Vojevodins Jevgēnijs

Taluntis Eduards

Pavisam nesen

Jevgēnijs Vojevodins un Eduards Taluntis

Pavisam nesen

.

PROLOGS

1

Viņpus augstā, krāsotā žoga gaisu tricināja jautras balsis un smiekli, kāds uzsāka dziesmu, cili pievienojās, un garāmgājēji uz ielas smaidot raudzījās turp.

—   Jaunieši strādā. Svētdienas talka.

Nojauca nama gruvešus, vienas no pēdējām drupām, kas vēl bija atlikušas pilsētā. Katru pusstundu pa vārtiem izbrauca smagā automašīna, pilna ar ķieģeļu lauskām, sprādzienu sakropļotām caurulēm un sarūsējušu, saliektu gultu rāmjiem. Skanēja laužņi un cirtņi, drupinādami pirmā stāva sienas paliekas, un, jo zemākas kļuva sadrupušo ķieģeļu un kaļķu kaudzes, jo augstāk uzvijās dziesma, jo skaļākas kļuva balsis.

Drupu vietā bija paredzēts celt rūpnīcas stadionu, un «Elektriķa» jaunieši jau tagad priecājās par gaidāmajām spraigajām cīņām ar kaimiņiem — «Molotova» futbolistiem vai ar «Darba rezervju» vieglatlētiem savā sporta laukumā. Puiši nikni lauza un atvēla sāņus lielus sienas gabalus, bet meitenes tos ar nestuvēm stiepa uz mašīnām.

— Vai tad es kāda baltrocīte, vai! — rājās viena no viņām. — Petjka rūpnīcā tik tikko veic divas normas, bet es — trīsarpus, — vai es esm^i sliktāka par viņu, ka man jāstiepj ķieģeļi?

Vaļa paņēma lauzni un stājās blakus puišiem. Viņai sekoja ari citas meitenes.

—   Ai, — iesaucās Vaļa, — Jekaterina Pavlovna, bet kādēļ tad jūs…

Jekaterina Pavlovna, vienkārši Katja Voronova, «Elektriķa» inženiere, platu platās biksēs, droši vien teva, arī lauza ar cirtni kādu robotu sienu. Ik pec cirtiena pacēlās viegls orānžkrāsas ķieģeļu putekļu mākonītis. Katja ar rokām izkustināja salipušu ķieģeļu blāķi, atlieca muguru un noslaucīja mitro pieri. Sai brīdi pavisam tuvu kāds iesaucās: «Blašķe!»

Katja pagriezās. Divi puiši, attīrīdami drupas, vilka ārā saspaidītu, gluži cauru karavīra pudeli.

—   Jekaterina Pavlovna, man … bail, — pateica Vaļa, un lauznis izslīdēja viņai no rokām.

—   No kā tu baidies? — Katja neizpratnē raudzījās uz meiteni. Vaļa stāvēja, piespiedusi delnas pie nobālušajiem vaigiem, viņas lūpas raustījās.

—   Saki jel, kas tev notika?

—   Bet ja nu … tā nav blašķe …

Katja saprata.

—   Nebaidies, — viņa teica. — Iedzīvotāju te nebija. Kad vācieši tuvojās rūpnīcai, apkārtējiem iedzīvotājiem vajadzēja izvākties. Es toreiz strādāju rūpnīcā, es zinu: šeit atradās komandpunkts. Vienīgi, ja nu nejauši… Tomēr šaubos.

Viņa pacēla cirtni un sāka atskaldīt ķieģeļus. Cirtņa asais gals tos viegli atdalīja. Vaļa mazliet nomierinājusies turpināja drupu nojaukšanu, tad pēkšņi atkal atlēca nost, klupdama sāniski atsēdās uz sienas izciļņa, bailēs ieplestām acīm raudzīdamās uz kaut ko siksniņai līdzīgu, kas rēgojās ārā no drupām. Katjai kļuva nelabi. Viņa noliecās. Patiesi, tā bija siksniņa — pelēka, gandrīz pavisam satrūdējusi. Katja ar cirtņa galu pavilka, un siksniņa pārtrūka. Tad Katja sāka atrakt gružus, un Vaļa, vēl arvien sastingusi tai pašā pozā, izdzirda mierīgi teiktus vārdus:

—    Lauka somiņa.

Vaļa uzmanīgi piecēlās, paskatījās un centās pasmaidīt; smaids iznāca samocīts un bikls — meitenei arvien vēl bija bail.

—   Puiši, Voronovai ari ir trofeja! — kāds iesaucās, un visi atlieca muguras. Bet Katja

jau uzmanīgi vera vaļā somiņu — pretī vēdīja mitrums un pelējums.

Apkārt bija sapulcējušies kādi desmit ziņkārīgie:

—   Nez kādas lapiņas. Uzmanīgāk … Varbūt tev palīdzēt? …

No somiņas izbira cieši sagulušas, nodzeltējušas, trauslas papīra lapiņas. Kaija paguva tās satvert. Un nu jau ne vairs desmit, bet četrdesmit vai piecdesmit cilvēku pulcējās ap Katju; aizmugurē stāvošie, atspiedušies pret priekšējo pleciem, stiepās augstāk un sauca:

—   Rādi taču šurp, kas tic ir par papīriem!

Izrādījās, ka pirmais papīrītis ir aploksne. Ne adrese, ne adresata uzvārds nebija salasāmi. Aploksne sabirza Katjas rokās, līdzko viņa mēģināja to atvērt. Tad Katja saudzīgi novietoja trauslo papīru starp diviem ķieģeļiem un sāka aplūkot pārējās lapiņas, kas acīm redzot bija izrautas no piezīmju grāmatiņas.

Pirmās lapiņas pašā augšā ar bāliem, izsmērētiem burtiem, it kā šo rindu rakstītājs būtu pārvilcis ar pirkstu pār nenožuvušo tinti, bija uzrakstīts: «Staršinas Nikolaja Sergejeviča Lavrova stāsts par frontes…» Tālāk dažas rindiņas nesalasāmas, ūdens tās pavisam noskalojis, atlikuši vienīgi bāli, izplūduši tintes traipi.

—   Jekaterina Pavlovna, kas jums notika? — pavisam apjukusi izsaucās kāda meitene.

Katja bija noslīgusi uz ķieģeļu kaudzes, un viņās drebošā roka pārslīdēja pār pieri un vaigu. Starp šaurajām uzacīm iegula grumba; šķita, Katja pūlas kaut ko atcerēties, bet tas viņai neizdodas.

—    Ko? : — it kā atguvusies viņa paraudzījās apkārtstāvošos ar svešādu, izklaidīgu skatienu. — Nē … Es tāpat…

Viņa piecēlās un sakārtoja lapiņas. Neviens neredzēja, kas uzrakstīts tur, zemāk, kur ūdens nebija noskalojis rindiņas, — to redzēja tikai Katja. Viņa rūpīgi ielika lapiņas slēpošanas blūzes kabatā un izstiepa roku.

—   Palaidiet mani garām … — balss viņai pārtrūka, viņa runāja gandrīz čukstus. Jaunieši pagrieza ceļu. Zemu noliektu galvu Katja aizgāja pār drupām, nolēca no granita cokola un izgāja pa vārtiem.

Pirms divpadsmit gadiem tumšā, miglainā rudens naktī velkonis «Straujais» izgāja no kādas sīkas, klinšainas salas līcīša un, rosīgi pukšķinādams, devās pret austrumiem, pilsētas virzienā. Bez velkoņa kapteiņa staršinas Lavrova, kurinātāja un mašīnista uz kuģa vēl atradās pieci ievainotie.

Ievainotie gulēja uz klāja, apsegti ar segām un brezentu; nakts bija drēgna, bez mitas smidzināja rudens lietus.

Mazāku kuģu izbraukšanai kādu jūdzi no krasta mīnu laukos bija atstāts šaurs farvaters. Taču, kad hitleriešu karaspēks nonāca līdz krastam, šī izeja kļuva tikpat bīstama kā ceļš tieši pāri minu laukiem. Tikai retu reizi velkoņiem laimējās izbraukt nepamanītiem. Pēc tam kad vācu kuteris, ķerdams velkoni, bija uzskrējis uz mīnas un nogrimis, ienaidnieks vairs neriskēja ar saviem kuģiem. Krastā tika uzstādīti lielgabali un prožektori. Astoņos braucienos, turp un atpakaļ, Lavrovs divpadsmit reizes nokļuva zem uguns, un velkonītis nonāca pilsētā vai bazē gan ar cauršautu bortu un dūmeni, gan ar pusnodegušu klāju, bet, kas attiecas uz komandu, tad uz «Straujā» šais astoņos braucienos bija nomainījušies divi mašīnisti un viens kurinātājs. Viņus visus trīs apbedīja bazē.

—   Vislēnākā gaitā! — klusu komandēja Lavrovs. Miglā krasts nebija saskatāms, taču pec laika aprēķina Lavrovs zināja: krasts ir tepat pavisam tuvu un tur jau pret līci draudīgi izslējušies slaidie lielgabalu stobri.

—   Ek brāl, kā gribas uzsmēķēt!… — lūdzās kāds ievainotais.

—    Izbeigt sarunas, — no stūres mājas nikni nošņācās Lavrovs. «Nolādēts!» viņš pukojās pie sevis. «Pašam pa savu jūru jāzogas kā kādam kontrabandistam … Lai tikai…» Viņš nepabeidza domu: blāvs gaismas kūlis nogula taisni velkonim ceļā un pamazām sāka slīdēt arvien tuvāk. Šķita^ it kā miglā kāds

būtu izlējis pienu: krastā iesledza prožektoru,, un tagad tas taustījās jau pavisam tuvu.

—   Stop, mašīna! — Lavrovs nodrebēja, kad velkoņa pakaļgalā apklusa dzenskrūve — it kā sirds būtu beigusi pukstēt.

Pienainais kūlis tuvojās; Lavrovs deva komandu: «Pilnu gaitu!» — un uzgula stūres ratam. Velkonītis tik strauji pagriezās pret krastu, kur nesniedza prožektora staru kūlis, ka pavisam sagāzās uz labajiem sāniem.

Bet šoreiz vairs neizdevās izbēgt. Tagad pār bortu, dūmeni, klāju izlija zilgana, nespodra gaisma, un Lavrovam nezin kādēļ iešāvās prātā, kādi gan tagad viņi varētu izskatīties no krasta: droši vien vācieši saskata tikai tumšu plankumu, taču tas ir pietiekami liels, lai uz to atklātu uguni…

Tur nebija gaidījuši, ka velkonis pienāks tik tuvu, un pirmie šāviņi krita tālu prom, saceldami augstu gaisā slaidas ūdens strūklas. Vācieši šāva juceklīgi: miglā nebija iespējams notēmēt, paņemt kuģi «dakšā». «Varbūt izspruksim,» Lavrovam iešāvās prātā. «Tagad viņi novirzīs uguni citur. Tātad . . .» Tātad vajadzētu strauji pagriezties pa kreisi, doties jūrā.

Taču šai brīdī krastā iedegās vēl viens prožektors, un tūlīt uz velkoņa krustojās divi staru kūļi. It kā vienīgi šo gaismu gaidījis, nosvilpa šāviņš un nokrita ūdenī, apšļācot klāju ar ledainu ūdeni. Lavrovs sakoda zobus. Otrais

un trešais šāviņš krita pie paša borta un atmeta «Straujo» sāņus. Brīkšķi Lavrovs nedzirdēja, dunoņā nevarēja arī saklausīt, ko viņam sauca mechaniķis. Tomēr velkonis vēl arvien gāja, un, kursu mainot, Lavrovs pat iesmējās.

-  Nu klausies taču! — viņu purināja aiz pleca. — Ūdenī. . . Ūdenī, es saku … grimstam!

Šausmās pārvērsto seju pret krastu pagriezis, mechaniķis kliedza Lavrovam pie pašas auss.

—   Grimstam? — pārjautāja Lavrovs.

Mechaniķa vairs nebija stūres majā. Lavrovs izskrēja uz klāja. Klājs bija tukšs, tikai mechaniķis gulēja ar plaši izmestām rokām. No tuvā sprādziena «Straujais» pavisam sagāzās uz sāniem, un mechaniķa nedzīvais ķermenis noslīdēja pie paša borta.

Lavrovs paguva pieķerties tukšai benzina kannai. Tad kaut kas viņu pacēla un ar sparu ietrieca ūdenī. Viņš zaudēja samaņu.

3

Aukstumā Lavrovs tūlīt atguvās, izspļāva rūgto ūdeni un ieraudzīja, ka turas pie kannas roktura. Kādus desmit metrus no viņa liesmoja «Straujais»;apšaudīšana bija beigusies: vācieši skaidri redzēja, ka velkonis grimst.

JO

Katram gadījumam Lavrovs noņēma siksnu un piesējās pie kannas: tā bija drošāk. Un tad, ar vienu roku irdamies, Lavrovs sāka peldēt. Kurp viņš peldēja, to droši vien ari pats nevarētu pateikt. Krastā prožektori nodzisa, vienīgi uz «Straujā» klāja uguns nedroši kliedēja miglu, it kā to kausēdama.

Krasts atradās pa labi. Peldēt uz līci nebija nozīmes, tas nozīmētu līdz ausmai vienkārši nosalt un tad vēl nevar zināt, kaš tevi, nosalušu, bez samaņas, pacels — savējie vai svešinieki. Lavrovs nolēma peldēt gar krastu, varbūt izdodas kādā klusākā vietā izkļūt malā un pāri kāpām tikt mežā — lai tad ķer vēju laukā. Viņam līdzi bija pistole un divas aptveres, tas nav nemaz tik maz.

Kad Lavrovs izrāpās krastā uz smilšainā sēkļa, viņu atstāja pēdējie spēki, acu priekšā uzliesmoja un riņķoja krāsaini loki. Jo vairāk viņš sasprindzināja redzi, lai orientētos šai elles tumsā, jo, likās, tā kļuva biezāka.

Lavrovs nogulēja smiltīs kādas piecas minūtes, bet varbūt arī ilgāk, grūti bija pateikt, cik ilgi viņš tā nogulēja, pistoli sažņaugtajā rokā pie krūtīm piespiedis, ar vaigu aukstajai, asajai smiltij pieplacis. Un tad viņš sāka rāpties pavisam klusu, jo par laimi slapjā smilts nečirkstēja. Krastā rēgojās iedzīti mieti, taču nostiept dzeloņdrātis vācieši acīm redzot vēl nebija paguvuši. Par tādu veiksmi Lavrovs pat pasmīnēja, kaut arī iesāpējās sastingušās lūpas. Ir gan nekaTiņas šie atnācēji: tik

pārliecināti, ka viss drīz beigsies, un kam viņiem vajadzīgi nožogojumi, kaijām, vai?

Visapkārt klusums, norimusi sīko vilnīšu čala krastmalas smiltīs. Tad viņš nolēma piecelties un iet neslapstoties. «Kur gan ir kāpas,» viņš domāja, «vai tiešām es pat simt metru nebūtu nogājis!»

Tomēr kāpu vēl arvien nebija. Zem kājām iebrikšķējās kāds zariņš, sākās krūmājs, kas viņam sniedzās līdz jostas vietai. Lavrovs apstājās; nekādi nevarēja saprast, kas tā par vietu, kur viņš izpeldējis krastā. Paspēris vēl dažus soļus, viņš gandrīz vai iekliedzās un roka ar pistoli jau pastiepās uz priekšu.

Viņš ieraudzīja savā priekšā nekustīgu, baltu stāvu, miglā blāvi vīdēja kaili pleci. «Sieviete,» viņš nodomāja. Un tad bez mazākā izbrīna piemetināja: «Statuja,» — un ar sastingušajām lūpām atkal pasmaidīja par savām izbailēm. Jā, tā bija statuja, un viņš saprata, ka pa liedagu norāpojis līdz Saulkalnei un tagad atrodas parkā. Par Saulkalni sauca kurortu netālu no kādas lielas pilsētas, un to bija ieņēmuši vācieši.

Lavrovs labi pazina šo parku: izejamās dienās viņš no bāzes visai bieži bija braucis uz šejieni. Viņš atcerējās, ka tepat netālu jābūt no gliemežvākiem darinātai alai, un devās turp pa pašu gatves vidu. Ja krūmos kāds paslēpies, ja viņi tomēr ir izlikuši slēpņus, tad viņš pagūs izšaut un nozust krūmos. Bet

neviens viņu neapstādināja, acīm redzot vācieši patiesi dzīvoja bezrūpīgi.

Ala atradās krūmāja vidū. Nebija nekādas jēgas līst tur iekšā, slēpties un gaidīt rītausmu. Pārdomādams, ko iesākt tālāk. Lavrovs apstājās pie alas. Cik viņš atcerējās, tad gatve izveda pie strūklakām pils priekšā; tur jau nu gan vajadzētu būt sargpostenim. Bet, ja apietu alai apkārt un virzītos tālāk pa parku, tad nok|ūtu Saulkalnes austrumu da|ā, klusākas purvājs un meldriem aizauguši muklāji.

Pēkšņi viņa modrā, briesmu sajūtas saasinātā dzirde uztvēra it kā nopūtu, it kā vaidu; pavisam skaidri iečabējās krūmi. Lavrovs pieplaka pie alas sienas, taču neko nesaskatīja un nevarēja noteikt, kur īsti čab krūmi un kas tajos slēpjas. Viņš devās uz krūmu pusi — turp, no kurienes skanēja nopūta, taču tūlīt pakrita. Spēcīgi pirksti grieza Lavrova roku, kurā atradās pistole, kamēr svešinieka otra roka jau sniedzās pie rīkles. Viņš izdzirda saspiestu: «Ak tu … riebekli…» — un, atrāvis no kakla svešā rokas, izgārdza:

—   Esmu savējais … matrozis …

Cilvēks palaida viņu vajā, un Lavrovs grīļodamies uzslējās cejos. Tas, kurš vēl pirms dažiem mirkļiem bija nogāzis viņu zemē, arī pacēlās; tagad Lavrovs sajuta saraustītu, svelpjošu elpu un, beidzot sapratis, ka uzduries uz tādu pašu bēguļotāju, kāds bija pats, izdvesa:

—   Kas jūs esat?

Atbildes nebija. Beidzot svešinieks uzmanīgi sataustīja viņa roku, atbalstījās uz tās, piecēlās un palīdzēja piecelties arī Lavrovam. Lavrovs atkal pagura un tik tikko turējās kājās. Svešinieks, ne vārda neteicis, vieglītēm pabīdīja viņu uz krūmu pusi un pats gāja nopakaļus. Lavrovs paklausīgi soļoja; pēdējo mirkļu sasprindzinājums bija kā ar roku atņemts. Viņš tagad koncentrējās tikai tam, lai mechaniski pārvietotu kājas. Kurp un cik ilgi viņi bija gājuši, Lavrovs neatcerējās. Tad viņš laikam zaudēja samaņu, atguvās un, saskatījis kādu seju, spēji sakustējās, bet kāds tūlīt viņam ar roku aizspieda muti:

—   Savējais … savējais, draudziņ. Ejam tālāk!

Izdzirdis to pašu smago, svelpjošo elpu, Lavrovs nomierinājās. Viņam kļuva labāk, viņš atguvās, un līdz ar to atgriezās arī modrība un trauksme. Bija kļuvis gaišāks, un Lavrovs saskatīja savā priekšā vecu viru. Tas bija bez cepures, baltie mati sapinkājušies un notrusušām šķipsnām krita uz pieres.

—   Ejam pie mūsējiem, — viņš čukstēja Lavrovam. — Pacieties vēl mazliet, puis.

No gaistošās, zemu klīstošās miglas pēkšņi iznira divi stāvi, un Lavrovs izdzirda griezīgu:

—   Wer ist da?1

—   Lass gehen!2 — atteica laikam otrs.

1 Kas tur ir?

* Lai iet! (Vāciski.)

Lavrovs neprata valodu, nezināja, ko teica vācieši; viņam bija skaidrs tikai viens: tie ir ienaidnieki, — un viņš uz labu laimi trīs reizes steigā izšāva; no viņas puses ari atskanēja kārta, un fašisti nozuda.

Lavrovs un vecais metās bēgt. Noskrējuši' pārdesmit so|us, viņi abi, smagi elsdami, paklupa biezos krūmos. Lavrovs neatlaida pirkstu no pistoles gaiļa — viņš saprata, ka tūlīt sāksies vajāšana, vācieši, šāvienu satraukti, pārmeklēs apkārtni. Taču bija kluss, tikai tālumā šalca jūra.

—   Tie mūs nemeklēs, — klusi un pārliecinoši teica vecais. — Palīdzi man piecelties, puis.

Večuks bija gluži vārgs. Mazliet pacēlies, viņš ievaidējās un noslīga uz Lavrova rokas. Brītiņu palika aizvērtām acīm un tad, ar grūtībām pacēlis roku, pēkšņi ierunājās:

—   Tu ej, ej vien… un paņem šo, nodod mūsējiem.

Viņš spieda Lavrovam rokā saņurcītu papīrīti.

—    Nepazaudē, tas var maksāt daudzas dzīvības . . . Šodien . .. pagrabā pulcējas … mūsējie… Ies pāri frontei. Viņu vidū pieci fašisti . . . Spiegi, saprati? Ej, puis!

Kaut kas lipīgs un silts tecēja pa Lavrova roku. Viņš aplūkoja roku tuvāk: asinīm nopludusi, tā šķita gandrīz melna. Sāpes Lavrovs nejuta; laikam automata kārta skārusi večuku. Bet tas arvien vēl čukstēja, ātri

bērdams vārdus, it kā baiļodamies, ka nespēs visu pateikt:

—    Zarečenska, divi. Pagrabs… Pasaki mūsējiem, pieci ielavījušies… N11 ej, ej…

Lavrovs piecēla viņu: večuks vairs nespēja nostāvēt. Saņēmis pēdējos spēkus, Lavrovs kā varēdams uzvēla viņu sev uz muguras un nesa; paspēra soļus trīsdesmit un pats pakrita, atkal piecēlās, panesa gabaliņu, vēl arvien nespēdams aptvert, ko bija teicis vecais.

Kad Lavrovs — jau nez kuro reizi — atkal dzīrās uzvelt veco sev plecos, viņš juta, ka večuks pavisam sašļucis; piespiedis ausi tā krūtīm, Lavrovs nesaklausīja sirds pukstus. Un tomēr nesa viņu tālāk, neticēdams, ka cilvēks, kuram nepaguva uzprasīt pat vārdu, jau miris.

Lavrovs atstāja vecīti kādā graviņā, kuru vajadzēja pāriet, noguldīja to, jau sastingušu, uz aukstās, mitrās zemes un piecēlies sāka rāpties augšup. Azotē paslēptā lapiņa lipa pie miesas, ar kreiso roku viņš to spieda sev klāt kā vislielāko dārgumu, pats vēl nezinādams, kas tas ir par papīrīti.

Te atkal viņa atmiņu pavediens pārtrūka. Lavrovs neatcerējās, kā nokļuvis pagrabā un no kurienes gadījusies meitene, kas sniedza viņam ūdeni. Pustumsā viņas seja nebija saskatāma. Meitene klusi un laipni teica:

—   Jums nav vairs jābaidās, tā esmu es, Katja.

Lavrovs iesmējās:

—   Bet es jau ari nebaidos, Katja.

Viņš palūkojās apkārt. Šeit, šai mitrajā pagrabā ar smagajām velvēm, bija ap trīsdesmit cilvēku. Sievietes melnos lakatos un vīrieši žokejcepurēs, civilos tērpos un saceltām svārku apkaklēm, bija ari karavīru formās — bez uzšuvēm, neskūti, novārguši — droši vien tie vai nu izkļuvuši no ielenkuma, vai izbēguši no gūsta.

Visi klusēja, un tādēļ, kad Katja teica Lavrovam: «Nebaidieties», visi paraudzījās uz viņu pusi ar tādu kā nosodījumu, it kā tos varētu izdzirdēt ienaidnieks.

Klusēja ari Lavrovs. Viņš centās saskatīt sejas. Varbūt šis sirmais ar Ūsiņām un ar brillēm uz acīm, kurš sēž, rokas starp ceļiem nolaidis, vai ari līdz acīm lakatā ietinusies sieviete, vai puisis krievu kreklā ar smalkiem, izmocītiem vaibstiem, — varbūt viņi ir tie, par kuriem runāja nepazīstamais večuks, kas at. deva dzīvību par to, lai neielaistu ienaidnieku mūsu zeme. Lai kā tas ari būtu, tagad jākluse. «Es nekā nezinu. Acīm redzot mani atraduši un atnesuši šurp. Runāsim pēc frontes pāriešanas.» Šīs domas viņu nomierināja, Lavrovs iesnaudās un pamodās tikai tad, kad kāds ar vējlukturi rokā noliecās pār viņu:

—    Laikam pavisam vārgs? Ei, biedri jūrniek, vai spēsiet iet?

—    Iet? — pārvaicāja jūrnieks. — Uz kurieni?

—    Kopā ar mums. Pie mūsējiem.

2   Pavisam nesen

17

—   Jā… — viņš mēģināja piecelties. — Varu, nu, protams, varu. Bet kur mana pistole?

Kāds sniedza pistoli, kāds ņēma Lavrovu zem rokas. Cilvēks ar vējlukturi vēlreiz ielūkojās viņā:

—   Nu, ejam!

Lavrovs paguva ieskatīties svešiniekā: parasta seja ar gaļīgu degunu un uzacu pušķīšiem pār slimīgi uztūkušiem plakstiņiem. Sis cilvēks acīm redzot bija bezgala noguris. Plecam pielipusi sārta kļavas lapa tātad šeit, šai pagrabā, viņš ieradies no meža.

Un atkal nakts un lietus — ne vairs sīkais, aukstais rudens lielus, bet jau īsta lietus gāze, kas it kā ar nolūku apslāpēja soļu troksni. Gāja cits aiz cila vispirms gar nez kādiem žogiem, tad sākās nogruvums un lejā upīte, aiz tās mežiņš un lietus sapērts krūmājs. Cilvēks, kurš viņus veda, gan atgriezās pie pēdējiem gājējiem, gan atkal aizsteidzās uz priekšu — un tas viss notika klusējot, neizņemot roku no kabatas ar ieroci.

Birztala pārgāja lielā purvā, un te viņus pamanīja. Iztālēm iegaudojās mīnmetēji, un pirmās mīnas nošķēla vairākus smuidrus bērziņus. Kāds, acīm redzot tas pats pavadonis, uzsauca: «Negulties!» — un pirmais sāka skriet, pārlēkdams no ciņa uz cini. Pār siekstām klupdami krizdami viņam sekoja visi pārējie.

Mīnas krita tāļu — vācieši, domājams, tās meta uz labu laimi. Tomēr, izejot no purva.

dažas mīnas pārsteidza kolonu: lakatā ietinusies sieviete, pat neiekliegdamās, nogāzās uz mutes zemē un kāds cits ievaidēdamies uzskrēja krūmam. Ievainoto aiznesa, kritušo atstāja.

Lavrova apziņa atkal bija kļuvusi drudžaini skaidra. Tagad viņš visu uztvēra īpaši asi; tā tas mēdz būt ar alpinistiein, kad viņi, sperot soli pāri bezdibenim, jau zina, kāds būs nākošais. Lavrovs apstājās, lai palaistu garām pārējos.

Rītausmā jau varēja saskatīt sejas viņš ielūkojās tajās, lai vēlāk, jau savējo vidū, varētu teikt: jā, šeit ir visi — un tātad neviens no tiem pieciem nav aizmucis, meklējiet tos!

Katja gāja gandrīz pati pēdējā; Lavrovs to tūlīt pazina un sāka soļot blakus.

—   Vai jums grūti? — viņa jautāja.

—   Nē, nekas, — Lavrovs atvairīja no sejas zariņu. — Šķiet, drīz būsim galā?

Nezinu. Un, kurp ejam, — arī nezinu.

Viņi turpināja ceļu klusēdami. Lietus jau bija piestājis, tikai no kokiem vēl smagi pilēja lielas lāses. Purvs beidzās, ļaudis iegāja slaidu priežu silā un, klupdami pret saknēm, rāpās pāri vareniem stumbriem. Vai tos bija nogāzusi vētra vai nošķēluši šāviņi, grūti pasacīt. Un, jo tālāk viņi gāja, jo stiprāk gaiss oda pēc deguma; šim kara un ciešanu piesātinātajam gaisam klāt jaucās skuju un sēņu smarža — Krievzemes rudens aromats. Augstu gaisos aizlidoja meža zosis un vēl ilgi

skanēja viņu aicinošais: «Gonk-gonk-gonk». . . Bet cilvēki tikai gāja un gāja, krita, piecēlās un atkal gāja. Lavrovs pamanīja, ka Katja pakrit, noliecās, pacēla viņu un nesa. Bet tad viņam mute kļuva sausa, uznāca reibonis, un laikam arī pats, zaudējis samaņu, noslīga zemē blakus Katjai.

Tikai pēc divām dienām Lavrovs atguva samaņu.

Pirmais viņa lūgums bija pasaukt kādu no hospitaļa vadības. Viņš visu izstāstīja hospilaļa komisaram un pats uzmanīgi pārlasīja savu pierakstīto ziņojumu.

Taču komisārs neaizgāja līdz izmeklētāja kabinetam: sākās bombardēšana, viņš paslēpās mājas pavārtē, bumba trāpīja mājā, komisāru nogalināja, viņu atrada un apglabāja tur. kur tagad brāļu kapam uzlikta marmora piemiņas plāksne.

Bet soma ar Lavrova stāsta piezīmēm tika atrasta pēc divpadsmit gadiem.

PIRMĀ NODAĻA

1

Rūpnīcā klīda nelabas, satraucošas baumas. Pagaidām neviens skaidri nekā nezināja, un tādēļ ļaudis uztraucās vēl vairāk.

No rīta rūpnīcas «Elektriķis» direktoram piezvanīja no Maskavas, no galvenās pārvaldes:

—   Vai jums jau zināms, kas noticis Kušmifias IIESā?

—   Nē, — direktors nemiera pilns atbildēja, cieši piespiezdams pie auss klausuli, lai neietu zudumā neviens vārds. — Nē, nezinu.

—   Avārijā ar ģeneratoru. Visi sīkumi arī mums vēl nav zināmi, taču liela ir nopietna.

Kušminas HES atradās netālu no pilsētas un īstenībā viena pati deva pilsētai strāvu. Vēl neaptverot avarijas patiesos apmērus un cēloņus, direktors jau izprata tās sekas. HESā atradās trīs ģeneratori. Līdzko viens no tiem iziet no ierindas, visas pilsētas uzņēmumiem atkal jāpāriet uz stipri sašaurinātiem limitiem. Tāpat jau elektroenerģijas nepietiek, un nu būs pavisam slikti. Protams, ar šo jautājumu nodarbosies ne tikai pieredzējušu inženieru komisijas, bet arī izmeklēšanas orgāni.

Jau kopš seniem laikiem rūpnīcu un HESu saistīja visciešākās draudzības saites. Direktors atcerējās tos laikus, kad viņš, vēl būdams FRA skolnieks, kopā ar rūpnīcas komjauniešiem vasarā brauca būvēt IIESu — rakt būvbedri, gāzt priedes, celt aizsprostu. Gadu gaitā draudzība nostiprinājās; pēc kara rūpnīca palīdzēja atjaunot pussagrauto spēkstaciju. Pavisam nesen tur lika uzstādīts jauns, pēdējā izlaiduma ģenerators.

Viņš izsauca sekretāri un palūdza savienot ar IIESa direktoru. Saruna abus nomāca; direktors skopos vārdos pateica, ka noticis sprādziens un ģenerators sadragāts. Jā, viņš

jau esot to apskatījis. Pagaidām grūti ko konkrētu pateikt.

Diezin vai visā rūpnīcā atradīsies kāds cits, kurš vēl dziļāk pārdzīvotu notikušo nekā Voronova. Nemaz nebija tik viegli izcīnīt godpilnās tiesības uzstādīt HESā jauno ģeneratoru! Veselu mēnesi viņa tur nostrādāja un, atklāti sakot, bija lepna, ka tieši viņai strādnieki atvadoties pasniedza skaistu kristālā vāzi. Vismazāk pašreiz viņa domāja par sevi: uzstādīšanas darbos kļūdas nevarēja būt. Galu galā visi aprēķini, visas techniskās dienasgrāmatas saglabājušās, tos viegli pārbaudīt. Bet kāpēc tas noticis tieši ar «Elektriķa» ģeneratoru, ar to, kuru uzstādīja viņa? Katja nespēja gaidīt un gāja pie galvenā inženiera. Tur bija daudz cilvēku, visi runāja par tekošiem darbiem, taču varēja redzēt, ka visiem uz sirds viens un tas pats. Katja aizgāja no inženiera, neko nepajautājusi, viņai kļuva vēl smagāk.

Beidzot pamazītiņām, kaut arī neviens tos nebija aicinājis, nodaļu vadītāji sapulcējās direktora kabinetā. Bet viņš, likās, nemaz nepamanīja, ka istaba stāvgrūdām pilna, ka visi gaida. Viņš vēl nez kam zvanīja, kaut ko runāja; direktora balss lielajā troksnī nebija dzirdama. Beidzot viņš atrāvās no sava darba un it kā pirmo reizi ieraudzīja, ka desmitiem acu pāru nogaidoši raugās viņā. Troksnis norima. Kļuva dzirdams, kā uz direktora galda sīc mazais ventilators.

Direktors saprata, ko no viņa gaida, un sāka runāt nesteigdamies, katru frāzi apsvērdams. Neviens par to nebrīnījās: vienkārši viņam bija tikpat grūti runāt, cik klātesošajiem klausīties. Viņš beidza un tikai pēc brīža jautāja:

—   Apspriest, es domāju, nav ko, jo mums vēl maz kas zināms.

—   Apspriedīsim, — atsaucās kāds blakus viņa galdam, un Katja pastiepās uz priekšu, lai labāk redzētu.

Tas bija konstruktoru biroja vadītājs Kozjukins; viņš sēdēja dziļā, sevišķi ērtā krēslā gandrīz blakus direktoram un smēķēja, dziļi krūtīs ievilkdams dūmus un spēcīgi tos izpūzdams stāvus gaisā, un vērodams, kā tie virpuļodami paceļas un izklīst zem pašiem griestiem.

—   Nekas, es tikai vispār teicu «apspriedīsim», — atmeta ar roku Kozjukins. — Pec mana muļķa prāta iznāk, ka te ir ko apspriest un secināt. Bet es varbūt izteikšos pašās beigās.

Direktors pamāja: kā vēlaties.

Pirmais uzstājās rūpnīcas galvenais technologs; viņš pateica dažas vispārējas, nenozīmīgas frāzes. Citā reizē par viņu būtu labsirdīgi pasmējušies; visi zināja šo viņa slimību — uzstāties ikkatrā sapulcē par ikkatru jautājumu. Šoreiz visi tikai saviebās un, kad technologs apsēdās, atviegloti nopūtās: šoreiz pat viņš bija sapratis, ka nav īstā reize tukšu salmu kulšanai.

Vairāk neviens nevēlējās uzstāties. Kozjukins vēlreiz izpūta tievu tabakas dūmu strūkliņu un laiski pagriezās krēslā:

—  Ja jau tā, tad varbūt atļaujiet man.

Viņš runāja tāpat sēdus. Viņš vienmēr runāja tikai sēdus un vēlāk pats pazobojās, ka tā esot viņa privilēģija tāpat kā Marka Tvena varonim Gordonam, kuram šādu tiesību karalis piešķīris par uzticīgu dienestu.

—   Jāatzīst, biedri, — viņš sāka, — ka šis gadījums mums ir, kā mēdz teikt, kaut kas ārkārtīgs…

Kozjukins nogrima domās, rūpīgi dzēsdams papirosu pelnu traukā, cenzdamies nenosmērēt pirkstus, un visi raudzījās uz viņa pirkstiem, it kā gribētu tos pasteidzināt. Direktors švīkāja bloknotā un rauca pieri, tad skābi pavīpsnāja un uzspieda zīmuli tik cieši, ka grafits pārlūza.

—    Kas gan mums ir zināms? Vai mēs zinām visus avarijas techniskos cēloņus? Kozjukins turpināja. — Nē. Kāpēc nevarētu pieņemt, ka avarija notikusi aparatūras nepareizas ekspluatācijās rezultātā? Jūs teicāt, tāpat sēdēdams viņš atkal viegli pagriezās pret direktoru, — jus teicāt, ka avarija droši vien ir technisko normu un sprieguma neatbilstības rezultāts. Vai ne tā? Tomēr šeit atkal ir savs «bet».. . Pirmkārt, tas ir «droši vien» — skaidri taču nekas nav zināms, bet, otrkārt. . . Otrkārt, kāpēc priekšlaicīgi nokārt galvas, biedri? Protams, tas nav patīkami.

Taču mūsu rūpnīca ir viena no labākajām visa valstī. Mūsu produkcija vienmēr tikusi augstu novērtēta. Ja atmiņa mani nevij, nav bijis gadījuma, kad mūs apvainotu brāķa ražošanā. Nav bijis tāda gadījuma, vai ne?

Katja saspringti klausījās. Tas, ko pašreiz teica Kozjukins, sakrita ar viņas domam, ko Katja bija gribējusi šeit izteikt. Tiesa, viņa tās būtu izteikusi juceklīgi, nesakarīgi, bet Kozjukins — viņš nerunāja, viņš it kā ar vijīgām kustībām pasniedza vārdus, tie visi bija nosvērti, doma — nobeigta.

Arī Katjai likās, ka avarija notikusi, nemākulīgi apejoties ar aparaturu. Patiesi, viņa taču pati redzēja, ka ģeneratori, jau rūpnīcā pārbaudīti, vienmērīgi sāka dukt tur, HESā.

Kozjukins, to pieminēdams, tikai apstiprināja viņas domas.

—    Bet var būt arī cits, pilnīgi iespējams variants, — atskanēja Kozjukina plūstošais < baritons. — Būsim paškritiski un neuzgrūdī-

sim visu uz ekspluatētajiem. Varbūt pie ģeneratora montāžās turpat uz vietas tika pielaista kāda pārrēķināšanās, netika līdz galam ievēroti konstruktora norādījumi; īsi sakot, lika pielaista paviršība. Es saku — varbūt.

Varbūt tas vēl nav fakts. Kas strādāja pie montāžās?

—    Es.

Katja izdzirda nevis savu, bet kādu pavisam tālu, it kā aizsmakušu balsi. Vienā mirklī

viņai izkalta mute, un, pateikusi šo «es», viņa juta, ka vairāk vispār neko nespēs pateikt.

—   Jekaterina Pavlovna? Visa dokumentācijā, protams, jums ir saglabājusies?

Viņa tikai pamāja ar galvu.

—   Nu, tas tad man arī būtu viss, — noplātīja rokas Kozjukins. — Lieku priekšā mūsu komisijā iesaistīt ari inženieri Voronovu …

Kad viņš bija beidzis, klātesošie juta, ka pamazām no viņu pleciem noveļas kā nasta. Sirds dziļumos ikviens centās sev iegalvot, ka rūpnīca šai avarijā nav vainojama; centās iegalvot, taču negribēja to izteikt skaļi lai neiznāktu tā, ka uzveļ vainu viens otram. Patiesi, pa daudziem gadiem šis bija pirmais atgadījums. Reiz gan kas līdzīgs notika sen, pirms kara, — bet tas neskaitās, tur bija vienkārši kaitniecība: aplējuši tinumus ar skābi, lai tā saēstu izolāciju. Toreiz kaitnieku tūlīt notvēra. Bet to jau reti kāds vairs atcerējās.

Vienīgais, kas vēl satrauca, tie bija Kozjukina vārdi par Voronovas pārrēķināšanos. Viņa ir jauna, ļoti spējīga inženiere, tomēr varēja ari kļūdīties. Tam ticēt gan nevienam negribējās, taču, kamēr avarijas cēloņi vēl nebija noskaidroti, kaut ar grūtībām, ar sāpēm, tomēr to varēja pieļaut.

Katja izgāja no direktora kabineta un skriešus uzskrēja savā istabā. Skapī, rūpīgi sakārtotas, atradās dokumentu kaudzes. Skapja atslēgas viņai nebija, to atvēra pavisam

vienkārši — ar kuru katru nagliņu. Viņa pāršķirstīja visus rasējumus un aprēķinus. Ja, to viegli varēs pierādīt, ka montāžā kļudu nav. Taču satraukums nepārgāja. Kad ienāca kāda no konstruktorēm, tukla pusmūža sieviete, viņa ieraudzīja, ka meitene stāv pie loga un tās pleci dreb.

Viņa piegāja pie Katjas un saudzīgi, ka māte pagrieza to ar seju pret sevi.

—   Nu ko tu, muļķīte? Beidz, meitenīt, beidz, viss būs labi. Pat ja tā būtu tava vaina — sapratīs, piedos . . .

Gluži kā bērns, paslēpusi seju pie sievietes siltā, mīkstā pleca, Katja turpināja raudāt. Un, jo sieviete viņu mierināja, glaslija, skūpstīja ap galvu apvītās zeltainās bizes, jo Katja raudāja vēl skaļāk, vēl nesavaldīgāk.

Kurbatovs sasēja mapes saites un piecēlās. Tad, atcerējies, ka šodien viņam mugurā formas tērps, atgriezās pie galda un nolika kūpošu papirosu uz pelnu trauka malas.

Ģenerālis viņu jau gaidīja. Pa pusatvērto vēdlodziņu ielidojušais pavasarīgi svaigais vējiņš šķirstīja ģeneraļa priekšā noliktos papīrus. Kurbatovs pazina savu raportu: lappuses bija atzīmētas ar zilu zīmuli.

—   Sēdieties, major, — ģenerālis sabozies izskatīja pēdējās lapiņas. Negaidot viņš pa

raudzījās uz Kurbatovu, pasmaidīja, un dziļu grumbu izvagotā seja tikpat negaidot kļuva jaunāka. — Es ar lielu patiku izlasīju jūsu ziņojumu… Jūs esat rīkojies drosmīgi, apņēmīgi un … — ģenerālis apklusa, caur pieri palūkodamies uz pretim sēdošo Kurbatovu.

—    Jā, jā, nemulstiet! … Te arī meklējama uzdevuma sekmīgas izpildīšanas likumsakarība. Tas ir patīkami, Valerij Andrejevič, ļoti patīkami…

Kurbatovs sēdēja tā, ka ģenerālis aiz galda varēja redzēt tikai viņa galvu ar atpakaļ atsukātiem gaišiem, mazliet zeltainiem matiem un pelēkām, vērīgām, ļoti nopietnām acīm. Pār mazo ausi uzmācīgi krita spītīga matu šķipsna, un majors ar neveiklu rokas kustību pastāvīgi to slēpa aiz auss.

Ģenerālis savāca lapiņas, pārvilka ar plaukstu pār ieloku un nolika tās sāņus.

—   Kas jums vēl jauns?

Majors atdzīvojās. Uzslavas viņu vienmēr mulsināja; tādos brīžos Kurbatovu pārņēma savāds nemiers un neveiklība. Tagad viņš saslējās krēslā:

—    Pēdējās dienās nekas sevišķi interesants nav nolicis. No robežapsardzības pārvaldes ziņo par parastiem robežas pārkāpumiem. Pārnācēju aizturēšana un viņu personības noskaidrošana sevišķas grūtības nerada.

Kurbatovs apklusa un gaidīja, ko teiks ģenerālis. Tas izņēma no atvilktnes gaiši zaļu mapi un neatvēris sniedza to majoram:

—   Es jums dodu |oti grutu uzdevumu, Valerij Andrejevič. Bet jums tas ir pa spēkam. Iepazīstieties ar dokumentiem, pārdomājiet. Pēc tam aprunāsimies.

Nolicis mapi uz ceļgaliem, Kurbatovs lēni šķirstīja lapas. Jau pēc pirmajām pavirši izlasītajām rindām majors skaļi nošmaukstināja ar lūpām:

—   Tas taču nolicis pirms divpadsmit gadiem?

Ģenerālis piegāja pie krēsla un atspiedās pret atzveltni:

—   Precizāk, pifins vienpadsmit gadiem un septiņiem menešiem. Vārdu sakot, ļoti sen, tik sen, ka . . . \'jņš nepabeidza, aizgāja atpakaļ pie galda un apsēdās, ar abām rokām glaudīdams jau mazliet iedegušo augsto pieri.

—   Apskatiet pēdējo dokumentu, — viņš deva padomu. — Tas ir vācu aģenta raports, kuru izlūkošanas orgāni atraduši tur, Berlinē. Nebija paguvuši iznīcināt.

Kurbatovs uzmanīgi atbīdīja virsējās lapiņas. Zem tām atradās fotokopija; viņš to izlasīja oriģinālā, kaut gan apakšā bija palīmēts ari tulkojums. Aģents R-354 raportēja, ka grupa, kas pārgājusi frontes līniju Saulkalnes rajoņā, 1942. gadā iekritusi, konspirativais dzīvoklis likvidēts, cilvēku vairs nav. Tagad Kurbatovs atkal paņēma virsējos dokumentus — staršinas Lavrova stāstu.

—   Atļausiet jautāt, biedri ģeneral?

—   Jā.

—    Kad atrasts vācu aģenta ziņojums?

—   Pirms mēneša.

—   Bet staršinas stāsts?

—   Vakar. Vakar to mums atnesa kāda meitene. Starp citu, viņa pati gājusi reizē ar šo grupu.

—    Runa, protams, ir par vieniem un tiem pašiem cilvēkiem, — teica Kurbatovs. — Četrdesmit pirmā gada oktobrī pārgāja, četrdesmit otrajā iekrita .. .

Spēcīgi pret galda malu atspiedies, it kā no tā atgrūsties gribēdams, ģenerālis pamāja.

—   Tur jau ir tā lieta, ka viņi četrdesmit otrajā gadā nav iekrituši. Norādītajā laikā mēs tādu grupu neesam atklājuši. Tas ir precizi pārbaudīts. Viņi ir kaut kur šeit, pie mums… Kur pašreiz šie pieci atrodas? Ko viņi dara?

Ģenerālis jautājoši paskatījās uz Kurbatovu. Bet majora skatienā bija tāds pats mēms jautājums; tad viņi abi iesmējās, sākumā ironiski, pēc tam rūgti.

—   Dabūja jaunu saimnieku. Vienu saimnieku viņi taču pazaudēja četrdesmit piektajā, — teica Kurbatovs.

—   Jā, bet kur gadījās šis ziņojums par viņu arestēšanu?

Sarunu biedri apklusa, nogrima pārdomās. Ģenerālis smagi nopūtās:

—   Redzat, cik daudz ir šo «bet», «kāpēc», «kur»…

Viņš atkal piecēlās, zābakus čīkstinādams,

pagājās pa kabinetu, tad apstājas pie loga un. pagriezis Kurbatovani muguru,' teica sausi un lietišķi:

—   So to es jau esmu izdarījis. Noskaidroju, kur atrodas Lavrovs; viņam nosūtīts izsaukums. Rīt viņš ieradīsies. Šis cilvēks jums būs nepieciešams. Vajag piezvanīt uz apgabala izpildkomiteju Novikovam. Viņš toreiz bijis par pavadoni. Beidzot, var saistīties ar apgabalu — noskaidrot, kāda karaspēka daļa aizstāvēja šo frontes sektoru. Vārdu sakot, pārdomājiet visu …

Viņš sarauca pieri, it kā cenzdamies atcerēties, ko vēl nebūtu pateicis, bet tā ari neatcerējies sniedza Kurbatovam roku:

—   Padomājiet. Lūdzu informēt mani katru nedēļu.

Un, likdams saprast, ka ar šo īso rīkojumu saruna izbeigta, piespieda vienu no baltajām podziņām uz galda malas

3

Pār pilsētu ausa gaisma. Pelēks, palss loga kvadrats, cauru nakti nekustīgi nogulējis uz grīdas, pamazītēm kļuva gaišāks, atdzīvojās un rāpoja uz kabineta kaktu. Kā uz fotopapīra uz grīdas iezīmējās līnijas, pagaidām vēl izplūdušas, tikko manāmi pārvērzdamās bālganos laukumos. Tad šīs līnijas kļuva platākas un tumšākas. Tagad tās jau pavisam skaidri

šķērsoja loga kvadratu, un Kurbatovs sev priekšā uz grīdas ieraudzīja asi iezīmējušos loga rāmi, šķērskokus un pat vēdlodziņa krampīti.

Sī bija rīta stunda tajā brīnišķīgajā gadalaikā, kad pavasara naktij, šķiet, nav ne iesākuma, ne gala, kad nespodrā ceriņkrāsas debess it kā tikai mazliet paceļas virs namiem, lai ielaistu pilsētā bālu, maigu sauli, un baltā nakts pārvēršas glāsmainā, sapņainā, tik tikko zilgmojošā dienā.

Kurbatovu vilktin vilka pie loga paskatīties šai rīta stundā uz pilsētu, uz tās matētajiem jumtiem, uz laternu pienstikla bumbām, uz dārzu svaigo, spilgto zaļumu, taču viņš nepiecelās. Viņš negribēja šķirties no tā noskaņojuma, kādā atradās kopš vakara, kopš brīža, kad viņš paspieda ģeneraļa roku un saņēma jauno uzdevumu.

Pirmā stunda pagāja, iepazīstoties ar lietu. Dokumentu bija gaužām maz, un Kurbatovs pie tiem nosēdēja tik ilgi tikai tādēļ, ka vairākkārt tos pārlasīja. Tie iegula atmiņā tik cieši, ka domās varēja lasīt rindiņu pēc rindiņas, pāršķirt lappuses un atrast nepieciešamo vietu. Kurbatovs paslēpa mapi galda.

Maz, vēl ārkārtīgi maz, lai zinātu, kā jāsāk rīkoties.

Par ko vēstī staršina Lavrovs? Par savu sastapšanos ar nezināmo patriotu, par vārdiem, kurus tas teicis pirms nāves. Varbūt nekad neizdosies noskaidrot ne tikai šī vecā

cilvēka vardu, bet ari to, kādā cc|ā viņa rokās nonākusi vācu pavēlniecības sevišķi slepenā pavēle: «. . . grupu, kura pāries frontes līniju, laist cauri … Organizēt maldinošu apšaudīšanu … Divas dienas pirms pārsviešanas atturēties no arestiem, no svešinieku aizturēšanas uz ielas utt.» Nav ko teikt, šo pavēli vācieši izpildījuši diezgan precizi …

Nav svarīgi, no kurienes nācis šis dokuments. Tas dots no rokas rokā kā stafete. Var būt, ka arī nezināmajam vecītim to kopā ar pagraba adresi iedevis kāds cits, tāds pats nezināmais. Ne jau tas ir galvenais. Kurbatovs satraukti paberza pieri: tagad šī stafete nonākusi pie cilvēka, kuram tā bija domāta, kaut arī šo cilvēku sauc par Kurbatovu un nevis kā citādi; viņš saudzīgi to pieņēma pēc daudziem daudziem gadiem, tomēr ar to pašu spēcīgo savas tautas, savas dzimtenes mīlestību, ar tām pašām rūpēm par tās drošību, kuras nezināmo vecīti, Lavrovu un varbūt vēl arī citus vadīja cauri visām, dažkārt pat nāves briesmām. Kurbatovs pašreiz sevišķi asi izjuta, ka viņš ir visu to cilvēku darba turpinātājs, kuri neatlaidīgi, nebaidīdamies par savu dzīvību, nesuši viņam šo ziņu.

Par ko vēl savā laikā stāstījis Lavrovs? Pagrabā bijuši divdesmit seši cilvēki. Sevi viņš nav skaitījis — tātad pavisam divdesmit septiņi. Nu, tas jāpārbauda, jāsazvanās ar apgabalu.

Lavrovs pūlējies iegaumēt cilvēkus. Tas,

3  Pavisam nesen

33

pfotams, viņam nenācās viegli. Pustumšais pagrabs, turklāt — nakts, krēsla . . .

Dzelzceļnieks . .. Kāpēc dzelzceļnieks? Ak pēc cepures spriedis! Kas par niekiem! Droši vien tagad staigā velūra platmalē.

Meitene. Nu jā, tā ir Katja. Viņu, jādomā, Lavrovs vēl tagad atceras, sapņos redz, ja tikai nav apprecējies. Ek, jaunība, — varēja taču labāk visus iegaumēt!

Nē, viņš noteikti jāiztaujā par visiem. Taču tik daudz ūdeņu aiztecējis kopš tā laika, ka Lavrovam būs grūti atcerēties. Droši vien nekā vairāk nepateiks.

Četrdesmit pirmais gads … Lūk, no kurienes jāsāk meklēšana.

Un ko viņš, Kurbatovs, darīja šai laikā? Pieņēma vadu, pieskrūvēja pirmo kubiņu .. . Pie Novgorodas, netālu no Saulkalnes, ar roku var aizsniegt.

Turpat netālu pie šīs, toreiz viņam vēl nezināmās Saulkalnes krita Zeņa — aizgāja veikt uzdevumu un neatgriezās. Pārbēdzēji stāstīja, ka meiteni saķēruši esesieši, vairākas dienas spīdzinājuši un tad pakāruši vārtos kādā sādžā. Atradās arī uz viņas krūtīm uzspraustais uzraksts: «Tas sagaida katru padomju izlūku.»

Kas zina, ja Zeņa nebūtu bijusi izlūks, viņš, majors Kurbatovs, varbūt paliktu tas pats, kas pirms kara — inženieris-tēraudlējējs. Bet, kad Zeņa bija gājusi bojā, kad no turienes, no tās puses, atnesa šo uzrakstu, Kurbatovs vairs nešaubījās par savu nākotni.

Pirms Zeņa aizgāja veikt uzdevumu, tie sastapas — meitene atnāca pie viņa.

«Nu, uz redzi?»

Zeņa pati viņu noskūpstīja, klusu iesmiedamās par puiša samulsumu.

«Uz redzēšanos. Es nezinu, kad atgriezīšos …»

«Zeņa!»

«Neuztraucies par mani. Tāda nu reiz ir mana profesija. Es ļoti mīlu Dzimteni, Valerij . . . Vairāk nekā tevi. Vairāk nekā sevi. Tu to saproti.»

Un ātri noskūpstīja viņu vēlreiz.

«Mēs taču neesam maziņie, Valerij, es varu arī neatgriezties. Bet vienalga, es gribu, lai tu būtu laimīgs … Tu saproti mani? Jūs mani sapratāt, jaunākais leitnant?» viņa jokodamās atkārtoja.

Zeņas ģīmetne karājās Kurbatova dzīvoklī pie sienas, un māte dažreiz, norādīdama uz to, klusu jautā dēlam: «Vai Ņina Vasiļjevna … saprot tevi?»

«Bet kādi viņi, šie pieci, ir tagad?» Kurbatovs atgriezās pie savām iepriekšējām domām. «Protams, valkā citādus tērpus, kaklasaites, citādi sasukājas. Varbūt tramvajā apsēžas blakus .. . Droši vien viņi jau iedzīvojušies apstākļos, pārliecināti, ka par viņiem neviens nekā nezina. Nekas, putniņi, pagaidiet tikai, gan jūs atradīsim.»

Viņš rezumēja savas pārdomas; pagaidām plāns ir šāds: zvanīt uz apgabalu, pēc tam uz

izpildkomiteju — norunāt ar Novikovu, tikties ar Lavrovu. Jāparunā ar Voronovu, viņa taču pagrabā ieradusies pirms staršinas. Pagaidām tas ir viss.

4

Kurbatovs piezvanīja uz apgabalu, un tur viņam atbildēja, ka 1941. gadā frontes līniju pārgājušās apakšvienības meklēšanu uzsākšot nekavējoties.

Apgabala izpildkomitejā Kurbatovs ilgi nevarēja sameklēt Novikovu — te viņš bija izgājis, viņu meklēja, te atkal ieteica zvanīt pa citu numuru. Kurbatovs pacietīgi pierakstīja telefonu numurus, to bija sakrājies jau kāds pusducis, — nenoliekot klausuli, nospieda dakšiņu, grieza ripu un jautāja pēc Novikova. Beidzot klausulē atskanēja sulīga, mazliet piesmakuši balss: «Jā, tas esmu es, klausos!» — un Kurbatovs norunāja tikties nākošās dienas vakarā pēc astoņiem.

Piepeši ap pusdienu ģenerālis atkal izsauca Kurbatovu pie sevis. Majors brīnījās: «Kādēļ? Es taču vēl neko neesmu paguvis izdarīt.» Bet, kāpjot augšā pie priekšnieka, viņš nodomāja: «Droši vien saņemtas papildu ziņas, kuras, iespējams, uzreiz uzvedīs uz pēdām.» Šādas domas majoru satrauca, un viņš gandrīz skriešus devās augšup pa kāpnēm.

Ģenerālis nervozi staigāja pa šauro pa

klāju. Līdzko Kurbalovs bija ienācis, viņš teica:

—   Man tikko ziņoja, ka Kušminas H'ESā notikusi avarija. Avarējis ģenerators. Es domāju, ka ar šo lietu jānodarbojas jums, major. Iespējams, ka šeit ir kāds sakars ar jūsu uzdevumu.

Kurbatovs vērīgi klausījās. Kad ģenerālis uz brīdi apklusa, acīm redzot gaidīdams, ka viņam ko jautās, majors prasīja:

—   Vai teclīniskā izmeklēšana jau notikusi?

—   Vēl ne. Pagājušas taču tikai divas dienas. Tiesa, «Elektriķa» inženieri vaino ekspluatētājus. Kāds no inženieriem sakot, ka vainīgi montētāji. Par viņiem jau agrāk ienākušas sūdzības. Taču tas viss prasa kvalificētu pārbaudi. Es lūdzu uz laiku pārtraukt sērijas pārējo ģeneratoru montāžu. Bet jūs pagaidām iepazīstieties ar cilvēkiem. «ElekIriķa» ģeneratoru montēja pašu darbinieki. Un parunājieties ar Voronovu. Viņa vadīja ģeneratoru uzstādīšanu spēkstacijā. Jums ar viņu jātiekas tūlīt. Tātad sāciet ar to. Bet uz HESu sūtīsim vēl vienu darbinieku, kurš jūs un mani informēs par visiem notikumiem.

—    Klausos, — atbildēja Kurbatovs.

«Sākt ar to» — nozīmēja sākt ar avariju,

un, ja tas ir noziegums, pagaidām vēl neatklāta ienaidnieka izlēciens, tad neizbēgami atradīsies arī pēdas. Lai cik veikli maskētos ienaidnieks, tas nespēj paredzēt visus sīkumus,

kuri beidzot Jaus atklat visu, ļaus atrast noziedznieku . . .

Rūpnīcā Kurbatovs ierādās ar noļuku sīkāk uzzināt, kur atrodas dokumentācijā, rasējumi, montāžās dienasgrāmatas un kādi cilvēki strādājuši pie ģeneratora radīšanas… Ja vel nesen, pirms vienas dienas, majora domas bija cieši piesaistītas dr-upās atrastajiem dokumentiem, tad tagad viņš centās iedomāties, kāpēc, kādā nolūkā ticis rīkots šis ienaidnieka izlēciens, ja vien šī avarija ir tīša.

Stāvot «Elektriķa» priekštelpā un gaidot, kad izrakstīs caurlaidi, Kurbatovs jutās nec'rti. Viņam garām gāja darbu beigusī maiņa, skaļi šķindēja no naglām noņemtie numuriņi. Cilvēki uzbudināti, vēl juzdamies darba ritma varā, skaļi sarunājās un sasaucās pagalma, bet, ieraudzījuši pie lodziņa svešu cilvēku, piesardzīgi apklusa.

Kurbatovs dzirdēja, kā arvien tuvāk kāds skanīgā, izaicinošā balsī, kāda parasti uz laukiem dzied častuškas, sauca kaut ko zobgalīgu, acīm redzot ko ļoti jautru, un majors jau sagaidīja, ka visi izplūdīs smieklos. Bet meitenes cita aiz citas ienāca gaiteni, gandrīz vai skriešus izskrēja cauri, likdamas Kurbatovam piespiesties pie sienas, un sāka smieties tikai uz ielas. Viņš nodomaja: «Ļaudis savu darbu padarījuši, un viņiem jautrs prāts. Bet es esmu tikai noslaistījies …» viņš piemirsa, ka visu nakti nav gulējis un ka ari pārdomas ir tāds pats darb§,

Kamēr viņš tā stāvēja, priekštelpa, sarunu turpinādami, ienāca vēl divi.

—   Un tomēr viens no diviem, izdzirdēja Kurbatovs, — vai nu nepareiza ekspluatācijā, vai ari Voronovas pielaistā rupjā kļūda izsauca . . .

Garām pagāja divi: viens — gara auguma, črtā, pelēkā uzvalkā, ļoti rūpīgi skuvies,

runāja plūstoši, it kā dziedādams, pavadot teikto ar smalko, balto roku nosvērtām kustībām; otrs gaja sabozies, galvu nodūris.

—   … Es vienmēr esmu teicis, ka jaunā audze ir audzināma, mācāma … — Kurbatovs tik tikko sadzirdēja. — Voronova .. . pavisam zaļa … vakar raudāja kā mazs skuķis .. .

Kurbatovs pie sevis pasmīnēja: «Nu, lūk, neesmu vēl paguvis iepazīties ar inženieri Voronovu, bet jau tik daudz zinu. Nav slikls pazīšanās sākums. Pēc visa spriežot, viņa «ievārījusi ziepes», un šis staltais, — jādomā, kāds no rūpnīcas vadošajiem darbiniekiem, — bez iemesla tik asi nespriestu …»

Tūlīt aiz priekštelpas durvīm sākās liels, plašs rūpnīcas pagalms. Pa korpusu dzeltenajām sienām, pie līstīšu kāpnītēm turēdamās, uz augšu vijās tikko sazaļojusi efeja, mauriņos jau bija sazēlusi zāle, un viss pagalms atgādināja jaunu dārzu, kādu pēc kara pilsētā bija daudz.

Gar asfaltētajiem celiņiem ziedēja baltas

m

narcises: droši vien tās nesen stādītas, zeme vēl pavisam irdena.

Uz bridi Kurbatovs apstājās pie ziņojumu dēja. Tur bija pavēstīts par rūpnīcas kora mēģinājumu, par futbola sacīkstēm ar «molotoviešiem», nodarbību grafiks partijas vēstures studētajiem un turpat apakšā paziņojums, ka R. Kozjukina vadītais seminārs pārcelts uz trešdienu.

…Nē, rūpnīcas direktors neko daudz nevarēja pastāstīt Kurbatovam. Viņš pats vēl zināja pārāk maz, taču Kurbatovs norunāja, ka direktors viņu informēs par visu, galvenais — par HESā strādājošās komisijas darbu. It kā starp citu viņš pajautāja, kas uzstādījis ģeneratoru, un izdzirdis Voronovas vārdu, pamāja:

—   Esmu dzirdējis šo vārdu. Stāsta, esot spējīga inženiere?

—   Jā, ļoti spējīga. Viņa pašreiz sagatavo dokumentāciju… Vai pasaukt viņu?

—   Nē, nē, pateicos.

Kurbatovs domīgi šķirstīja technisko žurnālu uz direktora galda. «Ar ko papildinājušies izmeklēšanas materiali?» viņš domāja. «Pagaidām ne ar ko un, jādomā, nāksies vēl paciesties … Katrā gadījumā sastapšanās un saruna ar Voronovu par ļaunu nebūs.»

.. . Meitene Kurbatova kabinetā ienāca strauji, it kā jo ātrāk vēlēdamās izstāstīt par tām senajām dienām, kad viņa kopā ar bēgļu grupu pārgāja fronti, — un kaut ar to paU-

dzēt, ja vien viņas palīdzība vajadzīga. Meitene uztraucās, viņai bija grūti apslēpt savu uztraukumu, un viņa nemaz arī necentās to slēpt. Kurbatovs viņu sagaidīja istabas vidū un, roku sniedzot, nosauca savu vārdu. Viņa atbildēja: «Voronova» un, kad majors aicināja apsēsties, apsēdās un nolika somiņu uz ceļgaliem.

Kurbatovs viņu bija iedomājies tieši tādu. Vienkārša krieviska seja, skaidra un atklāta. Tādas sastopam desmitiem reižu dienā un nepiegriežam vērību. Bizes kā vainags apvītas galvai. Roka smalka, uz vidējā pirksta locītavas — tintes traipiņš . . .

—   Jūs jau zināt, kādēļ es jūs aicināju?

—   Protams, es taču gaidīju…

Kurbatovs jautāja, vai viņa sen dzīvojot

šeit, šajā pilsētā, un Katja atbildēja — jā, sen. divpadsmit gadus. Pirms kara viņa dzīvojusi Saulkalnē. Kad sākusies evakuacija, hitlerieši uzspridzinājuši tiltu, nometuši desantu un aiziet izdevies tikai pēc mēneša kopa ar bēgļu grupu.

—   Man pateica kaimiņiene, viņa arī bega. Mēs abas kopā ieradāmies pagrabā. Bet, kā viņa to bija uzzinājusi, es pat nepainteresējos… Ne prātā nenāca… Tagad viņa atkal dzīvo Saulkalnē. Marija Iļjiņična Kisļakova. .. vecajā vietā. Es varu iedot adresi … — viņa nosauca ielu un mājas numuru.

Majors tūdaļ ierakstīja adresi protokolā

un, spalvaskātu no rokām neizlaidis, sakrampēja pirkstus:

—   Tā, tā, biedrene Voronova . . . Starp citu, kad jūs kļuvāt par inženieri?

—   Elektrotechnikas institūtā es iestājos uzvaras gadā .. . Pagaidām es vēl esmu pavisam jauna inženiere.

Kurbatovs klausījās ļoti uzmanīgi. Viņam izveidojās zināms spriedums par Katju.

