Kornvela Patrīcija

Pēdas

Patrīcija Kornvela

Pēdas

,

1

Dzelteni buldozeri un ekskavatori sakapā zemi un akmeņus vecā pilsētas kvartālā, kas ir pieredzējis vairāk nāves nekā lielākā daļa mūslaiku karu, un Keja Skarpeta samazina sava iznomātā SUV ātrumu, līdz

tas gandrīz apstājas. Šokēta par postījumu, ko redz priekšā, viņa cieši lūkojas uz sinepju krāsas mašīnām, kas uzbrūk viņas pagātnei.

Kāds man varēja pateikt, viņa saka.

Kejas nodoms šajā pelēkajā decembra dienā bija visnotaļ nevainīgs.

Viņa tikai gribēja ļauties nelielai nostalģijai un nobraukt gar savu veco ēku, bet nenojauta, ka tā tiek noārdīta. Kāds būtu varējis viņai pateikt.

Tas būtu pieklājīgi un laipni, ja to pieminētu, vismaz pasakot: "Ak, starp citu, tā ēka, kurā jūs strādājāt, kad bijāt jauna un cerību un sapņu pilna un ticējāt mīlestībai, lūk, tā vecā ēka, kuras jums vēl aizvien pietrūkst un kuru jūs mīlat, tiek noārdīta."

Buldozers sasveras, tā lāpsta ir pacelta uzbrukumam, un trokšņainais mehāniskais spēks šķiet kā brīdinoša, bīstama trauksme.

Man vajadzēja klausīt, viņa domā, skatoties uz saplaisājušo un izkalto betonu. Vecās ēkas fasādei trūka puses no sejas. Kad Keju lūdza atgriezties Ričmondā, viņai vajadzēja pievērst uzmanību savām jūtām.

Man ir gadījums, kur jūs man varētu palīdzēt, paskaidroja doktors Džoels Markuss, Virdžīnijas pašreizējais galvenais tiesu medicīnas

eksperts, vīrs, kurš ieņēma viņas vietu. Tas bija tikai vakar, kad viņš tai piezvanīja, un viņa neņēma vērā savas jūtas.

Protams, doktor Markus, Skarpeta sacīja pa telefonu, pārvietodamās pa savas Dienvidfloridas mājas virtuvi. Ko varu darīt jūsu labā?

Četrpadsmit gadus veca meitene bija atrasta gultā mirusi. Tas notika pirms divām nedēļām, dienas vidū. Viņa slimoja ar gripu.

Skarpetai būtu bijis jāpajautā doktoram Markusam, kādēļ viņš piezvanījis. Kādēļ viņai? Taču viņa neveltīja uzmanību savām jūtām. Viņa bija atnākusi mājās no skolas? Skarpeta jautāja.

J ā .

Viena? Telefonu pabāzusi zem zoda, viņa maisīja virumu no burbona*, medus un olīveļļas.

J ā .

* Burbons kukurūzas viskijs. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

Kas viņu atrada, un kāds ir nāves cēlonis? Viņa pārlēja marinādi pāri liesam filejas steikam plastmasas saldētavas maisiņā.

Meiteni atrada māte. Acīmredzama nāves cēloņa nav, viņš  sacīja. Nekā aizdomīga, izņemot to, ka viņas izmeklēšanas rezultāti jeb to trūkums norāda, ka viņai nebija jābūt mirušai.

Skarpeta iebāza plastmasas maisiņu ar gaļu un marinādi ledusskapī  un attaisīja kartupeļu atvilktni, tad, mainījusi domas, aizvēra to. Kartupeļu vietā viņa pagatavos pilngraudu maizi. Viņa nevarēja nostāvēt  mierā, vēl mazāk sēdēt. Skarpeta bija sanervozējusies un ļoti stipri  pūlējās neizklausīties sanervozējusies. Kādēļ viņš piezvanīja? Viņai vajadzēja to pajautāt.

Kas dzīvoja mājā kopā ar viņu? Skarpeta jautāja.

Es labāk pārrunātu detaļas ar jums personiski, doktors Markuss atteica. Šī ir ļoti delikāta situācija.

Sākumā Skarpeta gandrīz pateica, ka dodas divu nedēļu ilgā ceļojumā uz Aspenu, bet šie vārdi tā arī nekad netika pateikti un vairs  nebija arī patiesība. Viņa nedodas uz Aspenu. Viņa bija ieplānojusi braukt, vairākus mēnešus bija tam gatavojusies, taču neaizbrauca un nebrauks. Viņa nespēja samelot par ceļojumu un tā vietā izmantoja profesionālu aizbildinājumu, sakot, ka nevar braukt uz Ričmondu, jo strādā pie sarežģītas lietas izskatīšanas nāve pakaroties, un to bojāgājušā cilvēka ģimene atsakās atzīt par pašnāvību.

Kas par problēmu ar pakāršanos? jautāja doktors Markuss, un, jo vairāk viņš runāja, jo mazāk viņa to dzirdēja. Rasu lieta?

Viņš uzkāpa kokā, aplika virvi ap kaklu un rokas saslēdza roku dzelžos, lai nevarētu pārdomāt, viņa atteica, savā gaišajā, priecīgajā virtuvē attaisīdama skapīša durvis. Kad viņš nokāpa no zara un krita, salūza viņa C-2, un virve aizmugurē savilka uz augšu viņa skalpu, izkropļojot seju, kas izskatījās, it kā viņš būtu sāpēs saraucis pieri. Mēģini nu to un vēl roku dzelžus izskaidrot vīrieša ģimenei Misisipi, dziļi Misisipi iekšienē, kur maskēšanās ir normāla kamuflāža, bet homoseksuāli vīrieši ne.

