzmeta vēsu skatienu.

- Neaizmirsīšu. Ar labu nakti.

Kādu bridi viņš stāvēja ielas vidū, atbalstījies uz spieķa, un vēroja melnās debesis; mākoņu klājs brīžiem pašķīrās, tad varēja saskatīt dažas zvaigznes. Jebkurš, kam nejauši gaditos iet garām donam Haimem, būtu pārsteigts, redzot viņa sejas izteiksmi, kuru pavisam vārgi apgaismoja bālās gāzes laternu liesmiņas. Viņa smalkie sejas panti šķita kā akmenī cirsti, tie atgādināja lavu, kas pirms brīža virmojusi, bet tagad, ledus aukstas vēsmas skarta, sastingusi. Bet vairs jau nebija runa tikai par viņa seju. Viņš juta, kā sirds lēnām un mierīgi, brīžiem ar pārtraukumiem, pukst krūtīs, tieši tāpat viņš izjuta pulsāciju deniņos. Dons Haime nezināja iemeslu vai arī, precīzāk izsakoties, atteicās tajā visā iedziļināties; bet, kopš viņš bija ieraudzījis kailo un līdz nepazīšanai pārvērsto Adelas de Otēro līķi, apmulsums, kas pēdējās stundas bija nodarbinājis viņa prātu, izgaisa kā nebijis. Šķita, ka morga stindzinošā gaisotne atstājusi viņa dvēselē aukstuma pēdas. Prāts bija skaidrs; viņš juta, ka teicami spēj kontrolēt visus sava ķermeņa muskuļus. Bija tā, it kā apkārtējā pasaule būtu atgriezusies tās īstajās dimensijās, un viņš atkal spēja to vērot kā ierasts, mazliet no visa distancējoties, no jauna atguvis savu agrāko iekšējo mieru.

Kas gan ar viņu bija noticis? Paft paukošanas skolotājs to nezināja. Viņš tikai jutās pārliecināts, ka Adelas de Otēro nāve viņam atdevusi brīvību, liekot izgaist kauna un pazemojuma izjūtām, kas viņu pēdējo nedēļu laikā bija novedušas gandrīz līdz neprātam. Cik neparasti lielu atvieglojumu viņš šobrīd izjuta, atklājot, ka tā, kas viņu pievīlusi, ir nevis bende, bet gan upuris. Tas visu mainīja. Beidzot viņš bija guvis skumju mierinājumu, uzzinot, ka viss notikušais bijis nevis sievietes intriga, bet gan rūpīgi un visos sīkumos izstrādāts plāns, kuru kāds bez vismazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem īstenojis. Tas bijis kāds nežēlīgs slepkava, kāds cilvēks bez dvēseles, kuru viņš līdz šim nav pazinis. Bet varbūt šis cilvēks jau kaut kur pavisam tuvu gaida viņu, uzzinājis par dokumentiem, kurus Agapito Karselesam šobrīd jau vajadzēja būt atšifrējušam viņa dzīvoklī Bordadores ielā. Bija pienācis bridis atvērt jaunu lappusi. Marionete, pārrāvusi diegus, sāk darboties patstāvīgi. Tagad viņš rīkosies pats uz savu roku; tāpēc arī neko nebija pastāstījis policistam. Apjukums pamazām atkāpās, viņa dvēseli pārņēma stindzinošs niknums, milzīgs naids, kas, par spīti visam, bija gaišs un mierīgs.

Paukošanas skolotājs dziļi ieelpoja vēso nakts gaisu un, cieši sažņaudzis spieķa rokturi, devās mājup. Bija pienācis bridis visu izdibināt un uzzināt, bija pienācis laiks atriebībai.

Vairākas reizes viņam nācās mest likumus, dodoties mājup pa apkārtceļiem. Lai gan jau bija ap vienpadsmitiem vakarā, ielas bija ļaužu pilnas. Visās malās bija redzami kareivji un jātnieku gvardu patruļas. Ilēras ielas stūrī viņš redzēja barikāžu paliekas, kuras daži vīri novāca bruņotu kareivju uzraudzībā. No Mayor laukuma puses varēja dzirdēt attālu pūļa čaloņu, bet Karaliskā teātra priekšā patrulēja bruņoti sardzes dienesta vīri ar durkļiem, uzspraustiem uz šautenēm. Šķita, ka nakts varētu būt nemierīga, taču Haime Astarloa tikpat kā neievēroja to, kas notiek viņam visapkārt: viņš bija pārlieku aizņemts pats ar savām domām. Viņš steidzīgi uzkāpa pa kāpnēm un atvēra durvis, cerot dzīvoklī sastapt Karselesu. Bet tur neviena nebija.

Haime aizdedza sērkociņu, pielika to pie petrolejas lampas degļa un pārsteigts pārliecinājās, ka žurnālista tiešām šeit vairs nav. Sliktu priekšnojautu pārņemts, viņš ielūkojās guļamistabā, tad paukošanas zālē, bet nekā. Atgriezies kabinetā, viņš meklēja gan zem dīvāna, gan aiz grāmatplauktā novietotajām grāmatām, bet dokumentu nekur nebija. Tas ir kaut kas pavisam neiespējams, viņš nodomāja. Agapito Karseless nevarēja tā vienkārši un mierīgi aiziet, iepriekš ar viņu neapspriedies. Kur viņš būtu varējis paslēpt mapi ar dokumentiem? Viņa domu gaita noveda pie pavediena, kas viņā patiešām radīja izbailes. Vai Agapito tos paņēmis sev līdzi?

Viņa skatiens atdūrās pret lapiņu, kas atradās uz rakstāmgalda. Pirms aiziešanas Karseless bija atstājis zīmīti.

Augsti godātais don Haime!

Mēs esam uz pareizā ceļa. Esmu spiests doties prom, lai šo to noskaidrotu. Uzticieties man.

Viņš pat nebija parakstījies. Paukošanas skolotājs kādu brīdi šo zīmīti turēja rokās, tad saburzījis nometa uz grīdas. Bija skaidrs, ka Karseless aizgājis, paņemdams līdzi visus dokumentus, un tas viņā radīja pēkšņu sašutumu. Viņš nožēloja, ka uzticējies žurnālistam, un skaļā balsī nolādēja savu stulbumu. Dievs vien zina, kur šobrīd atrodas šis indivīds ar dokumentiem, kas Luisam de Aja- lam un Adelai de Otēro maksājuši dzīvību.

Mazliet padomājis, dons Haime izlēma, kas jādara. Pat nepaspējis kā nākas apdomāt savu lēmumu, viņš jau devās lejup pa kāpnēm. Viņam bija zināma Karselesa mājas adrese; viņš bija gatavs tur ierasties, atgūt dokumentus un likt viņam izstāstīt visu, kas zināms, pat ja būtu jāpielieto spēks.

Kāpņu laukumiņā tas pēkšņi apstājās un piespieda sevi vēlreiz visu pārdomāt. Šie notikumi jau bija ievirzījušies tādās sliedēs, ka nepavisam vairs nešķita līdzīgi spēlei. Nezaudēsim vēlreiz galvu, skolotājs nodomāja, mēģinādams saglabāt mieru, kas viņu, tā vien šķita, tūlīt pat pametīs. Tur, tumšajā un tukšajā kāpņu telpā, viņš atbalstījās pret sienu un sāka apdomāt savus turpmākos soļus. Protams, vispirms vajadzēja ierasties pie Karselesa; tas bija nepārprotami skaidrs. Bet pēc tam?… Visprātīgākais būtu taisnā ceļā doties pie Henāro de Kampiļjo; jau pietiekami ilgi viņš ar to bija spēlējis paslēpes. Dons Haime ar lielu rūgtumu atcerējās tos brīnišķīgos brīžus, kurus bija palaidis garām paša izvairibas dēļ, un nolēma, ka šādu kļūdu vairs nepieļaus. Viņš nosūtīs policijas priekšniekam visus Ajalas atstātos dokumentus; lai tad Tieslietu ministrija turpina izmeklēšanu. Skolotājs skumji pasmaidīja, iztēlojoties Kampiļjo seju, kad nākamajā rītā ieradīsies ar dokumentu mapi rokās.

Viņš apsvēra arī iespēju vispirms vērsties pēc palīdzības policijā, taču tas radītu liekus sarežģījumus. Viena lieta - ierasties ar pierādījumiem rokās, bet cita - stāstīt par kaut ko tādu, kam var noticēt, bet var arī nenoticēt. Turklāt šī notikuma vēsture bija pretrunā ar to, ko viņš tika stāstījis divās tikšanās reizēs ar Kampiļjo šai dienā. Tad vēl - Karseless, kura nodomi Haimem nebija zināmi: viņš taču varēja visu noliegt; viņš pat nebija atstājis savu parakstu zem vēstulītes, un tajā nebija minēts ne mazākais pieturas punkts, lai saprastu, kas tā par lietu, kas abus interesē… Nē. Viss bija skaidrs. Vispirms bija jāatrod draugs, kuram nedrīkst uzticēties.

Tieši tajā mirklī Haime saprata ko tādu, ka viņu pārņēma šermuļi. Lai kurš ari būtu atbildīgs par notiekošo, tas jau bija veicis divas slepkavības un, iespējams, ja nepieciešams, būs gatavs veikt arī trešo. Tomēr doma, ka arī viņam draud briesmas, ka viņu var noslepkavot tāpat kā citus, neradīja pārlieku uztraukumu. Kādu brīdi par to padomājis, Haime pārsteigts saprata, ka tāda iespēja viņā izraisa drīzāk ziņkāri, nevis bailes. Tādējādi viss bija vieglāk atrisināms, viņš pats bija noteicējs par saviem lēmumiem. Vairs nebija runa par svešām traģēdijām, kurās tas nevilšus iesaistīts; tur viņš bija bezspēcīgs; un tieši šis brīdis, ne jau kāds cits, bija radījis Haimē apmulsumu un bailes. Bet, ja viņš var kļūt par nākamo upuri, viss atrisināsies: vismaz viņam vairs nevajadzēs vērot slepkavu atstātās asiņainās pēdas. Tas jau attieksies tikai uz viņu. Uz viņu. Vecā paukošanas skolotāja asinis vienmērīgi pulsēja vēnās: viņš bija gatavs cīņai. Jau pārāk daudz reižu savas dzīves laikā viņam bija nācies atvairīt visdažādākos uzbrukumus, lai vēl viens dūriens, pat ja kāds to veiks no aizmugures, viņu pārlieku neuztrauktu. Varbūt Luiss de Ajala vai Adela de Otēro nav bijuši pietiekami uzmanīgi, bet viņš nu gan tāds būs. Saviem skolniekiem viņš mēdza teikt:*dūrienu trešajā sektorā nevar veikt tikpat viegli kā ceturtajā. Un viņš vienmēr spēja atvairīt dūrienus trešajā sektorā. Ne tikai tos atvairīt, bet arī uzbrukt.

Haime bija pieņēmis lēmumu. Šovakar pat viņš atdabūs Luisa de Ajalas dokumentus. Ar šādām domām tas vēlreiz uzkāpa pa kāpnēm, atslēdza durvis, novietoja savu spieķi lietussargu turētājā un paņēma citu, sarkankoka, ar sudraba rokturi; tas bija smagāks nekā iepriekšējais. Tad viņš atkal devās lejup pa kāpnēm, izklaidīgi piesitot ar spieķi pie kāpņu dzelzs margām. Šajā spieķī bija paslēpts vislabākā tērauda zobens, tik ass kā bārdas nazis.

Pie durvīm viņš apstājās, lai pamestu skatienu gan uz vienu, gan otru pusi, pirms uzdrošinājās iziet ēnu pasaulē, kas klāja tukšo ielu. Viņš devās lejup pa Arenala ielu, tur laternas gaismā, kura atradās līdzās ķieģeļu mūrim pie Svētā Hincsa baznīcas, skolotājs ieskatījās pulksteni. Līdz pusnaktij bija atlikušas divdesmit minūtes.

Viņš vēl mazliet pastaigāja. Uz ielas tikpat kā neviena nebija. Ņemot vērā pēdējos notikumus, ļaudis labprātāk ieslēdzās savos mājokļos, un tikai retais naktsputns uzdrošinājās pastaigāties pa naksnīgo Madridi. Madride ar savu vārgo nakts apgaismojumu šobrīd šķita līdzīga rēgu pilsētai. Pdstas ielas stūrī kareivji, ietinušies segās, gulēja uz ietves, viņiem līdzās bija kopā saslietas šautenes. Sargkareivis, kura seju apēnoja ķivere, pacēla roku pie cepures, atbildot uz Haimes Astarloa sveicienu. Galvenā pasta ēku uzraudzīja daži civilgvardi: rokās tie bija sažņauguši zobena rokturi, bet plecos karājās karabīne. Svētā Heronimo ielas galā virs melnajiem māju jumtiem spīdēja apaļš sarkanīgs mēness.

Donam Haimem uzsmaidīja veiksme. Uz Alkalā ielas stūra, brīdī, kad viņš jau bija zaudējis jebkādu cerību atrast karieti, viņa ceļu šķērsoja divvietīga ekipāža. Kučieris jau bija beidzis darbu un nelabprāt uzņēma pasažieri. Dons Haime iekārtojās sēdeklī un nosauca Agapito de Karselesa adresi - tā bija kāda veca māja netālu no Tolēdo vārtiem. Viņš šo vietu un Karselesa adresi zināja pavisam nejauši, bet tagad bija par to priecīgs. Reiz Karseless bija pie sevis uzaicinājis visus kafejnīcas "Progreso" pastāvīgos apmeklētājus, lai tiem nolasītu paša sacerētās drāmas pirmo un otro cēlienu. Drāmas nosaukums bija "Visi par vienu jeb briva tauta", tā bija sacerēta brīvā pantā, bet, ja pat divas pirmās lappuses kādreiz tiktu uzvestas kādā teātrī, ar to pietiktu, lai autoru uz ilgu laiku nosūtītu uz kādu no Āfrikas cietumiem. Diezin vai fakts, ka tas bijis "Avju avota"1 nekaunīgs plaģiāts, būtu kalpojis par vainu mīkstinošu apstākli.

Tumšās ieliņas, tukšas, slīdēja gar karietes lodziņu; tajās atbalsojās vienīgi zirga pakavu klaudzoņa un reizi pa reizei kučiera pātagas švīkstoņa. Haime Astarloa apdomāja, kā viņam pareizi uzvesties, sastopoties ar savu draugu. Acīmredzot žurnālists dokumentos bija atradis ko skandalozu un tagad vēlējās tos izmantot pats savā labā. To skolotājs nebija gatavs paciest, pat neraugoties uz citiem iemesliem; viņā radīja sašutumu ļaunprātīgā uzticības izmantošana. Kad viņš bija mazliet nomierinājies, viņam prātā ienāca doma, ka, iespējams, Agapito Karseless, paņemot līdzi mapi ar dokumentiem, nebūt tā nav rīkojies, netīras sirdsapziņas vadīts, varbūt tas tikai vēlējies salīdzināt šos dokumentus ar tiem, kas glabājās viņa mājas arhīvā. Jebkurā gadījumā drīz viņa šaubas vai nu apstiprināsies, vai arī tām tiks pielikts punkts. Kariete bija apstājusies, un kučieris paliecās uz pasažiera pusi.

- Klāt esam, kungs. Tavernas iela.

' Spāņu dramaturga Lopes de Vegas Karpio (1562-1635) luga.

Tā bija šaura šķērsicliņa, slikti apgaismota, un tajā oda pēc netīrības un pārrūguša vīna. Dons Haime palūdza kučieri, lai viņu pusstundu pagaida, bet tas atteicās, sacīdams, ka ir jau pārāk vēls. Paukošanas skolotājs samaksāja, un kariete aizbrauca. Tad viņš sāka iet pa ieliņu, mēģinādams ieraudzīt drauga māju.

Pagāja laiciņš, līdz viņš to atrada. Tas viņam izdevās, pateicoties tam, ka viņš atcerējās iekšējo pagalmu, kurā varēja iekļūt pa arkveida vārtiem. Pie mājas ieejas viņš gandrīz vai taustīdamies atrada kāpnes un uzkāpa līdz pēdējam stāvam, balstīdamies pret kāpņu margām un klausoties, kā koka pakāpieni brakšķ zem viņa kājām. Nonācis iekšējā galerijā, kas ieskāva visas četras pagalma sienas, tas izņēma no kabatas sērkociņu kastīti un aizdedza vienu sērkociņu. Viņš cerēja, ka atradis pareizās durvis, citādi tam nāktos zaudēt laiku, izskaidrojoties ar saniknotajiem kaimiņiem; šī nudien nebija īstā stunda, lai modinātu kaimiņus. Viņš divas reizes pieklauvēja, tad vēl trīs reizes - katram gadījumam - piesita ar spieķa galu.

Gaidīšana bija veltīga. Viņš vēlreiz pieklauvēja un piespieda ausi pie durvīm, cerot kaut ko sadzirdēt, bet dzīvoklī joprojām valdīja pilnīgs klusums. Zaudējis jebkādu cerību, viņš nodomāja, ka varbūt Karseless tur nemaz neatrodas. Kur tas šādā nakts stundā varētu būt? Kādu brīdi dons Haime svārstījās, nespējot izšķirties, bet tad vēlreiz un spēcīgāk sāka klauvēt pie durvīm, šoreiz ar spieķa rokturi. Varbūt žurnālists iegrimis dziļā miegā. Viņš vēlreiz ieklausījās: bez panākumiem.

Tad viņš atkāpās no durvīm un ar muguru atspiedās pret galerijas margām. Šie apstākļi aizkavējav situācijas risinājumu līdz nākamajai dienai, bet tas viņam nebūt nešķita uzmundrinoši. Viņam tūlīt pat vajadzēja satikt Karselesu vai vismaz atdabūt dokumentus. Brīdi šaubījies, viņš tomēr izlēma, ka tie ir nozagti. Bija acīm redzams, lai kādi arī būtu Karselesa motīvi, tas, ko Agapito bija izdarījis viņa dzīvokli, nozīmēja tikai un vienīgi zādzību. Tas viņu saniknoja.

Jau labu bridi viņa galvā bija radusies kāda doma, taču viņš ar visiem spēkiem centās tai pretoties: jāuzlauž durvis. Bet galu galā, kādēļ gan ne?… Aiznesot sev lidzi dokumentus, žurnālists bija rīkojies necienīgi. Haimes Astarloa gadījumā viss bija citādi. Viņš tikai vēlējās atgūt to, kas traģiskos apstākļos bija kļuvis viņa īpašums.

Viņš vēlreiz piegāja pie durvīm un atkal pieklauvēja, šoreiz jau ne uz ko necerot. Pie velna piesardzību! Šobrīd viņš jau vairs negaidīja nekādu atbildi, bet gan aptaustīja atslēgas caurumu, mēģinot noteikt, cik tas izturīgs. Tad aizdedza vēl vienu sērkociņu un rūpīgi apskatīja slēdzeni. Par durvju uzlaušanu nevarēja būt ne runas - tas liktu saskriet visiem kaimiņiem. No otras puses, slēdzene neizskatījās īpaši izturīga. Dīvaini, bet, kad viņš noliecies aplūkoja atslēgas caurumu, viņam šķita, ka var saskatīt atslēgu, kas ievietota tajā no iekšpuses. Viņš ieintriģēts izslējās un nepacietīgi saberzēja rokas. Galu galā, iespējams, ka Karseless atrodas tur iekšā. Varbūt, iedomājoties, kas varētu būt viņa apmeklētājs, viņš vienkārši nevēra vaļā durvis, liekot saprast, ka viņa nav mājās. Tas paukošanas skolotājam nepavisam nepatika, un viņš ar katru bridi jo ciešāk nolēma īstenot savu nodomu. Pēc tam viņš Karselesam atlīdzinās nodarītos zaudējumus, bet pašlaik viņš bija izlēmis ielauzties dzīvoklī.

Viņš palūkojās apkārt, meklējot ko tādu, ar kā palīdzību varētu uzlauzt atslēgu. Tāda veida pieredzes viņam nebija, bet tad viņš iedomājās, ka, ja izdotos atrast kādu lauzni, durvis neizturētu. Viņš apstaigāja galeriju, apgaismodams ceļu ar plaukstā apslēptu sērkociņa liesmu. Nekā: viņš apstājās, jau gatavs zaudēt jebkādu cerību. Viņam bija palikuši tikai trīs sērkociņi, bet nebija izdevies atrast neko, kas būtu noderīgs šim mērķim.