—   Tiesa, jauna .. . Bet kas tas jums par cechu tur nomaļus? Es tā nejauši ievēroju. Liels korpuss, bet iespaids tāds, it kā tajā neviens nestrādātu.

—   Tas ir specialais cechs. Tikai nesen kā sāka darbu sakarā ar jaunceltņu pasūtījumiem. — Un Kaija izstāstīja, ko tur dara.

—   «Jaunā audze», — Kurbatovs pēkšņi pasmaidīja, atcerējies sarunu priekštelpā.

—   «Pavisam zaļa». Vai zināt, ka to par jums saka?

Katja izbrīnījusies paskatījās uz viņu un jau gribēja atbildēt ko asu, bet laikus aptvēra, ka pašreiz nav runa par viņu, tādēļ tikai paraustīja plecus.

Kurbatovs jautāja:

—    Kas tas jums ir tads gara auguma, pelēkā sporta uzvalkā, un, lūk. šitā sarunājoties ar rokām?

Viņš noplātīja rokas, un Katja pasmaidīja:

—   Mūsu konstruktoru biroja vadītājs Kozjukins. Ļoti spējīgs, pieredzējis inženieris. Es pie viņa seminārā..

■K

—   Kādā seminārā?

—   Partijas vēstures …

—   Ak jā, biju piemirsis. Viņš jūsu rūpnīcā vada semināru. Nu un kā — interesanti?

—   Interesanti. Cilvēks ar plašām zināšanam. Viņš taču vecs partijas biedrs, tā ka viņam ir ko stāstīt vēl blakus parastajiem materiāliem.

■— Jā, jā, — Kurbatovs pamāja. — Bet mēs esam novirzījušies sāņus. Dzirdēju, ka jums rūpnīcā nepatikšanas.

Stāsts bija garš, taču viņš klausījās un nepārtrauca to; viņam patika, ka Voronova pilnīgi atguvusies un jūtas nepiespiesti. Tā tam arī jābut — viņi tikai sarunājas, tas arī viss.

-     Vispār, viss sagadījies vienā reizē … — Katja beidza. — Un vēl šis atradums. . . Līdzko izlasīju, ka nezināmā staršinas stāsts attiecas uz spiegiem, tūlīt skrēju pie jums…

—   Tūlīt arī skrējāt?

—   Nu jā, tūlīt. Spiegi taču ir jusu kompetencē?

—   Tātad izlasījāt?

Atzīstos, piedodiet manu ziņkārību . . . Bet tas taču nav nekas |auns, vai ne?

Kurbatovs, domās nogrimis, klusēja. Bet Katja nejautāta turpināja:

—   Man uzkrita, ka pieminēta Saulkalne Un tūlīt nāca prātā tā diena. Tā bija [oti neparasta diena.

—    Kas īsti toreiz atradās pagrabā? Vai atceraties kādu no viņiem? — majors jau gribēja pārtraukt Katjas stāsta pavedienu, bet tad nolēma — lai runā. Viņš vēl ciešāk sakrampēja pirkstus un nenovērsa skatienu no meitenes sejas … Bet viņa nodūra acis un lēnām knibināja uz pleciem uzmestā zīda lakatiņa stūrus.

—    Kas gan tur bija … Kas? Goda vārds, nevaru atcerēties .. . Kaimiņiene. Sveši cilvēki. Daudz ļaužu… Jums taču jāzina sīki? Vai ne? — viņa paskatījās Kurbatovam acīs un atkal nogrima domās. — Man toreiz bija tikai sešpadsmit gadu … Es nevienu vērīgi neaplūkoju. Mēs gaidījām, ar nepacietību gaidījām, lai tikai ātrāk tiktu projām. Baiļojāmies, kaut vācieši mūs neatrastu . . . Pēc tam atnāca jūrnieks, es biju viņam blakus . . . Nē, grūti. . . Tik daudz gadu!.. . Varbūt es vēlāk atcerēšos un izstāstīšu jums . ..

Kurbatovs saprata Katjas stāvokli, saprata, ka viņa patiesi nevar atcerēties, ar ko bijusi toreiz kopā. Viņš deva parakstīt protokolu, atzīmēja caurlaidi, piecēlās un atvadīdamies sniedza roku.

Lavrovs ļoti sen nebija redzējis šo pilsētu. Pēdējos gados viņš dienēja kādā sauszemes karaspēka daļā: flotē no flotes kājniekiem viņš tā ari neatgriezās. Pēc mazajām pilsētiņām šeit viss viņam šķita milzīgs — gan

ēkas, gan ielas, gan koki. Viņš gāja pa ietves maliņu, lai a^ savu čemodānu nevienu netraucētu, apskatīja garāmgājējus, ziņojumus.

Pēc pusstundas viņš iegāja kādā Petrovska prospekta namā, saņēma no dežuranta caurlaidi, jau noģizdams, kur viņš ir izsaukts, bet nezinādams, kādēļ, un uzkāpa otrajā stāvā, kur atradās 39. istaba.

Uz klauvējienu atbildēja: «Iekšā!» — un viņš atvēra durvis. Kabinetā sēdēja vīrietis privātā. Sākumā Lavrovs gribēja militāri sveicināt, tad pārlika un tikai klusi sasita papēžus:

—   Vecākais leitnants Lavrovs.

Vīrietis privātā panācās viņam pretim un, ar abām rokām paspiezdams Lavrova izstiepto roku, teica:

—   Kurbatovs. Ļoti labi, ka no vilciena nācāt tieši šurp. Es jūs jau gaidīju.

Viņš norādīja Lavrovam uz krēslu, kur pats tikko kā bija sēdējis. Vecākais leitnants jautājoši paskatījās uz Kurbatovu.

—   Aha! — tas iesmējās. — Tūlīt visu sapratīsiet. — Majors apsēdās pie galda. — Jūs šeit esat ieradies sakarā ar divpadsmit gadus vecu lietu. Atcerieties, četrdesmit pirmā gada oktobrī jūs, staršina Lavrov, Saulkalni pārgājāt fronti. Atceraties? Nu, tas ir labi. . . Jūs paziņojāt hospitaļa komisaram, ka kopā ar grupu padomju pilsoņu fronti pārgājuši ari pieci vācu aģenti.

Lavrovs paberzēja pēkšņi nosvīdušo pieri.

■— Vai tarl ši lieta vēl nav izbeigta? uztraukumā viņš nemaz nejuta, ka bija izkliedzis šos vārdus.

—    Diemžēl, nē. Hospitaļa komisārs, cilvēks, kuram jūs nodevāt dokumentus, ce|ā uz šejieni bombardēšanas laikā gāja bojā. Dokumenti tika atrasti tikai tagad, burtiski pirms trim, nē, tagad jau pirms četrām dienām.

—    Un es domāju, ka notverti . . . Jau sen, pirmajā .. . vai otrajā mēnesī. .. Biju pilnīgi pārliecināts. Un nejautāju, neinteresējos… Pēc tarri mani evakuēja, ārstējos, nokļuvu ziemeļos.

—   Jā, tā tas ir. Mēs nebūt nevainojam jūs. — Kurbatovs runāja mierīgi, un arī Lavrovs sāka nomierināties. — Nu bet tagad jūs atkal mums palīdzēsiet. Ar mieru?

—    Kā gan citādi, tie katrā ziņā janotver! Tikai žēl. . . Toreiz taču es daudz labāk visu atcerējos. Kā cilvēkus, tā vispār. . .

—    Nu, nekas, nekas. Ne jau visu uzreiz. Vēlāk es jūs iepazīstināšu ar kādu cilvēku varbūt kopīgi sāksiet atcerēties.

Viņš paskatījās pulkstenī, piegāja pie telefona un jautāja klausulē:

—   Vai Brjancevs vēl ir šeit? Pēc kādām minūtēm piecām lai ienāk.

Tad majors pievērsās Lavrovam:

—   Nu, ir jau vēls. Laiks doties pie miera. Uz redzēšanos! Viesnīcā jums rezervēts numurs. Tas tepat netālu, blakus. Rit no rīta

atnāciet, parunāsim. Un pagaidām pārāk daudz nedomājiet, labi izgulieties.

Lavrovs devās projām. Kurbatovs viņu pavadīja. Koridorā Lavrovam pagrieza ce|u slaids leitnants ar sārtu, jauneklīgu seju un melniem, mazliet viļņainiem matiem; atvēris durvis, pa kurām Lavrovs tikko kā bija iznācis, leitnants jautāja:

—   Jūs mani saucāt, biedri major?

OTRĀ NODAĻA

1

Avārijā ar «Elektriķa» ģeneratoru, šķita, varēja izvērsties Kurbatovam par pirmo ķēdēs locekli, kuram sekotu pārējie.

Sarunājoties vakar ar Voronovu, majors neatlaidīgi domāja par avariju. Bet techniskajai komisijai izmeklēšana jāsāk tikai rīt. Vēl nebija zināms avarijas īstais cēlonis. Kaut arī trūka techniskās komisijas secinājuma, Kurbatovs tomēr nolēma sākt izmeklēšanu. Uz HESu aizsūtītais darbinieks ziņoja, ka pagaidām nekā jauna nav, tādēļ Kurbatovs turpināja meklēt tos piecus.

Kurbatova un leitnanta izstrādātais plāns bija vienkāršs, taču ne tik viegli izpildāms.

Apgabala izpildkomitejas darbinieks Novikovs, tas pats, kurš veda bēgļu grupu pāri frontei, ari neko sīkāku nevarēja atcerēties.

Vērtīgākais viņa liecībā bija tas, ka bēgļu vidu bijis dzelzceļnieks ar ievainotu roku (to stāstīja arī Lavrovs), mūziķis ar vijoli un līdz šim laikam Saulkalnē dzīvojošo atbildīgo darbinieku sievas ar bērniem. Bez viņiem no divdesmit septiņiem bēgļiem desmit bijuši sarkanarmieši kopā ar savu leitnantu — no ielenkuma izkļuvuša vada atliekas.

Ar milzīgām pūlēm, pēc ilgas meklēšanas apgabala štaba archivā Kurbatovam izdevās noskaidrot, ka četrdesmit pirmā gada oktobri Saulkalnes rajonā no ielenkuma izkļuvušo apakšvienību komandējis leitnants Sedichs.

Viņš atdeva Brjancevam papīrīti ar Sedicha uzvārdu. Sedichs jāsameklē. Kurbatovs paskatījās pulkstenī. Bija jau seši.

—   Mums pa ceļam, — viņš teica pieceldamies.

—   Piedodiet, biedri major, — Brjancevs atbildēja. — Meklēšanu es sākšu … tūlīt.

—   Tūlīt? Un kā jums šķiet, cik ilgi tas vilksies?

—   Skaidri nezinu. Varbūt visu nakti.

—   Biedri Brjancev, es aizliedzu strādāt pa naktīm … izņemot ārkārtējus gadījumus. Ģērbieties!

Viņi izgāja koridorā, un Kurbatovs turpināja:

—   Aizliedzu, neko nevar darīt. Ko jūs pašreiz lasāt?

Brjancevs, pavisam apmulsis, kaut ko nomurmināja.

—   Nu redzat — tā ari nesaprotu, ko īsti. Bet jālasa. Kad abi ar sievu bijāt teātrī?

Brjancevs atkal noburkšķēja kaut ko neskaidru.

—    Bet es šais dienās biju uz «Chovanščinu», — Kurbatovs pēkšņi teica. — Jūs esat klausījies «Chovanščinu»? Nē? Ek, piezvanīšu jūsu sievai, — viņš padraudēja ar pirkstu,

—   un pateikšu …

—   Viņa neļaunojas, — Brjancevs klusu noteica.

—   Ek jūs …

Kurbatovs pārmetoši papurināja galvu un zobgalīgi turpināja:

—   Taisni kā sliktos romānos, lasi un nevari vien nobrīnīties: personīgas dzīves nevienam nav, mīlēt varoņi neprot un, velns parāvis, pat glāzīti šņabja nevar izdzert. Nedrīkst dzīvot kā šie grāmatu varoņi, — viņš nobeidza, pieskardamies Brjanceva piedurknei. — Bet jūs nezin kādēļ esat sadomājis viņus atdarināt .. .

—   Nē, — teica Brjancevs, — man vienkārši liekas, ka ir lietas, kuras nedrīkst novilcināt. Mēs taču neesam rūpnīca …

Kurbatovs pašūpoja galvu:

—   Atcerieties Majakovski: «Es jūtu, ka esmu rūpnīca, kas izgatavo laimi.» Mēs esam sevišķa rūpnīca, biedri leitnant. Nu, līdz ritam . . . Bet uz «Chovanščinu» aizejiet, lieliska opera!

4   Pavisam nesen

«1

No rīta Brjancevs pieteica sarunu ar Maskavu un, katram gadījumam, ar apgabala štābu. Pēc trim stundām viņam paziņoja, ka gvardes apakšpulkvedis Sedichs, Padomju Savienības Varonis, dien trīsdesmit sestajā divizijā. Brjancevs zināja, ka šī divizija pašreiz atrodas netālu, Berežanskas rajonā. Viņš piezvanīja uz turieni pa tiešo vadu. Apakšpulkvedis Sedichs pašreiz bija tur.

—   Vai paaicināt viņu pie telefona?

—   Ne, nevajag, es jums pateicos.

Brjancevs nolika klausuli un iegāja pie

Kurbatova.

—   No šejienes tad ari sāksim, — uzklausījis Brjancevu, majors teica. — Ak jūs sakāt, ka Sedichs ir savā daļā? Labs ir, braucam iepazīties!

Brjancevs piezvanīja un izsauca mašīnu, bet Kurbatovs piegāja pie kartes, sameklēja Berežanskas rajonu un ezera krastu, kur atradās divizijas vasaras mītne. «Patālu, tātad mājās būsim tikai pievakarē.» Kurbatovs nogāja lejā ēdnīcā un paņēma dažas sviestmaizes sev un Brjancevam.

Beidzās priekšpilsētas zemās mājiņas, sā. kās tīrumi, pār kuriem taisnā rindā pretim apvārsnim sastājušies augstsprieguma līnijas tērauda balsti. Sākās birztala. Ceļš veda tai cauri, un no abām pusēm pretim vēdīja bērzu svaigais, spodrais zaļums. Šoferis, pazīdams Kurbatova paražas, piedeva gāzi, un drīz vien mašīna izjoņoja uz Berežanskas platās, tuk-

šās šosejas. Te šoferis bez jautāšanas varēja uzdzīt līdz visiem astoņdesmit. Brjancevs smaidīja — arī viņam patika ātri braukt.

Atstājuši mašīnu uz šosejas, viņi nometnē iegāja kājām. Kontroles-caurlaides punktā seržants viņiem paskaidroja, kā atrast Seri ichu:

—   Viņš tagad droši vien jau atpūšas. Lūk, kur viņa māja, pie ezera. Ja Sedicha tur nav, tad meklējiet štābā.

Pa šauru taciņu viņi pienāca pie mazas mājiņas, kas bija paslēpusies dziļi dārzā. Pēkšņi Kurbatovs apstājās pie žoga un raudzījās, kas notiek tur, aiz biezi saaugušiem akaciju un sausseržu krūmiem.

Divi bērni, priecīgi spiegdami, dzinās pakaļ slaidam vīrietim sporta kreklā. Vecākā meitene skrēja, augsti izsviezdama asos celīšus, bet jaunākā atpalika, pieskrēja no sāniem un komiski noplātīja rokas: «Nu gan iekriti!» Tad vīrietis, satvēris abas meitenes, novēlās zālē, un viņas ķepurojās tā spēcīgajās rokās, visu laiku atkārtodamas: «Nu gan iekriti!» — kaut gan nevarēja zināt, kurš no viņiem «iekritis» …

Varbūt tādēļ, ka majors Kurbatovs savā laikā bija zaudējis mīļotu meiteni, bet pirms ilgāka laika radušās jaunās jūtas, kaut arī tikpat spēcīgas, tomēr bija vīrišķīgākas, skarbākas, skatot citu ģimenes laimi, viņu vienmēr pārņēma savāds mulsums. Tāpat arī tagad viņam sažņaudzās sirds — ne jau skaudībā,

4*

51

drīzāk vieglās skumjās pēc lā, kā viņam pagaidām vēl trūkst.

Pēc brīža viņi iegāja pa vārtiņiem.

Sedichs strauji piecēlās, noņēma no zara formas svārkus un, rūpīgi tos aizpogājis, sniedza roku:

—   Sedichs.

Meitenes stāvēja aiz muguras neapmierinātas, ka pārtraukta spēle, un gaidīdamas, ka tie abi tūlīt aizies, tētis novilks svārkus un atkal no jauna sāksies kņada.

—   Mums vajag ar jums aprunāties.

Sedichs ar žestu aicināja tālāk dārzā.

Tur zem kokiem stāvēja zemē ierakts galds un divi soliņi. Saule, lauzdamās cauri biezajai lapotnei, bārstīja pār galdu palsus saules zaķīšus.

Saruna sākās kā parasti. Vai apakšpulkvedis atceroties to dienu, pareizāk sakot, to nakti? Nu, protams, vai tad to var aizmirst. Un tos, kas gājuši reizē ar viņu? Jā, arī tos, kaut gan daudzu jau sen vairs neesot, krituši cīņās. Brjancevs pasniedza papīru un zīmuli. Sedichs sāka stabiņā pierakstīt uzvārdus, viebās, nopūlēdamies atcerēties, taču rakstīja, malās piezīmēdams:

—   Pieci tātad krituši. Viens no manējiem, uzbeks, savā dzimtenē audzē kokvilnu. Raksta, atceras mani. Trīs … skaidri gan nevaru pateikt, kur viņi pašreiz, — Koršunovs, Golovļovs un Morozovs. Pirms kara divi no viņiem bija virpotāji, bet Morozovs — frēzētājs.

—   Deviņi, — noteica Brjancevs. — Desmitais jūs. Un kur vēl viens?

—   Zaduiviters dien Ukrainā, virsnieks. Līdz pat Berlinei kopā aizgājām.

Brjancevs staroja, bet Kurbatovs īga. Viss gāja gludi, pārāk gludi. Un līdz ar to — nav nekā noteikta, tieša, ar ko varētu sākt izmeklēšanu. Viņš paņēma apakšpulkveža atzīmes un mēģināja iedomāties visus šos cilvēkus. Viņu vidū nevajadzēja būt t i e m.

—   Jūs visu laiku bijāt kopā? — Kurbatovs jautāja. — Vai neviens no desmit cilvēkiem toreiz, ielenkumā, kādu laiciņu neiztrūka?

—   N-nē … Mēs gājām kādus simtpiecdesmit kilometrus, vairāk pa mežiem.

—   Uz kurieni?

—   Uz austrumiem. Uz Saulkalni. Tiesa, divas nedēļas pirms Saulkalnes sasniegšanas mēs sastapāmies ar partizaņiem …

Kurbatovs nosēdās ērtāk, it kā sagatavodamies uz ilgāku klausīšanos.

—   Operācijās mēs nepiedalījāmies, jo pārgājienos bijām nomocījušies. Bet parlizaņi šai laikā gatavojās uzspridzināt ūdenssūkni. ..

—   Labi, — teica Brjancevs, — bet vai mežā no jūsējiem neviens nekur negāja, jūs nevienu nekur nesūtījāt?

—   Es taču vēl neesmu beidzis, — apakšpulkvedis atbildēja, un Kurbatovs šķelmīgi paraudzījās uz Brjancevu: redzi nu, mācies būt pacietīgs! Apakšpulkvedis tūlīt piemetināja:

—   Sūtīju, Trīs aizgāja ar kādu cilvēku, liekas,

rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju, uz Saulkalni rekognoscēt. Jau toreiz mēs domājām par to, kā pāriet frontes līniju. Viņi uzdūrās vāciešu grupai un sāka cīņu. Kaujā kur kurais pazuda un atgriezās pa vienam kādā piektā vai sestā dienā.

Kurbatovs pieliecās tuvāk:

—    Kuri tie bija?

Brjancevs redzēja, ka Kurbatova acīs iedegas naida liesmiņas.

—   Koršunovs, Golovļovs, Morozovs.

—   Un vairāk neviens nekur negāja?

—   Nē, ar pārējiem biju visu laiku kopā.

Brjancevs saprata: trīs, kaut vai tikai viens

no viņiem varēja šai laikā krist gūstā, to varēja savervēt. .. Pārbaude šeit noteikti nepieciešama. Kurbatovs bija tādās pašās domās.

Jau krēsloja, kad viņi sēdās mašīnā; šoferis ieslēdza gaismu.

—   Nu, ko jūs teiksiet, Konstantīn Georgijevič? — jautāja Kurbatovs.

—   Nelabais viņu sazina, — Brjancevs atbildēja. — Varbūt šie trīs toreiz vienkārši bēga no vajātājiem.

—           Redzēsim, — Kurbatovs pievēra acis.

—   Jau rīt sāciet mūziķa meklēšanu. Nekādu datu pagaidām par viņu nav. — Atlaidies sēdekli, viņš raudzījās pa logu un domās rezumēja visu dzirdēto.

Bija divdesmit seši. Desmit — karavīri. No tiem jāpārbauda trīs. Un tad vel šī sieviete.

Kisļakova, — no vīra šķīrusies, dzīvo Saulkalnē viena pati, strādā rajona sakaru kantorī.

Ko vēl stāstīja apakšpulkvedis Sedichs? Partizaņu operācijās viņi neesot piedalījušies, bet arī partizaņi paši lai laikā vēl, kā nākas, nebija sagatavojušies cīņai. Vienīgi ūdenssūkni uzspridzinājuši…

Brjancevs pārsteigumā satrūkās, kad majors strauji pagriezās un, pieskāries šofera plecam, pavēlēja:

—   Atpakaļ uz diviziju!

Sameklējis apakšpulkvedi, Kurbatovs jautāja:

—   Vai tie, kuri spridzināja ūdenssūkni, atgriezās?

—   Visi ne, kamēr mēs tur bijām, atgriezās tikai viens, — liekas, dzelzceļnieks ar ievainotu roku.

—    Bet kur sprādziena laikā atradās Novikovs, rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs?

—   Saulkalnē. Nu jā, viņš mūs aizveda uz pagrabu, un apmēram tai pašā laikā ieradās šis dzelzceļnieks.

—   Pateicos. Piedodiet, ka iztraucējām.

Un atkal ceļš, tikai tagad bija jau melna nakts un šoferis brauca uzmanīgāk.

—   Jūs saprotat? — Kurbatovs klusu jautāja Brjancevam.

—    Es saprotu, ko jūs gribējāt uzzināt, bet vēl neesmu sapratis, ko esam uzzinājuši. Ja jau šis dzelzceļnieks ieradās pagrabā viens pats, tātad viņš ir zinājis adresi.

Apmēram nedēju pirms tam, kad ģenerālis deva Kurbatovam jaunu uzdevumu, rūpnīcā «Elektriķis» ieradās Pozdniševs — ievērojams inženieris-enerģetiķis. Sāka organizēt viņa konstruēto gaisa izslēdzēju ražošanu augstsprieguma tīklam, un rūpnīcas darbiniekiem bija nepieciešama viņa palīdzība.

Pozdniševs bija noīrējis numuru viesnīcā, bet vairāk dzīvoja rūpnīcā. Seit viņam ierādīja kabinetu — mazu istabiņu, kuras vienīgais logs izgāja uz montāžās cechu jumtiem. Kabinetā viņš ieradās reti un vienmēr ar citiem draugiem — inženieriem, pa lielākai daļai jauniem.

Jaunatne liptin lipa viņam apkārt. Pozdniševam bija neizsmeļami labsirdības un jautrības krājumi. Viņš bija talantīgs, un jaunatne vienmēr tiecas pēc visa talantīgā.

Pa to laiku IlESā turpinājās ģeneratora avārijās izmeklēšana. Pozdniševs gan nebija komisijas loceklis, taču nevarēja palikt vienaldzīgs, jo vairāk tādēļ, ka izmeklētāji nekādi nespēja pateikt gala vārdu: ģenerators sadragāts, bet dokumentācijā nekādu kļūdu nav. Vienojās tikai par to, ka inženiere Voronova ģeneratora montāžu vadījusi, pareizi. Katja atviegloti nopūtās, taču sirdī viņai — un ne viņai vien — palika nepatīkamas nogulsnes. Kas galu galā ir vainīgs avarijā?

Kozjukins — tas tikai augstprātīgi smīnēja:

—   Spriedelēja, spriedelēja … Mala tukšu, smērēja papīrus un bojāja nervus sev un citiem, — bet rezultātu nav?

Sastapis Voronovu, Kozjukins jau iztālēm sniedza viņai abas rokas:

—   Sveicināta, jaunā cilts, — no augšas atskanēja viņa baritons: viņš bija gandrīz divi galvas tiesas garāks par Katju. — Jūs jau nu gan var apsveikt un … dieva dēj, piedodiet manas smieklīgās iedomas, ka jūs būtu ko saputrojusi. .. Gaužām nožēloju, Jekaterina Pavlovna.

Katja atbrīvoja šāvu roku no viņa abām: rokas spiediens šķita pārāk ilgs.

—  Jūs toreiz operatīvajā apspriedē tik pārliecinoši runājāt, — viņa atbildēja, — pat es gandrīz noticēju …

—   Un raudājāt, Jekaterina Pavlovna, cs zinu … Vainīgs, esmu vainīgs, vēlreiz piedodiet … Uz kurieni ejat? Uz savu istabu? — Viņš grasījās ņemt Katju zem rokas.

—   Nē, uz cechu.

—   Ak tā, nu tad mums nav pa ce|am. Lūdzu piedošanu, Jekaterina Pavlovna.

Ejot uz cechu, Katja atkal iegāja pie Pozdniševa, lai paņemtu gatavās rasējumu kopijas. Pozdniševs nopriecājās, viņu ieraugot:

—   Nu, Katjuša, šodien no jūsu pleciem kā kalns novēlās?

—   Tomēr no rūpnīcas traips nav nomazgāts. Varbūt tomēr kāds no mums ir vainīgs.

Durvis klusi atvērās. Ienāca galvenais grāmatvedis Voišvilovs, iesirms, mazliet sakumpis večuks. Viņš jautāja par nez kādām pavadzīmēm, tad, paskatījies uz Katjas možo seju, pasmaidīja:

—   Priecājaties?

Katja apmulsa. Pozdniševs iebāza pīpi kabatā un izgāja koridorā, teikdams Katjai:

—   Es eju uz cechu, drīz bušu atpakaļ.

Grāmatvedi viņš palaida pa priekšu. Koridorā vecais pagriezās pret Pozdniševu:

—   Ak apmierināts gan meitēns?

—   Kā lai nebūtu apmierināta?

Grāmatvedis paberzēja degunu:

—   Jā, komisijas stradāja pamatīgi. Kļūda nav iespējama.

Pozdniševs palēnināja soli un skaļi noknikšķināja pirkstus:

—   Es, patiesību sakot, neesmu apmierināts ar izmeklēšanu. Pārāk pavirši strādāja.

Vecais satraukti ielūkojās Pozdniševam sejā. Inženieris turpināja:

—   Protams, pavirši. Kā nekā šis ģenerators ir jaunas konstrukcijas, komplicēts. Turklāt drīz mēs ražosim sevišķi lielu celtņu vajadzībām. Un ja nu pēkšņi neesam ko ņēmuši vērā, neesam izpratuši. Jāpārskata aprēķini. Kaut arī Kozjukins ir liela autoritate, tomēr . . .

Tiklīdz pieminēja Kozjukina vārdu, grāmat

vedis pēkšņi nobāla. Bet Pozdniševs, pārdomās nogrimis, raudzījās sāņus.

—   Jūs Kozjukinu neesat redzējis? Kur viņš ir? Es pats gribu tikt skaidrībā … Patiesību sakot, esmu jau sācis.

Grāmatvedis pēkšņi kļuva nevaļīgs:

—   Man jāsteidzas uz nodaļu. Uz redzēšanos, Ķikita Kuzmič!

Sirmos, stāvus sasukātos matus glaudīdams, viņš teciņiem vien aiztipināja pa koridoru.

Cechā Pozdniševs ilgi neuzkavējās, varbūt stundu, un, kad viņš atgriezās, Katja teica, ka kāds gribējis runāt ar viņu pa telefonu. Kas? Viņa nezinot. PozdnišeVs paraustīja plecus un apsēdās pie rasēšanas galda.

—    Paskatieties, Katjuša, un jūs, biedri, panāciet šurp! Preses mēs uzstādīsim tā, lai. . .

Viņu pārtrauca telefona zvans. Vēl turpinādams skaidrot, kā tiks uzstādītas preses, Pozdniševs nocēla klausuli un pamāja inženieriem, lai uzgaida.

—   Jā? Jā, es .. . Kas? Vasilijs? Nevar būt!

Viņš nopukojās, ka slikti dzirdot: «Kas tas

tev par aizpagājušā gadsimta telefonu?» — jautāja, kā Vasilijs gadījies pilsētā un kad viņi satikšoties.

—   Šodien? … Labi. Kur? … — Pa telefonu kaut ko teica, un Pozdniševs pamāja:

—   Jā, zinu, zinu . . . Pēc stundas? … Labi, šodien atpūtīšos. — Viņš nolika klausuli un smaidot teica inženieriem:

—   Draugs zvanīja, — arī elektriķis, uralietis, lielisks cilvēks. Nu, es braucu palīksmot. Bet tā kā arī jūs lai šodien rūpnīcā nekvernētu! Sestdiena, vajag atpūsties.

Taču Katja aizgāja vēlu. Viņa uzkāpa konstruktoru birojā, devās uz «darba vietu», kā viņa mēdza saukt savu galdiņu, un, garām ejot, aizvēra skapja durvis. «Kādēļ skapis atvērts?» viņai iešāvās prātā, bet, dedzot spuldzi, bija to jau piemirsusi.

Piemirsusi tādēļ, ka pa logu ieraudzīja: pie vārtiem uz ielas stāv Lavrovs.

Kurbatovs viņus iepazīstināja pirms nedēļas, sākumā tie viens otru nupazina, bet tad Lavrovs, pazinis Katju pirmais, nezin kādēļ apmulsa un pat piesarka:

—   Tā esat jūs!

Kas tur sevišķs, viņi bija seni paziņas, un nav nekāds brīnums, ka tagad Lavrovs gaidīja Katju uz ielas.

/ 3

Tās pašas sestdienas vakarā Kozjukins ieradās vecā, pelēkā namā, kura fasade neizgāja vis uz ielu, bet uz pagalmu, kur cits citam blakus spiedās šķūnīši, malkas grēdas, bet visam pāri — baložu būdas. Vajadzīgais dzīvoklis atradās sestajā stāvā, zem paša jumta; kāpņu laukumiņš bija tumšs, un Kozjukins, pie sevis lādēdamies, ilgi rāva sērkociņus, zvana pogu meklēdams,

-r Kas tur ir? — aiz durvīm jautāja.

—   Biedrs Krupkins lūdza mani atnākt, — atbildēja Kozjukins. — Vai jūs lūdzāt ievilkt dzīvoklī telefonu?

Un, lai gan Kozjukins savā gabardina mētelī un zaļajā platmalē ar pītu lentīti nepavisam nelīdzinājās montierim, tur, aiz durvīm, nožvadzēja ķēdīte un iečīkstējās eņģes.

Izģērbies nevis koridorā, bet istabā, Kozjukins noskurinājās. Viņam sala šajās nemājīgajās, neapdzīvotajās telpās. Viņa paša dzīvokļa kabinetam bija kodināta ozolkoka sienas, un pie tām karājās vairākas ainavas, un, rādot tās viesiem, Kozjukins mēdza nevērīgi izmest: «Kuindži» …

Cilvēks, kas viņu ielaida, tagad klusēdams sēdēja pie atvērtā loga un, likās, baudīja vakara klusumu. Kozjukins iesmējās un ironiski jautāja:

—   Tīksmināties?

—   Kas tur ko brīnīties, — atbildēja Ratenaus-Voišvilovs, rūpnīcas «Elektriķis» galvenais grāmatvedis. — Tīksminos. Vai tad nav skaisti?

Kozjukins arī piegāja pie loga. Tieši zem tā sākās kaimiņu māju jumti — vesela jūra jumtu ar dūmeņiem, vējrādītājiem, antenām.

—  Jā, patiesi īsta ainava. Jūs zināt, kā par to rakstījis Bloks?

j — Es ceru, ka jūs neesat atnācis pie manis, lai citētu Bloku.

—   Kādēļ ne? — mazliet apvainojies noteica Kozjukins. — Kā saka franči, katrs dārzenis savā reizē.

Ratenaus klusēja.

—   Un tomēr es jums nocitēšu:

Kas gan vēl ir augstāks Par šiem bēniņiem! —

Dūmeņus es redzu Tāliem krodziņiem.

Tagad iesmējās Ratenaus:

—   Tas pareizi: jūs redzat tikai dzertuves. Gribat dzirdēt viskrieviskāko un nevis franču parunu: kas nu kuram rūp, bet kraupainajam — pirts.

Viņš ar patiku pamanīja, ka pēkšņi šis slaidais, elegantais vīrietis it kā saruka, nozuda mīkstās, vijīgās roku kustības un paļā-' vīgais smaids. Ratenauam pat likās, ka viesim nodrebēja un noslīdēja uz leju lūpu kaktiņi, uz mata kā apvainotam pusaudzim. Ratenaus piecēlās un aizvēra logu. Pilsētas troksnis, tramvaju šķinda, mūzika parkā — viss palika viņpus loga; šeit, istabā, iestājās klusums un varēja dzirdēt, kā virtuvē pa slikti piegriezto krānu urdz ūdens.

—    Tātad kādēļ esat ieradies? Es taču esmu teicis — tikai galējas nepieciešamības gadījumā!

Kozjukins noskaitās:

—  Kā jūs varat zināt, ka pašreiz nav šis galējās nepieciešamības gadījums? Galu galā mēs abi darām vienu darbu jūs un es. Kā-

dēļ tāda hierarchija, priekšnieki un apakšnieki; ja mūs noķers, vienalga — nostādīs pie vienas sienas.

—   Baidāties? — Ratenaus piemiedza acis. Kozjukins tikai paraustīja plecus — žests, kas nozīmēja — neākstieties, jūs pats baidāties. Ratenaus to noskārta un cieta klusu; Kozjukins saprata, ka šī klusēšana ir piekrišana.

īstenībā nekādas sevišķas nepieciešamības nebija, — Kozjukins vienkārši atklāja, ka vairs nav naudas. Viņiem taču ir jāmaksā — ne tikai par darbu vien, bet arī par šiem mūžīgajiem draudiem nonākt tur, kur nav ne kabinetu ar kodināta ozolkoka sienām, ne Kuindži gleznu.

Pirmais klusumu pārtrauca Ratenaus. Viņš jautāja tādā tonī, it kā tam sāpētu zobi un tad vēl atnācis uzmācīgs lūdzējs:

—   Nu, kas jums tur ir?

Kozjukins no pulksteņa kabatiņas izvilka t

vairākkārt salocītu papīrīti un sniedza to, iežņaugtu starp rādītāja un vidējo pirkstu.

Pirms to paņēma, Ratenaus atkal mirkli vilcinājās; beidzot paņēma, atlocīja, pārlaida skatienu ar mašīnu rakstītām dažām teksta rindiņām un nevērīgi iebāza sev kabatā. Tad viņš tikpat lēni izvilka no otras kabatas naudas paciņu un neskatīdamies sniedza Kozjukinam. Tas paņēma smīnēdams. «Piecdesmitrubļu paciņa, iesākta,» viņš nodomāja. «Vairāk par pusotra tūkstoša nebūs.» — Tās taču ir nenozīmīgas ziņas… — atkal uz viņu

neskatīdamies, teica Ratenaus. — Es, nemaz neizejot no rūpnīcas grāmatvedības, varu uzzināt, kas darās galvenajā pārvaldē. Jūs sēžat augstākā postenī. Manuprāt, jūs saņemat daudz, bet dodat maz.

—   Pirms trim gadiem … — dzīrās stāstīt Kozjukins.

Ratenaus viņu pārtrauca:

—   Aizmirstiet, ko jūs darījāt pirms trim gadiem. Mums jādzīvo šodienai.

—   Jūs zināt, ka mēģinājums ar ģeneratoru izdevās? — Kozjukins iejautājās. — Tā ir šodiena.

Ratenaus pamāja:

—   Jā, esmu dzirdējis.

—   Pagaidām no ierindas izgājis viens, komisija no kājām krizdama meklēja avarijas cēloņus. Mēneša laikā no ierindas izies visi divpadsmit un tad …

—   Un tad, — uztvēra Ratenaus, — ar to nodarbosies čekisti. Viņi ieradīsies rūpnīcā, apgriezīs visu otrādi un atklās, ka konstruktoru biroja vadītājs Kozjukins nebūt nav tik godīgs cilvēks, kā likās. Zinātņu kandidats … partijas biedrs… kritikas un paškritikas iemiesojums… Par to jūs esat padomājis? Es jūs brīdināju: bojāt tikai vienu, bet ne visu sēriju.

—   Esmu visu apdomājis, — Kozjukins lēnīgi pasmaidīja. — Pirmkārt, sēriju sāka ražot pēc zīmējumiem, uz kuriem nav mana paraksta. Es biju tikai konsultants, un tinuma

aprēķinus… nu, šie techniskie sīkumi nav grāmatveža ausij … es rakstīju aprēķinu, es diktēju to pienapuikām, un, kad godātais profesors Surovcevs, mans visudārgais skolotājs, uzzināja, ka konsultants bijis es, viņš radošas sadraudzības vārdā pat nemēģināja tos pārbaudīt, un tikai pašņāpa apakšā savu vārdu. Tas arī viss … Ko?

—   Es neko neteicu. Kas tālāk?

Kozjukins bija atguvis pašsavaldīšanos.

Viņš atkal nevis runāja, bet dziedāja:

—    Kas vēl? Vēl es katram gadījumam piekļuvu pie šīs stulbās Voronovas, jūs viņu zināt, montāžās dienasgrāmatām. Uzmanīgi izdzēsu pāris cipariņu un … ko es tur ierakstīju. Tos pašus cipariņus un visus šos mēslus noliku atpakaļ skapī. — Viņš apmierināti pat iesmējās. — Jūs mani saprotat? Kāds aizsūtīs, kur nākas, vēstuli. Kāds jozīs pētīt šos aprēķinus un atradīs, ka dzēsts. Skaidrs: pareizi cipariņi nepareizo vietā. Un kāds trešais — šī nabaga apburošā jaunava — nonāks drošā vietā, bez tam vēl piedevām pār viņas galvu bruks divpadsmit pārējie ģeneratori, jo viņa piedalījusies to tapšanā. Ko?

Viņš gaidīja atzinību, gaidīja mocoši; Ratenaus nolieca galvu:

—   Un kas tālāk?

—    Kas tālāk? — Kozjukins satraukumā pat piecēlās kājās. — Tālāk es kritizēju direktoru. Es vadu semināru politiskajās discipli-

5   Pavisam nesen

65

nas. Es cildinu inženiera Pozdniševa lielisko izgudrojumu.

—   Un rakstāt nekrologu.

—          Nekrologu? — Kozjukins brīnījās.

—   Es viņu redzēju . . .

—    Es ari viņu redzēju. Vēl šodien un jau sen agrāk. Un man šis Pozdniševs nekad nav paticis. — Ratenaus nikni raudzījās uz Kozjukinu. — Bet vai jus zināt, ka pec pāris dienām iekritīsiet? Šis Pozdniševs nodomājis pats izskatīt visus aprēķinus. Varat būt pārliecināts, ka viņam nu gan nekas nepaliks apslēpts. Es viņu pārāk labi pazīstu. Nu, Pozdniševa lietu uzņemšos es . . . Ko vēl esat nodomājis darīt? Nu, nebaidieties, mēs tomēr jūs pietiekami augstu vērtējam un tik vienkārši neatdosim.

Taču Kozjukins savu atskaiti beidza pavisam gurdeni:

—   Bez tam es dažkārt izstrādāju ari pareizus projektus. Piemēram, uz Maskavu aizsūtīto ģeneratoru rasējumi jaunceltnēm ir nevainojami.

—   Kāpēc? — Ratenaus kjuva uzmanīgs.

—   Tas jāsaprot. Maskavā sēž ļaudis, kas nav ar pliku roku ņemami, viņi nojautīs, kur suns aprakts.

—   Jūs nepildāt pavēli. — Viņš sevišķi uzsvēra šo — «pavēli». — Tad nevajadzēja taisīt kumēdiņus ar šiem ģeneratoriem, vajadzēja uzreiz sākt ar tiem.

Kozjukins īgni almeta ar roku:

—  Vai es kāds zīdainis, vai? Vēlāk visu izdarīsim.

Ratenaus uz to atbildēja: «Pielūkojiet», — piecēlās un vilka mugurā čaukstošo lietusmēteli.

—   Jūs aizejat? Uz kurieni? — Kozjukins brīnījās. Ratenaus neatbildēja; jautājums bija uzdots veltīgi. Kozjukins tvēra pēc cepures un, acis nodūris, burzīja tās malas.

—   Klausieties, bet kas būs ar Pozdniševu? — viņš nevarēja nociesties.

—   Jūs … — Ratenaus nekādi nevarēja uzvilkt mēteli, bija aizķērusies piedurkne, un vecis no piepūles piesarka. — Jūs .. . uzstādāt… daudz jautājumu. Ejiet ārā uz ielas un negaidiet mani.

Viņš gāja aizvērt aiz Kozjukina durvis un teica: <

—   Šodien jūs bijāt vienkārši neatdarināms. Kāpēc jūs neesat aktieris, ko? Un sakiet, — vai jūs patiesi esat uz viņiem tik nikns vai tikai tēlojat?

Kozjukins nodrebēja. Pēdējos vārdos viņš šķita saklausījis atklātus draudus. Viņš atbildēja ar skubu, pat ar pārāk lielu skubu, cenzdamies slēpt pēkšņās bailes:

—   Esmu ļoti nikns.

Ratenaus izgāja pēc maza brītiņa — pēc izskata t^ds pavisam izdēdējis, rāms vecītis vecmodīgā platmalē un lietusmētelī.

Kozjukinam bija taisnība: paciņā atrādās nedaudz vairāk par pusotra tūkstoša — diezgan niecīga suma, sevišķi, ja ņem vērā, ka tā ir maksa par triju nedē|u darbu. Par ģeneratoriem vēl nav samaksājuši. Kozjukins aprēķināja, ka augustā varēs brauki uz Sočiem, un viņš noteikti brauks viens pats. Nervi vairs netur. Un visi prasa naudu. Vel vakar zvanīja mirušās sievas māte. Asjiņa esot izaugusi no sava drapa mētelīša, un arī piedurknes tam pavisam sadilušas. Meitenītei jābraucot uz pionieru nometni, bet vēja novalkāta, un vai jūs nevaretu … Viņš atbildēja, ka ar naudu pašreiz pagrūti, veikli mainīja sarunas tematu un palūdza pie telefona Asju. Viņš runāja ar to kā ar pieaugušu, apjautājās par sekmēm, bet, kad saruna beidzās, uzbudināts nometa klausuli. Jā, nervi. . .

Tagad viņš atcerējās Ratenaua jautājumu: «Vai jūs patiesi esat uz viņiem tik nikns vai tikai tēlojat,» — atcerējās un iesmējās. Lai nu kurš, bet Ratenaus jau gan varēja to ari nejautāt.

. .. Sen atpakaļ, vēl divdesmito gadu vidū, Kozjukinu, toreiz tikko kā Ļeņingradas politechnisko institutu beigušu jauno speciālistu, pie sevis uz guberņas komiteju izsauca kāds no opozicijas vadītājiem.

—   Mēs jūs sūtām uz Neisku, — Kozjukinam pavēstīja. — Stāvoklis tāds, ka opozi-

cijai kādu laiku janogaida. Jums tiks dots signals.

Neiskas rūpnīcā notika sapulces. Rūpnīcas direktors Golovanovs, bijušais strādnieks, milzīgs, drūms, ar siksnu sajoztā gimnastjorkā, pacēlis savu smago dūri, teica:

—   Likvidēt viņus! Visus šos draņķus, šos vakardienas kungus ar partijas biļetēm. Saka — autoritates, izcilas personības! Bet, ja personība sāk trunēt, — nost ar to! Pareizi es runāju? Partijā tā ir autoritate . . .

—   Pareizi!

Kozjukins aplaudēja līdz ar citiem, bet sirdī arvien lielāks auga naids pret šo spēcīgo cilvēku, pret šiem ļaudīm zālē, kuriem arī bija raupjas rokas un pret ienaidnieku nesaudzīgas sirdis.

Nejauši iepazinies ar mūzikas skolotāju tumšās brillēs, Kozjukins juta, ka tas ir savs cilvēks, un izklāstīja viņam visu. Skolotājs tikai piekrītoši māja ar galvu, piebalsoja, bet vēlāk tieši noprasīja:

—  Vai gribat strādāt kopā ar mani? Seit ir organizacija … Pagaidām maksājam pamaz.

Kozjukins piekrita. Istaba ar logiem uz Ņevu (,.eņingradā, nauda, stāvoklis, sievietes — tas viss uzreiz šķita tik sasniedzams un tādēļ vēl iekārojamāks.

Taču divas dienas pēc tam, kad tika nogalināts rūpnīcas direktors, šis cilvēks no pilsētas pazuda. Kozjukins kjyva vēl ļaunāks, noslēdzās sevī.

Viņš dzirdēja par veselu organizāciju iekrišanu te vienā, te otrā vietā un arvien dzi|āk, pēc iespējas dziļāk ierāvās savā čaulā. Viņš jau sāka baiļoties, ka kādā jaukā dienā kāds ieradīsies un teiks: darbojieties. Viņš mainīja dzīves vietu. Pārcēlās uz citu pilsētu. Gaidot, kamēr vētra norims, viņš pieskaņojās, pielāgojās — un pēc partijas rindu tīrīšanas Kozjukins ar atvieglinājumu saprata, ka vētra gājusi secen. Neviens neuzzināja, ka viņš sastāvējis opozicijā.

Četrdesmit sestajā gadā, rudenī, no darba nākot, viņš ieraudzīja cilvēku lietusmētelī un uz acīm uzmauktā cepurē. Svešais acīm redzot sekoja Kozjukinam. Viņš apstājās un sāka lasīt laikrakstu. Cilvēks pienāca un nostājās blakus.

—   Jūs mani nepazīstat? — viņš jautāja, turpinādams raudzīties laikrakstā. — Bet es jūs tūlīt pazinu. Vai atceraties Neisku?

Tas bija Ratenaus.

Tagad, sēžot savā mājīgajā kabinetā, Kozjukins to visu atcerējās gandrīz ar fotogrāfisku skaidrību. Viņš vairs nav jauns — jau pāri piecdesmitiem. Viņam mierīga dzīve, mierīgs dzīvoklis, mierīgas zaļganas tapetes, pat radio nav. Viņam ir zinātņu kandidata grāds. Meita, kuru viņš pāris reizes pavirši redzējis un nemīl, tāpat kā nemīlēja sievu — vienu no daudzajām sievietēm, kuras viņam bijušas un kuras arī viņš nekad nav mīlējis.

Atmiņā atausa arī šīsdienas tikšanās ar

Ratenauu. Viņam taisnība: Pozdniševs, šis dižais padomju inženīeris-enerģetiķis, patiesi neatlaidīgs, var aizrakties līdz pašai saknei. Bet Ratenaus nepārprotami lika saprast, ka no Pozdniševa vairs nav ko baidīties. Kāpēc?

Kozjukins apskauda Pozdniševu. Brīžam šai skaudībai piejaucās arī cienība — sevišķi pēc tam, kad amerikaņu žurnālā «Electry Journal» bija izlasījis rakstu par Pozdniševu. Viss, kas Amerikā tika rakstīts par padomju zinātni, Kozjukinam bija atklājums. Viņam pietika izlasīt amerikaņu žurnālā, ka Pozdniševs ir «pirmā lieluma zvaigzne», lai tiektos pie šīs «zvaigznes». Viņu taču slavināja Amerikā!

Amerika bija Kozjukina sapnis. īsi pirmā kara viņš tikās ar amerikaņu žurnālistiem. Viņi jūsmoja par rūpnīcu un teica: jā, saimniekam tāds uzņēmums dotu ne vienu vien miljonu. Un Kozjukins nodomāja — būtu man sava rūpnīca! Viņš atvairīja šo domu, taču tā atkal atgriezās. Sava rūpnīca! Sava pe|ņa! Savs akciju žūksnis!

TREŠĀ NODAĻA

1

Gozējoties pludmalē, Lavrovs redzēja līci, kas saplūda ar apvāršņa mēļo dūmaku, un mazliet sasvērušos, pa līci slīdošu vieglu buru.

Smiltīs blakus gulēja Katja, viņu elkoņi saskārās, un reizēm Lavrovam kļuva neērti no šī tuvuma. Viņš vēroja, kā pie Katjas saulē sasārtušās ādas lipa smilšu graudiņi, un viņu ik reizi pārņēma sajūsmai līdzīgas jūtas, kad tā pagriezās pret viņu un viņu skatieni sastapās. Katja trūkās kājās un skrēja ūdenī, sākumā piesardzīgi sperot soli sēkļa baltajās putās, bet pēc mirkļa metās uz priekšu, pasitot augšup varavīkšņainas šļakatas. Tad art viņš piecēlās un devās ūdenī.

Pludmalē viņi bija divi vien. Kurbatovs ar savu paziņu Ņinu Vasiļjevnu pameta viņus, teikdami: «Mēs pastaigāsimies pa parku,» — tad atgriezās un atkal aizgāja. Lavrovs jautāja Kaijai:

—   Kā jūs domājat, vai viņi mūs tīši atstāja?

—• Esmu par to pārliecināta, — pasmaidīja Katja. — Nevajadzēja laist viņus projām, ja reiz kopā esam atbraukuši.

Lavrovam gribējās pateikt: «Un tomēr ir labi, ka mēs esam vieni. Es jūs mīlu, Katja.» Taču viņš cieta klusu, domīgi no rokās rokā bārstīdams smiltis.

Viņam bija grūti izteikt šos senos, bet mūžam jaunos vārdus. Un, ja viņš galu galā arī sadūšotos, tad nespētu aprobežoties tikai ar šiem trim vārdiņiem. Viņš stāstītu par visu, kas viņu satrauca, darīja nemierīgu un mocīja …

Pievakarē viņi satikās ar Kurbatovu un tā

paziņu un visi kopā iegāja kafejnīcā paēst. Efeju apvītajā verandā ieplūda viegla, mazliet skumja valša skaņas, atpūtnieku smiekli un

sarunas.

—   Vienkārši negribas ticēt, ka tas viss notika šeit, — teica Lavrovs.

—   Un tomēr… — Kurbatovs sēdēja, kausu cieši aptvēris ar plaukstām. — Es nupat biju tajā pagrabā.

—   Kur? — Katja un Lavrovs neizpratnē paskatījās uz viņu:

—   Tajā pagrabā, kuru jūs atstājāt pirms divpadsmit gadiem. Riebīga telpa. Auksta, mitrām sienām. Neko, protams, neatradu.

Katja neizturēja:

—   Pats atvedāt mūs atpūsties, mēs gozējāmies smiltīs, bet jūs — prom uz otru pilsētas galu! Un arī Ņinu Vasiļjevnu aizvilkāt sev līdzi. Tas … tas ir negodīgi.

—   Un tūlīt jau negodīgi, — Kurbatovs iesmējās. — Toties tagad man pavisam skaidrs, kā tas viss izskatījās. Varu pat uzzīmēt.

Viņi vēl staigāja pa parku un atcerējās — alejas, statuju, alu … Pēc tam pastaigājās pa Saulkalni. Patiesi, te bija saulaini šai vakara stundā: saule rietēja, un tās slīpie stari apmirdzēja ielas ar iesarkanu gaismu. Katja pazina vietu, kur agrāk bija atradusies viņas māja. Tagad tur pacēlās cits, trīsstāvu nams — sakaru ministrijas sanatorija.

Saulei rietot, viņi posās uz pilsētu. Brauca

daudz ļaužu, visapkārt dziedāja, smējās jautrs, daudzgalvains pūlis.

Taču ar to brīvdiena vēl nebeidzās. No stacijas Lavrovs un Katja aizgāja pa ielām, kurās palēnām dzisa dienas čala, un nonāca krastmalā.

Klusa baltā nakts. Debess nav zvaigžņota, tajā gaist sārti mākonīši, gaiss brīnišķīga, majestātiskā klusuma pilns. Priekšmeti izdalās asi, kā uzzīmēti — gan velkoņi, kas piestājuši tieši pie parapeta, gan tālie rūpnīcu dūmeņi, kas blāzmā izskatās melni un cauru nakti nenozūd no debess fona.

Nakts beidzās, un nekas nebija pasacīts no tā, ko Lavrovs tā alka pateikt, bet Katja — dzirdēt. Lavrovs pavadīja Katju līdz viņas parādes durvīm, — un atkal ceļš pagāja klusējot. Bet viņš taču nevarēja aiziet nepateicis.

—   Nu tā, esam atnākuši.

Katjas acis mirdzēja, kad viņa palūkojās uz Lavrovu.

—   Katja!

Meitene nodrebeja:

—   Jā?

Katja raudzījās viņā ar ilgu un, ka Lavrovam šķita, trauksmainu skatienu, it kā redzētu viņu pirmo reizi un censtos saprast, kas īsteni tagad notiek .. .

Pēc mirkļa viņa skriešus devās augšup pa kāpnēm. Lavrovs palika viens pie parādes durvīm. Viņš izņēma papirosus un meklēja pa kabatām sērkociņus, bet to nebija. tātad

izbeigušies. Un pēkšņi viņa priekšā uzliesmoja sārta guntiņa un pazīstama balss noteica:

—   Lūdzu, Nikolaj Sergejevič.

Lavrovs atkāpās. Ar degošu sērkociņu rokā iepretim stāvēja Brjancevs.

—   Jūs?

—  Jā. — Brjancevs nepamanīja Lavrova apmulsumu, viņš bija sadrūmis, zem acīm gulēja dziļas ēnas. — Majors lūdza nekavējoties ierasties pie viņa. Jūs un Voronovu.

Lavrovs mirklī atģidās:

—   Kas noticis?

-      Uziesim viņai pakaļ, — atteica Brjancevs.

Bet, papēdīšus klaudzinādama, Katja jau steidzās lejup.

Kad viņa skrēja augšā, Katjai bija tikai viena vēlēšanās: ātrāk nokļūt savā istabā, izģērbties, ar visu galvu palīst zem segas un pārdomāt, kas šodien piedzīvots. Viņa nenocietās un paskatījās pa kāpņu telpas logu; Lavrovs nebija viens. Otrs — viņa to pazina, bija Kurbatova palīgs, tātad jāskrien lejā, bez vajadzības viņš nebūs nācis.

—   Kas nolicis? — viņa sauca, vēl durvīs stāvēdama.

—   Cikos Pozdniševs aizgāja no darba? — Brjancevs viņai jautāja.

—   Piecos, nē, pussešos. Jā, pussešos, es skaidri atceros. Es aizgāju pirms astoņiem, pēc divām stundām.

—   Uz kurieni? Kurp viņš gāja?

—   Viņu uzaicinaja draugs. Viņi kaut kur norunāja satikties.

—   Kur?

—   Es nezinu. Dieva dēļ, sakiet taču, kas noticis!

Brjancevs novērsa skatienu:

—   Pozdniševu mēģinājuši nogalināt. Viņš atrodas slimnīcā.

2

Sestdien, pirms atpūtas dienas, ejot projām no darba, Brjancevs vestibilā saskrējās ar muziķi Golovanovu. Brjancevs viņu tūlīt pazina pēc fotogrāfijām, kuras bija redzējis uz afišām un žurnālos. Garš, kalsns, mazliet ^sakumpis, it kā sava auguma kaunēdamies, Golovanovs stāvēja dežuranta priekšā un satraukts teica:

—   Piedodiet, man jāsatiek … steidzīgi jāsatiek kāds no izmeklētājiem. Ļoti svarīgā jautājumā. Šodien, tūlīt.

Dežurants paskatījās uz Brjancevu — tas pamāja; dežurants palūdza Golovanova dokumentus un izrakstīja caurlaidi:

—   Sestajā istabā.

Stāsts nebija garš, mūziķis ļoti nervozēja un tādēļ runāja juceklīgi, taču viss teiktais veidoja saskanīgu stāstu par viņa, Brjanceva, paaudzes cilvēka likteni. Taču, ja Brjancevs, kā vairums padomju bērnu, auga ģimenē,

skolā, pionieru vienībā, — tad Golovanova liktenis bija pavisam citāds. Brjancevs aizgāja uz fronti, Golovanovu neņēma — vāja veselība. Un, ja Golovanovam karš beidzās tai pašā dienā, kad to paziņoja pa radio, tad Brjancevam tas turpinājās vēl šobrīd.

Klausoties Golovanovā, Brjancevs saprata ne tikai to, ko tas gribēja stāstīt. Talantīga, turklāt ar |oti iedarbīgu talantu apveltīta cilvēka dzīve atainojās Brjanceva acu priekšā.

… Golovanovs sevi atceras no piecu gadu vecuma, — atceras šauru istabiņu, pagalmu, ko no visām pusēm ieslēdza malkas šķūnīši. Aiz pagalma un šķūnīšiem sākās tukšs, ierakumu un bedru izvagots priekšpilsētas klajums, kur bērni vāca apsūbējušas čaulītes, salauztu šauteņu daļas un dažreiz misiņa pogas ar ērgļiem.

Ģimene dzīvoja Neiskā, nelielā rūpniecības pilsētiņā, un ieņēma rūpnīcas bijušā kantora istabu. Tēvs stāstīja, ka šai istabā atradies firmas «Sīmenss-Šukerts» rūpnīcas pārvaldnieka Ratenaua kunga kabinets.

Rītos zēnu modināja rūpnīcas sirēna. Dobjā skaņa brīžam palika gaisā karājoties, brīžam, it kā vējš to būtu pie zemes pieplacinājis, tā izplūda uz visām pusēm, lai atkal no jauna uzšautos augšup un ieklausītos pati savā atbalsī.

Viņš cēlās reizē ar tēvu, māte bija augšā jau agrāk. Viņa staigāja pa istabu un klepoja,

ciešāk uz krūtīm savilkdama no vienas vietas nolāpīto pelēko lakatu. Kad māte klepoja, tēvs satraukts pacēla galvu, bet pēc tam tā noslīga pār šķīvi vēl zefnāk, it kā viņš par kaut ko kaunētos. Reiz māte aizbrauca uz laukiem pie saviem radiem; puisēns atceras staciju, drūzmu, ņirbošu saiņu un grozu jūkli, atceras māti, kā tā stāvēja preču vagona durvīs. Vilciens sakustējās, māte kaut ko sauca, ar ierastām kustībām tīstīdamās lakatā, — un uz visiem laikiem izzuda no viņa dzīves.

Pec gada zēns sāka iet skolā; tēvs, dienas un naktis pavadīdams rūpnīcā, atviegloti nopūtās: skola audzināja zēnu, ēdināja viņu.

Bija tik labi pēc stundām neiet mājās, aukstajā, tukšajā istaba, bet ielīst skolas sarga Fedoseiča kambarītī un pa zilbēm lasīt viņam priekšā grāmatu. Večuks aiz brīnumiem grozīja bārdu, izsaukdamies: «Nu skaties tikai!»

—    kamēr beidzot klausīdamies aizmiga.

Reiz, pa paradumam ielīdis pie sarga, zēns redzēja, ka večuks burkšķēdams cilā atslēgu saišķi:

—   Klavieres viņai ievajadzējušās. Gādā viņai klavieres, — bet ja nu tās vispār ir salauztas?

Krekšķinādams viņš izgāja gaitenī; zēns sekoja. Arvien vēl nevarēdams nomierināties: «Klavieres viņai ievajadzējušās!», sargs apstājās pie durvīm, kas vienmēr bija aizslēgtas. Ilgi nevarēja atslēgt. Beidzot atslēga iečīkstējās, nošņirkstēja, un zēnam pretim

plūda putekļu, pelējuma un trunējuma pilnš gaiss.

Viņu abu ēnas kustējās uz kailajam sienam ar atlupušām tapetēm. Mazā eļļas lampiņa tik tikko spīdēja, un acis bija gan plaši jāiepleš, gan atkal jāpiemiedz, lai saskatītu istabu.

—   Te jau tās ir, — vecais pamāja uz kādu ar biezu putekļu kārtu pārklātu priekšmetu. Viņš pārvilka pār līdzeno virsmu ar lupatu, un pēkšņi atmirdzēja melna svītra.

—   Par klavierēm sauc. Nezini? Var spēlēt. Redz, paskaties!

Viņš atvēra vāku.

—   Uzsit ar pirkstu! Nu nebaidies, nekož jau. Skaties! — Ar saviem strupajiem, no reimatisma uztūkušajiem, mezglainajiem pirkstiem viņš uzsita pa taustiņiem, un putekļi uz vāka iedrebējās no pēkšņajām skaņām.

—   Tu dzirdi, te tikpat kā ūdens irdz, avotiņš — dzir-dzir-dzir, bet te, lūk, saulīte atmirdz, un te pērkons. Nu ko? Mute palika vaļā? Neesi redzējis? Sarežģīta lieta, brāl, cilvēks uz tām desmit gadus mācās spēlēt.

Tā bija zēna pirmā mūzikas stunda.

Skolotājai bija ievajadzējies klavieru; viņa stundā pateikusi bērniem, ka tiem būs dziedāšana. Drīz ieradās arī skolotājs — izstīdzējis, ar rudām Ūsiņām, tumšās brillēs, ap kaklu apvīstījis zaļu šalli.

—   Tas ir do, tas ir re, tālāk mi, fa,

sol… sapratāt? Sākam — do, re, mi, mi, . mi …

Sākumā visi spurdza par šo «mi», bet vēlāk pierada un vilka «mi» ar patiku.

Reiz zēns piegāja pie dziedāšanas skolotāja un teica, ka viņam griboties iemācīties spēlēt. «Spēlēt? Kā puika tu esi? Golovanova? Vai rūpnīcas Golovanova, jā? Nu, tad var. Paliec pēc stundām.»

Un tad skolotājs šņāca: «Mu|ķis, stulbenis, tikai par šindervedēju tu deri.» Puisēns raudāja neziņā, kāpēc viņš ir stulbenis, bet, reiz saslimis ar mūzikas kaiti, vairs nevarēja izārstēties.

Kas notika tālāk? Tēvs aizgāja uz rūpnīcu un neatgriezās, viņu atrada uz ce|a mirušu, bet turpat netālu mētājās tumšas brilles. Tēvam kabatā bija iegrūsta zīmīte: «Sarkanajam direktoram no rūpnīcas īstajiem saimniekiem.» Bet mūzikas skolotājs pazuda kā zemē ielīdis, vēlāk kāds bojāja darbgaldus, bet sabiedriskajā virtuvē miltu maisā reiz atrada saberztu stiklu …

Un tad — bērnu nams. Tagad citi pasniedzēji, laipni un vērīgi cilvēki. Tur zēns nodzīvoja gadu un bez visa pārējā mācījās spēlēt vijoli, kuru viņam uzdāvināja rūpnīca. Un, kas zina, varbūt pavisam citāds izveidotos viņa liktenis, ja neatgadītos kāds — tagad varbūt smieklīgs, bet toreiz bēdīgs atgadījums.

Kāds bija atnesis uz skolu bumbu. Starp

brīdī kliegdami brēkdami bērni to dzenāja pa koridoru, un, visu pasauli aizmirsis, šai azarta spēlē metās Serjoža Golovanovs, sperdams bumbu ar kāju, kliegdams un dziedādams, kamēr pēkšņi uzskrēja virsū porcelānā vāzei, kas stāvēja uz galdiņa pie loga, un zēns nemaz nepaguva izstiept rokas, kad vāze nokrita un sašķīda gabalos.

Koridorā pēkšņi iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt, kā bumba aizripo uz kaktu. Zēns vēl neaptvēra notikušo un neizpratnē raudzījās uz šķembu, no kuras ar skurbām acīm smaidīja amora sejiņa. Viņš vairs neatceras, kurš no bērniem pienāca klāt un, ari uz drumslām raudzīdamies, teica:

—   Dārga manta. Pagalam esi, Serjožiņ.

Kāds no tuvākajiem draugiem paraustīja

viņu no mugurpuses aiz jakas:

—   Vai gribi, pateikšu, ka es to sasitu, jā? Mans tētis samaksās.

—   Nevajag. Es tūlīt iešu mājās.

Un, paķēris klasē savu somu un cepuri, viņš, bailēs drebēdams, izskrēja uz ielas.

Maigi un stiepti, gluži kā kaķēns, ieņaudējās istabas durvis. Istabā neviena nebija. Vijole atradās uz ķeblīša pie gultas; kad viņš atsedza drāniņu, kas tai bija pārklāta, un pieskārās stīgai, vientuļa skaņa ilgi smeldza gaisā, it kā žēlodamās par sāpēm un nekur nerazdama izeju. Vai nebija vienalga, kurp doties? Viņš paņēma vijoli un piesardzīgi, cenzdamies nesacelt troksni, izgāja, uzmanīgi aiz sevis aizvērdams durvis, un klusām deva« pa kāpnēm lejup.

… Kādā no stacijām, kuras nosaukumu viņš vairs neatceras, kaut kur starp Maskavu un Ļeņingradu, viņš nolēma uzspēlēt uzgaidāmajā zālē, jo tuvumā nebija redzams neviens milicis, bet ļaudis sanākuši pavisam piemēroti, pa lielākai daļai sievietes, un tās vienmēr kaut ko iedod.