Nekad neesmu bijis Misisipi, laipni sacīja doktors Markuss, un varbūt patiesībā viņš gribēja teikt tikai to, ka viņu neuztrauc pakāršanās, šī vai kāda cita traģēdija, kas tieši neietekmē viņa dzīvi, taču Skarpeta to nesadzirdēja, jo neklausījās.

Es labprāt jums palīdzētu, viņa tam sacīja, attaisīdama jaunu nefiltrētas olīveļļas pudeli, lai gan nebija nekādas nepieciešamības to darīt tieši šajā mirklī. Bet droši vien tā nav laba doma iesaistīties kādā no jūsu lietām.

Skarpeta bija dusmīga, bet, pārvietodamās pa savu lielo, ar nerūsējoša tērauda sadzīves tehniku labi aprīkoto virtuvi, pulētām granīta galda virsmām un lielu, iespaidīgu skatu uz piekrasti, neatzina to. Viņa dusmojās par Aspenu, bet neatzina to. Viņa bija vienkārši dusmīga un negribēja doktoram Markusam skarbi atgādināt, ka bija atlaista no tā paša darba, no kura doktors tagad gūst prieku; tas bija par iemeslu viņas aizbraukšanai no Virdžīnijas bez nodoma tur kādreiz vēl atgriezties. Bet doktora Markusa ieilgusi klusēšana piespieda Keju turpināt un teikt, ka viņa nav pametusi Ričmondu draudzīgos apstākļos un viņam par to droši vien ir zināms.

Keja, tas bija sen, viņš atteica, un Skarpeta bijusi gana profesionāla un cieņpilna, lai dēvētu viņu par doktoru Markusu, bet viņš savukārt uzrunāja to par Keju. Skarpeta bija pārsteigta, cik ļoti tas aizskāra, ka viņš to nosauca vārdā, tomēr iegalvoja sev, ka doktors Markuss ir draudzīgs un vēršas pie viņas personiski, turpretī viņa pati ir pārlieku emocionāla un jūtīga, bet varbūt ari greizsirdīga un vēl viņam neizdošanos, pārmezdama pati sev visnekrietnāko maziskumu. Tas ir saprotams, ka doktors Markuss sauc viņu par Keju, nevis par doktori Skarpetu, viņa pati sev iegalvoja, atsacīdamās pievērst uzmanību savām jūtām.

Mums ir cita gubernatore, viņš turpināja. Iespējams, viņa nemaz nezina, kas jūs esat.

Nu viņš norādīja, ka Skarpeta ir tik nesvarīga un neveiksmīga, ka gubernatore nekad nav dzirdējusi par viņu. Doktors Markuss viņu apvainoja. Blēņas, viņa sev iebilda.

Mūsu jaunā gubernatore ir daudz vairāk apsēsta ar milzīgo Federācijas budžeta deficītu un visiem potenciālo teroristu mērķiem, kas mums te Virdžīnijā ir…

Skarpeta norāja sevi par negatīvo reakciju pret savu pēcteci. Viņš vēlējās tikai palīdzību sarežģītā lietā, un kādēļ gan lai viņš nemeklētu Skarpetu? Nav nekas neparasts, ja institūcijas vadītājs, kas tiek atlaists no lielas kompānijas, vēlāk tiek izsaukts sniegt padomus vai konsultēt.

Un viņa vairs nebrauc uz Aspenu, Skarpeta pati sev atgādināja.

…atomelektrostacijas, neskaitāmas militāras bāzes, FIB akadēmija, ne tik slepenā CIP apmācības nometne, Federālo Rezervju banka.

Keja, jums nebūs problēmu ar gubernatori. Taisnību sakot, viņa ir pārāk ambicioza, faktiski, pārāk centrēta uz savu tiekšanos pēc Vašingtonas, lai uztrauktos par to, kas notiek manā iestādē. Doktors Markuss turpināja runāt savā gludajā dienvidnieku izloksnē, pūloties Skarpetai iegalvot, ka atgriešanās pilsētā pēc atbrīvošanās no viņas pirms pieciem gadiem neizraisīs debates un pat netiks pamanīta. Viņa vēl nebija īsti pārliecināta, taču iedomājās par Aspenu. Keja domāja par Bentonu, par atrašanos Aspenā kopā ar viņu. Man ir laiks, Skarpeta sprieda, tādēļ varētu uzņemties vēl vienu lietu, jo pēkšņi bija uzradies laiks.

Skarpeta lēnām brauc ap ēkas korpusu, kurš bijis viņas galvenā bāzēšanās vieta agrīnajā dzīves posmā, kas tagad šķiet, cik nu vien tas iespējams, nobeigts. No mašīnām, kas kā gigantiski, dzelteni insekti dodas triecienā uz vecās ēkas karkasu, gaisā paceļas putekļu mākonis.

Metāla asmeņi un kausi žvadz un būkšķ pret betonu un mālu. Kravas automašīnas un zemi pārvietojošās mašīnas zvalstās un raustās. Riepas nospiežas, un tērauda siksnas plešas.

Nu, Skarpeta ierunājas. Priecājos, ka to redzu. Bet kādam m a n tas bija jāpasaka.

Pīts Marīno viņas blakussēdētājs klusi raugās uz p a m e s t ā s , noputējušās ēkas nopostīšanu.

Priecājos, ka ari tu to redzi, kaptein, viņa piebilst, lai gan viņš vairs nav kapteinis, bet, kad Skarpeta viņu sauc par kapteini, un tas nav bieži, tad viņa ir maiga pret viņu.