Tad, jau izlēmis atteikties no sava nodoma, skolotājs ieraudzīja gar mājas sienu slejamies sarūsējušas dzelzs sijas, līdzīgas trepēm. Viņš palūkojās uz augšu un ieraudzīja nelielu lūku galerijas griestos, kas, bez šaubām, veda uz jumtu. Viņa sirdspuksti kļuva straujāki, kad viņš atcerējās, ka Karselesa dzīvoklim mājas otrā pusē ir neliela terase. Varbūt vienkāršāks ir šis ceļš, nevis uzlaužot durvis. Viņš noņēma no galvas cilindru un novilka svārkus, tad, saņēmis zobos spieķi, sāka rāpties līdz lūkai. To izdevās atvērt bez grūtībām: viņa acīm pavērās zvaigznēm kaisīts debesjums. Ar vislielāko piesardzību, aptaustot dakstiņus, viņš izrāpās uz jumta. Viņam nebija nekādas vēlēšanās paslīdēt un nosities, nokrītot no četru stāvu augstuma.

Pateicoties ikdienas nodarbībām paukošanā, par spīti vecumam, viņš bija pieņemamā formā, tomēr, saprotams, viņš vairs nebija nekāds spēcīgais jauneklis. Viņš nolēma virzīties uz priekšu, cik vien piesardzīgi iespējams, meklējot stabilus atbalsta punktus, uz priekšu pavirzot tikai vienu roku vai kāju, lai pārējās trīs ekstremitātes būtu atbalsta punkti. Tālumā kāds pulkstenis nosita četras reizes, katrs pulksteņa sitiens atbilda stundas ceturksnim, pēc tam vēl viens sitiens. Četrrāpus tupot uz jumta, paukošanas skolotājs iedomājās, ka tas viss ir velnišķīgi smieklīgi, un bija pateicīgs nakts tumsai, ka neviens viņu neredz tik neērtā stāvoklī.

Cik vien piesardzīgi iespējams, viņš turpināja virzīties pa jumtu uz priekšu, mēģinot neradīt troksni, kas satrauktu kaimiņus; viņam laimējās izvairīties no dažiem dakstiņiem, kas vairs labi neturējās. Tad viņš izlīda uz nelielas nojumes virs Agapito de Karselesa terases. Aptvēris rokām notekcauruli, viņš nolaidās pa to, līdz kājas sasniedza balkonu. Tur viņš kādu brīdi pastāvēja, vestē un kreklā, ar spieķi rokās, lai atgūtu elpu. Tad aizdedza vēl vienu sērkociņu un piegāja pie balkona durvīm. Tās bija vienkāršas, stiklotas durvis ar aizšaujamu bultu, kuru varēja atvērt arī no ārpuses. Vispirms viņš caur durvju stikliem ielūkojās iekšpusē: dzīvoklī bija tumšs.

Aizturējis elpu, viņš, cik vien klusi spēja, atbīdīja bultu un pēc brīža atradās pavisam nelielā virtuvē - starp plīti un izlietni. Pa logu spīdošā mēness vārgais apgaismojums ļāva saskatīt uz galda vairākus katliņus, kuriem līdzās, šķita, atradās ēdiena paliekas.

Uzšķīlis priekšpēdējo sērkociņu, mēģinot sameklēt kaut ko, ar ko būtu iespējams apgaismot sev ceļu, viņš uz sienas skapja atrada svečturi. Atviegloti nopūties, dons Haime aizdedza sveci. Pa grīdu uz visām pusēm zem viņa kājām panikā metās bēgt prusaki.

No virtuves viņš iegāja telpā, kas līdzinājās nelielam koridoram: no sienām nokarājās vietām atlīmējušās tapetes. Paukošanas skolotājs jau grasījās atraut aizkarus, kas koridoru šķīra no istabas, kad viņam pēkšņi šķita, ka aiz durvīm pa kreisi dzirdamas kādas skaņas. Viņš apstājās, mēģinot ieklausīties, taču vienīgais, ko spēja sadzirdēt, bija paša paātrinātā elpošana. Viņa mēle bija pavisam sausa, pielipusi pie aukslējām, ausīs dūca; viņš jutās tā, it kā pārdzīvotu ko nereālu, sapni, no kura jebkuru brīdi var atmosties. Tad viņš lēnām pavēra durvis.

Tā bija Agapito Karselesa guļamistaba, un ari viņš pats atradās tajā; taču Haime Astarloa, lai gan jau vairākkārt tika iztēlojies, ko teiks, tiklīdz viņu atradīs, nebija gatavs tam, ko viņa šausmu pārņemtās acis ieraudzīja. Žurnālists gulēja uz muguras, pavisam kails, viņa kājas un rokas bija piesietas pie gultas. Viss ķermenis no krūtīm līdz gurniem bija vienas vienīgas asiņojošas brūces; uz asinīs mirkstošā matrača dons Haime saskatīja bārdas nazi, kas zibsnīja sveces gaismā. Bet Karseless nebija miris. Sajutis gaismu, viņš, vēl būdams nemaņā, pakustināja galvu, nepazīdams savu tikko ieradušos viesi. Viņa sapampušās lūpas izdvesa gārdzienu, kaut ko līdzīgu lamatās iedzīta dzīvnieka kaucienam, nesaprotamu un dziļu, bet skaidrs bija viens: tas bija lūgums pēc žēlsirdības.

Haime Astarloa bija zaudējis runas spējas. Automātiski, it kā asinis dzīslās būtu sastingušas, viņš paspēra divus soļus uz gultas pusi, pārsteiguma pilns vērojot sava drauga uzšķērsto ķermeni. Tas, sajuzdams kāda klātbūtni, viegli sakustējās.

- Nē… Es jūs ļoti lūdzu… - viņš tik tikko dzirdami izdvesa; pār viņa vaigiem ritēja asaras un asins lāses. - Dieva dēļ… Pietiek jau, es jūs lūdzu… Tas ir viss… Es jums visu pateicu… Esiet žēlsirdīgs… Nē… Dieva dēļ, diezgan!

Lūgums pārvērtās spalgā kliedzienā. Plati atvērtās acis vērās sveces gaismā, bet nelaimīgā Karselesa krūtis tobrīd jau izdvesa pēdējos agoniskos gārdzienus. Pastiepis roku, Haime Astarloa pieskārās viņa pierei, kas dega kā ugunīs. Viņa paša balss atskanēja kā čukstiens; rīkli bija aizžņaugušas šausmas:

-     Kurš to izdarīja? *

Karseless lēnām pavērsa acis uz viņa pusi, cenzdamies pazīt to, kurš viņu uzrunājis.

-      Velns, - viņš nebeidzamu iekšēju skumju pilnā vaidā nomurmināja. Lūpu kaktiņos parādījās dzeltenīgas putas. - Viņi ir… velns.

-     Kur ir dokumenti?

Karseless pārgrieza acis un sāka šņukstēt.

-     Es jūs ļoti lūdzu, aizvediet mani prom no šejienes… Nepieļaujiet, ka viņi mums seko… Aizvediet mani no šejienes, es ļoti jūs lūdzu… Es visu pateicu… Viņam, Astarloa kungam, tie bija… Man nav nekā kopīga ar to visu, es zvēru… Aizbrauciet pie viņa, un viņš to apstiprinās… Es tikai vēlējos… Neko vairāk es nezinu… Dieva dēļ, es neko vairāk nezinu…!

Dons Haime satrūkās, izdzirdot savu vārdu no mirēja lūpām. Viņš nezināja, kas ir bendes, bet bija skaidrs, ka Agapito Karseless bija viņu nodevis. Viņš sajuta tirpas pārskrienam pār augumu. Vairs nebija laika, viņam vajadzēja…

Kaut kas viņam aiz muguras sakustējās. Sajuzdams svešinieka klātbūtni, paukošanas skolotājs pagriezās, un, iespējams, tas arī glāba viņa dzīvību. Smags priekšmets skāra viņa galvu un atsitās pret kaklu. Sāpju apdullināts, viņš tomēr spēja sakopot visus spēkus un atlēkt sāņus; tajā brīdī viņš juta, ka kāda ēna metas viņam virsū, pirms no viņa rokām izkrīt svece, kas, ripojot pa grīdu, apdzisa.

Atkāpjoties dons Haime ik brīdi tumsā uzgrūdās kādai mēbelei. Kaut kur pavisam tuvu, turpat viņa priekšā, bija jaušama uzbrucēja elpa. Ar izmisuma pilnu enerģiju, viņš labajā rokā sažņaudza spieķi un ar to iebakstīja tukšumā, no kurienes, pēc viņa domām, bija jānāk uzbrucējam.

Ja vien viņam būtu pietiekami daudz laika, lai izanalizētu savu dvēseles stāvokli, viņš justos pārsteigts, ka nejūt pat vismazākās bailes; vienīgi dzelžainu pārliecību: pārdot savu veco ādu pēc iespējas dārgāk. Tieši naids viņam deva sparu cīnīties, un saspringtās rokas spēks kā atspere atbildēja uz vēlēšanos sakropļot, nogalināt slepkavu, kas bija viņa priekšā. Tobrīd viņš domāja par Luisu de Ajalu, par Karselesu, par Adelu de Otēro. Dieva dēļ, bet viņu gan neviens nenokaus tā kā iepriekšējos upurus.

Viņš pat īsti to neapzinājās, bet tobrīd, taisni izslējies, gaidīdams uzbrukumu tumsā, vecais paukošanas skolotājs instinktīvi ieņēma aizsardzības pozīciju, tādu, kādu parasti mēdza ieņemt, uzsākot paukošanas seansu.

-      Uz mani! - viņš izaicinoši izkliedza tumsā un atkal sajuta kādu turpat netālu elsojam. Kāda roka ļoti spēcīgi satvēra spieķa galu, mēģinot to izraut no skolotāja rokas, un tad Haime Astarloa pie sevis klusi iesmējās, dzirdot, kā no spieķa iekšienes izslīd asmens. Tieši to arī viņš bija gaidījis; uzbrucējs tikko bija atbrīvojis viņa ieroci, turklāt līdz ar to nevilšus bija norādījis uz savu atrašanās vietu un aptuvenu attālumu. Tad paukošanas skolotājs atmeta roku atpakaļ, pilnīgi atbrīvojot spieķa asmeni, un, saliecis labo kāju ceļgalā, izdarīja trīs dūrienus tumsā. Izdarot trešo dūrienu, viņam ceļā patrāpījās kas ciets, un tajā pašā brīdī kāds izdvesa sāpju pilnu vaidu.

-     Uz mani!-atkal iesaucās dons Haime, mezdamies uz durvju pusi ar ieroci rokās. Bija dzirdams troksnis, gāžoties mēbelēm, kaut kas nokrita līdzās viņam: atsitoties pret sienu, tas sašķīda gabalos. Tad ar nevainīgo spieķa futrāli viņam ne īpaši spēcīgi tika uzsists pa roku brīdī, kad viņš pameta vietu, kur vajadzēja atrasties ienaidniekam.

-     Turi viņu! - iekliedzās kāda balss divu sprīžu attālumā no viņa. - Viņš bēg durvju virzienā!… Viņš man iedūra!

Acīmredzot slepkava bija tikai ievainots. Bet nopietnāk bija tas, ka viņš nebija viens. Dons Haime metās pie durvīm, raidot tumsā sava ieroča dūrienus, tā viņam izdevās nokļūt koridorā.

-      Uz mani!

Ārdurvīm it kā vajadzēja atrasties pa kreisi, koridora galā, otrpus aizkariem, to viņš'bija ievērojis, iekļūstot dzīvoklī. Kāds neskaidrs stāvs šķērsoja viņam ceļu, pret sienu netālu no viņa galvas atsitās smags priekšmets. Dons Haime pielieca galvu un turpināja tumsā virzīties uz priekšu. Tad viņš izdzirdēja aizelsušos elpu, kāda roka viņu satvēra aiz krekla apkakles; pavisam tuvu viņš sajuta asu sviedru smaku, bet tikmēr kādas spēcīgas rokas centās viņu sagrābt. Neatlaidīgais tvēriens aizvien vairāk tuvojās krūtīm. Spiediena smacēts, nespēdams no tā izrauties, lai varētu likt lietā floreti, dons Haime tomēr kaut kā spēja atbrīvot kreiso roku. Tad viņš ar to sataustīja kādu slikti skūtu seju. Sakopojis visus savus jau izsīkstošos spēkus, viņš satvēra pretinieku aiz matiem un trieca viņa galvu pret savu pieri. Starp uzacīm iesitās asa sāpe, tajā pašā brīdī kaut kas nobrīkšķēja. Karsts un lipīgs šķidrums tecēja pār viņa seju; viņš nezināja, vai tās ir viņa paša asinis, vai arī viņam izdevies salauzt uzbrucēja degunu, bet skaidrs bija, ka viņš atkal ir brīvs. Ar muguru atspiedies pret sienu, viņš gar to noslīdēja uz leju, ar spieķa asmeni visu laiku šķeldams gaisu. Kaut kas smags, pateicoties viņa kustībām, nogāzās uz grīdas.

-      Uz mani, nelieši!

Kāds patiešām viņam tuvojās. Viņš sajuta tā klātbūtni, pirms bija tam pieskaries. Viņš dzirdēja soļus un vairakas reizes izdarīja dūrienus tumsā, līdz lika uzbrucējam atkāpties. Tad viņš no jauna atspiedās pret sienu, aizelsies, mēģinot atgūt elpu. Viņa spēki bija galā, viņš nedomāja, ka vēl ilgi būs spējīgs pretoties; bet tumsā nebija iespējams atrast izeju no dzīvokļa. No otras puses, pat ja viņš līdz durvīm nokļūtu, viņam nebūtu pietiekami daudz laika, lai sataustītu atslēgu un atslēgtu durvis. "Tik tālu tu nu esi nonācis, draudziņ," viņš pie sevis noteica, bez īpašām cerībām vērojot ēnas, kas viņu ieskāva. Skaidrs bija tas, ka viņš nepārdzīvo to, ka nomirs šeit, tumsā, viņu vienīgi skumdināja doma, ka viņš aizies, tā ari neuzzinājis atbildi.

Pa labi no viņa atskanēja troksnis. Viņš izdarīja dūrienu tajā virzienā, un asmens gals spēcīgi saliecās, sastopot kādu šķērsli; viens no slepkavām bija izmantojis krēslu kā aizsargu, virzoties uz paukošanas skolotāja pusi. Skolotājs atkal noslīdēja gar sienu pa kreisi, līdz ar plecu atdūrās pret kādu mēbeli, iespējams, skapi. Tad viņš ar plašu rokas atvēzienu, kā pātagu vicinot, vairākas reizes novicināja zobenu, apmierināti ieklausoties tā asmens draudīgajā, gaisu šķeļošajā skaņā. Ari viņa pretinieki to bija dzirdējuši, un šī skaņa lika viņiem ievērot piesardzību; bet tas paukošanas skolotājam savukārt nozīmēja par dažām dzīves sekundēm vairāk.

Viņi jau atkal bija pavisam tuvu; paukošanas skolotājs to sajuta, pirms bija sadzirdējis viņu kustības. Viņš metās uz priekšu, uzdurdamies tumsā neredzamajām mēbelēm, nogrūzdams kaut kādus priekšmetus, un nonāca līdz otrai sienai. Tur viņš uz brīdi centās palikt nekustīgs, aizturējis elpu, jo skaņas, ko radīja gaiss, ieplūstot un izplūstot no viņa mutes un deguna, traucēja ieklausīties citās skaņās istabā. Kaut kas ar lielu dārdoņu nogāzās no viņa pa kreisi, pavisam netālu. Ne bridi nevilcinoties, viņš atspiedās uz kreisās kājas un vēlreiz izdarīja vairākus dūrienus. Tad bija dzirdams niknuma pilns vaids:

- Viņš atkal man iedūra!

>

Pavisam noteikti, šis tips ir galīgs stulbenis. Haime Astarloa izmantoja iespēju pavirzīties uz citu vietu, šoreiz pa ceļam neko nenogāžot. Pasmaidīdams viņš nodomāja, ka tas viss stipri atgādina bērnu spēlīti: vistiņu ķeršanu. Jautājums tikai: cik ilgi viņš vēl spēs noturēties. Protams, ne pārāk ilgi. Bet galu galā, šis nebūt nav tas sliktākais veids kā nomirt. Tas pat bija labāk, nekā sagaidīt savu nāvi pēc dažiem gadiem kādā nabagmājā, kur mūķenes izvilks no gultas apakšas viņa pēdējos ietaupījumus, grēkojot pret Dievu, kuram viņš tā arī nekad nav ticējis.

-      Uz mani!

Šoreiz viņa jau vārgi skanošais kaujas sauciens izskanēja velti.

Kāda ēna pazibēja viņam līdzās, kājām minot izlauztos jumta dakstiņus, un tad pēkšņi sienā atvērās gaismas taisnstūris. Ēna ātri izslīdēja pa atvērtajām durvīm, tai sekoja vēl viens bēgošs siluets, kas stipri kliboja. Galerijā jau bija dzirdamas kaimiņu balsis; tos bija uzmodinājis cīniņa troksnis. Varēja dzirdēt soļus, to, kā atveras slēģi, sašutuma pilnus jautājumus un sieviešu kliedzienus. Paukošanas skolotājs grīļodamies aizgāja lidz durvīm un tur, gandrīz vai samaņu zaudējis, noslīga uz sliekšņa, ar baudu piepildot savas plaušas ar svaigo nakts gaisu. Viņš juta, ka ķermenis zem drēbēm ir viscaur nosvīdis, bet roka, kurā viņš turēja zobenu, trīcēja kā apses lapa. Pēc visa notikušā viņam bija nepieciešams kāds brīdis, lai saprastu, ka jāturpina vien dzīvot.

Mazpamazām viņam apkārt sapulcējās nobiedētie kaimiņi naktskreklos; viņi pulcējās bariņos, apgaismojot ceļu ar svecēm vai petrolejas lampām, mezdami ziņkāres pilnus skatienus dzīvokļa iekšienē, lai gan neviens neuzdrošinājās tur ieiet. Pa galerijas kāpnēm ar lukturi un pīķi rokās kāpa naktssargs; kaimiņi atkāpās, dodami ceļu varas pārstāvim. Tas uzmeta aizdomu pilnu skatienu zobenam, kas vēl arvien bija dona Haimes rokās.

-     Vai jūs viņus notvērāt? - pavaicāja paukošanas skolotājs, īpaši ne uz ko necerot.

Naktssargs noliedzoši papurināja galvu, kasīdams pakausi zem cepures.

-     To, kungs, nebija iespējams izdarīt. Kāds no kaimiņiem un es sekojām diviem vīriešiem, kas skrēja lejup pa ielu; bet netālu no Tolēdo vārtiem viņi iekāpa karietē, kas tos jau gaidīja, un steidzīgi devās projām… Vai šeit noticis kāds nelaimes gadījums?

Dons Haime piekrītoši pamāja ar galvu, norādīdams uz dzīvokļa pusi.

-    Tur iekšā ir kāds smagi ievainots cilvēks; paraugieties, ko varat viņa labā darīt. Vajadzētu izsaukt ārstu, - līdz ar to enerģija, kuru bija uzkurinājusi cīņa, viņa ķermenī izsīka, atkāpjoties mil- zlga noguruma priekšā; pēkšņi viņš jutās ļoti vecs un ļoti noguris. -Turklāt vajadzētu izsaukt policiju. Steidzīgi paziņojiet par notikušo policijas galvenajam komisāram donam Henāro Kampiļjo.

Varas pārstāvis izrādīja vislielāko pretimnākšanu.

-     Tūlīt pat, - viņš uzmanīgi paskatījās uz donu Haimi, aplūkodams viņa asinīm klāto seju. - Vai jūs, kungs, esat ievainots?

Paukošanas skolotājs ar pirkstiem aptaustīja pieri: uzacis bija piepampušas, droši vien cīniņa laikā izdarītā sitiena dēļ.