Viņš nospēlēja «polku», pēc tam «sērīgo» un ieraudzīja, ka kāda jau slauka acis lakatiņa stūrī un meklējas pa grozu. Viņš sāka vēl vienu «sērīgo», taču šai mirklī, logos ēnodamies un zibēdams, pienāca vilciens, tādēļ, steigā savācis pīrāgu gabalus un olas, zēns metās uz platformu: viņam bija pa ceļam — vilciens gāja uz Ļeņingradu. Pa peronu pastaigājās divi dzelzceļa apsardzes karavīri. Zēns gar sienmalu aizmuka līdz stūrim un paslēpās tur, cerēdams tikt prom pretējā virzienā, kad šie divi būs pagājuši garām. Viss beigtos labi, ja viens no viņiem nepagrieztos atpakaļ. Bēgt nebija nekādas jēgas; karavīrs satvēra zēnu aiz pleca, puišelis iekliedzās.

—   Ko tu bļauj?

—           Laidiet vaļā! — pēkšņi viņš dzirdēja.

—   Dzirdiet, biedri karavīr!

Pa vagona logu, kas atradās viņam tieši pretī, izliecās plecīgs cilvēks militārā formas blūzē. Viņam bija valdonīga balss, un karavīrs negribīgi atlaida roku. Cilvēks formas blūzē, ieraudzījis zēna vijoli, teica:

—   Nu, panāc šurp, vijolniek!

Aiz viņa muguras parādījās kāda šaura seja ar lielām, melnām acīm.

—   Ko tu te dari?

—   Es… es te spēlēju.

—   Ko spēlēji?

Zēns atbildēja, un plecīgais pasmaidīja.

—   Droši vien aizbēgi no mājām? Tikai saki taisnību — aizbēgi?

Kādē] lai viņš melotu šim cilvēkam? — Nu, aizbēgu, tikai ne no mājām.

Plecīgais k|uva domīgs:

—   Zini ko, lien iekšā. Tur pa tām durvīm. — Un uzsauca kādam pie vagona kāpnītēm stāvošam karavīram: — Biedri Bistrov, ielaidiet zēnu!

Veselu stundu zēns stāstīja viņiem par sevi, bet cilvēks formas blūzē vēl arvien iztaujāja un beidzot palūdza kaut ko uzspēlēt. Sergejs attina savu vijoli.

—   Čaikovski vari?

—   Varu.

Nostājies plati ieplestām kājām kupejas vidū, zēns nospēlēja «Trijjūgu». Viņi — melnacainais un tas otrs, formas blūzē, — saskatījās:

—   \^ēl kaut ko …

Cenzdamies nekļūdīties, viņš sāka spēlēt dziesmiņu, kuru pirms dienām piecām bija dzirdējis no kāda zemnieka uzgaidāmajā zāiē, tikai dziesma bija īsa, bet viņam negribējās

beigt, un zēns, acis pievēris, visus spēkus sakopojis, uz vietas sacerēdams, spēlēja tālāk.

—  To es nepazīstu, — teica cilvēks formas blūzē. — Ko tu spēlēji?

—   Es nezinu, — viņš atbildēja.

—   Kā tad tā — nezini?

—   Sākums nav mans, bet vidus un beigas — mani.

Viņi atkal saskatījās. Un pēkšņi cilvēks formas blūzē skanīgi iesmējās:

—   Vai jūs atceraties mūsu strīdu, Valerian Pavlovič? Jūs teicāt, ka paies desmitiem gadu, pirms no mūsu tautas vidus izaugs talanti. Bet, lūk, pagājuši piecpadsmit gadi — un lūdzu. Nē, Valerian Pavlovič, mūsu tautā talanti aug kā sēnes pēc lielus, jāprot tikai tos savākt.

Vēl arvien smiedamies, viņš sabužināja zēna matus. — Bet tevi paēdināt es aizmirsu. Nav vārdam vietas, viesmīlīgs saimnieks. Sēdies un ēd. Te būs sviestmaizes.

Pieklājības pēc zēns atteicās, bet tad nolēma, ka nav ko kautrēties, un paēda ar patiku. Ēdot uznāca miegs, un, uz dīvana saritinājies, viņš aizsnaudās, pusmiegā klausīdamies abu pasažieru sarunā.

—   Te jums ir pilnīgi jauna tipa cilvēks, — melnacainajam teica galvenais, kā zēns viņu dēvēja: — Viņš gorodovoju acīs nav redzējis un arī neredzēs. Puišelim, protams, nav viegli klājies, bet mēs taču esam tikai ce|a sākumā.

Virpotāja, sarkanā direktora, dēls. Es viņam ticu, nudien, ticu … Jūs sakāt — iedzimtība, kultura asinīs, bet mēs viņam asinīs ieliksim savu kulturu …

Vairāk neko zēns nedzirdēja. Kad viņu pamodināja, kupejā bija jau tumšs, melnacainā vairs neredzēja. Tas, kurš bija zēnu iesaucis vagonā, stāvēja ģērbies ādas mētelī un cepuri galvā:

—   Celies, vārda brāl, esam atbraukuši.

Viņi izgāja uz perona. Tur stāvēja vairāki

karavīri, kas, viņus ieraudzīdami, izstiepās un militāri sveicināja. Stacijas laukumā stāvēja divas mašīnas, viņi iekāpa vienā no tām, «galvenais» sniedza šoferim roku un teica:

—   Bet nu, Vasja, uz pirmo bērnu namu un tad mājās.

—   Un vienmēr jūs visādus puišeļus un skuķēnus vadājat, Sergej Mironovič, — šo- ) feris ņurdēja. — Spēj tik riepas mainīt — bet

kur tās lai dabū, tas jūs neinteresē…

Sergejs Mironovičs sāka smieties:

—   Nu, ko tu pukojies! Pagaidi tikai, šitie puišeļi un skuķēni vēl mūs vadās. Gan redzēsi: kļūsim veci un viņi mūs vadās.

Pirmo reizi dzīvē zēns brauca automašīnā.

Aiz logiem zibēja vitrinas, cilvēki — viņš neka prātīga nevarēja izšķirt. Beidzot viņi bija atbraukuši, un šoferis palīdzēja atvērt durtiņas:

—   Kāp nu ārā, nākošais šoferi!

—   Nākošais muziķi, — pārlaboja zēna

jaunais paziņa. — Pag, pag, gan tu vēl lielīsies, ka esi viņu vedis. Ejam nu, muziķi, uz bērnu namu, tikai norunāsim: nekādas bēgšanas.

Lejā viņus sagaidīja skaista sieviete pusmūža gados; SergejsMironovičs sasveicinājās, nosaucot viņu vārdā un tēva vārdā. Nogājuši pie malas, viņi sarunājās tik klusu, ka zēns sadzirdēja vienīgie «iekārtot viņu mākslinieciskās audzināšanas skolā»; tad Sergejs Mironovičs pienāca pie Sergeja un sniedza roku:

—   Paliec sveiks, varoni. Ja kļūs garlaicīgi — piezvani. Ek tu, Paganini…

Bet pēc pusotra gada šī vidēja auguma cilvēka ar gaišo smaidu vairs nebija. Bija laukums, pūlis, un aukstajā decembra gaisā sēri skanēja taures. Pūlis satvēra zēnu un aiznesa līdz stacijas platajām kāpnēm. Zēns raudāja. Vai nu asaras viņam traucēja ielūkoties vērīgāk vai arī biezā tumsa, taču zēnam šķita, ka pavisam tuvu būtu pavīdējusi mūzikas skolotāja pazīstamā seja, tikai bez tumšajām brillēm, bet ar to pašu zaļo šalli ap kaklu. Viņu skatieni sastapās. Sergeja apziņā ar šo cilvēku saistījās ir tēva nāve, ir viss cits sliktais un briesmīgais. Kāpēc tas atradās šeit? Zēns gribēja piekļūt tam tuvāk — viņu pārņēma milzīgas, spēcīgas naida jūtas, viņš alka satvert to aiz rokas, uzkliegt kaut ko aizvainojošu, — taču nē, skolotāja vairs nebija, pazudis, kā zemē ielīdis.

Kas notika tālāk? Komjaunatne, skola, konservatorija. Viņam bija divdesmit gadu, kad sākās karš. Golovanovs izstāstīja arī par to nakti, kad viņš pie Saulkalnes pārgāja fronti. Kas vēl gāja reizē ar viņu? Viņš neatceras. Sejas? Nē, sejas viņš toreiz nesaskatīja — viņš tikko turējās kājās, acu priekšā viss saplūda kopā. Viņam vājas acis — redze sāka pasliktināties jau bērnīb^ no kvēpenēm un pusbada.

Beidzot Brjancevs pierakstīja Golovanova liecības pēdējos vārdus: «Es, Sergejs Gavrilovičs Golovanovs, Filharmonijas darbinieks, pašreiz dzīvoju vasarnīcā Zamošjē.» Tālāk Golovanovs stāstīja, ka piektdienas vakarā viņš sēdējis pie upites ar krūmiem apaugušā vietā un makšķerējis, nevis ar makšķeri, bet ar udu, tāpēc makšķeres kāts nerēgojies pāri krūmiem.

Ap pulksten deviņiem viņam garām pagāja divi cilvēki: redzēt tos nevarēja, Golovanovs dzirdēja tikai viņu balsis. Acīm redzot viņi turpināja iesāktu sarunu:

—   … es taču jums jau teicu, viņš var izdibināt avarijas cēloņus — un tad visi šie gadi — kaķim zem astes. Nē, nē, lai ceturtais viņu pievāc. ^

—   Ja jūs pievāksiet Pozdniševu, es neesmu pārliecināts, ka tas … patiks. Galu galā pēdas…

—   Ejiet pie velna ar savu gļēvulību, bet es nevēlos zaudēt galvu, — iespiedzās viens

no viņiem, un Golovanovs nodrebēja: šai intonācijā viņš saklausīja ko ļoti pazīstamu. Tie abi, vēl arvien strīdēdamies, pagāja garām; 1 Golovanovs uzmanīgi pašķīra krūmus un paskatījās.

Pavecais vīrs, briesmīgi žestikulēdams, turpināja pierādīt savam sarunu biedram, ka viņš nedomājot riskēt ar savu galvu, bet otrs, karavīrs, acīm rcdzflt virsnieks, garš kā maikste, ar tievu vidukli kā lapsenei, gāja klusēdams, ar vicu kapādams gar taciņas malu saaugušo kuplo jaunaudzi. Līdzko viņi nozuda, Golovanovs, aizmirsis savus zvejas rīkus, aizskrēja uz ciematu, pārģērbās, un divdesmit minūtes pirms vilciena atiešanas uz pilsētu viņš bija jau stacijā.

Vecais atnāca viens pats. Tipinādams viņš aizsteidzās pār peronu, padzērās gāzēto ūdeni un nopirka laikrakstu. Nevienam nepiegriezdams vērību, apsēdās uz sola un paguva izskatīt visu laikrakstu — no ievadraksta līdz pat sludinājumiem ceturtajā lappusē. Beidzot vilciens pienāca; Golovanovs atradās blakus vecajam vīram, jo kupeja bija tukša.

īsas ir tikšanās ceļā! Taču, kad vilciens, tā vienmērīgi klabēdams, ripo uz priekšu un galīgi nekā nav ko darīt, cilvēki kļūst runīgi.

Visinteresantākais, ka sarunu neuzsāka vis Golovanovs, bet tas, vecais:

—   Vai jū§ nezināt, cikos mēs būsim pilsētā?

—   Ap vieniem. Vai tad jūs neesat no Zamošjes, no vasarnīcas?

—   Nē, biju pie paziņām. Šausmīgi neizdevīgs saraksts vīriem, kas dzīvo vasarnīcās, un … strādājošiem viesiem.

Viņš pats sāka smieties par savu joku, un Golovanovs šiem smiekliem pievienojās. Tālāk saruna ritēja kā pa taukiem, un, tuvojoties pilsētai, Golovanovs jau zināja, ka šis pusmūža vīrs ir «Elektriķa» grāmatvedis, ka rīt jāiet uz darbu un ka viņš nedabūs izgulēties — uz vecumu sācies bezmiegs, — zināt, ļoti 1nocoša parādība …

Golovanova liecības beigās bija rakstīts:

«So cilvēku es pazinu pirms daudziem gadiem. Manā atmiņā viņš saistās ar mana tēva, Neiskas rūpnīcas direktora, noslepkavošanu. Viņš pazuda no Neiskas pēc slepkavības. Pēdējo reizi es to redzēju Ļeņingradā S. M. Kirova bērēs, bet toreiz man neizdevās viņu aizturēt …»

—   Ko darīsim? — kad Golovanovs bija aizgājis, jautāja leitnants Bondarenko, kurš bija klāt pie sarunas. — Ko tu domā iesākt?

—   Jābrauc uz rūpnīcu, Pāvel.

—   Brīdināt Pozdniševu? Es noskaidroju, tur tāds strādā.

—   Jāņem ciet grāmatvedis. Ja viņu tūlīt pat neizolēs, viņš tur var daudz ko nodarīt.

Bet viņi nokavēja. Neraugoties uz vēlo vakara stundu rūpnīcas pārvaldes koridors bija ļaužu pilns, taču tur valdīja klusums, visi

runāja čukstus, pievērsušies direktora kabineta durvīm. Sanitari un ārsts uznāca augšā reizē ar Brjancevu un Bondarenko, tādēļ nebija ērti ieiet kabinetā kopā ar viņiem; virsnieki palika koridorā, un Brjancevs čukstus pajautāja kādam strādniekam, kas noticis.

—   Pozdniševs…

—   Ei nu, ei? — Brjancevs izlikās, ka viņš, protams, Pozdniševu pazīst. — Kas noticis?

—   Nezinu. Ap pulksten septiņiem ienāca cechā, staigāja tāds bēdīgs, dzēra ūdeni un pēkšņi — nokrita, uznāca krampji…

Sanitari iznesa Pozdniševu uz nestuvēm. Viņš bija bezsamaņā. Brjancevs uz mirkli saskatīja nedabiski baltu, augstu pieri un sāpēs saviebtas lupas. Tad viņš paskatījās uz Bondarenko. Tas ar skatienu norādīja uz direktora kabineta durvīm, un viņi nepieklauvējuši iegāja.

Direktors neatskatījās. Viņš staveja blakus ārstam, kurš lika koferītī šļirces un kastītes ar ampulām.

—   Jūs esat pārliecināts par to?

—   Jā, simptomi pilnīgi sakrīt.

—   Vai tas apdraud dzīvību?

—   Atkarībā no devas un organisma vispārējā stāvokļa… Un visvisādiem citiem iemesliem.

Tagad Bondarenko piegāja pie ārsta:

—   Ko jūs konstatējāt?

Ārsts pacēla acis un, ieraudzījis virsnieku, atbildēja tikpat lakoniski un, kā šķita, gurdi:

—   Saindēšanās ar plomainu … zivju indi. Vai… esmu jums vēl vajadzīgs?

—   Nē, nē, pateicos.

Ārsts izgāja. Direktors, Bondarenko un Brjancevs palika vieni.

Brjancevs klusēja, jautājumus uzstādīja Bondarenko. Grāmatveža, protams, vairs nav rūpnīcā? Kur Pozdniševs šodien bija? Kas to var pateikt? Jā, pasauciet, lūdzu, viņa palīgus.

Bondarenko noskaidroja, ka Pozdniševam piezvanījis draugs, viņi norunājuši pulksten sešos satikties. Zvanījis ap pieciem, Pozdniševs izgājis no cecha viens pats. Kas tas par draugu? Uralietis, elektriķis, Vasilijs. Viss. Vairāk neko neizdevās noskaidrot. Bondarenko iečukstēja Brjancevam: «Uzzini grāmatveža adresi,» — un tas klusi izgāja no kabineta.

Kadru da|a vēl strādāja, un Brjancevs ātri dabūja Voišvilova adresi. Kad Brjancevs atkal ieradās pie direktora kabineta, Bondarenko jau nāca laukā.

3

… Brjanceva priekšā atradās Voišvilova dzīvoklī izdarītās kratīšanas materiali. Viņa paša mājās nebija.

Virtuvē plīts priekšā zem skārda atrada kalikona vīstokli. Tajā bija rūpīgi iesaiņotas pases — veselas piecas! Brjancevs tās pārlapoja. No visām piecām fotogrāfijām raudzījās

viena un tā pati seja; uzvārdi, dzimšanas gadi un vietas, vārdu sakot, viss pārējais — bija dažādi.

Vienā no pasēm, kuru Saulkalnes milicijas nodaļa izdevusi pilsonim Djakovam, Apolonam Markovičam, bija ielikta izziņa par to, ka pilsonis A. Djakovs 1941. gada 27. oktobri tiešām nosūtīts uz evakuacijas hospitāli, jo cietis, pārejot frontes līniju.

Pēc visa spriežot, īsi pirms kratīšanas dzīvoklī bija uzturējušies divi: pelnu traukā atradās «Kazbeka» un «Belomora» papirosu gali — skaidrs, ka tos smēķējuši dažādi cilvēki. Sēdējuši nav ilgi, labi ja stundu, izsmēķējuši trīs papirosus. Tas, kurš smēķējis «Kazbeku», nervozējis un izsmēķējis divus.

Taču pats galvenais atradums bija papīriņi, kurus Brjancevs tagad ņēma rokās sevišķi saudzīgi. Tur bija tabula ar jaunā ātršāvēja lielgabala kaujas īpašību aprakstu, sīciņš rasējums, kuram pietika viena acu uzmetiena, lai pazītu šī paša lielgabala aizslēgu, bija ziņas mašīnrakstā par elektroierīču daudzumu, ko gada laikā ministrijas rūpnīcās ražo armijas vajadzībām. «Nu labi,» Brjancevs nodomāja, «es vēl varu pieļaut, ka vienkāršs grāmatvedis galu galā kaut kā varēja uzzināt par elektroierīcēm. Bet kur viņš ņēmis šīs ziņas par lielgabalu?»

Starp citu, salīdzinot Golovanova stāstu un kratīšanas rezultātus, Brjancevs saprata, ka «pieticīgais grāmatvedis» nebūt nav ne Voišvi-

lovs, ne Djakovs vai vēl kāds cits, bet nozieguma vietā pieķerts rūdīts noziedznieks.

Kurbatovs vēl arvien neatgriezās, un Brjancevs par to pat priecājās. Viņš strādāja ar drudžainu steigu, aizsmēķēja papirosu un aizmeta to, pēc tam izņēma no paciņas un atkal aizsmēķēja citu. Bija svētdiena, bet Brjancevs nezināja, ka Kurbatovs norunājis ar Lavrovu un Katju braukt uz Saulkalni, un tāpēc steidza pec iespejas vairāk padarīt līdz viņa atbraukšanai, lai Kurbatovs tūlīt varētu sākt izmeklēšanu.

Vispirms Brjancevs piezvanīja uz milicijas pārvaldi. Vai pēdējos sešos septiņos gados nav iesniegti paziņojumi par pasu nozušanu — numuri tādi un tādi, uzvārdi tādi un tādi, tai skaitā ari uz Voišvilova vārda?

Uz Saulkalnes rajona miliciju viņš nezvanīja; pase var būt arī viltota, un archivi, jādomā, sen iznīcināti. Viņš piezvanīja uz Maskavu, uz centrālo ziņu biroju: «Man vajadzīgs Pozdniševa, Ņikitas Kuzmiča, mājas telefona numurs. Jā, es pagaidīšu. Kāds numurs? Pateicos.»

Pēc desmit minūtēm viņš sarunājās ar Pozdniševa sievu, viņa jau visu zināja un gatavojās no rīta izlidot.

—   Piedodiet, vēl viens jautājums. Vai jūsu vīram Uralos ir draugs Vasilijs?

—   Jā, Vasilijs Pavlovičs Korostiļevs. Viņi kopā mācījās, kopā bija Vācijā.

—   Viņa telefonu un adresi jūs zināt?

—   Telefona viņam nav. — Un viņa nodiktēja Brjancevam adresi.

Pēc dažām minūtēm uz Sverdlovsku Korosti|evam tika nosūtīta tēlegrama, bet pa fototelegrafu Djakova-Voišvilova fotogrāfijā.

Drudžairtās darbības vietā pēkšņi radās nogurums. Kad Brjancevs apsēdās rakstīt ziņojumu, viņam drebēja rokas. Viņš sažņaudza spalvaskātu un piespiedās rakstīt; taču rindiņas iznāca greizas, burti lēkāja acu priekšā.

Ziņojums Kurbatovam bija pabeigts.

Svētdienas vakarā atbrauca pats Kurbatovs.

—   Nu, kā klājas? — viņš paspieda Brjancevam roku un, negaidīdams atbildi, turpināja:

—   So to man izdevās noskaidrot. Ūdenssūknis ticis uzspridzināts divdesmit devītajā oktobrī, citiem vārdiem, divas dienas pēc tam, kad grupa bija gārgājusi fronti. Tātad tas bijis viltus dzelzce|nieks-spridzinātājs.

Izlasījis ziņojumu, Kurbalovs atgāzās krēslā.

—   Tā ir veiksme, leitnant. Bet kā klājas Pozdniševam?

Brjancevs pietvīka. Viņš vienkārši bija aizmirsis piezvanīt uz slimnīcu un tagad sarkans kā magone klausījās, ko Kurbatovs saka klausulē.

—   Stāvoklis smags? … Temperatūra? … Pateicos.

Kurbatovs atpogāja krekla augšējo podziņu un pavilka vaļīgāk kaklasaiti:

—   Jā, žēl vecā. Tomēr strādāsim. Aizbrau ciet pēc Lavrova un Voronovas.

Viņš palika viens. Kurbatova priekšā atradās pases, un viņš ielūkojās cilvēka sejā uz ģīmetnēm. Tad, lūk, kāds ir šis pirmais! Militārās ziņas, bez šaubām, viņš no kāda saņēmis, iespējams, ka no tā virsnieka, kuru redzējis Golovanovs. Taču, iekams nav atrasts Voišvilovs, šo virsnieku nav ko meklēt.

Otrs papīrītis — ekonomiska rakstura ziņas; tās atnesis kāds cits cilvēks. Grāmatvedim, jādomā, nav pa spēkam savākt tik daudz un ar tādu prasmi, kaut gan nav likuma bez izņēmuma. Ziņojums rakstīts ar mašīnu, burti sīki, tātad portaiivā, burts «o» sašķiebies. Nav nekāds brīnums: taš ir visbiežāk lietojamais burts krievu valodā. Bet, lūk, «č» sitas par augstu. Tas ir zīmīgāk — tas jau ir mašīnas «rokraksts», jo visā pasaulē neatradīsies otras rakstāmmašīnas, kuras burtu veids, nodilums, ar neapbruņotu aci tik tikko atšķiramas īpatnības pilnīgi sakristu ar šo.

Pēc tam Kurbatovs, domās nogrimis, nocēla klausuli un piezvanīja; viņam neatbildēja. Tad, acīm redzot nonācis pie kāda viena vienīga lēmuma, viņš piecēlās, izsauca mašīnu, nokāpa lejā un, nosēdies blakus šoferim, pavēlēja:

—   Uz Sečenova slimnīcu.

Tūlīt viņu apņēma slimnīcas klusums, zāļu smaržas, sienu mirdzošais baltums un trauksme, kas vienmēr šādās vielās pārņem vese

los, apzinoties, ka kaut kur tepat mocās cilvēki. Izziņu biroja mazajā lodziņā pusmūža sieviete atbildēja izvairīgi: otrreizējas ziņas par Pozdniševa veselības stāvokli nav ienākušas. Ārste Makarjeva? Jā, viņa ir šeit; viņu steidzīgi izsauca no mājām. («Pilnīgi uz karstām pēdām,» skumji nodomāja Kurbatovs. «Lūk, kāpēc viņa nepienāca, kad es zvanīju.») Viņš lūdza paaicināt to šurp, vestibilā.

Gaidīt nācās ilgi, minūtes četrdesmit. Beidzot Ņina Vasiļjevna parādījās plato marmora kāpņu augšā — vientuļš sievietes stāvs sniegbaltā virsvalkā un cepurītē; tādu Kurbatovs viņu redzēja pirmo reizi. Viņš gāja tai pretim un kāpņu vidū apstājās; starp citu, arī Ņina Vasiļjevna Kurbatovu tādu redzēja pirmo reizi — nekad agrāk šai mīļajā sejā viņa nebija pamanījusi skarbas rievas mutes kaktiņos un saltu izteiksmi parasti jautrajās acīs.

—   Jūs izsauca pie Pozdniševa? — viņš jautāja.

—   Jā.

—   Kads viņa stāvoklis?

—   Slikts, — Ņina Vasiļjevna klusu teica. Viņa gurdi pārvilka ar roku pār acīm, it kā neredzamu tīmekli noņemdama. — Loti slikts, es šeit būšu visu nakti. Viņam sākusies smadzeņu intoksikācijā. Viņu ne uz mirkli nedrīkst atstāt vienu.

—   Man jārunā ar viņu, Ņina.

—   Tas nav iespējams. — Viņa pievirzījās tuvāk un cieši ielūkojās tam acīs, un pēc skum

jām,. ko Kurbatovs uztvēra acu dzīlēs, viņš saprata, ka tas patiesi nav iespējams.

—   Tev pašreiz … smagi? — viņa čukstēja, pirmo reizi uzrunādama viņu ar «tu». Viņš to pat neievēroja un pamāja:

—   Jā, smagi.

—   Man ari ir ļoti smagi, — Ņina Vasiļjevna saudzīgi paņēma Kurbatovu zem rokas.

—  Viņam pašreiz ir ļoti slikti, ari pie samaņas vēl arvien nav nācis …

Kurbatovs, galvu nodūris, domāja — Ņinai Vasiļjevnai bija taisnība: patiesi viņai tagad ir vēl grūtāk. Viņš paskatījās uz to un lēni teica:

—   Ej … Ejiet pie viņa.

Sieviete pakāpās vienu pakāpienu, tagad viņi bija viena garuma. Glāstošā, maigā kustībā viņas roka pārslīdēja Kurbatova plecam, slaidie pirksti uz mirkli, it kā nejauši, pieskārās viņa vaigam. Šai žestā bija viss: ir satraukums, ir mīlaļ ir nemiers par viņu — viss, ko reizēm vārdos grūti, bet dažreiz pat neiespējami izteikt, izpaudās šai īsajā jūtu uzplūduma mirklī. Kurbatovs vēl brīdi pastāvēja ieklausīdamies, kā uz grīdas flizēm atskan viņas soļi, tad, atbīdījis savu mūžam uz sejas krītošo matu šķipsnu, viņš devās uz izeju.

Un nu viņš ņēmās analizēt. Pozdniševs neko nespēja palīdzēt, bet tik ļoti vajadzēja izprast visu notikušo, un, galvenais, kā tas varēja notikt — ja arī ne visos sīkumos, tad kaut vai aptuveni pareizi.

Tātad skaidrs, ka avarijai rtav gadi juma raksturs, tā ir diversija. Grāmatvedis nobijās, ka Pozdniševs varētu noskārst avarijas īstos cēloņus. Bet kāpēc grāmatvedis? Ko tad viņš varēja izdarīt ar ģeneratoru? Viņam taču nekāda sakara ar montāžu nav bijis. Tātad vaina nav vis montāžā, turklāt arī Pozdniševs par montāžu nav interesējies.

Ko zina vai varētu zināt Pozdniševs? Un tagad viņam to nevar pajautāt. ..

Un vel kas: ja grāmatvedis izbijās no atmaskošanas, kāpēc tad viņš vienkārši neaizmuka, nenozuda? Bet varbūt tagad viņš ir nozudis? Diezin. Tad viņš būtu paņēmis savus papīrus…

Jā, vēl daudz kas ir pilnīgi neskaidrs. Var tikai iedomāties, Piemēram, grāmatvedis nebēga no rūpnīcas tāpēc, ka viņu tur kaut kas saistīja. Kas? Pieņemsim, ka jaunas diversijas .. . vai cilvēki. Cilvēki? Vai tiešām tā būtu Voronova?

Bet grāmatveža tomēr nav. Varbūt viņš ir aizmucis tāpat bez dokumentiem un ziņām. Dokumentu droši vien viņam ir daudz, bet ziņas sen nosūtītas, un šīs ir kopijas. Bet uzbrukums Pozdniševam? Vai tā būtu atriebība? Nepārdomāts solis?

Braukt uz rūpnīcu «Elektriķis»? Bet ar ko sākt, to Kurbatovs vēl nezināja. Nē, pagaidām tur nav ko darīt, elektrotechnikā viņam zināšanas pavājas.

Pašreiz Kurbatovam sāpēja sirds par to, ka

nebija, kā viņam likās, darīts viss iespējamais un, galvenais, netika novērsts uzbrukums Pozdniševam. Vai te būtu pielaista kļūda? Ienaidnieks ir bīstams, to iesūta pie mums, lai kaitētu, un dažreiz tas pagūst izdarīt savu, pirms pats nav padarīts nekaitīgs. Tāda ir cīņas loģika . . .

Pozdniševs ieradās rūpnīcā, un grāmatvedis izbijās, ka viņš izdibinās patiesību par avariju, — Kurbatovam šķita. Voišvilovs satikās ar kādu no savējiem, viņš centās pierādīt, ka Pozdniševs jāpievāc, citādi viss pagalam. Beidzot grāmatvedis vai arī kāds cits,— iespējams, ka no tiem pieciem, — zvana Pozdniševam un, aizsedzis klausuli (Pozdniševs pukojās: «Kas tas tev par aizpagājušā gadsimta telefonu?»), uzdodas par Vasiliju. Grāmatvedis, bez šaubām, pazīst arī Korostiļevu.

Voišvilovs norunā ar Pozdniševu tikties. Kur? Pie Pozdniševa pielaidīs varbūt tikai pēc nedēļas, tagad viņš neko nevar pateikt. .. Vietā, kur bija nolikta satikšanās, Pozdniševs kaut ko ēda: viņam iedeva indi. «Manuprāt, tiktāl spriedumiem vajadzētu būt pareiziem … Kur tas varēja notikt? Nu pieņemsim, ka tu, majors Kurbatovs, ierodies pilsētā, kurā dzīvo tavs draugs, — kur tu noliksi satikšanos? Viesnīcas numurā, varbūt ieradīsies pie viņa mājās vai arī restorānā: pasēdēt, varbūt iedzert un pie glāzītes atcerēties vecos laikus. Jā, restorānā — tas visticamāk. Restorānā var atrasties savs cilvēks. Grāmatvedis tam

piezvana. Pozdniševs ierodas restorānā, apsēžas, gaida, bet Vasilija vēl arvien nav, tad viņš atceras, ka ir izsalcis, un kaut ko pasūta. Pārējais skaidrs.. .»

Skaidrs bija viens: šī hipotēzē, šis pieņemums jāpārbauda jau rīt no paša rīta.

Brjancevs nosauca Voišvilovu par slepkavu intuitivi, vadoties no pirmā, spēcīgākā iespaida. Iekšķīgi Kurbatovs viņam pilnīgi piekrita. Taču, lai kā tas arī būtu, nepieciešama pārbaude. Vai Pozdniševa saindēšana bijusi tīša? Tūlīt uz to atbildēt nevar. Ptornains, zivju inde — bieži sastopama inde, var atrasties bojātos produktos, pat sierā. Kā likums — visbiežāk bojātās augstāko šķirņu zivīs. Tātad enerģetiķa saindēšanās varēja būt nejauša.

Kurbatovs piezvanīja uz «Elektriķim» tuvākajām slimnīcām un poliklinikām. Vai nav ievesti ar zivju indi saindējušies cilvēki? Nav? Labi. Pateicos. Kurbatovs nolēma apzvanīt visas pilsētas slimnīcas: cilvēks taču varēja aizbraukt uz pilsētas nomali un pēc tam saslimt. Taču visur atbilde bija tā pati: nē, nav ievesti. Sīs sarunas pa telefonu prasīja daudz laika, un, kad majors izsvītroja pēdējo uz lapiņas uzrakstīto pieezīmju numuru, viņš atviegloti nopūtās. Tātad patiesi tas ir slepkavības mēģinājums. Ēdieni restorānos tiek sadalīti porcijās, un bojātā zivs, ja tāda ir bijusi, tiktu pasniegta arī citiem apmeklētājiem.

Tagad vēl atlika pārbaudīt Voišvilova līdzdalību slepkavības mēģinājumā. Tas ir viegli

izdarāms. Pie telefona pienākušais kalpotājs teica, ka Voišvilovs no rūpnīcas izgājis īsi pirms Pozdniševa atgriešanās. Tātad Voišvilovs nav bijis restorānā? Bet… tas nozīmē, ka te iejaukts trešais… Un tātad virsnieka meklēšana, — kuru Golovanovs redzējis kopā ar Voišvilovu un kurš, jādomā, sniedzis Voišvilovam slepenās ziņas par jauno apbruņojumu, — šī meklēšana atliekama uz vēlāku laiku. Jāatrod trešais, tad — Voišvilovs un pēc tam virsnieks, viens pēc otra, tā, jādomā, būs pareizāk.

Šis pieņēmums par trešā esamību Kurbatovu iepriecināja. Iepriecināja tāpēc, ka tādējādi atradušās vēl vienas pēdas, trešā pēdas, par kuru pagaidām vel nekas nav zināms, taču. faktus salīdzinot, Kurbatovam viņa realitate kļuva neapšaubāma.

Kāpēc un kur pagaisis Voišvilovs? Vai tiešām kāds būtu brīdinājis, ka Golovanovs viņu pazinis? Nē, tas nevar būt. Uz šo jautājumu pagaidām nav atbildes.

Jāmekle trešais. Lai kā tas arī būtu, šis pēkšņi uzpeldējušais trešais jau atstajis zināmas pēdas. Protams, ir iespējams, ka trešais toreiz fronti nemaz nav pārgājis, taču skaidrs, ka viņš Pozdniševu saindējis pēc kāda pavēles, visticamāk pēc Voišvilova pavēles. Un, ja tas tā, tad tieši trešais novedīs pie grāmatveža vilkača, kurš tagad sazin kur slēpjas.

Pirms ķērās pie trešā meklēšanas, Kurba-

tovs mēģināja iedomāties šo cilvēku. Kas viņš ir? Ko strādā? Kādā ceļā viņam izdevās iebērt indi? Droši vien šis trešais ir viesmīlis. Kāpēc? Vienkārši tāpēc, ja viņš stāvēs aiz letes, apmeklētājs pie viņa nepieies. Bez tam tur pārdod tikai vīnu un vēl šo to. Virtuvē trešais arī nevar strādāt! Un tātad — viss skaidrs. Trešais ir viesmīlis. Nākot no virtuves, viņš gaitenī iebēra indi Pozdniševa šķīvī. Tas, bez šaubām, ir pareizs pieņēmums.

Tagad … kurā restorānā notika sastapšanās?

Rūpnīcas tuvumā atrodas vairāki restorāni — «Banga», «Zieme]i», «Varavīksne» … Kurš no tiem? Kurbatovs paņēma pilsētas plānu. Te ir rūpnīca … Pozdniševs tai dienā bija prom apmēram pusotras stundas. Kur viņš paguva aiziet šai laikā? Restorānā enerģetiķis droši vien sēdēja trīsdesmit četrdesmit minūtes. Vai nav par maz? Un ja nu, nesaticis draugu, nolēma uzgaidīt — varbūt tas aizkavējies? Nē, droši vien kā Pozdniševs, tā uralietis prot novērtēt laiku. Ne velti viņi ir precizo zinātņu darbinieki. Varbūt rakstnieks vai mākslinieks varētu nokavēt, bet inženieri visu dzīvi saistīti ar minūtēm un sekundēm. Tā kā Pozdniševam arī ar trīsdesmit minūtēm pietika, lai nolemtu: draugs neatnāks, nav ko gaidīt.

Nu ja trīsdesmit, tad trīsdesmit. Stunda paliek ceļam turp un atpakaļ: pusstunda vienā virzienā. Pozdniševs norunāja tikties pēc

stundas . . . Aizgāja pēc pusstundas . . . «Tātad es ēsmu aprēķinājis pareizi. Pēc visa spriežot, Pozdniševs šo restorānu ir jau zinājis. Varbūt arī nezināja. Bet cik vienkārši viss būtu, ja Pozdniševs būtu pie samaņas, saņemtu spēkus un visu izstāstītu.»

Pa to laiku Brjancevs uz ielas gaidīja Lavrovu un Katju. Kad viņi visi trīs iegāja pie Kurbatova, tas panācās pretim un parādīja fotogrāfiju:

—   Vai pazīstat?

Katja ilgi lūkojās Ratenaua sejā, tad pamāja:

—  Jā, pazīstu, tas ir mūsu grāmatvedis Voišvilovs.

Fotogrāfiju paņēma Lavrovs. Viņš pacēla to pret gaismu, pavirši paskatījās un nolika atpakaļ uz galda:

—   Nē, es neko nevaru teikt.

Kurbatovs sameta visus papīrus galda atvilktnē un paņēma baltu lapu:

—   Un tagad atkal nodarbosimies ar netīkamām lietām, Jekaterina Pavlovna, — ar atmiņām. Es palūgšu jus atcerēties, par ko Pozdniševs runāja pa telefonu, cikos tas bija, kad viņš aizgāja?

Uz Kurbatova galda atskanēja garš telefona zvans.

Izsauca Sverdlovska. Klausulē bija dzirdama tāla un klusa Korostiļeva balss:

—   Jūs mani dzirdat? Jūs atsūtījāt fotogrāfiju … Es pazīstu šo cilvēku … Jā, es pazinu.

Trīsdesmit sestajā gadā viņš kalpoja firmā «Sīmenss-Sukerts», toreiz mēs ar Pozdniševu bijām Vācijā. Viņa uzvārds — Ratenaus. Nolikdams klausuli, Kurbatovs teica:

—   Protams, Korostiļevs nav pat domājis izbraukt no Sverdlovskas. Pozdniševam zvanījis kāds cits … Voišvilovs vai,.. vai vēl kāds trešais.

No rīta Kurbatovs par izmeklēšanas rezultātiem ziņoja ģenerālim. Klāt bija pulkvedis Jarošs un vēl daži darbinieki; «sarežģītos», kā teica ģenerālis, gadījumos viņš uzaicināja savā kabinetā pieredzējušus čekistus, un pēc ziņojuma viņi apmainījās domām.

Apspriedes gaitā dzima daudzas domas, agrāk nepamanītas detaļas, izmeklētājam norādīja uz citiem, varbūt veiksmīgākiem un īsākiem ceļiem ienaidnieka atklāšanā. Radošs darbs — tas bija tieši tas vārds, kuru ģenerālis tā mīlēja un bez kura nebija iedomājams otrs vārds — kolektivs.

Tā arī tagad, beidzis stāstu par padarīto un par to, ko nodomājis darīt, Kurbatovs apsēdās, paņēma bloknotu un paraudzījās uz visiem: kurš sāks pirmais? Sākumā pulkvedis Jarošs uzstādīja viņam dažus jautājumus, pēc tam pats sīkumos atcerējās, kā noticis uzbrukums Pozdniševam, un tikai tad deva padomu:

—  Jāmēģina atrast viesmīli. Jūsu spriedumos pagaidām viss pareizi, taču es esmu vai-

rāk nekā pārliecināts, ka viesmī|a restorānā nebūs.

—          Tas ir pareizi, — apstiprināja ģenerālis.

—   Bet, ja viņš ir aizmucis, tad pazīmes, sīkumi … Ņemiet vērā ari to, ka uzvārds, jādomā, viņam bija pieņemts. Kādas ir jūsu domas, biedri?

Kāds no izmeklētājiem painteresējās, vai Kurbatovs esot redzējis to sievieti, par kuru stāstījusi Voronova, — Kisļakovu, Saulkalnes iemītnieci.

—   Nē, — Kurbatovs atbildēja. — Viņa vēl nav pārbaudīta. Tiesa, esmu ievācis ziņas.

—   Nu un kā?

—   Sieviete dzīvo bez apdoma, vieglprātīgi, no vīra šķīrusies …

Ģenerālis pagājās pa kabinetu.

—   Bez apdoma, jūs sakāt? … Lūk, tādas neapdomīgās arī jāpārbauda vispirms. — Ģenerālis pagriezās, un Kurbatovs ieraudzīja viņa īgnuma pilno seju. — Ir, ir tādas! Ko tur galvu lauzīt, viņas domā, kara nav, pasaulē viss klusu un mierīgi — kā dieva ausī, avīzēs zina izlasīt tikai to, ko rāda teātrī un kino. Sis vienas dienas mušas tad arī kļūst par ienaidnieka balstu.

Jarošs pamāja. Kurbatovs zināja: viņš pavisam nesen bija beidzis kādu lielu par šādas «vieglas» dzīves tīkotāju, kas kļuvis par ārzemju izlūkošanas aģentu.

—   Tā ka ņemiet vērā piezīmi, biedri major, un pārbaudiet Kisļakovu. Aizsūtiet pie viņas

Brjancevu. Starp citu, kādās domās esat par viņu?

—   Spējīgs darbinieks, tikai karstgalvis. Visu pasaulē gatavs viens pats izdarīt.

—   Atvēsiniet, — teica ģenerālis; viņa skatiens kļuva siltāks, viņš sirsnīgi pasmaidīja.

—    Kā es savā laikā jūs atvēsināju un kā mani — dzelzs Fēlikss.

—   Nu, ar to tad arī beigsim, biedri? Es domāju, ka viss ir skaidrs? Bet jūs palieciet, biedri major.

Un, kad visi bija atsveicinājušies un aizgājuši, ģenerālis vēlreiz atkārtoja Kurbatovam visus pieņēmumus par meklēšanas turpmāko gaitu … Nē, tas nebija vecākā priekšnieka padoms vien; tā bija pavēle.

CETURTĀ NODAĻA

1

Kozjukins staigāja pa rūpnīcu jaunā uzvalkā, spieda rokas un, kautri galvu noliecis, uzklausīja apsveikumus.

Jaunceltņu ģeneratoru projekts pabeigts. Nodaļā guļ ruļļos satīti desmitiem rasējumu, schemu; mašīnrakstītājas steidz pārrakstīt dokumentāciju un pavadvēstuli galvenajai pārvaldei, konstruktori nenoguruši studē projektu un gatavojas apspriest to techniskajā

padome. Direktors devis |oti maz laika: techniskajai padomei jāsanāk jau pēc dienas.

Kozjukins iebilda: «Kāpēc tik ātri, laika diezgan, projektu taču pabeidzām divas nedēļas pirms termiņa. Ļaujiet cilvēkiem ar to sīkāk iepazīties.» — «Nē, nē, pēc iespējas ātrāk. Es saprotu, jūs ilgojaties pēc lauriem un bungu rīboņas,» — smējās direktors. — «Netrūks tev ne piens, ne medus».

Projekta apspriešana pārvērtās par pilnīgu Kozjukina triumfu. Oponenti bija gatavojušies nopietni un tomēr nespēja izteikt nevienu kritiskāku piezīmi, ja neskaita kāda pārāk untumaina konstruktora piesiešanos. Kozjukins sēdēja, zemu noliecis galvu, un zīmēja kaut ko sarežģītu savā bloknotā; viņš dzirdēja vienas vienīgas uzslavas un juta, kā deniņos ritmiski pulsē asinis: «Lūk — tā, lūk — tā, lūk — tā» …

Tā arī būtu beigusies šī techniskās padomes apspriede — ne apspriede, bet jubilārā godināšana, ja ar gala vārdu nebūtu uzstājies rūpnīcas galvenais inženieris. Viņš, varēja redzēt, uztraucās, — viņš te bija sācis strādāt nesen, taču zināja, ka Kozjukinu augstu vērtē, ka tas patiesi ir cilvēks ar bagātīgu pieredzi un zināšanām.

—   Nav ko iebilst, — teica galvenais inženieris. — Panākumi pelnīti, radoša darba veiksme.

—   Protams, — piebalsoja no vietas.

—   Taču tas nav vienīgi biedra Kozjukina

panākums, bet gan liela, spēcīga kolektiva panākums un nevis izgudrotāja — vienpatņa, — tādu mums nav un nevar būt, — bet daudzu cilvēku mērķtiecīgu pūļu rezultāts, un šeit, protams, savu vietu ieņem ari biedra Kozjukina darbs. To mēs šodien bijām piemirsuši.

Kozjukins pacēla galvu; viņš klausījās it kā nesaprašanā, bet tad, plaši noplātījis rokas, smaidīdams sāka aplaudēt, un galvenais inženieris, gluži kā iedrošināts, turpināja runāt brīvāk un daudz mērķtiecīgāk par iepriekšējiem runātājiem. Beigās viņš piezīmēja, ka projektā viss nebūt nav tik pilnīgs un pabeigts.

Tagad visi skatījās uz Kozjukinu; viņš saprata, ko no viņa gaida, un lūdza vārdu.

—   Galvenajam inženierim taisnība, — viņš pasmaidīja. — Nav robežu zinātnes attīstībai, un tas, ko esmu paveicis es. .. — viņš sastomījās un ātri izlaboja, — ar saviem draugiem, tas, ko mēs esam paveikuši, tā vēl nav pilnība, taču atbilst tam, kas no mums tika prasīts. Mēs ņemsim vērā izteiktās piezīmes un, kamēr Maskavā izskatīs šo projekta variantu, pameklēsim, padomāsim …

Ar to arī techniskās padomes apspriede beidzās.

Katja iznāca koridorā reizē ar diviem inženieriem no Pozdniševa grupas. Aiz muguras atskanēja Kozjukina samtainais baritons:

—   Jā, drausmīgs gadījums. Es biju pie viņa slimnīcā, nepielaiž, stāvoklis smags. Pa

liesi,, nekad tu, cilvēks, nezini, kur klupsi. .. Kas tagad būs viņa vietā?

Katja saprata, ka runa ir par Pozdniševu.

—   Kaut kas neticams! Man taisni kā ar āmuru pa galvu. Vai jūs nezināt, kā tas viss notika? …

Kozjukins viens pats izgāja pa rūpnīcas vārtiem un devās uz autobusa piestātni. Tad viņš pagriezās atpakaļ. Vairākstāvu korpusi rindojās cits pie cita, logi bija apgaismoti — jeb vai tajos kvēloja saules riets? Viņš ilgi raudzījās uz logiem, uz televizoru antenām, uz kokiem, kas bija sastādīti pie žoga, uz cilvēkiem, kas pa vienam vai grupiņās iznāca pa vārtiem.

«Tam visam jāpieder m a n.»

Un atskatījās. Viņam likās, ka, domās nogrimis, to būtu pateicis skaļi. Nē, viņš bija viens. Tikai kāds puišelis, garām ejot, paskatījās uz viņu un, ieraudzījis lielā cilvēka acīs tik daudz neslēpta niknuma, neizturēja un paskatījās uz viņu vēlreiz.

2

Kas īsti bija kļuvis zināms, kas noskaidrojies pirmās nedēļas beigās, kopš tā laika, kad sākās piecu meklēšana un par ko Kurbatovs ziņoja ģenerālim?

Zināms bija viens, Ratenaus. Čekistiem tas vairs nebija ne Voišvilovs, ne arī kāds cits, bet tieši Ratenaus — vecs. rūdīts vilks, nikns, ne

labojams ienaidnieks visam, kas dārgs katram padomju cilvēkam. Un, kaut ari šis ienaidnieks tika atmaskots apstākļu sagadīšanās rezultātā, — ģenerālis to nedēvēja par gadījumu. Agri vai vēlu, bet Ratenaus būtu atrasts starp divdesmit sešiem frontes pārgājējiem, tā kā tā viņu ceļi krustotos, un kas būtu uzvarētājs — atbilde iespējama tikai viena. Kurbatovs neskuma, ka Ratenauu atrada un sazīmēja Golovanovs un tālumā esošais uralietis, bet nevis viņš pats. Aģents ir atmaskots — un tas ir pats galvenais.

Zināms arī otrs — dzelzceļnieks. Tiesa, citu nekādu ziņu nav, taču otrais ir jau ieguvis miesu un asinis, vairs nav tikai abstrakts jēdziens … Jā, tātad divi iksi zināmi, tie tikai jāatrod.

Kā meklēt šos divus? Ar ko sākt? Pagaidām skaidrs tikai tas, ka dzelzceļnieku, — pagaidām sauksim viņu tā, — pašreiz vēl nav kur meklēt. Pēdu vēl nekādu nav. Pazudis arī Ratenaus.

Ratenaus nosaucies par Voišvilovu, un viņu var meklēt pēc šī uzvārda. Bet kāpēc viņam jābūt Voišvilovam? Droši vien viņam jau cita pase. Nē, tas ir jāatliek … Ir viņa fotogrāfijā … Tas derētu .. . Tomēr — kur meklēt?

Bet kāpēc Ratenaus bija ieradies tur, kur Golovanovs makšķerēja? Varbūt viņam tur ir dzīvoklis, vasarnīca vai vēl kas cits? Nav slikti. Ir vērts aizsūtīt turp cilvēkus.

Pēcpusdienā divi darbinieki izbrauca uz

Zamošji, Kurbatovs iedeva viņiem Ratenaua fotogrāfijās, pēc Katjas izteicieniem aprakstīja viņa ārieni. Kaut arī Kurbatovs pats nekad nebija redzējis grāmatvedi, majoram bija skaidrs priekšstats par viņu, un apraksts iznāca pavisam sīks. Taču uz Zamošji viņš darbiniekus sūtīja vairāk savā darbā ierastās profilaktikas dēļ — nebija pārliecības, ka viņi atgriezīsies ar kādām ziņām par Ratenauu. Jau iepriekš varēja pateikt, ka uz turieni Ratenaus nebūs braucis.

Kaut arī notikumi attīstījās strauji, Kurbatovs paturēja prātā ģeneraļa pavēli — savākt pēc iespējas vairāk faktu — tie tagad bija nepieciešami. Tādēļj izpildīdams pavēli, Kurbatovs teica Brjancevam:

—   Brauciet uz Saulkalni un iepazīstieties ar Kisļakovu. So to par viņu es jau uzzināju.

Pārāk jautras dabas sieviete .. . laikam otrreiz precējusies. Pārbaudiet viņas paziņas, perso- (

nīgo dzīvi un tā tālāk. Nu, kā rīkoties, tā jūsu darīšana.

Uzdevis darbu Brjancevam, Kurbatovs aizbrauca uz rūpnīcu. Pie vārtiem viņš apstājās, tad pagriezās un ātri devās prom. «Es esmu Pozdniševs. Steidzos pie drauga. Pieņemsim, uz restorānu «Maskava». Steidzos nevis tāpēc, ka maz laika, bet aiz ieraduma. Pozdniševam tāda gaita.»

Iznācis pie kanala, Kurbatovs paskatījās pulkstenī. Pagājušas desmit minūtes. Labi, pagaidām viss pareizi.

Bet, tuvodamies tiltam, Kurbatovs sāka iet lēnāk. Pie tilta un daļēji arī uz krasta puslokā uzcelts augsts žogs. Papīra plakats ar uzrakstu «Tilts slēgts» saulē nodzeltējis — tātad remontē jau sen. Kurbatovs piegāja pie margām un pārliecās pāri. Segums bija izjaukts, virs ūdens rēgojās divas ar miniju nokrāsotas sijas. Apkārtceļš tāls. «Maskava» neder, jāiet atpakaļ.

Atgriezies pie rūpnīcas, Kurbatovs devās uz restorānu «Banga». Jau iztālēm viņš ieraudzīja, ka pie ieejas stāv trīs zilie ekskursiju biroja autobusi. Šveicars ar platu un kuplu bārdu teica:

—   Cienījamais, šodien nevar, aizņemts. Būtu vakar atnācis — lūdzu.

—   Bet sestdien? — painteresējās Kurbatovs.

—   Sestdien arī zāle bija izīrēta. Kāda iestāde svinēja jubileju.

Šveicars gan bija priecīgs stāstītājs, taču Kurbatovs steidzās: atlikuši vēl trīs restorāni.

«Bristole» bija atvērta. Kurbatovs palūdza sevrjugu tomātos ar šampiņjoniem. So ēdienu, kā ārsti bija konstatējuši, ēdis Pozdniševs tai vakarā.

Restorānā direktors, maza auguma, korpulents, ar mazām, šaudīgām actiņām, runāja naski un kā atvainodamies:

—   Jā, jā, es saprotu. Šampiņjoni — tie .. . Jums ir tiesības pieprasīt šampiņjonus, jums taisnība, jums taisnība. Bet vai tad es visu

varu? Nē, es nevaru visu pagūt. Zināt, no rīta līdz vakaram es skraidu, kārtoju, norunāju. Ticiet man, rūpnīcā daudz labāk un mierīgāk. Sieva jau tā saka: tu kļūsti vājāks. Bet kā lai aiziet? Ļaudis taču jāēdina, jārūpējas, lai viņiem būtu savs prieks …

Aizsteigdamies garām, viņš pavadīja Kurbatovu līdz izejai, pats atvēra durvis un ilgi noraudzījās pakaļ, acīm redzot cenzdamies uzminēt, kādas nepatikšanas sekos šim apmeklējumam, — direktors nešaubījās, ka pie viņa ieradies tirdzniecības komisijas revidents.

Restorānā «Varavīksne» Kurbatovu saņēma stingra, nopietna sieviete — kalkulētāja; direktora nebija. Viņa paskaidroja, ka zivis esot visvisādas, bet ar sēnēm slikti. Lūk, «Ziemeļos» — tur tā lieta vienkārša: tiem esot līgums ar kādu padomju saimniecību, kurai esot šampiņjonu audzētava.

Uz «Ziemeļiem» Kurbatovs gāja nesteigdamies, ceļā pārdomādams, kā atrast viesmīli. «Pasēdēšu pie galdiņa, apskatīšos. Gan jau tad redzēs.» Viņš paskatījās, cik paņēmis līdzi nau’das, un, aizdzinis rūpju izteiksmi, iegāja pa pakalpīgi atvērtajām durvīm.

3

Jau otro dienu Brjancevs dzīvoja Saulkalnē. Viņš šeit ieradās pirmdien, viegli sameklēja vajadzīgo ielu un, tikai uz tās

uznācis, sāka soļot nesteigdamies, pāri žogiem sasaukdamies ar saimniekiem un apvaicādamies par istabu cenām. Sākās vasaras sezona, daudzi jau bija visu izīrējuši, un Brjancevs ļoti uztraucās, ka arī Kisļakovas mājā varētu viņam atteikt. «Vienalga noīrēšu, ja citādi nevarēs, pārmaksāšu.»

Stikla veranda, tieši tāda, kādas patīk vasarniekiem, bija vēl aizslēgta; pa logu varēja redzēt kaktā samestus dēļus, lāpstas, grābekļus. Divviru logs zem jumta bija tik putekļains, ka tajā neatspoguļojās ne gar žogu augošie koki, ne dzidri zilā debess.

Brjancevs apgāja mājai apkārt un pakāpās uz lievenēm. Durvis atvēra slaida, gaišmataina sieviete puķotā rīta kleitā un kailā kājā uzmauktās istabas tupelītēs. Ieraudzījusi svešu virsnieku, viņa apmulsusi sāka aizpogāt rīta kleitas augšējās pogas. Brjancevs, nezinādams, kurp novērst skatienu, raudzījās viņai tieši acīs, un viņa uzsmaidīja:

—    Jūs pie manis? Droši vien meklējat istabu? Lūdzu, ienāciet!

Viņa ieveda Brjancevu gaitenī, palūdza mirklīti uzgaidīt, un, kad aicināja istabā, tur jau uz ātru roku bija piekopts, pretim vēdīja stipras smaržas un kaktā uz plītiņas burbuļoja vēderaina tējkanna.

—    Piedodiet, ka man tāda nekārtība. Es nakti dežurēju — esmu telefoniste. Kā atnācu, tā likos gulēt un tikai tagad piecēlos. Un pēkšņi — jūs. Man gan vienmēr ir pastā

vigi vasarnieki, kāda ārsta ģimene, bet šogad viņi aizbraukuši uz dienvidiem un es varu izdot citiem. Bija jau vairāki atnākuši, taču visi ar bērniem, bet es, zināt, ne visai mīlu bērnus, ar viņiem daudz rūpju.

Viņa nemīl bērnus. Brjancevu pārsteidza šī atzīšanās.

—   Jūs taču viens pats pie manis dzīvosiet? Iesim, es jums parādīšu. Jums* droši vien augšā labāk patīk?

Viņi kāpa pa šaurām, čīkstošām kāpnītēm. Istaba bija maziņa, ar zemiem griestiem, un Brjancevs priecīgi nodomāja, ka viņam te nenāksies pārāk ilgi dzīvot. Toties skats pa logu plašs: redzami gan vārtiņi, gan pagalms, gan iela. Viņš piekrita.

—   Uzkopt un izmazgāt es nevarēšu. Nav vaļas, un vispār es neciešu krāmēties ar lupatām. Jūs palūdziet kaimiņieni, viņa visu izdarīs.

Pēc tam viņi atkal sēdēja lejā un Brjancevs stāstīja par sevi: viņš esot virsnieks, atbraucis iestāties akadēmijā. Līdz eksāmeniem vēl daudz laika, bet lielā pilsētā esot bibliotēkas, varēšot mācīties. Tur, kur atrodoties viņa daļa, grūti sameklēt vajadzīgās grāmatas. Bet mācījies viņš esot sen atpakaļ, daudz kas aizmirsies un tagad nu vajadzēšot pasēdēt pie skolas grāmatām. Šeit, Saulkalnē, jādomā, neviens viņu netraucēšot.

Kisļakova netaujāja, kur atrodas viņa daļa, un tas Brjancevam patika. Acīm redzot viņa

par to nedomāja un neieprātojās, ka to varēja uzprasīt tāpat, starp citu, sarunas gaitā.

Brjancevs savukārt ari nesteidzās ar iztaujāšanu, baidīdamies, ka Kisļakovai varētu rasties aizdomas. Viņš redzēja, ka viņa runā labprāt un brīvi, bez liekas domāšanas, un, ja ko vajadzēs uzzināt, tad droši vien nebūs daudz jānopūlas.

Pēc brīža Kisļakova sāka posties: vajagot aiziet uz veikalu pēc vistras auduma. Brjancevs teica, ka nezinot, kā kārtot pierakstīšanos, viņš līdz šim nekad neesot dzīvojis privātā dzīvoklī. Droši vien vajadzēšot aizbraukt uz akadēmiju paņemt kādu izziņu.

Nē, viņa arī nezinot, kā pierakstot karavīrus, bet pa ceļam iegriezīšoties milicijā un pajautāšot. Starp citu, ja viņš gribot ēst, tad skapī atradīšot maizi un šķiņķi, uz plītiņas varot pagavot pelmeņus, tie esot pagrabā. Vispār lai jūtoties kā mājās. Te būs atslēgas.

Pie vārtiņiem viņa pagriezās atpakaļ:

—   Konstantīn Georgijevič, būšu atpakaļ divpadsmitos. Es ceru, ka jūs vēl negulēsiet?

«Dieva dots putniņš,» nodomāja Brjancevs, skatīdamies, kā Kisļakova izspurdza pa vārtiņiem un kā caur krūmiem vairākas reizes pazibēja viņas spilgtā kleita.

Viņš aizgāja uz statiju pēc čemodānā un tīši atstāja to priekšnamā, lai būtu redzami uzlīmētie uzraksti. Pēc tam palūdza kaimiņieni uzkopt istabu.

Atrotījusi piedurknes, pilnīga pusmūža

sieviete mazgāja logus un spodrināja stiklus ar kritu; Brjancevs, novilcis formas svārkus, vairākas reizes gāja uz aku pēc ūdens. Sieviete burkšķēja: «Tad nu ir gan netīrumi», bet pēc tam dusmīgi atmeta ar roku:

—    Es nesaprotu to Mariju. Nav taču vairs nekāds skuķis, drīz jau trīsdesmit divi, būtu laiks padomāt par ģimeni. Bet nē. Viss viņai iznāk kā pa jokam. Pirmais vīrs bija labs cilvēks, krita frontē.

—   Viņa laikam otru reizi precējusies?

—   Arī bija izskatīgs vīrietis, tāds cienīgs. Dzelzceļniekos strādāja. Bet ej nu sazini, kas viņiem tur gadījās, — trach — tarach un izšķīrās. Bet vēlāk izrādās — vīriņš aizbēdzis, pat tiesā neieradās. Tikai iesniedzis sludinājumu avīzē. Tā nu viņa tagad dzīvo ne precēta, ne neprecēta.

Beigusi uzkopt, kaimiņiene aizgāja, pieteikdama, ja vēl ko vajadzēšot, viņa vienmēr padarīšot:

—   Uz Mariju nepaļaujieties, viņa jau pati par sevi neparūpējas.

Pievakarē Brjancevs aizbrauca uz pilsētu. Viņš izstāstīja Kurbatovam, kā iekārtojies un ko paguvis uzzināt. Majors bija domīgs un nerunīgs:

—   Jūsu Kis]akovas raksturojumam es piekrītu. Tieši tādu es viņu biju iedomājies. Jā, viņa droši vien nav no tiem pieciem. Tomēr šīm otrajām, dīvainajām laulībām piegrieziet vērību. Tur kaut kas slēpjas. Rīt sameklējiet

laikraksta sludinājumu, tas var noderēt. Bet pagaidām dzīvojiet tur, kad vajadzēs, — izsaukšu.

Saulkalnē Brjancevs atgriezās ap pulksten desmitiem. Savā istabā viņš nemaz neuzkāpa, iededza gaismu saimnieces istabā, apsēdās uz dīvana un aizsmēķēja.

Neraugoties uz krēslas stundu, ar matētu abažuru pārsegtās spuldzes maigo gaismu un kādu agrīnu ziedu smalko smaržu, kas ieplūda pa puspievērto logu,.Brjancevs jutās neomulīgi, un nezin kādē| viņam bija vēsi. Viņš domāja par saimnieci, domāja ar nepatiku, ka, lūk, dzīvo viņa bez rūpēm, bez kādām nopietnām interesēm.

Un Brjancevs, pašam negaidot, ar maigumu un siltumu atcerojās citu sievieti, pavisam citādu nekā Kisļakova, to sievieti, kura viņam kļuvusi vienīgā, tuvā, mīļotā.

«Mana mīļā, mīļā Taņuša … Atceries, pirmo reizi mes satikāmies vilcienā, mums bija tālu jābrauc, un tajās nedaudzajās dienās mēs gan sastrīdējāmies, gan atkal salabām; un vispār mūsu pazīšanās sakās gluži neparasti. Tev blakus sēdēja kāda vecmāmiņa ar mazbērniem, mazākais niķojās, prasīja cukuru, un vecenīte vilka ārā no maisa apbružātu paciņu ar graudu cukuru, ņēma gabaliņu un lika to puišelim mutē. Lielākais sēdēja sabozies; viņam ari gribējās cukura, taču puišelis neprasīja. Bet vecmāmiņa tikai lika un lika mazajam mutē graudu pēc grauda un, vainīgi

uz kaimiņiem paskatīdamās, paskaidroja: «Vienalga, ar ko bērnu nomierina, ka tikai viņš neraud.» Pretim sēdošā sieviete nopūtās un domīgi teica:

—   Tā jau vienmēr ir bijis, ka mazākais tas mīļākais.

Kad viņi izgāja, tu dusmīgi paskatījies uz visiem un teici: «Nevienu no tiem viņa nemīl. Kas mīl, tas neizdabā visiem niķiem.» Ne jau visi tev piekrita. Mēs ilgi strīdējāmies, strīds iedegās, pārgāja uz plašāku tēmu, un es vēl šodien atceros tavus vārdus par to, ka mīlēt cilvēkus — nozīmē cīnīties par to labāko, kas viņos ir. Man toreiz nāca prātā Dzeržinska dzīve, viņa cīņa ar bezpajumtniecību — tā taču arī bija cīņa ļ)ar cilvēku. Atcerējos, kā viņš Lubjankas laukumā ķēris kabatas zagļus un kā tie uzskatījuši viņu par cietsirdīgu cilvēku, viņu, kurš atdeva sudraba tintnīcu, savu vienīgo dārglietu, dēla dāvanu, lai tiem nebūtu jābadojas … Jā, cilvēks ir jāmīl, tev taisnība.

Atceries, mīļā, kā pirms daudziem gadiem mēs sēdējām mazā, šaurā istabiņā, kurā atradās tikai ar laikrakstiem pārsegts galds un divi ķeblīši. Tu toreiz biji atbraukusi pie manis uz visiem laikiem, un es priecājos, ka mums ir savas mājas un mēs abi esam, kaut arī maza, tomēr ģimene. Gaidot Jaungadu, bijām nopirkuši mazliet vīna un tavus iemīļotos baklažanu ikrus. Bija jau gandrīz divpadsmit, kad tu pēkšņi jautāji, kāpēc pie kaimiņiem tāds klusums. Es atbildēju, ka viņa ir viena pati,

viņai laikā neizmaksāja pensiju un viņa kautrējās iel pie paziņām, kuri rīkoja groziņu vakaru. Tu toreiz piecēlies un aizgāji pie kaimiņienes. Tu teici, ka nevarot būt laimīga, ja kaimiņiem klājas slikti, tev neesot vajadzīga laime vienatnē. Un mes sagaidījām Jaungadu trijatā, un, goda vārds, es tai vakarā biju laimīgs.

Pec tam mums iznāca daudz braukāt — darbs neļāva ilgi sēdēt uz vietas, bet tu neskumi. Tu man teici, ka būt nepieciešamam ir laime. Jā, tā ir liela laime, mīļā, — būt nepieciešamam tautai.

Mana labā, lūk, arī pašreiz tu droši vien gaidi mani, gaidi kā vienmēr.

Tomēr tu neesi viena, tavā priekšā burtnīcu kaudze, un savas skolnieces tu mīli tikpat stipri kā mani un mūsu meitiņu, tikai tā ir cita mīlestība. Cilvēkam taču nedrīkst būt tikai viena mīlestība, vai ne tā? Mīlestība pret Dzimteni, uz bērnu, uz savu darbu — un visas tās ir vienlīdz stipras. Un tikai tad, ja cilvēks tā spēj mīlēt, tikai tad viņš dzīvo pilnvērtīgu dzīvi…»

Rrjancevs pieskārās papirosam, tas nodzisa. Pasmaidījis ar lūpu kaktiņiem, viņš paskatījās uz nomelnējušo galu un nodomāja: «Skumst mana mīļā … Alēdz teikt, ka tā esot pazīme, bet man gribas ticēt šai pazīmei.»