Kā doktore pavēlēs, Marīno sarkastiski nomurmina, tas ir viņa ikdienišķais tonis, gluži kā vidējais do uz klavierēm. Un tev taisnība.

Kādam bija tev jāpasaka, ja kāds tavu vietu ieņēmušais stulbenis lūdzas, lai tu lido šurp, kad piecus gadus neesi Ričmondā kāju spērusi, un pat nepapūlas pateikt, ka tavs vecais perēklis tiek noārdīts.

Esmu pārliecināta, ka tas viņam neiešāvās prātā, Skarpeta saka.

Sīkais ērkšķis, Marīno atteic. Es jau viņu neciešu. Šorīt Marīno ir tīšu, draudīgu vēstījumu sajaukums melnās kargo biksēs, melnos policistu zābakos, melnā vinila virsjakā un LAPD* beisbola cepurē. Skarpetai ir acīm redzama viņa apņemšanās izskatīties pēc skarba lielpilsētas autsaidera, jo Marīno aizvien ir apvainojies uz cilvēkiem šajā stūrgalvīgajā pilsētelē, kuri aplami pret viņu izturējušies vai atlaiduši viņu, vai arī izrīkojuši viņu, kad viņš šeit bija detektīvs.

Marīno reti ienāk prātā, ka tad, kad viņš tika cildināts, atstādināts, pārcelts vai pazemināts, parasti viņš to bija pelnījis, ka tad, kad cilvēki bija rupji pret viņu, viņš parasti tos tika izprovocējis.

Sakumpis sēdeklī ar saulesbrillēm uz acīm, Skarpetai Marīno liekas mazliet muļķīgs, viņa zina, piemēram, ka Marīno ienīst visādas slavenības, it īpaši viņš ienīst izklaides industriju un cilvēkus, sevišķi

policistus, kuri alkst pie tās piederēt. Cepure bija asprātīga dāvana no viņas m ā s a s m e i t a s Lūsijas, kas nesen atvēra biroju Losandželosā jeb

* LAPD Losandželosas Policijas departaments.

Zudušajā Andželosā*, kā Marīno to dēvē. Te nu Marīno ir atgriezies pats

savā zudušajā pilsētā Ričmondā un iestudējis savu parādīšanos, izskatīdamies tieši tāds, kāds viņš nav.

Hm, viņš apcer klusinātā balsī. Te nu bija Aspena. Jādomā, Bentons jūtas aizvainots.

Patiesībā viņš strādā pie izmeklēšanas gadījuma, viņa atteic.

Tādēļ pāris dienu novēlošanās droši vien ir laba lieta.

Gaidi ar maisu pāris dienu. Nekas nekad nenotiek pāris dienās.

Deram, tu tā arī neaizbrauksi uz Aspenu. Pie kādas lietas viņš strādā?

Viņš neteica, un es nejautāju, viņa atbild un neko vairāk teikt negrasās, jo nevēlas runāt par Bentonu.

Marīno skatās ārā pa logu un kādu brīdi ir kluss. Skarpeta gandrīz var dzirdēt, kā viņš domā par viņas attiecībām ar Bentonu Vesliju, un viņa zina, ka Marīno prāto par viņiem, iespējams, pastāvīgi un nepiedienīgi. Diezin kā viņš zina, ka Skarpeta ir attālinājusies no Bentona, fiziski distancējusies kopš viņu pēdējās saiešanas kopā, un tas Keju saniknoja un pazemoja, ka Marīno ir to uzķēris. Ja ir kāds, kas to mana, tad tas ir viņš.

Sasodīti žēl par to Aspenu, Marīno saka. Viņa vietā es patiesi justos apvainots.

Skaties vērīgi, viņa saka, runādama par ēku, kas tiek demontēta abu acu priekšā. Skaties tagad, kamēr esam šeit, viņa saka, jo nevēlas runāt ne par Aspenu, ne Bentonu, ne to, kāpēc viņa nav tur kopā ar viņu, ne ari par to, kā tas būtu vai kā nebūtu. Kad Bentons visus tos gadus bija prom, daļa no viņas palika. Kad viņš atgriezās, viņa pilnībā neatgriezās un pati nezina, kāpēc tā.

Šķiet, pēdējais laiks bija to nojaukt, Marīno saka, skatīdamies pa logu. Jādomā Amtreka** dēļ. Liekas, es kaut ko dzirdēju par nepieciešamību pēc vēl viena automašīnu klāja šeit, jo viņi atklāj Meinstritas staciju. Aizmirsu, kurš man to stāstīja. Tas bija pirms kāda laika.

Būtu bijis jauki, ja tu man to būtu pateicis, viņa atbild.

Tas bija pirms kāda laika. Es pat neatceros, no kā to uzzināju.

Šādu informāciju man būtu bijis labi zināt.

Marīno skatās uz Skarpetu. Es tevi nevainoju par sliktu garastāvokli. Es tevi brīdināju par braukšanu šurp. Tagad, skat, ko mēs te uzreiz atrodam. Mēs šeit vēl neesam pat stundu, un paraugies uz šo.

Mūsu vecais midzenis tiek sašķaidīts ar ēku graušanas bumbu. Vai tā

* Vardu spēle: LosAngelos (Losandželosa) un LostAngelos (Zudusī Andželosā).

** Amtrack pasažieru vilcienu sistēma ASV, kurā tiek pārvadāti pasažieri kopā ar automašīnām.

ir slikta zīme, tu man jautā. Tu brauc ar ātrumu aptuveni divas jūdzes stundā. Varbūt tev vajadzētu paātrināt gaitu.