-    Tās nav manas asinis, - viņš, vārgi pasmaidot, atbildēja. - Bet, ja nepieciešams abu subjektu, kas šeit bija, apraksts, diemžēl, necik daudz jums palīdzēt nevarēšu… Vienīgi varu pateikt, ka vienam ir lauzts deguns, bet otram - divi zobena dūrieni kādā no ķermeņa dalām.

Zivs acis caur pensneja stikliem viņu auksti uzlūkoja.

-     Un tas ir viss?

Dons Haime vēroja kafijas biezumus tasītē, kuru turēja rokās. Viņš vēl arvien jutās mazliet nokaunējies.

-    Tas ir viss. Tagad gan esmu jums pateicis visu, ko zinu.

Kampiļjo piecēlās, mazliet pastaigāja pa kabinetu, tad apstājās,

raudzīdamies pa logu, īkšķus iebāzis vestes kabatās. Pēc brīža viņš lēnām pagriezās pret paukošanas skolotāju un uzmeta viņam drūmu skatienu.

-    Astarloa kungs… Atļaujiet jums pateikt, ka visā šajā lietā jūs esat uzvedies kā tāds puišelis.

Vecais skolotājs nolaida acis.

-     Esmu pirmais, kas to atzīst.

-     Ko neteiksiet! Jūs atzīstat! Bet kāds mums tagad labums no tā, ka jūs to atzīstat? To jūsu Karselesu sagrieza filejas gabalos, it kā viņš būtu teļš, tāpēc, ka jums ienāca prātā tēlot Rokamboli.

-     Es tikai gribēju…

-     Es ļoti labi zinu, ko jūs gribējāt. Un dodu priekšroku pārlieku tajā neiedziļināties, lai izbēgtu no kārdinājuma jūs iesēdināt cietumā.

-     Mans mērķis bija aizsargāt doņju Adelu de Otēro.

Policijas priekšnieks sarkastiski iesmējās.

-     Es jau paredzēju, ka sekos tieši tas, - viņš pašūpoja galvu kā ārsts, diagnosticējot bezcerīgu gadījumu. - Un mēs jau redzējām, kam kalpoja jūsu aizsardzība: viena beigta, otrs - ceļā uz citu pasauli, bet jūs pats brīnumainā kārtā - dzīvs. Bez tiem, vēl arī - Luiss de Ajala.

-     Es vienmēr esmu centies turēties malā no visa…

-    Un paldies Dievam. Ja jūs vēlreiz iejauksieties, kā Dievs liektas jau būtu San Kintlna cietums. - Kampiļjo no kabatas izvilka kabatlakatiņu un sāka ļoti rūpīgi spodrināt pensneja stiklus. - Nezinu, Astarloa kungs, vai jūs patiešām izprotat sava stāvokļa nopietnību.

-     Jā, es to apzinos. Un esmu gatavs uzņemties atbildību par sekām.

-    Jūs mēģinājāt pasargāt kādu personu, kas ir iesaistīta marķīza slepkavībā… Drīzāk varētu teikt, ka viņa pavisam noteikti bija tajā iesaistīta; pat viņas nāve nespēj noliegt, ka viņa bijusi līdzzinātāja. Vēl kas: iespējams, tieši tas arī viņai maksājis dzīvību…

Kampiļjo uz brīdi apklusa, uzlika pensneju, bet kabatlakatiņu izmantoja, lai noslaucītu sviedrus no sejas.

-     Atbildiet man tikai uz vienu jautājumu, Astarloa kungs… Kādēļ jūs man nepateicāt patiesību par šo sievieti?

Pagāja daži mirkļi. Tad paukošanas skolotājs lēnām pacēla galvu: viņa skatiens šķita caururbjam policijas priekšnieku; viņš to it kā neredzēja, skatīdamies uz kaut ko neredzamu aiz tā muguras, kaut kur ļoti tālu. Tad viņš pacēla acis, un viņa pelēko acu skatiens kļuva bargs.

-     Es viņu mīlēju.

Pa atvērto logu bija dzirdams pa ielu garām braucošo kariešu troksnis.

Kampiļjo kādu bridi palika kā sastindzis, viņš klusēja; acīmredzams bija tas, ka viņš pirmo reizi nezināja, ko teikt. Viņš dažus soļus pastaigāja pa kabinetu, ieklepojās, it kā neērti juzdamies, tad apsēdās pie sava rakstāmgalda, neuzdrošinādamies ielūkoties paukošanas skolotāja sejā.

-     Man žēl, - viņš pēc brīža teica.

Haime Astarloa neko neatbildēja, tikai viegli palocīja galvu.

-     Būšu pret jums atklāts, - policijas priekšnieks piebilda pēc pietiekami ilgas pauzes, lai tikko notikušās vārdu apmaiņas rūgtums būtu paspējis izzust. - Laiks rit, un līdz ar to šīs lietas atrisinājums kļūst arvien mazāk iespējams; kaut vai lai arestētu vainīgos. Jūsu draugs Karseless, tas, kas no viņa palicis, ir vienīgais dzīvais cilvēks, kas viņus pazīst; cerēsim, ka tik ilgi viņš nodzīvos, lai mums par to pastāstītu… Vai jums patiesi neizdevās ieraudzīt nevienu no tiem indivīdiem, kas spīdzināja šo nelaimīgo?

-    Tas nebija iespējams. Viss notika pilnīgā tumsā.

-    Jums vakarnakt ļoti paveicies. Šobrīd jūs būtu varējis atrasties vietā, kura jums jau pazīstama, - uz marmora galda.

-     Es to zinu.

Policijas šefs viegli pasmaidīja, šorīt tas bija pirmo reizi.

-    Cik saprotu, jūs esat smagi un drosmīgi cīnījies, - viņš izdarīja dažus rokas vēzienus gaisā. - Jūsu gados… Nu, es tikai gribēju ar to teikt, ka bieži tā nenotiek. Jūsu vecuma cilvēks, viens pret diviem profesionāliem slepkavām…

Haime Astarloa paraustīja plecus.

-    Es cīnījos par savu dzīvību, Kampiļjo kungs.

Komisārs ielika mutē cigāru.

-    Tas ir svarīgs iemesls, - viņš noteica, piekrītoši pamājot. - Bez šaubām, tas ir visai svarīgs iemesls. Jūs tā arī nesmēķējat, Astarloa kungs?

-    Joprojām nesmēķēju.

-     Šķiet visai dīvaini, godātais kungs, - Kampiļjo aizdedza sērkociņu un ar acīmredzamu baudu ievilka pirmos cigāra dūmus. - Bet, neskatoties uz jūsu visai neapdomīgo rīcību šajā atgadījumā, es nespēju neizjust pret jums īpašas simpātijas. Pavisam nopietni.

Vai drīkstu izdarīt pārdrošu salīdzinājumu? Ar visu cieņu pret jums, ja drīkstu.

-     Bet protams.

Policista ūdeņainās acis cieši uz viņu raudzījās.

-     Jūsos ir kaut kas… Kaut kas no nevainības, diezin, vai jūs mani saprotat. Gribu tēikt, ka jūsu uzvešanos varētu salīdzināt, ja nebūtu šīs laika distances, ar kāda klosterī ieslēgta mūka rīcību, kas pēkšņi iekļuvis šīs pasaules notikumu virpulī. Vai jūs klausāties? Jūs izdzīvojat visu šo traģēdiju, it kā peldētu savā empīriskajā ietvarā, nevēloties neko zināt par loģiski nepieciešamām lietām, bet ļaujat sevi vadīt patiesi dīvainām jūtām… Jūtām, kam, protams, nav nekā kopīga ar patiesu realitāti. Labākajā gadījumā, tieši šis jūsu neapzinīgais solis, atvainojiet par šo izteikumu, dīvainā kārtā ļauj mums vēlreiz satikties šajā kabinetā, nevis morgā. īsi sakot, man šķiet, ka nevienu brīdi, varbūt pat ne šobrīd, jūs neesat sapratis un novērtējis visu to nepatikšanu, kurās esat iepinies, nopietno raksturu.

Haime Astarloa nolika kafijas tasīti uz galda un, uzacis saraucis, palūkojās uz savu sarunu biedru.

-     Ceru, ka nedodat mājienu, ka esmu nepieskaitāms, Kampiļjo kungs.

-     Nē, nu ko jūs! Protams, ka nē, - policists pacēla rokas pret debesīm, it kā mēģinādams savus iepriekš teiktos vārdus ievietot tiem atbilstošajā vietā. - Acīmredzot, Astarloa kungs, es īsti precīzi neizteicos; piedodiet manu neveiklību. Redziet… Ja ir darīšana ar slepkavām un, it īpaši, ja slepkavas uzvedas tik profesionāli un nogalina tik aukstasinīgi kā līdz šim, šīs lietas izmeklēšana jāuzņemas kādam profesionālim, kurš šāda jomā ir tikpat kompetents kā viņi, varbūt pat vēl vairāk. Vai jūs sekojat manai domu gaitai?… Tieši tādēļ ir pavisam nepieņemami, ja kāds, tik tāls no tā visa, kāds esat jūs, pēkšņi parādās gan tur, gan šur, starp slepkavām un upuriem, bet tik veiksmīgi, ka negūst ne skrambiņu. Es teiktu, ka esat dzimis zem laimīgas zvaigznes, mans kungs, pat ļoti laimīgas. Taču veiksme - te tā ir, un te tās nav: tā var izgaist. Vai jums zināma tāda spēle kā krievu rulete?… To spēlē ar modernajiem revolveriem rokās, vai tā nav? Nu jā, un, kad vēlies pārbaudīt savu veiksmi, vienmēr jāpārbauda, vai aptverē vēl ir kāda lode. Un, ja mēs nospiežam un vēlreiz nospiežam šaujamā mēlīti, galu galā lode izlidos un - bāc. Ar to arī viss beidzas. Vai jums skaidrs, ko es ar to gribu teikt?

Paukošanas skolotājs klusējot piekrītoši pamāja. Apmierināts ar savu lietas būtības izskaidrojumu, policists atgāzās krēslā, turot starp pirkstiem kūpošo cigāru.

-    Mans padoms ir: turpmāk turieties no tā visa tālāk. Lielākas drošības dēļ labāk būtu, ja jūs uz kādu laiku pamestu savu pašreizējo dzīvesvietu. Varbūt ka pēc tik lieliem pārdzīvojumiem jums nenāktu par ļaunu kāds ceļojums. Ņemiet vērā, ka tagad slepkavām zināms, ka pie jums bija šie dokumenti, un viņi būs ieinteresēti apklusināt jūs uz visiem laikiem.

-     Es par to padomāšu.

Kampiļjo pacēla vienas rokas plaukstu uz augšu, it kā liekot paukošanas skolotājam noprast, ka devis visus iespējamos saprātīgos padomus, kādi vien ir viņa kompetencē.

-    Es labprāt sniegtu jums kādu oficiālu aizsardzību, bet šobrīd tas nav iespējams. Brīdis ir kritisks. Dumpinieku karaspēki Serrāno un Prima vadībā virzās uz Madridi, tiek veikti priekšdarbi kaujai, kas var kļūt par izšķirošo, un iespējams, ka karaliskā ģimene vairs neatgriezīsies Madridē, bet gan kādu laiku paliks Sansebastjanā, kuru katru brīdi gatava bēgt uz Franciju. Kā varat iedomāties, ieņemamais amats man uzliek arī citus, daudz svarīgākus pienākumus, kas man jāpilda.

-     Vai ar to vēlaties man pateikt, ka slepkavas nav iespējams notvert?

Policijas šefs divdomīgi pamāja.

-    Lai kādu notvertu, vispirms jāzina, kurš tas ir. Bet man nav nekādu datu. Gandrīz nekas nav palicis no marionetes: divi līķi un kāds nabaga sakropļotais un pusjukušais, kurš, iespējams, neizdzīvos, bet nekā vairāk. Varbūt jūsu aizrautīgā noslēpumaino dokumentu lasīšanas kāre mums būtu palīdzējusi, bet, pateicoties jūsu… teiksim, maigi sakot, absurdajai nevīžībai, šie dokumenti ir pazuduši, un baidos, ka uz visiem laikiem. Mana vienīgā kārts pašlaik ir Karseless, ja vien viņš atgūsies. Varbūt viņš mums varēs pateikt, kā slepkavas uzzinājuši, ka mape ar dokumentiem ir pie viņa, kas šajā mapē atrodas, un, iespējams, ari vārdu, kuru meklējam… Vai jūs patiešām neko neatceraties?

Paukošanas skolotājs, grūtsirdīgi nopūties, atbildēja noliedzoši.

-    Es jau jums pateicu visu, ko zinu, - viņš nomurmināja. - Dokumentus man izdevās izlasīt tikai vienu reizi, turklāt pavisam pavirši tos pārskatot. Es faktiski neatceros neko, kā vien to, ka tās bija oficiālas vēstules, adresētas konkrētām personām, to vidū bija arī militārpersonas. Nekā tāda, kas kaut ko man spētu izteikt.

Kampiļjo viņu uzlūkoja tā, kā skatās uz kādu eksotisku, ievērības cienīgu eksemplāru.

-    Goda vārds, Astarloa kungs, jūs manī radāt apjukumu, es to varu apzvērēt. Valstī, kurā šobrīd nacionālais sporta veids ir izšaut uz pirmo, kas parādās aiz stūra, kur, diviem cilvēkiem strīdoties, tūdaļ sapulcējas vēl divi simti, lai pavērotu, kas tad tur īsti notiek: daži ir viena, citi - otra pusē; jūs šeit nemaz arī neiederaties. Man interesētu uzzināt…

Pie durvīm atskanēja klauvējieni: uz sliekšņa stāvēja civiltērpā ģērbts policists. Kampiļjo pagriezās pret viņu, dodot atļauju ienākt. Tikko ienākušais pienāca pie galda un pieliecās, lai policijas komisāram iečukstētu ausī dažus vārdus. Policijas komisārs sarauca uzacis un nopietni pamāja ar galvu. Kad civiltērpā ģērbtais policists bija atsveicinājies un aizgājis, Kampiļjo paskatījās uz donu Haimi.

-    Tikko izgaisusi mūsu pēdējā cerība, - viņš drūmā tonī paziņoja. - Jūsu draugs Karseless vairs neizjūt nekādas sāpes.

Haime Astarloa ar rokām atbalstijās pret ceļgaliem un aizturēja elpu. Viņa pelēkās, grumbu apņemtās acis cieši ieurbās sava sarunu biedra acīs.

-     Piedodiet, kas noticis?

Policijas komisārs paņēma zīmuli, kas atradās uz galda, un salauza to. Pēc tam viņš abus zīmuļa gabaliņus parādīja paukošanas skolotājam, it kā tam visam būtu kāda īpaša nozīme.

-     Karseless tikko slimnīcā nomiris. Maniem aģentiem neizdevās no viņa izdabūt ne pušplēsta vārda, jo viņš tā arī nenāca pie samaņas: viņš nomira, šausmu pārņemts, - valsts varas pārstāvja zivs acis izturēja dona Haimes skatienu. - Tagad, Astarloa kungs, jūs esat kļuvis par vienīgo līdz šim necietušo ķēdes posmu.

Kampiļjo uz brīdi apklusa un, izmantojot salauztā zīmuļa gabalu, pakasīja ar to galvu zem parūkas.

-    Jūsu vietā, - viņš piebilda ar vēsu ironiju, - es ne dienu, ne nakti nešķirtos no šī brīnišķīgā spieķa-zobena.

ASTOTĀ NODAĻA Ar kailu asmeni

"Ja jau cīņā lietojam kailu floretes asmeni bez uzgaļa, domāšanas veidam jābūt pavisam citam, nedrīkst nerēķināties ar tādiem apstākļiem, kad nepieciešams aizstāvēties, ja vien tas nav pretrunā ar goda kodeksu."

Bija jau gandrīz četri pēcpusdienā, kad dons Haime izgāja no Iekšlietu ministrijas ēkas. Karstums bija tik smacējošs, ka viņš uz brīdi apstājās tuvākā grāmatu tirgotāja nojumē, izklaidīgi vērodams karietes, kas šurpu turpu braukāja pa Madrides centru. Turpat netālu kāds orčatas pārdevējs skaļā balsī slavēja savu preci. Haime Astarloa piegāja pie tirgotāja ratiņiem un palūdza vienu glāzi; pienīgais šķidrums atveldzēja viņa sauso rīkli un uz kādu brīdi sniedza atvieglojuma sajūtu. Stāvot saules svelmē, kāda čigāniete piedāvāja novītušu neļķu pušķīšus, viņas melnajos svārkos bija ieķēries mazs baskājains puisēns. Tad puika pēkšņi metās skriet līdzi nosvīdušu pasažieru pilnam omnibusam, bet kad kučieris, mēģinādams tikt no viņa vaļā, pāris reižu uzplīkšķināja ar pātagu, viņš atgriezās pie mātes, skaļi šņaukādamies.

Saules svelmē bruģakmeņi šķita viļņojamies. Paukošanas skolotājs noņēma cilindru, lai noslaucītu no pieres sviedrus. Tad viņš uz bridi apstājās, nepasperot uz priekšu ne soli. Viņam patiešām nebija ne jausmas, kurp doties.

Vienu brīdi viņam prātā ienāca doma iegriezties kafejnīcā, taču viņš nevēlējās atbildēt uz jautājumiem, kurus, bez šaubām, uzdotu kafejnīcas apmeklētāji par to, kas noticis Karselesa mājā. Tad viņš atcerējās, ka norunātajā laikā nav ieradies pie saviem audzēkņiem, un šķita, ka šī doma viņu sarūgtināja vairāk nekā viss pārējais pēdējās dienās notikušais. Viņš nolēma, ka, cik vien ātri iespējams, jāuzraksta skolniekiem vēstules, mēģinot kaut kādā veidā atvainoties…

Šķita, ka no dīkdieņu bariņa, kuri pļāpāja turpat tuvumā, kāds viņu novēro. Tas bija jauns vīrietis, vienkārši ģērbies, izskatījās pēc strādnieka. Kad Haime Astarloa to cieši uzlūkoja, jaunais cilvēks no skatiena izvairījās, iedziļinoties sarunā ar pārējiem četriem biedriem, kas stāvēja viņam līdzās Svētā Heronimo ielas stūri. Aizdomu pilns, skolotājs ar šaubām sirdī nopētīja nepazīstamo. Vai viņu uzrauga? Viņa sākotnējās bažas pārvērtās dusmās pašam uz sevi. Patiesību sakot, nu jau viņš jebkurā garāmgājējā saskata aizdomās turamo, slepkavu - jebkurā sejā, kas tā vai cita iemesla dēļ viņu uzlūko.

Pamest savu mājvietu, doties projām no Madrides: tāds bija Kampiļjo dotais padoms. Noslēpties drošā vietā. Vārdu sakot - bēgt. Aizbēgt. Jo vairāk viņš par to domāja, jo sliktāk viņam kļuva. Pie velna, un tas bija pēdējais secinājums, pie kura viņš spēja nonākt. Pie velna viņus visus. Viņš jau ir pārāk vecs, lai slēptos alā kā tāds trusītis. Pat iedomāties par kaut ko tādu šķita pazemojoši. Viņš bija nodzīvojis ilgu un pieredzes bagātu mūžu; līdz šim brīdim viņa pūrā bija pietiekami daudz atmiņu, kas spētu attaisnot līdzšinējo dzīvi. Kādēļ gan pēdējā brīdī mainīt priekšstatu par sevi, kuru viņam laika gaitā bija izdevies saglabāt, aptraipot to ar kauna pilnu bēgšanu? Turklāt viņš nemaz arī nezināja, no kura vai no kā viņam jābēg. Viņš nebija gatavs atlikušo savas dzīves daļu pavadīt vienās bailēs, izvairoties no katras nepazīstamas sejas. Viņam aiz muguras jau bija pārāk daudz gadu, lai uzsāktu jaunu dzivi citā vietā.