Viņš pārlaida skatienu istabai, tad apgāja apkārt galdam; Brjancevain iegribējās paskatīties un pašķirstīt kādu grāmatu, bet viņš

neko neatrada. Acīm redzot saimniece nelasīja grāmatas. Tad Brjancevs paņēma no etažeres albumu, nolika to uz ceļiem un atvēra.

Pirmajā lapā ar rūpīgi aizspraustiem stūrīšiem atradās Kisļakovas vecāku fotogrāfijā, tos varēja tūlīt pazīt: mātei tādas pašas acis un lup;is, bet tēvam — neliels deguns ar kūkumiņu. Tālāk — Kisļakova skolniece, arvien lielāka un lielāka .. . Draudzenes … Otrā pusē smieklīgi uzraksti, bērnišķīgi vienādi rokraksti … Pirmais puisis — izskatās jaunāks par Kisļakovu. Viņa jau liela meita, ap gadiem septiņpadsmit… Ceļus apskāvusi, sēž uz akmens. Laikam fotografēts tepat Saulkalnē … Leitnants, vēl vecajā formas tērpā. Tas ir viņas vīrs. Paraksts, datums — četrdesmit pirmā gada jūnijs.

Bet tālāk citi vīrieši — karavīri, civilie … un paraksti neglīti, nekautrīgi… Kurš no šiem varētu but viņas otrais vīrs?

Kisļakova strauji iesteidzās istabā un nometa somiņu uz galda:

—   Fu-u, tik tikko izstāvēju rindu. Es jau domāju, ka vairs nemaz mani negaidīsiet.

—   Kādēļ gan ne, es te sēžu, kavēju pats sev laiku.

—   Nu tad jau pavisam labi. Dzersim tēju? Man te vēl šis tas atradīsies, — viņa šķelmīgi pamirkšķināja un iesmējās. — Zināt, man patīk pirms aizmigšanas kaut ko iedzert, piemēram, labu vīnu. Saldāks miegs.

Kisļakova uzlika uz plītiņas tējkannu un

palūkojās bufetē: — Kādēļ neesat ēdis? Negribējās? Kas par muļķībām! Un es vienmēr domāju, ka karavīri visur jūtas kā mājās.

Viņa ātri apzieda divas sviestmaizes un vienu pasniedza Brjancevam. Viņš paņēma un ar skatienu aicināja to atsēsties blakus. Kisļakova atmetās pret spilveniem, un Brjancevs sāniski noskatījās viņā.

—    Leitnant, jūs skatījāties albumu, sakiet, kad es biju skaistāka — tagad vai pirms divpadsmit gadiem?

Brjancevs nesapratnē paraustīja plecus.

—    Grūti pateikt; toreiz, protams, jūs bijāt jaunāka. Bet tas jau nav galvenais, jebkurš vecums ir skaists savā veidā.

—    Un te ir vēl viena, pati pēdējā … Es to albumā nemaz nelieku, brāķa fotogrāfijā.

Viņa izņēma no lādītes uzņēmumu un pasniedza Brjancevam:

—   Nu, kā?

Fotogrāfijā bija rūpīgi salīmēta no četriem gabaliņiem, uzņēmums izdarīts prasmīgi. Kisļakova, vasarīgi ģērbusies, stāv ūdensmalā ar muguru pret līci. Tālāk redzamas kādas celtnes. Interesanti, kur tas ir? Tās nav ne mājas, ne šķūņi… Forti! Nu kā tad — forti!

Brjancevs atdeva Kisļakovai uzņēmumu un teica:

—    Laba fotogrāfijā. Bet kādēļ jūs to esat saplēsusi?

—    Ne jau es, vīrs saplēsa. Es arī viņam teicu, ka laba, bet viņš ietiepās un saplēsa.

Un, kamēr viņš gāja pēc alus, es ņēmu un salīmēju … Jā, jums taisnība, es te tiešām izskatos labi.

«Veikli izdomāts,» Brjancevs nodomāja. «Nofotografēts gandrīz viss, kas vajadzīgs rūdītam izlūkam. Bet Kisļakovai, protams, tas ne prātā nav ienācis.»

—   Tas ir pavisam jauns uzņēmums, pirms kāda mēneša fotografēts, — tēju uzliedama, čivināja Kisļakova.

—   Bet kur fotografēts? Ļoti skaists skats.

—   Nezinu. Mēs braucām ar mašīnu, peldējāmies, sauļojāmies. Krietni tālu no šejienes, piekrastē. Vēlāk braucām ar tvaikoni, viņš atkal fotografēja. Bet ari tie uzņēmumi neiznāca. Kuģis šūpojās. Vīram bija aparats ar lādu garu cauruli, jūs zināt, jā? Viņš nekādi nevarēja mani uztvert kādā tur fokusā.

.Pirms tējas Kisļakova mazliet iedzēra, sasarka un pielēja vīnu arī pie tējas. Brjancevs centās pielāgoties viņas jautrajam garastāvoklim, pajokoja, ka pavisam necerēti nokļuvis dzīrēs, lai dievs dodot katram tādu saimnieci un ka viņš tagad dzīvojot tikpat kā vasarnīcā. Pēc tam uzmanīgi iejautājās:

—   Vai jums, Marija lļjiņična, pašas uzvārds vai vīra?

—   Vīra. Pirmā vīra.

—   Un kāds tad ir otrajam?

—   Nikodimovs, Sergejs Borisovičs … Bet velti jūs taujājat, Konstanlin Georgijevič. Es

tagad esmu neprecēta, brīva. Lūdzu — iemīlieties.

—    Ko nu es. Eksāmeni jāliek … Vai tad jūs esat šķīrusies?

—           Kas to lai zina, — viņa rūgti iesmējās.

—   Sludinājumu vīrs iesniedza, bet tiesas sēde nenotika. Virs kaut kur pazuda, varbūt kāda nelaime notikusi. Tur, tiesā, viņu meklēja. Teica, ka adrese neesot pareiza. Nemaz nezinu, ko domāt, ko ne …

«Liekas, viss skaidrs. Sī laulība nav bez sava nolūka. Kāds tai varētu būt mērķis? Vai tiešām — sludinājums? …»

Bet Kisļakova turpināja:

—   Kādas divas nedēļas nodzīvojām labi. Bet tad sākās trači. Gan tas viņam nepatīk, gan šitas … Vārdu sakot, šķīrāmies.

—   Nu nekas, nekas, Marija Iļjiņična. Varbūt atradīsies…

—   Es viņu atkal pieņemtu, kaut tikai atgrieztos sveiks un vesels.

Brjancevs paņēma albumu un, rādīdams uz pirmo pagadījušos fotogrāfiju, jautāja:

—   Vai tas ir viņš?

—   Nē… Solīja jau gan, bet tā arī neiedeva savu ģīmetni. Nekas man no viņa nav palicis.

—   Jā… No rīta jums atkal jāiet dežurēt? — Brjancevs mainīja sarunas tematu. Viņš runāja par citām lietām, pajokoja, ka drīz sākšot pogot lakstīgalas, ka asaras bojājot sejas krāsu, un, redzēdams, ka Kisļakova atkal

kļuvusi jautra, pēc brīža piecēlās — viņam rīt jāmācoties un no vīna džinkstot galva. Novēlējis saimniecei labu nakti, Brjancevs kāpa augšup uz savu istabu.

Nākošajā dienā viņš iegāja rajona laikraksta redakcijā, palūdza laikrakstu komplektu, sameklēja sludinājumu un norakstīja to.

Braucot ar vilcienu uz pilsētu, Brjancevs uzmanīgi pārlasīja sludinājumu, bet neko sevišķu tajā nesaskatīja: «Nikodimovs, Sergejs Borisovičs, dzīv. Stabu ielā 16, dz. 5, ierosina laulības šķiršanu pret savu sievu Kisļakovu, Mariju Iļjiņičnu … Lietu izskatīs Saulkalnes rajona 2. iecirkņa tautas tiesa.»

Līdz Stabu ielai Brjancevs brauca ar taksometru, viņš dega nepacietībā uzzināt, kas tur dzīvo: varbūt izdodas atrast šo sasodīto dzelzceļnieku. Brjancevs bija pārliecināts, ka tas irr tas pats dzelzceļnieks, kurš ieradās pagrabā ar pārsietu roku un teicās uzspridzinājis ūdenssūkni.

Piektais dzīvoklis pirmajā stāvā. Vispirms Brjancevs ieraudzīja apsūbējušu, saliektu skārda numuru un zemāk, tieši zem roktura, šķērsām pāri visām durvīm garu dzelzs stieni un atslēgu. Viņš brītiņu pastāvēja neizpratnē un tad jautāja vīrietim baltā cepurītē un priekšautā, kas iznāca pa blakus durvīm:

—   Sakiet, lūdzu, vai no piektā dzīvokļa . . . iemītnieks aizbraucis?

—   Nē, šeit neviens nedzīvo. Te atrodas mūsu restorānā noliktava.

Brjancevs iznāca ārā pavisam apmulsis. No restorānā vestibila viņš piezvanīja majoram, bet neviens nenocēla klausuli; piezvanīja dežurantam, tas atbildēja, ka majora neesot, izgājis jau no rīta. Brjancevs nodeva cepuri garderobē un devās uz zāli. Pagriezienā, kur visu sienu sedza spogulis, viņš apstājās, formas svārkus kārtodams, paraudzījās savā attēlā un … kļuva mēms. Ar muguru pret viņu stāvēja Kurbatovs un spogulī smiedamies skatījās uz Brjancevu.

—   Biedri leitnant, kā jums šķiet, kādēļ mēs esam šeit satikušies? — sukādams savus gaišos matus, klusi jautāja majors.

4

Viņi sēdēja pie viena galdiņa, un Brjancevam šķita, ka tas ir nepareizi. Kad Kurbatovs iegāja zālē, leitnants vēl mazliet pakavējās pie spoguļa, lai ieietu vēlāk un atatsēstos telpas otrā galā, pa gabalu no priekšnieka. Bet, ejot gar kolonām, viņu skatieni sastapās, un Brjancevs saprata: jāsēžas blakus. Brjancevs laipni palocījās Kurbatova priekšā un tīši skaļi jautāja:

—   Vai šeit ir brīvs?

Un tagad viņi sēdēja abi kopā. Kurbatovs paņēma ēdienu karti un sāka to vērīgi pētīt. Aizsmēķējis Brjancevs vēl arvien gudroja, kādēļ īsteni viņi satikušies šeit, šajā resto-

ranā,un kādēļ, par lo jautājot, majors tik mīklaini smaidīja.

Tik agrā rīta stundā restorānā bija kluss. Pie bufetes divi viesmīļi sarunājās ar trešo, kurš stāvēja aiz letes, un noraudzījās nedaudzajos apmeklētājos.

Brjancevs pusbalsī sāka stāstīt par Kisļakovu, bet Kurbatovs viņu pārtrauca un teica: «Tālāk! Kāpēc jūs nācāt uz šejieni?» — Brjancevs paskaidroja, ka viņš gājis uz sludinājumā norādīto adresi, ka adrese nepareiza un ka viņam gribējies pārdomāt notikušo.

—   Kā viņas vīru sauc? Sergejs Nikodimovs? Labi. Kas vēl minēts sludinājumā?

Kurbatovs, it kā būtu šī restorānā pastāvīgs apmekletājs, pārbrauca ar pirkstu pār ēdienu karti, tad, pagriezies pret viesmīļiem, uzsauca:

—   Sergej!

Uz saucienu viens no viesmīļiem pagriezās, sakārtoja rokai pārlikto salveti un pienāca pie galdiņa.

—   Piedodiet, vai jūs mani saucāt?

—   Jā, Sergej, dodiet mums, lūdzu … — Kurbatovs glaudīja zodu it kā pārdomādams, pēc tam pacēla galvu. Bet viesmīlis pasteidzās pirmais:

—   Piedodiet, bet es neesmu Sergejs.

—   Tiešām? Jūs neesat Sergejs Nikodimovs?

—   Diemžēl, nē. Vēl pirms dažām dienām

pie mums strādāja Nikodims Sergejevs, tieši šos galdiņus apkalpoja, bet viņa vairs nav. Jūs esat kļūdījies, cienītais.

—   Ak jā, pilnīgi pareizi. Nikodims! Pareizi, Nikodims! — it kā atcerēdamies izsaucās Kurbatovs un sāka smieties. — Kā es to varēju aizmirst? Bija tāds simpātisks biedrs. Kur tad viņš palika?

—   Nezinu. Aizgāja no darba. Ko vēlēsieties?

Kurbatovs atkal noliecās pār ēdienu karti un it kā netīši pieskārās Brjancevam:

—   Dodiet mums servjugu tomātos ar sēnītēm, vai ne? Sākumam …

—   Lūdzu. Divas porcijas? — viesmīlis pierakstīja. — Lielisks uzkožamais, tikai maz pieprasa, laikam nepazīst. Delikatese!

Kad viņš bija aizgājis, Kurbatovs paskatījās uz Brjancevu un pamirkšķināja:

—   Vai nebaidāties, ka noindēs?

Viņi ēda nesteigdamies. Uzdūris uz dakšiņas slidenu, trauslu, gluži kā no porcelānā, sēni, Kurbatovs noteica:

—   Jā-ā! Labas gan!

Pēc tam majors piecēlās un devās uz durvīm, kuras atradās aiz kolonām. Brjancevs palika. Kurbatovs aizejot bija pieteicis to gaidīt, un, pasaucis viesmīli, Brjancevs pasūtīja alu.

Direktors bija viens pats, un Kurbatovs, uzrādījis darba apliecību, sāka iztaujāt par Sergejevu.

.— Labs, laipns, centīgs darbinieks. Nekad neviens par viņu nav sūdzējies. Restorānā strādāja ilgi, gadus trīs. Tas viegli precizējams pēc kadru anketas. No darba aizgāja sestdienas vakarā. Saņēma telegramu, ka saslimusi māte, tādēļ steidzīgi vajadzēja aizbraukt. Es gan piedāvāju atvaļinājumu, bet viņš teica, ka ar atvaļinājumu vien varbūt nepietikšot. Ja māte nomirstot, — viņa esot ļoti slima, — vajadzēšot pārdot māju, un tas neesot nemaz tik viegli. Droši vien jau svētdien aizbrauca. Pats dzirdēju, ka pa telefonu pasūtīja biļeti.

—   Vai tajā vakarā neviens viņam nezvanīja?

—   To gan es nezinu. Mums ir divi telefoni — viens šeit, bet otrs — viesmīļu ģērbtuvē. Kas noticis?

—   Tāpat vien, nekas sevišķs. Vai jūs neaizvestu mani uz to istabu?

Tur atradās augsti skapīši virsdrēbēm, galdiņš, dīvāns. Kurbatovs lūdza parādīt viņam piezīmju blokus, kur viesmīļi pieraksta pasūtījumus, un direktors, parakņājies pa galdu, atrada prasītos.

—   Kurš no tiem ir Nikodima Sergejeva?

Direktors pasniedza vienu:

—   Liekas, šis. — Kurbatovs jautājoši sarauca uzacis, un direktors izlaboja: — Jā, jā, šis. Noteikti. Redziet — pēdējais, tikai puse pierakstīta.

Kurbatovs šķirstīja piezīmju bloku. Nē,

Sevrjugas ar sēnēm viņš neredzēja. Viņš vēlreiz pāršķirstīja. Viena lapiņa izrauta … Jā, pašās beigās … Vienalga, tik un tā izlasīsim. Uz apakšējās lapiņas palicis zīmuļa nospiedums. Nelietim uztraukumā tas nav ienācis prātā.

Brjancevs izgāja tūlīt pēc Kurbatova un panāca viņu uz ielas. Majors pasmaidīja:

—    Nu, lūk, vienam laikam esam uz pēdām. Jā, es nešaubos, ka esam…

—   Bet vēl taču nekas nav zināms, biedri major. Kas tur ko priecāties?

—    Un jūs domājat, ka viss būs daudz vienkāršāk, pastieps roku un atliks satvert? Nē, draugs, visu uzreiz nevar.

—   Nu, kas mums zināms? Tikai… balti tēli… rēgi.

—    Ko jūs? Mēs daudz zinām, dārgais! Pirmkārt, zinām, ka Pozdniševu saindējis viesmīlis Nikodims Sergejevs. Esmu pārliecināts, ka ekspertize izlasīs, kas bija uzrakstīts uz izrautās lapiņas, un apstiprinās manas domas. Otrkārt… vai jūs domājat, ka sludinājums viņiem bija vajadzīgs šķiršanās dēļ? Skaidrs, ka ne! Adrese nepareiza. Ne velti Kisļakovas vīru sauca par Sergeju Nikodimovu, bet viesmīli par Nikodimu Sergejevu. Tam visam ir savs pamats, dārgais Konstantin Georgijevič. Tas ir šifrs. Restorāns — konspiratīva satikšanās vieta. Kam? Tas vēl nav zināms, un to es vispirmām kārtām ziņošu ģenerālim.

Skaidrs man ir viens, ka kādam jāierodas pie viesmīļa, jāuzņem sakari. Jums šķiet, ka varbūt ir jau ieradušies? Nedomāju vis. Sis signāls nav dots tādam, kam var kurā katrā brīdi piezvanīt, uzrakstīt vai telegrafēt. Vai nebūtu pareizāk pieņemt, ka signāls domāts tādam, kas atrodas tālu, aiz mūsu zemes robežām? Un fortu uzņēmumi, kas izdarīti no kuģa klāja, arī domāti viņam. Vai šāds cilvēks jau pārnācis pāri robežai? Ja ne, tad drīz pārnāks… Droši vien viņš nāks šurp … Redziet nu! Un jūs vēl sakāt — maz!

Brītiņu klusējis, viņš piebilda:

—    Aizbrauciet vēl pēdējo reizi pie Kisļakovas, pasakiet, ka pilsētā satikāt draugu un dzīvosiet pie viņa. Zinu, zinu, esat sailgojies pēc mājām, taču ar ļaudīm arī jārēķinās. Kisjakova tomēr nav slikts cilvēks. Lai izīrē jūsu istabu citam … Nekas, ātri atgriezīsieties. Bet rīt jūs man būsiet vajadzīgs.

No kabineta Kurbalovs piezvanīja uz slimnīcu. — Pozdniševs? — izziņu birojā pārjautāja. — Stāvoklis slikts, pie samaņas nav nācis.

Viņš uzmanīgi, it kā baidīdamies netīši iztraucēt slimnieku, nolika klausuli un paskatījās uz Brjancevu:

—   Tomēr jūs būsiet man vajadzīgs jau šodien. Paskatieties, — viņš sniedza Brjancevam zilu aploksni. Adrese, tāpat arī vēstule, bija rakstīta ar rakstāmmašīnu.

«Godājamie biedri!

Uzskatu par savu pilsoņa pienākumu paziņot Jums sekojošo. Rūpnīcā «Elektrik» notiek nelabas lietas. Tā kāda Voronova J. P. pēc sava ieņemamā stāvokļa inženiere izmantoja' šo savu stāvokli, lai nepareizi samontētu Kušminas HESā ģeneratoru, tādējādi izsaucot avariju. Griežu Jūsu uzmanību arī uz to, ka šis cilvēks nepelna politisko uzticamību, jo pēc manām ziņām bijusi pie vāciešiem un kā tikusi pāri frontei paliek faktiska mīkla.

Jūs cienīdams . . .»

Parakstu, protams, nebija iespējams salasīt.

—   Anonima vēstule, — Brjancevs saviebās. — Denunciācijā, nekrietna rīcība!

Kurbatovs paņēma vēstuli atpakaļ.

—    Ka tā ir nekrietna rīcība, tur es jums piekrītu. Starp citu, neaizmirstiet, ka abas komisijas Voronovu pilnīgi reabilitējušas. Un vairāk neko jūs no vēstules nesecinājāt?

—    Secināju: uzrakstīta kļūdaini. Bet to jau, protams, varēja darīt arī tīši.

—   Nu, un vēl? Vairāk neko neievērojāt? Lūk, salīdziniet!

Šoreiz Kurbatovs kopā ar vēstuli pasniedza kādu citu papīru, un Brjancevs ar pirmo acu uzmetienu to tūlīt pazina: tās bija tās pašas ziņas, ne jau militārās, bet citas, ekonomiskās, tomēr arī slepenas, kas tika atrastas, kratot Ratenaua dzīvokli.

Brjancevs nolika abas lapiņas blakus, ar plaukstām izgludināja un pie sevis nolamājās — abi teksti bija rakstīti ar vienu un to pašu rakstāmmašīnu!

—   Bagāta viela pārdomām, — viņš iesmiedamies teica.

—   Domāsim abi kopā. Sls vēstules dēļ es pusi nakts nevarēju aizmigt. Kādam nepieciešams nomelnot Voronovu, lai novērstu triecienu no sevis. Rakstītājs nezina, ka Ratenauam sniegtais ziņojums ir mūsu rokās.

—   Bet varbūt tie ir divi dažādi rakstītāji? — klusu jautāja Brjancevs.

—   Izslēgts, — Kurbatovs atbildēja. — Vēstuli un ziņojumu rakstījis viens un tas pats cilvēks. Viņš netiēk galā ar punktu: liekot punktu, viņš nospiež augšējo reģistru, un mašīna uzsit septiņnieku, pēc tam viņš to izdzēš un liek punktu.

—   Pareizi, — piekrita Brjancevs.

—          Tagad tālāk, — Kurbatovs turpināja.

—    Autoram bijis viens mērķis — nomelnot Voronovu. Bet es… Man ļoti nepatīk, ka «pierādījumi» rodas paši no sevis, un es esmu gatavs joprojām uzskatīt, ka Voronovai nav nekāda sakara ar šo lietu … patiesībā, ir sakars labā nozīmē.

Viņu sarunu pārtrauca telefona zvans: zvanīja iekšējais telefons. Kurbatovs nocēla klausuli, nosauca savu vārdu un sadrūmis uzklausīja, ko viņam stāsta.

—   Klausos. Tūlīt ieradīšos.

—    Jā, — pabeidzis sarunu, viņš pievērsās Brjancevam, — lūk, kas vajadzīgs, biedri leitnant. No Robežapsardzības karaspēka pārvaldes ģenerālim ziņots, ka no viņas puses pāri robežai pārlaists viens … ciemiņš. Šodien vai rīt sagaidāmi notikumi. Un tas nozīmē, ka mēs mazliet novērsīsimies no rūpnīcas un HESa lietām.

—    Bet, biedri major… — Brjancevs nepabeidza savu domu.

Kurbatovs noliecās un sāka meklēties galda apakšējās atvilktnēs, un Brjancevam kļuva skaidrs, ka strīds, šis katrā darbā nepieciešamais radošais strīds, kurā izraisās patiesība, ir beidzies un stājusies spēkā obligati izpildāma pavēle, ne tikai Kurbatova, bet arī tā cilvēka pavēle, kurš tikko sarunājās ar viņu pa telefonu.

PIeKTA NODAĻA

1

Pēdējā laikā Higinss dzīvoja Polijā un dēvējās gan par žurnālistu, gan kādas privātās firmas pārstāvi. Viņš sarīkoja diversiju jaunajā turbinu rūpnīcā Elblongā un tik tikko neiekrita. Ar steigu vajadzēja pārvākties uz Mincheni. Tur viņu izsauca pulkvedis Roulens:

—   Jūs neesat attaisnojis mūsu uzticību, Higins.

—   Bet…

—   Nekādus «bet», zinām jūsu taisnošanos: komunistiskais režims, sevišķi laba pretizlūkošanas orgānu darbība, maz veco sakaru … Tā ir veca dziesma. Ko jums mācīja piecus gadus? Diemžēl, Trumena likums domāts tādiem zaķapastalām, kāds esat jūs.

—    Es…

—   Jūs jau esat paradījis savu «es». Klausieties, Higins, jums paredzams vēl viens brauciens. Uz Krieviju. Ko?

Roulens redzēja, kā Higinsam no|uka apakšējais žoklis. Protams, uz Krieviju braukt ir briesmīgi. Tagad Roulens runāja maigākos toņos, viņš centās pārliecināt, balss skanēja glaimīgi:

—    Būtībā tā ir nieka lieta, Higins. Vienkārši ar vienu otru jāsatiekas, jānodod pāris uzdevumu un nauda, jāpaseko, lai nauda netiktu maksāta par skaistām acīm, bet par darbu.

Iliginss iesmējās:

—   Neko teikt, ir gan nieka lieta!

—   Jūs esat aprobežots cilvēks. Mēs gribam nodrošināt jūsu nākotni. Esiet vīrišķīgāks, Higins, ar laiku jūs tur kļūsiet par lielu vīru — es runāju par Krieviju pēc trešā pasaules kara.

Higinss zināja: Krievijā aģenti ātri iekrīt. Risks ir liels. Nu labi, viņš nodos naudu. Bet kas viņam par to tiks? … Roulens it kā uzminēja viņa domas:

—   Astoņi tūkstoši, Higins. Tas jūs apmierina?

—    Labi. — Higinsam atkal atgriezās viņa parastā nekaunība, zem kuras viņš slēpa savas bailes. — Par astoņiem esmu ar mieru, tikai ņemiet vērā, ja jūs man piedāvāsiet pie reizes izzagt kādus rasējumus vai pa vagona logu izmest stobriņu ar encefalita virušu — es pasūtīšu jūs pie velna un braukšu mājup par reportieri kādā provinces lapelē.

Roulens atkal iesmējās:

—   Nu, nu, neuztraucieties. Starp citu, jums būs jāsatiekas ar kādu mūsu paziņu. Jums mute paliks va|ā, kad pateikšu.

—   Jā?

—   Vai atceraties O’Naitu?

Higinss saslējās krēslā. Naits ir beigts, par to runāja jau trīsdesmit astotajā gadā. Roulens piegāja pie Higinsa un uzsita tam uz pleca:

—   Lūk, kā vajag strādāt, mans mīļais! Gribat, es izstāstīšu?

—   Protams!

—   Mēs aizsūtījām Naitu uz Vāciju, bet tur viņam nebija ko darīt, mūs vairāk interesēja Krievija. Četrdesmit pirmajā gadā Naits arī ielavījās Krievijā, turklāt nevis viens pats, bet kopā ar četriem vācu aģentiem. Viņš vienmēr ir bijis veikls zellis — šis Naits. Viņš lika šiem saviem idiotiem slinkot līdz kara beigām. Pēc tam viņam izdevās paziņot par sevi uz šejieni. Vārdu sakot, Naits nodeva mūsu

rīcībā labi nokonspirētu grupu. Nauda viņiem tiek sūtīta. Tādejādi viņi ir pārvervēti un uz tiem var paļauties. Nesen viņi sāka darboties. Vai jūs lasījāt par sprādzienu tajā … HESā? Mēs rakstām: komunistiem nav darba aizsardzības.

—   Tātad Naits ir grupas vadītājs?

—   Jā. Atzīstiet, ka tā ir lieliska operācijā!

—   Četrdesmit pirmajā gadā … — iesāka Iliginss, bet Roulens viņu pārtrauca:

—   Četrdesmit pirmajā gadā mēs jau zinājām, ka šādi Naiti Krievijā mums reiz noderēs. Tā bija tālredzīga politika … Vārdu sakot, brauciet, Higins! Jums, šķiet, ir meita Kanzasā?

Iliginss saviebās. Viņš zināja šo šefa paņēmienu — jums ir meita, un jums viņa jāpasargā no krievu bumbām. «Šefs arī mani uzskata par stulbeni.»

Beidzot Roulens ķērās pie uzdevumiem. Viņš nosauca rūpnīcu «Elektriķis», metalurģijas kombinātu Visockā. Organizēt diversijas, tikai rīkoties gudrāk:

—    Sprādziens Elblongā bija rupjš darbs. Vairāk sakaru! Jūs esat cilvēks ar vērienu, tātad rīkojieties plaši.

Pēc tam Roulens iedeva Higinsam naudu, šifru un lika vairākas reizes atkārtot grūtu krievu uzvārdu — Tiščenko. Šis cilvēks pirms dažiem gadiem lieki izpļāpājies, to var izmantot. Tagad viņš strādā Visockā.

Nākamajā dienā Higinss izlidoja uz zemi, kura robežo ar Krieviju. Viņam bija kādas padomju pilsētas restorānā adrese. Ja Nikodims Sergejevs, Naita palīgs, nav viesmīlis, tad viņš ir pārdevējs apavu veikalā «Sarkanās Ausmas» prospektā. Viņš iedos Higinsam Naita adresi.

…Robežu pārgāja naktī… Bija tumšs, ziemeļos naktis gan zvaigžņotas, bet bez mēness gaismas. Laiviņa šķērsoja ezeru, līdz mīksti atsitās pret dūņaino dibenu, un airētājs paraustīja Higinsu aiz piedurknes. Tas piecēlās. Airētājs paņēma Higinsu uz rokām un nesa kādus piecdesmit soļus.

—   Jūs atrodaties pie strauta, — viņš iečukstēja un nozuda tumsā. Lēni kājas vilkdams, Higinss devās prom pa_strauta gultni.

Rītausmā Iliginss jau bija tālu prom no robežas. Viņš aiviegloli nopūtās un orientējās pēc kartes. Līdz stacijai bija ap desmit kilometru. Robežjoslas caurlaide atradās kabatā. Karti, palielināmo stiklu un kompasu viņš pabāza zem siekstas un neslēpdamies izgāja uz ceļa.

Un viņš nezināja, nevarēja pat iedomāties, ka pa to laiku, kamēr viņš līda pār vētras lauztiem kokiem, kamēr gāja pa tikko samanāmu meža taku, robežas pārgājēju redzēja ne viens vien acu pāris un ne viena vien sardze ironiski ziņoja uz robežapsardzes posteni: «pa

gāja garām laimīgi», «palaists garām laimīgi», «sagaidīts laimīgi».

Stacijā gaidīja vilcienu. Noguris vīrietis ar lauksaimniecības grāmatu sainīti rokā, pēc izskata agronoms, paņēma biļeti līdz pilsētai. Vagonā Higinsu uzrunāja jauns puisis:

—   Ei, biedri, kā būs ar uzkošanu?

Higinss apsēdās pie kādas spēlmaņu kompānijās un līdz pašai pilsētai sita kārtis.

… Kad aizbraucēju pūlis bija aizplūdis uz visām pusēm, Higinss pavērās apkārt. Viņš bija viens, un likās, ka neviens neseko. Katram gadījumam viņš pārmainīja trīs tramvajus, izlēca no viena ejoša vāģa un skatījās, vai viņam kāds nesakos. Nesekoja. Higinss pilnīgi nomierinājās.

Kādas pusotras stundas pirms vilciena pienākšanas ģenerālis izsauca pie sevis kapteini Zvjagincevu.

—   Jūs šodien jau pusdienojāt?

—   Vēl ne, biedri ģeneral.

—   Nu tad brauciet uz restorānu «Ziemeļi» un ieņemiet vienu no galdiņiem kreisajā pusē. Restorānā atradīsies Brjancevs. Bet, ja mūsu sengaidītais viesis atsēdīsies pie jūsu galdiņa un uzsāks sarunu, esiet atsaucīgs sarunu biedrs…

Zvjagincevs beidza ēst vinegretu, kad ienāca Higinss. Viņš ātri paraudzījās apkārt. Tas, ka viens no galdiņiem pa kreisi bija

aizņemts — viens no tiem galdiņiem, kurus apkalpoja Nikodims Sergejevs, viņu nemaz nesamulsināja. Un, kaut gan bija daudz brīvu galdiņu, viņš piegāja pie tā, kur sēdēja Zvjagincevs:

—   Piedodiet, vai šeit brīvs?

—   Jā, jā, lūdzu, — Zvjagincevs bija tā nodevies ēšanai, ka pat acis nepacēla.

Higinss apsēdās un it kā atvainodamies paskaidroja:

—   Man ļoti netīk ēst vienam pašam, bet iedzert — vēl ne tik. Stāsta, ka angļi mīlot dzert vienatnē: ieslēdzas viens pats — un puslitrs neskaitās!

Pienāca viesmīlis. Higinss palūdza:

—    Sakiet, lūdzami, vai sālītas krimildes jums neatrastos?

—   Nav, nav … — viesmīlis atteica. — Kur šīs lai ņem?

—    Nu, vienmēr tā, — Higinss atkal uzrunāja Zvjagincevu. — Rudens paiet, sagādes kantori noslinko, bet pavasarī dažreiz tā sagribas krimildes vai skābētas brūklenes — un — nekur nav …

—          Jā, — līdzcietīgi piekrita Zvjagincevs.

—   Sagādes kantori strādā slikti.

Zvjagincevs bija kā uzvilkta stīga. Viņš nekļūdījās, domādams, ka viesmīlim uzstādītais jautājums par krimildcm ir parole, tikai nezināja, vai viesmīlis atbildēja tā, kā bija vajadzīgs.

Higinss jautāja, vai biedram neesot kāda

avīze. Pa ceļam neesot izdevies nopirkt. Zvjagincevam avīzes nebija; tad Higinss jautāja, kas jauns dzirdams par tranu.

Higinss izturējās brīvi, un Zvjagincevs nodomāja: «Laikam gan rūdīts izlūks, nav vis šāds tāds nieka vīrelis.»

Aprasojušā karafītē viņam atnesa divsimt gramu degvīna, un viņš pieprasīja vēl otru glāzīti.

—   Es jūs ļoti lūdzu… Nu, es nevaru viens.

—   Lai notiek, — Zvjagincevs piebīdīja glāzīti, — tikai tad arī es pasūtīšu.

Higinss iedzēra, uzkoda un teica, ka stāvoklis vispār esot sasprindzināts, ka amerikaņi nežēlojot līdzekļus bumbām un spiegiem. Viņam gribējās uzzināt, ko domā krievi, •— uzzināt nevis no avīzēm, bet vienkārši sarunā pie glāzītes. Zvjagincevs to saprata un dzīvi ielaidās sarunā, paļaudamies, ka amerikanis tomēr nodos sevi.

Pie otra galdiņa Brjancevs norēķinājās ar viesmīli. Pēc tam viņš neatskatījies izgāja. Zvjagincevs vienaldzīgi noraudzījās tam pakaļ. Viņš nesteidzās ar atbildi, viņš apdomāja katru vārdu.

Bet drīz vien «bumbas un spiegi» Higin sam apnika, viņš pasūtīja vēl divsimt gramu; tagad sākās saruna par darba algām un par komandējumu apmaksām. «Un viņi visi tādi,» domāja Zvjagincevs. «Viņi naski stāstītāji gan par starptautiskiem notikumiem, gan par

lauksaimniecības uzplaukumu, taču to visu viņi neizjūt tā kā mēs, un, lai kā arī viņi pūlētos uzdoties par padomju cilvēkiem, — nekas neiznāk. Mūsu cilvēkam, ja viņš runā par ienaidniekiem, — rokas pašas sažņaudzas dūrēs un balss kjūst cietāka.»

Higinss paraudzījās pulkstenī un sarosījās:

—    Nokavēšu uz rūpnīcu, direktors izsauca pulksten četros. Visu labu, pateicos par kompāniju.

Un, kad Higinss izgāja, kāds cilvēks apstādījumos pretim restoranam noskatījās viņam pakaļ, pēc tam it kā negribot aizvēra grāmatu — žēl, labs romāns — un piecēlās no soliņa.

2

«Sarkanās Ausmas» prospekts, taisns un plašs, rosības pilns augu dienu, stiepjas cauri gandrīz vai visai pilsētai. Te atrodas teātri un veikali, te rīko krosus un norunā satikšanos. Te ceļ deviņus stāvus augstu Kultūras pili, gar ietvēm stāda jaunas papeles. Te nav grūti iejukt pūlī un iet līdzi ļaužu straumei.

Higinss iegāja veikalā. Kurbatovs stāvēja pie stenda ar muguru pret Higinsu un aplūkoja zeķes un kaklasaites.

—   Sakiet, vai jūs neesat saņēmuši kurpes ar sprādzēm! — Higinss jautāja pārdevējam.

—   Nē, nē. — Un pārdevējs jau bija pievērsies nākošajam pircējam. Higinss apska

tīja kastes, nopūtas un devās uz izeju. Tas pats atkārtojās arī otrā un trešā veikalā. Kurbatovs jau sāka bažīties, ka tikai Higinss viņu neievēro.

Ceturtajā, vislielākajā veikalā pārdevējs atbildēja:

—   Pagaidām vēl nav, bet drīz būs.

—   Kad?

—    Precīzi nevaru pateikt, bet pienāciet rīt, es jums sagatavošu. Kādu numuru jūs vēlaties?

Kurbatovs kļuva uzmanīgs, tas jau līdzinājās parolei.

—   Ko jūs varat piedāvāt tūlīt?

—   Tūlīt? Ir diezgan labas «Skorochoda» kurpes par divi simti trīsdesmit rubļiem, — pārdevējs noņēma no plaukta kastīti un nolika Iliginsa priekšā, tas apsēdies sāka pielaikot apavus. Kurbatovs atskatījās. Netālu stāvēja kāds no Zvjaginceva palīgiem, varētu iet projām, taču Kurbatovs vilcinājās. Viņš saspringti gudroja: kā tagad dabūt šo apavu pāri? Varbūt tajos kas ielikts? Pārdevējs izrakstīja čeku un, laipni noliecies, pasniedza to Higinsam. «Tūlīt viņš ies maksāt,» domāja Kurbatovs. «Ko tagad darīt? Kad viņš paņems apavus, — varbūt piedāvāt viņam par tiem trīssimt rubļu? Sak, steidzos uz vilcienu. Nē, blēņas! Neatdos. Aizturēt Iliginsu? Par agru, turklāt pārāk svarīgs lēmums, lai viens pats to izlemtu… To vienmēr pagūs.»

Kamēr viņš gudroja, Higinss vēl pagrozījās galantērijas nodaļā, apskatīja kaklasaites un devās uz izeju. Kurbatovs aši palūkojās uz pārdevēju: tas pavadīja Miginsu ar vienaldzīgu skatienu. Tātad pārdevējs nebrīnījās, ka klients aiziet nemaksājis!

Ceks! Visu, kas bija vajadzīgs, pārdevējs uzrakstīja uz čeka, un Higinss aizgāja!

Tagad Kurbatovs nolēma ķerties pie sava darba trešā etapa. Divas stundas vēlāk, pēc steidzamas apspriedes pie ģeneraja, pie tā paša pārdevēja tajā pašā veikalā ieradās vēl viens apmeklētājs un pateica paroli:

—   Vai jūs neesat saņēmuši kurpes ar sprādzēm?

Tas bija zināms risks, jo pārdevējs varbūt gaidīja tikai vienu apmeklētāju ar paroli; bet ka ģenerālis, lā arī Kurbatovs nolēma riskēt.

—    Pagaidām vēl nav, atbildēja pārdevējs, — bet drīz būs. Viņš piedāvāja «Skorochoda» kurpes par divi simti trīsdesmit rubļiem un izrakstīja čeku. Uz čeka bija rakstīts: «Gorska, Depo šoseja, 3. Konst. Ign.».

3

Tai^ pašā vakarā Kurbatovs pratināja arestēto pārdevēju:

—    Uzvārds?

—   Kušeļovs, Fjodors Fjodorovičs.

—   Bet īstais?

—   Tas ir īstais uzvārds. Pēc pases.

Kurbatovs sadrūma. Viņš redzēja, ka pase

ir neapšaubāms viltojums. Tomēr arestētais nodomājis stūrgalvīgi liegties.

—    Sakiet, kas tā par adresi: Depo šoseja, trīs, Konstantins Ignatjevičs?

—   Es nezinu, man lūdza nodot…

—   Kam?

—   Tam, kurš prasīs… Es jums visu izstāstīšu, tikai nedomājiet neko sliktu, es neesmu spiegs, nē.

Kurbatovs iesmējās: «Tūlīt dzirdēsim žēlabainu stāstu.» Kušeļovs runāja, rīdams siekalas un ar gariem, drudžainiem pirkstiem staipīdams apkakli:

—    Es neko negribēju darīt, bet, saprotiet, pie manis atnāca mājās…

—    Starp citu, kur jūs dzīvojat? — Kurbatovs viņu pārtrauca. Kušejovs nosauca pasē uzrādīto adresi.

—   Vai tas ir komunāls dzīvoklis?

—   J-jā ….

—    Vai tiešām jus esat tik naivs un domājat, ka mēs nepārbaudījām, Kušeļov? Tur jūs nekad neesat dzīvojis. Nu, turpiniet. Kur tad pie jums ieradās?

—   Ieradās?… Labi, tagad viss vienalga.— Viņš izslējās, stingri sakrampētie pirksti vairs negrābstījās gar ciešo krekla apkaklīti. — Es biju saistījies ar kādu sievieti, vārdā Aņa Basova. Mēs pazināmies kādu mēnesi, pēc tam viņa man teica, ka es esot jau savervēts un

lai neķepurojoties, citādi viņa atsūtīšot uz šejieni, tas ir, jums, dokumentus.

—   Kādus dokumentus?

—   Es… Mēs jautri pavadījām laiku. Nu, iedzērām. Es neatceros. Par kaut ko runājām. Kaut ko man pabāza parakstīt.

Viņš apklusa, lai koncentrētos, bet Kurbatovs steidzināja:

—   Tālāk, tālāk!

—   Tālāk, es nodzīvoju pie viņas trīs mēnešus, kaut kur Piejūras šosejā, adresi es nezinu. Un tad viņa man teica, lai es iestājoties darbā veikalā un ka pie manis atnākšot un prasīšot…

—   Par kurpēm ar sprādzēm?

—    Ko? Jā, jā, par kurpēm. Man teica, ja es izpildīšot šo uzdevumu, tad atdošot man dokumentu — to, kuru es parakstīju. Ticiet man …

—   Kas apsolīja?

—   Viņa. Aņa.

—   Vai jūs varētu atrast māju, kurā viņa dzīvoja?

—   Nē, diezin.

—   Jūs nerunājat taisnību.

Kušeļovs piecēlās un, visus piecus pirkstus iepletis, spieda plaukstu uz sirds, viņam pat asaras sanesās acīs:

—   Biedri… piedodiet, nezinu jūsu dienesta pakāpi…

Kurbatovs asi pārtrauca:

—   Es jums neesmu nekāds biedrs. Sēdie-

ties un stāstiet taisnību, visu taisnību Kad un kā jūs tikāt savervēts? Kur, kas jūs vervēja?

Sāciet!

—   Es teicu taisnību, — nočukstēja Kuše|ovs. — Dieva vārds, taisnību, jūs vienkārši negribat man ticēt. Es pats esmu apstulbis.

Strādāt divas dienas un …

—   Tātad jūs strādājāt tikai divas dienas?

—   Jā. Veikalā.

—   Veikli strādājat, — Kurbatovs pasmaidīja. Arī arestētais iesmējās sīkiem smiekliņiem un noplātīja rokas.

Kurbatovam pēkšņi apriebās skatīties uz šo cilvēku; majors piecēlās, paspēra dažus soļus un teica:

—   Bet kāpēc jūs aizgājāt no restorānā «Ziemeļi»?

Kurbatovs pamanīja, ka viņa priekšā sēdošajam cilvēkam noraustās pleci un ka tas atkal sāk staipīt apkaklīti. l

—   Es tur nekad neesmu strādājis… Ek, rauj viņu jupis, viss vienalga. Pazudināja viņa mani. Nu jā, strādāju un gribēju dzīvot godīgi.

—   Aņa vainīga?

—   Jā. Lai viņa nolādēta!

Kurbatovs pārliecās pār galdu un jautāja klusu, neslēpdams izsmieklu:

—   Un Pozdniševu noindēt ar zivju indi arī viņa lika?

Kušeļova sejā neiedrebējās neviens mus-

kūlītis, viņš sastinga, piere aprasoja. Kurbatovs pārliecinājās, ka trāpījis naglai uz galvas.

—   Tātad liksim mierā neesošo Aņu un sāksim … Nu, kaut vai no tās vietas, kā jūs piesauca pie telefona un pateica … Jūs atceraties, ko jums pateica?

—   Es … nevaru . .. smoku … — čukstēja Kušeļovs.

—   Tad jūs nesmakāt, kad bērāt Pozdniševam indi. Stāstiet, mēs daudz ko zinām, ņemiet to vērā … Nikodim Sergejev.

Trieciens trāpīja mērķī. Sergejevs-Kušeļovs izrāva krekla augšējo podziņu, un tā nokrita uz paklāja. Viņa smailais ādamābols kustējās augšup — lejup, augšup — lejup, — viņš cītīgi rija siekalas.

—   Sāksim no gala! Tātad kāds jūsu uzvārds?

—   Sergejevs.

—   Bet īstais?

Tas ir īstais uzvārds.

—   Kas tā par adresi: Depo šoseja, trīs, Konslantins Ignatjevičs?

—   Es nezinu.

—   Un kas ir Voišvilovs, to arī jūs nezināt?

Sergejevam sāka šaudīties acis, viņš palūkojās sāņus, it kā cerēdams tur ieraudzīt Voišvilovu, un, neko nesaskatījis kabineta tumšajā kaklā, tomēr nenomierinājās, — viņam drebēja balss:

—   Aņas nebija, es visu … sameloju. Bija

Voisvilovs, es pie viņa nodzīvoju trīs mēnešus … Un viņš man pabāza parakstīt kādu papīru.

—   Kur viņš dzīvoja, to arī jūs neatceraties?

—   Nē … Nē, nevaru atcerēties.

Viņš pat paberzēja pieri, pierādīdams, ka atmiņa galīgi atteikusies klausīt. Kurbatovs paraudzījās pulkstenī. Pratināšana ilga jau pusotras stundas.

—    Ko vēl jūs pazināt bez Voišvilova?

—   Nevienu, tikai viņu.

Kurbatovs, it kā domās nogrimis, teica:

—   Jums ir savāda atmiņa, Sergejev. Es, piemēram, zinu, ka četrdesmit pirmajā gadā frontes līniju pārgāja pieci, tai skaitā …

Kurbatovs tīši nepabeidza. Sergejevs bija tuvu robežai, lai izstāstītu visu, un Kurbatovs to redzēja. Trūka tikai pēdējā grūdiena.

Sergejevs pielēca kājās. Viņam sažņaudzās dūres, pēc tam viņš noslīga uz krēsla un atmeta ar roku:

—   Jā. Vairāk neliegšos. Rakstiet: mans uzvārds Skudarevskis, esmu baltemigranta ģeneraļa Skudarevska dēls. Strādāju gestapo trīsdesmit sestajā gadā .. . mans priekšnieks bija kāds Ralenaus, tas pats arī Voišvilovs un Djakovs.

Skudarevskis-Sergejevs tagad jau steidzās stāstīt:

—   Četrdesmit pirmajā gadā mūs pārveda pāri frontes līnijai, mēs gājām pieci no «Ost»

grupas krievu nodaļas. Divi — vācieši. Pēc tam mums lika paslēpties.

Kurbatovs viņu pārtrauca:

—   Kas lika?

—   Sis. Vasiļjevs, Konstantins Ignatjevičs. Mēs nekā nesapratām. Tikai pēc kara es aptvēru, ka uzradies jauns saimnieks. Un naudu mums sūtīja jau pēc kara … Kas to maksāja — jums zināms.

—   Ar ko vēl jūs bijāt kopā?

—   Ratenaus, Vasiļjevs un es. Vairāk es neviena nepazīstu. Pārējie divi saistīti ar Vasiļjevu. Es tos neesmu redzējis.

Tagad viņš laikam nemeloja. Vācu aģenti bieži tā strādāja — pa pārim un viens pāris otru nepazina.

—   Vasiļjevs — tas ir īstais uzvārds?

—   Vasiļjevs ir vācietis, Baltijas vācietis fon Belovs. Tagad viņš strādā par pavadoni uz dzelzceļa. Rakstiet, es tagad runāju tīru patiesību, es taču biju tikai sīks gariņš viņu rokās…

Kurbatovam daudz kas kļuva skaidrs. Viņš domās pasvītroja Skudarevska vārdus, ka nauda sākusi nākt pēc kara. Vācu izlūkošanas orgāni vairs nespēja maksāt ne graša saviem atlikušajiem aģentiem, tātad saņemtie līdzekļi nāca no citiem avotiem. Paliesi, grupa atradusi jaunu saimnieku un sākusi strādāt tā labā.

Tagad svarīgi noskaidrot, kā šis darbs risinājies.

—    Kas ar Ratenauu saistījies «Elektriķī»? — Kurbatovs turpināja jautāt.

—   Es nezinu. Es taču biju tikai sīks gariņš,-— Skudarevskis gaudās, — pastkastīte.

—   Bet ja nu mēģinātu atcerēties? Piemēram, sprādziens Kušminas HESā?

—    Nezinu. Esmu dzirdējis, ka ir gan kāds, ka padomā liela operācijā un pēc tās mūs pārsviedīšot uz Maskavu ar paaugstinātu apmaksu.

—   Tātad jūs apgalvojat, ka «Elektriķī» tiek gatavota liela mēroga operācijā? — jautājot Kurbatovs nozīmīgi paskatījās uz Brjancevu, kurš viņam atbildēja ar lenu, saprotošu galvas mājienu. — Un kāda tā būtu?

—    Tiešām nezinu. Nesen es tikos ar saimnieku … ar Ratenauu. Viņš mani brīdināja, lai esot gatavs aizbraukšanai. «Elektriķī» drīz viss būšot pabeigts. Viņš minēja pat termiņu — pēc diviem mēnešiem. Bet pēc tam viņš paņēma no manis naudu, ko man bija nodevis Vasiljevs, un jautāja: «Vai tas tikai vienam? Man vajag priekš diviem, pasakiet Vasiļjevam, lai viņš nepiemirst «Pagrīdnieku».»

—   Jūs pazīstat šo «Pagrīdnieku»?

—   Neesmu redzējis.

—   Kā jūs sastapāties ar Vasi|jevu?

—   Viņš mēdza ierasties pilnīgi negaidot. Mēs nekad nenorunājām satikšanos. Viņš baidījās. Tā ir skaidra patiesība. Tikai patiesība …

Kad arestēto aizveda, aiz loga jau krēsloja. bet viņus abus. Kurbatovu un Brjancevu, šī pratināšana bija lā satraukusi, ka tic nemaz nepamanīja, ka pienācis vakars.

Skudarevskis izstāstīja daudz ko, viņa liecība aizņēma piecpadsmit lappuses, un, domājams tas nebūt nebija viss; Kurbatovs gribēja viņu izsaukt vēl ne vienu reizi vien.

Bet savādi! Kad Kurbatovs atkal no gala sāka pārlasīt protokolu, kas bija sagatavots, lai ziņotu priekšniecībai, viņš neko jaunu vairs nevarēja secināt: visu, kas attiecās uz uzbrukumu Pozdniševam, viņš jau zināja. Jā. tas bija Ratenaus, kas brīdināja Skudarevski, ka jānovāc bīstams cilvēks. Par to, kur pašreiz atrodas Ratenaus, Kurbatovs vēl netika jautājis.

Jauna bija pavisam maz. Toreiz, pirms divpadsmit gadiem, dzelzceļnieka formā bijis fon Belovs. Kurbatovam kļuva skaidra viņu vienkāršā mechanika: viņš, Belovs, ieradās pagrabā ar pārsietu roku teikdams, ka esot ievainots un ka uzspridzinājis ūdenssūkņa ēku. Novikovs varēja arī nepazīt visus nodaļas partizaņus, jo sevišķi tādēļ, ka tai laikā viņš vairāk atradās rajonā pagrīdes darbā nekā nodaļā. Jau gudrāk izdomāts bija tas, ka pēc frontes pāriešanas Belovs sāka strādāt uz dzelzceļa — tas viņam deva nenovērtējamas priekšrocības. Un Kurbatovs vēl arvien nevarēja izprast, kāpēc viņi tik ilgi dzīvojuši bezdarbībā un no kurienes vācu izlūkošanas dienesta arehivos radies ziņojums par viņu

iekrišanu? «Nu nekas, noskaidrosim ari to. Varbūt viņi nemaz tik pasivi nav bijuši, kā tas liekas.»

Kurbatovs atlaida Brjancevu: darba diena bija beigusies. Pēkšņi ielās iedegās laternas, un Kurbatovu atkal pievilka logs, lai paraudzītos lejā plūstošajā trokšņainajā laužu straumē.

Kurbatovam nāca prātā, cik daudz šajā istabā uzkavējies to, kas gribējuši traucēt mūsu cilvēku mierīgo dzīvi. Un nereti Kurbatovs, skatīdamies viņu sejās, atcerējās pavisam, pavisam ko citu: krāsmata, kam pāri rēgojas viens vienīgs dūmenis un saliekts gultas karkass; un sniegā sēž meitene, stingu skatienu raudzīdamās uz to, kas palicis pāri no mājas, mātes, tēva, brālīšiem … Viņš to ieraudzīja, garām ejot, un pēc tam vēl daudzreiz redzēja nomelnējušus krāsns dūmeņus un tiem apkārt ogles; šīs cilvēku posta pēdas tikai vel vairāk nostiprināja viņā domu: nedrīkst pieļaut, lai meitene raudātu. Un, kad pienāca pavēle par demobilizāciju, kad viņš atkal varēja braukt mājup, ņemt rokā velci un sēsties pie rasējamā dēļa, viņš iesniedza raportu: lūdzu atstāt mani kadros.

Daži no viņiem ir sēdējuši šeit, viņa priekšā, un slēpuši acis un nožēlojuši, un zvērējuši … Bet Kurbatovam nevilšus atausa atmiņā krāsmata un meitenīte ar skumju seju un sāpju pilnām acīm.

Domās nogrimis, Kurbatovs vēl aizvien stāvēja pie loga. Taču tagad viņa prāts vairs

nekavējās pie izmeklējamās lietas, viņa domas klīda tālāk — pie tiem cilvēkiem, nē — necilvēkiem, ar kuriem Kurbatovam nācies sastapties izmeklētāja darbā. Ļauni, pusārprātīgi savā ļaunumā — uz ko tie cerēja? Dedzināt, nogalināt, iznīcināt, lūk, šo ļaužu straumi, kas plūst lejā pa ielu, — iznīcināt pašu dzīvi? Šādos mirkļos Kurbatovs sevišķi spēcīgi izjuta, cik nozīmīga ir šī lielā un godpilnā atbildība, ko valsts uzlikusi viņam, Kurbatovam, un visiem viņa biedriem.

«Šodien pratināšanā Skudarevskis teica: es zinu, ka mes un tie, kuri mūs sūtīja, esam beigti ļaudis, es šeit nodzīvoju divpadsmit gadus un redzēju, ka jūs esat stiprāki. Skudarevskis ar šo atzīšanos meklēja glābiņu. Jā, viņi visi, cik to arī būtu, zina, ka mēs esam stiprāki. Slīkstošie ķeras pie salmiņa, un viņi — no Fridrichširases, no Volstrita, no Sitijas — arī ķērās un ķeras pie salmiņa, viņiem negribas mirt; mirst viņi ļaunuma pilni, ar grūtībām, ar vēlēšanos kaut vai pašās beigās ko sagandēt… Nekas neiznāks, neļausim sagandēt!

Un kas būs pēc tam, Valerij Andrejevič? Cerams, tu nodzīvosi līdz tai dienai, kad pār zemi izskanēs pēdējais šāviens un pulveri pazīs vienīgi mednieki. Tu nodzīvosi līdz tai dienai, kad vienkāršie ļaudis novāks no zemes virsas pēdējo cilvēku, kas piesavinās cita darbu, kad franču vai amerikaņu bērni, sastapdami grāmatā vārdu «bads» vai «bez

darbs», meklēs vārdnīcā un kā brīnumu uzzinās, ka pasaulē kādreiz bijušas tādas lietas. Varbūt tu nodzīvosi līdz tai dienai, kad no atmiņas izplēnēs ceļš uz Novgorodu, krāsmata un meitene pie tās; līdz tai dienai, kad Ļeņina iedegtā spožā saule apgaismos visu planētu. Nodzīvosi!

Un tad izrādīsies, ka tava krietnā profesija vairs nav vajadzīga. Tu pārcelsies uz vasarnīcu un nodarbosies ar mārku krāšanu … Nē, diezin. Dzīvē vienmēr būs jaunais un vecais, augošais un mirstošais, vēl ilgi vajadzēs audzēt jaunos asnus. Visu mūžu, līdz pēdējam elpas vilcienam, kamēr vien acis redz un ausis dzird un rokas spēj radīt vērtības Dzimtenei un komunismam.

Bet man pagaidām miera vēl nav un pulveris kā senāk jāglabā sauss. Kamēr tie, kas savā zvēriskajā naidā grib mūs iznīcināt, vēl eksistē, — es strādāšu savu darbu.»

Viņš izgāja no kabineta un devās augšup pie ģeneraļa. Ziņojums par vēl vienu pagājušu nedēļu bija īss:

—   Pratināšana apstiprināja mūsu domas, ka viņi strādā — jau strādā! — tā sakot, kādas ārzemju izlūkošanas organizācijās labā. Sprādziens Kušminas IIESā ir viņu darbs.

—   Es jau jums teicu, ka piecnieka meklēšana un šī avarija var būt saistīti, — piebilda ģenerālis. — Nu, turpiniet!

—   «Elektriķī» tiek gatavota jauna avarija. Sīkumus neizdevās noskaidrot.

Ģenerālis izskatījās satraukts, Kurbatovs reti bija redzējis viņu tādu: parasti viņš vienmēr prata savaldīties.

;— Jau rīt vajag sūtīt uz Gorsku, — viņš pavēlēja. — Higinss būs pie fon Belova — saņemt abus reizē. Iespējams, ka Higinss un fon Belovs pretosies. Vecais vienmēr pretojas, — viņš tikko jaušami pasmaidīja. — Es uzskatu, ka pagaidām viss rit mierīgi un likumsakarīgi. Taču var rasties nejaušības…

Pēdējos vārdus viņš izrunāja domīgi, it kā cenzdamies atminēt šīs nejaušības un novērst tās…

Atgriezies no ģenerālā, Kurbatovs piezvanīja Zvjagincevam:

—    Pavēlēts braukt pie Belova. Jā, es domāju, ka viņi būs divatā, viņš un Higinss… Nē, vagonā pie Higinsa nekāpiet, viņš var jūs pazīt. Pavadiet viņu tikai līdz vilcienam. Jūs pavadiet, bet dzīvoklī viņu sagaidīs… Jā, protams, vilcienā Higinss nekur nepazudīs. Lai jūtas drošs par sevi. Tikai es palūgšu jūs rīt visu dienu uzturēties stacijā. Katram gadījumam! Ja Higinss atgriezīsies no Gorskas viens pats, viņš tomēr jāarestē. Vārdu sakot, — ienāciet vēl pie manis, norunāsim sīkāk. Arestēšanas dokumenti jau noformēti, prokurora piekrišana arī ir …

Viņš rūpīgi savāca no galda visus papīrus, ieslēdza tos seifā un, pārdomājis, vai viss padarīts, aizgāja mājā.

SESTĀ NODAĻA

1

Pret pusdienu vējš sadzina no līča puses mākoņus; zilganmelnām malām, ar savu apveidu atgādinādami dīvainus zvērus, tie, zemu peldēdami, leni tuvojās pilsētai, un ūdens līcī kļuva tik līdzens, ka nebija saskatāms pat ne sīkākais vilnītis; un pēkšņi pamalē no mākoņiem pret ūdeni nostiepās dūmakainas svītras, tur jau lija. Bija tumšs, un šī tumsa pēc dzidrajām, baltajām naktīm šķita neparasta. Mākoņi pilnīgi aizsedza debesis, taisījās uz lietavām.

Zvjagincevs iegāja pie Kurbatova brīdī, kad tas jau izsauca mašīnu. Kurbatovs viņam pamāja:

—   Mirkli uzgaidiet! — Pēc tam smaidīdams jautāja: — Kā jūtas jūsu jaunais paziņa? — Runa gāja par Iliginsu.

—   Acīm redzot viņš šodien brauks uz Gorsku, no viesnīcas jau ir izgājis. Viņš apmeties «īnturislā», nodeva pasi un komandējuma apliecību, lai pierakstītos. Es apskatīju — ļoti labs viltojums.

—   Jā, to viņi prot. Šodien mēs viņam izteiksim šo komplimentu … Tātad es atkārtoju savu lūgumu: lūdzu jūs šodien visu laiku atrasties stacijā. Ja nu viņš pēkšņi nesatiek Belovu un brauc atpakaļ, vai maz kas var

gadīties … Vārdu sakot, ja viņu nesaņemsim mēs, — saņemsiet jūs.

—   Klausos!

Uz ielas viņi izgāja abi kopā. Pie ieejas jau gaidīja mašīna, un, līdzko Kurbatovs parādījās uz pakāpieniem, kāds no iekšpuses atvēra durtiņas. Atvadoties Kurbatovs sniedza Zvjagincevam roku un, pabīdījis cepuri dziļāk uz acīm, ātri devās pie mašīnas. Tajā jau sēdēja Brjancevs un trīs kareivji.

Lietus vēl arvien lija un lija, cauri slapjajiem logiem nekas nebija redzams, un tikai no tā, ka mašīnā kļuva tumšāks un priekšā izzuda laternu virknes, varēja nojaust, ka viņi izbraukuši no pilsētas. Visi klusēja, un Kurbatovu tas pilnīgi apmierināja: cilvēki saprot, ka lieta nopietna. Viņš pagriezās atpakaļ un atļāva smēķēt, taču šo atļauju neviens neizmantoja.

Šīsdienas operacijai vajadzēja daudz ko izšķirt. Pats galvenais — ar fon Belova arestu izjuktu grupas vadība, bet Higinsa izolēšana nedotu iespēju darboties pārējiem. Medicinā tas laikam saucas par korelativo sakaru traucējumu. Kā atrast divus atlikušos — divus nezināmos — Kurbatovs vēl nezināja, bet nopratināšanas krustugunis, fon Belova konfrontēšana ar viņa neveiksmīgajiem kolēģiem — Higinsu un Skudarevski — varēja vest uz pēdām; Kurbatovs bija pārliecināts (un viņa pieredze pilnīgi apstiprināja šo pārliecību), ka fon Belovs, piespiests pie sienas

ar svarīgiem pierādījumiem, ilgi nespēs pretoties.

Viņš pavēlēja apstāties trīs kvartalus šaipus Depo šosejas, lai mašīnas troksnis neiztraucētu tos, pēc kuriem viņi ieradušies. Iela bija tukša, lietus gāza kā ar spaiņiem, un duļķainā ūdens straumes satecēja ar dadžiem aizaugušajā grāvī. Kurbatovs pacēla mēteļa apkakli un pirmais izgāja uz ielas, Brjancevs izlēca no mašīnas tūlīt aiz viņa.

—   Pa kreisi, otrā iela … Māja puķu dārziņā.

Kareivji gāja pa gabaliņu. Pie mājas Kurbatovs apstājās, parņāja ar roku. un kareivji ātri ieskrēja dārziņā; viens paslēpās krūmos, otram vajadzēja nostāties aiz mājas stūra tā, lai redzētu logus no abām pusēm. Māja šķita kā izmirusi; logi bija tumši.

Kurbatovs pakāpās uz lievenēm un paraustīja durvis; tās bija aiztaisītas no iekšpuses: varēja dzirdēt, kā iežvadzējās ķēdīte. Tad Kurbatovs pieklauvēja un ieklausījās, bet neviens neatsaucās uz viņa klauvējienu. Viņš klauvēja stiprāk, un, kad aiz durvīm atskanēja šļūcoši soļi, viņš, tāpat neizņemdams roku no kabatas, uzvilka pistoles gaili…

Durvis atvēra vecīte, acīm redzot mājas saimniece. «Ko jūs vēlaties? Vasiļjevu? Viņa nav, pirms pāris stundām aizgāja.»

Viņa bija pakurla, šī vecīte. «Ko? Nē, neviens pie viņa nav braucis.» Kurbatovs

izņēma savu apliecību, parādīja to saimniecei un iegāja iekšā.

Istaba, kurā dzīvoja Vasiļjevs, bija patukša. Vienu kareivi Kurbatovs atstāja priekšiņā, pārējie divi ienāca istabā un sāka kratīšanu. Kurbatovs mierināja saimnieci, kuru bija satraucis šāds negaidīts apmeklējums.

—   Neuztraucieties! Patiesi! Nu ko lai dara, ja jūsu mītnieks nav labs cilvēks.

—           Zaglis? — vecīte sasita plaukstas.

—    Vai varbūt vēl smagāku grēku uzkrāvis savai dvēselei? Piedod, ak kungs, svētā dievmāte, mūsu aizstāve… — viņa krustījās pret tukšo kaktu.

Kurbatovs nodomāja, ka fon Belovs var atgriezties, tātad viņš jāgaida. Piegājis pie kumodes — vecmodīgas, vēderainas, ar izšūtiem gailīšiem uz paklājiņa un septiņiem «laimes zilonīšiem» — Brjancevs tūlīt atrada telegramu: «Sailgojos. Atbraukšu šodien viena sagaidīšu nakti stacijā tava Paņa.» Kurbatovs paskatījās, kad telegrama nosūtīta un kad saņemta, un iesmējās — sailgojusies aizokeana dāmiņal — viņš iebāza telegramu kabatā. Ja viņi ieradīsies šeit, nu labi, te «Paņečkai» un tās «mīļākajam» būs sagatavota silta uzņemšana.

Kurbatovs vērīgi apskatīja istabu. Vecenīte sēdēja un nolūkojās, kā klusu attaisa kumodi, uzmanīgi iztausta matraci un spilvenus.