Es esmu sliktā omā, viņa atsaka. Bet man patīk, ja esmu informēta. Viņa brauc lēnām, skatīdamās uz savu veco ēku.

Es tev saku, tā ir slikta zīme, viņš atkārto, paraudzīdamies uz Keju, tad ārā pa logu.

Skarpeta nepalielina ātrumu, vērodama postažu, un īstenība lēnām attālinās, tikpat lēnām kā viņas virzīšanās ap ēkas korpusu. Galvenā tiesu medicīnas eksperta un kriminālistikas laboratorijas kādreizējais birojs ir ceļā uz to, lai kļūtu par automašīnu novietošanas klāju rekonstruētajai Meinstritas dzelzceļa stacijai, kura nekad nebija redzējusi vilcienu to gadu desmitu laikā, kad Skarpeta un Marīno dzīvoja un strādāja Ričmondā. Neveiklā gotiskā stacija ir būvēta no veciem asins nokrāsas akmeņiem un ilgus gadus stāvējusi dīkā, līdz ar pāris straujiem rāvieniem tika pārveidota par veikaliem, kas drīz vien bankrotēja, un pēc tam par valsts iestādēm, kuras drīz vien tika slēgtas. Augstais pulksteņa tornis nemainīgi slējās pret horizontu kā spokaini balta seja ar laikā sastingušām filigrānām rokām, noraudzīdamies pāri 1-95 autostrādes straujajiem pagriezieniem un vilciena viaduktiem.

Ričmondā bija attīstījusies bez Skarpetas. Meinstritas stacija bija atdzimusi un kļuvusi par Amtreka centru. Pulkstenis darbojas. Pulkstenis rāda sešpadsmit minūtes pāri astoņiem. Pulkstenis, kas visus šos gadus nekad nebija darbojies, sekoja Skarpetai mašīnas spoguļos, kad viņa brauca šurp un prom, rūpējoties par mirušajiem. Dzīve Virdžīnijā bija virzījusies uz priekšu, un neviens nebija papūlējies viņai to pateikt.

Nezinu, ko gaidīju, viņa saka, pametot skatienu pa savu sānu logu. Varbūt viņi to izķidās, izmantos noliktavai vai arhīviem. Nevis nojauks to.

Patiesība tāda, ka viņiem tā bija jānojauc, Marīno nospriež.

Nezinu, kāpēc, bet es nekad neiedomājos, ka viņi to izdarīs.

Tas nav gluži viens no pasaules arhitektūras brīnumiem, viņš saka, pēkšņi izklausīdamies naidīgs pret veco ēku. Septiņdesmito gadu betona mēsla gabals. Padomā par visiem noslepkavotajiem cilvēkiem, kas pabijuši tajā perēklī. Cilvēki ar AIDS, cilvēki ar gangrēnu no ielas. Izvarotās, nožņaugtās un sadurtās sievietes un bērni. Ķertie, kas nolēca no jumta vai metās zem vilcieniem. Nav nekā tāda, ko šis perēklis nebūtu redzējis. Nemaz jau nerunājot par rozā gumijainajiem ķermeņiem Anatomijas nodaļas grīdas vannās. Nu tie man izraisīja lielākus šermuļus par visu citu. Atceries, kā viņi tika celti laukā no šīm vannām aiz ķēdēm un āķiem aiz ausīm? Visi kaili un sārti kā trīs sivēntiņi ar augšup savilktām kājām. Viņš paceļ ceļgalus, lai to nodemonstrētu, melno kargo bikšu nosegtos ceļgalus paceldams priekšējā aizsargstikla virzienā.

Vēl ne tik sen tu šādi nebūtu cēlis kājas, viņa saka. Vēl pirms nepilniem trim mēnešiem tu tik tikko spēji salocīt ceļgalus.

Hm .

Es nopietni. Gribēju teikt, cik tu esi labā formā.

Pat suns var pacelt kāju, dok, viņš atjoko. Kompliments acīmredzami bija uzlabojis viņa garastāvokli, un Skarpetai bija žēl, ka līdz šim nebija izteikusi Marīno komplimentu. Pieņemot, ka suns ir vīriešu kārtas.

Nopietni. Esmu pārsteigta. Gadiem viņa raizējās, ka Marīno drausmīgie veselīgie paradumi novedīs viņu nāvē, un, kad viņš beidzot bija saņēmies, viņa vairākus mēnešus draugu nav paslavējusi. Bija nepieciešams nojaukt veco ēku, lai viņa tam pateiktu kaut ko jauku.

Piedod, ka nekad to neesmu pieminējusi, viņa piebilst. Bet es ceru,

ka tu nebarojies tikai ar proteīniem un taukiem.

Es tagad esmu Floridas puisis, viņš līksmi saka. Ieturu Dienvidbīčas diētu, bet esmu sasodīti drošs, ka nedzīvojos pa Dienvidbīču.

Tur ir tikai mīkstie.

Tā runāt ir šausmīgi, viņa atteic. Skarpeta necieš, kad tā runā, bet tieši tādēļ viņš tā runā.

Atceries tur krāsni? Marīno turpina gremdēties atmiņās. Tu vienmēr zināji, kad tur dedzināja līķus, jo tad no skursteņa cēlās dūmi. Viņš norāda uz melno krematorijas dūmeni izpostītās vecās

ēkas galā. Kad redzēju to kūpam, es ne visai gribēju šurp braukt elpot gaisu.

Skarpeta brauc gar ēkas aizmuguri. Tā joprojām ir neskarta un izskatās tieši tāda, kāda bija beidzamajā reizē, kad viņa to redzēja.