Laiku pa laikam viņš atkal sajuta iekšēju, nemieru radošu dūrienu, atceroties Adelas de Otēro acis, de 1os Alumbres marķīza atklāto smaidu, nabaga Karselesa kvēlās runas… Viņš nolēma bloķēt savu prātu pret to visu, baidoties, ka viņu pārņems melanholija un apjukums, bet aiz tā visa tomēr bija jaušamas bailes, kuras sākumā viņš bija atteicies uzņemt sevī. Viņš nebija tādā vecumā, ari viņa raksturs nebija tāds, lai no kaut kā baidītos, skolotājs sevi mierināja. Nāve bija tas sliktākais, kas varēja ar viņu notikt, bet tikties ar to aci pret aci viņš bija sagatavojies. Un ne tikai, viņš, dziļi apmierināts, nodomāja. Patiesībā jau pagājušo- nakt viņš bija stingri tai stājies pretim bezcerīgā cīņā. Atmiņas par paša izturēšanos tagad lika viņam pievērt acis, šķita, tās maigi noglāsta viņa lepnumu. Vecais vilks vientuļnieks bija pierādījis, ka viņam vēl ir daži zobi, ar kuriem iekost pretiniekam.

Viņš nebēgs. Tieši pretēji, viņš gaidīs neslēpjoties. Uz mani! - tā skanēja viņa dzimtas senā devīze. Tieši to arī viņš darīs: nogaidīs, līdz viņi atgriezīsies. Dons Haime iekšēji pasmaidīja. Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka jebkuram vīrietim jādod iespēja mirt, kājās stāvot. Tagad, kad no tuvākās nākotnes bija sagaidāms tikai vecums, organisma sabrukums, lēna vārgšana kādā veco ļaužu patversmē vai arī izmisumā raidīts šāviens, Haimem Astarloa, paukošanas skolotājam, kurš diplomu saņēmis Parīzes akadēmijā, bija radusies iespēja paspēlēties ar likteni, to piemānot, labprātīgi pieņemot to, no kā cits viņa vietā ar šausmām būtu atteicies. Viņš nevarēja doties tos meklēt, jo nezināja, kas viņi ir un kur atrodas, bet Kampiļjo bija apgalvojis, ka agri vai vēlu viņi ieradīsies paši, jo skolotājs bija pēdējais neskartais posms ķēdē. Tad viņš atcerējās, ko bija pirms dažām dienām izlasījis kādā franču romānā: Ja dvēsele būs mierīga, pat ja visa pasaule būtu pret viņu sazvērējusies, tas neradīs viņā ne vismazākās skumjas… Šie nelieši vēl redzēs, cik dārgi maksā vecā paukošanas skolotāja āda.

Tāds domu pavērsiens viņam lika justies labāk. Viņš pārlaida skatienu visapkārt, it kā izaicinot Visumu. Tad paukošanas skolotājs izslējās un, spieķi vicinot, devās mājup. Patiesību sakot, tiem, ar kuriem viņam nācās pa ceļam sastapties, viņš šķita vien saīdzis vulgāra izskata večuks, vājš, ģērbies sen no modes izgājušā uzvalkā, tāds, kurš devies savā ikdienas pastaigā, lai izlocītu kaulus. Bet, ja kāds kaut uz brīdi būtu ielūkojies viņa acīs, viņš tajās, pārsteiguma pilns, būtu atklājis pārdroša lēmuma pelēki metālisko uzplaiksnījumu, rūdītu kā viņa florešu asmeņi.

Vakariņās viņš apēda dažus vārītus dārzeņus, pēc tam katliņā uzlika vārīties kafiju. Gaidot, kamēr tā uzvārīsies, Haime izņēma no plaukta kādu grāmatu un apsēdās uz nodilušā dīvāna. Drīz vien viņš atrada citātu, kuru rūpīgi bija pasvītrojis ar zīmuli pirms desmit vai piecpadsmit gadiem:

Cilvēka morālais raksturs saistīts ar rudens ainām: lapas nokrīt kā mūsu gadi, ziedi novīst kā mūsu stundas, mākoņi pazūd kā mūsu ilūzijas, gaisma kļūst aizvien blāvāka kā mūsu prāts, saule, kas atdziest kā mūsu mīla, upes, kas sastingst kā mūsu dzīve, tas viss mūsu likteņos sapīts mīklainās saitēs…

Dons Haime vairākas reizes pārlasīja šīs rindiņas, bez skaņas kustinot lūpas. Līdzīgas pārdomas varētu kalpot viņam par epitāfiju, viņš nodomāja. Ar ironisku žestu, jo to, pēc viņa domām, neviens, izņemot viņu pašu, nenovērtēs, viņš atstāja šajā lappusē atvērto grāmatu uz dīvāna. Aromāts, kas nāca no virtuves, liecināja, ka kafija jau ir uzvārījusies; viņš devās turp un ielēja sev vienu tasīti, un ar to rokas atgriezās kabinetā.

Sāka krēslot. Kaut kur aiz loga, neaizsniedzamā attālumā, mirdzēja Venera. Stāvot zem sava tēva portreta, dons Haime iedzēra malciņu kafijas. "Glīts vīrietis," bija teikusi Adela de Otēro. Tad viņš piegāja pie ierāmētās senās Karaliskās gvardes pulka krūšu zīmes; tā bija piemiņa par viņa neilgās militārās karjeras sākumu un beigām. Līdzās tai Parīzes akadēmijas diploms, gadiem ejot, kļuva aizvien dzeltenīgāks; daudzo ziemu mitrums uz tā bija atstājis traipus. Skolotājs ļoti labi <ltcerējās dienu, kad šo diplomu tika saņēmis no komisijas, kuras sastāvā bija visizcilākie paukošanas skolotāji Eiropā. Vecais Lusjēns de Montespāns, kurš sēdēja otrpus galdam, bija uzlūkojis savu audzēkni ar patiesu lepnumu. "Skolnieks pārspēj skolotāju," vēlāk viņš donam Haimem teica.

Ar pirkstu galiem viņš maigi pieskārās lādītei, kurā atradas atvērts vēdeklis: vienīgais, kas viņam bija palicis no sievietes, kuras dēļ reiz bija nācies aizbraukt no Parīzes. Diez kur viņa pašlaik atrodas? Bez šaubām, nu jau viņa ir cienījama vecmāmiņa, vēl joprojām cēla un maiga, kas noraugās, kā aug mazbērni, kamēr viņas rokas, tikpat skaistas kā agrāk, nodarbinātas ar izšūšanu, klusumā ar mīlestību un nostalģiju atceroties jaunību. Bet varbūt arī, ka nav pat tā; iespējams, viņa jau sen aizmirsusi paukošanas skolotāju.

Mazliet tālāk pie sienas karājās koka rožukronis; krelles, pēc ilgstošas lietošanas, bija nolietojušās un nomelnējušas. Amēlija Beskosa de Astarloa, kāda varoņa, kurš bija cīnījies pret francūžiem, atraitne, šo rožukroņi bija turējusi rokās līdz pat savai nāves dienai, pēc tam kāds dievbijīgs radinieks to bija atdevis dēlam. Rožukroņa aplūkošana radīja Haimē Astarloa dīvainas izjūtas: atmiņas par mātes izskatu gadu gaitā pamazām izbālēja; pašlaik Haime nespēja vairs viņu atcerēties. Viņš tikai zināja, ka māte bija skaista, turklāt viņa atmiņā glabājās maigo roku pieskārieni, kas glāstīja matus, kad viņš vēl bija mazs, un karstā kakla pulsēšana, viņš pie tā allaž pieglaudās, kad viņam šķita, ka jūtas slikti. Vēl viņa atmiņa glabāja tēlu, blāvu kā senu gleznu: sieviete, redzama rakursā, pārliekusies pār pavardu, biksta ogles; sarkanīga atblāzma atspoguļojas uz tumšā un drūmā salona sienām.

Paukošanas skolotājs iztukšoja kafijas tasīti, mēģinot pārtraukt atmiņu uzplūdus. Tad viņš kādu brīdi palika nekustīgi stāvam, šķita, ka neviena cita doma vairs nespēs traucēt to mieru, kas bija iestājies viņa dvēselē. Nolicis kafijas tasīti uz galda, viņš piegāja pie kumodes un izvilka kādu no atvilktnēm. No tās viņš izņēma garenu un plakanu futrāli. Atvēris slēdzenes, viņš no tā izcēla smagu, auduma gabalā ietītu priekšmetu. Kad viņš to izvīstīja, parādījās Lefaucheux markas revolveris ar koka rokturi un liel- kalibra piecu patronu aptveri. Lai gan skolotājam šis ierocis bija jau piecus gadus: tā bija kāda klienta dāvana, - viņam nekad nebija radusies vēlēšanās to izmantot. Viņa goda kodekss nepieļāva šaujamieroču lietošanu; viņš tos definēja kā gļēvuļu cienīgus līdzekļus, lai nogalinātu, pa gabalu esot. Tomēr šā brīža apstākļi ļāva viņam atmest dažus no saviem principiem par godaprātu.

Viņš nolika revolveri uz galda un sāka rūpīgi ievietot katru lodi atbilstošajā aptveres ligzdā. Šo darbu pabeidzis, viņš kādu brīdi paturēja ieroci rokā, tad atkal nolika to uz galda. Pēc tam, rokas sānos iespiedis,"viņš aizgāja līdz atzveltnes krēslam un novietoja to iepretim durvīm. Tad piebīdīja galdiņu un uz tā novietoja petrolejas lampu un līdzās tai - sērkociņu kārbiņu. Vēlreiz pārbaudot, vai viss kārtībā, viņš citu pēc cita nodzēsa visus gāzes gaismekļus mājā, izņemot to, kas dega nelielajā priekštelpā, kura savienoja mājas ārdurvis ar tām, kas veda uz kabinetu; viņš degli nogrieza tā, ka tas tik tikko izstaroja blāvi zilganu gaismu, radot pustumsu vestibilā, bet zāli atstājot tumsā. Tad viņš no futrāļa izvilka spieķi-zobenu, paņēma revolveri un abus nolika uz galdiņa, kuru bija novietojis atzveltnes krēsla priekšā. Tā viņš kādu brīdi puskrēslā sēdēja, aplūkodams paša paveikto, un palika apmierināts. Pēc tam aizgāja uz vestibilu un atbultēja durvju aizbīdni.

Caur zobiem viegli svilpodams, skolotājs devās uz virtuvi, lai piepildītu kafijas kannu no katliņa un paņemtu tīru kafijas tasīti. Ar tām rokās viņš atgriezās istabā un nolika tās uz galdiņa līdzās petrolejas lampai, sērkociņiem un spieķim-zobenam. Tad viņš aizdedza petrolejas lampu, cik vien iespējams zemu nogriežot degli, piepildīja kafijas tasiti un, pacēlis to pie lūpām, bija sagatavojies gaidīt. Viņš nezināja, cik tobrīd varētu būt pulkstenis, bet viņam bija cieša pārliecība, ka turpmāk viņa naktis būs ļoti garas.

Acis viņam vērās ciet. Paukošanas skolotājs iesnaudās un sajuta velkošas sāpes pakausī. Viņš, pavisam apjucis, samirkšķināja acis. Pusizdzisušās petrolejas lampas gaismā viņš pastiepa roku un no kannas ielēja mazliet kafijas savā tasītē. Tad dons Haime izņēma kabatas pulksteni, lai paskatītos, ko tas rāda: ceturksnis pāri diviem no rīta. Kafija bija auksta, taču viņš to, gan mazliet saviebies, izdzēra. Apkārt valdīja pilnīgs klusums, un viņam ienāca prātā, ka varbūt viņi neieradīsies. Uz galdiņa noliktais revolveris un kailais asmens blāvi atspoguļojās maigajā petrolejas lampas gaismā.

Pa ielu braucošas karietes troksnis, kas bija dzirdams pa atvērto logu, uz kādu brīdi piesaistīja dona Haimes uzmanibu. Viņš, elpu aizturējis, ieklausījās, uzmanīgi cenšoties uztvert vismazāko skaņu, kas norādītu uz briesmām. Tā, nekustīgi sastindzis, viņš nogaidīja, kamēr karietes radītais troksnis attālinās, līdz tas pavisam vairs nebija saklausāms. Tad, pēc brīža, viņam šķita, ka uz kāpnēm dzirdama soļu radīta brīkšķēšana, un viņa acis ilgāku laiku bija kā pienaglotas vestibila zilganajai pustumsai, kamēr labā roka glaudīja revolvera rokturi.

Kāda pele skraidīja pa bēniņiem turp un atpakaļ. Viņš pacēla acis pret griestiem, ieklausoties mazā dzīvnieciņa ķepiņu skrap- stēšanā, tam pārvietojoties pa griestu sijām. Jau vairākas dienas viņš bija mēģinājis to noķert. Ar šo mērķi pat bija virtuvē novietojis divus slazdus netālu no kamīna pie cauruma, no kura grauzējs mēdza izlīst, lai dotos savos nakts sirojumos uz pieliekamo kambari. Tā bija ļoti viltīga pele, jo vienmēr līdzās slazdam bija apgrauzti siera gabaliņi, taču dzelzs slazds tā arī palicis neskarts. Acīmredzot viņam bija gadījies sastapies ar talantīgu grauzēju, bet tas visu mainīja attiecībās: medīt vai tikt nomedītam. Šobrīd, klausoties, kā pele skraida pa bēniņiem, paukošanas skolotājs sajuta prieku, ka viņam līdz šim tā arī nav izdevies to noķert. Šīs mazās būtnes kompānija tur augšā vismaz kaut kā atdzīvināja viņa ilgo gaidīšanu.

Dīvaini tēli saviļņoja viņa prātu, kas visu laiku bija tādā kā nemiera pilnā pusmiegā. Trīs reizes tam šķita, ka vestibilā parādās kāds siluets, un viņš pārbīlī izslējās, bet visas trīs reizes pēc tam atkal atlaidās atzveltnes krēslā, pārliecinājies, ka viņu pievīlusi iztēle. Turpat netālu Svētā Hinesa baznīcas pulkstenis nosita trīs reizes.

Šoreiz nebija ne mazāko šaubu. No kāpņu puses bija atskanējis kāds troksnis, it kā apslāpēta skaņa. Viņš ļoti lēnām paliecās uz priekšu, ar visiem saviem maņu orgāniem mēģinot kaut ko sakļausit. Kāds piesardzīgi kustējās otrpus durvīm. Aizturējis elpu un sasprindzinājumā sažņaugtu kaklu, dons Haime nodzēsa petrolejas lampu. Vienīgais gaismas avots tagad bija vestibila puskrēsla. No atzveltņa nepiecēlies un labajā rokā paņēmis revolveri, viņš atvilka tā drošinātāju, noslāpējot tā skaņu starp kājām, tad, elkoņus atspiedis pret galdiņu, pavērsa revolveri pret durvīm. Viņš nebija nekāds labais šāvējs, bet no šāda attāluma nebūtu grūti trāpīt mērķī. Aptverē bija piecas patronas.

Skolotājs jutās pārsteigts, izdzirdot klusus klauvējienus pie durvīm. Tas nu gan ir kaut kas neparasts, viņš nodomāja: slepkava lūdz atļauju ienākt sava upura mājā. Kādu brīdi viņš neizkustējās no vietas, klusu nogaidot. Varbūt viņi grib pārbaudīt, vai dons Haime guļ.

Atkal atskanēja klauvējieni, mazliet skaļāki, lai gan ne pārāk uzstājīgi. Skaidrs bija, ka noslēpumainais apmeklētājs nevēlas uzmodināt kaimiņus. Haime Astarloa sāka izjust apmulsumu. Viņš bija gaidījis, ka kāds mēģinās uzlauzt durvis, nevis klauvēs pie tām trijos no rīta. Lai kā ari tas būtu, viņš durvis nebija aizbultējis un, lai tās atvērtu, vajadzēja tikai pagriezt rokturi. Elpu aizturējis, viņš stingri rokā turēja revolveri, rādītājpirkstu uzlicis uz mēlītes. Lai kurš arī tas būtu, viņš galu galā noteikti ienāks.

Bija saklausāma metāliska skaņa. Kāds pagrieza durvju rokturi. Varēja sadzirdēt klusu eņģu čirkstoņu, durvis atverot. Skolotājs klusītiņām izelpoja no plaušām gafsu, tad atkal dziļi ieelpoja un vēlreiz aizturēja elpu. Viņa rādītājpirksts vēl ciešāk piespiedās revolvera mēlītei. Viņš ļaus pirmajam siluetam parādīties priekštelpā un tūlīt pat uz viņu raidīs šāvienu.

- Don Haime?

Balss vaicājoši nočukstēja. Ledus aukstums pārņēma paukošanas skolotāja sirdi, tas izplatījās pa vēnām, stindzinot visus locekļus. Pirksti kļuva nejūtīgi, un revolveris nokrita uz galda. Viņš pacēla roku pie pieres un piecēlās, sastindzis kā mironis. Tāpēc, ka šī maigā un aizsmakusi balss ar vieglu ārzemju akcentu, kura nāca no vestibila puses, bija atskanējusi no aizsaules. Tā varēja būt tikai un vienīgi Adelas de Otēro balss.

Zilganajā puskrēslā bija saskatāms sievietes siluets; tas apstājās pie viesistabas sliekšņa. Varēja dzirdēt vien vieglu svārku švīkstoņu, un tad balss vēlreiz vaicājoši atkārtoja:

-    Don Haime?

Paukošanas skolotājs pastiepa roku, mēģinot sataustīt sērkociņu kastīti. Aizdegtā sērkociņa mazā liesmiņa viņa sasprindzinātajā sejā uzsāka kropļainu gaismas un ēnas deju. Viņa pirksti trīcēja, aizdedzot petrolejas lampu. Pacēlis to augstāk, viņš aplūkoja būtni, kas bija viņu līdz nāvei nobiedējusi.

Adela de Otēro nekustīgi stāvēja durvīs, rokas salikusi uz melnā ģērba svārku ielocēm. Galvā viņai bija salmu platmale ar lentēm, kas arī bija melnas, mati bija saņemti pakausī. Viņa izskatījās bikla un nedroša, kā tāda nepaklausīga meitene, kas lūdz piedošanu par to, ka atgriežas mājās tik vēlu.

-     Domāju, man jums šis tas jāpaskaidro, skolotāj.

Haime Astarloa norija siekalas un nolika petrolejas lampu uz galda. Viņa prātā atausa citas sievietes tēls: kā tas izkropļots gulēja uz marmora galda morgā. Patiešām, Adelai de Otēro nāksies viņam paskaidrot ne tikai šo to, bet gan vēl daudz ko vairāk.

Divreiz viņš mēģināja atvērt muti, lai kaut ko pateiktu, taču vārdi apdzisa, vēl neizkļuvuši pār lūpām. Tā viņš stāvēja, atspiedies pret galda malu, un nolūkojās, kā jaunā sieviete tuvojas, pasperot dažus soļus uz priekšu, līdz gaismas pusaplis saniedza viņas krūšu augstumu.

-    Esmu ieradusies viena pati, don Haime. Vai varat mani uzklausīt?

Paukošanas skolotāja balss izskanēja kā apslāpēts šļupstiens.

-     Jā, varu jūs uzklausīt.

Viņa viegli panācās uz priekšu, un petrolejas lampas gaisma sasniedza viņas zodu, muti un nelielo rētiņu lūpas kaktiņā.

-    Tas ir garš stāsts…

-     Kas bija mirusī sieviete?

Iestājās klusums. Mute un zods atkal atkāpās no apgaismotā loka.

-      Esiet pacietīgs, don Haime. Visam savs laiks, - viņas balss skanēja ļoti mierīgi, pat maigi, ar to nelielo aizsmakuma pieskaņu, kas vecajā paukošanas skolotājā modināja pretrunīgas izjūtas. - Mums laika ir gana.

Haime Astarloa norija siekalas. Viņam bija bail, ka kuru katru bridi viņš varētu pamosties, aizvērt uz brīdi acis un, tās atverot, konstatēt, ka Adelas de Otēro šeit vairs nav. Ka viņa nekad šeit nav bijusi.

Viena viņas roka lēnām pavirzījās uz apgaismojuma pusi, pirksti bija izplesti, it kā norādot, ka viņai nav, ko slēpt.

-      Lai jūs, don Haime, saprastu, ko vēlos jums pateikt, man jāatgriežas vairākus gadus senā pagātnē un jāpastāsta, kas notika apmēram pirms desmit gadiem, - tagad balss skanēja neitrāli, it kā distancēti. Paukošanas skolotājs neredzēja viņas acis, bet iedomājās, kā tās vienaldzīgu, bet stingru skatienu raugās kaut kur tālumā. Vai varbūt tajās bija jaušama modrība, viņam vēlāk ienāca prātā: Adela, iespējams, vēroja, kā viņa sejas izteiksmē atspoguļojas izjūtas, klausoties viņas stāstitās atmiņas. - Toreiz kādai jaunai meitenei bija skaists mīlestības romāns. Tā bija mīlestība uz mūžu…

Viņa uz brīdi apklusa, it kā novērtējot katru izteikto vārdu.