—   Sakiet, — Kurbatovs jautāja, — vai pie viņa kāds nav atbraucis?

—    Nē, neviens pie viņa nenāk… Viņš taču strādā par pavadoni, mājās sastopams reti.

—    Varbūt viņu meklējušas kādas sievietes? Te, lūk, ir telegrama no Paņas; vai viņa kādreiz ir bijusi šeit?

—    Paņa? Nē, nav bijusi, viņš ar tādām lietām nekrāmējas, netiku manījusi, viņš bija kluss cilvēks, dievs piedod viņam grēkus, — un, atcerēdamās, ka viņas iemītnieks ir «zaglis», kā viņa pati iedomājās, atkal pārkrustījās pret kaktu. — Taču precējies gan viņš bija, pats teica, ka neizdevīgi, it kā nikna sieva gadījusies, vai…

—    Kad viņš apprecējās?

—    Ko? Es nemaz neatceros, liekas, jau sen…

—   Ar ko?

—    Nav prātā, dārgais biedri; zinu tikai, ka kaut kur Saulkalnē, bet vēlāk teica:_— redzi, māmuļ, — es šķiršos.

Vecīte runāja un runāja, Kurbatovs vairs viņā neklausījās.

Pirmais pulkstenī sāka raudzīties Brjancevs. Viņš arvien vairāk uztraucās, vairākkārt izgāja priekšiņā, kur sēdēja kareivis, un ieklausījās, kas notiek aiz durvīm. Nē, tur tikai šalca lietus, burbuļodams tecēja pa kāpnītēm zemē un vējā klusi čabēja krūmi. Pagāja viena, divas, trīs, četras stundas, bet

neviens nenāca, kaut gan nopūta pēdējais vilciens un sākās nakts — tumša, necaurredzama.

Saņēmis telegramu, fon Belovs izbijās, kaut ari bija pārliecināts, ka tā ir no pašu cilvēka; bet viņam bija kā likums — nevienu pie sevis nepieņemt, un, kad izbīlis pārgāja, viņš nolēma sagaidīt viesi stacijā, iesesties atpakaļejošajā vilcienā un par visu vajadzīgo izrunāties ceļā. Kam vajadzēja atbraukt, to Belovs vēl nezināja, telegramas šifrs bija vecs, vācu. Telegramā fon Belovu mulsināja tikai vārdi «sagaidīšu nakti», — bet tā acīm redzot bija sagadīšanās, t u r jau sen vajadzēja aizmirst viņa īsto vārdu vai katrā ziņā nenācās to teikt tam, kuru sūtīja uz Krieviju…

Lija, un stacijas uzgaidāmās telpas bija pilnas ar vilciena gaidītājiem. Pa brīžam noklaudzēja durvis ar uzrakstu «Nepiederošiem ieeja aizliegta», un stacijas dežurants grabošā gumijas lietusmētelī, nesdams rokās zizli, steidzās uz peronu. Vilciens aizgāja, dežurants atgriezās un, durvīs stāvēdams, purināja lietus lāses no savas aveņkrāsas cepures.

Ērti ierīkojies kaktiņā, Belovs iesnaudās … «Velti es šim idiotam Skudarevskim liku dot manu adresi — iekrišanas gadījumā kā viņš, tā atbraucējs var izpļāpāties.» Sī doma gurdi atplaiksnījās smadzenēs; sabāzis rokas piedurknēs, viņš klanījās, laizdamies

snaudā un pa brīžam izkrākdamies, un pamodās tikai tad, kad kāds sapurināja viņu aiz pleca. Uzgaidāmā zāle bija jau gandrīz tukša, acīm redzot vilcienu uz pilsētu viņš nogulējis. Kāds vīrietis pieliecies raudzījās viņam sejā.

—    Ko jūs vēlaties?

—   Saņem viesus, — klusu iesmējās ienācējs.

Belovs instinktivi atvirzījās nostāk, viņu stindzināja bailes, un neizturējis tas atskatījās, it kā meklēdams izeju, kurp bēgt. Nē, neviens viņus nevēroja, sieviete ar diviem bērniem, dažas vecenītes, divi kolchoznieki sēdēja uz viņiem neskatīdamies, un Belovs nomurmināja:

—   Tu esi jucis … Vai tad tā drīkst?… Tūlīt ies vilciens uz pilsētu, brauksim reizē.

Higinss, nosēzdamies blakus, pamāja. Belovs atkal sabāza rokas piedurknēs un. izlikdamies, ka turpina snaust, bet šis cilvēks viņu pamodinājis aiz pārskatīšanās, aizvēra acis.

Bet Higinss nebija pārskatījies. Ienācis uzgaidāmajās telpās, viņš uzreiz ieraudzīja vientuļo cilvēku un sazīmēja tajā ko pazīstamu. No dziļi uz pieres uzmauktās cepures naga apakšas bija redzams smails deguns un tikpat smails zods ar rudiem bārdas rugājiem; te nevarēja būt nekādu šaubu. Higinss piegāja un pamodināja.

Arī Belovs savukārt tūdaļ pazina Higinsu, lai gan viņš stāvēja ar muguru pret gaismu un uz sejas krita ēna …

Aizvēris acis, Belovs drudžaini centās ap tvert, kā te varēja gadīties Higinss. Nu, labi, pirms gada viņš, Belovs, sastapās ar kādu no Amerikas sūtniecības darbiniekiem — Maskavas stacijas vienmēr ļaužu pārpilnas, nav grūti iejukt drūzmā un iegrūst rokā naudas paciņu ar zīmīti. Toreiz tas arī iegrūda naudu un zīmīti; tur bez visa cita bija vārds «gaidiet». Ko gaidīt? Turpmākos rīkojumus, kaut velnu vai sātanu, tikai ne Higinsu. Tur, Vašingtonā, laikam visi jukuši, ja sūta šurp Higinsu: viņi taču ir pazīstami, Higinss ir lupata un zaķapastala, ja iekrīt Higinss, — viss pagalam. Kad viņi stāvēja tukšajā tamburā un Higinss klusu teica: «Tu tomēr esi pamatīgi pārvērties, Devi», Naits nolamājās krieviski: «Aizmirsti manu īsto vārdu. Un vispār visu aizmirsti, pie velna vecmātes. Nu, ko tu gribi?» Viņš skatījās uz Higinsu kā uz savu apakšnieku, un tas saniknojās: «Ko viņš runā ar mani kā ar kādu puiku? Kamēr viņš, draņķis, mētājās acīm redzot bezdarbībā pa pasauli, es strādāju kā zirgs.» Higinss tā ari viņam pateica, asi un tomēr angliski:

—    Pietiek sēdēt bez darba. Stāvoklis tāds — ja nesākam tūlīt, tas nozīmē nesākt nekad.

Higinss saņēma Naitu aiz mēteļa apkakles stūriem un sapurināja:

—    Lūk, tieši tādēļ arī esmu atbraucis. Laiks rīkoties, vai dzirdi?

Naits nodūra acis. Tad sāpīgi saviebās un jautāja:

—   Ko? Tu domā, ka mēs te rokas klēpī turējām?

—   Mums jākavē turbinu celtniecība. To darīsi tu. Tu kādreiz esi bijis Visockā?

—   Nē.

Pusstundu Higinss deva Naitam uzdevumus, nosauca paroles, norunāja turpmākās tikšanās. Pēc tam viņš jautāja — ziņkārība bija stiprāka par piesardzību:

—   Saki, kā tev izdevies neiekrist!

Naits vilcinājās atbildēt. Viņš skatījās laukā pa logu, un Iliginss pamanīja ka Naita seja saviebās sāpīgā grimasē un sāka raustīties vaigs:

—   Kaut jupis visu to parautu, visu — ir darbu, ir jūsu naudu, ir jūsu plānus! Divpadsmit gadu laikā mani atcerējās tikai retu reizi, nevienam es nebiju vajadzīgs…

—   Roulens to sauca par tālredzīgu politiku.

—   Kā tad, tālredzīga politika . .. Kad šī maikste Kaltenbrunners pats nosūtīja mani uz Krieviju, viņš bija pārliecināts, ka no manis būšot liels labums. Bet man izdevās viņu piemānīt. . . Es rie sliktāk par citiem sajēdzu, ko sauc par tālredzīgu politiku.

…Līdzko Naits bija Krievijā iedzīvojies, viņš saprata, ka labu galu neņems, ja kaut reizi izlaidīs nagus. Un viņš nolēma pasūtīt Kallenbrunneru pie deviņiem velniem. Tā tad ari bija viņa tālredzīgā politika.

Viņš saprata, ka nākotnē būs jāseko savējiem, jāstrādā savējo labā. Tas vismaz noildzinās ja ne iekrišanu, tad kaut vai nepieciešamību darboties tūlīt, riskēt. Pēc tam jau redzēs, bet pagaidām — jāgaida.

Šo izkāmējušo medību suni, nejēgu Šrederu, vācu aģentu R-354, Naits apveda ap stūri loti vienkārši. Šreders bija sūtīts, lai paskubinātu Naitu, piespiestu to strādāt Vācijas labā, bet no tā nekas neiznāca. Naits visu izkārtoja tā, ka vācietis bija pārliecināts par viņa iegāšanos. Konspirativo satikšanos izjauca Naita puiši, un Šrederam neatlika nekas cits, kā ātrāk lasīties prom un ziņot savam šefam, ka fon Belovs šķiries no dzīves . ..

Pie Naita vairāk neviens neieradās. Saviem četriem viņš neizsniedza ne graša, un nebija jau arī ko dot, tādēļ lika tiem iekārtoties darbā. Skaidrs, ka viņi bija spiesti strādāt, lai dzīvotu.

—    Neviens pats, pat ne vislieliskākais aģents nepakustinās ne pirkstiņa, kamēr viņam nebūs samaksāts. Lūk, kādēļ mēs te esam palikuši dzīvi … Es pats biju bez graša kabatā, starp citu, jūsu vainas dēļ, un mani varēja paņemt armijā, — Naits neievēroja, ka visu, ko viņš domāja un atcerējās, tagad izteica skaļi.

—   Paglāba cepure un šādi tādi papīri. Dzelzceļnieki viņiem bija militarizēti. Es pats kļuvu melns kā nēģeris un mētājos pa vilcieniem uz fronti un atpakaļ. Dzīvoju tikai no

cerības, ka jūs beidzot apdomāsieties un beigsiet šo riebīgo izlikšanos, ka esat sabiedrotie. Gaidīju visu kara laiku, gaidīju pēc kara, velns viņu zina, cik ilgi. Kāpēc neesmu iekritis? Tikai tāpēc, ka ne uz mirkli neiedomājos, ka esmu gudrāks, viltīgāks par krieviem! Es nebiju tāds muļķis kā tu, Higins, nepiesējos saviem puišiem stacijās, nesarunājos vilcienos angliski.

—   Saki skaidri, — tu esi kaut ko paveicis?

—    Paveicis? … Jā, šis tas ir izdarīts. Atskaiti saņemsi vēlāk. Reizē ar rasējumiem. Taču tagad es vairs neticu džentlmeņu vārdiem: par atskaiti un rasējumiem — naudu, par jauniem uzdevumiem — to pašu. Galu galā man ir pat ģimenē …

—   Tu esi precējies?

—   Precējies! — Naita vaigs noraustījās, it kā caur to laistu elektrisko strāvu. — Pa divpadsmit gadiem es varēju ne tikvien apprecēties, bet arī pagādāt bērnu baru, uzcelt māju, saņemt teicama dzelzceļnieka nozīmiti…

Higinsu kaitināja šis monologs. Viņš neticēja, ka Naits pa šiem gadiem būtu pārticis no dzelzceļnieka algas un retajām sūtniecības izsniegtajām sumām. Sis tips. ar kuru nav palīkami palikt vienatnē, viegli var kļūt par banditu. Aplaupīt uz ceļa cilvēkus ir nesalīdzināmi drošāk nekā vākt slepenas ziņas. Laupītāju vismaz nepieliks pie sienas.

Tomēr Higinss pacietīgi gaidīja, ar ko beigsies šī saruna, un sirdi juta ļaunu prieku: NOspļauties man par to, vai tu iziesi sveikā vai ne, bet strādāt tagad tev būs jāstrādā citādāk, nevis kā agrāk — no viena izdevīga gadījuma līdz otram . . . Nauda tev būs; pārējais nav tava darīšana. Nodzīvodams divpadsmit gadus Krievijā, tu pats esi izracis sev kapu. Roulens necietīs, ka viņam blakus varētu parādīties , kāds, kurš labāk par viņu pazīst Krieviju. Tad jau Naits itin viegli varētu pagrūst pulkvedi nost un pats iesēsties krievu grupas priekšnieka krēslā. Nē, puisīt, liekas gan, ka tu no šejienes vairs neizķepurosies, tu jau esi nāves kandidats.» Naits, it kā būtu uztvēris Higinsa smīnu, apklusa un drebošām rokām izņēma papirosu paciņu:

—   «Belomors». Krievu! Vai nevēlies?

Kad kāds vīrietis pārgāja no viena vagona

uz otru, viņš tamburā redzēja divus klusējošus smēķētājus. Tur nav ko brīnīties — šis bija nesmēķētāju vagons …

Priekšpēdējā piestātnē Naits ieteica izkāpt no vilciena un uz pilsētu braukt ar tramvaju. Tā drošāk. Iliginss iesmējās:

—   Un tomēr tu esi saslimis ar bailīguma kaiti, kaut arī tā nepavisam nav krievu īpatnība … Ja es esmu pārgājis robežu un dzīvoju šeit, es vairs ne no kā nebaidos.

—   Bet es tomēr… Saliksimies pēc nedēļas pulksten deviņos «Sarkanās Ausmas» un Jūras ielas stūrī.

Viņš nolēca no kāpšļa un pazuda tumsā, bet Higinss drebinādamies raudzījās slīpajās

lietus strūklās un peļķēs, kur blāvi atspīdēja laternas. «Nē, es dodu priekšroku taksometram un mīkstai gultai «Inturista» numurā. Vakariņas būs jāpasūta numurā un katrā ziņā arī degvīns, tas ir lielisks līdzeklis pret saaukstēšanos …»

Viņš izkāpa pilsētā un pa peronu devās garām sievietēm ar groziem un čemodāniem. Uz mirkli pavīdēja it kā jau redzēta seja; viņš palēnināja soli un atskatījās. Paziņa pienāca pie viņa no labās puses un paņēma zem elkoņa:

—   Te nu mēs atkal esam satikušies!

IIiginss nopriecājās:

—   Ā, tas esat jūs! Mēs, šķiet, restorānā drusku iemetām …

—   Jūs esat arestēts, — paziņa sarauca uzacis.

—   Ko? — Higinss juta, ka no ceļgaliem uz augšu sāk plūst sīki, pretīgi drebuļi un viņš nekādi tos nevar apturēt. — Klausieties …

—   Mašīna gaida uz ielas, mister Iligins, — Zvjagincevs leica.

Tā Kurbatovs ari nesagaidīja ne Belovu, ne Iliginsu. Mājā viņš atstāja divus kareivjus, bet pats ar Brjancevu un trešo kareivi aizdrāzās uz pilsētu. No priekštelpas viņš piezvanīja Zvjagincevam. Tas bija savā istabā. «Pulkvedis Jarošs gatavojas nopratināt Higinsu, biedri major. Belovs? Nē, nē, viņš nebija kopā ar Higinsu.» Kurbatovs pievērsās Brjancevam: «Bez kavēšanās brauciet atpakaļ uz Gorsku un gaidiet tur, acīm redzot viņi

satikušies vilcienā.» Brjancevs aizbrauca, Kurbatovs devās pie Jaroša …

Brjancevs apturēja mašīnu iepriekšējā vietā un uz māju devās kājām.

Pa Depo šoseju gāja vairāki cilvēki, acīm redzot tikko kā izkāpuši no vilciena. Brjancevs ļāva tiem paiet garām un atskatījās: nē, aiz muguras neviena nebija. Viņš iegāja pa vārtiņiem. Un viņš nezināja, ka aiz muguras tomēr bija cilvēks, kas spiedās pie žoga, slēpās aiz kokiem un redzēja, kurp aiziet Brjancevs. Tad cilvēks aizskrēja pāri padomju saimniecības sakņu dārziem, pa aplinku ceļiem, un ausa jau rīts, kad viņš iznāca uz šosejas un pamāja garām braucošai mašīnai. Viņu uzņēma. Viņš sēdēja viens pats kravas kastē un drebinājās, un pēkšņi klusiņām iesmējās, aizsedzis muti ar plaukstu, it kā kāds varētu izdzirdēt viņa smieklus. Viņš priecājās, ka izbēdzis, bet tad atkal uznāca drebuļi. «Labi, ka dokumenti un nauda man ir līdz, jāsāk jauna dzīve. Ja pie manis būs kratīšana, viņi atradīs vienīgi zirnekļa tiklus zem grīdas un zilonīšus uz kumodes… Marmora «laimes zilonīšus».»

2

Kurbatovs cerēja ieraudzīt Higinsu tādu pašu gurdenu, neveiksmes nomāktu, kāds bija Skudarevskis. Taču lliginss ienāca un apsēdās pulkveža Jaroša kabinetā ar tādu izskatu.

it kā viņam būtu absolūti vienalga, kur viņš sēž — restorānā pie galdiņa vai izmeklētāja kabinetā. Kurbatovs, stāvēdams Jarošam aiz muguras, ievēroja, cik nekautrīgi Higinss pārmeta vienu kāju pār otru un bez atļaujas paņēma papirosu no pulētās kastītes uz Jaroša galda. «Pozē,» viņš nodomāja, «cenšas pacelt savas akcijas. Viegli jau gan nenākas viņam šī pozēšana. Tas no izmisuma, gurdenums nāks pēc tam.»

—   Sāksim spēlīti? — Higinss jautāja.

—   Jūs neatveda šurp spēlēties.

—   Tātad — ar atklātām kārtīm? — viņš nervozi iesmējās. — Vai nav vienalga, kā tevi noraksta zaudējumos — pirms grēksūdzes vai pavisam bez grēku sūdzēšanas.

Kurbatovs atkal nodomāja: «Viltīgs, taču viss redzams kā uz delnas.»

Jarošs atbildēja Higinsam, itkā būtu uztvēris majora domu:

—   Bet uz ko jūs īsti cerējāt, šurp nākdams? Taču ne uz to, ka mēs dosim jums piepilsētas mājiņu un tulpju dobi?

—   Es esmu Amerikas pavalstnieks. Galu galā jums nav tiesību piemērot man savus likumus. Tā ir nejaušība, ka atrados pie jums.

—   Un tomēr jūs sākat spēli, Higins? Nu labi, pieņemsim, ka jūs nejauši nokļuvāt valstī, kura robežo ar mums, jūs taču tur ieradāties kā misionārs. Bet kā jūs nokļuvāt Padomju Savienībā? Paskaidrojiet.

—   Es apmaldījos. Izbraucu ar laivu zvejot. Vēl pirms saules lēkta. Miglā nozaudēju virzienu, pieīros pie krasta un atrados pie jums.

—   Nekas, gandrīz vai ticami. Tikai redziet, jūsu laivu mēs neatradām. To laikam kāds būs aizvedis atpaka|. Ko uz to jūs teiksiet?

—   To nu gan es nezinu! Droši vien straume būs aiznesusi.

—   Nē, nekas neiznāks. Straume ezerā ir vāja un — gar padomju krastu … Nesaskan, Higins! Jo vairāk tādēļ, ka jūs gājāt pa strautu . . . Starp citu, te ir jūsu karte, lupa, kompass. Tās taču ir jūsu lietas? Kā tad jūs varējāt apmaldīties?

Higinss neapmierināti un neticīgi pagrozīja savu kompasu:

—   Jā, jā, tās patiesi ir manas lietas. Bet es neprotu rīkoties ne ar kompasu, ne karti. Kad izkāpu krastā, es tos vienkārši aizmetu.

—    Lai būtu tā, kaut arī naivi. Bet kāpēc jūs negājāt tieši uz ciema padomi vai arī uz robežapsardzības posteni, vai uz jebkuru citu apdzīvotu vietu un nepieteicāties, kas jūs esat un no kurienes?

Aplūkodams savus rūpīgi koptos nagus, Higinss klusēja, pēc tam pamuļķīgi un reizē kaunīgi teica:

—   Man sagribējās paskatīties, kā dzīvo krievi. Es iedomājos izmantot šo nejaušo gadījumu . .

—   Tātad atkal nejaušība? Un tikpat nejauši jūs iegājāt telegrāfā un nosūtījāt telegramu nejaušam paziņam?

—   Es nevienam nekādu telegramu neesmu sūtījis.

—    Higins, nu kādēļ jūs tik smieklīgi melojat? Vai varbūt jūs gribai redzēt savu rokrakstu uz blankas? Tiesa, telegrama gan parakstīta ar sievietes vārdu, bet rokraksts ir jūsu!

—    Labi, esmu ar mieru beigt spčli. Redzu, ka esat man sekojuši no pašas robežas. Bet es esmu lietišķs cilvēks un zinu, ka manas ziņas jums ir vajadzīgas.

Kurbatovs iesmējās.

Jarošs paņēma baltu papīra lapu.

Pirmais Higinsam uzstādītais jautājums attiecās uz tā pagātni, par ko viņš izstāstīja stipri pavirši. Pēc šīs atbildes bija grūli spriest par Higinsu kā par vecu un rūdītu izlūku.

—   Neesat tik kautrīgs! Kāpēc jūs nevarētu pastāstīt par savām dēkām Prāgā un Elblongā?

I liginss juta, ka viņi zina par to daudz, pārāk daudz, un tiešām, nevar zināt, ar ko tas viss beigsies. Viņš nobālēja: šis pēkšņais bālums nepalika apslēpts ne Jaroša, ne Kurbatova skatienam.

—   Pastāstiet, kādēļ jūs ieradāties restorānā «Ziemeļi»?

—   Pulkvedis Roulens teica, ka man jāsatiekoties ar viesmīli Nikodimu Sergejevu. Par

to, ka ši sastapšanās notiks, pulkvedis uzzināja nesen. Signāls tika dots no Saulkalnes ar sludinājumu rajona avīzē.

—    Kādēļ jūs atbraucāt?

—   Uzņemt sakarus ar grupu.

—   Tikai?

—   Jā.

—   Mēs neesam tik naivi, Higins, sakaru dēļ vien jūs šurp nesūtītu.

—   Nē, man pašam nekas nebija jādara.  Es atteicos no visiem darbiem, jo tieši ar darbiem vieglāk iekrīt.

—   Nu, tādi «slaisti» kā jūs arī pie mums sevišķi ilgi netveras. Jums bija uzdevumi grupai?

—   Nē, nebija.

—   Labi. Ko jūs zināt par grupu, ar kuru jums bija jāsaistās?

—   Neko. Itin neko. Man bija restorānā adrese.

—   Bet tur jūs neko neatradāt. Ko jūs darījāt tālāk?

Higinss paklausīgi izstāstīja, kā viņš iegājis apavu veikalā un dabūjis adresi. Higinss taustījās. Viņš runāja tikai to, kas, pēc viņa domām, jau bija atklāts. No visa pārējā viņš nolēma stūrgalvīgi atteikties, visu noliegt. «Galu galā,» viņš domāja, «kaut kas taču man jāpataupa katram gadījumam, būtu muļķīgi ižklāstīt viņiem visu uzreiz.»

Kurbatovs noklausījās atbildi un, apgājis galdam apkārt, nostājās Higinsa priekšā.

—    Un jūs nolēmāt braukt, sagaidījis nakti… — Kurbatovs iesāka, bet, ieraudzījis pēkšņās bailes Higinsa redzok|os, pārtrauca un pārdomāja, ko viņš tādu sevišķu pateicis, no kā Higinss varēja izbīties, taču neko tādu neatrada un nolēma, ka vislabāk būs šīs bailes uzturēt. — Runājiet taisnību, Higins!

Nebija vairs nekautrīgā Iliginsa. Pavisam noš|ucis viņš tagad Kurbatovam atgādināja bērnībā redzētas lelles ceļojošā teātrī: nupat vēl lelle tēloja, sita plaukstas, dziedāja, dejoja, un tagad pēc izrādes tā, atspiedusies pret kasti, guļ nekustīga un mēma. Higinss ar pūlēm pavēra muti un palūdza ūdeni. Zvjagincevs pasniedza glāzi, ko viņš iztukšoja vienā paņēmienā: rupjas lāses tecēja pār zodu, krita uz svārku atlokiem, aiz apkakles, viņš to nemanīja.

—   Bet es … Es tomēr nepazīstu grupu. Es pazīstu vienīgi O’Naitu, mēs abi kopā mācījāmies … Es braucu pie viņa.

Tikai tagad Kurbatovs iedomājās, kas par lietu, kāpēc šī nejauši izteiktā frāze tā izbiedējusi Higinsu, un iepriekšējās pārdomas pēkšņi it kā apskaidrojās; viss nostājās savā vietā.

—   Jūs nolēmāt braukt sagaidīt nakti? — jautāja Kurbatovs; nu jā, nakts angliski «nait». Bez šaubām, tā ir nejaušība, bet galu galā likumsakarīga nejaušība, ja izanalizē … Nav vairs Vasiļjeva, nav vairs fon Belova,

Baltijas vācieša, ir O'Naitš, amerikānis; dubults spiegs; tā arī pierakstīsim.

Tad, lūk, kādēļ viņi kara laikā paslēpās un sāka «izkustēties» tikai pirms dažiem gadiem! Amerikānis negribēja strādāt vāciešu labā, un jādomā, ka viņš neko nepaskaidroja ne Skudarevskim, ne pārējiem. Viņš vienkārši pavēlēja tiem iekārtoties uz dzīvi un gaidīt «labākus laikus». Sie laiki pienāca, bet trūka sakaru, rezidences, pastāvīgas vadības no viena centra, varbūt arī — naudas.

Jarošs pārtrauca pratināšanu un pavēlēja aizvest Higinsu. Kad masivās durvis aiz Iliginsa bija aizvērušās, pulkvedis pagriezās , pret Kurbatovu:

—    Droši vien jūs jau sapratāt, kas par lietu. Sāksim ar to, ka esam atraduši nevis vācu izlūku grupu, bet kādreizējo vācu, tagad amerikaņu izlūku grupu, kuru vadīja un vada amerikaņu spiegs. Sāksim ar to, ka viņš, grupas vadītājs, jau atklāts …

Salicis rokas aiz muguras, viņš staigāja pa kabinetu un domāja. Kad atskanēja tālruņa zvans, Kurbatovs īgni saviebās:

—   Nu, kas tur ir?

Klausuli paņēma Jarošs:

—   Ko?… Majoru Kurbatovu?… Jā, ir, tūlīt dodu. — Un, sniegdams klausuli, paskaidroja: — Jums, no milicijas.

Atskanēja sveša balss:

—   Biedrs majors? Sveicināti, ar jums runā

Kartašovs no kriminālās izmeklēšanas nodaļas. Jūs interesējāties par kādu Voišvilovu . ..

—   Jā, jā, interesējos …

—   Redzat, mēs esam atraduši Voišvilova līķi. Viņš noslīcis Sčučjas ezerā, pie Moškarovas…

—    Noslīcis? — Kurbatovs ar elkoņiem atspiedās pret galdu. — Kas vadīja izmeklešanu?

—   Jauns, bet visumā pieredzējis darbinieks, bez tam majors Paliandrovs, medicinas eksperts.

—   Kad viņu atrada?

—   Vakar vakarā. Netālu meldros atrasts krekls ar karaspēka daļas numuru. Majors Paliandrovs saka, ka tā varot būt ari slepkavība. Viņa praksē bijis gadījums, kad cilvēkam uzmetuši uz galvas kreklu un — zem ūdens.

—    Ļoti pateicos, ka piezvanījāt… — Kurbatovs nometa klausuli uz dakšiņām un spēji atliecās. Vaigos viņam kustējās spēcīgi, apaļi puni, šķita, ka viņš košļātu kaut ko sīkstu, lipīgu, pretīgu.

septītā nodaļa

. 1

To, ka Ratenaus pazudis un jau vairākas dienas nav ieradies rūpnīcā, ka arī mājās viņa nav, — to visu Kozjukins uzzināja vēlāk un pavisam nejauši. Viņu izsauca direktors —

viņu un dažus konstruktorus. Kabinetā, kā parasts, bija daudz ļaužu, .direktors ar vienu roku kaut ko parakstīja,-ar otru spieda klausuli pie auss, tādēļ Kozjukinam spēja tikai pamāt ar galvu un ar acīm norādīt uz krēslu. Tas nozīmēja: būs saruna.

Taču, kad viņš nometa klausuli, kāds Kozjukinam nepazīstams vīrietis nolika direktoram priekšā mapi un atvēra to: tur atradās parakstāmie dokumenti, pavadzīmes, saraksti — sarežģīta un saskanīga grāmatvedības pasaule, kas prasa tūlītēju uzmanību.

Kad svešais ar mapi bija izgājis, Kozjukins vienaldzīgi, bez kāda apslēpta nolūka jautāja:

—    Kas viņš ir? Nu tas, kurš jūs tikko mocīja ar skaitļiem, — viņš paskaidroja, redzēdams, ka direktors nesaprot.

—   Ak tas! Jaunais grāmatvedis.

—   Un vecais? Tāds večuks ar Ūsiņām, kā viņu … Voišvilovs?

—   Voišvilovs? — direktors mirkli vilcinājās kā zīlēdams — teikt vai neteikt, un, klaudzinādams ar zīmuli pa biezo galda stiklu, klusu teica: — Viņš iepīts kādā tumšā lietā. Es zvanīju uz kriminālās izmeklēšanas nodaļu, tur atbildēja izvairīgi, sak, neuztraucieties un meklējiet sev jaunu grāmatvedi… Pēc tam tomēr pateica: noslīcis. Jā, tātad jūsu projekts Maskavā apstiprināts… — izņemdams no atvilktnes aploksni, viņš ķērās pie

lietas. — Rīkojums par serijveida ražošanu pienācis. Nu, esat apmierināts?

Kozjukinam šķita, ka tūlīt, tūlīt direktors teiks: mums zināms arī tas, ka jūs ar Voišvilovu bijāt labi pazīstami. Taču direktors jau sāka runāt par projektu, un Kozjukinam ar lielu piespiešanos izdevās savaldīties. Nākošajā brīdī viņš pats sev teica: Ratenaua nav, tātad nav cilvēka, kurš, jāatzīst, zināja par viņu pārlieku daudz. Viņš nav arestēts, bet miris, tātad viņam, Kozjukinam, nav ko baidīties, mirušie nerunā.

Šai dienā viņš bija sevišķi rosīgs. Tas bija viegli izskaidrojams ar projekta panākumiem. Kozjukins iegriezās ir konstruktoru birojā, ir rasēlavā, ir pie galvenā technologa, ir atkal direktora kabinetā; visur redzēja viņa plašo žestu, dzirdēja viņa plūstošo, samtaino baritonu gan uzteicam, gan vēlīgi norājam par kaut ko, gan arī dusmojamies, ja pagadījās nekārtības. Viņš pusdienoja ēdnīcā, ēda par diviem («visas šīs dienas nemaz nebija ēstgribas»), klubā nopirka divas biļetes uz baletu Ļeņingradas teatra viesizrādē un uzaicināja kādu no rasētājām. («Es, protams, esmu jau padzīvojis un garlaicīgs cilvēks, taču uz skatuves — Alla Selesta.») Uz teātri viņš tomēr neaizgāja, — pēkšņi sagadījās tik daudz darīšanu un visas, kā par spīti, neatliekamas. Atgriezies mājās pēc pusnakts, Kozjukins gurdi atlaidās krēslā un ar plaukstu aizsedza acis. Vēl nebija par vēlu atteikties no iecerētā.

Izmantojot Ratenaua nozušanu, varēja ķerties pie kura katra cita darba, neviens neuzzinās, ka viņš tīši palaidis garām šo iespēju — nepareizi aprēķināt jauno ģeneratoru. Rūpnīcā un arī visur citur varenā ģeneratora radīšana tiks ieskaitīta viņa aktivā. Būtu smieklīgi domāt, ka viņam visu laiku tikai jābojā, — tā jau ilgi nenoturēsies, jāizdara arī kas lietderīgs.

Viņš pārtrauca šādu domu virzienu: pietika atcerēties, ka vēl pavisam nesen kāds pateica: «tas nav jūsu projekts, tas ir visa kolektiva darbs,» lai viņš spēji sakustētos un, pašam negaidot, balsī rupji nolamātos. Vajadzēja piecelties un iet blakus istabā — iedzert bromu ar baldrianu, lai nomierinātu pārāk sasprindzinātos nervus. Viss jau bija izlemts reizi par visām reizēm, atkāpties nedrīkstēja.

—    Jaunos ģeneratorus, — Kozjukins domāja, — sāks ražot pēc nedeļas, vēlākais, pēc divām. Pēc diviem mēnešiem tie būs gatavi; kas attiecas uz rezultātiem, tos redzēs vēlāk. Xe, te vis tik viegli netiks cauri kā Kušminas IlIZSā; te ar smagajām mašīnām varēs vest ārā rokas un kājas un pēc tam izšķirot, kas kuram pieder.»

Viņš iesmējās, nodomādams: «Varēsiet vadāt un pārvadāt» un paņēma baltu papīra lapu, logaritmu lineālu un zīmuli.

… Viņš aizrāvās darbā līdz rītausmai. Viss, pēc kā slāpa viņa dvēsele, viss niknums, viss naids, viss tas, ko gadu gadā tik veikli

izdevās apslēpt no tūkstošiem acu, — viss tika ielikts jaunajā aprēķinā. Un vairs nevis viena papīra lapa, — bet desmitiem lapu, aprakstītas ar lieliem burtiem viņa plašajā rokrakstā, tagad atradās uz galda. Aiz loga sētnieki slaucīja krastmalu, garām pabrauca ielu laistāmā mašīna, uz abām pusēm izpletusi savas ūdens ūsas. Pamodās un pie ūdens aizlaidās kaijas, viņu spalgie, žēlie kliedzieni noslāpa rūpnīcu rīta sasaukšanās svilpienos, bet pa upi, kas šai agrajā rīta stundā šķita vēl snaužam, aizslīdēja apkvēpis velkonltis, no upes augšteces vilkdams sinagsvara plostu.

Kozjukins neredzēja, kā mostas šis rīts: aiz ārēji nedzīviem un mēmiem skaitļiem viņa priekšā ausa citādas ainavas. «Kaut nu tikai jenkiji nepalaistu garām izdevību,» viņš domāja, «citādi viss darbs vējā.»

Kad priekšnamā atskanēja zvans, divreiz īss, tad garš un atkal īss, viņš laiski piecēlās, izstaipījās un, nemaz nebrīnīdamies, ka pie viņa atnākuši, siltos rīta svārkus sajozis, gāja atvērt durvis.

Kāpņu telpā slavēja pārlieku slaiks virsnieks ar nedabiski tievu vidukli. Senāk viņi bija tikušies reizes četras pirms kādiem trim gadiem — pie Ratenaua un vilcienā, kur notika īsa instruktāžā. Viņa uzvārdu Kozjukins nezināja, sarunā ar Ratenauu visi pārējie to sauca par leitnantu. Kozjukins ielaida viņu priekšnamā un rūpīgi aizslēdza durvis, padomājis aizlika ari važiņu.

—   Jūs tomēr droši atverat, pat nejautājat, kas ieradies, — piezīmēja «leitnants». — Tā jūs arī negaidītus viesus varat ielaist.

—    Un jums šķiet, ka jūs esat gaidīts? — norādīdams uz dīvānu, Kozjukins atbildēja. Viesis izlikās nedzirdam.

—    Neguļat? Tā sakot, pūlaties mīļotās tēvijas labā? — ironiski noraudzīdamies uz rakstāmgaldu, «leitnants» teica, kaut gan uz viņa uzplečiem jau bija vecākā leilnanta-techniķa trīs zvaigznītes. Bez steigas, kāju izstiepdams, viņš iebāza roku galifē bikšu kabatā, izņēma papirosus, tāpat nesteigdamies sāka aizsmēķēt un, kad Kozjukins sniedza viņam papirosu kastīti: «Vai nevēlaties «Kazbeku»?» — neraidīja:

—   Nē, pateicos, man labāk patīk «Zvaigznīte», mēs taču esam vienkārši ļaudis, par mums avīzēs neraksta.

Kozjukins iekaisa: «Vai viņi visi norunājuši ņirgāties par mani, vai?»

—   Vispirms — vai jums nav kaut kas ko • iedzert? Esmu noguris, trīs stundas ceļā …

—   To jūs varējāt dabūt jebkurā bufetē, kaut vai stacijā, — Kozjukins noskaitās.

Smīnēdams virsnieks paskatījās' uz viņu:

—    Skat, kāds jūs esat, godājamais zinātņu kandidat… Bet tomēr iedodiet gan kaut ko.

Kozjukins no otras istabas iznesa glāzīti un iesāktu konjaka pudeli. Kad viesis bija izdzēris vairākas glāzītes pēc kārtas, viņš kļuva daudz miermīlīgāks un atzinās:

—    Atklāti sakot, es domāju, ka jūs esat

gļēvulis. Klausieties, — kad jūs tiekaties ar saimnieku? Nu, ar Vasiļjevu?

—   Nav ne jausmas. Parasti es tikos ar Ratenauu, tā bija ērtāk un drošāk.

—   Turpmāk jums vairs nebūs ar viņu jātiekas, — virsnieks apvilka ar pirkstu gaisā loku. — Kā saka, miers viņa pīšļiem.

—   Zinu, viņš miris.

—   Zināt? — virsnieks saausījās. — Ko jūs zināt? No kādiem avotiem?

Kozjukins izstāstīja, un virsnieks nomierinājās. «Ne velna neviens nezina,» viņš pie sevis nodomāja. «Taču tas, ka milicija līķi atradusi un varbūt kādi pienapuikas tomēr lauza savas galvas par šo mīklaino atgadījumu, tas jāņem vērā.»

—  Jums vajadzēs satikties ar saimnieku, — viņš teica Kozjukinam, — man nav laika, es no daļas tieku ārā vienīgi dienesta darīšanās un tikai tās vien pagūstu nokārtot. Es jums atvedu jaunā lielgabala rasējumus, lūk, te tie ir. Tie steidzami jānodod. Bet pats nekur nebrauciet, jums piezvanīs. Tikai labi noslēpiet.

Kozjukins paskatījās visapkārt, kur tos varētu noslēpt. «Leitnants» saprata un iesmējās:

—   Tūlīt redzams, ka jums nav nācies nodarboties ar šādām lietām. Grāmatā, ielīmējiet starp grāmatas lapām, un viss.

Kad, atlikušo konjaku izdzēris, viņš gāja projām, Kozjukins aizdomīgi jautāja:

—   Bet, patiesību sakot, no kurienes jūs zināt par Ratenaua nāvi?

«Leitnants» atkal iesmējās, atsegdams lielus, nelīdzenus, dzeltenus («kā zirgam», — Kozjukinarn ienāca prātā) zobus. Uzsitis Kozjukinam uz pleca, viņš atbildēja:

—   Sapnī redzēju.

Kad «leitnants» bija projām, Kozjukins vairs nešaubījās: Ratenauu nogalinājis šis pats cilvēks, kurš tikko kā sēdēja uz viņa dīvana, dzēra viņa konjaku un spieda viņam roku. Kozjukinarn k|uva šķebīgi: tomēr riebīgi — slepkava, kriminālists, nelietis …

Viņš gāja mazgāties. Pēc tam savāca aprakstītās lapas un vēlreiz pavirši pārskatīja: «Uz Maskavu labojumus nesūtīs, bet vietējiem, rūpnīcas speciālistiem, pietiks ar manu autoritāti.»

2

Pagāja dažas dienas, bet Kozjukinarn neviens nezvanīja, un neviens arī neieradās. «Leitnanta» nodotās ziņas bija noslēptas, un Kozjukins jau sāka uztraukties — vai tikai ar «saimnieku» nav kas atgadījies.

Taču visas bažas izrādījās veltas. Viņš zināja «saimnieka» paražu negaidot uz ielas pieiet pie savējiem un tāpēc nemaz nebrīnījās, kad viņu panāca kāds vīrietis, klusi un skaidri teikdams:

—   Sekojiet man! Bet ne pārāk tuvu.

Viņi gāja ilgi — Naits pa priekšu, Kozjukins so|us trīsdesmit aiz viņa, un, kad Naits

iegāja kādā namā, Kozjukins, izlikdamies, ka meklē kādu uzvārdu iemītnieku sarakstā, pāris minūtes vēl aizkavējās un tad iegāja pa tām pašām parādes durvīm.

Kad viņš devās pa kāpnēm augšup, kādas ceturtā stāva durvis iečīkstējās un pavērās; Kozjukins saprata: šeit.

Priekšā jau atradās trīs: pats «saimnieks» (viņu reti kad sauca par «Vasiļjevu»), «leitnants» un dzīvokja saimnieks, kurš, spiezdams Kozjukinam roku, nosauca savu vārdu: \ — Viktors Osippvičs.

Kozjukins bija saīdzis: «Es par viņiem nezinu neko, bet viņi par mani zina visu, tomēr nav vēl zināms, kurš no mums ir noderīgāks.»

«Saimnieks» steidzās. Varēja redzēt, ka viņu kaut kas satrauc; viņa izskats nebija pievilcīgs — neskuvies, kājās dubļaini zābaki, žakete nosmērēta ar krītu. Viktors Osipovičs vēl nebija, beidzis priekšā stādīšanos, kad «saimnieks» jau sāka māt ar rokām:

—    Sākam, sākam, nav ko tūļāties.

Viņš īsumā paziņoja, ka stāvoklis pasliktinājies: Ratenaua nav, Skudarevskis un Higinss, domājams, arestēti. Un, ja tas ir tā, tad izmeklētāji var izdibināt arī pārējos. Tāpēc jāmaina taktika.

—    Kur ir ziņas par jauno ieroci? — viņš jautāja «leitnantam».

Tas norādīja uz Kozjukinu, bet. Kozjukins pārtrauca:

—   Es tādus dokumentus nenēsāju līdz, tie man ir mājā.

«Saimnieks» pamāja.’

—   Atdosiet man vēlāk.

Kozjukins raudzījās viņā ar dalītām jūtām — ar cienību un ziņkārību. «Saimnieks» bija tās pasaules pārstāvis, pēc kuras Kozjukins tiecās jau ne vienu vien dienu, gadu vai desmit gadus. Reiz, kad «saimnieks» kādā no retajiem tikšanās brīžiem negaidot pajautāja: «Ko jūs vēlaties?» — Kozjukins iesmējās un atbildēja: «Mana dzīves filozofija pavisam vienkārša: tā ne ar ko neatšķiras no Morgana un Dipoņa filozofijas.» — «Nav slikti,» — Naits paraustīja plecus. «Mēs ceram uz veiksmi un ticain tai, bet veiksmes gadījumā jums piederēs ne viens vien akciju žūksnis. Reiz arī mēs…» Viņš nepabeidza, acīm redzot uzskatīdams, ka Kozjukinam nav jāzina visi viņa, Naita, biogrāfijās sīkumi.

Viņa tēvs, sīks fabrikants, izputēja krizes laikā pēc pirmā pasaules kara, un Naits bija spiests «aptraipīt rokas». Viņa tēva kādreizējo veikala draugu ieteikuma vēstules Naitu beidzot noveda trokšņainajā un ārēji nesapratīgajā «Standard Oil» firmas kantorī, šai laikā firma arvien ciešāk un ciešāk saistījās ar «Farbenindustrie» un kantorī vienmēr apgrozījās daudz vāciešu. Jaunajam Naitam lika priekšā izsekot kādu «veikala draugu», viņš ar patiku ķērās pie šīs lietas un, — kas viņu

zina, kā, — pamanījās nofotografēt savu izsekojamo mīļākās apkampienos. Tikai viena lapele publicēja uzņēmumu, taču tieši ar šo fotogrāfiju, kas varētu pušķot pornogrāfisko kartīšu kioska vitrinu, sākās Naita karjera. Viņu uzņēma izlūku skolas vācu grupā.

To viņš beidza sekmīgi. Visu, ko tur mācīja, — valodu, radiotechniku, šifru, zādzību māku un diversiju techniku, — viņš nokārtoja spīdoši, ne brīdi nedomādams par savu nākotni. Viņam maksāja naudu, un tas bija galvenais.

Vācijā viņu nenotvēra. Gluži otrādi, fon Belovs, Baltijas vācietis, Berlinē tika sagaidīts kā vācu spiegošanas nākamā zvaigzne. Gadu viņš kvernēja pie krievu grāmatām, veselu gadu no rīta līdz vakaram kala krievu vārdus, lietvārdu un darbības vārdu locīšanu, un, kad viņu iepazīstināja ar eksģenerali Skudarevski, vecis franciski nobuldurēja: «Ak dievs, pēterburdzietis! Jau sen kā no… turienes?» Tagad varēja ķerties pie amerikaņu izlūkošanas dienesta otrā un galvenā uzdevuma izpildīšanas: iekļūt Padomju Savienībā un paslēpties tur līdz laikam, kamēr dos signālu rīkoties. Pats šefs Kaltenbrunners šķiroties kratīja viņam roku un norēja dažus atvadu vārdus. Taču, nokļuvis Krievijā, fon Belovs vēlreiz nosauca vāciešus un Kaltenbrunneru par stulbām cūkām un «savējiem» pavēlēja gaidīt signālu.

To visu, protams, Kozjukins nezināja un ari

nevarēja zināt. Viņš nezināja ari ko citu — to, kas noticis šajās nedaudzajās dienās un izsaucis šo steidzamo sanāksmi.

Viņš, piemēram, nezināja, ka ari Naits ir atklāts. Naits ieraudzīja, ka viņa mājiņā Gorskā iegāja kareivji un virsnieks — izlūks. Viņu pārņēma bailes, niknums un kvēla vēlēšanās glābt sevi. Taču virsroku guva vēlēšanās vairāk nopelnīt, lai atgriežoties atrastu uz sava rēķina apaļu sumiņu. Bez tam bija vēl viena ne mazāk spēcīga tieksme: šaut! Saut uz visiem šiem mierīgajiem, par savu spēku pārliecinātajiem cilvēkiem, graut visu, ko tie cēluši! Viņš teica pats sev: «To, ko nespeja izdarīt Hitlers, izdarīsim mēs.» Tomēr tūlīt viņa melnajā dvēselē iezagās šaubas, kas laupīja miegu un mieru: «Vai izdarīsim?» Un atkal viņu pārņēma bailes tā spēka priekšā, kuru viņš skatīja ik dienas, un arvien lielāks kļuva naids pret šo spēku.

. Tajā naktī, kad viņš aizbēga no Gorskas un*nomocījies un pārsalis ar pagadījušos mašīnu ieradās pilsētā, viņš nolēma mainīt taktiku. Būtu muļķīgi atkal sēdēt gadu, divus, trīs, tāpat kā senāk. Atradīs! Higinsu gaidīdams, viņš soļoja pa «Sarkanās Ausmas» prospektu, taču gaidītais nerādījās. No automata viņš piezvanīja uz restorānu un lūdza Nikodimu Sergejevu; tur sastomījās; tad Naits nolēma zvanīt uz «Elektriķi» Ratenauam. Kāds no grāmatvedības darbiniekiem pienāca pie telefona un arī sastomījās, pec tam

nomurmināja kaut ko nesaprotamu, un tad Naits saprata, ka ieradušies ne tikai pie viņa vien …

Atlika uzzināt iekrišanas patiesos apmērus, noskaidrot, vai abi pārējie ir savās vietās. Par to, ka viņu sākuši meklēt, kas iekritis, kas atstājis pēdas, Naits pat necentās domāt.

Kājām viņš aizgāja uz galveno pastu, nopirka aploksni, papīru un ilgi gudroja pirmās rindiņas, tad ar apaļīgu, glītu un sīku rokrakstu uzrakstīja, ka «brālis ar Fediu aizbraukuši» un ka viesi, atskaitot raizes, neko citu nav sagādājuši. Par «viesi» Naits nosauca iliginsu. «Raizes» nozīmēja: man seko. Bet turpat tālāk viņš piemetināja: «Arī viesi beidzot ir aizbraukuši un līdz ar viņiem visas rūpes, un es varu atelpot brīvāk.» Un viņš tiešām atelpoja, tikai tas iznāca pavisam bēdīgi. «Paņem atvaļinājumu un atbrauc,» viņš turpināja. «Esmu jau vecs, Vitjuša mans pēdējais atbalsts.» Parakstījies viņš nodomāja, ka vēl par agru nosūtīt šo vēstuli, pagaidām nezinot neko par Vitjušu, un viņš atkal gāja zvanīt pa tālruni.

Kad klausulē atskanēja pazīstamā balss, Naits neatsaukdamies klausījās, kā tur vairākas reizes atkārto gan skaļi un mierīgi, gan īgni: «Klausos,» pēc tam nolika klausuli un nodomāja: «Tā jau es domāju, tātad iekritis viens posms, varbūt kopā ar Higinsu. Slikti!» Taču ne uz mirkli viņā neradās ne bažas, ne žēlums par savas grupas locekļiem. Ja jau

iekrituši, tad iekrituši, paši vien vainīgi! «Slikti tikai tas, ka viņi var ievilkt arī mani,» domāja Naits. «Bet vispār man nospļauties par viņiem, — viņi visi ir tirie draņķi.»

Viņš aizbrauca pie «piektā». «Piekto» neviens cits no grupas nepazina kā vien Naits un «leitnants». Pret «piekto» Naits izturējās godbijīgāk nekā pret citiem. Tie sapņo diezin par ko, par sensacionālām ziņām un noslēpumainām slepkavībām, bet šis ir darbīgs cilvēks, un šķiet, ka prasmi uzspridzināt tiltu vai nolaist vilcienu no sliedēm viņš iezīdis jau ar mātes pienu. Tagad viņš bija Naitam nepieciešams: viņš vienīgais varēja veikt ieplānoto un tā attaisnot naudas sumas, kuras vispirms saņēma pats Naits.

«Ratenaus iekritis, tas ir skaidrs kā divreiz divi,» domāja Naits, apspriedes priekšvakarā tuvodamies «piektā» mājai. — «Elektriķī» palicis Kozjukins, Visockā nav neviena. Tātad «piektajam» jāiestājas darbā tur, Visockas kombinātā, tieši tur, jo «Elektriķī» pēc Ratenaua iekrišanas vienkārši neļaus neko izdarīt. Un tātad tikai Visocka, kombināts, turbinas … Sīs turbinas!» Katrs ziņojums par to, ka tur pabeigta vēl vienas turbinas būve, radīja Naitā jūtas, kurās viņš pat sev ne vienmēr gribēja atzīties. Tās bija bailes. Bailes no spēka, no tā spēka, kas nāca līdz ar šīm turbinām. Naits nebija tāds muļķis, viņš saprata: katra turbina jaunai HES — tie ir apūdeņoti lauki, maize — tonnas un atkal tonnas maizes, pārpilnība,

kāda nav rādījusies pat sapnī — nekur un nevienam. Krievi nebaidās no amerikaņu atombumbām, bet viņam, amerikanim Naitam, iedvesa šausmas šīs jaunās, pārpilnību nesošās (urbinās.

Un viņam mācās virsū izmisums. Vēl nezinādams, ko un kā varēs izdarīt, viņš ticēja nejaušībai, tai pašai nejaušībai, kas tik daudzas reizes palīdzējusi un glābusi un kuru viņš pielūdza kā fetišu.

Viktors Osipovičs Naitu sagaidīja savā veidā iepriecināts, un Naits nodomāja: «Suņa prieks!» Bet, kad Naits, durvis aizvēris, sāka runāt, «piektais» satrūkās un nobāla, — acīm redzot viņš jau tik ļoti bija apradis ar bezdarbību, ka tagad, kad pienācis laiks rīkoties, jutās kā cilvēks, kuru no siltas gultas siltā istabā izmet laukā, salā. Naits jautāja:

—    Ko tad jūs — nobijāties?

—   Nē, nē, galu galā uz to jau mēs gatavojāmies.

Viņš stāvēja pie sienas, aizlicis rokas aiz muguras, un izskats tam bija noguris un vienaldzīgs, Naitam viņš nemaz nepatika. «Kas noticis?» Naits centās izprast. «Vienkārši bailes, neticība vai arī.. . Nē, viņš ir manās rokās, uz viņa sirdsapziņas guļ daudz un dažādas nekrietnības, tik vienkārši tas mani vis nenodos.»

Naits bija tuvu patiesībai. Daudzreiz «piektajam» — Viktoram Osipovičam — gribējās atmest visam ar roku un pazust kaut kur

Irkutskā vai Citā, kur neviens nevarētu ierasties pie viņa un teiki: «Pienācis laiks.» Naits ar savu izskatu vien viņam lika atgriezties īstenībā, un tad Viktors Osipovičs kļuva tas, kas viņš bija patiesībā, — tikai niecīgs kalps, kuram iepriekšējie saimnieki nav paguvuši samaksāt, toties tagad maksā citi. Reiz viņš jautāja Naitam: «Vai es tikšu uz Ameriku? Jūs ņemsiet mani līdz?» — un \! aits atbildēja ļoti pārliecinoši: «Protams. Gadu jūs varēsiet dzīvot mierīgi. Pēc tam būs atkal jāstrādā.»

Ierodoties'vakar pie «piektā», Naits šaubījās, vai ir vērts teikt viņam visu taisnību, to, ka izsekošana jau sākusies, ka Ratenaua, Skudarevska un Higinsa vairs nav; šaubas izbeidzās, tiklīdz viņš savu padoto ieraudzīja bālu un pārbiedētu.

—   Es palikšu pie jums pāris dienas. Pēc tam mēs brauksim uz Visocku, — Naits skarbi teica. — Jums nāksies šķirties no sava iemīļotā «Gormašsnabsbita» … uz kādu laiku. Rit saaicināšu pie jums viesus.

Un Viktors Osipovičs atkal nodrebēja, par piekrišanas zīmi padevīgi noliekdams galvu.

Beidzot «viesi» saaicināti.

…Tās bija aizkulises, kur Kozjukinam neļāva ieskatīties. Viņš platām acīm raudzījās Naitā, un, kad tas, aprunājies ar «leitnantu», piesauca klāt viņu, Kozjukinu, viņš pārsteigumā satrūkās un pielēca no krēsla.

—   Acīm redzot uz laiku jums vajadzēs sašaurināt savu darbību, — Naits teica. — Vai

naudu par tiem divpadsmit ģeneratoriem jūs saņēmāt?

—   Nē. Starp citu, pārējo vienpadsmit montāžā nezin kāpēc ir pārtraukta.

—   Vienalga, saņemsiet par visu. Ko jus pašreiz darāt?

Kozjukins izstāstīja par nesen no Maskavas pienākušo atļauju, par tiem grozījumiem, kurus viņš izdarījis statora aprēķinā — grozījumiem, kuru rezultātā jānotiek avarijai.

Naits nogrima domās.

—    Labi, — viņš beidzot teica. — Taču mēs vērtējam jūs augstāk, nekā jus pats to domājat. Šis būs jūsu pēdējais darbs… protams, pagaidām. Ko jūs ešat darījis, lai pasargātos no varbūtējām aizdomām?

Kozjukins pašapmierināti pasmaidīja. O, ļoti daudz! Pilsētas darbaļaužu padomes deputāts, partijas biedrs, politpulciņa vadītājs, un tā tālāk, un tā tālāk, un tā tālāk . . . Bez tam pamazām, toties noteikti viņš liek domāt, ka pagājušajā avarijā vainojama Voronova viena pali.

Naits nepacietīgi vaicāja:

—   Vai Visockas kombinātā jums ir kāds paziņa?

—   Nē-ē, šķiet, ka nav.

—   Šķiet? Bet ja padomātu? Atcerieties, jūs man stāstījāt par kādu uralieti, metalurgu? … Esmu aizmirsis viņa uzvārdu …

Kozjukins atcerējās. Tas bija sens notikums. Pirms dažiem gadiem no Uraliem

atbrauca inženieris Tiščenko un nejauši privātā sarunā pastāstīja par blindētā tērauda pētījumiem. Kozjukins nekavējās to paziņot «saimniekam», bet tas tikai atmeta ar roku: «Man vajadzīgas precizas ziņas, nevis tenkas. Katram gadījumam tur es varu paziņot, ka ir tāds pļāpa — Tiščenko.»

Kozjukins atcerējās un pabrīnījās: kā, vai tad Tiščenko strādā Visockā? Tagad smaidīja Naits: «Deputatam, partijas biedram neklājas nelasīt avīzes. Strādā un turklāt vēl par maiņas meistaru marlena cechā. Ko īsti viņš tur toreiz izpļāpājās?»

Un, noklausījies stāstā, ko bija dzirdējis pirms vairākiem gadiem, Naits teica visai garlaikoti, it kā runa būtu par kaut ko mazsvarīgu, kam nav nekāda sakara ar lietu, «Nu: lūk, kā saka, var piesiet vērsīti valdziņā … Un tomēr tas nav tas, ko es būtu vēlējies. Bet jūs, — viņš cieši paskatījās uz Kozjuķinu,

—   jūs iegaumējiet: taktika mainās. Vervējiet, zākājiet, bet pēc iespējas neriskējiet pats. Galu galā īstā cīņa vēl tikai sāksies.»

Un, lai gan viņš pats nupat kā bija pārcietis nāves bailes, lai gan šīs bailes vēl nebija pārgājušas arī tagad, viņš centās uzmundrinoši uzsmaidīt Kozjukiriam.

Un cik savādi! Kad Kozjukins gāja prom un visos sīkumos pārdomāja šo sarunu, viņam pēkšņi kļuva nemierīgi ap sirdi. Nav ko sacīt, «saimnieks» bija pārāk gādīgs: te jums būs nauda, neskrieniet ar pieri sienā, neriskējiet,

mēs jūs augstu vērtējam. Agrāk ar Kozjukinu tā nerunāja ne tikvien «pats», bet pat viņa apakšnieki. «Varbūt mainās ne vien taktika, bet ari norādījumi no turienes?» Kozjukins ieprātojās. «Bet, ja tā, tas nozīmē, ka es… Tātad es tomēr kļūstu pie viņiem par visai ievērojamu personu!»

S

Visockā Brjancevs nekad netika bijis un ar interesi brauca uz šo pilsētu, kas bija izaugusi gados desmit. Vilcienam gar abām pusēm kā mūris stiepās biezi meži, varenas mastu priedes auga līdz pašam dzelzceļa uzbērumam; lokomotives dūmi aizsedza koku galotnes, un bija redzami tikai ugunīgi sārti, kā varā kalti priežu stumbri. Brfancevam patika raudzīties pa vagona logu: tad viņu vienmēr pārņēma apbrīnojams miers, bet meža ainava un vēl šāda necaurejama taigas meža ainava viņu vēl vairāk nomierināja. Un pēkšņs, ātri pārejošs satraukums pārņēma viņu, kad uz smaga, nokarena zara, pavisam tuvu tas ieraudzīja melnspārnaino medni.

Parasti pilsētas tuvošanās vērojama jau pa gabalu. Vagonos sākas rosība, no plauktiem ceļ koferus, uzvelk mēteļus, atvadās no braucienā gūtajiem paziņām, kuri brauc tālāk. Šoreiz viss notika citādi. Brjancevs skatījās pa logu; viņa kupējā trīs «tālumnieki», tā arī

neatraduši ceturio partneri; sāka preferansa otro puli; blakus kupejā, kur brauca studenti — nākošie kalnu inženieri, skanēja dziesmas:

… Dosies tu pie staitiem ziemeļbriežiem, Turkmenijas svelmē došos es.

Un priedes, priedes aiz loga bez gala, bez malas. Mežs beidzās pēkšņi, saulē apžilbinoši atmirdzēja piepilsētas padomju saimniecības siltumnīcu stikli, un turpat tālāk uz rezerves ceļiem jau rindojās dzelzceļa platformas, bezgala daudz vagonu ar krita uzrakstiem: «Visocka — Kuibiševa», «Visocka — Kachovka». Mazas manevrējošas lokomotivītes elsodamas vilka šos vagonus uz šķirotavas kalniņu. Tālumā pavīdēja divi domnu krāšņu torņi sarežģītā pievadcauruļu pinumā un blakus tiem kauperu rinda, cechu ēku sarkanās ķieģeļu sienas, gaišie dzīvokļu korpusi un bez gala dūmeņi, dūmeņi, dūmeņi, gan tievi un gari, gan īsi un resni — dūmeņi ar pūkainiem un baltiem, mutuļojošiem dūmiem, — un kāds izbrīnījies un priecīgs teica:

—   Skatieties, jau Visocka!

Brjancevs izkāpa no vagona un apstājās stacijas laukumā. Viesnīca bija turpat līdzās stacijai, taču viņš nesteidzās turp, bet vērīgi noskatīja kombinātā akmens žogu, kas sākās tepat netālu. Viņš domāja par to, kāda varenība, kāds neaptverams spēks vajadzīgs, lai šādā biezā mežā tik ātri uzceltu pilsētu — un

vēl kādos gados! Un tūdaļ viņš norāja sevi par šādām domām, kas pašreiz šķita pilnīgi liekas. Patiesi, kas tagad par jūsmošanu. laika tik maz!

Viņš ālri iegāja viesnīcas vestibilā, noīrēja numuru un pat neapskatīja to, tikai mazajā priekšnamā pakāra savu lietusmēteli un zem tā nolika koferīti. Brjancevam bija paredzamas grūtas dienas, un šīs grūtības radās, līdzko viņš sāka meklēt divu virpotāju un frēzētāja adreses. Vienu virpotāju — Golovļovu — viņš atrada samērā ātri. Apzvanījis un apbraukājis labu desmitu iestāžu, Brjancevs beidzot atrada Koršunovu un Morozovu. Koršunovs bija inženieris, jau beidziš politechniskā institūta neklātienes nodaļu, bet Morozovs strādāja par techniķi-metallējēju. Kad Brjancevs paziņoja Kurbatovam pa telefonu savas meklēšanas pirmos rezultātus, tas priecīgi iesmējās:

—    Bet kā tad jūs domājāt? Lūk, aizmirsāt uz brīdi, kādā laikā mēs dzīvojam, un gandrīz nomaldījāties no pareizā ceļa. Zināms, nedrīkst aizmirst mūsu virzīšanos uz priekšu. — Pēc brīža Kurbatovs skarbi turpināja: — Bet jāievēro, ka ienaidnieks var izmantot šo mūsu augšanu, lai maskētos, viņš var pildīt laika prasības, mācīties mūsu institūtos, ieņemt redzamu stāvokli.

Tagad uzdevums noskaidrot, vai tie patiesi ir zinību alkstoši godīgi padomju cilvēki, jeb starp viņiem dzīvo arī ienaidnieks. Un kāpēc Golovļovs tā arī palicis par virpotāju?

—           Pašreiz galvenais, — teica Kurbatovs,

—   noskaidrot, vai slepkavības dienā viņi nav atradušies uz ezera. Ņemiet vērā laiku. Brauciens no Visockas un atpakaļ — apmēram divpadsmit stundas.

Tagad Brjancevs gudroja, ar ko sākt. Doties tieši uz rūpnīcu negribējās. Pilsēta greznojusies kā svētku dienā; ielās ļaužu maz, it visur transparenti, plakali: «Sveiciens kombinātā varonīgajiem darba rūķiem — pirmās lieljaudas turbinas būvētājiem!» Un visu to ģīmetnes, kas strādājuši pie šīs turbinas, par kuru nu jau vairākas dienas no vietas raksta avīzēs.

Pie Kultūras nama Brjancevs ieraudzīja vecu afišu, un viņam tūlīt ienāca prātā, ka ievākt ziņas par visiem trim nenāksies tik grūti. Pagājušajā sestdienā noticis svinīgs vakars, veltīts kombinātā lielajiem ražošanas panākumiem. Brjancevs izlasīja afišu līdz beigām — sākums pulksten septiņos — un atvēra kluba durvis.

Direktoru Brjancevs sastapa kabinetā. Protams, viņš zinot, kas piedalījies vakarā. Viņš jau kopš pirmās dienas strādājot rūpnīcā, esot gāzis pirmās priedes.

—    Nu, piemēram, virpotājs Golovļovs?

—    Saša, Aleksandrs Pachomičs? Sēdēja prezidijā.

—    Koršunovs, Matvejs Georgijevičs?

—    Bija. No rīta reizē gājām mājā.

—   Morozovs, Pāvels Aņisimovičs?

—   Arī bija. Mēs taču visi kopā dzīvojam — redzat tur uzkalnā jauno milzīgo rūpnīcas namu. Kā gan tādi svētki varētu notikt bez viņiem, padomājiet pats! Redzējāt uz ielām viņu ģīmetnes?

—   Nē, — Brjancevs atzinās, — neesmu redzējis.

Brjancevs apsvēra: svētdienā pirmais vilciens no Visockas atgāja septiņos trīsdesmit divās. Nē, nekas nesanāk. Pēc Paliandrova ziņām, Ratenaus miris agri no rīta. Varbūt preču vilciens, gadījuma mašīna? Brjancevs jautāja, ko viņi darījuši svētdienas rītā. Direktors mazliet apmulsa, Brjancevs cieši paskatījās uz viņu.

—   Ziniet, Sašafn Golovjovam ir taisni neiespējams raksturs. Vilkšus ievilka visus pie sevis, sacīdams: «Gan izrunājāmies, gan izdancojāmies, bet turbinu apslacīt aizmirsām?» Pie viņa mājās galds jau bija klāts.

—   Varenas dzīres? — Brjancevs pasmai. dīja.

—   Kā uz kāzām!

—   Un viņi visi trīs bija kopā, jūs sakāt?

—   Jā, protams. Kur nu viņi viens bez otra?

—   Nu, pateicos. Pagaidām mūsu saruna lai paliek starp mums. Man ļoti gribētos ar viņiem visiem satikties.