Automašīnu stāvlaukums ir tukšs, izņemot lielu, dzeltenu traktoru, kas ir novietots gandrīz tieši tajā pašā vietā, kur, būdama galvenā medicīnas eksperte, savulaik viņa mēdza atstāt savu automašīnu, pa labi no masīvajām paceļamajām durvīm. Uz bridi viņa dzird durvju čīkstēšanu un žēlošanos, kad, iekšā nospiežot lielās zaļās un sarkanās pogas, tās ieslēdzas un atslēdzas. Viņa dzird balsis, katafalku un ātrās palīdzības mašīnu rībēšanu, durvju atvēršanos un aizciršanos, nestuvju kāju un riteņu šķindoņu un grabēšanu, kad apklātos līķus stumj augšā un lejā pa uzbrauktuvi; mirušos ved iekšā un ārā, dienu un nakti, nakti un dienu, šurp un turp.

Skaties uzmanīgi, viņa saka Marīno.

Es jau to izdarīju tad, kad tu pirmo reizi apbrauci apkārt korpusam, viņš atteic. Tu plāno visu dienu ar mums te riņķot?

Mēs apbrauksim divas reizes. Skaties labi!

Uz Meinstritas pagriezusies pa kreisi, viņa brauc nedaudz ātrāk gar vecās ēkas nojaukšanas vietu, domājot, ka drīz vien tā izskatīsies kā amputēts un neapstrādāts stumbenis. Kad redzeslokā atkal parādās autostāvvieta aiz mājas, viņa ievēro vīrieti olīvzaļās biksēs un melnā jakā stāvam cieši pie lielā, dzeltenā traktora un darbojamies ap motoru. Viņa saprot, ka vīrietim ir kaut kāda problēma ar traktoru, un nodomā, kaut viņš, darbodamies ap motoru, nestāvētu lielā pakaļējā riteņa priekšā.

Domāju, tu gribēsi atstāt cepuri mašīnā, viņa saka Marīno.

Hm? Marīno jautā, un viņa lielā, vēja appūstā seja raugās uz Skarpetu.

Tu mani dzirdēji. Mazs, draudzīgs padoms tevis paša labā, viņa saka, kad traktors un vīrietis attālinās un pazūd.

Tu vienmēr runā draudzīgi un manis paša labā, viņš atbild. Un tā nekad nav. Viņš noņem cepuri un domīgi paskatās uz to. Viņa kailā galva spīd no sviedriem. Skopā sirmo matu daļa, ko daba gana laipni viņam atvēlējusi, tagad ar nolūku ir noskūta.

Tu man nekad neesi stāstījis, kādēļ sāki skūt galvu, viņa jautā.

Tu nekad neesi jautājusi.

E s tagad jautāju. Viņa pagriež mašīnu ziemeļu virzienā, dodamās prom no ēkas uz Brodstrītas pusi un tagad braukdama pieļaujamā ātrumā. Vaina ir matos, viņš atbild. Redzi, ja tev nav matu, tad tikpat labi vispār vari atbrīvoties no tiem.

Šķiet, tam ir jēga, viņa saka. Ļoti liela jēga.

2

Edgars Alans Pougs, atlaidies dārza krēslā, blenž uz saviem kāju īkšķiem. Viņš smaida un apcer cilvēku reakciju, kad tie uzzinās, ka viņam tagad ir māja Holivudā. Otra māja, viņš sev atgādina. Viņam, Edgaram Alanam Pougam, ir otra māja, uz kuru viņš var atbraukt pēc saules, izpriecām un vientulības.

Neviens nejautās, kura Holivuda. Pieminot Holivudu, prātā uzreiz nāk liels, balts uzraksts uz kalna, mūru aizsargātas savrupmājas, sporta mašīnas ar paceļamiem jumtiem un laimīgie, dievi. Nevienam nekad neienāks prātā, ka Edgara Alana Pouga Holivuda atrodas Brovarda apgabalā aptuveni stundas brauciena attālumā uz ziemeļiem no Maiami un nepiesaista bagātos un slavenos. Viņš pateiks to savam ārstam, Pougs nodomā, nedaudz nobažījies. Neviens ārsts, kaut ari ir deficīts, nekad neliegs savam Holivudas pacientam gripas poti, mazliet saskaities nolemj Pougs.

Redz, māte dārgā, te nu mēs esam. Mēs te patiešām esam. Tas nav sapnis, Pougs neskaidri nosaka tādā balsī, it kā viņam mutē būtu kāds priekšmets, kas traucē lūpu un mēles kustībai.

Viņa līdzenie, balinātie zobi ciešāk iespiežas koka zīmulī.

Un tu domāji, ka tāda diena nepienāks, viņš runā ar zīmuli mutē, siekalu krellītei nopilot no apakšlūpas un noslīdot pa zodu.

Tu neko nesasniegsi, Edgar Alan. Izgāšanās, izgāšanās, izgāšanās. Viņš runā ar zīmuli mutē, izmēdīdams mātes kašķīgo, neskaidro, nodzerto balsi. Tu esi plānā zupa, Edgar Alan, tas tu esi. Neveiksmi-nieks, neveiksminieks, neveiksminieks.