-    Mūžīga mīlestība, - viņa atkārtoja. - Lai visu vienkāršotu, es neatstāstīšu sīkumus, kas jums varētu šķist ne īpaši pievilcīgi. Skaistais mīlestības stāsts beidzās pēc sešiem mēnešiem ārzemēs, ziemas pievakarē, kādas upes krastā, no kuras gultnes cēlās mig- liņa, pilnīgā vientulībā, meitenei asarās mirkstot. Šie tumšie ūdeņi, vai zināt, meiteni vilināja. Tie viņu vilināja tik ļoti, ka viņa pat domāja tajos atrast to, ko dzejnieki sauc par saldo aizmirstības mieru… Kā redzat, mana stāsta pirmā daļa lidzinās bulvāru romānam. Turklāt diezgan triviālam.

Adela de Otēro uz bridi apklusa un iesmējās, bet viņas smiekli skanēja sausi un bez jebkādas jautrības. Haime Astarloa nebija izkustējies no vietas un turpināja viņā klausīties, nesakot ne vārda.

-     Tieši tad tas arī notika, - viņa turpināja. - Kad jaunā meitene bija gatava izšķirošajam lēmumam: ļauties ūdeņu vilinājumam, viņas dzīvē uzradās cits vīrietis… - viņa uz brīdi aprāva stāstījumu; viņas balss, gandrīz nemanāmi, bija kļuvusi maigāka, bet tā bija pēdējā reize, kad viņa atmaiga, vēsā balsī turpinot savu stāstu. - Tas bija kāds cilvēks, kurš, neko pretim neprasot, tikai līdzjūtības vadīts, izglāba meiteni tumšās upes krastā, viņš drīz vien izdziedēja tās ievainoto dvēseli, un viņa atkal spēja smaidīt. Šis vīrietis kļuva viņai par tēvu, kuru viņa nekad nebija pazinusi, par brāli, kura viņai nekad nebija bijis, par dzīves draugu, kāda viņai nekad vairs nebūs. Viņa cēlsirdība bija tik liela, ka viņš nekad neuzdrošinājās uzspiest viņai nevienu no tiesībām, kas viņam šajā situācijā būtu pienākušās… Vai saprotat, par ko jums stāstu, don Haime?

Paukošanas skolotājs joprojām neredzēja viņas acis, bet viņam bija skaidrs, ka Adela de Otēro cieši viņu vēro.

-     Sāku saprast.

-    Šaubos, vai jūs to pilnībā izprotat, - viņa noteica tik klusi, ka dons Haime drīzāk intuitīvi sajuta nekā sadzirdēja šos vārdus. Tad sekoja ilgs klusuma brīdis: vecais skolotājs jau sāka baidīties, ka jaunā sieviete savu stāstījumu neturpinās; bet pēc brīža viņa atkal ierunājās. - Divus gadus šis vīrietis nodarbojās ar to, ka veidoja no mazās meitenītes, kas drebot bija lūkojusies upes straumē, pavisam citu sievieti. Un vēl arvien no viņas neko nepieprasīja.

-    Altruists, bez šaubām.

-     Varbūt arī, ka nē, don Haime. Iespējams, ka nē, - viņa uz brīdi apklusa, it kā apsverot šo jautājumu. - Domāju, ka tajā visā bija kaut kas vairāk. Patiesībā viņa rīcība nebūt nebija nesavtīga… Iespējams, runa bija par paša radītā apmierinājumu un lepnumu par varu un īpašuma tiesībām uz kādu, kuru pat neizmanto, bet kas ir kaut kur līdzās. "Tu esi visdaiļākais, ko esmu radījis," reiz viņš teica. Droši vien tā tas arī bija, jo, veicot šo darbu, viņš nebija taupījis neko: ne savus spēkus, ne naudu, ne pacietību. Bija gan skaisti tērpi, gan deju, jāšanas, mūzikas skolotāji… Arī paukošanas. Jā, don Haime. Jaunā meitene, neparastu dabas dotumu dēļ, izrādījās kā radīta paukošanai… Kādu dienu tam vīrietim dienesta darīšanās nācās atgriezties savā dzimtenē. Viņš saņēma jauno meiteni aiz pleciem, pieveda pie spoguļa un lika tai ilgi uz sevi raudzīties. "Tu esi skaista un brīva," viņš noteica. "Palūkojies uz sevi labi. Tā ir mana balva." Viņš bija precējies, viņam bija ģimene un savi pienākumi. Bet viņš bija gatavs būt nomodā par radīto tēlu, neraugoties ne uz ko. Pirms došanās ceļā viņš jaunajai meitenei kā dāvanu atstāja māju, kurā viņa varēja dzīvot atbilstoši savām vajadzībām. Un, pat atrodoties ļoti tālu, viņas labvēlis rūpējās, lai viņai visa būtu gana. Tā pagāja septiņi gadi.

Adela de Otēro uz brīdi apklusa un tad vēlreiz klusītiņām atkārtoja "septiņi gadi". Izsakot šos vārdus, viņa mazliet pavirzījās uz priekšu, un gaismas aplis pacēlās augstāk, sasniedzot vijolīšu krāsas acis, kuras iezaigojās petrolejas lampas trīcošajā liesmā. Rēta lūpas kaktiņā vēl aizvien radīja neizdzēšamu un noslēpumainu smaidu.

-     Jūs, don Haime, jau zināt, kas bija šis vīrietis.

Paukošanas skolotājs pārsteigts tikai samirkšķināja acis un jau

bija gatavs izteikt savu apjukumu. Taču pēkšņi kāda iekšēja balss viņam tomēr ieteica atturēties no jebkāda komentāra, lai nepārtrauktu šo uzticības pilno atklāsmi. Adela de Otēro uz viņu palūkojās, it kā apsverot skolotāja klusēšanas iemeslu.

-     Dienā, kad viņi atvadījās, - viņa pēc brīža turpināja, - jaunā sieviete savam labvēlim bija spējīga pateikties tikai ar vienu vienīgu frāzi: "Ja kādreiz būšu tev vajadzīga, pasauc mani. Pat, ja man būtu jānolaižas ellē"… Esmu pārliecināta, skolotāj, ja vien jums biitu bijusi izdevība iepazīt tās meitenes drošsirdību, jūs nekad, izņemot šo bridi, no sievietes lūpām nebūtu izdzirdējis šādus vārdus.

-     Mani vairāk būtu pārsteidzis kas cits, - atzinās dons Haime.

Viņa atkal pasmaidīja un viegli pamāja ar galvu, šķita, ka viņa

to uztvērusi kā glaimu. Paukošanas skolotājs pārlaida roku pierei, tik aukstai kā marmors. Visi fragmenti pamazām un ar grūtībām, bet nostājās savās vietās.

-    Un tā pienāca diena, - viņš piebilda, - kad viņš jūs lūdza nolaisties elles dziļumos…

Adela de Otēro palūkojās uz skolotāju, pārsteigta par viņa precīzo piezīmi. Viņa pacēla rokas un lēnām tās tuvināja vienu otrai, kā klusu aplaudējot.

-    Izcila definīcija, don Haime. Brīnišķīga.

-     Es tikai atkārtoju jūsu vārdus.

-     Neskatoties ne uz ko, tas bija brīnišķīgi, - viņas balss nu jau bija ironijas pilna. - Nolaisties elles dziļumos… Tieši to viņš man reiz arī palūdza izdarīt.

-    Vai jūsu parāds bija tik liels?

-     Es jau jums teicu, ka neizmērojami liels.

-     Un šis pasākums, vai no tā nebija iespējams izvairīties?

-      Nē. Visu, kas viņai piederēja, meitene bija saņēmusi no šā vīrieša. Bet pats svarīgākais: par ko viņa bija kļuvusi. Nekas, ko viņa šā cilvēka labā varētu darīt, nebija salīdzināms ar to, ko viņš bija tai devis… Bet ļaujiet man turpināt. Cilvēks, par kuru mēs runājām, ieņēma augstu amatu kādā nozīmīgā organizācijā. Iemeslu dēļ, kurus jums būs viegli izsecināt, viņš tika iesaistits politiskā spēlē. Ļoti bīstamā spēlē, don Haime. Viņa komerciālās intereses noveda pie tā, ka viņš saistījās ar Primu un pieļāva tādu kļūdu, ka iesaistījās kāda riskanta Prima revolucionārā pasākuma finansēšanā, kas beidzās ar to, ka pavisam un galīgi izgāzās. Diemžēl viņu atklāja. Tas nozīmēja izsūtīšanu trimdā, pilnīgu sagrāvi. Taču viņa augstais amats un statuss sabiedrībā, kā ari citi blakus faktori ļāva viņam izkļūt no tā visa sveikā, - taja brīdī Adela de Otēro ieturēja pauzi; kad viņa atkal sāka runāt, viņas balsī bija dzirdams tāds kā metālisks tonis, daudz stingrāks un bezpersoniskāks. - Tad viņš nolēma sadarboties ar Narvaesu.

-     Un ko darīja Prims, uzzinot par nodevību?

Viņa, it kā domās iegrimusi, apsverot vārdus, iekoda sev apakšlūpā.

-    Nodevību…? Nu jā, domāju, ka tā to varētu nosaukt, - viņa uzlūkoja skolotāju ar dusmīgu skatienu - kā maza meitene, kas pavisam nejauši atklājusi viņam kādu noslēpumu. - Prims par to tā arī neuzzināja. Un līdz pat šai dienai neko nezina.

Nu jau paukošanas skolotājs bija patiešām sašutis.

-     Un jūs man sakāt, ka jūs to visu darījāt tāda cilvēka labā, kurš spējīgs nodot visus savējos?

-    Jūs nesaprotat neko no tā, ko jums stāstu, - vijolīšu krāsas acis nu jau uzlūkoja viņu ar nicinājumu. - Jūs absolūti neko neesat sapratis. Vai jūs patiešām vēl ticat labajiem un ļaunajiem, taisnīgām un netaisnām lietām?… Kāda man daļa par ģenerāli Primu vai jebkuru citu? Šonakt es šurp atnācu, lai parunātu ar jums par cilvēku, kuram esmu parādā visu: bez viņa es nebūtu es. Vai viņš vienmēr nav bijis man uzticīgs? Vai viņš kaut reizi mani ir pievīlis?… Esiet tik laipns un pietaupiet pūles izteikt savus liekulīgos spriedumus, mans kungs. Kas jūs tāds esat, lai nosodītu?

Haime Astarloa lēnām izelpoja. Viņš jutās ļoti noguris un labprāt būtu atlaidies uz dīvāna. Viņš alka aizmigt, attālināties no visa, lai tas kļūst par sliktu sapni,* kas izgaisīs līdz ar pirmajiem rītausmas stariem. Viņš pat vairs īsti nesaprata, vai vēlas uzzināt stāsta turpinājumu.

-     Kas notiks, ja to atklās? - viņš pajautāja.

Adela de Otēro vienaldzīgi pamāja.

-     To neviens vairs neatklās, - viņa atbildēja. - Viņš šajā lietā bija saistīts tikai ar divām personām: ar Padomes prezidentu un iekšlietu ministru, ar kuru viņi sazinājās tieši, bez starpniekiem. Laimīgā kārtā abi jau ir miruši… dabiskā nāvē. Tad vairs nekas nespēja traucēt turpināt sadarbību ar Primu tā, it kā nekas nebūtu noticis. Vairs nav neviena traucējoša liecinieka.

-    Un tagad Prims un jūsējie būs tie, kas vinnēs…

Viņa pasmaidīja.

-    Jā. Viņi jau gūst uzvaru. Un mans draugs ir viens no tiem, kas finansiāli atbalsta šo kampaņu. Iedomājieties vien, kādas priekšrocības tas viss viņam sniegs.

Paukošanas skolotājs pievēra acis un, mēmi piekrītot, pašūpoja galvu. Tagad viss bija skaidrs.

-     Bet bija kāds liekais ķēdes posms, - viņš nomurmināja.

-    Tieši tā, - viņa apstiprināja. - Un Luiss de Ajala bija šis liekais ķēdes posms. Savas politiskās darbības laikā marķīzs ieņēma svarīgu amatu līdzās savam tēvocim Vaļjespinam, iekšlietu ministram, kurš bija labās attiecībās ar manu draugu. Pēc Vaļjes- pina nāves Ajalam bija iespējams piekļūt nelaiķa privātajam arhīvam, un tur viņš atrada vairākus dokumentus, kas attiecas uz šo stāstu.

-    Es tikai nekādi nespēju saprast, kādā veidā marķīzs tajā visā bija ieinteresēts… Viņš vienmēr apgalvoja, ka ir attālinājies no politikas.

Adela de Otēro pacēla uzacis. Šķita, ka dona Haimes replika viņu ļoti uzjautrinājusi.

-    Ajala bija uz izputēšanas sliekšņa. Parādu kļuva arvien vairāk, viņš bija ieķīlājis lielāko daļu sava nekustamā īpašuma. Azartspēles un sievietes, - tobrīd Adelas de Otēro balsī atskanēja bezgalīgs nicinājums, - bija viņa vājā vieta, bet gan vienas, gan otras aizraušanās dēļ viņam nācās tērēt lielas naudas summas…

Tas Haimem Astarloa jau bija par daudz.

-     Vai ar to jūs liekat saprast, ka marķīzs nodarbojās ar šantāžu?

Viņa zobgalīgi pasmaidīja.

-     Es nevis lieku jums saprast: es to apgalvoju. Luiss de Ajala piedraudēja darīt publiski zināmus šos dokumentus un pat nosūtīt tos tieši Primam, ja vien netiks apmaksāti noteikti kredīti. Mūsu dārgais marķīzs bija cilvēks, kas mācēja savu klusēšanu pārdot par lielu naudu.

-    Tam es nespēju noticēt.

-     Man pilnīgi vienalga, vai jūs tam ticat vai ne. Bet bija tā, ka Ajalas prasību dēļ situācija bija kļuvusi pārlieku sarežģīta. Manam draugam nebija citas izvēles: vajadzēja neitralizēt draudošās briesmas, apklusināt marķīzu un atgūt dokumentus. Bet Ajala bija piesardzīgs cilvēks…

Skolotājs ar rokām atbalstījās pret galda malu.

-    Piesardzīgs cilvēks, - viņš atkārtoja apdzisušā balsī. - Bet viņam patika sievietes.

Adela de Otēro viņu uzlūkoja ar iecietīgu smaidu.

-    Un paukošana, don Haime. Tieši šajā brīdī uz skatuves parādījāmies mēs abi.

-    Ak svētās debesis.

-    Neuztveriet to tā. lums taču pat prātā nevarēja ienākt…

-    Svētās debesis.

Viņa pastiepa roku, it kā gatavojoties pieskarties skolotāja plecam, bet rokas kustība, tik tikko iesākusies, apstājās. Haime Astarloa bija atkāpies tālāk, it kā būtu ieraudzījis čūsku.

-    Viņš man lika atbraukt šurp no Itālijas, - viņa pēc brīža paskaidroja. - Un jūs bijāt līdzeklis, ar kura palīdzību es varētu piekļūt marķīzam, neradot viņā nekādas aizdomas. Bet toreiz mums pat prātā nevarēja ienākt, ka radīsičs šāda veida problēma. Kā gan mēs varētu iedomāties, ka Ajala uzticēs jums dokumentus?

-    Tātad viņa nāve bija veltīga.

Adela de Otēro viņam uzmeta patiesa izbrīna pilnu skatienu.

-    Veltīga? Nekādā gadījumā. Ajalam bija jāmirst, vienalga, vai pie viņa ir dokumenti vai nav. Viņš bija pārāk bīstams un pārāk gudrs. Pēdējā laikā pat pret mani viņš bija mainījis attieksmi, it kā juzdams kaut kādas aizdomas. Vajadzēja šo jautājumu atrisināt.

-     Un jūs pati to izdarījāt?

Jaunās sievietes skatiens ieurbās paukošanas skolotājā kā tērauda adata.

-      Protams, - viņas balsī bija jaušams tāds dabiskums, tāds miers, ka donu Haimi pārņēma šermuļi. - Kurš gan cits to izdarītu, ja ne es? Notikumu virzība steidzināja, vairs tikpat kā nebija atlicis laika… Tovakar, tāpat kā citus vakarus, mēs ēdām vakariņas viņa salonā. Divatā, intīmā atmosfērā. Atceros, ka Ajala bija pārlieku laipns pret mani; bija acīmredzams, ka viņam radušās aizdomas. Tas mani ne pārāk satrauca, jo es jau zināju, ka tā ir pēdējā reize, kad tiekamies. Brīdī, kad viņš atkorķēja šampanieša pudeli, izlikdamies jautrs, kaut arī neviens no mums nekādu jautrību neizjūta, viņš man pēkšņi šķita īpaši skaists: ar saviem kuplajiem matiem, tik vīrišķīgs, un baltajiem zobiem, kas vienmēr atklājās platā smaidā. Man pat ienāca prātā - žēl, ka liktenis viņam ko tādu lēmis.

Viņa paraustīja plecus, it kā visu atbildību uzveļot liktenim.

-    Mani iepriekšējie mēģinājumi izvilkt no viņa noslēpumu, - pēc īsa klusuma brīža viņa piebilda, - bija veltīgi; es panācu vien to, ka viņš zaudēja pret mani uzticību. Nu jau viss bija vienalga, un es nolēmu runāt skaidru valodu. Es viņam tieši pateicu, kas man vajadzīgs, kā arī piedāvājumu, kuru man bija uzticēts izteikt: lielu naudas summu par dokumentiem.

-    Taču viņš nebija ar mieru, - noteica Haime Astarloa.

Viņa uzmeta skolotājam pārsteigtu skatienu.

-    Tieši tā. Patiesībā jau piedāvājums bija tikai triks, lai iegūtu laiku, bet Ajalam nevajadzēja to zināt. Taču viņš sāka smieties man tieši sejā. Viņš paziņoja, ka dokumenti atrodas drošā vietā un ka manam draugam visu atlikušo dzīvi nāksies par tiem maksāt, ja vien viņš nevēlas, lai tie nokļūst Prima rokās. Turklāt viņš vēl pateica, ka es esmu ielasmeita.

Adela de Otēro apklusa, bet viņas pēdējie vārdi šķita karājamies gaisā. Viņa tos bija izteikusi pavisam objektīvi, īpaši neapdomājot, un paukošanas skolotājam uzreiz kļuva skaidrs, ka tonakt marķīza pilī viņa bija rīkojusies tieši tāpat: bez jebkāda saviļņojuma, vēsā mierā. Drīzāk ar iepriekš izstrādātiem paņēmieniem, kas radīti tiem, kuri priekšroku dod nevis kaislei, bet gan iedarbīgai rīcībai. Ar gaišu prātu apveltīta, bet auksta, kā viņas floretes dūrieni.

-     Bet jūs taču viņu nenogalinājāt tādēļ…

Jaunā sieviete kādu brīdi uzmanīgi vēroja donu Haimi. Šķita, ka viņu pārsteidzis skolotāja piebildes precīzais trāpījums.

-     Jums taisnība. Ne jau tādēļ es viņu nogalināju. Es viņu nogalināju tāpēc, ka bija nolemts - viņam jāmirst. Es devos uz galeriju un mierīgi paņēmu floreti bez uzgaļa; šķita, ka viņš to visu uztver kā joku. Viņš bija par sevi pārliecināts un lūkojās uz mani, rokas uz krūtīm sakrustojis, it kā nogaidīdams, ar ko tas viss beigsies. "Es tevi nogalināšu, Luiss," es viņam pavisam mierīgi pateicu. "Varbūt tu vēlies aizstāvēties…" Viņš sāka skaļi smieties un, pieņemdams to visu par uzbudinošu spēli, paņēma rokās kaujas floreti. Domāju, ka viņam prātā bija pēc tam aizvest mani uz guļamistabu un mīlēties. Viņš man tuvojās ar savu spožo un cinisko smaidu: skaists, iznesīgs, kreklā izmeties, Luiss krustoja savu floreti ar manējo, ar kreisās rokas pirkstu galiem sūtot man pa jokam gaisa skūpstus. Tad es ieskatījos viņam acis, izdarīju viltus kustību un bez liekiem vārdiem iedūru ar floreti viņa kaklā: īsais dūriens ar roktura pagriezienu. Pat piekasīgākais paukošanas skolotājs būtu šo dūrienu novērtējis atzinīgi, arī Ajalam nebija nekādu iebildumu. Viņš man Veltīja pārsteigumā pilnu skatienu un, pirms nogāzās uz grīdas, jau bija miris.