Tagad to varēja un arī vajadzēja darīt.

Pēc stundas viņš bija cechā. Viņu pavadīja meistars, sirms večuks ar brillēm metala ietvaros, uz mata tāds, kādus parasti apraksta

un zīmē vecos meistarus — sava aroda pratējus, cilvēkus ar zelta rokām.

—    Lūk, kur Golovļovs, — meistars pamāja.

Taču Brjancevs tur nevienu neredzēja.

Milzu vārpsta lēni ieslīdēja gigantiskā caurulē, spuldžu gaismā žilbinoši mirdzēja vārpstas pulētā virsma un caurules mala. Ar pūlēm Brjancevs blakus šim milzenim saskatīja mazu, sīku cilvēciņu pārbīdām uz vadības pults nez kādas sviras.

—   Kas tur noliek? — Brjancevs jautāja meistaram.

—    Turbinas cilindra apstrādāšana. Dos simt piecdesmit tūkstošus kilovatu. Tā mums jau otrā. Tikai es jums iesaku pašreiz labāk netuvoties Golov|ovam — aiztrenks.

Brjancevs piegāja tuvāk un atgāza galvu, lai saskatītu cilindra augšējo malu. Apkārt klusu dūca darbgaldi, cechā viss mirdzēja gaismas atspulgā.

Vispirms viņš iepazinās nevis ar Golovļovu, bet ar Koršunovu. Tas nupat kā atgriezās no sēdes pilsētas izpildkomitejā un partijas komitejā ienāca priecīgs un satraukts: nupat nolemts labākos rūpnīcas ļaudis ieteikt apbalvošanai. Koršunovs svešajam nepievērsa uzmanību — vai nu mazums cilvēku nāk pie cecha partorga Rogova. Bet pirms tam Brjancevs bija runājis ar Rogovu par trim draugiem. Jā, tic atradās ārpus katrām aizdomām. Rogovs apstiprināja Kultūras nama direktora

stāstīto: svētdienā visi trīs bijuši kopā, svinējuši turbinas «dzimšanas dienu».

Rogovam piezvanīja, viņš piecēlās un izgāja, un Brjancevs pirmais sniedza Koršunovam roku:

—    Brjancevs.

—   Koršunovs.

Šāds uzvārds viņam nemaz nepiestāvēja. Ļoti plata seja ar lielām, pelēkām acīm, no augstās pieres atglausti jau paretušie mati — no visa inženiera izskata pretim vēdīja sirsnība un vienkāršība.

—    Kur jūs karojāt? — ar acīm norādīdams uz ordeņa lentītēm, jautāja Brjancevs.

Koršunovs atbildēja, acīm redzot brīnīdamies, ka saruna sākusies nevis par turbinu, ne par rūpnīcas lietām, bet par pagātni:

—   Aizgāju līdz Budapeštai. Tur mani ievainoja, un, kamēr ārstējos, karš jau bija beidzies.

—   Vai ziemeļos nebijāt?

—   Kā ne, biju. Bet neilgi. Kara pirmajos mēnešos.

—   Droši vien jūs toreiz daudz ko pārdzīvojāt?

—  Jā, bija grūti.

Acīm redzot viņš negribēja svešam cilvēkam stāstīt par to, kas noticis ar viņu kara pirmajos mēnešos. Brjancevs to saprata, un tas viņam patika.

—   Nu, bet varbūt jūs atceraties pagrabu Saulkalnē, atceraties, kā pārgājāt fronti?

Koršunova lielās, pelēkās acis šķita ieplešamies vēl platāk. Vērīgi un uzmanīgi, it kā pūlēdamies ko atcerēties, viņš ilgi lūkojās Brjancevā, un tad teica:

—   Jā, pagrabu es atceros, bet jūs, lūk, neatceros.

—    Es jau tur arī nebiju, — Brjancevs pasmaidīja, vērodams, ka Koršunova izbrīns aug. Un varbūt tādēļ, ka Brjancevs pasmaidīja un pasmaidīja tik jauki un atklāti, kaut arī mazliet viltīgi, Koršunovs, pats par to priecādamies, sajuta pret viņu uzticību.

Koršunovs sīki, ar viņam piemītošu precizitāti izstāstīja, kā viņi kopā ar leitnantu Sediehu un rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju izkļuvuši no ielenkuma, kā pēc tam nonācis izvietošanas punktā un no turienes — citā pulkā, par ko viņš toreiz ļoti skumis: bijis pieradis pie leitnanta, ar kuru kopā tik daudz ticis pārciests!

—   Jūs, liekas, šeit dzīvojat kopā ar saviem draugiem?

—   Jā, mums palaimējās. Kopā ar Morozovu un Golovļovu visas frontes izgājām, kopā'

, arī šurp devāmies.

Kad viņš sāka stāstīt, kā viņa draugi cēluši rūpnīcu — ķieģeli pie ķieģeļa, kā pa skrūvītei, pa uzgrieznītim savākuši darbgaldus, Brjancevs viņa saudzīgajos un vēlīgajos vārdos saklausīja dziļu mīlestību pret cilvēkiem, pret kopējo darbu un vairs nedomāja, ka Koršuno-

vam un viņa draugiem varētu eksistēt vēl kāda cita, otra dzīve.

Bet Koršunovs stāstīja, kādu nemieru an uztraukumu viņi pārdzīvojuši, izlaižot pirmo turbinu. kā pārgājuši uz ātrvirpošanu.

Viņš skatījās Brjancevam acīs, vaigi tam piesārta un balss skanēja, ar tādu degsmi un pārliecību viņš runāja par saviem draugiem:

—    Šeit mūs uzņēma partijā… — viņš mazliet sastomījās, vēl vairāk nosarka, un Brjancevs nevarēja nepasmaidīt, jautājot, kas vēl šeit noticis. Pie šiem vārdiem Koršunovs galīgi apjuka, apjuka bezgala smieklīgi, pat līdz asarām, un novērsa skatienu.

—   Jūs… tikai nestāstiet. Paška Morozovs, jupis viņu rāvis, šeit pirmo reizi dzīvē bučojās, man tā lieta ir skaidra.

Brjancevs sāka smieties. Koršunova stāstījums viņa iztēlē radīja labu cilvēku priekšstatus. Brjancevs piecēlās. Bet Koršunovs pēkšņi paraudzījās pulkstenī un klusiņām novaidējās: nokavējis, nudien, nokavējis. Uz kurieni? Koršunovs apgrieza visas kabatas otrādi, izrādījās, ka viņam līdz tikai desmit rubju.

—    Klausieties, ko nu lai dara? Ko? Pulksten četros no slimnīcas izraksta Ņinu Morozovu, bet visa nauda mājās. Ziedi… — Viņš jau skrēja uz durvīm.

Brjancevs viņu panāca:

—   Paņemiet no manis. Starp citu, es arī esmu brīvs. Drīkstu iet jums līdz? ■

—    Braucam, — paķēris Brjancevu zem rokas, kategoriski paziņoja Koršunovs. — Pārāk nedzīšu, — atvērdams Brjancevam savas mašīnas durtiņas, viņš nosolījās…

Kad viņi ar diviem milzīgiem puķu pušķiem iegāja slimnīcas vestibilā, tur jau atradās vairāki cilvēki. Brjancevs uzreiz uzminēja, kurš no viņiem ir Morozovs, — visu jaunu tēvu sejas rotā tāds smaids, it kā lupu kaktiņi būtu cieši piesaistīti pie ausīm. Bet šis nervozēja, grozīja pirkstos pogu, un papirosa gals viņa mutē bija ieguvis pavisam dīvainu izskatu, bet Golovļovs stāvēja blakus un centās pārliecināt:

—    Nu ko tu tagad vairs uzvedies kā negudrs, muļķis tāds! Puika piedzimis? Piedzimis. Trīs kilo astoņi simti? Trīs kilo astoņi simti.

Koršunovs klusi pajautāja:

—    Izraksta?

Morozovs papurināja galvu, paraustīja plecus, kaut ko parādīja ar rokām — tas, jādomā, nozīmēja «jā», tomēr nez kādēļ tik ilgi neviens nenāca ārā. Beidzot durvīs parādījās viņa sieva ?s’ina. Morozovs metās pie viņas. Sasarcis, apjucis, izpūris viņš stāvēja sievas priekšā, nezinādams, ko tagad iesākt, pat «labdien» nepateica un tikai bikli pastiepa rokas. Golovļovs vairākkārt ieklepojās, un Morozovs. it kā sapraiis, liegi noskūpstīja sievu starp uzacīm un pēc tam, pavisam saliecies, neveikli paņēma rokās neizsakāmi dārgo debeszilo tīstokli. Kads priecīgi iesniejās, kāds atmeta segas stūri, bet sieva raudzījās Morozova ar tik laimīgām un mirdzošām acīm, ka Brjancevs neizturēja un novērsās — viņu aizkustināja šis prieks.

Bet jau pēc brītiņa Morozovs atguvās un kļuva skaļš:

—   Kādēļ mašīnu? Ņinočku aizvediet, bet mēs ar dēlu iesim kājām, puisim jāparāda pilsēta.

—   Viņam taču acīs vēl viss ačgārni radās, — Golovļovs norūca.

Morozovs nesaprata, domāja, ka to attiecina uz viņu, un kļuva vēl skaļāks:

—   Tev pašam viss ačgārni rādās! Ejam kājām! — viņš tomēr lūdzoši paskatījās uz sievu, un tā piekrītoši pamāja.

Visi izgāja uz ielas. Jokodamies garām gāja jaunieši — kombinātā bija beigusies maiņa.

Un pēkšņi sāka plūst varenas rūpnīcas sirēnas skaņas, tās izplūda gaisos smagnējas, jautras,' aicinošas; uzmanīgi pagriezis bērnu, Morozovs iesaucās: >

—   Skatieties! Klausās!

Uz pasauli — uz debesīm, uz sejām, uz kokiem — patiesi raudzījās tādas pašas mirdzošas acis kā mātei. Šķita, ka viņš patiesi ieklausās savas dzimtenes parastās, darbīgās dienas skaņās …

Brjancevs nodeva Kurbatovam savu ziņojumu par braucienu uz Visocku. Ziņojums

bija uzrakstīts sausi un lietišķi; kad Kurbatovs to izlasīja un nolika sāņus, Brjancevs izstāstīja viņam visu, visu — gan kā «apslacījuši» turbinu, gan k§ sagaidījuši bērnu. Kurbatovs klausījās un nepārtrauca. Brjancevs stāstīja tik dzīvi, ka šie cilvēki gandrīz vai reāli nostājās Kurbatova priekšā, un viņš pat nožēloja, ka pats nebija turp braucis.

Brjancevs apklusa.

—    Nu, bet man ir šādi jaunumi. Ratenaua slepkavas nomestais vecais krekls, kā es noskaidroju, droši varēja piederēt militarai personai, kas turpina savu dienestu vēl tagad. Uz šī krekla ir tās da|as numurs, kurā dienēja Sedichs. Sai daļai numura vairs nav; tagad tā ir gvardes divizija, kurā mēs abi bijām. Atceraties Golovanova liecību — par karavīru? Garš, ar tievu vidukli kā lapsenei?

—   Atceros.

—   Tātad jāsūta uz turieni prātīgs, uzmanīgs cilvēks, tāds, kurš spēj iedzīvoties armijas vidē. Meklēšana droši vien ieilgs… Kā jums šķiet, ko mēs varētu sūtīt?

Brjancevs uzskaitīja vairākus uzvārdus. Nē, vieni bija aizņemti, otri — atvaļinājumā. Brjancevs teica:

—   Nu, tātad braukšu es.

—   Jūs man esat šeit vajadzīgs. Bet kā jūs skatāties uz Lavrovu? — Brjancevs nesaprata. Kurbatovs paskaidroja, ka uz viņa lūgumu Lavrovs pārcelts uz šo daļu un k$ šodien vai rīt viņam jāaizbrauc.

—   Sirsnīgs, vienkāršs cilvēks, — pēkšņi satraukti sacīja Kurbatovs. — Viņš droši vien ļoti brīnīsies par to. Sākumā viņš nezinās pārcelšanas iemeslu, jo, neradot ne mazākās aizdomas, Lavrovam viegli un brīvi jāiejūtas draudzīgā saimē, kurā iezadzies ienaidnieks.

Arī Brjancevs uztraucās, klausoties majorā. Jā, viņam taisnība, Lavrovs var palīdzēt. Viņš varbūt vienkārši pat pazīs ienaidnieku pēc sejas …

Uz galda ieskanējās telefons, un Kurbatovs nocēla klausuli:

—   Ā, tas esat jūs! Sen neesam redzējušies. Kā klājas?… Nu nē, droši vien… Ja būsiet vajadzīgs, — izsaukšu. Es dzirdēju, jūs neesot apmierināts ar pārcelšanu?…

Un Brjancevs noskārta, ka zvana Lavrovs, gribēdams pirms aizbraukšanas atvadīties.

Pirms trim dienām, aizsūtījis Brjancevu uz Visocku un palicis viens, Kurbatovs nolēma turpināt meklēšanu, tikhi nevis no kabineta, pie galda sēžot un — jau kuro reizi! — uzstādot arestētajiem jautājumus, bet uz vietas. Skudarevskis jau bija izteicis visu, ko zināja, un izrādījās, ka zināja viņš ļoti maz, bet Iliginss, jādomā, stingri nolēmis liegties, viņš izlocījās, nepateica pašu galveno, ko Kurbatovam tik ļoti vajadzēja uzzināt. Higinsa pratināšana nedeva iespēju pat noskārst,

kādus īsti uzdevumus viņš atvedis grupai. Skaidrs, Higinss lieliski saprot, ka, tiklīdz viņš izstāstīs par šiem uzdevumiem, grupa tūlīt iekritīs, neviens nedabūs ne soli paspert. Higinss liedzās, un tas lieku reizi Kurbatovam lika domāt, ka viņš to dara ar nolūku — gaida, kamēr grupa šos uzdevumus izpildīs. Uz ko īsti cer Higinss?

Savās pārdomās Kurbatovs atkal atgriezās pie Ratenaua, pie tām ziņām, kuras tika atrastas viņa mājā. Viņš, Ratenaus, nedomāja, ka ir atklāts, un nemaz netaisījās nozust pēc mēģinājuma nogalināt Pozdniševu.

Kurbatovs atkal un atkal nāca,pie slēdziena, ka viņu kāds aizturēja «Elektriķī», ka tur sēž ienaidnieks. Anonimā vēstule par Voronovu lieku reizi apstiprināja viņa secinājuma pareizību.

Sais dienās ģenerālis ienāca viņa kabinetā un, ieskatījies tik labi zināmajos izmeklēšanas materialos, domīgi uzsita ar zīmuli pa mapi:

—    «Elektriķim» jāpievērš vairāk vērības, «Elektriķim». Jūsu spriedumos viss pareizi, taču vajag pasteigties. Lūk, — ģenerālis izņēma Skudarevska pratināšanas protokolu,

—   šis tips teica, ka viņiem bijis pavēlēts drīzā laikā — pēc pusotra, diviem mēnešiem — būt gataviem aizbraukšanai. Kādēļ? Tādēļ, lai pēc notikumiem «Elektriķī» neviens neiekristu.

Ģenerālis aizsita vākus un piecēlās:

—   Mēs nupat ar apakšpulkvedi Jarošu runājām par šo lietu. Secinājums mums abiem

bija vienāds: jāsleidzas. Vārdu sakot, gaidu jūs parit, ziņojiet par visu jauno, ko pamanīsiet.

Viņš izgāja, pa paradumam novēlējis veiksmi darbā.

«Elektriķa» partijas komitejas ‘sekretārs jau zināja, ka par Pozdniševa saindēšanu interesējas izmeklētāji. Tāpēc, kad Kurbatovs pie viņa ienāca, sekretārs nemaz nebrīnījās. Bez steigas viņi apsēdās līdzās uz ādas divana, kā jau cilvēki, kuriem gaidāma ilga saruna, aizsmēķēja, un tikai tad Kurbatovs tieši, bez aplinkiem sacīja:

—   Man gribētos apskatīt visus komisijas materialus. Es taču, — viņš pasmaidīja,

-      pats esmu bijis inženieris, varbūt varēšu orientēties.

Sekretārs nocēla vietējā telefona klausuli, kaut kur piezvanīja un nolika klausuli.

—    Sakiet, vai mūsu rūpnīcā ir ienaidnieks! Es jums jautāju kā komunists komunistam.

—          Jā, — Kurbatovs mierīgi atbildēja.

—   Es domāju, ka ir. Taču nav izslēgta varbūtība, ka šis nelietis nesā kabatā tādu pašu partijas biļeti kā es un jūs un varbūt sapulcēs jūs pat kritizē. Tāds ienaidnieks ir sevišķi bīstams, viņu grūti pazīt.

Atnesa materialus. Sekretārs nodeva tos Kurbatovam.

:— Es jūs netraucēšu, atsēdīšos, lūk, še, un apskatīšos. Ja gadīsies kādas neskaidrības … — Kurbatovs teica.

Viņš tā aizrāvās ar lasīšanu, ka nepievērsa nekādu uzmanību ne telefona zvaniem, necilvēkiem, kuri nāca pie sekretārā. Tikai vienu reizi viņš atrāvās no dokumentiem, izdzirdis balsi, kas šķita pazīstama. Garš, saviem gadiem nesamērīgi švītīgs, patukls vīrietis sēdēja pie sekretārā galda un mierīgi, nesteigdamies stāstīja par šīsdienas ieskaites gaitu savā seminārā:

—    Galvenos vilcienos visiem pieklājīgas, pat joti pieklājīgas zināšanas. Es par to, protams, runāju ar zināmu prieku, tomēr es nelielos. — Viņš minēja dažus uzvārdus, tai skaitā arī Voronovu, un tikai tad Kurbatovs skaidri atcerējās, kur viņi tikušies: tur, lejā, pie ieejas, kādā no pirmajām izmeklēšanas dienām. Arī toreiz viņš runāja par Voronovu, tiesa, bez kādas godbijības. Jā, tas pats, un viņa uzvārds — Kozjukins.

Kurbatovs atkal sāka šķirstīt dokumentus, iedziļinājās tekstā, pētīja ciparus. Viņam nācās grūti izprast visas detaļas: gadi no atmiņas daudz ko izdzēsuši un bez tam elektrotechnika institūta ceturtajā kursā bija fakultativs priekšmets, tas nozīmē — gribi apmeklē lekcijas, negribi — neapmeklē. Un nav ko slēpt, ne jau vienmēr viņš arī apmeklēja šīs lekcijas, dodot priekšroku futbolam, akadēmiskajai afrēšanai vai pastaigai ar meitenēm, un tagad Kurbatovs rāja pats sevi.

Kad Kozjukins izgāja, Kurbatovs, nepa

cēlis, acis no papīriem, jautāja partijas komitejas sekretaram:

—   Vai Voronova tika vainota avarijā?

—   Jā. Šis pats bieflrs, kurš tikko pie manis bija, izvirzīja tādas domas. Tiesa, vēlāk gan, kad komisija aizbrauca, atvainojās Voronovai. Bet kāds tam sakars ar Voronovu, jūs taču redzat, ka viņa nav vainīga. Tā ir rūpnīcas vaina… vai kaitniecība. Bet mēs kā strausi esam slēpuši galvu zem spārna: «Mēs brāķi neražojam», «Līdz šim mums neviens nav pārmetis!». Piedodiet, man jāiet pie direktora …

—          Mēs vēl tiksimies, — teica Kurbatovs,

—    kamēr nebūšu beidzis ar šiem dokumentiem, es nekur neiešu.

To vēl bija daudz, šo papīru, ļoti daudz, un Kurbatovs tos apskatīja pavirši. Ticis līdz mapei ar Voronovas techniskajām dienasgrāmatām, viņš mapi vienkārši atlika sāņus: droši vien nav vērts pie tām kavēt laiku — diezin vai tās uzvedīs uz pēdām …

Bet tūlīt notvēra pats sevi pie domas, ka viņš vienkārši grib atvieglot sev darbu. Nē, ja reiz esi ķēries pie arkla, neskaties atpakaļ. Viņš paņēma mapi ar Voronovas piezīmēm un piegāja pie loga. Tur bija gaišāks.

Pēc brīža viņš jau pilnīgi bija iegrimis aprēķinos, dienasgrāmatas salisajā tekstā, rasējumos …

Atgriežoties partijas komitejas sekretārs sastapa Kurbatovu pie savādas nodarbošanās.

Viņš stāvēja pie loga ar papīra lapiņu rokā un grozīja to gan šā, gan tā, cēla tuvāk pie acīm, grieza uz otru pusi un skatījās pret gaismu, kā ārsti apskata rentgena uzņēmumus.

—   Paraugieties šurp, — viņš aicināja sekretāru pie loga. — Jūs redzat šos skaitļus?

—   Jā.

—   Tie ir rakstīti virs izdzēsta. Ļoti rūpīgi izdzēsts un ļoti rūpīgi uzrakstīts.

Arī sekretārs rauca pieri un grozīja papīru, skatījās pret gaismu, cēla tuvāk pie acīm … '

—   Jā, rakstīts virs dzēsta. Tātad . .. tātad Voronova pēdējā mirklī izdzēsusi nepareizo ierakstu un, tā sakot, ierakstījusi pareizo korektivu? To jūs gribat teikt? Bet komisija un arī es pats._..

—   Nē, — Kurbatovs atbildēja. — To es negribu teikt. Es šo lapiņu paņemšu un nodošu laboratorijā; tur noteiks, kas bijis uzrakstīts iepriekš.

Jau savās mājās, gaidot ekspertizes rezultātus, Kurbatovs izvirzīja desmitiem dažādu hipotēžu. Mājās domas rosījās grūtāk nekā darbā; tur, kabinetā, bija tik nomierinoša atmosfēra: paklājs, kurā noslāpa soļu troksnis, mierīgas, tumšas krāsas sienas, mierīgas, tumšas mēbeles un — neviena lieka priekšmeta. Šeit, istabā, virs dīvana karājās bise un medību soma, visu pretējo sienu no grīdas līdz pat griestiem aizņēma grāmatu plaukts,

bet uz galda stāvēja nieciņi, nevienam nevajadzīgi, taču sirdij mīļi.

Māte atgriezās no skolas un pārtrauca viņa pārdomas:

—   Tu jau mājā? Bet es aizkavējos vecāku sapulcē. Zini, blakus kāpnēs dzīvo tāds puišelis, ugunīgi sarkaniem matiem. «Dimka Zīmulis» — skolā vienkārši nav glābiņa no viņa. Direktors — par izslēgšanu, bet es — par audzināšanu …

Kurbatovs pasmaidīja, raudzīdamies uz viņu. Šķila, māte nemaz nav kļuvusi vecāka. Viņš uz mirkli iedomājās, kā māte strīdējās ar direktoru, un viņai par pārsteigumu piegāja klāt un apskāva — vājiņu, nogurušu, tik tuvu un tomēr tik tīkami jaunu, kāda var būt tikai māte.

Viņa liegi paņēma to pie rokas un pievilka sev klāt:

—   Nu neblēņojies, lūdzu, neblēņojies. Ja grūti, tad saki, neslēp, ļaužu vidū pat mirt nav smagi. Man tavi noslēpumi nav vajadzīgi, es par tiem nejautāju, bet papirosus sūkt vienu pēc otra arī neļaušu. Nu, saki: vai grūti?

Kurbatovs sāka skaļi smieties un neko neatbildēja. Māte arī tāpat visu saprata. Kad viņa bija izgājusi, viņš atkal sāka soļot pa istabu, tad apsēdās pie galda un ņēmās zvanīt uz laboratoriju.

ilgu laiku tur bija aizņemts: izdzirdis īsus signālus, Kurbatovs, nenolicis klausuli,

nospieda ar pirkstu dakšiņu un zvanīja atkal. Beidzot atbildēja.

—   Kādēļ jums visu laiku aizņemts? — Kurbatovs jautāja. — Kā jums veicas?

—    Biedrs majors? Mēs atkal visu laiku jums zvanām, bet vienmēr aizņemts.

—   Nu kā, izdarījāt?

—    Izdarīt jau izdarījām, biedri major, bet… — laborants sastomījās. Tomēr vajadzēja pārbaudīt. Saprotiet, biedri major, tur tas pats vien bijis uzrakstīts.

Pienāca pusnakts, bet Kurbatovs vēl arvien soļoja un soļoja, domāja un domāja. Un vienmēr viņš atgriezās pie domas par anonimo vēstuli; tas, kurš to rakstījis, ir rakstījis ar tādu aprēķinu, ka izmeklētājs vispirms sāks interesēties par Voronovas malerialiem. Ieinteresēsies, atradīs pareizus skaitļus, bet tie būs uzrakstīti virs dzēsta, un, lūdzu, — pierādījums rokā. Sis «kāds» parūpējies par pierādījumiem, taču savā gādībā aizšāvis garām.

Bet kas tad viņš ir? Kas pirmais Voronovu apvainoja, atklāti apvainoja avarijā? Kozjukins? «Tu esi noguris, biedri major, tu kļūsti pārāk modrs un aizdomīgs. Kur ir pamats domāt, ka cilvēks, kuram nav absolūti nekāda sakara ar šiem rasējumiem, — starp konstruktoriem viņa vārds nav minēts, — ka tieši šis cilvēks būtu šai lietā iejaukts. Pagaidām nav pamata!»

Lavrova neierasti bezdarbīgajai dzīvei pienāca necerēts gals; sākumā viņš par to priecājās, bet vēlāk prieks pārvērtās neizpratnē.

Dodamies uz apgabala štābu, Lavrovs ilgi tīrīja no savas cepures tur neesošus putekļus.

Viņu pārcēla uz citu kājnieku divīziju par bataljona komandiera vietnieku. Apgabala štābā pulkvedis Chochlovs, pasniegdams viņam komandējuma zīmi, uzsmaidīja kā senam paziņam un teica dažus pavadu vārdus:

—   Neskumstiet, vecākais leitnant. Cik gadus jiis nodienējāt iepriekšējā daļā?

—   Iepriekšējā? — Lavrovs pārjautāja.

—    Divpadsmit gadus. Pēc hospitaļa kā pārgāju no flotes uz sauszemi, tā arī paliku…

—   Solids stāžs. Jūs pats iesniedzāt raportu par pārcelšanu?

—   Nē, raportu neesmu sniedzis.

Chochlovs domīgi nogrozīja galvu. I

—   Jūsu norīkojumu parakstījis … Tātad, biedri vecākais leitnant, ierodieties garnizona priekšnieka štābā un tur… Jus zināt, kur stāv jūsu daļa?

—   Nē, nezinu.

—   Kad būsiet sagatavojies — piezvaniet man. Turp katru dienu iet mašīnas, nokārtosim.

Lavrovs pateicās un, tā arī neko nesapratis, aizgāja.

Viņš piezvanīja Kurbatovam; tas, gluži

it kā būtu gaidījis viņa zvanu, tūlīt nocēla klausuli:

—   Ā, tas esat jūs! Sen neesam tikušies. Kā dzīvojat?

Lavrovs izstāstīja par jauno norīkojumu un jautāja, vai viņš šeit pilsētā Kurbatovam vēl esot vajadzīgs.

Tas atbildēja, kā Lavrovam šķita, vienaldzīgi:

—  Nē, droši vien ne… Ja būs vajadzība — izsaukšu. Jūs, kā es klausos, neesat apmierināts ar jauno norīkojumu?

—   Pavēle paliek pavēle, — Lavrovs atteica. — Laikam tā vajadzīgs …

—   Iespējams, iespējams, — Kurbatovs atsaucās. — Atvadīties uz ilgu laiku, jādomā, nevajadzēs, tagad jūs esat mūsu apgabalā. Kad ieradīsieties pilsētā — piezvaniet. Visu labu.

—   Visu labu.

Vel atlika par visu paziņot Katjai. Zvanīt uz rūpnīcu nebija nozinies — rūpnīcas pārvalde viņa nemēdza uzkavēties. Pēc Pozdniševa saslimšanas Kaiju iecela par cecha inženieri, un pa telefonu viņu bija grūti sameklēt: rūpnīcā beidza uzstādīt spiedes.

Lavrovs veltīgi izgaidījās pie rūpnīcas vārtiem; maiņa beidzās, bet Katja vēl arvien nenāca — acīm redzot viņa aizbraukusi agrāk. Sargs jau pazina Lavrovu, zināja arī, kādēļ tas šeit stāv, un meta līdzjūtīgus skatienus uz viņa pusi. Lavrovs, smagi nopūties, nolēma

atstāt viņai mājās zīmīti. Nu ko lai dara, laikam nāksies aizbraukt, Katju nesatikušam. Un nekas, itin nekas vel nav pateikts. «Var jau būt, ka tā arī ir labāk,» Lavrovs prātoja, «varbūt laiks pārbaudīs jūtas, lai gan kas tur ko pārbaudīt, neesmu vairs nekāds sešpadsmitgadīgs puika.»

Lai arī kā viņš centās sevi mierināt ar šīm domām, tomēr bija skumji aizbraukt no pilsētas, netiekoties ar Katju.

Kā jau bija norunāts, viņš piezvanīja Chochlovam, un tas pateica, ka pēc divām stundām uz diviziju braucot vieglā mašīna un, ja Lavrovs vēloties… Protams, ar mašīnu bija ērtāk. Brauca apakšpulkvedis Sedichs; Lavrovam šis uzvārds neko neizteica. Sedichs sasveicinājās atturīgi, taču varēja redzēt, ka viņš priecājas par cejabiedru — braukt vajadzēja, «ja nepārkāpj noteikumus», krietnas piecas stundas.

Viņi vēl nebija paguvuši izbraukt no pilsētas, bet Sedichs jau visu zināja par Lavrovu un nemaz nebrīnījās par viņa pārcelšanu — kas tur liels, parasta lieta.

Lavrovs kautrējās uzstādīt Sedicham jautājumus. Atlaidies pret mīksto sēdekli, Sedichs sāka stāstīt pats, lēni, bieži nogrimdams domās, it kā gribētu atcerēties, kas vēl sakāms:

—   … Jūs dodaties uz lielisku daļu. Spriediet pats: Ļeņingradas blokādes pārrāve, fašistu sakāve pie Narvas, Tallinas atbrīvošana … Pēc tam Kenigsberga, Krance,

Stetina … — Sedichs ar patiku nosauca šīs pilsētas, divizijas uzvaras ceļa iezīmētājas.

—   Protams, ir daļas, kas cīnījušās pie Maskavas, Staļingradā, kas ieņēmušas Berlini. Bet mēsL kā redzat, arī esam darījuši savu darbu. Jūs gaida pamatīgs darbs, biedri Lavrov. Ļaudis mums labi, sadraudzēsieties ātri. Kurā bataljonā jūs būsiet? Pie Moskvina? Lielisks virsnieks, mierīgs un lietpratīgs…

Tā Sedichs iepazīstināja Lavrovu ar daļu, pēc tam saruna neviļus ievirzījās par ģimenes tematu; Sedichs ar neslēptu lepnumu pastāstīja, ka viņam esot divas meitas, pavisam jauki skuķēni.

Lavrovs teica:

—   Es esmu neprecējies.

—   Cik jums gadu?

—   Trīsdesmit viens.

—   Laiks, laiks, — Sedichs pasmaidīja.

—   Nu, esam klāt.

Viņi abi reizē iegāja namiņā, kurā atradās pulka štābs, un Sedichs, nenoklausījies, ka Lavrovam jāstādās priekšā vadībai, kaut kur aizgāja. Lavrovs palika viens, arī uz ielas bija tukšs, nebija neviena, kam pajautāt, kur atrodas daļas dežurants vai pulka komandieris. Lavrovs pieklauvēja pie vienām durvīm, viņam neatbildēja, pie otrām —’arī ciet, tad viņš izliecās pa logu un ieraudzīja, ka uz štābu nāk kāds virsnieks.

—    Neviena nav? — virsnieks jautāja.

—    Tāds tukšums mēdz būt vienmēr pirms inspekcijas pārbaudes.

Tonī, kādā tika pateikti šie vārdi, Lavrovs saklausīja ironiju, un viņš neatbildēja.

—   Kas jūs esat, jauniņais, vai? Priekšā stādīties? Apakšpulkvedis Sedichs laikam pilsētā.

—   Vai tad viņš ir pulka komandieris?

—   Nu jā, kurš gan cits… Bet es, lūk, atnācu pie štaba priekšnieka, laikam mazgās galvu, — viņš iesmējās, — ar to pie mums neskopojas. Kādā amatā būsiet?

—   Bataljona komandiera vietnieks.

—   Nu, tas jau ir vieglāk. Lūk, man — transporta rota, tā tik ir varza.

Viņš apklusa, redzams, «sailgojies» pēc gaidāmā rājiena, arī Lavrovs klusēja, — viņam nemaz negāja pie sirds šie vārdiņi — «mazgās galvu», «tukšums pirms inspekcijas pārbaudes». Kad Lavrovs pēc stundas izgāja no pulka štaba, transporta rotas komandieris bija pilnīgi izgaisis no prāta. Sedichs Lavrovu saņēma laipni. Tiesa, šoreiz apakšpulkvedis bija lietišķāks, taču beigās viņš sevišķi vēlīgi paspieda Lavrovam roku un pasvītroti, ar īpašu uzsvaru, teica:

—   Vērojiet ļaudis. Nu, vēlu sekmes …

Bataljona komandierim Lavrovs tūlīt uzticēja savas bēdas:

—   Vienkārši sakot, es nemaz nezinu, ar ko pie jums lai sāku …

Lavrovam sākās spraigas dienas. No rīta

līdz pašam vakaram laiks pagāja gan šaujlaukos, gan «klasēs». Šis «klases» bija neparastas: divdesmit kvadrātmetru norobežoti ar pazemu, no klūgām pītu žogu, bet griestu vietā — zila debess.

Jau pirmajās dienās viņš ievēroja trūkumus. Daži leitnanti — vadu komandieri — bija vāji sagatavojušies PSRS vēstures stundām; kāds jauniņš, nupat kā no skolas sola ieradies, noturēja savu stundu tik bāli, ka vēlāk Lavrovs paveda viņu sāņus un bez aplinkiem noprasīja:

—   Sakiet, kam jūs stāstījāt par Suvorova karagājienu!

—   Saprotams, zaldātiem.

—   Nē, zaldātiem gan ne. Vai jūs jau esat iepazinies ar vada personālo sastāvu?

Leitnants nosarka kā meitene un noliedzoši papurināja galvu:

—   Nē, vēl neesmu paguvis.

—   Nu redzat, jūsu vadā tikai trīs ir beiguši sešas klases, mazāk nav neviens. Caurmērā — septiņgadīga izglītība. Un tas nav tikai pie jums, tā ir gandrīz visur. Kādēļ tad jūs stāstāt viņiem to, ko viņi zina tikpat labi kā jūs… Maz esat strādājis, vajag vairāk strādāt. . .

Taču līdz ar to viņam uzkrita arī kas cits. Tāpat kā visur, arī šeit ļaudis dzīvoja saskaņotu darba dzīvi, mierīgi un pārliecināti. Celšanās, rosme, pēc tam nodarbības, bet vakarā — atpūta, un Lavrovs ar paliku klausījās jauneklīgajās, spēcīgajās, veselīgajās

balsīs, skaļajos smieklos, izsaucienos volejbola laukumā, rāmajās pārrunās otrās rotas staršinas Seiko tradicionalajos «smēķa uztīšanas brīžos».

Seiko dienēja jau sen, ar savu divīziju bija nostaigājis daudzus simtus kilometru, tā viņam bija ir dzimtās mājas, ir ģimene. Sī smagnējā, bet apbrīnojami veiklā ukraiņa Seiko dzīves pieredze pārsteidza Lavrovu. Arī lasījis Seiko bija daudz, viņa teltī vienmēr varēja redzēt jaunas grāmatas, un kādas tikai tur nebija: gan «Anna Kareņina», gan «A, Oslrovska raksti», gan Flobers, gan Bloka dzeju krājumiņš, ko viņš bija atradis bibliotēkā, un, beidzot, milzum daudz politiskās literatūras, ko staršina lasīja ar sevišķu patiku.

Dažas dienas pēc savas atbraukšanas Lavrovs šādā «smēķa uztīšanas brīdī» iegriezās pie Seiko un, neviena nepamanīts, atsēdās maliņā aiz apaļa granitakrnens, jau iepriekš sagatavojies dzirdēt kaut ko interesantu. Ap staršinu bija sasēdušies cilvēku piecpadsmit. Visi sameklēja smēķus, rāva sērkociņus un ar baudu ievilka pirmo dūmu. Dienas darbos nogurušiem cilvēkiem patika pasēdēt, uzsmēķēt un parunāt par šo un to.

—   Nu, par ko tad šodien stāstīsim? — jautāja Seiko. — Kaut ko aizgrābjošu?

—   Atlikt aizgrābjošo. Rauj vaļā ko zinātnisku.

—   Liecies mierā! Kaut ko jautrāku, piemēram, kādu pasaciņu, vai.

—  Ja pasaciņu, tad pasaciņu, — Seiko šķelmīgi, tikai izskata pēc nogrima domās.

Visi pievirzījās viņam tuvāk, jau iepriekš savilkdami lūpas smaidā, tie piebikstīja cits citam: nu tik turies, tūlīt sāksies.

_ — Kā es ar angļiem sarunājos, — esmu stāstījis?

—   Nē, nē, neesi stāstījis, pūcē vaļā!

—   Nu, tā bija tāda — neoficiālā lieta. Pagājušajā rudenī aizbraucu uz pilsētu, iegāju pie sābra. Bet viņš, ziniet, dzīvo jaunā mājā Miera prospektā… sešstāvu namā, tikai pirms gada uzbūvēja. Vārdu sakot, viņš dabūja jaunu dzīvokli, gan rūpnīcai tuvu, gan dzīvoklītis kā konfekte — dievs dod misteram Tvisteram tādu. Tātad es ierados. Un, ziniet, uz tikšanās priekiem sēdāmies pie galda. Te pēkšņi — zvana. Viņa sieva gāja atvērt, dzirdam, priekšnamā atvainojas, pēc tam nāk iekšā. Mēs ar Gricko paskatāmies un — tavu brīnumu: angļi, nudien! Kāda delegācijā. Pāris vārdu teica kāds mūsējais, laikam pavadonis: tā un tā, viņš saka, esot atbraukuši pie mums, saka, paskatīties, kā dzīvo padomju strādnieki, piedodie't, saka, par ielaušanos. Nu ko, es domāju, šādu ielaušanos mēs pieļaujam, ja tev ir viza. Nu, apstaigāja dzīvokli… Gāzes vannu apskatīja. Siem palika. Viens no viņiem varen tekoši runāja krieviski, velns viņu zina, kur tik veikli iemanījies. Redzu, šis uz saimnieku gandrīz nemaz neskatās un tikai virzās man tuvāk un tuvāk.

«Jūs,» viņš saka, «kas esat?» — «Es,» saku, «esmu karavīrs, pēc dienesta pakāpes staršina.» — «Ļoti,» saka, «patīkami, es pats biju seržants,» — un sniedz man rociņu un nosauc tādu uzvārdu, ka pat izrunāt kauns … Vārdu sakot, tāds nelabs uzvārds, un, saprotiet, klāt tomēr bija sieviete. Jupis viņu rauj, nodomāju, pie tā tavi vecāki vainīgi, nu bet tālāko redzēsim. Un tā, skatos, piebrauc šis pie manis un jautā: vai ļoti, saka, dūšīgi, jūs gatavojaties karam?…

Seiko apklusa, ar baudu aizsmēķēdams pie kaimiņa papirosa. Lavrovs pasmaidīja: skat, kāds viltnieks, zina, kad jāapklust, pašā interesantākajā vietā. Stāstītāju gan skubināja, bet viņš mierīgi atteica:

—   Nesteidzies. Kozmu Prutkovu esi lasījis? Tur jau ir tā lieta, ka neesi lasījis. Steiga, viņš saka, nepieciešama, tikai blusas ķerot.

Viņš nogaidīja, kamēr apklust smiekli.

—   Pie kā tad mēs apstājāmies? Jā … Ko lai dara, saku, ja jau jūs gatavojaties, vai mēs lai sēžam rokas klēpī salikuši?

Viņš saviebās un saka: «Jums ir tāda dziesma par bruņu vilcienu uz rezerves ceļa.» — «Jā,» es saku, «biedra dzejnieka Svetlova dziesma.» — «Par tādu dzejnieku,» saka, «neesmu dzirdējis, bet, ka bruņu vilcienu no rezerves ceļa esat noveduši, to gan es zinu.»

«Nu,» es atbildu, «tie ir meli, mister… Nepareizās avīzes lasāt. Tie jau esat jūs, kas

Korejā tādas lietas strādājat, ka …» — skatos, šis kļuvis varen možs. Nē, es domāju, še tev piga, — lai izvairītos no protesta notas, noklusēsim, ko īsti jums nāktos saņemt par šādām lietām.

«Nu labi,» saka, «atstāsim šo kutelīgo jautājumu, bet pasakiet man, — vai jūs parakstījāt Miera padomes aicinājumu?» — «Kā tad citādi,» saku, «protams, ka parakstīju.» — «Nu bet kādēļ tad jūs esat armijā? Miers un armija, kā saka, — dažādas lietas.» — «Tādēļ, ka mēs mieru sargājam, mister… Un vispār, mister,» es saku, «jums vajadzētu politiski vēl augt.» — «Nu labi, atstāsim arī šo jautājumu. Bet kā,» šis prasa, «jums patīk jūsu ierocis?» — «Nekas,» es atbildu, «ierocis bez mazākās kļūmītes.»

Skatos, šis atkal viebjas, — nav pa prātam. Bet es, saprotiet, nevaru nociesties, tā vien gribas pateikt ko dzēlīgu. Ar visiem spēkiem valdos. Un, redzams, viņš arī grib ko jautāt, bet baidās. Nu, tā arī šķīrāmies, es pat nopūtos, — maz iznāca parunāties.

Tātad šie aizgāja. Arī mana sābra sieva aizgāja uz bērnudārzu pēc dēlēna, bet mēs ar draugu nogājām lejā garažā viņa «Pobedu» apskatīt. Skatāmies, arī angļi stāv pagalmā.

Pagalms pilns ar dažādiem dēļiem, grāvjiem, kaļķiem, ķieģeļiem — vārdu sakot, tāds jūklis kā pie Bābeles torņa. Un tur rotaļājas

trīs bērni, kaut ko rakņā, ta ar māliem nosmērējušies, ka skatīties nelabi… Angļi cits ar citu sačukstas un rāda uz bērniem, sak, lūk, kāda viņiem bērnība, pa pažobelēm, pa dubļiem.

Skatos, tas, kurš tik veikli krieviski iemanījies, pieiet pie viņiem un jautā: «Kāpēc tad jūs šeit rotaļājaties? Jums taču ir gan rotaļu laukumi, gan parki, gan bērnudārzi?» Te pieceļas mana sābra dēlēns, cekuls viss vienos mālos, rokas netīras, un atbild: «Skaidrs,» saka, «ka ir.» — «Kāpēc tad jūs pa pagalmu?» — «Bet mēs, tēvocīt, Volgu—Donu būvējam. Lūk, šo, tā saucamo slūžu, — drīz atvērsim. Bet bērnudārzā,» viņš saka, «nav nekādu būvmateriālu, nav tādas izvēles kā šeit.»

Te atskrien mana sābra sieva un sāk žēloties: nu jau kuro dienu Vovka aizbēg no bērnudārza savu Volgas—Donas kanalu būvēt, skat, kā nosmērējies.

Es stāvu un smejos, bet Vovka sabozies un, pa daļai pie mātes, pa daļai pie mistera vērsdamies, iesaucas: «Nu un aizbēgu, liela muiža. Ne to vien vēl uzbūvēsim.»

Te es neizturēju; vārdu sakot, piegāju pie mistera un tā klusītiņām viņam: «Lūk,» es saku, «kam mums armija vajadzīga, saprotat? Lai bērnus aizsargātu. Bet mums,» es saku, «tagad daudz bērnu, pat .šādi knauķi būvē savus Volgas—Donas kanalus.» Te viņi

pagriezās un aizgāja, bet tas ar nepieklājīgo uzvārdu pat apkakli uzcēla.

Seiko beidza. Un kāds — Lavrovs neredzēja, kurš, — rezumēja stāstu:

—   Pareizi, mister, uzkrāmējuši tev čupiņu, nu un nečivini kā toreiz tas zvirbulis.

Un visi izplūda ska|os smieklos. Lavrovs klusītēm aizgāja un jau savā teltī, lampu iedegdams, nodomāja, ka būtībā tā arī politpārruna vien ir, gudra, patiesa, un jāaprunājas ar Seiko — lai viņš šādas «pasaciņas» stāsta vairāk, jādomā, viņam to ir liels krājums.

Bija jau vēls: dienas beigšanos pavēstīja dobjš lielgabala grāviens. No pašdarināta plauktiņa Lavrovs paņēma divas instrukcijas un atvēra tās. Šodien dienas kārtībā bija Degtjareva rokas ložmetējs, taču pēc instrukcijas vien daudz neko nevar iemācīties. Lavrovs aizvēra grāmatiņu un izgāja.

Seiko vēl nebija licies gulēt. Viņš kopā ar rotas dežurantu ieroču noliktavā pārbaudīja, vai viss savā vietā. Ieraudzījis Lavrovu, viņš nostājās pamatstājā.

—   Brīvi! Ziniet ko, biedri Seiko. Iedodiet man rokas ložmetēju, gribu papētīt… Nekļūdīgo ieroci, — viņš piemetināja, un Seiko saprata, ka virsnieks dzirdējis viņa «pasaciņu».

Pēc brītiņa Lavrovs bija atkal savā teltī, un, kad bataljona rakstvedis, atnesis Lavrovam divas vēstules, palūkojās iekšā, viņš redzēja pār galdu noliekušos gaišbrūnu galvu

un dzirdēja, kā Lavrovs sarunājas pals ar

sevi:

—   … Pēc tam noņemam savienojošo uzmavu tin rāmis ir izjaukts. Tagad — aizslēgs. Lūk, šeit — gropes, kas nodrošina stobra kanala noslēgšanu.

Rakstvedis, cenzdamies nesacelt troksni, uzmanīgi nolika vēstules uz pakāpiena.

Vēstules Lavrovs atrada tikai nākamajā rītā. Viena bija no tēva; tēvs rakstīja, ka bijis nodomājis iet pensijā, bet pārlicis un strādāšot pie koku pludināšanas darbiem. Otra vēstule bija no Katjas:

«Es zināju, ka agri vai vēlu Jums būs jāaizbrauc. Es daudz esmu domājusi par to, kas šai laikā ar mums noticis. Mēs esam cieši sadraudzējušies, Koja, un, atzīstos, man kļuva skumji, kad izlasīju Jūsu zīmīti. Ļoti gribas atkal Jūs salikt — ar Jums kļūst vieglāk dzīvot, tāpat kā toreiz, pirms divpadsmit gadiem. Jūs esat tik apbrīnojami spēcīgs un nosvērts, dažreiz rnan pietrūkst taisni šā spēka …»

Kad bataljona rakstvedis no savas telts ieraudzīja, kā vecākais leitnants Lavrovs, izdarīdams savus parastos rosmes vingrojumus, pēkšņi pagājās uz rokām, tad, nostājies atkal uz kājām, paskrējās un, strauji palēcies, apmeta gaisā salto, — viņš pie sevis noteica: «Zili brīnumi,» — apskauzdams šādu spēku. Salto! Tas vis nav nieka skrējiens līdz ezeram un atpakaļ!

ASTOTĀ NODAĻA

1

Svētdiena pienāca nemanot, un, no rīta pamodies, Lavrovs skumīgi nodomāja, ka paredzama tukša, neaizpildīta diena, ja neskaita divas vēstules, kuras noteikti jāuzraksta, un vakarā — koncertu klubā. Bibliotēka ciet; viņš pa ausu galam bija dzirdējis, ka daži pulka virsnieki šodien organizējot zivju zveju. Lavrovs piecēlās, apģērbās un gāja meklēt makšķerniekus.

Vecākais adjutants, spēcīgais, druknais kapteinis Gorochovs, pārbaudīdams savas makšķeres, no visa spēka raustīja no dzīslas gatavoto makšķeres auklu, kad Lavrovs viņam uzsauca:

—   Ko tad jūs, Aleksandr Venjaminovič, pudu smagas līdakas taisāties vilkt?

—   Visādi… gadās … — tas dvesa, pievilkdams auklu. — Man … nesen … kādas divas mārciņas smags asaris… — viņš sakārtoja pludiņu, pārbaudīja svariņu un pabeidza ar nopūtu, — norāvās!

—   Vai zināt, Aleksandr Venjaminovič, — Lavrovs, izstiepis kreiso roku, pataustīja tās bicepsu, — zināt, kāpēc makšķerniekiem šeit mēdz būt zilumi?

—   Nu? — neticīgi, lamatas jauzdams, tas jautāja.

Lavrovs ar plaukstas malu spēcīgi uzsita

sev pa bicepsu, it kā atmērīdams kādu garumu:

—   Parasti visi mēdz dievoties: «Nudien, lūk, šitādu līdaku noķēru!»

Gorochovs pablenza uz Lavrovu un pēkšņi iespurdzās, sāka smieties sīki un skanīgi, pats smieklos trīsēdams.*

—   Uz mata, vai, es vairs nevaru, nu uz mata! Mūsu transporta rotas komandieris 01šanskis vienmēr tā lielās. Aizpagājušo svētdien rādīja: lūk, viņš saka, šitāds līnis bija, puišiem atdevu, ub!

Pēc tam viņi nedrošā laivelē pārcēlās uz bieziem kārklu krūmiem aizaugušu saliņu. Upe pie saliņas bija dzi|a un dūņaina: piekrastes bedrēs, kā apgalvoja Gorochovs, dzīvojot ķīši un asari.

—   Varena vietiņa, kas to saprot, — jūsmoja Gorochovs, ņemdams ar diviem pirkstiem tārpu, uzmaukdams uz āķa un apspļaudīdams to. — Kad es aiziešu no dienesta, — noteikti ar saviem mazdēliem pa vasarām dzīvošu šeit. Kas par skaistumu!

—   Nekā tamlīdzīga, — no krūmiem pesimistiski atņurdēja Olšanskis. — Vecumdienās tu nodarbosies tikai pr viena veida makšķerēšanu: ar dakšiņu vilksi no kārbas šprotes.

Gorochovs sastomījās, nomurmināja kaut ko līdzīgu «nu, to mēs vēl redzēsim», bet īgnie Olšanska vārdi bija samaitājuši garastāvokli, — tiesa, gan ne uz ilgu laiku; viņa pludiņš salēcās un pēkšņi nogāja dibena,

neviens pat iesaukties nepaguva, kad Gorochovs jau ņēma nost no āķa pirmo asari.

—   Te tev nu bija «zivs kad peld pa dibenu, velti gaidi lomu tu», — kāds iesmējās, bet pulka mīlulis, dzejnieks un jokdaris leitnants Siņakovs, acis nenovērsis no sava nekustīgi sastingušā pludiņa, aši atsaucās ar ekspromtu:

Tagadējās zivis Neķeras viens — divi.

Zivtiņ, taču proties,

Tevi gaidām ļoti.

Un smiekli vēl nebija apklusuši, kad no viņa krasta kā atbalss pāri ūdens virsmai atskanēja:

—   … o … o … ov!

—   Vai kādu nesauca? — Gorochovs pacēla galvu. Viņā krastā stāvēja kāds cilvēks, māja ar rokām, un atkal atskanēja stiepts: «o … o … ov!» Patiesi, kādu no viņiem sauca, un Olšanskis, galvu nepagriezis, savā vietā sēdēdams, atkal atņurdēja:

—   Velns viņu zina, pat svētdienā neļauj normāli atpūsties! Ko tur vajag?

—          Liekas, ka mani, — teica Gorochovs.

—   Nu, nu? '

Un, pielicis plaukstas pie ausīm, ieklausījās.

—   Nē, tevi sauc, — viņš pamāja Lavrovam.

No krasta dzirdējās: «… ava … brau-

ca-a!…» — un Lavrovs, ieklausīdamies saucienā, izbrīnījies paraustīja plecus:

—   Līgava? Pie manis?

—   Sauca Lavrovu. — Un Gorochovs nesatricināmā mierā sniedzās pēc nākošā tārpa, bet Olšanskis noķiķināja, gluži kā ieurkšķējās, un visi reizē sāka smieties, taču ne par to, ka pie Lavrova atbraukusi līgava, bet ka Olšanskis pārāk dabiski ieurkšķējies. Lavrovs, vēl arvien plecus raustīdams, ierausās laivā un, draudzīgu novēlējumu pavadīts, lai drīz varētu dzert kāzas, atīrās no salas.

Viņš airēja, cik spēka, tā cenzdamies apvaldīt satraukumu, kas viņu pārņēma, tiklīdz bija izdzirdis savu uzvārdu un tālo «līgava atbraukusi». «Vai tiešām Katja? viņš gudroja. «Mijā, maigā, mana labā, tomēr atbraukusi, un tātad …» Viņš spēcīgi cilāja airus, kā to bija mācījies akadēmiskās airēšanas nodarbībās, gandrīz ar visu augumu uzguldamies priekšējam sēdeklim; kad laivas priekšgals, klusu čabēdams, ieslīdēja meldros, Lavrovs nometa airus, izvilka laivu krastā un paskatījās apkārt. Dieninieks stāvēja turpat netālu.

—          Pie jums atbraukuši, — viņš teica.

—  Jūs gaida mežmalā, ziniet, tur, kur iet ceļš uz tankodromu.

Pēc lielās steigšanās ar laivu sākumā Lavrovs, smagi elsojot, gāja soļos, bet tad neizturēja un skriešus, aizskrēja pa šauro taciņu. Taciņa veda no kalna lejup, un skriet bija

23.L

IV1 '

It X

viegli. Viņš izskrēja uz gudrona šosejas, kam tanku kāpurķēdes bija izdrupinājušas malas; turpat netālu sākās mežs.

Jau iztālēm Lavrovs ieraudzīja uz akmeņiem divus sēdētājus. Katja! — viņš tūlīt to pazina, bet otrs bija vīrietis, un tuvodamies Lavrovs skatījās tikai uz viņu — kas tas varētu būt? Tad viņš pazina un, sperdams rāmāku soli, atvilka elpu. Katja bija atbraukusi kopā ar Kurbatovu.

Katja atskatījās pirmā, nolēca no akmens un nāca Lavrovam pretim. Vējš pūta viņai tai.sni sejā; saules apmirdzēta, Katja šķita saules staru un vēju iemiesojums — viegla, strauja, gluž-i kā lidojumam pacēlusies. Katja jau iztālēm izstiepa roku, un Lavrovs, pats nesaprazdams, kas ar viņu notiek, priekā nosarcis, strauji metās viņai pretim. i\atja saprata Lavrova izjūtas, kad viņš, acīs skatīdamies, nočukstēja «Katja!» un vairāk ne vārda nevarēja izsacīt; tad viņš atjēdzās un gāja pie Kurbatova.

Arī Kurbatovs piecēlās, spiezdams Lavrovam roku.

—   Esat kļuvis vājāks, iededzis, taču izskats mundrs … Jūs . . . man piedodiet… — Viņš paskatījās uz Katjas pusi un, atbildi negaidīdams, tāpat ar smaidu jautāja: — Vai mazliet nepastaigāsimies?

Lavrovs noskārta: būs nopietna saruna.

Viņi gāja pa ceļu, tad nogriezās pļavā. Ziedi viļņojās vējā un saldi smaržoja pēc

medus. Katja pieliekusies jau plūca sulīgi sārtās neļķītes.

Kurbatovs soļoja, rīkstīti vicinādams, tad atskatījās uz Katju: viņa droši vien tīši atpalika, tādēļ neviens viņus nevarēja dzirdēt.

—   Nu, Nikolaj Sergejevič, vēlreiz piedodiet, bet pusstundiņu es jums nolaupīšu.

Lavrovs kļuva uzmanīgs.

—   Man šķiet, jūs vel nezināt savas pārcelšanas patiesos iemeslus, vai ne tā?*— Lavrovs pamāja. — Sī pārcelšana tika izdarīta uz mūsu lūguma pamata.

Lavrovs aši paraudzījās uz Kurbatovu, viņu skatieni sastapās, un Kurbatovs, uztvēris mēmo jautājumu, mierīgi turpināja:

—   Lietas būtība tāda, ka divizijā, uz kuru jūs atsūtīja, atrodas ienaidnieks, iespējams,— viens no tiem pieciem.

Kurbatovs viņam izstāstīja, ka šis ienaidnieks, iezadzies armijā, varbūt pat nēsā virsnieka formu un ka viņš jāatrod par katru cenu.

Protams, Lavrovam netika izstāstīts viss, ko zināja Kurbatovs pats, bet vienīgi nenozīmīga daļiņa, — tomēr pietiekama, lai Lavrovam nebūtu jārīkojas akli.

—   Es sapratu, — Lavrovs atturīgi atbildēja.

—  Jūs tikai nestrebiet karstu, — turpināja Kurbatovs. — Izturieties tāpat kā līdz šim; pulka virsnieki jau paguvuši jūs iemīlēt, — es runāju ar Sedichu. Meklēšana jāsāk uzmanīgi, to nedrīkst darīt kampaņveidīgi. Apska-

ieties, kurš no virsniekiem ņēmis brīvdienas aizpagājušajā sestdienā un svētdienā. Noskaidrojiet, kurp viņi braukuši. Ņemiet vērā visus sīkumus, pat tādus, kas no pirmā acu uzmetiena šķiet nenozīmīgi. Pamats domāt, ka viņš ir — gara auguma.

Lavrovs kāri tvēra un cieši iegaumēja katru vārdu. Viņa uztraukums nerima, — gluži otrādi, tas auga augumā un grūti nācās to apvaldīt. Lavrovs juta, ka tagad uz viņu gulstas tūkstošreiz lielāka atbildība nekā līdz šim.

Kurbatovs atkal pagriezās atpakaļ:

—   Pagaidīsim?

Katja pienāca pie viņiem ar milzīgu puķu klēpi; no turienes, pāri pīpeņu ziediem, raudzījās viņas smejošās acis. «Nē,» runāja šīs acis, «es atbraucu pie tevis citā lietā, un tagad tu esi mans, un lai mūsu draugs Kurbatovs pavada kopā ar mums visu dienu, viņš taču mūs nemaz netraucēs, tu visu ari tāpat sapratīsi, vai ne? …»

Aizvadījis Katju un Kurbatovu, Lavrovs jutās vientuļš. Un nevis tāpēc, ka Katja aizbrauca un atkal nekas netika pateikts, — par Katju viņš tagad nedomāja, viņa it kā atvirzījusies nostāk, aizsegta ar to galveno, kas pilnīgi negaidot bija ienācis viņa dzīvē.

Viņš aizgāja uz koncertu. Tur visi jau bija

sapulcējušies, zāle bija pilna, viņu sauca no priekšējām rindām:

—   Ko|a, Koja, Lavrov! Nāc šurp, te ir brīva vieta!

Ar pūlēm viņš aizspraucās līdz savai vielai un apsēdās blakus Gorochovam, jau iepriekš zinādams, ka tūlīt sāksies iztaujāšana. Bet Gorochovs vispirms viņu norāja, tiesa gan, pa jokam, pēc sava paraduma par komiskām lietām runādams nopietni:

—   Kā tad tu tā, pameti laivu un aizdiedzi, bet mēs lai sauļojamies! Par laimi nāca labi ļaudis, izdzirdēja, citādi mēs līdz ritam dabūtu sēdēt.

Lavrovs jautāja, kāds bijis loms. Gorochovs tikai atmeta ar roku — Olšanskim taisnība: no konservu bundžas vairāk var izmakšķerēt.

Desmitiem virsnieku arvien vēl nāca un nāca zālē, viņu bija daudz, ļoti daudz godīgu, savam pienākumam, savai zemei, savai tautai uzticīgu dēlu. Un viens — viņš varēja atrasties šeit un pat jokoties un smieties tāpat kā visi, — viens no tiem bija ienaidnieks!

—   Sēdies, sākas, — Gorochovs parāva viņu aiz piedurknes. Lavrovs apsēdās.

—          Aizpagājušo svētdienu, — viņš teica,

—   es skatījos «Pirti». Lieliska izrāde! Tu esi redzējis?

—   Nē, — Gorochovs nopūtās. — Es laikam jau kādu mēnesi no šejienes neesmu ticis laukā. Tai svētdienā, līdz ko saposos uz

pilsētu, — tā bllkš: par daļas dežurantu. Bet šodien atkal tās zivis .. .

Viņš jau raudzījās uz «katuvi, bet Lavrovs pat ar īpašu prieku noteica pats pie sevis: «Piedod man, mīļo Aleksandr Venjaminovič, velti es par tevi ļaunu domāju!…»

… Bet Kurbatovs, kopā ar Katju atgriezdamies pilsētā, runājās ar viņu par visu, kas ienāca prātā: iztaujāja par Kaijas mīļākām grāmatām, pēc tam pēkšņi sāka stāstīt par savu bērnību, par tālo Belojas iecirkni pie Jeņisejas, kur pirms pirmā pasaules kara bijuši izsūtīti viņa tēvs un māte un kur septiņpadsmitajā gadā piedzimis viņš. Dažādas bērnības epizodes — puiku izkaušanās, pirmie aizvainojumi un prieki — viss juku jukām nāca prātā. Viņš saprata, no kā rodas šī dabiskā vaļsirdība: vienkārši ir ļoti labi, ļoti patīkami sēdēt blakus savam cilvēkam, kuram jau tici kā pats sev.

Ceļš bija tāls. Saruna nevilšus ievirzījās par rūpnīcas dzīvi, un, kad Katja ieminējās, cik vēl pasivi ritot komjaunatnes darbs, Kurbatovs viņu pārtrauca:

—   Bet stāsta, jūs lieliski esot nokārtojusi ieskaiti politiskajās disciplinās?

—   Arī to jūs zināt? — Katja pasmaidīja.

—   Jūsu pasniedzējs neskopojas ar uzslavu. Taču iespaids palika tāds: ja pasniedzējs nebūtu viņš, jūs neviens nekā nezinātu.

.— Ka lai saka … No pasniedzēja daudž kas atkarīgs.

Kurbatovs bija apmierināts — viņš neuzkrītoši izaicināja Kaiju uz sarunu par Kozjukinu. Neapmierināts viņš bija ar ko citu: «Kādēļ es esmu tā piesējies Kozjukinam? Mēs pat neesam pazīstami, ne vārdiņa neesam pārmijuši.» Laikam tāpēc, ka viņš pirmais apvainoja Katju, kaut ari vēlāk ņēma savus vārdus atpakaļ, un šis apvainojums sakrita ar anonimās vēstules rakstītāja apvainojumiem.

devītā nodaļa

1

Bija pagājis jau pietiekami daudz laika, lai Iliginss varētu apsvērt savu stāvokli. Var turpināt pratināšanu.

Higinss nolādēja visu: ir pulkvedi Roulenu, ir to dienu un stundu, kad viņš, Higinss, bija nācis šai pasaulē, ir visu savu dzīvi, — tā viņam tagad šķita velti nodzīvota, un, beidzot, šo zemi, kuru viņš nepazina un no kuras ne velti bijās.

Tagad Kurbatovs un Jarošs cerēja uzzināt vairāk nekā pirmajā reizē. Varbūt viņš tomēr būs apdomājies, šis pašpārliecinātais amerikānis. Nevar-taču būt, ka Higinss atsūtīts tikai sakaru uzņemšanai. Kurbatovs atcerējās pie Higinsa atrasto filmiņu: Kisļakova uz fortu

fona. Bez šaubām, Higinsam šo filmiņu nodevis Naits. Visticamākais, ka viņi tikušies vilcienā, — bet kur pēc tam nozuda Naits? Vai viņš būtu izkāpis no otra vagona, kad vilciens pienāca pilsētā, un bija Higinsa aresta liecinieks, vai arī izkāpa jau pa ceļam, — to Kurbatovs vēl nezināja. Taču, lai kā tas arī būtu bijis, ja Naits varēja nodot Higinsam filmiņu, Higinss varēja nodot Naitam uzdevumus.

iliginss atkal sēdēja Jaroša priekšā un lēni, it kā negribot, atbildēja uz jautājumiem. Nē, viņš ieradies vienīgi sakaru nodibināšanai.

—   Bet šī filmiņa?

—   Nav ne mazākās jēgas, kas tur ir.

—   Jums to nodeva Naits?

—   Jā.

. — Vilcienā?

Higinss pamāja. — Jā, vilcienā.

—   Turpat, kur jūs viņam nodevāt uzdevumus?

—   Nē, es viņam neko neesmu nodevis.

—   Tātad vienkārši nepaguvāt nodot, vai ne tā? — Jarošs iesmējās, grozīdams zīmuli un nostādīdams to gan uz smaili uzasinātā grafita, gan otrādi.

Higinss klusēja, viņš apsvēra atbildi, nedrīkstēja ļaut viņam koncentrēties.

—   Jūs tomēr esat nolēmis spēlēties, Higins, — klusu teica Jarošs. — Es jums jautāju — vai vēl ilgi jūs liegsieties? Spēlīte zaudēta, no šejienes izbēgt neizdosies. Cerēt uz kāda palīdzību, sevišķi uz pulkveža

Roulena palīdzību, — ir smieklīgi. Starp citu, cik viņš jums deva par šo braucienu?

—   Astoņus tūkstošus.

—   Tik vien? Tas, jādomā, no tiem simt miljoniem, kurus Trumens piešķīris «savstarpējai apgādei»?

—   Es nezinu, nauda nesmird.

—   Tātad — kādi tomēr bija uzdevumi?

Iliginss paraustīja plecus. Tam vajadzēja

nozīmēt: nav ko atkārtoties, uzdevumu nebija.