Viņa dārza krēsls atrodas pašā piesmakušās, smirdošās dzīvojamās istabas centrā, un viņa dzīvoklis ar vienu guļamistabu nav gluži otrā līmeņa mājokļu vidū, kas ir pavērsti uz Gārfīldstrītu ielu, kas nosaukta ASV prezidenta vārdā un stiepjas no austrumiem uz rietumiem starp Holivudas bulvāri un Šeridanu. Blāvi dzeltenais divstāvīgais komplekss ar ģipša apmetumu nezināmu iemeslu dēļ, ja vien nav domāta maldinoša reklāma, tiek saukts par Gārfīlda sētu. Te nav nekāda pagalma, pat ne zāles stiebriņa, tikai autostāvlaukums un trīs izstīdzējušas palmas ar izspūrušiem zariem, kas Pougam atgādina noplīsušos taureņu spār-nus, kurus viņš bērnībā sprauda pie kartona.

Kokā nav pietiekami sulas. Tā ir tava problēma.

Beidz, māt. Tūlīt izbeidz. Tā runāt ir cietsirdīgi. Kad Pougs pirms divām nedēļām noīrēja savu otro māju, viņš nestrīdējās par cenu, lai gan deviņi simti un piecdesmit dolāri mēnesī ir nedzirdēti daudz salīdzinājumā ar to naudas summu, no kādas viņam būtu jāšķiras Ričmondā, ja viņam tur būtu jāmaksā par īri. Bet šeit pienācīgu mājvietu nav viegli atrast, un viņš nezināja, kur sākt meklēt, kad pēc sešpadsmit stundu gara brauciena beidzot bija ieradies Brovarda apgabalā, un pārguris, bet mundrā omā sāka vizināties apkārt, cenzdamies orientēties, meklējot mājokli un pat vienu nakti nevēloties pārlaist moteļa istabā. Pouga vecais, baltais buiks bija piekrauts ar mantām, un viņš nevēlējās riskēt, kad kāds mazgadīgs noziedznieks izdauzītu mašīnas logu un nozagtu viņa videomagnetofonu un televizoru, nemaz jau nerunājot par drēbēm, tualetes piederumiem, klēpjdatoru un parūku. dārza krēslu, lampu, gultas veļu, grāmatām, papīru, zīmuļiem un pudelītēm ar sarkanu, baltu un zilu krāsu viņa dārgajai beisbola nūjai un ar dažām citām vitāli svarīgām personiskām mantām, ieskaitot dažus vecus draugus.

Tas bija baismīgi, māt, viņš atstāsta notikumu, pūloties novērst māti no viņas šķendēšanās dzērumā. Mīkstinoši apstākļi spieda nekavējoties pamest mūsu jauko, mazo dienvidu pilsētiņu, lai gan ne uz visiem laikiem, pavisam noteikti ne. Tagad, kad man ir otra māja, es, protams, braukāšu no Holivudas uz Ričmondu. Mēs abi vienmēr esam sapņojuši par Holivudu, un kā kolonisti furgonu rindā mēs dodamies ceļā laimes meklējumos, vai ne?

Viņa viltība iedarbojas. Viņš ir ievirzījis mātes uzmanību gleznainā ceļā, kurā nav plānās zupas un nepietiekamā spara.

Tikai sākumā, kad nezin kā nobraucu no Ziemeļu Divdesmit cetur-tās ielas un nonācu nolāpītā graustu rajonā, sauktā par Libēriju, kur bija saldējuma mašīna, es nejutos diez cik laimīgs. Viņš runā ar zīmuli mutē tā, it kā tas būtu kumoss. Zīmulis aizstāj smēķi, bet nevis tādēļ, ka tabaka rada bažas par veselību vai ir slikts ieradums, bet drīzāk gan izdevumu dēļ. Pougs aizraujas ar cigāriem.

Viņš maz ar ko vēl aizraujas, taču Indios un Kubitas, un Fuentes, bet vislabāk Kohibas maģiskā kontrabanda no Kubas viņam vajadzīgi.

Viņš ir ķerts uz Kohibām un zina, kā tās dabūt, un tas ir pavisam citādi, kad viņa cietušās plaušas skar kubiešu dūms. Piemaisījumi ir tie, kas nogalina plaušas, bet tīra tabaka no Kubas ir dziedinoša.

Tu vari tam noticēt? Saldējuma mašīna ar savu saldo, nevainīgo šķindoņu un tie mazie nēģerbērni, nākdami pretī ar monētām, lai nopirktu kārumus, un te nu mēs esam geto vidū, kara zonā, un saule ir norietējusi. Es varu saderēt, ka naktī Libērijā tiek raidīti daudzi šāviņi.

Protams, es izkūlos no turienes un brīnumainā kārtā nonācu labākā pil-sētas daļā. Es tevi sveiku un veselu nogādāju Holivudā, vai ne, māt?

Nez kā viņš nonāca Gārfīldstrītā, lēnām braukdams garām niecī-gām vienstāvīgām mājām ar ģipša apmetumu, kaltām dzelzs margām, žalūziju aizsegtiem logiem, mašīnu nojumēm un mauriņa pleķīšiem, kuros nebūtu iespējams ierīkot peldbaseinu, jaukiem, maziem miteklīšiem, celtiem droši vien piecdesmitajos un sešdesmitajos gados, tie uzrunāja viņu, jo bija pārdzīvojuši gadu desmitus ar briesmīgiem orkāniem, demogrāfiskajiem sprādzieniem un nežēlīgiem īpašuma nodokļu pieaugumiem, kas izstūma ilggadējos iedzīvotājus un nomainīja tos pret jaunatnācējiem, kuri droši vien nerunā angliski un ari necenšas to darīt. Un tomēr mikrorajons ir izdzīvojis. Un tad, tieši tad, kad viņš domāja par visu to, mašīnas priekšējo stiklu kā vīzija aizpildīja dzīvokļu komplekss.