Adela de Otēro uzlūkoja donu Haimi ar tik bezkaunīgām acīm, it kā tikko viņam būtu pastāstījusi par kādu vienkāršu nerātnību. Viņš nespēja atraut no tās skatienu, viņas sejas izteiksmes fascinēts: ne naida, ne sirdsapziņas pārmetumu, nedz arī kaisles. Tikai un vienīgi akla uzticība idejai un kādam vīrietim. Viņas šausminošajā skaistumā vienlaikus bija gan kaut kas hipnotizējošs, gan ari drebuļus uzdzenošs; šķita, ka viņā iemiesojies nāves eņģelis. Jaunā sieviete, it kā uzminējusi viņa domas, atkāpās, līdz petrolejas lampas gaisma viņu vairs nespēja sasniegt.

-     Tad es pārmeklēju māju, cik pamatīgi vien spēju, lai gan īpašas cerības neloloju, - tagad jau no puskrēslas atkal atskanēja viņas balss, un paukošanas skolotājs nespēja saprast, kas ir apgrūtinošāki redzēt viņas seju vai ne. - Es neko neatradu, lai gan paliku tur līdz pat rītausmai. Jebkurā gadījumā, Kadisā jau bija sācies dumpis, bet Ajalam vajadzēja mirt, vai nu mums bija vai nebija vajadzīgo dokumentu. Bez cita risinājuma. Tad bija nepieciešams pēc iespējas ātri izkļūt laukā no turienes un ticēt, ka dokumenti ir noslēpti tik drošā vietā, ka tos neatradīs neviens, tāpat kā es tos nebiju atradusi… Izdarījusi, kas manos spēkos, es devos prom. Nākamais solis bija - pazust no Madrides, neatstājot nekādas pēdas. Man vajadzēja… - šķita, ka viņa saminstinās, meklēdama atbilstošus vārdus, - man vajadzēja atgriezties tumsā, no kuras biju iznākusi. Adela de Otēro pavisam un noteikti noiet no skatuves. Un arī tas bija iepriekš paredzēts…

Haime Astarloa vairs nespēja nostāvēt. Viņš juta, ka kājas kļūst ļenganas, bet sirdspuksti kļuvuši pavisam vāji. Baidoties noģibt, viņš lēnām atlaidās atzveltnes krēslā. Kad viņš sāka runāt, balss skanēja kā baiļu pilns čuksts: viņš jau intuitīvi nojauta šausminošo atbildi.

-     Kas notika ar Lusiju… ar kalponi…? - viņš norija siekalas un pacēla galvu, uzlūkodams ēnu, kas atradās viņam iepretim. - Viņa bija tāda paša auguma… Arī vecums aptuveni tāds kā jums, tā pati matu krāsa… Kas notika ar viņu?

Šoreiz klusums ieilga. Pēc brīža Adelas de Otēro balss atkal atskanēja neitrāli un pavisam nesatricināmi:

-     Jūs nesaprotat, don Haime.

Skolotājs pacēla tricošo roku un pavērsa pret ēnu vienu pirkstu. Akla lelle dīķī; tā arī bija noticis.

-    Jūs kļūdāties, - viņš pats savā balsī sajuta naida pieskaņu un saprata, ka arī Adela de Otēro to pavisam skaidri sajutusi. - Es visu saprotu. Tiesa gan, pārāk vēlu; taču šobrid man viss skaidrs. Jūs viņu izvēlējāties tieši tā. Vai tā nav? Viņas ārējā izskata dēļ… Viss, līdz pat šim šausminošajam sīkumam, jau bija izplānots no paša sākuma!

-    Redzu, ka esam slikti darījuši, jūs kā pienākas nenovērtējot, - viņas balsī bija manāmas tik tikko valdāmas dusmas. - Jūs galu galā tomēr, šķiet, esat vērīgs cilvēks.

Paukošanas skolotāja lūpas sašķiebās rūgtā grimasē.

-    Vai arī par viņu jūs pati parūpējāties? - viņš pavaicāja ar bezgalīgu nicinājumu: šķita, ka viņš vārdus izspļauj.

-    Nē. Mēs nolīgām divus vīriešus, kas faktiski neko par šo lietu nezina… Divus afēristus. Tos pašus, ar kuriem jums nācās sastapties jūsu drauga mājā.

-     Nelieši!

-     Iespējams, viņi mazliet pārcentās…

-     Šaubos gan. Esmu pārliecināts, ka viņi rūpīgi izpildīja jūsu un jūsu kompanjona norādījumus.

-      Katram gadījumam, ja tas jums sniegs atvieglojumu, varu jums pateikt, ka meitene jau bija mirusi, kad ar viņu tas viss… tika izdarīts. Viņa tikpat kā nejuta nekādas mokas.

Haime Astarloa uzlūkoja viņu, it kā nespēdams noticēt pats savām ausīm.

-     No jūsu puses tas bija ļoti jauki, Adela de Otēro… Ja pieņemam, ka tas ir jūsu īstais vārds. Ļoti jauki. Jūs teicāt, ka nelaimīgā tikpat kā nav jutusi ciešanas. Tas, bez šaubām, dara godu jūsu sievišķīgajai iejūtībai.

-     Priecājos, ka atkal esat atguvisk spēju ironizēt, skolotāj.

-    Nesauciet mani par skolotāju, es jūs ļoti lūdzu. Jūs droši vien būsiet ievērojusi, ka ari es jūs vairs neuzrunāju - "kundze".

Šoreiz viņas smiekli atskanēja patiešām nepiespiesti.

-      Touche, don Haime. Dūriens, jā, kungs. Vai vēlaties, lai es turpinu, vai arī jums jau zināms pietiekami daudz un jūs dodat priekšroku pielikt punktu šai sarunai?

-    Es velētos uzzināt, kā nonācāt uz pēdām nabaga Karselesam…

-    Tas bija pavisam vienkārši. Mēs uzskatījām, ka dokumentus esam zaudējuši uz visiem laikiem. Protams, mums pat prātā neienāca doma pārjums. Tad pēkšņi jūsu draugs ieradās mana drauga mājā, pieprasot neatliekamu tikšanos, lai apspriestu kādu svarīgu jautājumu. Viņš tika pieņemts, un tad viņš izvirzīja savas prasības: viņa rokās bija nokļuvuši svarīgi dokumenti, un, zinādams par ieinteresētās personas ekonomisko stāvokli, viņš pieprasīja noteiktu naudas summu apmaiņā pret dokumentiem un savu klusēšanu…

Haime Astarloa pārlaida roku pār pieri: skolotāju apstulbināja viņa paša iekšējās pasaules sagrūšana, viņš juta, kā tā sadrūp gabalos.

-     Arī Karseless! - vārdi, kas atskanēja no viņa lūpām, izklausījās pēc vaida.

-    Un kādēļ gan ne? - viņa pajautāja. - Jūsu draugs bija godkārīgs. Un nožēlojams, kā jebkurš cits. Viņš izdarīja likmi uz šo darījumu, lai izkļūtu no zaņķa. Man tā šķiet.

-    Man viņš šķita godīgs cilvēks, - iebilda dons Haime. - Viņš bija tik radikāls, noteikts… Tik principiāls un nepiekāpīgs… Es viņam uzticējos.

-    Baidos, ka vecumā, kādu esat saniedzis, jūs uzticējāties pārāk daudziem cilvēkiem.

-     Jums taisnība. Es uzticējos ari jums.

-     Nu pietiks, - viņa šķita aizkaitināta. - Jūsu sarkastiskās piezīmes šobrīd mums neko nedos. Vai jūs neinteresē uzzināt vēl kaut ko?

-     Mani tas interesē. Turpiniet.

-     Mans draugs ar mīļiem vārdiem atvadījās no Karselesa, bet pēc stundas divi mūsu vīri ieradās pie viņa, lai atgūtu dokumentus. Atbilstošā veidā… pārliecināts, jūsu draugs izstāstīja visu, ko vien zināja, un nosauca arī jūsu vārdu. Tad ieradāties jūs, un jāatzīst, ka jūsu ierašanās mums visiem radīja lielus sarežģījumus. Es gaidīju uz ielas karietē un redzēju, kā šie vīri izskrien no mājas, it kā būtu velnu redzējuši. Vai zināt, ja vien es nebūtu tik norūpējusies par radušos situāciju, mani no visas sirds tas būtu uzjautrinājis. Ņemot vērā, ka vairs neesat nekāds jauneklis, domāju, ka jums tas nenācās viegli: vienam jūs salauzāt degunu, bet otram ir divas brūces: rokā un cirksnī. Viņi teica, ka jūs esot aizstāvējies kā pats Lucifers.

Adela de Otēro kādu brīdi klusēja, bet tad ieinteresēta pavai- caja:

-    Tagad es būšu tā, kas jums uzdod jautājumu. Kāpēc jūs tajā visā ievilkāt to nelaimīgo?

-     Es viņu neievilku. Vēlos teikt, ka to izdarīju pats pret savu gribu. Es izlasīju dokumentus, bet nespēju saprast to saturu.

-     Vai jūs par mani smejaties? - jaunās sievietes izbrīns šķita patiess. - Vai jūs tikko neteicāt, ka izlasījāt šos dokumentus?

Paukošanas skolotājs apmulsis piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Es jau jums teicu, ka jā, bet es neko no tiem nesapratu. Tie vārdi, vēstules un viss pārējais, tie man neko neizteica. Nekad neesmu interesējies par tādām lietām. Izlasot dokumentus, vienīgais, ko sapratu, bija tas, ka kads denunciēja citus un ka pa vidu vēl bijušas kādas valsts lietas. Bet pie Karselesa pēc palīdzības es vērsos tieši tādēļ, ka nespēju atrast vainīgā vārdu. Viņš, bez šaubām, to izsecināja, varbūt tāpēc, ka atcerējās notikumus, par kuriem bija runa dokumentos.

Adela de Otēro paspēra pāris soļus uz priekšu, un gaisma atkal apspīdēja viņas seju. Starp uzacīm bija parādījusies maza, bažu radīta rieva. *

-     Baidos, ka šeit radies kāds pārpratums, don Haime. Vai jūs gribat teikt, ka nezināt mana drauga vārdu?… Tā cilvēka vārdu, par kuru mēs visu šo laiku runājam?

Dons Haime paraustīja plecus; viņa pelēkās un vaļsirdības pilnās acis nemirkšķinot izturēja Adelas aizdomu pilno skatienu.

-     Es to nezinu.

Jaunā sieviete viegli pašūpoja galvu, ar pārsteigumu uz viņu nolūkojoties. Šķita, ka viņas prāts steidzīgi darbojas.

-     Bet jūs taču noteikti izlasījāt ari vēstuli, ja jau to bijāt izņēmis no dokumentu mapes…

-     Kādu vēstuli?

-      Pašu svarīgāko: Vaļjespīna vēstuli Narvaesam. To, kurā bija minēts… Vai jūs to nenodevāt policijai? Vai tā vēl arvien ir pie jums?

-     Es jums vēlreiz saku, ka neko nezinu un nekad neesmu redzējis nekādu nolādētu vēstuli, par kuru jūs man stāstāt.

Šoreiz Adela de Otēro bija tā, kas apsēdās dona Haimes priekšā: viņa izskatījās saspringusi un aizdomu pārņemta. Rēta lūpas kaktiņā vairs nebūt nesmaidīja, tā bija pārvērtusi viņas sejas izteiksmi apjukuma pilnā grimasē. Pirmo reizi paukošanas skolotājs redzēja viņu tādu.

-      Redziet, don Haime… Es pie jums šonakt ierados ar tiešu nolūku. Starp Luisa de Ajalas dokumentiem bija vēstule; to bija rakstījis iekšlietu ministrs, un tajā bija norādīti tā aģenta personas dati, kurš sniedza informāciju par Prima konspirāciju… Runa ir par vēstuli, kuras kopiju pats Luiss de Ajala nosūtīja manam draugam, kad sāka viņu šantažēt. Taču šīs vēstules nebija dokumentu mapē, kuru mēs atradām pie Karselesa. Tātad tai jābūt pie jums.

-     Nekad tādu vēstuli neesmu redzējis. Ja es būtu to izlasījis, es taisnā ceļā būtu devies pie noziedznieka, kas to visu organizējis, lai ar vienu floretes dūrienu caururbtu viņam sirdi. Nabaga Karseless tad vēl būtu dzīvs. Es cerēju, ka viņš kaut ko no šiem dokumentiem spēs izsecināt…

Adelas de Otēro rokas mājiens norādīja, ka šobrīd Karselesa liktenis viņu interesē vismazāk.

-    Viņš to arī izdarija, - viņa paskaidroja. - Pat bez vissvarīgākās vēstules jebkuram, kas kaut nedaudz sekojis notikumu atīstibai politikā pēdējo divu gadu laikā, viss kļūtu skaidrs. Dokumentos tika pieminēta lieta par sudraba raktuvēm Kartahēnā, bet tā tieši norādīja uz manu draugu. Turklāt tajos vēl bija aizdomās turamo saraksts, kurus policijai vajadzēja uzraudzīt; tie bija augstākās sabiedrības pārstāvji, to starpā tika minēts arī viņš; lai gan pēc tam aizturēto sarakstos mana drauga vārds nefigurēja… īsi sakot, tur bija daudz vienuviet apkopotu norāžu, kas ļāva bez īpašām pūlēm atklāt, kurš bijis Vaļjespīna un Narvaesa uzticības persona. Ja vien jūs nebūtu cilvēks, kurš dzīvo, uzgriezis muguru apkārtējai pasaulei, jūs to būtu uzminējis tikpat viegli kā jebkurš cits.

Jaunā sieviete piecēlās un paspēra dažus soļus pa istabu, koncentrējusies un iegrimusi savās domās. Par spīti divdomīgajai situācijai, Haime Astarloa nespēja vien apbrīnot Adelas aukstasinību. Būdama triju cilvēku noslepkavošanas līdzdalībniece, viņa bija ieradusies pie paukošanas skolotāja mājās, riskējot nokļūt policijas rokās. Viņa pavisam mierīgi bija tam izklāstījusi šausminošu stāstu, bet tagad mierīgi pastaigājās pa kabinetu, nepievēršot ne mazāko uzmanību revolverim un floretei, kas atradās Haimem priekšā uz galda. Viņas domas nodarbināja tikai un vienīgi kaut kāda vēstule… No kāda materiāla veidota tā, kura sevi dēvē par Adelu de Otēro?

Tas šķita absurdi, bet paukošanas skolotājs pieķēra sevi pie domas: kur gan palikusi ši noslēpumainā vēstule? Kas bija noticis? Vai Luiss de Ajala tomēr nebija viņam visā pilnībā uzticējies? Par vienu viņš bija pārliecināts: tādu vēstuli viņš nebija lasījis…

Viņš neizkustējās no vietas, ar pavērtu muti, aizturējis elpu, mēģinādams apturēt kādu fragmentu, kas uz brīdi bija šķērsojis viņa atmiņu. Tas viņam arī izdevās, bet ar tādu piepūli, ka tas atspoguļojās viņa sejā tik spēji, ka pat Adela de Otēro pagriezās un pārsteigtā viņu uzlūkoja. Tā nevarēja būt. Smieklīgi pat iedomāties, ka tas noticis tā. Tas bija kaut kas absurds! Bet tomēr…

- Kas noticis, don Haime?

Viņš lēnām, neko neatbildējis, piecēlās. Tad paņēma petrolejas lampu, bet kādu brīdi neizkustējās no vietas, lūkodamies apkārt, it kā tikko būtu atmodies no dziļa sapņa. Tagad viņš spēja atcerēties.

-    Vai ar jums kas noticis?

Jaunās sievietes balss šķita skanam kaut kur ļoti tālu: tobrīd viņa prāts darbojās, cik vien ātri iespējams. Pēc Ajalas nāves, kad viņš atvēra dokumentu mapi, lai uzsāktu dokumentu lasīšanu, viņam bija nācies to mazliet sakārtot. Mape bija izkritusi no rokām, un dokumenti bija izkaisījušies pa grīdu. Tas bija noticis viesistabas stūrī pie riekstkoka kumodes. Pēkšņas iedvesmas pārņemts, viņš pagāja garām Adelai de Otēro un, nometies četrrāpus pie kumodes, sāka taustīt grīdu zem tās. Kad viņš piecēlās, viņa rokās bija papīra lapa. Viņš uz to lūkojās, skatienu neatrāvis.

-    Te tas ir, - viņš nomurmināja, vicinot papīra gabalu. - Tas tur bija visu šo laiku… Cik gan stulbs es esmu!

Adela de Otēro bija pienākusi tuvāk un ar neuzticības pilnu skatienu raudzījās uz vēstuli.

-    Un jūs man vēlaties pateikt, ka to atradāt tur…? Ka tā tur bija aizkritusi?

Paukošanas skolotājs bija pavisam bāls.

-     Svētais Dievs… - viņš klusītiņām nomurmināja. - Nabaga Karseless! Kaut arī viņu spīdzināja, viņš nevarēja pateikt to, par kā eksistēšanu nezināja. Tā dēļ viņu tik ļoti mocīja…

Viņš nolika petrolejas lampu uz kumodes un tuvināja vēstuli gaismai. Adela de Otēro, kas stāvēja viņam līdzās, kā apburta skatījās uz papīra lapu.

-     Es jūs ļoti lūdzu, don Haime. Nelasiet to, - viņas balss intonācijā bija jaušams dīvains pavēles un lūguma mistrojums. - Atdodiet man to neizlasījis, lūdzu. Mans draugs uzskatīja, ka ari jūs jānogalina, bet es viņu pārliecināju, lai ļauj man vienai nākt šurp. Tagad es priecājos, ka esmu to izdarījusi. Varbūt mēs vēl paspēsim laikā…

-    Kādā laikā? Laikā, lai atgrieztu dzīvību mirušajiem? Laikā, lai es noticētu jūsu jaunavīgajai nevainībai vai arī jūsu labvēļa cēlsirdīgajām jūtām…? Ejiet pie velna!

Pievēris plakstiņus, viņš kūpošās petrolejas lampas gaismā lasīja. Tur patiešām bija atrisinājums visam.

Augsti god. donam Ramonam Marijai Narvaesatn,

Padomes prezidentam

Mans ģenerāli!

Lieta, kuru mēs pirms dažām dienām privāti apspriedām, pavisam negaidīti ievirzījusies citās sliedēs, bet man šķiet, ka daudzsološās. Prima lietā ir iesaistīts Bruno Kasorla Longo, Itālijas bankas pilnvarotais Madridē. Bez šaubām, šis vārds jums jau ir pazīstams, jo viņš piedalījās Salamankas Ziemeļu virziena dzelzceļa projektā. Man ir pierādījumi, ka Kasorla Longo devis lielus kredītus grāfa Reusa grupējumiem, ar kuru, atrodoties savā krāšņajā kabinetā Santa Ana laukumā, viņš uztur ciešus sakarus. Jau ilgāku laiku es neuzkrītoši novēroju putniņu un uzskatu, ka pienācis laiks paspēlēties ar viņu, liekot lietā visaugstākās likmes. Mūsu rokās ir atklāt skandālu, kas viņu izputinās, turklāt mēs vēl varam likt viņam ilgāku laiku pavadīt kādā skaistā vietiņā Filipīnu salās vai Fernando Po, kur viņš varētu apdomāt pieļautās kļūdas. Bet tādam cilvēkam kā viņš, kas pieradis pie greznības, tas, bez šaubām, dotu neaizmirstamu pieredzi.