—   Nu, labi. Pieņemsim, ka rūpnīca «Elektriķis» jūs neinteresēja, lai gan Naitam tur bija savs cilvēks, turklāt ne viens vien.

Higinss paskatījās uz pulkvedi. Spiegs nodomāja, ka pa šo laiku arī Naits ir arestēts, Naits varēja kļūt histērisks un visu izmuldēt.

—   Cilvēki atradās Naita rīcībā, un viņam arī prasiet, — viņš atbildēja.

Kurbatovs, kas bija klāt nopratināšanā, apmierināti nodomāja:

«Aprēķins pareizs, viņš nolēmis, ka Naits jau ir arestēts, vai vismaz Higinsam radušās tādas aizdomas. Higinss piekrita: cilvēki Naitam bijuši. «Cilvēki» — daudzskaitlī!»

—   Nu, — vēl arvien ironiski jautāja Jarošs, — ja jums zināms, ka «Elektriķī» Naitam bija savi cilvēki, jādomā, jūs taču neinteresēja, vai tiem ir iesnas vai nav; jūs interesēja, ko viņi spēj veikt?

—   Man nekas nav zināms, — Higinss tiepīgi liedzās. — Tas jums ir zināms, nevis man.

Jarošs un Kurbatovs klusēja. Viņus nepār

steidza, ka Higinss izlokās, vairās, no tiešas atbildes; viņi brīnījās par ko citu. Uz ko viņš cer?

Klusums ieilga. Kurbatovs zināja: Higinss nervozē — jau pāris reizes grozoties iečīkstējās krēsls, viņš nezināja, kurp skatīties, kur likt rokas ar uztūkušām, zilām vēnām.

Jarošs atkal sāka jautāt: kur pēdējo reizi Higinss ticies ar Roulenu? Laikam Alinchenē? Roulens acīm redzot bijis neapmierināts ar Higinsa neveiksmēm Elblongā? Kāpēc Higinsu tik ļoti interesē turbinas?

Nebija grūti ievērot, kas noliek ar Higinsu. Uzstādot šos jautājumus, lai izbeigtu Higinsa izmisuma pilno, būtībā bezcerīgo klusēšanu, Jarošs redzēja, kā tas nodreb, turpinot tēlot vienaldzīgo. Bet tāpat kā pagājušajā reizē, kad pārbiedētais Higinss jautājumā «sagaidīsiet nakti stacijā?» šķita saklausām tā vārdu, pie kā viņš braucis, tā tagad viņš nodrebēja pie vārda «turbinas», taču, sapratis, ka tas var viņu nodot, paraustīja plecus un noteica:

—   Par tām es interesējos tāpēc… nu, man bija pavēlēts par tām painteresēties, jūs taču zināt, kas ir pavēle.

Kurbatovs aši apsvēra, kur pie mums būvē turbinas. Tālās pilsētas viņš atmeta — Higinsa komandējuma apliecība izrakstīta uz šejieni, viņš gāja pie Naita un viņa grupas — un tātad-Higinsam uzticētie uzdevumi varēja attiekties tikai uz pilsētas vai apgabala uzņēmu-

mieni. Pilsētā bija «Elektriķis», apgabalā — kombināts visockā.

—   Nu, jūs interesēja «Elektriķis», tas_ ir skaidrs. Bet, piemēram, Visocka, neietilpa jūsu uzdevumā?

Mirkli Higinss aklām, stiklainam acīm raudzījās ēnā, uz Kurbatova pusi, bet pēc tam dobji un gurdeni teica, ar pūlēm izmocīdams katru vārdu:

—   Labi. Rakstiet, es visu izstāstīšu.

Kurbatovs paskatījās uz Jarošu, un tas pasmīnēja.

Kā vienmēr ārkārtīga uztraukuma brīžos, Higinsam nokārās apakšējais žoklis, uz viņu skatīties kļuva vēl riebīgāk, viņš atgādināja uzburbušu pelēku meduzu.

—  Labi, — viņš piekrītoši atkārtoja. —Turiet šeit vai kur vien vēlaties, es gribu nodzīvot līdz tai dienai, kad tas viss beigsies. Gan kāds tomēr lauzīs sev sprandu, es gribu paskatīties — kurš?

—   Runājiet! — Kurbatovs viņu asi pārtrauca.

—   Jā … Bija uzdevums. Viens «Elektriķī», to jūs jau zināt, Naitam tur ir kāds cilvēks, kas — es nezinu. Otrs — Visockā, kombināta,. .. Lai gan jūs to zināt ne sliktāk par mani… Uzdevums — bojāt turbinas. Vairāk es neko nevaru pateikt. Galu galā es ierados, lai nodotu uzdevumus.

Kad Higinsu aizveda, majors iededza kabinetā lustru un atviegloti nopūtās. Viņam bija

patīkami, ka istaba kļuva gaišs, ^— gaišāk kļuva arī ap sirdi.

Pēkšņi viņam radās cits jautājums, un viņš to uzstādīja Jarošam. Naits nav viens. Vai uz Visocku viņš brauks pats vai sūtīs kādu no savējiem? Labi, brauksim uz Visocku. Kā iepriekš viņu vēl arvien satrauca arī «Elektriķis»: tur palicis neatklāts vēl viens cilvēks. Kurbatovs piezvanīja ģenerālim un lūdza atļauju ieiet. Jā, ir šis tas jauns. Ģenerālis atbildēja:

—   Labi, es jūs gaidu.

Atgriezies no ģeneraļa, Kurbatovs uz bloknota lapas uzrakstīja dažus vārdus Brjancevam:

«Aizbraucu uz Visocku. Zvanīšu rīt no rīta; iespējams, ka būs vajadzīga tava palīdzība.»

Viņš izrāva lapiņu un pārsedza pāri tintnīcai tā, lai zīmīte ātrāk kristu acīs. «Brjancevs tūlīt to atradīs, viņš zina manu paražu neatstāt dokumentus uz galda.»

2

Kurbatovs nebija kļūdījies. Naits nolēma pēc iespējas ātrāk padarīt savu darbu, un tad — pāri robežai.

Naits par to domāja vilcienā. Viktors OsipoviČs snauda iepretim, un no malas šķita, ka viņi abi nemaz nav pazīstami. Naits naidīgi raudzījās sava ceļabiedra sejā. Pēkšņi

viņa iedomājās: «Nav vērts pašam iepīties šai lietā, ja kas atgadās, lai arestē nevis mani, bet šo.»

Brīžam Naitam likās, ka viņš zaudē prātu, un viņš satraukts ieklausījās, vai galvā nešaudās kādas slimīgas, nesakarīgas domas. Viņš juta, ka veļas lejup un tur, ceļa galā, viņu gaida kas šausmīgs, tumšs, kā staignas gļotas. Viņš tur iekritīs, gļotas to uzsūks un pilnīgi aprīs, un neviens vairs nevarēs palīdzēt. Pār visu augumu pārskrēja drebuļi, viņš centās domāt par kaut ko citu. Beidzot atplaiksnljās apbrīnojami skaidra doma: «Viss beigsies slikti. Nē, es neiešu ar šo… Atpakaļ, paslēpties, citādi es patiesi zaudēšu prātu.»

Visockas stacijā viņi izkāpa. Apmesties viesnīcā nozīmēja būt ļaudīm acīs. Pagāja vairākas stundas, meklējot piemērotu mājokli. Beidzot pilsētas nomalē pie vientuļas sievietes, kādas noliktavas sardzes, viņi noīrēja istabeli. Pēc tam Naits un Viktors Osipovičs devās apskatīt pilsētu, apsvērt, kas un kā, un norunāja pret vakaru tikties savā jaunajā miteklī.

Trīs dienas pagāja šai «apsvēršanā». Neskaitāmie sludinājumi pilsētā ziņoja, ka kombinātam vajadzīgi strādnieki visās specialitātēs. Izlasījis avīzi no pirmās līdz pēdējai rindiņai, Naits uzzināja, kā norit otrās turbinas būve. Pilsētā par to vien runāja — skvēros, kinoteātros pirms seansu sākuma, visur,

kur vien Naits ieklausījās sarunās, — par to sprieda priecīgi un mierīgi. «Kur viņiem rodas tāds miers?» Naits jautāja pats sev un nerada atbildi. Pēc tam viņš ņirgājās pats par sevi: «Kāda tev daļa par psieholoģiju, jo tās mazāk — jo labāk. Redzēsim, kā viņi saglabās savu mieru, ja ar turbinu kas atgadīsies.» Viņš bija drošs par panākumiem, viņš pārliecināja sevi, ka panākumi nodrošināti. «Viņi pārāk pieraduši pie miera,» Naits domāja, «jāatgādina, ka arī mēs vēl eksistējam pasaulē.» Viņš raudzījās uz namiem, uz garāmgājējiem, uz domnu krāšņu torņiem. «No visa tā nekas nedrīkst palikt pāri. Te viss apaugs ar zāli. Un vilki skraidīs pa ielām.»

Turbinas būve tuvojās beigām, un Viktors Osipovičs bija izdibinājis, ka jau pasūtītas platformas tās pārvešanai. Domās Naits jau skatīja šīs platformas nolaistas no sliedēm. Bet, jo laiks ritēja uz priekšu, jo Naitam arvien spēcīgāk brieda vēlēšanās aizbraukt, lai viss tiek padarīts bez viņa!

Trešā diena Visockā jau tuvojās beigām, bet Naitam vēl arvien nebija noteikta darbības plāna — viņš pat neiespēja tikties ar inženieri Tiščenko. Palīdzēja gadījums. Reiz, bezmērķīgi klejojot pa pilsētu, Naits bija apstājies blakus ieejai kombinātā pie fabrikas virtuves garās, dzeltenās ēkas un, paskatījies pulkstenī, nolēma ieturēt pusdienas. Te viņš bija pirmo reizi. Zāles bija tukšas, oficiantes kārtoja krēslus un lika uz galdiem maizi.

Naits vēl nebija apsēdies, kad aiz logiem sirēna satricināja gaisu, un pēc brītiņa zālē ienāca pirmie apmeklētāji — strādnieki. Viņu sanāca arvien vairāk un vairāk; kas ieradās pirmie, tie ieņēma vietas tuvāk pie plaši atvērtajiem logiem. Te viņiem bija gan savi iemīļoti galdiņi, gan pazīstamas oficiantes, un viņi, trokšņaini smiedamies, iekārtojās itin mājīgi. Kad viņiem jau pasniedza zupu, zālē ienāca vēl daži cilvēki — vīrieši žaketēs, sievietes gaišās vasaras kleitās — un apstājās, ar acīm meklēdami brīvas vietas.

—   Ko kavējaties, — inteliģence! — ķircinoši uzsauca puisis, kas sēdēja netālu no Naita. Tie pasmaidīja: redzams, tas bija parasts joks un viņi pie tā jau pieraduši, tāpat kā pieraduši ierasties pēdējie un meklēt vietas. «Kantoristi, kalpotāji,» Naits pie sevis nodomāja. Pie Naita galdiņa bija divas brīvas vietas, un divas sievietes atsēdās viņam blakus. Daži cilvēki, jautrības pavadīti un atjokodamies, vēl arvien meklēja sev vietas. Līdz Naitam atlidoja aprautas frazeš:

—   Kamēr jūsu cecham tiek cauri…

—   Bet jūs ar ieskriešanos …

—   Mēs esam padzīvojuši un cienīgi ļaudis…

Acīm redzot to dzirdēja arī pie Naita galdiņa sēdošās sievietes, — viena uz otru paskatījušās, viņas iesmējās. Viņās noraudzīdamies, pasmaidīja ari Naits.

—   Patiesi, kādēļ jūs aizkavējaties? — viņš jautāja. — Varētu likties, ka jums visvieglāk sanākt laikus…

—   Kur nu, — uzbužinādama pakausī matus, atsaucās viena no viņām. — Rūpnīcas pārvaldē notiek remonts, mūsu durvis ir ciet, un, kamēr caur lietuves cechu iziet, — šausmas, cik daudz laika …

—   Jūs strādājat grāmatvedībā?

—   Nē, aprēķinu daļā, — sekoja atbilde.

Abas sievietes noliecās pār ēdienu karti.

Kad pienāca oficiante, Naits tūlīt norēķinājās par pusdienām. Viņš gavilēja. Jā, tā bija veiksme! Varētu likties sīkums: aprēķinu daļas darbinieki staigā caur lietuves cechu. Sīkums, bet cik veikli viņš to izmakšķerējis. Tagad Naits zināja, kas viņam, — pareizāk sakot, Viktoram Osipovičam, — darāms. Viņš gandrīz skriešus devās uz savu istabiņu. Pa ceļam viņš vēlreiz apmierināti pārlaida skatienu afišām: jā, kombinatam vajadzīgi darbinieki aprēķinu daļā.

Tagad jāgameklē Tiščenko.

Nelielajā bufetē pilsētas parkā, pagarā saplākšņu ēkā, kur izvietoti seši septiņi galdiņi, ienāca vīrietis — drūms, acīm redzot ar kaut ko neapmierināts, un apsēdās attālāk no loga, it kā viņam negribētos redzēt ne kokus, ne tālumā pie ezera rotaļājošos bērnus, ne ar smiltīm nokaisītās ēnainās gatves. Bufetniekam

viņš, pasūtīja trīssimt gramus degvīna un divas pudeles alus.

Šodien ražošanas apspriedē inženieri Tiščenko tā nokritizēja, ka viņš tikai sarka un bālēja. Saņēma pelnīti: maiņas meistars nespēja apgādāt cechu ar visu nepieciešamo ātrkausējumam. Tur, sapulcē, viņš uzklausīja visu un it kā pieņēma kritiku, bet tagad meklēja attaisnojumu, meklēja un atrada, ka ne jau viņš viens vainojams, bet arī tas un šitas, un piektais, un desmitais. Bija sāpīgi, ka brāzienu dabūjis viņš viens pats, bet pārējie palikuši nomaļus. Tagad tikai sāksies: rūpnīcas avīzē kritiska korespondence — «Inženieris Tiščenko nav ticis galā ar saviem pienākumiem», pēc tam izsauks uz partijas komiteju pie Rogova — «vēl viens brāziens, kaut arī esmu bezpartejiskais,» — pēc tam … Vārdu sakot, labāk iedzert un nedomāt par to, kas būs.

Viņš iedzēra, ar pūlēm apvaldīja spazmu, kas žņaudza rīkli, atvilka elpu, ielēja vēl glāzīti. No degvīna un alus viņš ātri sagura, kļuva smacīgi, un viņš paraudzījās apkārt — vai nav brīvas vietas pie atvērtā loga. Vieta bija — tur sēdēja kāds pilsonis un arī dzēra degvīnu.

Tiščenko piegāja pie galdiņa un, cieši turēdamies pie krēsla atzveltnes, aizsmacis jautāja:

—   Nav iebildumu?

—   Sēdieties, sēdieties! — tas pamāja.

Tiščenko izdzēra savu degvīnu un pasūtīja vēl. Kaimiņš nogrozīja galvu.

—   Klausieties, vai nebūs par daudz, ko? Vai tas neies pāri mēram?

—          Nekas, — Tiščenko atmeta ar roku.

—   Ne tā vien gadījies.

Viņš salielījās: dzēra Tiščenko nemākulīgi, taču tagad bija nolēmis neatkāpties.

—   Kā jūs domājat, ko es šeit daru? — viņš runāja. — Es pierādu savu «es». Galu galā man taču ir tiesības aizmirst visu šo ņergu … Vai jūs zināt, kas es esmu?

—   Nē, tā kā nebūtu vis pazīstami, — kaimiņš uzkoda desu. — Atļaujiet pieskandināt?

—   Saskandināsim!

Iedzēra. Atkal uzkoda. Noskriukšķēja skābs gurķītis. Tiščenko, stingri atbalstījies ar elkoņiem pret galdu, šūpoja galvu:

—   Es, manu brālīt, esmu maiņas meistars. Nu, nogrēkojos, tas gadās, bet kāpēc mani vienu pašu rāj, ko? Tā nu mēs dzīvojam, šņabīti iemetam.

—   Jā, dzīve! — piebalsoja kaimiņš.

Tiščenko ilgi un garlaicīgi stāstīja, kādu

brāzienu viņš šodien dabūjis, kā pirms gada šķīries no sievas.

—   Nu, saejiet atkal kopā, — kaimiņš ieteica. — Mēs, lūk, ar savu sievu pirmajā laikā kā suns ar kaķi dzīvojām, pēc tam saradām, sākām piekāpties un, skat, kļuva līksmāk.

Tiščenko parakņājās pa kabatām: naudas

vairāk nebija, bet dzert gribējās vēl, un viņš nolamājās. Kaimiņš saprata:

—   Vai vēl vēlaties? Pietiek, nudien, pietiek. Es arī neesmu vakarējais, redzu … īstā norma …

—   Kā tad, norma!…

—   Ja vēlaties, iedzeriet kopā ar mani. Nu nekas, nekautrējieties, es esmu vienkāršs strādnieka cilvēks, ar mani tādus «mersi» nevajag… Uz jūsu veselību!

Kas notika pēc tam, Tiščenko atcerējās slikti. Jaunais paziņa paņēma vēl puslitru un pēc tam, liekas, ari atveda viņu līdz mājas durvīm. Atvadoties Tiščenko grīļodamies uzšvīkāja uz papīra lapiņas savu telefonu.

—   Es tev… — viņš šļupstēja, — es tev vēl … paldies pateikšu … Mēs abi… mēs abi aiziesim uz restorānu. Piecpadsmitajā saņemšu algu un iesim, vai ne? Piezvani un iesim, vai ne?

No rīta viņš mocījās ar galvas sāpēm.

Piecpadsmitā datuma vakarā inženierim Tiščenko piezvanīja uz darbu. Viņš ilgi nevarēja saprast, ar ko runā, tad atcerējās, nosarka un māksloti novilka:

—   Ā-ā, tas esat jūs! Pazīstu, pazīstu. Kur tad mēs tiksimies?

Viņam tik ļoti negribējās iet, bet vajadzēja taču pateikties biedram.

Restorānā viņi ilgi nesēdēja un dzēra maz, toties visdārgāko konjaku. Viesmīlis atnesa

rēķinu — izrādījās, notērēts ap astoņdesmit rubļu.

Tiščenko jau gribēja norēķināties, bet pēkšņi juta, ka nobāl un lūpas kļūst stingas.

—   Klausieties, — viņš čukstēja, — esmu apzagts. Visa alga. Droši vien tramvajā …

Viesmīlis nekustīgi stāvēja pie galdiņa un gaidīja …

Izrādījās, ka trūkst arī dienesta caurlaides, tā, jādomā, izzagta kopā ar kabatas portfeli. Viņš atstāja viesmīlim pasi, apsolot šodien vai rīt no rīta rēķinu nokārtot. Uz ielas viņš izgāja, pavisam no sliedēm izsists, un skurbums bija kā ar roku atņemts.

—   No paziņām tagad neviena nav mājās, naudu nav kur ņemt… Jūs man piedodiet, ka tā iznāca.

—   Nu ko jūs. Arī man, kā par nelaimi, nav naudas.

Tiščenko sāka atvadīties.

—   Bet kā tad jūs pats iztiksiet divas nedēļas? — jautāja jaunais paziņa.

—   Nu, griezīšos pie pašpalīdzības kases, kaut kā izķepurošos.

—   Ziniet ko, tepat netālu dzīvo mana sievasmāte; viņa atbrauca no laukiem, kur pārdevusi māju. Viņai naudiņa turas, varbūt, ka aizdotu. Ejam? Mēģināts nav zaudēts.

Un Tiščenko piekrita.

Viņi aizgāja, un paziņa smiedamies teica:

—   Jūs pagaidiet mani šeit, es — uz vienu

mirkli. Ziniet, manai sievasmātei tāds raksturs …

Viņš iegāja iekšā, bet Tiščenko, bezspēcīgās dusmās dūres vīstīdams, staigāja mājas priekšā. Pareizi saka: nelaime nekad nenāk viena.

Pēc brītiņa jaunais paziņa iznāca. Viņš likās pavisam apmulsis.

—   Saprotiet, nedod … Saka, ko šī varot par mums galvot, sazin kādu dzērāju es esot atvedis, un tad ej nu ķer vēju laukā.

—   Nu, tad es iešu …

—   Viņa, saprotiet, parakstu prasa… Velna mātīte.

—   Parakstu? Nu, parakstu es varu dot. Pēc mēneša atdošu visu naudu.

Turpat uz ielas zem laternas viņš uz piezīmju grāmatiņas lapiņas uzrakstīja dažus vārdus, paprasīja, kāds sievasmātei uzvārds un inicia|i, un parakstījās. Paziņa aizgāja un atgriezās ar naudu.

—     Bet milicijai jūs tomēr paziņojiet, — • ieteica paziņa. — Tomēr zādzība vien ir un

turklāt vēl — dienesta caurlaide …

Tā viņi izšķīrās.

Naits uzskatīja, ka tagad savervēt Tiščenko nebūs grūti.

Bet Viktors Osipovičs ziņoja pirmos jaunumus. Uz aprēķinu daļu patiesi vajadzēja iet caur lietuves cechu, pie tam dažreiz —

pusdienas pārtraukumā un pulksten piecos, — pēc darba, — cechā gandrīz neviena nebija. Varēja iet garām veidkastēm, no kurām pacēlās viegli iezilgani dūmi. Turbinu Viktors Osipovičs arī bija redzējis. Viņam vēl nebija skaidrs, ko Naits nodomājis, bet tas gluži atklāti zobojās par sava apakšnieka neattapību un aprobežotību.

Vakarā Naits aicināja viņu pastaigāties. Pie dīķa laiski izlaidies uz siltās, asi smaržojošās zāles, Naits it kā nejauši iejautājās:

—    Kā jums ar kuņģi? Varbūt katars, čūla …

—• Nē, nē, nav, — Viktors Osipovičs izbijies atsaucās.

—    Nu, pieņemiet, ka ir… kopš šī brīža. Ņemsiet uz darbu līdz pulverus, pagatavojiet pats no miltiem un cukura, vai kā… Un katru dienu ņemiet līdz pudeli ar Esentuku minerālūdeni, septiņpadsmito numuru. Pieradiniet savus darba biedrus pie tā, ka ejot pusdienās, jūs aizkavējaties, lai izdzertu savu Esentuku ūdeni. Kad sāksies jaunās turbinas liešana?

—   Nezinu.

—   Nu, pagaidām nav svarīgi. Jūs mani sapratāt?

Viktors Osipovičs nogrozīja galvu — viņš nevarēja atrast sakaru starp šķietamo kuņģa čūlu un jauno turbinu. Naits ar savu cilvēka saprātam neaptveramo velnišķo viltību viņam

šķita gan ārprātīgs, gan sātans cilvēka izskatā.

—   Jūs tomēr neesat izlūks, — Naits klusu

teica.

Brīdi viņš raudzījās debesīs, rokas zem galvas palicis, it kā atpūtu baudīdams.

—   Pusglāzes šķidruma veidkastē ar atdziestošo tēraudu … Vai tad jums tas nav skaidrs? — Un viņš aizmiedza acis, it kā vēlēdamies izbeigt nepatīkamo sarunu ar savu apakšnieku, kuram priekšniecība jāsaprot no pusvārda. Tas bija vecs paņēmiens: tērauds, kurā iekļuvis ūdens, apstrādājot sāk drupt.

Naits nezināja, ka tieši pašreiz, šai brīdī, kadru daļā Kurbatovs pārbaudīja to cilvēku sarakstus, kuri kombinātā iestājušies pašās pēdējās dienās. Bija grūti turēt aizdomās sešdesmitgadīgo pensionāru — sargu, vai trīs arodskolu beigušās meitenes, vai arī jauno instrumentu cecha priekšnieku, kas pārcelts šurp no kādas milzīgas Uralu rūpnīcas. Uzmanību pievērsa strādnieks — metāllējējs. Lietuves cechs — tas ir kombinātā centrs, stūrakmens, un te jāielūkojas vērīgāk. Kurbatovs pierakstīja jaunā metāllējējā uzvārdu un, atdodams kadru daļas sekretārei uzskaites kartītes, jautāja:

—   Tas viss?

Viņa pamāja. Viņa nezināja, ka ir vēl viena uzskaites kartīte, kas tika izpildīta šai brīdī un kas varbūt Kurbatovu būtu daudz vairāk ieinteresējusi.

Jauno metāllējēju Kurbatovs vispirms ieraudzīja iztālēm: viņš stāvēja pie krāsns un, nolaidis tumšās brilles, pa spraugu raudzījās verdošajā metālā. Pienāca liešanas laiks, cechā tie vienmēr ir visrosīgākie brīži. Jaunais strādāja precizi. Kurbatovs dzirdēja, kā techniķis Morozovs, kopā ar meistaru sāņus pagājis un nosvīdušo seju nēzdogā slaucīdams, apmierināti teica:

—   Tātad, tu saki, mūsu pulks vairojas?

Bet Viktors Osipovičs ņēma līdz uz darbu

Esentuku minerālūdeni un, pretīgumu slēpdams, divas reizes dienā dzēra rūgti sā|o ūdeni ar nepatīkamu smaku.

—   Vai nevēlaties? — viņš laipni piedāvāja darba biedriem. — Burvīgs.

Kāda no sievietēm nogaršoja un saviebās.

—   Faktiski, — rāmi pamācīdams, piemetināja Viktors Osipovičs, — ļoti veselīga manta.

Un izdzēra vēl pusglāzi.

Darba biedri, raudzīdamies viņa vājajā, kalsnajā sejā ar dziļām grumbām, kas stiepās no mutes kaktiņiem līdz zodam, pārliecinājās, ka Viktoram Osipoyicam nav labi ar veselību. Neviens nepievērsa uzmanību, kad, sirēnai pavēstot pusdienas pārtraukumu, Viktors Osipovičs sniedzās pēc savas pudeles, svinīgi ielēja glāzē un pret gaismu skatījās dzirkstošajā šķidrumā. No nodaļas viņš izgāja pēdējais.

Pa to laiku Naits nolēma, ka pienācis laiks izšķirošai sarunai ar Tiščenko. Nevis rūpnīcas avīzītē, bet pilsētas avīzē parādījās garš kritisks raksts, kurā asos vārdos runāja par trūkumiem kombinātā un kā piemēru minēja ātrkausējuma plāna noraušanu maiņas meistara Tiščenko vainas dēļ.

Naits piezvanīja Tiščenko; tas bija mājā. «Jā, jā, atnāciet, nauda man ir, saņēmu prēmiju par pagājušo ceturksni.» Naits aizbrauca pie viņa.

Kad Naits ienāca istabā un, negaidīdams uzaicinājumu, apsēdās, Tiščenko izbrīnījies paskatījās uz viņu. Ar jauno paziņu Tiščenko nesaistījās nekādas labās atmiņas, un viņš vispār gribēja pārtraukt šo pazīšanos. Tāpēc viņš steidzās atdot naudu. v

Bet Naits atbīdīja viņa roku:

—   Nevajag. Sēdieties, aprunāsimies. Vai jūs gadījumā neatceraties, kā pirms trim gadiem braucāt uz rūpnīcu «Elektriķis»?

—   Protams, atceros.

—   Un varbūt atceraties, kā privātā sarunā izstāstījāt dažus sīkumus par blindētā tērauda pētījumiem?

—   Es jūs nesaprotu, — Tiščenko sarauca pieri; viņam iedrebējās lūpu kaktiņi, un Naits apmierināti nodomāja: «Atceras!»

—   Es to saku tādēļ, ka … nu, kā mēdz rakstīt, kādas ārzemju valsts izlūkošanas

organizacija bija loti apmierināta ar šīm ziņām. Tagad jūs sapratāt mani? — Ievērojis, ka Tiščenko sažņaudzas dūres un viņš pieceļas, Naits īsi izmeta: — Sēdiet rāmi, citādi… — Un viņš izteiksmīgi uzsita savai bikšu kabatai.

Tiščenko acīm redzot sabijās no šī drauda un atkal apsēdās; viņa seja bija uz mata tāda, kādu to Naits vēlējās redzēt, — violeta seja ar izbiedētām, plaši ieplestām acīm.

—   Jums, — tāpat nosvērti, it kā savu sakāmo būtu iemācījies no galvas, Naits turpināja, — pēc visām jūsu ķibelēm, man liekas, nebūs sevišķi patīkami, ja par to uzzinās darba vietā. Tikpat nepatīkami jums būs, ja kādā cienījamā iestādē pienāks jūsu paraksts par piec-

■ simt rubļu saņemšanu — un ne jau no manas sievasmātes… Nu, un bez tam jūsu dienesta caurlaide, kuru jūs man iedevāt, lai es iekļūtu rūpnīcā. Šķiet, perspektiva skaidra’

-Ko … ko jūs no manis vēlaties? — Tiščenko vārgi nočukstēja. — Es …

—   Naudas jums netrūks, — Naits it kā starp citu piemetināja. — Te jums būs vēl piecsimt rubļu.

—   Jūs… jūs …

—          Izvēlieties, — Naits paraustīja plecus.

—   Bet tomēr ievērojiet: par to, ko jūs jau līdz šim esat izdarījis, jums galviņu vis neglaudīs.

Tiščenko uzreiz sašļuka, viņam apsīka spēki, lai ilgāk pretotos. Naits piecēlās.

—   Kā redzat, es neko jums nelūdzu, neko neprasu, izņemot… šais dienās sāksies metala

kausēšana trešajai turbinai. Pacentieties grozīt tērauda recepturu, tas ir jūsu iespējās un … interesēs. Jūs mani sapratāt?

Tiščenko skatījās uz viņu ar aklām acīm; Naitam nācās jautājumu atkārtot.

—   Jā, — Tiščenko izdvesa.

—   Un vēl kas: mūsu vienošanās ir kā starp džentlmeņiem. Es neprasu no jums nekādus parakstus, nekādas… solidaritātes zīmes. Viss paliek starp mums. Kad es būšu pārliecināts, ka jūs šo manu lūgumu esat izpildījis, es atdošu jūsu parakstu par naudas saņemšanu un dienesta caurlaidi.

Jau pie durvīm stāvēdams, viņš vēlreiz apgriezās:

—   Starp citu, neiedomājieties darīt muļķības. Mani notvert nav iespējams, un turklāt es neesmu viens… Nu, lūkojieties taču jautrāk, nudien, nenotiek nekas šausmīgs.

Naits izgāja uz ielas; krēsloja, bet laternas vēl nebija iedegtas, un ielas apgaismoja tikai tā gaisma, kas plūda pa namu atvērtajiem logiem. Viņš aizgāja līdz mājas stūrim. Te bija ierīkots skvērs, un Naits, juzdams, ka šī saruna viņu tomēr nogurdinājusi, apsēdās uz soliņa. «Starp citu,» viņš vēl arvien domāja par Tiščenko, «ja viņš tagad nemetīsies ārā pa logu, nepakārsies pats savās bikšu lencēs, tad tas nozīmē, ka viņš galīgi iepinies. Pasēdēšu, katram gadījumam pagaidīšu, vakars jauks un es esmu viens.»

Naits tā bija nogrimis domās, ka gandrīz

nepamanīja Tiščenko. Tas pagāja garam ātri, pārāk ātri, lai ievērotu uz sola sēdošo Naitu. Tad, aizmetis papirosu, Naits pielēca kājās un aizgāja viņam nopakaļus.

Kad Naits redzēja, ka Tiščenko ieiet kādā namā un aiz viņa aizcērtas durvis, un, kad Naits, nonācis blakus šīm durvīm, izlasīja, kas rakstīts uz stikla plāksnītes, viņš ātri aizsoļoja prom, it kā tūlīt uz vietas no turienes varētu iznākt cilvēki, kas jau sākuši viņu meklēt.

Turklāt vēl pēkšņi iedegās laternas, kļuva gaišs kā dienā, un Naitam šķita, ka visi pretimnācēji aizdomīgi atskatās. Viņš iegriezās tumšā šķērsieliņā un, turēdamies ēnā, sāka lavīties uz savas mājas pusi. Jālasās prom no Visockas.

Bet Viktors Osipovičs? … Gadīties var'visādi, viņu var notvert un var arī nenotvert. Jupis to rauj — tā kā tā nāvinieks, Naitam pat prātā nenāca raizēties par tā likteni. Ja pazudīs, naudu tā vietā saņems viņš — Naits. Viņa filozofija bija vienkārša: visiem citiem spļauj virsū, ja tikai pats ar veselu ādu tiec cauri.

Divas dienas viņš nosēdēja mājā. Beidzot Viktors Osipovičs, tā arī neko nedabūjis zināt par vervēšanas izgāšanos, teica Naitam:

—   Rīt notiks metala kausēšana jaunajai turbinai.

Lietuves cechā uz grīdas rosījās veidotāji un čaukstināja rasējumus, pa gabalu viņos noraugoties, nāca smiekli: it kā pieaugušie butu

kļuvuši par bērniem, kas rotaļājas ar smiltiņām. Kad Viktors Osipovičs par saviem novērojumiem paziņoja Naitam, tas satrūkās un redzami nobāla.

—   Ko lies vispirms? — viņš jautāja.

—   Turbinas lāpstiņas, — atbildēja Viktors Osipovičs.

—   Un pēc tam?

.— Nezinu.

—   Sāciet ar lāpstiņām! — Naits pavēlēja. Piesardzība gan lika pagaidīt cilindra liešanu, taču tagad, kad Tiščenko vervēšana izgāzusies, vajadzēja steigties. Varbūt Viktors Osipovičs nemaz nenodzīvo līdz nākamajam lējumam: labāk zīle rokā nekā mednis kokā. Lāgā neaptverdams, ko nozīmē viena sabojāta lāpstiņa, viņš zināja tikai vienu: tas aizkavēs turbinas būvi, un ar to viņam pietika.

Kad Viktors Osipovičs aizgāja uz darbu, Naits nekur nevarēja rast mieru un sāka nervozēt vēl vairāk. Parasti pulksten piecos viņš aizgāja līdz kombinatam un iztālēm vēroja, vai Viktors Osipovičs nāks vai nenāks. Kad tas parādījās, Naits pa gabaliņu viņam sekoja. Viņam vajadzēja pārliecināties, vai līdzzinātājs jau nav sevi atklājis, un, ja ne, tad arī viņš, Naits, pagaidām var justies drošībā. Bet tagad Naits vairs nedrīkstēja tā rīkoties. Skaidrs, ka pilsētā viņu jau meklē.

Bet Kurbatovs, vēl pirms tikšanās ar Tiščenko kadru daļā uzzinājis, ka aprēķinu daļas jaunais darbinieks Visockā ieradies no pilsētas,

kurā sākusies meklēšana, kļuva domīgs. Tiesa, ziņas par atbraucēju sevišķas aizdomas neradīja. Viņš dienējis «Gormašsnabsbitā», saņēmis pateicības un prēmijas. Starp citu, dokumenti varēja būt arī viltoti. Kurbatovs ievāca ziņas pa telefonu: nē, šis cilvēks patiesi strādājis «Gormašsnabsbita» pilsētas kantorī un atbrīvots pēc paša vēlēšanās. Kurbatovs jautāja: kad viņš atbrīvots? Viņam nosauca datumu. Taču tā varēja būt arī vienkārša sagadīšanās, ka tas aizgājis no darba dienu pēc Higinsa arestēšanas. Brjancevs, kas ievāca ziņas tieši uz vietas, piemetināja Kurbatovam savus personīgos iespaidus: «Man šķita, ka šī aiziešana visiem nākusi negaidīta. Vispār runā, ka viņš bijis kārtīgs darbinieks.»

Taču tas viss Kurbatovam it neko nedeva. Viesnīcas numurā, gulēt iedams, viņš centās pirms aizmigšanas izlasīt kaut desmit lappuses (sliktais ieradums lasīt guļus viņam saglabājies kopš bērnības, neskatoties uz visām mātes — skolotājas pūlēm), taču lasīšana nevedās.

Naktī viņu uzmodināja telefona zvans.

—. Biedrs majors? Ar jums runā pulkvedis Usvets. Radušies interesanti jaunumi, lūdzu tūlīt ierasties. Jā, mašīnu es jau izsūtīju.

Neko neslēpdams, Tiščenko savu stāstu atkārtoja arī Kurbatovam. Viņš sēdēja samulsis,, bāls un tomēr raudzījās Kurbat^am tieši acīs.

—   Bet kam jūs stāstījāt par blindēlo tēraudu? — Kurbatovs jautāja.

—   To es nevaru atcerēties. Bija kādi inženieri, svešu nebija.

—   Nu, viens tomēr ir bijis svešs, — Kurbatovs piemetināja. — Jā, putru esat ievārījis. Vārdu sakot, jums būs jātēlo, biedri Tiščenko. Izliecieties, ka piekrītat. Bet tālāk mēs sekosim. Varat būt brīvs, parakstiet pie sekretārā caurlaidi.

Kad Tiščenko piecēlās, Kurbatovs sniedza viņam roku. Pēc tam majors zvanīja Brjancevam; tas bija mājā. Kurbatovs izdzirdēja miegainu balsi:

—   Ko, kas runā, ko jūs vēlaties?

—   Sveicināts, biedri leitnant, — Kurbatovs jautri teica. — Kādus sapņus redzējāt? —viņš uzklausīja, ko saka Brjancevs, un tad, tūlīt kļuvis nopietns, pavēlēja: — Biedri Brjancev, rīt no paša rīta «Elektriķī» sadabūjiet visu inženiertechnisko darbinieku ģīmetnes un pēc iespējas ātrāk brauciet šurp. Visu sapratāt? Nu tā, un tagad — ar labu nakti. Tikai no rīta nenodomājiet, ka šī saruna bijusi pa sapņiem, — viņš atkal jokoja.

Pēc dažām dienām lietuves cechā sākās lāpstiņu apstrādāšana. Kurbatovs vairākas reizes zvanīja uz dažādu pilsētu dažādiem uzņēmumiem, ievāca ziņas par tiem, kas šais dienās pirmo reizi pārkāpuši kombinātā slieksni. Piezīmju bloks jau bija pierakstīts pilns, bet tā, ko viņš gaidīja, vēl arvien nebija. Šķirstot lapiņas, viņš pats sev atzinās, ka tā īsti viņu vēl arvien interesē tikai viens strādnieks —

metāllējējs un aprēķinu da]as darbinieks. Protams, tas nav pats Naits, diezin vai viņš tagad tā riskētu. Bet kur ienaidnieks (nevis Naits, bet tas otrs, vēl nezināmais) var vairāk kaitēt — aprēķinu daļā vai. lietuves cechā? Protams, lietuvē. Aprēķinu da|ā vismazāko jucekli skaitļos, vissīkāko kļūdu ievēros momentā, tur viens un tas pats dokuments iet caur desmitiem roku. Pieredzējis, veikls ienaidnieks tik neapdomīgi neriskēs tikai tādēļ vien, lai par diennakti novilcinātu izejvielu piegādi vai ražojumu nosūtīšanu pasūtītājam. Tātad aprēķinu daļa jāatstāj mierā. Bet arī šis secinājums Kurbatovu neapmierināja.

Un neapmierināja tāpēc, ka jaunais metāllējējs, kā to izdevās noskaidrot, šeit ieradies no Kuzbasa. Turpat viņš beidzis kursus, pusotra gada nostrādājis un pie tam labi strādājis. Kurbatovs domās pats sev jautāja: «Ja viņš būtu ienaidnieks, kāpēc to vajadzētu pārsviest uz šejieni? Kuzbasā viņš jau sevi parādījis kā teicamu ražošanas darbinieku, saradis ar kolektivu. Jā, ja viņš būtu ienaidnieks, tad viņu turpat arī atstātu …»

Naitam ir noteikts uzdevums — diversija; pratināšanā to apstiprināja arī Higinss, to teica ari Tiščenko. Jaunais aprēķinu daļas darbinieks ieradies no tās pilsētas, kur sākusies meklēšana: tas jau pievērsa uzmanību. Bet kāds sakars diversijai ar aprēķinu daļu? Labākā gadījumā tur var izdarīt tikai ekonomisku izlūkošanu — un turklāt šaurās robežās…

Kurbatovs un Rogovs — kombinātā partorgs — apstaigāja cechus, un majors interesējās par visu, kam no pirmā acu uzmetiena nebija nekāda sakara ar viņa uzdevumu. Tomēr domās viņš visu laiku atgriezās pie lietuves cecha.

Tāpēc, kad viņi abi ar Rogovu iegāja cechā, Kurbatovs sīki iepazinās ar tā izvietojumu. Rogovs nemaz nevarēja pagūt atbildēt uz Kurbatova daudzajiem jautājumiem. Viņš bija gluži izbrīnījies:

—   Jūs jau uzstādāt jautājumus kā īsts speciālists!

Kurbatovs tikai pasmaidīja. Cecha kaktā viņš pamanīja šauras, spirālveidīgās kāpnes, kas veda augšup, un jautāja:

—   Bet kas tur ir?

—   Tur? Aprēķinu daļa, — Rogovs vienaldzīgi atbildēja. — Skatieties, dod kausējumu.

Bet Kurbatovs it kā nemaz neredzēja ne kausējumu, ne Rogovu. Miegdams acis izkausētā inetala spilgtajā gaismā, viņš ātri apsvēra nelielo, tikko izdarīto atklājumu. Viņa domu gaita bija vienkārša: ja ienaidnieks strādā aprēķinu daļā, kāds tam var būt labums no lietuves cecha tuvuma?

—   Sakiet, — viņš jautāja Rogovam, — vai nodaļai ir arī otra izeja?

Rogovs uzreiz nesaklausīja, ko viņam jautā, bet pēc tam noliedzoši papurināja galvu:

—  Pagaidām nav, remonta dēļ slēgta.

Cechs satumsa; kausēšana beidzās, krāsni

sāka piekraut no jauna. Tuvojās pusdienas pārtraukums, un strādnieki, sviedrus slaucīdami, jau gatavojās aiziet.

—   Vai tagad visi izies no cecha? — Kurbatovs jautāja.

—          Jā, — Rogovs paskatījās pulkstenī.

—   Kausējumu nodeva precizi uz minūti.

—   Bet kas tad sekos kausēšanas gaitai?

Rogovs pamāja kaut kur sāņus un pasmaidīja:

—   Cik es jūs sapratu, tad jūs pats kādreiz esat bijis tēraudlēlējs. Vai ne tā? Nu redzat, bet kopš tā laika daudz kas mainījies. — Viņš runāja ar neslēptu lepnumu. — Mūsu vērīgā acs tagad ir mechanismi laboratorijā.

Nosvilpa sirēna, maiņa aizgāja pusdienot. Uz dzelzs kāpnēm iedārdējās soļi: steidzās kalpotāji. Un, kad tie bija pagājuši garām un nozuduši aiz plaši atvērtajām cecha durvīm, tiem tūlīt sekoja kalsns vīrietis satina uzročos.

Kurbatovs bija redzējis viņa ģīmetni. Tas bija jaunais darbinieks. Viņš aizgāja, nepamanījis ne Kurbatovu, ne Rogovu, aizgāja pa tukšo cechu, tikko jaušami pagriezis galvu pa kreisi, kur pretī rēgojās sārņu novadītāja melnais caurums … Neradušam vēl nekādu pamalu secinājumiem, Kurbatovam nepagāja secen šis galvas pagrieziens.

—   Vai jūs jau esat iepazinies ar jauno metāllējēju? — viņš jautāja Rogovam. — Tāds jauns puisis no Kuzbasa.

—   Ahā, jā, protams ,..

—   Un ar šo, kas nupat te aizgāja garām, no aprēķinu daļas?

—   Nē, vēl neesmu paguvis.

—   Man būs lūgums administracijai, un jūs to atbalstiet. Vajadzētu jauno metāllējēju uz laiku pārcelt… nu, kaut vai sūtīt uz kvalifikacijas celšanas kursiem, atbrīvojot no ražošanas darba, bet cecham …

Viņš nepabeidza, taču juta, ka priekšniecība viņu atbalstīs: šeit nepieciešama uzraudzība. Diversiju nedrīkst pieļaut, tā var dārgi maksāt… Un, dodamies uz izeju, Kurbatovs ari paskatījās pa kreisi: sārņu novadcauruļu vaļējie gali tepat ar roku aizsniedzami!

4

Dzīve «Elektriķī» ritēja savu gaitu. Darbs pie tvaika hidrauliskās spiedes konstruēšanas bija pabeigts, un Katju pārcēla uz ģeneratoru biroju. Viņa par to priecājās: sakarā ar jaunu ģeneratoru ražošanu darba te bija milzums. Biroja darbu vadīja kāds akadēmiķis; līdz šim viņš ieradās rūpnīcā divas reizes nedēļā, bet tagad vairs nenāca nemaz — saslima, slimošana ieilga un pēc atveseļošanās aizbrauca atvaļinājumā uz Kaukāzu. Direktors izsauca Katju un piedāvāja viņai vecākā konstruktora vietu, citiem vārdiem, piedāvāja — par cik tas viņas spēkos un spējās, censties izpildīt to, ar ko parasti bija nodar

bojies pats akadēmiķis. Katja apmulsa. Atvadoties direktors smaidīdams sniedza viņai roku un pēc iespējas uzmundrinošāk teica:

—   Stāsta, ka ari akadēmiķis savā laikā esot bijis vienkāršs inženieris. Vairāk paļāvības, Katjuša! Meistars no debesīm nekrīt.

Kad Katja jau gāja projām, direktors vēl aizturēja viņu:

—   Tikai ievērojiet, Jekaterina Pavlovna: statora, štanču, lējumu un kalumu rasējumi jums jānodod ražošanā pēc pusotrām nedēļām!

Katja pamāja un aizgāja. Jāatzīst, ka pati sev viņa paņēma pašu grūtāko — statoru, un, kad Katja pacēla galvu no rasējamā dēļa, acu priekšā tā vien lēkāja svītru tīkliņi. Tomēr viņa paguva gan pati projektēt, gan, paiedamas starp rasēšanas dēļiem, izšķirt jautājumus, kādi brīžiem radās konstruktoriem.

Tomēr pēc dienām četrām Katja saprata, ka direktora uzdevumu — nodot darba rasējumus pēc desmit dienām — birojs laikam gan neizpildīs. Un nevis tāpēc, ka trūka pieredzējušu konstruktoru. Izstrādājot technoloģiju, nācās sadurties ar nopietnām grūtībām. Bet direktors bija aizbraucis uz Maskavu uz ministrijas kolēģijas sēdi un no turienes piezvanīja pa telefonu:

—   Ko? Pagarināt termiņu? Ņemiet jel verā, ka ministrija nocirpa vēl divas dienas.

Tai pašā dienā birojā ienāca Kozjukins un, jautri paraudzījies uz konstruktoriem, noplatija rokas:

—   Kad es gāju pār pagalmu, man likās, ka pa jūsu logiem veļas tvaika mutuļi.

—   Jūs neesat kļūdījies.

—   Zinu, visu zinu, Jekaterina Pavlovna, un atnācu palīgā. Nu, kas jums te ir?…

Pēc sirēnas birojā palika tikai Katja un Kozjukins. Nometis svārkus un atpogājis apkaklīti, Kozjukins sēdēja pie rasēšanas galdiņa: viņš kaut ko rasēja, rakstīja un tad, kā mākslinieks pagājies sāņus, ar patiku iztālēm aplūkoja veikto. Katja tā arī viņam pateica:

—   Jūs — tā kā mākslinieks.

—   Nekā dīvaina te nav, Jekaterina Pavlovna, — atbildēja Kozjukins. — Mūsu darbs arī ir jaunrade, bet šī jaunrade ir preciza. Viss skaidrs un saprotams. Es, piemēram, nesaprotu amerikaņu glezniecību, bet amerikaņu rasējumus saprotu. Un es domāju, ka kurš katrs papuasu inženieris, ja tāds vispār ir, lieliski sapratīs manus rasējumus.

—   Tātad šī jaunrade, mana un jūsu jaunrade, ir kosmopolitiska?

Kozjukins paskatījās uz viņu un iesmējās:

—   Te nu bija, etiķete jau gatava, un uzkabinājāt… Nē, es vienkārši gribu teikt, ka zinātnei nav robežu. Es runāju par valsts robežām.

Katjai pašreiz negribējās runāt un vēl mazāk — strīdēties. Viņa tikai noteica: «Bet es domāju citādi,» un atkal ķērās pie savas velces.

Tad Kozjukins piegāja pie Katjas un maiga

glāstā paņēma viņas roku. Viņa pavirši paskatījās uz to; Katju pārsteidza Kozjukina skatiens, ar kaisles plīvuru aizmiglotās zaļās acis. Katja pavisam tuvu sajuta strauju, karstu elpu un cieši klāt ieraudzīja Kozjukina seju. Viņa iesita tam pa roku un izrāvās.

—   Jūs… jūs… vai jūs bez prāta? — viņai aizrāvās elpa.

Kozjukins vairs neskatījās uz Katju; vaibstīdamies viņš kārtoja savus izpūrušos matus:

—   Piedodiet… Es pats nezinu, kā tas … Jūs tā sasarkāt, bijāt tik jauka …

Katja, aizvainojumā gandrīz vai raudādama, paķēra somiņu un izskrēja koridorā.

Otrā rītā kāds no konstruktoriem paaicināja Katju pie kopējā mapē saliktajiem rasējumiem.

—   Vai šo jūs jau esat apskatījusi, Jekaterina Pavlovna?

—   Nē, vēl nepaguvu.

—   Pēc visa spriežot, to strādājis Kozjukins. Ļoti drosmīgi, bet… Es aprēķināju. Viņš te ir novirzījies no Maskavā apstiprinātā jauno ģeneratoru projekta.

—   Nekā nesaprotu, — ņemdama zīmuli, noteica Katja.

Pēc stundas viņa piezvanīja Kozjukinam. Pēc vakardienas atgadījuma šai istabā viņai' tik ļoti netikās tam zvanīt un vispār ar to sarunātķs.

Kozjukina balss skanēja neapmierināti. Viņš, protams, dusmojās, ka uzmodināts

nelaikā, bet, uzzinājis, ka zvana Voronova, dusmas aizvietoja ar laipnību.

—   Jā, jā, dārgā Jekaterina Pavlovna, es jūs klausos, — viņš atsaucās.

Vai nu tāpēc, ka šis «dārgā» Katjai šķita tikpat pliekans kā viss Kozjukina tonis, vai arī tāpēc, ka viņai nemaz negribējās zvanīt, — Katja ar to sarunājās pasvītroti sausi.

—   Jūs izmainījāt statora aprēķinu? — Kaija jautāja. — Sākotnējā un apstiprinātajā plānā nekā tamlīdzīga nav.

—   Jā, izmainīju. Viss kustas, Jekaterina Pavlovna, rit un mainās. Jau senie grieķi tā teikuši.

—   Kāpēc jums ievajadzējušās šīs izmaiņas? Tā mēs rasējumus aizkavēsim vēl uz dienām trim.

Kozjukins skaidroja viņai pacietīgi, saudzīgi, kā nesapratīgai, izlutinātai meitenei:

—   Sīs izmaiņas vajadzīgas nevis man, bet valstij. Nelielas izmaiņas konstrukcijā — un ģeneratora jauda palielinās. Vai tad jūs pati to nesapratāt? Maniem koriģējumiem parasti mēdz piekrist. Pagaidiet, es tūlīt pats aiziešu.

Katja atgriezās pie Kozjukina aprēķiniem. Bet, lai cik ilgi viņa pētīja, lai kā arī centās izprast inženiera ieceri, — \«iņai tas tomēr neizdevās. Jau kuro reizi viņa ņēmās uz atsevišķas lapiņas rakstīt formulas, uzmest schemas — un vienmēr viens un tas pats iznākums — ģeneratora jaudu nav iespējams palielināt. Vai tiešām Kozjukins butu kļūdījies!

Tiklīdz Kozjukins pārkāpa pār slieksni, istabā ieplūda stipru smaržu vilnis. Viņš, laipni apsveicinājies, piegāja pie Kaijas galda un nostājās viņai aiz muguras; ar vienu roku atbalstījies pret galda malu, Kozjukins pār viņas plecu raudzījās savos rasējumos:

—   Kas tad jums nav skaidrs?

—   Paskatieties, mēs te pārbaudījām. Pēc jūsu varianta ģeneratora jauda nepalielinās.

—   Ret paliek līdzšinējā? — pasmaidīja Kozjukins.

—   Jā, un tas ir viss. Kāpēc tad mums jāizdara šīs izmaiņas, jāgaida, kamēr tās apstiprinās techniskā padome, un velti jāzaudē laiks?

—   Bet mēs arī nezaudēsim laiku. Pirms stundas es runāju ar direktoru, zvanīju viņam uz Maskavu. Viņš solījās jums piezvanīt.

Un patiesi, pēc minūtēm piecpadsmit Katju aicināja pie telefona.

—   Kas jums tur par nesaskaņām sākušās? — direktors kliedza klausulē: viņu slikti varēja sadzirdēt. — Mēs jau sen nolēmām, vēl pagājušajā techniskās padomes sēdē, ka Kozjukins iesniegs labojumus.

—   Sie labojumi ir pilnīgi lieki, — atbildot kliedza Katja. Tie ir sīki grozījumi, tic neko nedod …

—   Nu netiepieties, Jckaterina Pavlovna, no jūsu puses es neredzu nekādus principiālus iebildumus. Šodien pat nododiet rasējumus, un es ziņošu ministrijai, ka ģenerators

sākts… Jūs mani sapratāt? Es to prasu rto jums, sapratāt? Prasu. Galu galā Kozjukins taču nav nekāds puika.

Katja, līdz galam nenoklausījusies, nolika klausuli. Viņa iegāja nodaļā un, ne uz vienu neskatīdamās, sausi pateica:

—   Gatavojiet rasējumus nodošanai, biedri! Kozjukins triumfējoši stāvēja pie loga, smēķēja un, griestos raudzīdamies, vēroja, kā tur viegli šūpojas tabakas dūmu slāņi.

Vakarā Katja gāja uz slimnīcu un pa ceļam nopirka Pozdniševam dažus sārtus, zeltainus tomātus. Vēl tikai jūnijs, bet padomju saimniecības jau atvedušas pirmo devu.

Pozdniševs atveseļojās. Uzlabošanās norisa strauji. Kā tas allaž mēdz būt ar dzīvespriecīgajiem, viņš ārstiem teica, ka aizmukšot no slimnīcas, ja viņu drīzumā neizrakstīšot.

—   Es taču neesmu nekāds izmēģinājumu trusītis, — viņš Katjai žēlojās, bet acīs, spilgts kā saules zaķītis, tā vien dzirkstīja šķelmīgs prieks. — Jo vairāk tādēļ, ka man ir mana krusttētiņa pieredze …

—   Kāda pieredze?

—   Medicinas. «Mans tēvocis bij goda stājas, kad ne pa jokam kļuva vārgs», — un notika tas ar viņu ap divdesmit piecu gadu vecumu, — viņš sāka krāt visas zāles, ko viņam parakstīja. Un tad, mīļā Katjuša, kad viņam palika astoņdesmit četri, viņš sasauca konsiliju

Un atvēra ārstu priekšā divus milzīgus skapjus — bet tur iekšā, varat iedomāties, mikstūras, pulveri, vārdu sakot, visādi draņķi. Mans tēvocis jautā ārstiem: «Kas būtu noticis, ja es to draņķi savā dzīvē būtu izdzēris?» Nu, ārsti paskatījās, nogrozīja savus gudros, plikos paurus un saka: savas septiņas pēdas būtu saņēmis jau pirms gadiem trīsdesmit. Ārstējies nu…

Jā, tas jau bija agrākais Pozdniševs, un, ja nebūtu zilo, it kā izzīmēto loku zem acīm un neparastā kalsnuma, — varētu domāt, ka viņš ir pilnīgi izveseļojies.

Katja izstāstīja viņam visus rūpnīcas jaunumus, un tā vien likās, ka Pozdniševs tūlīt izlēks no gultas un, tāpat kā stāv — pidžamā un ar čībām basajās kājās, — cauri visai pilsētai .skries uz rūpnīcu. Viņš uztraucās, Katja redzēja šo uztraukumu un nopukojās pati uz sevi: «Nevajadzēja nākt. Viņš vēl ir slims.»

—   Es gribēju, lai arī jūs pārbaudītu Kozjukina aprēķinus. Bet varbūt jums ir grūti, Ņikita Kuzmič …

—   Kuš! — viņš izvalbīja «šausmīgas» acis, atkal pa jokam — aiz jokiem viņš slēpa savu satraukumu. — Kas jums tur ir, dodiet, dodiet šurp, Katjuša, citādi tūlīt būs klāt.

Un viņš steidzīgi paķēra Katjas atnestās lapiņas.

Ienāca ārsti. Katja ilgi lūkojās uz sievietiārsti — vidēja auguma, ar dziļām, melnām acīm. «Kur es esmu viņu redzējusi?» ziņkāri

uz viņu raudzīdamās, Katja sev jautāja. Ārstei, tāpat kā Katjai, bija garas, smagas bizes, tārn trūka vietas zem baltās cepurītes, bizes bija sakārtotas pakausī lielā mezglā. «Ak jā,» Katja atcerējās, «tā ir Kurbatova paziņa, kā gan es tūlīt nepazinu. Toreiz, kad mēs braucām uz Saulkalni, viņa bija vieglā, raibā kleitiņā un līdzinājās meitenei — studentei, bet tagad — uzsvārcis, cepurīte, divas fonendoskopa caurulītes redzamas kabatā …»

—   Jums apmeklētāji? — viņa teica, uz Katju nepaskatīdamās. — Es lūdzu ielaist pie jums tikai noteiktā laikā.

—   Redziet, manu mīļo doktor, tas ir sevišķs gadījums … Saprotiet, brāļameita uz ilgāku laiku aizbrauc un …

—   Bet vai vilcienu jūsu brāļameita nenokavēs?

—   Nē, viņa lido lidmašīnā.

Kāds no kaimiņiem iesprauslājās spilvenā, bet ārste, paraustījusi plecus, turpināja taustīt Pozdniševam pulsu.

Pēc ārstes aiziešanas Pozdniševs izklāja visas lapiņas.

Viņš rauca pieri, skaitļos skatīdamies, vairākas reizes gribēja ko teikt, bet savaldījās. Beidzot viņš jautāja:

—   Vai jūs kaut ko esat ievērojusi? Es jautāju — kaut ko sevišķu?

—   Jā, man šķiet, ka …

—   Labi, — viņš gurdi atslīga spilvenos.

—   Piedodiet, Katjuša, es gribu mazliet padomāt … Pats …

Viņa piere pārklājās ar sīkām sviedru lāsēm. «Viņš ir noguris,» Katja iedomājās, «vai arī uztraukts.» Viņa klusām piecēlās, uzmanīgi sakārtoja spilvenu zem Pozdniševa galvas un uz pirkstgaliem izgāja no palatas.

DESMITĀ NODAĻA

1

Naits aizbrauca. Bailes dzina viņu tālāk prom no slazda, kurā viņš grūda savu partneri. Naits aizbrauca ar nakts vilcienu, pārģērbies jaunā uzvalkā, — elegants pusmūža cilvēks ar mazām, zilām acīm, garu, smailu degunu un it kā plakani saspiestām, plānām lūpām.

Viktors Osipovičs visu nakti neaizmiga; aizvadījis Naitu, viņš gulēja un klausījās, kā tālumā svilpj manevrējošās lokomotives, kā aiz loga dadžos čabina silts lietus, kā aiz sienas saimniece pa miegam nopūšas, kā tikšķ pulkstenis: tik — tak, tik — tak… Patiesībā tas nemaz nav pulkstenis, tas ir ķirmis… Grauž koku, grib sagrauzt māju: tik — tak, tik — tak.

Viņš piecēlās un piegāja pie lodziņa. Palsajā mijkrēšļa gaismā pārskaitīja naudu — Naila atstāto paciņu ar simts rubļu zīmēm.

Kā būtu, ja tagad uzspļautu visam, sēstos vilcienā un aizbrauktu. Nē! Viņiem, šiem turbinu būvētājiem, vēl jāizjūt spēcīgā dūre. Dažreiz to mēdz saukt par «oda dūrienu». Lai arī viens ods rada tikai niknumu un dusmas, — bet ja odu būtu vesels mākonis?

Raugoties pa logu uz debesim, kas bija klātas ar sārtu dūmaku, kā tas vienmēr ir rītausmā, viņš nezin kāpēc atcerējās tieši lādas pašas debesis, tikai Šveicē. Toreiz viņš vēl bija jauns, ļoti jauns un dzīve šķita interesantu piedzīvojumu pilna. Reiz pie viņa istabā ienāca tēvs ar avīzi rokā un teica: «Posies, brauksim uz Vāciju. Hitlers — tā ir mūsu abu nākotne.» Jaunajam cilvēkam paģirās galva vai pušu plīsa, viņš nekā nesaprata, kas avīzē rakstīts, taču paklausīgi sāka pakot mantas.

Dzīve Vācijā viņam nepatika; pārāk nestabili bija ļaužu likteņi, lai varētu justies drošs pats par savu personisko. Tomēr viņš izpeldēja no šīm nāves un asiņu dzīrēm. Vēl divus gadus pirms kara viņš apmeklēja Cechoslovakiju un Poliju. Tur sākās viņa profesionālā spiega un diversanta karjera.

… No rīta tramvajs viņu aizveda līdz kombinātā vārtiem. Ļaužu straume viņu satvēra Un aiznesa līdz ieejai. Kā rotaļās aizrāvušies bērni pie veidkastēm rosījās veidotāji. Tāpat kā vakar nodaļā iespurdza priekšnieka sekretāre un nočivināja savu «labu rītu». Un kā vienmēr uz galda klusu icšķindejās mašīnrakstītājas smagais «Undervuds».

Kā parasti uz ēdnīcu viņš gāja pats pēdējais. Dzesināšanas caurums virs cilindra bija pavisam tuvu, un Viktors Osipovičs atskatījās. Cechā neviena nebija. Velreiz atskatījies, viņš noņēma no pudeles skārda aizbāzni un iešļāca ūdeni platajā caurumā. Tvaiki nezin kāpēc nepacēlās, kaut gan Naits tika brīdinājis, ka tvaikiem noteikti jābūt. Viktors Osipovičs iešļāca vēlreiz, bet tad, ko nelabu jauzdams, ierāva galvu plecos un ātri, izbiedēti devās prom uz izeju. «Varbūt tā nav īstā veidkaste? Taču nē, pats redzēju, kā to pildīja.» Tas bija pēdējais, ko viņš paguva izdomāt.

Viņš piegāja pie platajām durvīm un šausmās tikko neiekliedzās. Uz muguras saliktām rokām un mazliet ieplestām kājām ēnā stāvēja karavīrs formas tērpā. Netālu atradās Morozovs un meistars. Bet aiz durvīm bija redzami vēl divi formās. Kad tie pienāca, viņš vispirms sarāvās, bet pēc tam piespiedās pie sienas un izstiepa rokas uz priekšu.

Viņš nesadzirdēja, ka meistars, dūres sažņaudzis, teica:

—   īstā laikā aizlodējām cauruli… tas labi… Un kas par nelieti…

…Tūlīt pēc Viktora Osipoviča aresta Kurbatovs, uzzinājis, ka Naita pilsētā nav, steidzās mājās. Lieta tuvojās atrisinājumam.

Bija nepieciešams par visu apspriesties ar ģenerāli, ar pulkvedi Jarošu un paātrināt šo atrisinājumu.

Pirms aizbraukšanas Kurbatovs izsauca pie sevis Tiščenko un, vēdekļveidīgi izlicis viņa priekšā ap četrdesmit ģīmetņu, jautāja:

—   Varbūt jūs varētu uzzīmēt tos, kuru klātbūtnē stāstījāt par blindēto tēraudu? Aplūkojiet uzmanīgi.

Tiščenko ilgi cilāja ģīmetnes, rauca pieri grumbās, juzdams sev pievērsto Kurbatova nogaidošo skatienu:

—   Toreiz mēs bijām trīs. Lūk, šis te ari noteikti bija … Pārējos es nevaru atcerēties.

Kurbatovs paņēma ģīmetni. Viņam tieši pretim raudzījās Kozjukina acis.

—   Jūs to atcerējāties nejauši? — viņš jautāja.

—   Jā, gandrīz nejauši. Mani jau toreiz izbrīnīja šis cilvēks, viņam ir pazīme… tāda labi kopta, pašapmierināta seja.

—          Pateicos, — Kurbatovs viņu pārtrauca.

—   Tātad vairāk nevienu jūs nevarat uzzīmēt?

—   Nē.

Kurbatovs ilgi lūkojās Kozjukina ģīmetnē, atsaucot atmiņā visu, kas ar viņu bija saistīts. Un tomēr Kurbatovs šo cilvēku nevarēja vainot nevienā lietā. Majors savāca no galda ģīmetnes, salika tās somā un, paskatījies pulk^ stenī, devās uz staciju.

Pilsētā Naits atgriezās, panākumu spārnots. Smagās domas, kas nomāca ceļā uz Visocku, bija pārgājušas, tagad viņš centās tās izskaidrot ar bezmiega naktīm un uztraukumiem pirms šī brauciena. Dažreiz viņam pat likās, ka visi uztraukumi bijuši velti, — vai tikai viņš nebūs pārcenties ar savu piesardzību un vai nav veltīgi aizbraucis, vai tikai «piektajam» vienam pašam izdosies diversija, vai tas «neuzdos»?

Naits nolēma dažas dienas atpūsties, bet pēc tam aizbraukt — vislabāk uz Tālajiem Austrumiem, tuvāk robežai…

Bet, izkāpjot no vilciena, viņš visapkārt juta neparastu tukšumu, kas bija gandrīz taustāms, biedējošs. «Kurp iet?» viņš sev jautāja. Viņš bija viens, bez“mājām, noguris.