Ēkas priekšā karājās izkārtne ar uzrakstu GĀRFĪLDA SĒTA un telefona numurs. Pougs atsaucās vīzijai, iegriezdamies autostāvvietā un pierakstīdams numuru. Pēc tam viņš devās uz degvielas uzpildes staciju un izmantoja taksofonu. Jā, tur bija viens brīvs dzīvoklis, un nākamās stundas laikā Pougam bija pirmā un, cerams, vienīgā tikšanās ar namīpašnieku Bendžaminu P. Šupi.

Nevaru, nevaru. Šupe visu laiku to atkārtoja, sēdēdams pie rakstāmgalda pretī Pougam apakšstāva kabinetā, kas bija silts, sasmacis un samaitāts ar Šupes nomācošā odekolona agresīvo aromātu. Ja vēlaties gaisa kondicionēšanu, jums jāpērk pašam savs loga bloks. Tas ir jūsu ziņā. Bet šis ir gada pirmklasīgākais laiks, ko dēvē par sezonu. Kam vajadzīga gaisa kondicionēšana?

Bendžamins P. Šupe spīdināja baltos, mākslīgos zobus, kas Pougam atgādināja vannasistabas flīzes. Zelta inkrustācijas graustu rajona pavēlnieks klaudz-klaudz-klaudzināja pa galda virsu ar resnu rādītājpirkstu un zibināja briljanta gredzenu. Un jums ir paveicies. Šajā gadalaikā visi grib būt šeit. Man desmit cilvēki gaida rindā, lai dabūtu šo dzīvokli. Šupe graustu rajona karalis žestikulēja tā, lai viņa zelta Rolex pulkstenis būtu vislabāk redzams, nenojaušot, ka Pouga tumšās brilles nav ārsta izrakstītas, bet pinkainie, garie, melnie, cirtainie mati ir parūka. Pēc divām dienām rindā būs divdesmit cilvēku. Patiesībā man nebūtu jums jāatdod šis dzīvoklis par šādu cenu.

Pougs maksāja skaidrā naudā. Nekādas iemaksas, ne cita veida drošības garantijas netika prasītas, nekādi jautājumi vai pierādījumi personas identifikācijai netika lūgti, ne ari gribēti. Pēc trim nedēļām viņam būs atkal skaidrā naudā jāmaksā par janvāri, ja viņš nolems paturēt savu otro māju Holivudas labākajā sezonā. Bet šobrīd ir nedaudz par ātru, lai viņš zinātu, ko darīs, tuvojoties Jaungadam.

-Jāstrādā, jāstrādā, viņš nopurpina, pārlapojot žurnālu bēru vadītājiem, tas uzšķiras uz urnu un piemiņas lietu kolekcijām. Pougs atbalsta žurnālu uz augšstilbiem un pēta krāsainos attēlus, kurus viņš zina no galvas. Viņa mīļākā urna joprojām ir alvas kārba izsmalcinātu grāmatu krāvuma formā ar spalvu augšpusē. Viņš iztēlojas, ka šīs grā-matas ir seni Edgara Alana Po, kura vārdā viņš ir nosaukts, sējumi, un prāto, cik simtus dolāru šī elegantā alvas kārba maksātu, ja viņš sadomātu piezvanīt pa bezmaksas tālruni.

Man vienkārši būtu jāpiezvana un jāizdara pasūtījums, viņš draiski saka. Man tas būtu vienkārši jāizdara, vai ne, māt? Viņš to ķircina tā, it kā viņam būtu telefons un viņš varētu šai pašā mirklī piezvanīt. Ak, tu gribētu, vai ne? Viņš pieskaras urnas attēlam. Tev patiktu Edgara Alana urna, vai ne? Es tev teikšu tā, kamēr nebūs, ko nosvinēt, tikmēr urnu nepirkšu, un pašreiz mans darbs neiet, kā plānots, māt. 0, jā, tu dzirdēji. Diemžēl ir maziņš šķērslītis.

Plānā zupa, lūk, kas tu esi.

Nē, māte dārgā. Runa nav par plānu zupu. Viņš papurina galvu, pārlaizdams acis žurnālam. Nesāksim nu atkal. Mēs esam Holivudā.

Vai nav jauki?

Viņš domā par laškrāsas apmetuma savrupmāju pie ūdens uz ziemeļiem ne pārāk tālu no šejienes un ir emocionāla apjukuma pārņemts.

Savrupnamu viņš atrada, kā plānots. Kā plānots, viņš bija savrupnamā iekšā. Un viss sagāja šķērsām, un tagad nav nekā, ko nosvinēt.

Nepareiza domāšana, nepareiza doma. Viņš ar diviem pirkstiem uzsit sev pa pieri, tāpat kā māte kādreiz mēdza viņam uzšaut. Tā tam nevajadzēja notikt. Ko lai dara, ko lai dara. Mazā zivtiņa izspruka.

Viņš peldina gaisā pirkstus. Mazā zivtiņa kaut kur devās, es nezinu, kur, bet mani tas neuztrauc, nē, neuztrauc. Jo Lielā Zivs joprojām ir turpat, un es aizbēgu no mazās zivtiņas, un Lielajai Zivij nav par ko priecāties. Nav. Drīz vien būs, ko nosvinēt.

Aizbēga? Cik stulbi tas bija? Tu nenoķēri mazo zivtiņu un domā, ka noķersi lielo? Tu esi tāda plāna zupa. Kā tu vari būt mans dēls?

Nerunā tā, māt. Tas ir tik nepieklājīgi, viņš saka, galvu noliecis pār žurnāla bēru vadītājiem.