Tomēr, atceroties to, par ko runājām iepriekšējā tikšanās reizē, par to, ka nepieciešams iegūt vairāk informācijas par Prima intrigām, man ienāca prātā, ka mēs no šā kunga vēl varam iegūt pietiekami daudz. Un tā, palūdzis tikšanos ar viņu, es izplānoju situāciju, cik vien rūpīgi iespējams. Tā kā runa ir par ļoti inteliģentu cilvēku un tā kā viņa politiskā pārliecība nav tik spēcīga kā komerciālā, viņš piekrita sniegt mums noteiktus pakalpojumus. Beigu beigās, viņš taču saprot, cik daudz var zaudēt, ja mēs viņu sagrābsim spīlēs par revolucionārās kustības mēģinājumu atbalstīšanu, bet, tā kā viņš ir labs baņķieris, viņu šausmina vārds "bankrots". Un tā viņš ir gatavs ar mums sadarboties vienmēr un tad, ja viss notiks diskrēti. Viņš mūs turēs lietas kursā par Prima un tā aģentu plānotajām darbībām; viņš tiem joprojām sniegs aizdevumus, bet no šī brīža mums būs precīzi zināms - kam un kādam nolūkam.

Protams, viņš izvirza ari savas prasības. Pirmā: lai par to neuzzina neviens cits, izņemot Jūs un mani. Otrs nosacījums saistīts ar ekonomiska rakstura kompensāciju. Tādam cilvēkam kā viņš nepietiek ar trīsdesmit sudraba grašiem; un tā: viņš pieprasa nodot viņa pārvaldījumā Mursijas sudraba raktuves; gan viņš, gan viņa banka šajā darījumā ir ļoti ieinteresēti.

Pēc manām domām, šis darījums ir valdībai un tronim izdevīgs, jo šis mūsu cilvēks ir vislabākajās attiecībās ar Primu un lielāko daļu tā piekritēju, savukārt Liberālā savienība viņu uzskata par vienu no saviem visstabilākajiem pīlāriem Madridē.

Šai lietai varētu būt vēl citi risinājumi, bet nebūtu prātīgi to visu izteikt rakstiskā veidā. Piebildīšu tikai, ka, pēc manām domām, Kasorla Longo ir gudrs cilvēks un arī ļoti godkārīgs. Līdz ar viņu mēs par saprātīgu cenu iegūtu aģentu, kurš iefiltrējies pašā konspirācijas sirdī.

Nedomāju, ka būtu prātīgi runāt par šo tēmu rītdienas Padomes sēdē. Mums, Jūsu Ekselence, vispirms vajadzētu šo jautājumu apspriest, tiekoties privāti.

Vissirsnīgākie sveicieni Jūsu Ekselencei.

Hoakīns Vaļjespīns Andreu Madridē, 4. novembrī (Vienā eksemplārā)

Haime Astarloa beidza lasit un kādu bridi klusēja, viegli šūpojot galvu.

- Tātad šeit bija visa atrisinājums… - viņš beidzot nomurmināja; skolotāja balss bija tik tikko saklausāma.

Adela de Otēro, nekustīgi stāvot, uzacis saraukusi, pētoši vēroja viņa reakciju.

-    Jā, tas bija atrisinājums, - viņa ar nopūtas pieskaņu balsī apstiprināja, it kā nožēlodama, ka paukošanas skolotājam izdevies piekļūt pēdējam noslēpuma stūrītim. - Ceru, ka esat apmierināts.

Skolotājs veltīja viņai izklaidīgu skatienu, it kā būtu pārsteigts, vēl arvien viņu šeit redzot.

-     Apmierināts? - šķita, ka viņš izgaršo šo vārdu, bet tā garša viņam nepatīk. - Pārāk bēdīgs ir apmierinājums, kuru tajā visā var rast… - viņš pacēla vēstuli, viegli to šūpojot starp īkšķi un rādītājpirkstu. - Domāju, ka tagad jūs lūgsiet, lai atdodu šo dokumentu… Vai ari es kļūdos?

Petrolejas lampas gaismā jaunās sievietes acis iezaigojās. Adela de Otēro pastiepa roku.

-     Lūdzu.

Haime Astarloa uzmanīgi viņu vēroja, nespēdams vien nobrīnīties par šīs jaunās sievietes izturību un drosmi. Viņa stāvēja, iz- slējusies tā priekšā istabas puskrēslā, ar vislielāko aukstasinību pieprasot, lai skolotājs viņai atdod rakstisku pierādījumu, kurā norādīts šīs traģēdijas vaininieka vārds.

-     Jūs droši vien arī mani cerat nogalināt, ja es nepiekāpšos jūsu vēlmēm?

Pār Adelas de Otēro lūpām pārslīdēja izsmiekla pilns smaids. Viņas skatiens bija līdzīgs čūskas skatienam, kad tā hipnotizē savu laupījumu.

-    Neesmu šurp nākusi, lai jūs nogalinātu, don Haime. Es tikai vēlējos šo to atrisināt. Neviens nedomā, ka jums būtu jāmirst.

Paukošanas skolotājs pacēla vienu uzaci: šķita, ka šie vārdi likuši viņam vilties. *

-    Un jūs nedomājat mani nogalināt? - viņš kādu brīdi šķita it kā nopietni apdomājam šo jautājumu. - Pie velna, doņja Adela. No jūsu puses tas patiešām ir cēls žests.

Jaunās sievietes lūpas atplauka smaidā: šoreiz tas bija drīzāk draiskulīgs nekā ļauns smaids. Dons Haime intuitīvi juta, ka viņa uzmanīgi izvēlas vārdus.

-     Man nepieciešama šī vēstule, skolotāj.

-     Es jūs lūdzu nesaukt mani par skolotāju.

-     Man tā vajadzīga. Kā jūs jau zināt, tās dēļ esmu pārāk tālu aizgājusi.

-    To es zinu. Es pat teiktu, ka ļoti labi zinu. Es tam ticu.

-     Es jūs ļoti lūdzu. Mums vēl ir laiks.

Skolotājs paskatījās uz viņu ar ironijas pilnu skatienu.

-    Jau otro reizi jūs sakāt, ka mums vēl ir laiks, bet es tā ari nespēju iedomāties, kāds tieši… - viņš palūkojās uz papīru, kuru turēja rokā. - Cilvēks, par kuru rakstīts šajā sūtījumā, ir īsts nelietis; viņš ir blēdis un slepkava. Ceru, ka jūs mani nelūdzat sadarboties, lai noslēptu viņa noziegumus; neesmu radis, ka mani apvaino, un vēl jo mazāk tik vēlā nakts stundā… Vai zināt vienu lietu?

-    Nē. Es klausos.

-     Sākumā, kad es vēl nezināju, kas īsti noticis, kad ieraudzīju jūsu… to līķi uz marmora galda, es nolēmu atriebt Adelas de Otēro nāvi. Tieši tādēļ es neko toreiz nepastāstīju policijai.

It kā domās iegrimusi, viņa uzmeta tam skatienu. Šķita, ka viņas smaids kļuvis maigāks.

-     Esmu jums par to pateicīga, - viņas balsī ieskanējās agrāko laiku nots, kas skolotājam izklausījās patiesa. - Bet tagad taču jūs redzat, ka nekāda atriebība nebija nepieciešama.

-     Jūs tā domājat? - šoreiz bija dona Haimes kārta pasmaidīt. - Bet jūs maldāties. Vēl ir citi cilvēki, kuri man jāatriebj. Piemēram, Luiss de Ajala.

-    Viņš bija uzdzīvotājs un šantāžists.

-     Agapito Karseless…

-    Nabaga velns. Viņu nogalināja paša alkatība.

Paukošanas skolotāja pelēkajās acīs bija jaušams stindzinošs

aukstums, kad viņš atkal cieši ieskatījās jaunās sievietes acīs.

-     Tā nabaga meitene, Lusija… - viņš lēnām izteica. - Vai arī viņa bija pelnījusi nāvi?

Tā bija pirmā reize, kad Adela de Otēro izvairījās no dona Haimes acu skatiena. Atsākusi runāt, viņa to darīja ļoti piesardzīgi.

-    Tas, kas notika ar Lusiju, bija neizbēgami. Es jūs ļoti lūdzu: ticiet man.

-     Bet protams. Man pietiek ar jūsu vārdu.

-     Es runāju pavisam nopietni.

-     Protams. Tā būtu nepiedodama neuzticība, ja es sāktu šaubīties par jūsu teikto.

Abu starpā iestājās nospiedošs klusums. Viņa, noliekusi galvu, šķita iegrimusi savu roku aplūkošanā, kas bija sakrustotas klēpī. Abas melnās platmales lentes krita pār viņas kailo kaklu. Neraugoties ne uz ko, paukošanas skolotājam ienāca prātā, ka, būdama paša velna iemiesojums, Adela de Otēro tomēr ir tik skaista, ka viņas dēļ iespējams zaudēt prātu.

Pēc kāda brīža jaunā sieviete pacēla galvu.

-     Ko jūs domājat darīt ar vēstuli?

Haime Astarloa paraustīja plecus.

-     Man radušās šaubas, - viņš pavisam naivi atbildēja. - Nezinu, vai doties taisnā ceļā uz policiju vai arī iepriekš iegriezties pie jūsu labvēļa un iedurt viņam kaklā floreti. Un nestāstiet man, ka jums prātā pašlaik ir kāda labāka doma.

Melnie zīda svārki maigi nočaukstēja, saskaroties ar paklāju. Viņa bija pienākusi tuvāk, un paukošanas skolotājs jau pavisam tuvu sajuta rožūdens aromātu.

-     Man ir kāda labāka doma, - jaunā sieviete lūkojās viņam tieši acīs, izaicinoši pacēlusi zodu. - Piedāvājums, kuru jūs nespēsiet atraidīt.

-     Jūs kļūdāties.

-    Nē, - nu jau viņas balss skanēja silti un maigi, kā kāda skaista kaķu dzimtas pārstāvja murrāšana. - Es nekļūdos. Vienmēr ir kaut kas slēpjams… Nav tāda cilvēka, kuram nebūtu cenas. Un es varu samaksāt jūsējo.

Pārsteigtā dona Haimes acu priekšā Adela de Otēro pacēla rokas un atpogāja kleitas augšējo pogu. Paukošanas skolotājs, kā apburts lūkojoties vijolīšu krāsas acis, sajuta pēkšņu sausumu riklē. Viņa atpogāja nākamo pogu. Viņas zobi, balti un nevainojami, iemirdzējās puskrēslā.

Viņš mēģināja atkāpties, taču šīs acis šķita viņu hipnotizējam. Beidzot viņam izdevās novērst skatienu, bet tagad tas bija pievērsts kailajam kaklam, maigajiem atslēgas kaulu apveidiem zem ādas, baudkāri pulsējošajam samtainajam trijstūrim, kas atklājās starp jaunās sievietes pusatklātajām krūtīm.

Balss nu jau atskanēja kā intīms čuksts:

- Es zinu, ka jūs mani mīlat. Vienmēr to esmu zinājusi, jau no paša sākuma. Varbūt viss būtu pavērsies pavisam citādi, ja vien…

Balss apklusa. Haime Astarloa aizturēja elpu, viņam šķita, ka viņš lidinās kaut kur ārpus reālās pasaules. Pavisam tuvu pie lūpām bija jūtama Adelas de Otēro elpa; tad viņas mute pavērās kā asiņojoša daudzsološa brūce. Nu jau viņa raisīja vaļā ņiebura aukliņas, lentes, viņas pirkstu skartas, atraisījās. Pēc tam, nespēdams pretoties šī mirkļa valdzinājumam, paukošanas skolotājs sajuta, kā jaunās sievietes rokas meklē viņa roku; viņas pieskārieni šķita apdedzinām ādu. Pamazām Adela de Otēro virzīja skolotāja roku, līdz tā atdūrās pret viņas kailajām krūtīm. Sajūtot silto un meitenīgo krūšu pulsēšanu, dons Haime nodrebēja, atgūstot gandriz jau aizmirstas izjūtas, no kurām, kā pašam šķita, viņš bija atteicies uz visiem laikiem.

Paukošanas skolotājs izdvesa vieglu vaidu un pievēra acis, ļaudamies saldajam vārgumam, kas viņu bija pārņēmis. Adela mierīgi un maigi pasmaidīja un, atlaidusi vaļā viņa plaukstu, pacēla rokas, lai noņemtu platmali. To darot, viņa viegli izslējās, un paukošanas skolotājs, gan ļoti lēnām, bet tomēr tuvināja savas lūpas viņas skaistajām kailajām krūtīm, līdz sajuta to karstumu.

Visa apkārtējā pasaule šobrīd bija palikusi kaut kur tālu; tā nebija nekas vairāk kā vien klusa un neskaidra jūras viļņošanās, kas viegli skāra tuksnesīgas pludmales krastus; viļņu radīto troksni apslāpēja attālums. Nebija nekā, kā vien plašs, gaišs un mirdzošs tukšums, pilnīga realitātes izjūtas un sirdsapziņas pārmetumu zaudēšana; bija zudušas ari izjūtas… Viss bija izzudis: nebija pat kaisles. Vienīgā nots, vienmuļa un nebeidzama, atskanēja kā vaids par vientulību, ilgu laiku viņš to bija aizturējis sevī, bet tagad skolotāja lūpās to bija atraisījusi pieskaršanās maigajai sievietes ādai.

Pēkšņi kaut kas no viņa aizmidzinātās apziņas, tā daļiņa, kura vēl arvien bija nomodā,-šķita iekliedzamies. Ne jau uzreiz signāls nokļuva līdz viņa gribas atsperēm, taču, uztvēris šo briesmas vēstošo skaņu, dons Haime pacēla galvu un ieskatījās jaunās sievietes sejā. Viņš nodrebēja tā, it kā viņu būtu ķēris elektriskās strāvas trieciens. Viņas rokas vēl aizvien bija aizņemtas ar cepures noņemšanu, taču acis dzirksteļoja kā kvēlojošas ogles. Mute bija tik saspringta, ka rēta lūpu kaktiņā sejai piešķīra velnišķīgu izteiksmi. Sejas vaibsti bija neparasti savilkti; paukošanas skolotājam šī sejas izteiksme bija labi iespiedusies atmiņā: tāda kļuva Adelas de Otēro seja brīžos, kad viņa gatavojās atkāpties, lai pēc tam izdarītu spēcīgu un izšķirošo dūrienu.

Dons Haime atsprāga atpakaļ, nespēdams aizturēt iekšēja nemiera pilnu kliedzienu. Viņa tobrīd jau bija ļāvusi cepurei nokrist, bet labajā rokā cieši turēja garu matadatu, piespraudi, ar kuru cepuri piestiprināja pie matiem, gatava to iedurt tā vīrieša pakausī, kurš vēl pirms dažām sekundēm bija nometies viņas priekšā ceļos. Paukošanas skolotājs atkāpās, uzdurdamies mēbelēm, kas atradās istabā; viņš juta, kā asinis tā dzīslās sastingst. Tad, šausmu paralizēts, viņš redzēja, kā viņa atmet atpakaļ galvu un sāk ļauni smieties, šie smiekli skanēja kā bēru zvans.

- Nabaga skolotājs… - sieviete lēnām izrunāja vārdus, bez jebkādas intonācijas, it kā uzrunātu kādu nepazīstamu cilvēku, kura liktenis viņai vienaldzīgs. Vārdos nebija ne naida, ne nicinājuma; tajos skanēja tikai un vienīgi vēsums un patiess žēlums. - Līdz beigām naivs un lētticīgs. Vai tā nav…? Mans nabaga vecais draugs!

Viņa vēlreiz skaļi iesmējās un ar ziņkāres pilnu skatienu uzlūkoja donu Haimi. Šķita, ka viņu ļoti ieinteresējusi paukošanas skolotāja pārbīlī pārvērstā sejas izteiksme.

-    No visiem šīs drāmas dalībniekiem, Astarloa kungs, jūs izrādījāties vislētticīgākais, vispatiesākais un nožēlas cienīgākais, - vārdi kā ūdens pilieni lēnām skanēja tukšumā. - Visi: gan mirušie, gan dzīvie, jūs apzināti vazāja aiz deguna. Bet jūs kā sliktā komēdijā ar savu vecmodīgo ētiku un pārvarētajiem kārdinājumiem tajā spēlējāt pieviltā vīra lomu, kurš par visu uzzina pēdējais. Paskatieties pats uz sevi, ja varat. Atrodiet kādu spoguli un pasakiet man, kur tagad palicis viss jūsu lepnums, jūsu pašpārliecinātība, jūsu uzpūstā pašapmierinātība. Par ko, pie velna, jūs sevi uzskatījāt? Labi, tas viss bija aizkustinoši, piekrītu. Ja vēlaties, varat vēlreiz, bet šoreiz gan pēdējo, aplaudēt sev pašam, jo pienācis laiks nolaist priekškaru. Jums jāatpūšas.

Turpinot runāt, Adela de Otēro bez steigas pagriezās pret galdiņu, uz kura atradās revolveris un spieķis-zobens. Nometusi zemē nu jau nekam nevajadzīgo matadatu, viņa aši satvēra floreti.

-     Neraugoties uz jūsu naivumu, jūs esat prātīgs vīrs, - viņa noteica, aplūkodama zobena asmeni, it kā novērtējot tā kvalitāti. - Tieši tādēļ es paļaujos uz to, ka jūs izprotat radušos situāciju. Visos šajos notikumos es spēlēju tikai un vienīgi to lomu, kuru man bija atvēlējis Liktenis. Varu jums apgalvot, ka no savas puses neesmu pielikusi neko no ļaunuma, vien tik daudz, cik bija nenovēršami nepieciešams; bet tāda ir dzīve… Tā dzīve, no kuras jūs vienmēr esat mēģinājis turēties atstatu, bet kas šodien, šonakt, iezogas jūsu mājās, lai iesniegtu jums rēķinu par grēkiem, kurus nemaz neesat pastrādājis. Vai spējat uztvert šo ironiju?

Turpinot runāt, viņa tuvojās skolotājam kā sirēna, kas ar savu balsi apbur jūrniekus, kamēr kuģis tuvojas zemūdens rifiem. Vienā rokā viņa turēja petrolejas lampu, bet otrā bija sažņaugusi floretes rokturi. Viņa atradās skolotāja priekšā, tik nekustīga kā ledū cirsta statuja, smaidot tā, it kā draudu vietā būtu izteikusi laipnu lūgumu noslēgt mieru un visu aizmirst.

-     Mums jāatvadās, skolotāj. Bez naida.

Kad viņa paspēra soli uz priekšu, gatava izdarit dūrienu, Haime Astarloa vēlreiz viņas acīs ieraudzīja nāvi. Un tikai tad, pārvarējis savu sastingumu, viņš, saņēmis visus savus spēkus un atjautību, atlēca atpakaļ un, pagriezis muguru, metās uz tuvāko durvju pusi. Viņš bija nonācis tumšajā paukošanas galerijā. Viņa mina skolotājam uz papēžiem", petrolejas lampas gaisma nu jau apgaismoja arī šo telpu. Dons Haime palūkojās sev apkārt, izmisīgi meklēdams ieroci, ar kuru varētu stāties pretim savai vajātājai, taču vienīgais, kas viņam pagadījās pa rokai, bija ieroču turētājs ar mācību floretēm; tās visas bija ar uzgaļiem. Domājot, ka sliktāk būtu stāties pretim ienaidniekam kailām rokām, viņš satvēra vienu no tām; taču sajūta, saņemot tās rokturi, sniedza tikai vieglu mierinājumu. Adela de Otēro jau stāvēja paukošanas zāles durvīs, un petrolejas lampas gaisma, kad viņa noliecās, lai to noliktu uz grīdas, atspoguļojās zāles spoguļos.

- Piemērota vieta, lai atrisinātu mūsu lietu, skolotāj, - viņa klusā balsī noteica, nomierinājusies, redzot, ka florete, kuru dons Haime bija sažņaudzis rokā, nav bīstama. - Tagad jums būs iespēja pārliecināties, cik spējīga skolniece varu kļūt, - viņa paspēra dažus soļus tuvāk skolotājam, viņas vaibstos bija jūtams ledains aukstums, viņai pat nerūpēja tas, ka pusatpogātās kleitas izgriezumā bija redzamas kailas krūtis; Adela de Otēro ieņēma kaujas pozīciju. - Luiss de Ajala uz savas ādas izbaudīja, ko nozīmē jūsu izcilais dūriens, tas, par kura apgūšanu jāmaksā divsimt eskūdo. Tagad pienācis brīdis to vērst pret tā radītāju… Jūs taču man piekritīsiet, ka tas būtu visai asprātīgi.