Ak jā, ir taču vēl «sieva» Saulkalnē! Naits atcerējās Kisļakovu un pārdomāja, — vai drīkst doties pie viņas? Tomēr domas uzbāzīgi atgriezās pie tā, ka ir vērts braukt, ka nekādus pierādījumus viņš nav atstājis, nav no kā baidīties. Jau pēc stundas viņš brauca uz Saulkalni, gudrodams, ar ko izskaidrot savu pazušanu, kā, ar kādiem vārdiem atkal iekarot viņas uzticību, kā izlūgties piedošanu. Nauda? Jā, viņai patīk, ja mājās nav jāskaita kapeikas. Būs drusku jāpatērējas.

Kisļakova bija puķu dārziņā un, tik tikko ar kājām zerni sniegdama, šūpuļtīklā sēdēdama, lasīja grāmatu. Naits klusu pasauca:

—   Marija!

Sieviete pagriezās. Pirmajā mirklī viņa to nepazina. Pēc tam iIzdvesa: «Sergej!» — un, nomezdama grāmatu, pietrūkās kājās no tīkla.

«Sergejs? Nu jā, Sergejs Nikodimovs,» vārtiņus vērdams, Naits teica pats sev

Kisļakova stāvēja viņa priekšā neziņā — priecāties par šo savādo atgriešanos vai stingri noprasīt: kur tu biji? Bet viņš pievilka to sev klāt un, cieši acīs raudzīdamies, klusu jautāja:

—   Vai tu vēl mīli mani?… Piedod … Es tev visu izstāstīšu.

Kisļakova nodūra acis; Naits pamanīja, ka viņas lūpas savelkas smaidā. Nu, tas nozīmē, ka piedos, un tātad trīs dienas varēs dzīvot mierīgi. Viņš ātri apskatīja māju. Pēc visa spriežot, viņa tāpat kā agrāk dzīvoja viena pati, bet veranda, kur vienmēr bija putekļu pilns, tagad likās apdzīvota; jādornā, Kisļakova nolēmusi to pa vasaru kādam izīrēt.

—          Iesim, — viņš to satvēra pie pleciem.

—    Iesim, Maša …

Un viņa gāja — padevīgi, vēl arvien acis nepacēlusi, un tikai istabā Kisļakova atkal uz to paskatījās, un Naits ieraudzīja, ka viņa no laimes apmulsusi. «Muļķe,» uzsmaidīdams viņš nodomāja un, atkal viņu sev klāt pievilcis, teica:

—   Piedosi? Tagad viss … Tagad kopā … vienmēr.

—   Jā, — viņa čukstēja.

Ko viņš tai stāstīja? Ja viņš stāstītu, ka

pa šo laiku apceļojis apkārt zemeslodei vai ņēmis mediciniskas procedūras, kas nodrošina nemirstību, — viņa noticētu visam, starp citu, viņa tagad nemaz neklausījās, ko viņš tai stāstīja. Svarīgs bija viens: viņš atgriezies, lūdz piedošanu, viņš tagad sēž, saņēmis viņas rokas savējās, un raugās pazemīgi, juzdamies vainīgs.

Viņa sāka rosīties:

—   Mājā nekā nav — ne vīna, ne ēdamā, es tūlīt palūgšu, lai kaimiņiene aiziet pakaļ.

—   Jā, — teica Naits, — protams, palūdz. Te būs… — viņš izņēma naudu. — Katrā ziņā jānosvin.

—   Pazudušā dēla atgriešanās, — smiedamās uztvēra Kisļakova.

—   Nelaimīga vīra, — Naits skumji pārlaboja. — Pareizāk sakot, vislaimīgākā diena manā mūžā.

Pēc tam viņi abi sēdēja pie galda un saskandinādami raudzījās viens otram acīs; ar skatienu un vīnu viņi bez vārdiem it kā vienojās turpmāk vienmēr dzīvot kopā, un Naits pats sevī pasmējās par to nozīmīgumu, ar kādu viņi dzēra «par nākotni». Tēlot laimīgo viņam bija interesanti, turklāt tas viss nenogurdināja, bet, tieši otrādi, pašreiz viņš šai spēlē baudīja atpūtu. Juzdams, ka sāk jau reibt, viņš pievirzījās Kisļakovai vēl tuvāk un jautāja:

—   Nu, bet tu? Ko tu pa šo laiku darīji?

—   Es? — Kisļakova paraustīja plecus un.

koķeti galvu pieliekusi, iesmējās. — Es* taču ari, Šerjožeņka, neesmu vergu laikos dzimusi. Nu, gāju uz teātriem, uz dejām. Dažreiz garlaikojos. Bet tikai uz īsu bridi. Vienmēr man apkārt ir bijuši cilvēki.

—   Par mani ari droši vien stāstīji šiem . .. cilvēkiem?

—   Nē, nebija vajadzības… Tiesa, vienreiz gan pastāstīju par tevi mītniekam, te man kāds virsnieks bija noīrējis augšējo istabiņu.

—   Kas par virsnieku? — Naits jautāja, mirklī kļuvis uzmanīgs. Viņam pat sirds pamira.

—   Jau greizsirdīgs? Nav vērts, viņš tikai divas dienas tur nosēdēja, gatavojās eksāmeniem akadēmijā un aizbrauca, atrada istabu pilsētā … Tomēr žēl, — viņa viltīgi palūkojās uz Naitu. Viņš neievēroja šo skatienu, viņu bija sagrābušas bailes. Ko viņa paguvusi izstāstīt? Un kas tas par virsnieku — varbūt no tiem, kuri viņu meklē?

—   Jūrnieks? — viņš jautāja pēc iespējas vienaldzīgi.

—   Nē, lidotājs, leitnants. Nu neesi taču greizsirdīgs, muļķīt, nekā jau nebija. Vienkārši no sirds parunājāmies. Gribas taču dažreiz ar kādu dalīties …

—   Par ko tad tu ar viņu dalījies?

—   Atcerējos, kā mēs vizinājāmies. Parādīju kādu uzņēmumu, atceries, tu uzņēmi,

vēlāk saplēsi, bet es atkal salīmēju. Ar to arī mūsu saruna sākās.

Tagad Naits vairs nešaubījās: viņi par Kisļakovu zina visu. Tātad nevar būt ne runas par to, ka viņš šeit varētu pavadīt dažas dienas, kā bija cerējis. Rīt darbā šī mu|ķe, protams, izkladzinās, ka viņas vīrs atgriezies, un tad viss pagalam. Šodien viņai brīvdiena. Jāaiziet rīt.

Sī doma viņu nomierināja. Ikreiz viņš nemierīgi nodrebēja, kad pa ielu garām pabrauca mašīna vai kāds garāmgājējs paskatījās uz mājas pusi, vai arī apstājās pie garā, zemā, gaiši zilā žoga. Palicis uz mirkli istabā viens, viņš izņēma no žaketes krūšu kabatas plakanu brauniņu un, pārbaudījis patronas, ielika atkal atpaka], prasīs dokumentus, viņš bāzīs roku kabatā un pagūs izšaut pirmais …

Reibums bija kā ar roku atņemts. Viņu sāka kratīt drudzis. Tā tik vēl trūka, lai saslimtu, — tad visam beigas! Atbīdījis aizkaru, viņš ik brīdi skatījās pa logu, ātri pameta acis uz ielu, puķu dārziņu, pretējo māju un, nevienu neieraudzījis, baidījās vēl vairāk.

—          Kas tev kaiš? — Kisļakova jautāja.

—   Tu esi noguris?

—   Jā, jā … Ļoti noguris.

Viņš pārvilka ar plaukstu pār acīm. Varbūt samelot viņai, atsaukties uz darīšanām, piecelties un tūlīt aiziet? Nē, uz ielas vēl ir gaišs, jāiet naktī. «Nosēdēšu nakti pilsētā pie līča, labi, ka nav ziema …»

Ar katru brīdi nervi arvien vairāk saspringa. Viņš piecēlās un aizcirta logu, tad pārbaudīja, vai durvis labi aizvērtas. Doma par to, ka kuru katru brīdi pēc viņa var ierasties, smacēja Naitu, un, lai no tās tiktu vaļā, viņš runāja tīši skaļi, ieklausīdamies pats savā balsī.

Kad pie durvīm kāds pieklauvēja, Naits pielēca kājās.

—   Es atvēršu, — Kisļakova pasteidzās pirmā. — Droši vien kaimiņiene atnesusi pienu.

—   Nu, atver, — Naits nomurmināja.

Kad Kisļakova izgāja, viņš ar brauniņu

rokā nostājās pie durvīm, gatavs šaut, kliegt, izsist logu un izlēkt pagalmā; viņš dzirdēja, kā galvā pulsē asinis, redzēja, kā revolveris lēkā — augšup — lejup, augšup — lejup, tādēļ Naits ar kreiso roku cieši saspieda labās rokas delnu. *

Kisļakova ienesa piena trauku un izbrīnījusies palika stāvam.

—   Sergej, kur tu esi? — viņa sauca.

Viņš nepaguva noslēpt revolveri. Sieviete

pagriezās.

—   Nervi niķojas, — viņš pūlējās pasmaidīt. Smaids iznāca pavisam greizs. Viņam raustījās kreisais vaigs. — Spoki rēgojas…

—   Un kas… tas? — Kisļakova rādīja uz viņa kabatu. — Serjoža, izstāsti man … visu.

—   Man nav ko stāstīt. — Viņš piegāja pie galda un apsēdās, paslēpdams drebošās rokas zem galddrānas. — Es taču tev teicu, es biju ekspedicijā, man klāt ir daudz naudas, un es

baidos… ielej man vīnu. Nē, ne te, tējas glāzē.

Vīns līdzēja, viņš mazliet nomierinājās,— pilnīgi pietiekami, lai izrātu sevi: «Taisni kā bāba! Nē, tā jau var trako namā iekulties. Ātrāk prom no šejienes, pietiek!»

Ārā krēsloja un, kā tas parasti mēdz būt pilsētas nomalē, līdz ar tumsu iestājās klusums, vienīgi tālumā skanēja jautras kurortnieku balsis, kāds dziedāja, bet arī tālu, un dziesmas vārdus varēja tikai nojaust.

—   Tu baidies, ka tevi aplaupīs? — Kisļakova jautāja.

—   Jā, jā… Vajadzēs noguldīt naudu krājkasē.

—   Sergej, vai tu runā taisnību?

—   Taisnību? Nu jā, protams, taisnību. Aizbrauksim no šejienes, Marija … Vienalga — kurp … Kaut gan nē, pagaidi. Vēlāk. Es saku — brauksim vēlāk, rīt.

Viņš vēl mazliet iedzēra vīnu. «Gulēt es negribu. Nē, es loti gribu gulēt, bet es neaizmigšu.» Viņš tāpat neizģerbies atgulās uz dīvana un aizmiga. Viņš gulēja nemierīgi, bieži uztrūkdamies, un Kisļakova tajā raudzījās ar nožēlu: skat, kā cilvēks izvārdzis! — un arī sevi neaizmirsa pažēlot — diena nebeidzās tā, kā viņa to būtu vēlējusies. Viņa bija nodomājusi šodien kopā ar vīru aiziet uz Vasaras teātri noskatīties «Zīda sjuzanē …».

… Naits aizgāja naktī, vienās zeķēs, klusu

sperdams soļus pa izkaltušiem grīdas dēļiem. Kad Kisļakova pamodās, viņa veltīgi apstaigāja visu māju, dārziņu, paskatījās uz ielas — tā nekur nebija, nebija arī viņa mantu, tātad viņš ir aizgājis — un uz ilgu laiku, varbūt pat uz visiem laikiem. Un Kisļakova sāka raudāt, lai gan centās savaldīties un pārliecināt pati sevi neraudāt, jo no asarām viņai kļuva neglīti biezas lūpas un pietūka plakstiņi.

Pēc tam viņa sāka saprast. Ne minējumi, drīzāk kas līdzīgs minējumiem nāca prātā, — kaut arī tie bija ļoti tālu no patiesības, taču viņa juta ne tikai personīgu apvainojumu vien. Viņš nav labs cilvēks. Ne velti viņš toreiz bāls kā līķis stāvēja pie durvīm ar revolveri rokā.

«Vai tev nav viss vienalga?» tūlīt viņa pali sev jautāja. «Bija un izbija, viss izbeigts, nākošā reizē nebūsi tik lētticīga, nepiedosi kā vakar.» Taču kaut kas līdz galam neizteikts mocīja viņu. Vai viņš būtu kādu nogalinājis, aplaupījis, vai bēdzis no tiesas? Un sēdēja šeit, viņai blakus. Pieskārās viņas rokai. Skatījās acīs. Viņa pakavējās pie spoguļa, uzklādama biezu pūdera kārtu uz deguna un plakstiņiem, kas jau bija sasarkuši no asarām, un, vēlreiz aplūkojusi sevi un nopūtusies, gāja uz darbu.

«Bet kas tad es esmu, tukšs grabulītis, vai?» viņa pēkšņi apskaitās. «Paspēlējās un aizmeta? Nē.» — Un viņa nogriezās šķērsiela, kur atradās rajona milicijas nodaļa.

Atpakaļ uz pilsētu Kurbatovs brauca ar vilcienu: negribējās sēdēt vienā mašīnā ar arestēto, redzēt viņa lišķīgo skatienu, kurā laiku pa laikam uzliesmoja bezspēcīgs naids. Pratināšanas beigās majoru pārņēma neizsakāms riebums, kāds rodas, uzkāpjot mitram purva rāpulim. Un, lai gan Kurbatovs pats bija meklējis šo rāpuli, lai gan viņš par to vien bija domājis, kā ātrāk un spēcīgāk to piespiest pie zemes, un tagad šis nodoms bija izdevies, — tomēr riebuma sajūta guva virsroku. Majoram gribējās dažas stundas pabūt starp labiem, kaut arī nepazīstamiem ļaudīm, vienkārši sarunāties ar viņiem par ceļa sīkumiem, vienkārši atpūsties, uz brīdi atbrīvoties no tā sasprindzinājuma, kādā viņš pēdējās dienas bija dzīvojis.un strādājis.

Viktora Osipoviča pratināšana beidzās vakarā. Viņš izstāstīja, ka Naits aizbraucis uz pilsētu dienu iepriekš. Pēc tam arestēto aizveda, bet Kurbatovs aizgāja uz staciju. Vilciens acīm redzot bija nupat padots; majors iekāpa tukšā vagonā un izvēlējās vietu pie loga, pie tik šaura galdiņa, ka pat elkoņus uz tā nevarēja atbalstīt.

Gaismu vēl neiededza. Bija kluss; pa nolaisto logu no tālienes atlidoja klusināti manevrējošu lokomotivju svilpieni, kāds lēni gāja pa peronu un, paliecies zem vagona, noklabināja eļļas trauka vāciņus, paklaudzināja ar

āmuru pa riteņiem. Un Kurbatovu šai siltajā vakara klusumā atkal pārņēma nemiers un satraukums kā aizvadītajā dienā, kad viņi stāvēja cechā, bet tam cauri steidzās ienaidnieks … Atkal ienāca prātā: kur gan ir Nails? Kur paslēpies visrūdītākais, visviltīgākais no visiem pieciem?

Vagons ātri pildījās. Iekāpa trokšņaina montētāju grupa — viņu profesiju viegli varēja noteikt pēc platajām brezenta jostām ar atslēgām un ķēdēm, pēc somām, piebāztām ar knaiblēm, kniebjamām stangām, stieplēm. Turpinādami sarunu par līniju, kura viņiem jāvelk, montētāji pameta zem soliem smagos āķus, atpogāja kombinezonus. Kaut arī kolchoznieki esot paziņojuši, ka stabi ierakti, tomēr pirms jāpaskatoties, kas tie par stabiem, priežu vai egļu, un tikai tad varēšot noteikt termiņus. Citādi, ko varot zināt, vajadzēšot vēl mainīt stabus — kolchozā taču neesot lietpratēju.

Pa eju spraucās ne visai jauns vīrietis, bez steigas apskatīdamies, kur sēsties. Mirkli viņš pakavējās pie montētājiem un ieklausījās, pēc tam gāja tālāk un jautāja Kurbatovam: «Seit aizņemts?» Majors papurināja galvu: «Nē, lūdzu, sēdieties,» — un pavirzījās tuvāk pie loga. Vīrietis apsēdās, elkoņus pret ceļgaliem atbalstīdams, un atkal paskatījās uz to pusi, kur skaļi sarunājās un smējās montētāji:

—   Skat, velni, ņirgājas … Riebjas klausīties.

Kurbatovs ziņkārīgi paskatījās uz kaimiņu:

—   Par ko jūs esat sašutis? Varbūt patiesi kolchozā maz tādu cilvēku, kas to saprot.

Vīrietis pacēla roku un spēcīgi uzsita sev pa celi:

—   Nu nē! Neticu … Kad mūsu ciematā valde nolēma ievilkt elektrību, visi, pat skolēni, par to interesējās. Visvisādas brošūras izlasīja. Un kā gan citādi? Tāmi taču vajag sastādīt, uzzināt, cik šī pati elektrība izmaksās. Un viss kolchozs piedalījās rēķināšanā, nevis grāmatvedis viens pats. Pat sievas pie akām un vakarēšanās kā pupas bēra «voltus» un «ampērus», nenoklausīties!

Kaimiņš apklusa. Vagonam cauri gāja meitene-pavadone. Ienākusi, viņa stingri paziņoja:

—   Biedri, kreisā pusē aizveriet logus!

Bet kāda ķircinoša balss tūlīt atsaucās:

—  Mēs esam veseli, no iesnām nebaidāmies!

Vagonā visi sāka smieties un no visām pusēm atskanēja:

—   Ar vējiņu brauksim! Sēsties, saimniec, blakus, būs silti!

Meitene apmulsa, — ejiet ratā! — un aizskrēja uz vagona otru galu.

Kurbatovs smaidīdams noraudzījās viņai pakaļ. Izgāja cauri un nekā tāda nepateica, bet cik daudz jautrības sacēla vagonā! Arī viņam kļuva jautri: drīz taču tā kā tā beigsies šī lieta. Skaidrs, ka beigsies. Kurbatovs vēlē

jās, kaut pavadone atkal ienāktu vagonā, url viņa, kā uzklausīdama šo vēlēšanos, paskatījās pa pusatvērtajām durvīm. Majors uzsauca: «Vai drīz brauksim?» Viņu skatieni sastapās, pavadone gribēja ko atbildēt, bet uz perona noskanēja zvans, un viņa tikai pamāja uz loga pusi. Pēc tam atskanēja svilpiens, vagons noraustījās, garām lēni paslīdēja stacijas ēkas un gar pašu rūti — dzeltens, saritināts karodziņš un sarkana cepure.

—   Beidzot braucam! — ar redzamu labpatiku noteica kaimiņš un ar mēles galiņu pat aplaizīja lūpas, bet tad apķērās un, mazliet atvirzījies, pierāva klāt žaketes stūri: — Ka tikai es jūs nenosmērēju, Joti steidzos, nepaguvu pārģērbties.

Kurbatovs novērsās no loga:

—   Nekas. Vai tālu braucat?

—   Trešajā piestātnē izkāpšu.

Kaimiņš uzticīgi pamirkšķināja un sniedzās kabatā pēc papirosiem. Kurbatovs piedāvāja savējos.

Tas neatteicās:

—   Nu, dodiet ar savējos. «Belomors»? Pavāji gan ir, bet nu nekas. Atteikties neiedrošinos.

Tagad viņi sēdēja kā veci paziņas un smēķēja, cenzdamies nepūst dūmus viens otram sejā.

—   Es esmu traktorists. Sesto gadu MTS. Šogad pavasaris sauss, gandrīz uzreiz no izlases veida aršanas pārgājām uz masveida

aršanu. Ātri tikām galā, gandrīz desmit dienās apsējāmies. Nevis tā kā pagājušajā gadā.

—   Uz kāda traktora jūs strādājat?

—   Uz DT-54. Labs traktorsl īstu mašīnu uzbuvējuši. Visurgājējs, var teikt. Dubļos gan pagrūti, protams, tomēr daudz labāk nekā uz riteņiem.

—   Bet ko jūs sējas laikā pilsētā darījāt?

—   Izrāvos uz vienu dienu pie brāļa, zvanīju viņam uz kombinātu, bet viņa nebija, esot aizvedis turbinu uz Kuibiševu… Tā arī neiznāca satikties.

Kurbatovs klusēja, vilkdams dūmu, un viņam pat prātā neienāca, ka nākošajam ešelonam ar turbinu «zaļo ielu» atvēris ari viņš un Morozovs, un kareivji. Kaimiņš viņam kaut ko stāstīja — par aršanas dziļumu, par jaunveida degvielas filtrāciju, par to, ka rudenī, pēc uzaršanas, sūtīšot savu piekabinātāju uz mechanizatoru skolu: prātīgs puisis… Bet Kurbatovs, profesionāli paradis visu analizēt, droši vien, pašam to nemanot, sāka domāt par savu lietu, no kuras pagaidām nevar ne aiz^ bēgt, ne aizbraukt, ne atpūsties. Pēkšņi viņam iešāvās prātā: «Bet kādēļ es no traktorista stāstījuma pārlēcu uz domām par Naitu?» Kurbatovs pakāpeniski atgriezās pie tā nejauši izteiktā vārda, no kura radās cita doma — doma par Naitu. Majors vairs neklausījās, ko saka kaimiņš, taču turpināja laipni piebalsot un tad pēkšņi jautāja:

—   Tātad jūs brālim piezvanījāt, uzzinājāt,

k'a viņš aizbraucis, un nemaz negājāt pie viņa uz māju, vai ne tā?

—   Ko es tur būtu gājis?

—   Piedodiet, — teica Kurbatovs, — man pašam savas darīšanas ienāca prātā.

Tad savukārt traktorists sāka viņu iztaujāt:

—   Jūs komandējumā vai viesos braucāt?

Bija jāsaka, ka braucis pie paziņas, bet

nesaticis, tagad nu braucot atpakaļ un nezinot, kur meklēt…

—   Pamēģiniet pajautāt adrešu galdā, — tas līdzcietīgi deva padomu.

Kurbatovs domās nosmējās. «Nē, labo cilvēk, šis mans paziņa adrešu galda sarakstos neskaitās …» Bet skaļi viņš noteica:

—   Jā, acīm redzot tā arī būs jādara.

Teikdams kaimiņam, ka viņš nezina, kā

atrast kādu savu paziņu, Kurbatovs jau zināja, kā to var atrast.

4

Neviens neinteresējās, kāpēc Lavrovu izsauc uz divizijas štābu: bija karsts darba laiks, gatavošanās manevriem divizijā ritēja pilnā sparā.

Lavrovs pārbaudīja virsnieku personiskās lietas. Līdzko iesāka meklēšanu, viņš piedzīvoja pirmo neveiksmi: izrādījās, ka tai sestdienā un svētdienā, kad tika nogalināts Ratenaus, uz pilsētu bijuši atlaisti sešdesmit trīs cilvēki. Lavrovs pat skumji pasmaidīja: tur,

pirms divpadsmit gadiem, bija pieci no divdesmit sešiem, bet šeit — viens no sešdesmit trim. Taču viņam kļuva vieglāk, kad šo braucēju sarakstā viņš ieraudzīja Siņakova uzvārdu; smieklīgi iedomāties, ka šis divdesmitgadīgais leitnants varētu būt viens no tiem pieciem. Toreiz viņam bija gadi deviņi, viņš cilpoja uz skolu, mācījās Krilova fabulas un sapņoja par nokļūšanu frontē!

Pēc tam viņš atmeta vel piecus: viņi visi bija braukuši ekskursijā, visu laiku turējušies kopā un tāpat reizē arī atgriezušies. Pats to neapzinādamies, Lavrovs tagad rīkojās tāpat, kā vēl gluži nesen bija rīkojies Kurbatovs. Patiesi, atlikuma metode te bija vienīgā pareizā, taču tomēr, kad tādu vai citādu motivu dēļ Lavrovs paturēja aizdomās divdesmit divus cilvēkus, viņš nezināja, ko tālāk iesāki — priecāties vai sākt visu no gala: ja nu pēkšņi pielaista kļūda un šo divdesmit divu vidū nav lā, vienīgā … Viņš atkal paņēma pie malas atliktās personiskās lielas. Vienam virsniekam dels mācās desmitajā klasē, — tātad šis virsnieks nav no turienes. Otrs tieši pirms paša kara beidzis akadēmiju — tas arī atkrīt. Viņš meklēja sīkumus, tos pēc pirmā acu uzmetiena nepamanāmos sīkumus, par kuriem viņam stāstīja Kurbatovs. Lavrovs lasīja raksturojumus, visvisādas izziņas, pat medicīniskās apliecības. Viņa uzmanību saistīja ari majoram Moskvinam izteiktās pateicības un tas, ka pilsētā četrdesmit ceturtajā gadā

Olšanskim izgriezts apendikss. Lavrovs atkal paņēma pie malas atliktās mapes. Tie pieci toreiz ielavījās pilsētā un droši vien tur arī palika. «Meklēsim tos, kuri dzīvojuši pilsētā, lai gan ienaidnieks droši vien būs iesniedzis viltotas izziņas …»

Tā pagāja divas dienas, un Lavrovs jula, ka ilgāk vairs nevar vilcināties, jārikojas noteiktāk. Tomēr viņam nebija laika likties ar kairu aizdomās turēto atsevišķi: viņam nācās vadīt divas nodarbības rotās (un uz tām vajadzēja arī gatavoties), un tādēļ Lavrovs tikai nakti atgriezās pie savām pārdomām.

Viņš nebūt nebrīnījās, kad viņu atkal izsauca uz divizijas štābu.

—   Turpmāk strādāsiet šeit, — priekšnieks teica. — Lietas nodosiet jaunajam vietniekam.

Pusdienas laikā ēdnīcā Siņakovs jautāja Lavrovam:

—   Tevi laikam pārcēla uz štābu?

—   Jā, nesaprotu — kādēļ tā. Nepaguvu iedzīvoties bataljonā un …

—   Tā jau ir karjera, kurai pat Napoleons netiklu līdz, — pie blakus galdiņa atsaucās Olšanskis, un atkal, gluži kā pirmajā tikšanās reizē, Lavrovs viņa tonī saklausīja tā kā slēptas dusmas. Ko viņš vienmēr tā rūc? Moskvins — tas tikai nogrozīja galvu: vai beidzot man bus vietnieks? — bet Lavrovs viņu nomierināja.

No ēdnīcas viņš izgāja reizē ar Moskvinu. Rotas atgriezās no pusdienām, nometnes

troksnis nevilkās ilgi, pār teltīm pēkšņi nolaidās klusums — sākās pēcpusdienas atpūta, un tikai kaut kur tālu atskanēja dieninieka balss: «Dežurant — uz līniju!»

—   Vai neiesim nopeldēties? — Moskvins aicināja, un Lavrovs nodomāja: «Kas zina, varbūt tāpat nopeldēties viņš aicināja arī Ratenauu?»

—   Tāds karstums, ejam gan! To tikai ārsti izdomājuši, ka pēc pusdienām peldēšanās ir kaitīga.

Taču pirms iešanas ūdenī viņš pagulēja uz krasta; Lavrovs, košļādams kādas zālītes balto saknīti, domāja, kā uzsākt sarunu — piesardzīgu, iztālēm, un beidzot jautāja, vai Moskvinam patīkot pilsētas pludmales?

—   Kas tur ko patikt, cilvēku tik daudz, ka ne elpu nevar atvilkt, ūdens arī silts… — Viņš moži pagriezās pret Lavrovu. — Lūk, pirms kara es strādāju Sajanos, tur ir tādi siltie avoti, ka prieks! Ziema, ārā grādu četrdesmit, bet tu pavisam plikiņš sēdi šādā peļķē. Tiesa, laukā līst gan nav patīkami…

—   Kādi vēji tad tevi aizpūta tik tālu?

—   Līdz karam es taču biju kalnracis. Ir tāda specialitāte — markšeiders. Divus gadus Sajanos, trīs Kolimā. Par karu uzzināju tikai astotajā dienā, atgriežoties no taigas …

To visu — ko, kad un kur Moskvins strādājis, Lavrovs jau zināja, taču klausījās ar interesi. Doma par to, ka tas viss būs jāpārbauda, ienāca gan prātā, bet atkal izgaisa.

Moskvins stāstīja par taigu, par kalniem, par meža zvēriem un medniekiem; nē, jāatzīst, ka to visu grāmatās nemaz nevar izlasīt, tas jāredz pašam — ir kā no vecuma gāžas simtgadīgas priedes, ir kā pēc nogruvuma starp akmeņiem pēkšņi iemirdzas pašas dabas apbrīnojami saskaņotas pareizas formas kalna kristālā kopas, ir kā pa pirmo sniegu pēdu pēdā aiztecējusi lapsa, ar pakaļkājiņām sniegu atmezdama. Moskvins stāstīja aizraujoši, un Lavrovs nopukojās pats uz sevi, ka nācis viņam līdz un veltīgi šķiedis laiku. Pakalnē jau sauca «celties!», un viņi abi apģērbās. Rotas devās uz nodarbībām; pārtraukdama klusumu, tālu — pāri ezeram, mežam, laukam — aizskanēja dziesma:

Ir gvardes divīzijām solis viens,

Un brašie gvardi visi iet kā viens.

Ceji dzimtie jūs,

Neaizmirstiet mūs!

Lai dziesma skan, vēl stingrāks solis būs.

Moskvins piecēlās un ar ierastu žestu saraustīja uz muguras formas blūzes krokas:

—  Aizpļāpājāmies mēs abi. Vai rīt uz šaušanu nāksi?

—   Nezinu, — Lavrovs atbildēja.

—   Būs interesanti! Pirmo reizi ieskaites šaušana ar bruņusitēju lodēm. Es jau iemēģināju. Tā jau nav lode, bet lielgabala lādiņš — tik pamatīgi izārda bruņu plāksni.

Viņi atsveicinājās, un Lavrovs aizgāja uz

savām telpām; viņš nolēma vēlreiz izskatīt divdesmit divas personiskās lietas.

Uz ceļa viņu panāca «gaziks» — veiklā, spēcīgā mašīna pēkšņi nobremzēja, un Olšanskis, pie stūres sēdēdams, pamāja ar roku — sak, sēsties, aizvedīšu. Lavrovs žigli apsēdās blakus Olšanskim, tas pārslēdza ātrumu un nogriezās uz štaba pusi.

—   Bet es uz staciju, — viņš paziņoja, kad Lavrovs kāpa ārā no mašīnas. — Benzins pienācis visai manai technikai.

—   Nu, nu, — Lavrovs nenoteikti nosacīja. Viņš pagaidīja, kamēr Olšanskis aizbrauca, un, kad aiz «gazika» sagriezās un atkal nogula dzeltenīgo ceļa putekļu mākonis, viņš iegāja iekšā. Laiks ritēja, drīz apakšvienības dosies prom uz manevriem, bet viņš vēl it neko nav izdarījis, pareizāk sakot, gandrīz neko. . .

Tomēr šai pašā dienā Lavrovam izdevās atlikt sāņus vēl dažus vākus. Vispirms viņš lika mierā tos virsniekus, kuri bija ieradušies no cilām daļām. Viņi sākuši karot Ukrainā vai Baltkrievijā un nekad nevarēja būt Saulkalnē. Tad Lavrovs atcerējās Kurbatova vārdus, ka meklējamais ienaidnieks neesot bijis Sedicha grupā, un atlika vēl divus vākus.

Toreiz tiekoties Kurbatovs teica ari to, ka šis cilvēks acīm redzot iesaukts armijā pēc četrdesmit pirmā gada. Jāšaubās, vai tūlīt pēc frontes līnijas pāriešanas viņš būtu iekļuvis armijā. Tāpat viņš nevarēja būt arī karaskolas absolvents. Patiesi, nevar zināt, kur pēc

skolas beigšanas aizsutis, un sakari ar rezidentu var pārtrūkt.

Šīs Kurbatova domas Lavrovam palīdzēja.

Uz galda viņa priekšā vairs nebija divdesmit divi vāki, kā iepriekš, bet seši vāki ar divizijas virsnieku personiskajām lietām.

Lavrovs tās atstāja nevis tāpēc, ka šo vāku īpašnieki būtu iedvesuši viņam kādu skaidri izteiktu, nostiprinājušos neuzticību; viņš vienkārši vēl nevarēja noteikt savu attieksmi pret šiem cilvēkiem, pret viņu pagātni. Kāds no tiem, piemēram, 1941. gada oktobrī viens pats izkļuvis no ielenkuma — tas vien, pats par sevi saprotams, ja arī nevarēja radīt aizdomas, tad tomēr lika uzmanīties.

Sevišķi ilgi Lavrova domas kavējās pie vecākā techniķa — leitnanta Olšanska lietas.

Olšanskis jau sen dienēja šinī daļā. Visu kara laiku viņš bijis seržants — mechaniķis, remontējis bojātās mašīnas. Strādājis laikam labi, pietiekami labi, lai kā armijas pārstāvis autoremontu rūpnīcā izpildītu virsnieka pienākumus, un nav nekāds brīnums, ka gadu pēc kara viņam piešķirta virsnieka pakāpe. Lavrovu mulsināja viens apstāklis: gads, kurā Olšanskis bija ieradies armijā, — tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrais. Lavrovam nāca prātā Olšanska viengadnieki, kas ieradās nedēļu pēc kara sākšanās. Lavrovs tos «skoloja» par jūrniekiem — mācīja siet topa mezglus un šaut ar ložmetēju, nemest papirosa galus pāri

bortam; jūrnieka «tveriens» noderēja arī vēlāk, kājniekos.

Un 4agad, skatoties personiskās lietas dokumentos, Lavrovs šaubījās — sūtīt vai nesūtīt uz pilsētu pārbaudei. Pēc tam nolēma, ka par jaunu nebūs, — katrā gadījumā tur cilvēki vairāk pieredzējuši un izšķirs, kas kur iederas.

Viņš nosūtīja ar ziņnesi visas sešas mapes Brjancevam un cauru dienu nomocījās, gaidīdams ziņas. Vēlu vakarā Brjancevs izsauca viņu pie telefona. Vispirms viņš pajautāja, vai Lavrovs esot istabā viens, un tikai tad sāka sarunu.

Būtībā dokumentos nekā sevišķi interesanta neesot. Protams, virsnieks, kurš viens pats izk]uvis no ielenkuma, esot rūpīgāk jāpārbauda. Bet Olšanska lietā viss esot vairāk vai mazāk skaidrs, atskaitot vienu — viņš rakstot, ka pirms iesaukšanas armijā dzīvojis Semjonova ielas sešpadsmitajā namā. Taču šis nams esot sagrauts pašā kara sākumā. Bez tam Olšanskis rakstot, ka strādājis artelī «Automašremonts». Tāds artelis patiesi pastāvējis, tikai arī pašā kara sākumā ticis likvidēts. Te varbūt Olšanskis būšot pārrakstījies.

—   Tomēr man netīk šādas pārrakstīšanās. Tas arī ir viss, ko es pagaidām jums varu pateikt. Starp cilu, ko jūs esat nodomājis darīt ar to kreklu, kuru jums nodeva Kurbatovs?

Lavrovs paraustīja plecus un iesmējās:

—   Nezinu. Varbūt izkārt to un piespraust sludinājumu!

—   Izkārt, protams, nevajag, — atbildēja Brjancevs. — Kaut gan ko līdzīgu būtu vērts izdarīt.

Nākošās dienas rītā kā par spīti līņāja sīks lietiņš. Lavrovs sēdēja štābā savā istabā un gatavoja materialus lekcijai par kara disciplinu. Zem loga burbuļoja strautiņš. Kaut kur tālumā skanēja šāvieni — šodien visā divizijā sākās ieskaites šaušanā. Pēc katrām divām stundām pa ceļu aizgāja sardzes maiņa; pāri pagalmam, avīžu kaudzi no lietus sargādams, no tipogrāfijās uz redakciju aizskrēja burtlicis.

Līdz pusdienas laikam Lavrovs lekcijas konspektu beidza. Ēdnīcā, kur viņš ienāca izsalcis un noguris, bija tukšs. Pēc kāda laika trokšņaini ienāca daži cilvēki, viņu vidū bija Gorochovs, pulka štaba priekšnieks un pulka ārsts. Nadja uz lielas paplātes ienesa vēstuļu paciņu. Štaba priekšnieks, uzlicis pensneju, tā uzreiz kļūdams līdzīgs Cechovam, lēnām, pat mazliet svinīgi, piegāja pie galdiņa un, ņemdams vēstuli pēc vēstules, sāka lasīt adreses. Vienu vēstuli viņš atlika sev, pēc tam divas iedeva Gorochovam; Lavrovam nebija nevienas. Pulka ārsts saņēma četras uzreiz. Viena vēstule bija pienākusi Olšanskim.

Virsnieki iznāca no ēdnīcas brīdī, kad garām pabrauca trīs cisternas un tūlīt aiz tām no ieplakas iznira Olšanska «gaziks».

Viņš bramanīgi pieripoja pie ēdnīcas lievenēm un izlēcis jautri sauca:

—   Redzējāt, kas par bagātību? Ja vēlies — vari liet mašīnā, ja vēlies — dzer kaut pats. Nevis benzins, bet trīszvaigznīšu konjaks!

—   Jums vēstule, — Gorochovs teica, — no meitenes. Rokraksts ar sprodziņām, — un, atdarinādams Olšanska toni, piemetināja, — nevis rokraksts, bet ilgviļņi!

Olšanskis sāka skaļi smieties, atsegdams lielus, dzeltenus zobus. Bet Gorochovs, sācis jokot, vairs nerimās un, Lavrovam viltīgi pamirkšķinājis, jautāja: «Bet vai jūs zināt, kādēļ Olšanskim, lūk, šeit zilums nenoiet?» — un ar plaukstas malu uzsita sev pa bicepsu. Virsnieki atkal iesmējās, bet Lavrovs saliecās uz priekšu un asinis deniņos sāka dobji pulsēt. Zilums! Un, liekas, ka aizpagājušo svētdien Olšanskis bija braucis makšķerēt! Gorochovs stāstīja …

Lavrovs drudžaini meklēja ieganstu palikt ar Olšanski vienatnē, taču iegansta nebija, bet Olšanskis jau žāvājās:

—   Paēdīšu un likšos gulēt, nosnaudīšu minūtes pusotra simta, bet vakarā iešu uz pirti — viscaur esmu ar benzinu nosmērējies.

Iedams atpakaļ uz štābu, Lavrovs neatlaidīgi domāja par to, ka tieši Olšanskis un neviens cits tai svētdienā bijis uz ezera.

Garāmejot izmestie Gorochova vārdi varēja būt ari nejauši, taču tie taisni papildināja

Lavrovapārdomu virkni. Viņš centās apvaldīt uztraukumu, kas viņam vienmēr radās pirms kādiem izšķirošiem notikumiem. Lavrovs neatcerējās, kā bija atvadījies no Gorochova, — steigā tik tikko tam pamādams, un kā tas izbrīnījies uz viņu paskatījās: «Tu… vai tu gadījumā… neesi saslimis?» Bet viņš arī to vairs nedzirdēja un gandrīz skriešus aizskrēja pa lietu izmirkušo, slideno taciņu.

Veļas mazgātājas nemaz nebrīnījās, kad atvērtajās durvīs, tvaika mutuļos ietīts, parādījās virsnieka augums. Šeit mēdza ierasties bieži: nodot veļu mazgāšanā, bet blakus istabā saņemt tīru, izgludinātu. Kad tvaiks bija izklīdis, visi ieraudzīja virsniekam rokās vīstokli.

—   Man te aiz pārskatīšanās gadījies svešs krekls. Jau sen gribēju atnest… Tikai saburzījies gan būs.

—   Nekas, izgludināsim, — paņēmusi vīstokli, teica viena no mazgātājām. — Bet vai jūs nezināt, kam tas varētu piederēt?

—   Nezinu, — Lavrovs atbildēja, — varbūt Olšanskim, pagājušā reizē mēs kopā ņēmām . . . Jūs atdodiet, varbūt tiešām tas ir viņa.

Lavrovs jau bija pagriezies uz iešanu, kad durvis atkal atvērās un, kā jau viņš bija cerējis, ienāca Olšanskis, saposies uz pirti.

—          Lietus jau mitējies, — viņš jautri teica.

—   Ek, pamatīgi nosnaudos, bet tagad — pērties. Vai labs gars?

Lavrovs atbildēja:

—   Neesmu bijis pirtī, es te no lietus paslēpos.

Olšanskis viltīgi pamirkšķināja:

—   Kā tad, no lietus! Brūte aizbrauca, — un šis šurp?

Lavrovs sabozās, bet Olšanskis, bezrūpīgi pasmīnējis, jau devās pie garā galda, kur gludināja veļu.

—   Nu kā, manējā gatava? — viņš jautāja.

—   Jā, tūlīt… — Un, nolikusi gludekli uz paliekamā, sieviete paņēma no plaukta veļas komplektu. — Bet vai šis gadījumā nav jūsu? Mums te viens lieks.

Viņa turēja kreklu pie pleciem. Olšanskis apskatīja, pagrozīja, paburzīja pirkstos piedurkni un teica:

—   Mans. Dodiet arī to pie viena.

Un pēkšņi viņš nodrebēja. Lavrovs neredzēja Olšanska seju, bet redzēja, kā notrīcēja viss viņa augums. Lavrovs zināja: tikai tagad tas aptvēris savu kļūdu. Tagad viņš stāv un, veļu tīdams, drudžaini apsver, ko iesākt. Pašreiz viņš pārdzīvo ne vien apjukumu un izbailes, — viņš nevar saprast, kā šis krekls gadījies šeit.

Olšanskis ātri apgriezās, un viņa plaši ieplestajās acīs bija tik daudz kliedzošu šausmu, ka Lavrovs vairs nemaz »nešaubījās …

Taču Olšanskis ieraudzīja tikai vienaldzīgi stāvošo Lavrovu, kurš, it kā neko nebūtu

manījis un noskārtis, pat norādīja ar roku liz durvīm:

—   Nu, ko tu tur kavējies? Ejam, mums līdz pirtij pa ce|am.

Lavrovs zināja: ja tūlīt nearestēs Olšanski, viņš aizbēgs — viņš ir iebiedēts un |oti labi saprot, ka pilnīgi nodevis sevi. Pagaidām nav ko uztraukties: dienā slepus no nometnes teritorijas Olšanskis ārā netiks.

Lavrovs piezvanīja uz pilsētu Kurbatovam, bet pie telefona pienāca kāds svešs cilvēks. Uz jautājumu, vai varētu palūgt majoru Kurbatovu, nepazīstamais atbildēja, ka Kurbatovs jau vairākas dienas neesot pilsētā, bet, ja kas esot ziņojams, tad viņš, pulkvedis Jarošs, esot par visu informēts …

Lavrovs nosauca savu uzvārdu. Klausīdamies Lavrova stāstā, Jarošs klusēja, un klusēja tik ilgi, ka Lavrovs iejautājās:

—   Jūs visu dzirdējāt?

—   Jā, visu, paldies.

—   Ko lai daru turpmāk?

—   Turpmāk? — Jarošs lēni atkārtoja jautājumu. — Turpmāk nedariet neko.

—   Bet viņš taču aizbēgs!

—   Tagad nekur vairs neaizbēgs, nebaidieties. Es saprotu, jums gribas pašam visu izdarīt līdz galam, bet mums ir savi apsvērumi. Jūs sapratāt mani?

—   Klausos, biedri pulkvedi, — Lavrovs atbildēja un steigšus atsveicinājās no Jaroša.

Kā tas viss iznāca: uzzīmēja, izvilka dienas gaismā un — lūdzu, sēdi nu, rokas klēpi salicis. Kaut gan, protams, tur labāk redzams …

Atgriezies bataljonā, viņš izdzirda asu un tādēļ nepazīstamu balsi. Lavrovs apstājās un ieklausījās:

—   … Es jums jautāju, kas pie tā vainīgs?

—   Biedri major, varbūt tā ir kļūda.

—   Par tādām kļūdām jāatbild, staršina, tas jums labi zināms.

Netālu, sadrūmis kā melns mākonis, stāvēja Moskvins, otrās rotas komandieris, ar zābaka purngalu urbinādams kādu akmentiņu, un viņa priekšā — Seiko, bāls un tāpat sadrūmis. Lavrovs piegāja un ar skatienu jautāja: kas noticis? Moskvins īgni aizgriezās. — Kas noticis? Ārkārtējs gadījums — lūk, kas. No otrās rotas pazudušas piecas bruņusitējas patronas, visa aptvere. — Lavrovs nodrebēja, it kā sitienu saņēmis:

—   Kā?

—   Izstāstiet, staršina!

Seiko pievērsa Lavrovam savu labsirdīgo, maigo seju, taču tagad šai sejā pie mutes bija iegulušas asas rievas, un Seiko sāka stāstīt, ar pūlēm, it kā negribot izteikdams vārdus:

—   Šāva visa rota. Patronas izsniedza seržants Anochins. Viņš pats arī pec skaita saņēma aptveres ar izšautajām čaulītēm. Un kāds viņam atdevis aptveri ar vienkāršu patronu čaulītēm . ..

—   Jūs saprotat? — Moskvins pievērsās Lavrovam. — Tas pamāja, acis no staršinas nenovērsdams.

—   Un kas tālāk?

—   Tālāk… Nu, tālāk es pamanīju šo krāpšanu.

—   Izsauciet Anochinu, — Lavrovs pavēlēja. — Ko tad mēs te lietū slāvam.

Anochins ienāca un apstājās pie telts ieejas. Seiko iespraucās viņam līdzi un nostājās blakus. Ko Anochins varēja piebilst? Jā, šīs čaulītes ir no vienkāršam patronām.

—   Un kur jums bija acis? — uzbruka rotas komandieris.

Moskvins viņu apvaldīja:

—   Nevajag. Sodu uzliksim vēlāk.

—   Kas no virsniekiem šāva ar jaunajām bruņusitējām? — pēkšņi, pavisam negaidot, jautāja Lavrovs.

Moskvins klusēdams paskatījās uz viņa pusi, bet rotas komandieris paraustīja plecus. Bet Anochins bez jebkādas gudrošanas atbildēja, ka šāvis gan biedrs kapteinis, gan visi vadu komandieri, gan divi citi, kas speciāli atbraukuši no pulka štaba, gan arī transporta rotas komandieris …

—   Olšanskis? — Lavrovs klusu vaicāja.

—   Tieši tā.

—   Turpiniet! Vai viņi visi atdeva čaulītes?

—   Tieši tā. Tās, tas ir, čaulītes, tā sakot,

atradās manā teltenē, nu, un tur tās ari sameta.

—   N’u tas jau ir skaidrs, — Moskvins nepacietīgi pārtrauca Anochinu. — Varat iet… V-velns ar ārā, būs jāraksta raports, nu gan ir nepatikšanas! Jau rīt tas būs zināms apgabalā. Un tādā laikā . . . Saņemta pavēle naktī visai divizijai doties uz apmācību vietu.

Viņš piecēlās un pamāja Gorochovam:

—   Ejam, rakstīsim raportu visi kopā, nāciet arī jūs, biedri kapteini.

Lavrovam bija viņa žēl: ļoti nervozē cilvēks, pat sarkani plankumi izsitušies uz sejas. Taču par aizdomām vēl nevarēja runāt. Līdzko visi trīs virsnieki bija prom, Lavrovs izgāja no savas telts un, cenzdamies neskriet, nogriezās uz politdaju.

Tur neviena vairs nebija, pie durvīm stāvēja nakts postenis, Lavrovs pagriezās un aizsteidzās pie Sedicha.

Sedichs bija mājā. Atsēdies uz zema dīvāniņā, viņš lasīja, un, kad Lavrovs ienāca iekšā bez pieteikšanās, Sedichs paskatījās pāri grāmatai:

—   Kas noticis?

—   Biedri apakšpulkvedi! … Man nekavējoties ar jums jārunā . . . Man šodien nepieciešama mašīna … Nekavējoties.

Apakšpulkvedis klusēdams nolūkojās Lavrovā, viņš noskārta, ka Lavrovu kaut kas ļoti satraucis, un piecēlās:

—   Labi, ņemiet manējo.

… Un, lūk, nakts, melna, dziļa, apmākusies; priekšā tikko saskatāms palss ceļš, krūmi abās ceļa pusēs saplūst blīvā, tumšā masā. Lavrovs brīžam apturēja mašīnu un klausījās, kā priekšā attālinādamies arvien klusāk un klusāk pukšķēja Olšanska «gazika» motors.

Ceļš veda uz pilsētu. Ap uzkalniem tas meta līkumus, aizstiepās apkārt ezeram, noveda lejā, gravā, un atkal strauji pacēlās augšup. «Kāpēc viņš brauc uz pilsētu?» Lavrovs brīnījās. «Varbūt grib brīdināt savējos un tad ar vilcienu aizjozt kaut kur tālāk? Un kāpēc pulkvedis Jarošs devis rīkojumu atlaist viņu? Kaut arī es pārkāpu pavēli, —■ es zinu, ka pašreiz rīkojos pareizi…»

Viņš nezināja, ka Jarošs piezvanīja Sedicham, stādījās priekšā un jautāja, kur atrodas Olšanskis, bet, kad Sedichs pateica, ka Olšanskis laikam aizbraucis, — Jarošs ātri uzprasīja mašīnas numuru. Lavrovs nezināja, ka Jarošam paziņots: mašīna ar tādu un tādu numuru nupat kā aizbraukusi uz pilsētu. Nezināja, ka šī mašīna vairs nevar aizbraukt nepamanīta, ka katrs milicis, uz posteņa pavadījis to ar skatienu, pieies pie telefona, kas lielā kastē piestiprināts pie nama sienas, un paziņos par to autoinspekcijai, bet no turienes — pulkvedim Jarošam vai viņa palīgiem.

Lavrovs Olšanska mašīnu nozaudēja pilsētā; jādomā, ka tā nogriezās kādā šķērsielā,

bet Lavrovs vēl pāris stundu turpināja to meklēt. Beidzot, atmetis pakaļdzīšanos, aizbrauca pie Jaroša.

Pulkvedis steidzās; viņš kaut ko atzīmēja savā bloknotā, un, paskatījies uz Lavrovu, teica:

—   Klausieties, jūs nekur no šejienes neaizejiet. Liecieties uz dīvana un guliet, jā? Jūs taču ar mokām turaties kājās.

—   Nekas, pateicos.

—   Jums ir pie kā apmesties?

—   Nē … Bet tomēr … es braukšu.

—   Labāk palieciet, kur jūs tagad brauksiet? Jūs taču ceļā aizmigsiet.

Lavrovs tomēr aizgāja. Viņš iesēdās mašīnā un, kad bija gabaliņu nobraucis, saprata, ka līdz divizijai viņš netiks, — Jarošam taisnība, tā tiešām var aizmigt pie stūres.

Uzmanīgi viņš nogriezās pa vienu, tad pa otru ielu.

«Esmu dubļainām kājām, neskuvies — bet Katja sapratīs… Lūk, viņas mājas… Tur viņas kāpnes … Lūk, viņas durvis . . .»

Savilkdama ciešāk savu rīta kleitiņu, Katja stāvēja durvīs samiegojusies, apjukusi, ar izpurušiem matiem, un, kad viņš paspēra soli uz viņas pusi, viņa lēni pacēla rokas un apskāva Lavrova kaklu:

—   Tas esi tu!

—   Piedod man, Katja …

—   Klusē… — Un viņa ar plaukstu aiz-

sedza tā muti. — Klusē, — viņa čukstēja,

—    nekā nevajag teikt… Es taču ari mīlu tevi.

Pa gaileni aizdipeja viņas vieglie soļi, virtuvē Kaija uzrāva sērkociņu, lai aizdegtu gāzi. Viņš iegāja līdzi un liegi paņēma viņu pie rokas. Meitene apgriezās: «Kas ir, mīļais?» Lavrovs klusēja. Katja izbijusies cieši ieskatījās viņā, ievaidējās, ieraudzījusi dubļos sabristos zābakus, gaišos bārdas rugājus uz vaigiem, iekaisušās acis un sausās, sasprēgājušās lūpas, satvēra viņu aiz piedurknes un aizvilka sev līdz uz istabu. Ieejot viņš neveikli paklupa pret slieksni, bet Katja noskūpstīja Lavrova lūpas un izgāja, klusi un laimīgi smaidīdarņa. Kāpēc?. Lavrovs vairs necentās tam rast atbildi, viņš pašreiz bija ne vien bezgala noguris, bet arī bezgala laimīgs.

EPILOGS

Ģenerālis teica:

—   Jā, jā, šodien. Šodien mēs beigsim operāciju.

Kurbatovs noskārta: zvana no Maskavas, ievāc informāciju par izmeklēšanas gaitu. Beidzot pienācis brīdis, kad jau atklātā ārzemju izlūkošanas aģentu grupa spiesta izbeigt savu darbību. Un šeit, Kurbatova plašajā kabineta, kura bez viņa atradās arī ģenerālis un

pulkvedis Jarošs, visi mierīgi gaidīja strauji tuvojošos atrisinājumu.

Viss bija skaidrs, viss — pārbaudīts. Kurp steidzās pulkvedis Jarošs, kad Lavrovs noguris un satraukts ieradās pie viņa? Uz blakus istabu, kur viņu gaidīja Pozdniševs, kas bija atnesis precizus aprēķinus, ar to pierādot, ka Kozjukina labojumi nav ne misēklis, ne k|ūda, bet tīšs sagrozījums, kura rezultāts — avarija. Kur palika Olšanska mašīna? Tā apstājās pie nama, kurā dzīvoja Kozjukins, un jau bija dota pavēle: aizturēt abus. Kurp aizveda arestēto Viktoru Osipoviču? Kapteinis Zvjagincevs kopā ar dažiem čekistiem atradās viņa dzīvoklī un gaidīja viesus, arestētais bija kopā ar viņiem.

Viss, itin viss bija paredzēts, pārbaudīts līdz pēdējam sīkumam, sacelts kājās un iedarbināts vesels saliedēts kolektivs, — un nebija pasaule tāda speķa, kas spētu novērst daudzas dienas gatavoto atrisinājumu.

Kurbatovs varēja tikai iedomāties, kas pašreiz risinājās divās pretējās pilsētas malās.

Nelielajā istabā, kas gluži kā steigā bija pieblīvēta ar mēbelēm, it kā tās iemītnieks būtu dzīvojis neziņā, vai maz vērts iekārtoties un sākt mierīgu, ritmisku dzīvi, valdīja klusums. Pie rakstāmgalda, vecus žurnālus šķirstīdams, sēdēja Zvjagincevs un paretam paraudzījās uz klusējošo telefonu. Pie durvīm stāvēja kareivis, taču viņš neskatījās vis uz telefonu, bet uz Viktoru Osipoviču, šīs istabas

bijušo saimnieku. Tas pats juta, ka nav vairs saimnieks, un tāpēc piemeties uz krēsla maliņas zem sliktas Levitana «Rudens» reprodukcijas. Viņš sēdēja tur, kur Zvjagincevs bija licis, un gaidīja zvanu. Taču telefons klusēja stundu, divas, trīs. Viktoram Osipovičam likās, ka stundas rit lēni, taču viņš gribēja, lai šī gaidīšana vilktos ilgāk. Tomēr bija grūti šķirties no šīs istabas, — jādomā, pēdējās vaļas dzīvē. Tā viņš arī nepierada pie tās, tā arī neiemīlēja to; starp citu, viņš vispār nemīlēja vietas, kur dzīvoja, — Parizē, Ženevā, Berlinē, — vienkārši viņš nepaguva tajās iedzīvoties.

Pienāca nakts, un Zvjagincevs iededza galda lampu. Lampa, tāpat kā viss šai istabā, šķita neveikla un apbrīnojami bezgaumīga. Augšējo gaismu Zvjagincevs aizliedza degt. Pretējā nama pavārtē no loga skatienus nenovērsa seši cilvēki. Viņiem bija noruna: līdzko istabā iedegs lustru, kareivji dosies uz tā nama parādes durvīm, kur «dzīvo» Viktors Osipovičs.

Šķirstot žurnālu, Zvjagincevs domāja par to, ka traktorists, pašam to nezinot, bija pateicis Kurbatovam priekšā šīs dienas apstākļos vienīgo pareizo gājienu, un Zvjagincevs steidzās šo gājienu izdarīt. Tieši no stacijas Kurbatovs ieradās darbā un lika aizvest arestēto uz viņa pēdējo dzīvokli: Naits nezina, ka Viktors Osipovičs ir arestēts, un skaidrs, ka interesēsies par diversijas rezultātiem. Viņš var

piezvanīt uz šejieni, un, ja viņa padotais pieies pie telefona, Naitu būs viegli izsaukt uz šejieni. Pa telefonu Naits nesāks iztaujāt par diversiju.

Zvjagincevu tas neuztrauca, ka tik ilgi nezvana. Viņš noģida: ja Naits zvanīs, tad zvanīs tikai naktī vai agri no rīta, kad, pēc Naita aprēķina, Viktoram Osipovičam katrā ziņā jābūt jau mājā.

Zvans nepārsteidza Zvjagincevu pēkšņi: ar žestu viņš norādīja Viktoram Osipovičam uz klausuli. Tam izstiepās gara seja. Acīm redzot tas uzreiz nebija sadzirdējis zvanu, bet, kad saprata, ka Naits tomēr piezvanījis, pielēca kājās.

—   Jā, — tas sauca klausulē. — Hallo! Hallo! Es klausos … — tur viņam neatbildēja, viņš atkārtoja vēl vairākas reizes: «Hallo, es klausos!»

Zvjagincevs pamāja: pietiek!

Viktors Osipovičs apsēdās, berzēdams savus asos_ ceļgalus, un nevarēja saprast, vai tas priecājas vai nervozē; pēc tam viņš klusi un mierīgi teica:

—  Tas bija Naits. Tāds ir viņa paradums — neatbildēt. Viņam jāatnāk.

Zvjagincevs, pret viņu nepagriezies, jautāja:

—   Un ko tad jūs, priecājaties?

^ — Un kā vēl! — iesmējās Viktors Osipovičs. — Kā saka, katra atmaksa ir salda .

Man — sešus tūkstošus, bet pats — laiž ļekas vaļā…

Kapteinis piecēlās un izgāja priekšnamā. Trepju telpā dega spuldzīte, bet priekšnamā bija tumšs, un tas bija labi: Naits tūlīt nesaskatīs, kas viņam atver durvis.

…Vispirms Zvjagincevs izdzirda lejā uz kāpnēm steidzīgus soļus; uzkāpis augšā, cilvēks brīdi pastāvēja pie durvīm, lai atvilktu elpu, un trīsreiz piespieda zvana pogu: divas reizes īsi, vienu reizi gari. Uz pirkstgaliem atgriezdamies istabā, lai iedegtu lustru, Zvjagincevs pasmīnēja: skat, kas par konspirāciju! Pēc tam, trokšņa vairs nevairīdamies, viņš atkal devās uz durvju pusi.

Durvis viņš atvēra ar grūdienu. Tagad bija vienalga, vai Viktors Osipovičs durvis vēra tā vai, uzmetis važiņu, pirms paraudzījās pa šauru spraudziņu: tā kā tā tas bija Naita pēdējais nāciens.

Naits, pār slieksni nepārkāpjot, ielūkojās tumsā, saskatīja, ka durvju atvērējs ir mazāka auguma nekā Viktors Osipovičs, saprata visu un, pametis skatienu uz plāksnīti pie durvīm, atvainodamies teica:

—   Piedodiet, es laikam esmu pārskatījies stāvus.

Laipni palocījies, ar pirkstgaliem pieskardamies platmalei, viņš kāpa lejup. Bet Zvjagincevs sekoja viņam kāpņu laukumiņā un teica pavisam klusi un ikdienišķi:

—   Nesteidzieties, Nait, jus esat ieradies tur, kur vajadzēja.

Naits turpināja kāpt lejā. Zvjagincevs ievēroja, ka viņš steidzīgi iebāza roku svārku kabatā, un tagad uzsauca ska|āk:

—   Šaut nav nozīmes. Lejā jūs gaida.

… Naits bija zvanījis ne tikai Viktoram Osipovičam vien. Pārliecinājies, ka tas ir sveiks un vesels un jau mājās, kā tas arī tika pavēlēts, Naits piezvanīja Kozjukinam, kas tūlīt nocēla klausuli, it kā jau sen gaidījis šo zvanu.

—   Es šodien iešu pie Viktora, — Naits teica tā, it kā viņi tikai pirms nedaudz stundām būtu šķīrušies, bet tagad norunātu, kā jautrāk pavadīt vakaru. — Tā ka tu atnāc un paņem līdzi kārtis: pacīnīsimies preferansā.

Kozjukins saprata, ko Naits sauca par «kārtīm».

Viņš nepiegrieza vērību mašīnas troksnim, kas apklusa lejā pie parādes durvīm: tas bija ausij ierasts ielas troksnis. Tikai kad priekšnamā atskanēja norunātā zvana skaņas, viņš saprata, ka atbraucis «leitnants», un saviebās — pavisam nelaikā! Vispār šī pieņemšana mājās ir jāizbeidz: nelaimīgā brīdī paņems visus vienā ņēmienā.

Olšanskis ienāca istabā bez sveiciena, un Kozjukins ar šausmam juta, ka noticis kas nelabojams. Viņš sekoja Olšanskim un ejot atkārtoja vienu un to pašu:

—   Kas? … Kas? … Kas? …

—    Kur saimnieks?… — Olšanskis izdvesa.

—   Tur… Mēs abi tiksimies… šovakar.

—    Pasakiet viņam — man jāpazūd … Es esmu atklāts. Kur mani rasējumi, dodiet šurp… Nu ātrāk!

Tagad Kozjukins žigli aizcirta logu, it kā uz ielas kāds varētu viņus noklausīties, un pagriezās pret Olšanski.

—    Bet kādēļ tad jūs vēl braucāt pie manis? — viņš iesaucās.

Olšanskis tikai pavīpsnāja:

—    Nu ko jūs bļaustāties, — kamēr viņi mani atradīs, es jau būšu gabalā. Viņi nezina, ka es esmu pie jums. Es taču arī neesmu vakarējais.

Kozjukins pamazām nomierinājās, un pēkšņi viņam atausa kāda skaidra doma: aizšmaukt kopā ar Olšanski; galu galā arī viņš nav vakarējais, bet tā ir diezgan droša iespēja beidzot nokļūt tur, aiz robežas… Viņš tā arī pateica Olšanskim. Tas, ilgi negudrojis, pamāja: «Posieties. Nekā lieka,» — un iegāja blakus istabā sameklēt bufetē konjaku.

«Nekā lieka» Kozjukins nemaz nedomāja ņemt. Viņam bija ar safjanu apvilkta kastīte: tajā glabājās zelts un vērtslietas. To visu viņš bija sapircis par savu brīvo naudu, jo nauda — tie ir pīšļi, viņš jau reiz «uzrāvās» naudas reformas laikā un vairāk nevēlas.

Kamēr Olšanskis piepildīja glāzīti un čāpstinādams steigā uzkoda ābolu, Kozjukins izgrāba no atvilktnes visus savus dokumentus, sieviešu vēstules, ģīmetnes un iemeta kaminā. Sārta uguntiņa pirms kā negribot pārskrēja pār tiem, tad uzliesmoja spoža liesma un papīrs sāka saritināties, čokuroties un kļuva melns. Pār jau sadegušajām lapiņām aizlocījās ugunīgi tārpiņi…

Viņš paņēma no plaukta grāmatu, kurā bija ielīmētas Olšanska atgādātās ziņas. Vēl tikai atlika ar žileti atgriezt vaļā vāku, kad priekšnamā atkal atskanēja zvans. Kozjukins nodrebēja un ar žileti ievainoja sev pirkstu …

Par to, ka operācijā pabeigta sekmīgi, Kurbatovs ziņoja uz Maskavu pats: šīs bija viņa godpilnās tiesības, un ģenerālis labprāt tās viņam piešķīra.

Lūk, tagad Kurbatovs uztraucās, un, kad viņš nolika klausuli, pulkvedis Jarošs, viltīgi pamirkšķinājis, jautāja:

—   Kāpēc jums tik skaļi pukst sirds, biedri major?

Kurbatovs satraukts atgāja no galda. Ģenerālis un pulkvedis smaidīdami viņu vēroja. Kurbatovs pagriezās pret ģenerāli:

—   Bet vēl taču operācijā nav pilnīgi pabeigta, biedri ģenerāli? Vēl ir Sreders, vācu aģents R-354.

—  Mēs neesam viņu piemirsuši, — atbildēja ģenerālis. — Sredera pēdas ir atklatas. — Viņš sarauca uzacis un piegāja pie loga:

—    Tātad operācijā pabeigta… Bet cīņa biedri… Ciņa vēl turpinās.

1953,—1954. g.

Maskava—Ļeņingrada.

SATURS

Prologs . . . Pirmā noda|a . Otrā nodaļa Trešā nodaļa . Ceturtā noda|a Piektā nodaja . Sestā nodaļa . Septītā nodaļa Astotā nodaļa . Devītā nodaļa . Desmitā nodaļa Epilogs . . .

Redaktore V. Jaunzeme. Māksi, redaktors A. Jegers. Techn. redaktore L. Vasiļevska. Korektore R. Filipsone. Nodota salikšanai 1957. g. 25. janvarī. Parakstīta iespiešanai 1957. g. 14. februārī. Papīra formats 70X92, /ie. 10 fiz. iespied!.; 11,7 uzsk. iespiedi.; 11,02 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 4 rbļ. 80 k.Rīgā. Padomju bulvārī Nr. 24. Izdevn. Nr. 9276-D1349. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu iela Nr. 57. Pasūt. Nr. 432.

Е. Воеводин и Э. Талунтис Совсем недавно…

Повесть

Трудрезервиядат,

Москва 1955

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Noskanējis gramatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Content

Vojevodins Jevgēnijs, et al Pavisam nesen

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIeKTA NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

devītā nodaļa

DESMITĀ NODAĻA

EPILOGS

SATURS