Nepabeigusi savu sakāmo, viņav ar pārsteidzošu ātrumu jau izdarīja dūrienu uz priekšu. Haime Astarloa atkāpās, ar sava ieroča uzgali atvairīdams dūrienu. Sen zināmās un tik tuvās paukošanas mākslas kustības mazpamazām ļāva atgriezties viņa jau zaudētajai pašpārliecībai, tās viņu izrāva no šausminošā sastinguma, kurā viņš pirms brīža bija nonācis. Viņš uzreiz saprata, ka ar savu mācību floreti nespēs izdarīt nevienu nopietnu dūrienu.

Vajadzēja aprobežoties ar uzbrukumu atvairīšanu, cik vien tas iespējams, pašam visu laiku aizstāvoties. Viņš atcerējās, ka otrā zāles galā ir aizslēgts ieroču skapis, kurā glabājas pusducis florešu un kaujas zobenu, taču viņa pretiniece nekad nepieļautu, lai viņš līdz šai vietai nokļūst. Turklāt viņam vienkārši nebūtu laika uzgriezt tai muguru, atvērt skapi un satvert vienu no šiem ieročiem. Bet varbūt tomēr. Viņš nolēma atsist uzbrukumus un virzīties uz to salona pusi, cerot sagaidīt izdevīgu brīdi.

Adela de Otēro, it kā nojautusi, kas viņam padomā, metās uzbrukumā, liekot viņam atkāpties kādā zāles stūrī, kura sienas no abām pusēm sedza divi spoguļi. Donam Haimem viņas nodoms bija skaidrs. Tur, kur viņam būs liegta iespēja kustēties, kur viņš nekur nevarēs atkāpties, viņa to caurdurs, par to nebija ne mazāko šaubu.

Viņa uzbruka ar visu spēku; viņas uzacis bija sarauktas, bet lūpas sakniebtas tā, ka no tām bija redzama tikai šaura taisna līnija. Skaidrs bija viens: viņa bija sagatavojusies uzvarai, piespiežot skolotāju aizstāvēties un izmantojot to floretes asmens daļu, kas tuvāk rokturim, līdz ar to ļoti ierobežojot viņa kustības. Haime Astarloa atradās trīs metru attālumā no sienas un nevēlējās atkāpties tālāk. Tad Adela de Otēro izdarīja dūrienu zem rokas, šis gājiens viņam radīja nopietnas grūtības. Viņš atsita uzbrukumu, skaidri saprazdams, ka nav spējīgs izdarīt to tā, kā tad, ja viņa rokās būtu kaujas florete. Adela de Otēro ar neparastu vieglumu izdarīja kustību, kas paukotāju vidū pazīstama kā roktura pagriešana, izmainot savas floretes asmens virzienu, un, kad abas floretes saskārās, viņa savējo novirzīja pret pretinieka ķermeni. Kaut kas auksts skāra paukošanas skolotāja kreklu, iekļūdams viņa labajā sānā, starp ādu un ribām. Viņš tajā pašā brīdī atlēca atpakaļ, zobus sakodis, lai apslāpētu panikas pilnu izsaucienu, kas izmisigi mēģināja izrauties no rīkles. Pārāk bezjēdzīgi būtu nomirt tā; tādā veidā - savā mājā no sievietes rokas. Viņš vēlreiz mazliet atkāpās, juzdams, kā zem paduses krekls pamazām piesūcas ar karstām asinīm.

Adela de Otēro mazliet nolaida floreti, apstājusies, lai dziļi ievilktu elpu, un veltīja skolotājam skatienu, kurā bija neslēpts ļaunums.

-    Nebija slikti, vai ne? - to vaicājot, viņas acis iezibsnijās jautrība. - Ja neiebilstat, pāriesim pie divsimt eskūdo vērtā dūriena… Aizsargājieties!

Atskanēja florešu asmeņu šķindoņa. Paukošanas skolotājs zināja, ka šādu uzbrukumu nav iespējams apturēt, ja rokā nav kaujas floretes, kas būtu drauds pretiniekam. No otras puses, ja viņš tagad koncentrēsies tieši šim konkrētajam dūrienam, aizsargājot tikai ķermeņa augšdaļu, Adela de Otēro to var izmantot, lai izdarītu dūrienu citā vietā, zemāk, bet tas tieši tāpat var izrādīties nāvējošs. Viņš atradās strupceļā, aiz muguras bija jūtama siena, jau pavisam tuvu; ar acu kaktiņu viņš varēja saskatīt spoguli, kas atradās pa kreisi. Skolotājs nolēma, ka viņa vienigais glābiņš ir mēģināt atbruņot jauno sievieti vai ari vairākas reizes iesist viņai pa seju, jo, kaut arī floretei bija uzgalis, seju ar to bija iespējams nopietni savainot.

Viņš izvēlējās pirmo variantu: tas viņam šķita vieglāk izpildāms. Skolotājs atbrīvoja roku, bet ķermeņa svaru pārnesa uz kreiso kāju. Viņš nogaidīja, lidz Adela de Otēro izdara dūrienu ceturtajā sektorā, un atsita to, tad, uzlicis roku uz floretes asmens gala, to salieca, bet pēc tam palaida vaļā, kā ar pātagu spēcīgi uzsizdams pa pretinieces floreti, taču viņam ar izmisumu sirdī nācās pārliecināties, ka jaunā sieviete turējās stingri. Tad viņš, jau bez īpašām cerībām, izdarīja dūrienu ceturtajā sektorā, cenšoties trāpīt viņai sejā. Tas izrādījās pārāk īss, floretes Uzgalis viņas seju neskāra. Taču ar to pietika, lai viņa atkāptos.

-    Skat tik, - jaunā sieviete ar ļaunu smaidu sejā noteica. - Tātad cienījamais kungs vēlas mani sakropļot… Tādā gadījumā, nāksies to visu paveikt ātri.

Viņa sarauca uzacis, lūpas sakniebusi tā, ka sejas izteiksmē at- poguļojās mežonīga jautrība. Tad Adela de Otēro izdarīja viltus kustību, piespiežot donu Haimi nolaist floreti zemāk. Jau uzsākot šo kustību, viņš saprata savu kļūdu, vēl pirms viņa pavērsa floreti izšķirošajam dūrienam, bet spēja vairs tikai izstiept uz priekšu kreiso roku, lai atvairītu pretinieces dūrienu, kas šobrīd jau bija vērsts pret viņa krūtim. Viņš atvairīja floreti ar rokas vēzienu, tajā pašā brīdī sajūtot, kā tās asmens pāršķeļ viņa plaukstu. Adela tūlīt pat atrāva atpakaļ savu ieroci, baidoties, ka skolotājs to sagrābs un izraus viņai no rokas. Haime Astarloa īsu brīdi nolūkojās uz saviem asiņojošajiem pirkstiem, bet tad ieņēma aizstāvības pozīciju, lai atsistu nākamo uzbrukumu.

Un pēkšņi, jau uzsākot kustību, skolotāja prātu apgaismoja cerības stariņš. Viņš vēlreiz bija mēģinājis izdarīt dūrienu, apdraudot jaunās sievietes seju; tas bija licis viņai vārgi to atvairīt ceturtajā pozīcijā. Kamēr viņa gatavojās jaunam uzbrukumam, Haimes Astarloa instinkts zibens ātrumā viņam pačukstēja, ka tur uz īsu mirkli radusies neaizsargāta vieta, kāds brīdis, kad Adelas de Otēro seja uz sekundi paliek atklāta. Nevis acis, bet tieši viņa intuīcija bija tā, kas pirmā uztvēra šo vājo vietu. Turpmāk vecā paukošanas skolotāja profesionālie refleksi jau pavisam automātiski vadīja viņa rīcību ar vēsu pulksteņa mehānisma precizitāti. Dons Haime, aizmirsis par nenovēršamajām briesmām, pilnīgi pēkšņās iedvesmas pārņemts, apzinoties, ka vairs nav ne laika, ne līdzekļu, lai par to pārliecinātos, nolēma uzticēties saviem paukotāja veterāna instinktiem. Un, uzsākot otro un pēdējo reizi šo manevru, viņš pavisam skaidri saprata, ka, ja pieļaus kļūdu, viņam nekad vairs nebūs iespējas to nožēlot.

Viņš dziļi ievilka elpu un atkārtoja to pašu manevru, ko iepriekšējā reizē, taču Adela de Otēro šoreiz jau drošāk un noteiktāk atvairīja viņa uzbrukumu. Tad - tā vietā, lai tūlīt pat ieņemtu aizstāvības pozīciju, kā tas bija gaidāms, dons Haime tikai izlikās to darām, bet pats turpināja uzbrukumu tajā pašā virzienā. Viņš izdarīja dūrienu jaunajai sievietei virs pleca, atmezdams atpakaļ viņas galvu un plecus, vienlaikus virzot floretes uzgali uz augšu.

Floretes asmens slīdēja viegli, nesastopot nekādu pretestību, un metāla uzgalis, kas rotāja floretes galu, iedūrās Adelas de Otēro labajā acī, ieurbdamies līdz pat smadzenēm…

Ceturtais sektors. Dūriens ceturtajā atvairīts. Vēlreiz ceturtajā virs rokas. Atpakaļ.

Sāka aust gaisma. Pirmie saules stari iekļuva telpā caur aizvērto slēģu spraudziņām, to žilbinošā gaisma šķita jo spilgtāka, atspīdot paukošanas zāles spoguļos.

Trešais sektors. Dūriens trešajā atvairīts. Vēlreiz trešajā virs rokas.

Pie sienām bija sena ieroču kolekcija; tur mūžīgā mierā dusēja rūsas pārņemti ieroči, kas lemti klusēšanai. Maigi sudrabainā gaisma, kas apspīdēja zāli, vairs nespēja rast atspoguļojumu vecajos, putekļu klātajos, laika gaitā nomelnējušajos un senu metāla skrambu skartajos ieroču rokturos.

Uzbrukums ceturtajam sektoram. Pusapļa aizstāvība. Dūriens ceturtajā.

Pie vienas no sienām karājās nodzeltējuši diplomi sašķiebtos rāmjos. Tinte, ar kuru rakstīts teksts, bija izbalējusi; laika gaitā tā bija pārvērtusies bālas līnijās, tikpat kā nesalasāmās. Diplomus bija parakstījuši nu jau sendien mirušie, un izsniegti tie bija Romā, Parīzē, Vīnē, Sanktpēterburgā.

Ceturtais sektors. Pleci un galva atliekti atpakaļ. Zemais dūriens ceturtajā.

Uz grīdas bija nomesta florete ar gludu, laika gaitā nopulētu rokturi, kuru rotāja smalki rotājumi un skaisti iegravēta devīze: Uz mani!

Dūriens ceturtajā sektorā virs rokās. Atkāpšanās pirmajā. Uzbrukums otrajā.

Uz izbalējušā paklāja bija nolikta petrolejas lampa, kas tikpat kā vairs nesniedza nekādu gaismu: tās deglis dzirksteļoja un kūpēja. Tai līdzās gulēja vēl nesen tik skaistās sievietes ķermenis. Viņa bija ģērbta melnā zīda kleitā, un zem viņas nekustīgā pakauša, līdzās matiem, saspraustiem ar ērgļa formas perlamutra saspraudi, pletās asiņu peļķe, kas pamazām iesūcās paklājā. Gaismas stariņš, kas šo peļķi apspīdēja, radīja tajā maigi sarkanīgus atspulgus.

Dūriens ceturtajā sektorā. Aizstāvība ceturtajā. Uzbrukums pirmajā.

Vienā no no tumšajiem zāles stūriem uz sena apaļa riekstkoka galdiņa spīdēja garena slīpēta kristāla vāze, kurā, galviņu nokārusi, atradās novītusi roze. Tās sausās ziedlapiņas, sačokurojušās un patētiskas, bija izkaisītas pa visu galdu, atgādinot nelielu de- kadentās melanholijas gleznu.

Otrais sektors, dūriens zem rokas. Pretinieks atsit uzbrukumu, atkāpjoties astotajā. Uzbrukums trešajā.

No ielas bija dzirdama attāla čaloņa, līdzīga vētras saceltām bangām jūrā, kad putojoši viļņi ar spēku sitas pret klintīm. Caur slēģiem varēja dzirdēt klusinātus balsu izsaucienus priecīgi svinam jaunas dienas iestāšanos, kas nes sev līdzi brīvību. Ja tajos ieklausītos vērīgs klausītājs, viņš būtu uztvēris šo izsaucienu nozīmi; runa bija par karalieni, kas dodas izsūtījumā, un par taisnīgajiem cilvēkiem, kas, cerību pilni, ierodas no tālienes ar saviem uztūkušajiem čemodāniem.

Otrais sektors, vairāk uz ārpusi. Aizstāvība astotajā. Uzbrukums ceturtajā virs rokas.

Tālu no tā visa, paukošanas galerijā, kurā laiks šķita pārtraucis savu ritējumu un palicis mierīgs un nemainīgs tāpat kā priekšmeti, kas dusēja tās klusumā, liela spoguļa priekšā stāvēja vecs vīrs. Viņš bija kalsns un mierīgs; viņa deguns mazliet atgādināja ērgļa knābi, viņam bija augsta piere, sirmi mati un pelēkas ūsas. Viņš bija izmeties kreklā, un šķita, ka viņu nebūt neuztrauc brūnganās krāsas izžuvušo asiņu traips krekla sānos. Viņa stāja bija cienījama un lepna; labajā rokā tas ar graciozu dabiskumu turēja floreti, kuras rokturi darinājuši itāļu meistari. Viņa kājas bija mazliet ieliektas ceļgalos, bet kreisā roka pacelta taisnā leņķī pret plecu, tad viņš nolieca plaukstu uz priekšu, kā tas pieņemts vecajiem paukotājiem, nepievēršot uzmanību dziļajai brūcei, kas bija pāršķēlusi plaukstu. Viņš klusējot sevi samēroja ar paša atspulgu spogulī, koncentrējies kustībām, ko veica. Tikmēr viņa cieši sakniebtās bālās lūpas, kaut arī neizdvešot ne vārda, šķita uzskaitām visas kustības, atkārtojot to secību neskaitāmas reizes ar metodisku precizitāti, bez atpūtas. Pilnīgi sevi iegrimis - viņu absolūti neinteresēja notiekošais apkārtējā pasaulē -, tas mēģināja atcerēties visas kustību fāzes, tās visas bija saistītas ar pilnīgu precizitāti, ar matemātisku precizitāti, un tās, nu jau beidzot viņš to zināja, novedīs pie visperfektākā dūriena, kādu vien cilvēka prāts spējis radīt.

I.a Navata, 1985. gada jūlijā

SATURS

Pirmā nodaļa. Par divcīņu…………………………………………………………… 13

Otrā nodaļa. Divkāršais viltus uzbrukums ………………………………….. 43

Trešā nodaļa. Nenoteikts laiks viltus uzbrukumam .. 71

Ceturtā nodaļa. īsais dūriens ………………………………………………………. 97

Piektā nodaļa. Uzbrukums ar opozīciju…………………………………….. 147

Sestā nodaļa. Ar forsētu uzbrukumu

sasniegts atrisinājums …………………………………………………………… 177

Septītā nodaļa. Par izaicinājumu ………………………………………………. 205

Astotā nodaļa. Ar kailu asmeni…………………………………………………… 235

Izdevniecība ^ tapals iesaka

Romānā spraigi un dramatiski aprakstīti notikumi, kuru sekas slēpjas Ķīnā pieņemtajā "viena bērna" likumā. Ķīnas arhitektūra, cilvēki, dabas ritums un baisais "kultūras revolūcijas mantojums" atklāj šo zemi visā tās daudzveidībā. Grāmata ilustrēta ar dokumentālām fotogrāfijām no romāna darbības vietām.

Vaicajiet gramatnicas!

Gramatu pardošanas daļa - Rīga, Elijas iela 17 (talr. 7225669)

Izdevniecība TAPALS iesaka

Romāns pirmoreiz izdots latviski. Tajā darbojas rakstnieks, kurš gadu gaitā vēro, uzklausa un pieraksta notikumus, kuru darbība risinās gan Eiropā starp abiem pasaules kariem, gan Amerikā un Indijā. Romāna interesantākajā tēlā - Lorensā Darelā ir iemiesotas daudzas V. S. Moema idejas un atziņas. Ilgstoši dzīves jēgas meklējumi, pašizziņa, zināšanu alkas un vēlme sevi pilnveidot liek Lorensam vienmēr doties ceļā - no Parīzes uz Vāciju, no ogļu raktuvēm uz klosteriem tālajā Indijā.

Vaicajiet gramatnīcas!

Gramatu pardošanas daļa - Riga, Elijas iela 17 (talr. 7225669)

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese - Daugavgrīvas ielā 36-9, Rīgā, I.V-1048, tālr. 7602672. Noliktavas adrese - F.lijas ielā 17, Rīgā, I.V-1050, tālr. 7225669. Iespiesta un iesieta a/s "Preses nams".

'"Dzeltenā kamzolī tērptais bruņinieks" ir Artūro Peresa-Revertes tēva sarakstīts romāns.

1 Isabclla II (1830-1904) - Spānijas karaliene (1833-1868).

1 Luiss Gonsaless Bravo (1811-1871) - spāņu politiķis, R. M. Narvaesa politikas piekritējs.

' Huans Prims i Pratss (1814-1870), Reusas grāfs, Kastiļjehosas marķīzs - konstitucionālās monarhijas aizstāvis, Isabellas II valdības pretinieks; Fransisko Serrāno i Domingess (1810-1885) - liberāļu partijas vadītājs; Praksedess Mateo Sagasta (1827-1903) - progresistu partijas vadītājs; Manuels Ruiss Sorrilja (1833-1895) - republikāņu partijas pārstāvis.

: Huans Batista Topete i Karbaijo (1821-1885) - admirālis; viņa vadībā notika dumpis flotē, kas kļuva par sākumu 1868. gada revolūcijai.

! Domāta Alfonsa XII kronēšana.

'Adelardo Lopess de Ajala (1829-1879) - spāņu dzejnieks un politiķis, koloniālo valstu ministrs un Kongresa prezidents.

' Manuels Gutjerrcss de la Konča (1806-1874) - spāņu ģenerālis un politiķis.

' ramons marija narvaess (1800-1868), valensijas hercogs - ģenerālis, labējo liberāļu vadītājs, faktiski Spānijas diktators (1843-1854). Dzimis Lohā, Granādas provincē, tāpēc saukts par Šķēpnesi no Lohas.

■ Monarhijas opozīcijas labējais spārns, mērenie (modercido - mērens, savaldīgs, spāņu vai.); pauž lielburžuāzijas un lielo zemes īpašnieku intereses.

[1] Rafaels Rjēgo i Nunjess (1785-1823) - spāņu revolucionārs, vadījis 1820. gada sacelšanos Kadisā. Tās laikā Rjēgo himna tika pasludināta par valsts nacionālo himnu.

[2] alfonss xii (1857-1885) - Isabellas II dēls, Spānijas karalis (1874-1885).

[3] ramons kavrera i griņjo (1806-1877) - spāņu militārists, kļuvis slavens ar cietsirdību un represijām.

[4] huans de la pesuela (1809-1906), Čestes grāfs - spāņu militārists.

[5] manuels tamaijo i bauss (1829-1898) - spāņu dramaturgs.

[6] manuels pavia rodrigess de Albukerke (1827-1895) - spāņu ģenerālis, Prima atbalstītājs un Isabellas II pretinieks.

Content

Peress-Reverte Arturo Paukošanas skolotājs

ARTŪRO PERESS-REVERTE PAUKOŠNAS SKOLOTĀJS

ievads

PIRMĀ NODAĻA par divcīņu

OTRĀ NODAĻA Divkāršais viltus uzbrukums

TREŠĀ NODAĻA Nenoteikts laiks viltus uzbrukumam

CETURTĀ NODAĻA īsais dūriens

PIEKTĀ NODAĻA Uzbrukums ar opozīciju

SESTĀ NODAĻA Ar forsētu uzbrukumu sasniegts atrisinājums

SEPTĪTĀ NODAĻA Par izaicinājumu

SATURS