Viņa uzmet dēlam skatienu, kas varētu pienaglot izkārtni pie koka. Pougs tēvam bija apzīmējums viņas neģēlīgajam skatienam. Spalvainā acs, tā viņš to sauca. Acīm nav spalvu. Viņš nekad nebija ne redzējis, ne dzirdējis, ka kādam būtu spalvainas acis, un viņš jau nu gan to zinātu.

Nav daudz tāda, ko viņš nezinātu. Viņš nomet žurnālu uz grīdas, pieceļas no dzeltenbaltā dārza krēsla un atnes savu beisbola nūju no kakta, kur bija to atstutējis. Aizvilktās venēciešu žalūzijas izdzēš saules gaismu vienā viesistabas logā, iesviežot viņu omulīgā tumsā, kuru knapi mazina vientuļa lampa uz grīdas.

Padomāsim. Ko lai šodien darām? viņš nobubina, turpinādams ar zīmuli mutē skaļi sarunāties ar cepumu kārbu zem dārza krēsla, cieši satvēris nūju, pārbaudīdams tās sarkanās, baltās un zilās zvaigznes un svītras, kuras bija pielabojis, padomāsim, tieši simtu vienpadsmit reizes. Viņš ar mīlestību nospodrina nūju ar baltu kabatlakatiņu un paberzē plaukstas kabatlakatā, berzē un berzē tās. Mums šodien jāizdara kaut kas īpašs. Manuprāt, ir kārta izbraucienam.

Pievirzījies pie sienas, viņš izņem no mutes zīmuli un, turēdams to vienā rokā, nūju otrā, pieliec galvu un pašķielē uz lielās acs skices, kas uzzīmēta uz notraipītas, bēšā tonī nokrāsotas apmetuma plāksnes, sākumstadiju. Pougs uzmanīgi ar neasu grafīta galu pieskaras lielajai, ieplestajai acij un piezīmē biezākas skropstas. Zīmulis ir mitrs un zīmējot iespiests starp rādītājpirkstu un īkšķi.

Tā. Viņš atkāpjas, atkal piešķiebdams galvu, apbrīnojot lielo, blenžošo aci un vaiga izliekumu, beisbola nūju raustīdams otrā rokā.

Vai es pieminēju, cik ļoti skaista tu šodien izskaties? Tev vaigos drīz būs tik jauka krāsa pietvīkusi un rožaina, it kā tu būtu bijusi ārā saulē.

Pougs aizsprauž zīmuli aiz auss un tur plaukstas priekšā sejai, pirkstus izpletis, pašķiebdams un pagriezdams, aplūkodams katru locītavu,

krunku, skrambu un līniju un savu mazo, noapaļoto nagu delikātās malas. Viņš pamasē gaisu, vērojot smalko muskuļu velšanos, iztēlodamies aukstu ādu, aukstās, gausās asinis no zemādas audiem, izbraucīdams miesu, it kā iztramdītu nāvi un iesūknētu jauku, rozīgu sārtumu.

Viņam pietrūkst kritaino putekļu ieberzēšanas plaukstās un nūjas vēzēšanas, un viņš noraustās no vēlmes iztriekt nūju cauri acij uz sienas, bet to neizdara. Viņš nevar. Viņš nedrīkst un tāpēc apiet tai apkārt.

Sirds krūtīs lido, un viņš ir neapmierināts. Pavisam neapmierināts par nekārtību.

Dzīvoklis ir tukšs, bet nekārtīgs. Galda virsma virtuvītē ir nokaisīta ar papīra salvetēm un plastmasas šķīvjiem, un virtuves piederumiem, un konserviem, un makaronu pakām, kuras Pougs nebija parūpējies noglabāt vienā no virtuvītes trauku skapīšiem. Katliņš un panna mirkst izlietnē, kas pilna ar aukstu, taukainu ūdeni. Pa notraipīto zilo paklāju ir izmētātas mantu somas, drēbes, grāmatas, zīmuļi un lēts, balts papīrs.

Pouga dzīvojamo zonu sāk pārņemt gatavoto ēdienu un cigāru sastāvējies aromāts un viņa paša muskusainā, sviedrainā smarža. Istabā ir ļoti silts, un viņš ir kails.

Manuprāt, mums vajadzētu apraudzīt Arnetas kundzi. Beigu beigās viņa nejūtas labi, Pougs saka mātei, nepaskatīdamies uz viņu.

Vai tu gribētu šodien ciemiņu? Man laikam vajadzēja tev to vispirms pajautāt. Bet tas varētu mums abiem likt justies labāk. Jāatzīst, esmu mazliet saguris. Viņš domā par mazo zivtiņu, kas izbēga, un aplūko nekārtību. Apciemojums varētu būt tieši laikā, kā tu domā?

Tas būtu jauki.

Ak butu, vai ne? Viņa baritona balss ceļas un krīt, it kā viņš uzrunātu bērnu vai mājdzīvnieku. Tu gribi ciemiņu? Labi! Teicami.

Viņa kailās pēdas pāriet pāri paklājam, un viņš notupstas pie kartona kastes, pilnas ar videokasetēm un aploksnēm ar fotogrāfijām. Tās visas ir marķētas viņa paša sīkajā, akurātajā rokrakstā. Tuvu kastes dibe-nam viņš sameklē Arnetas cigāru kasti un aploksni ar polaroīda fotogrāfijām.

Māt, ir ieradusies Arnetas kundze, lai apraudzītu tevi, viņš saka, apmierināti nopūzdamies un attaisīdams cigāru kārbu, kuru novieto uz dārza krēsla. Viņš pārlūko fotogrāfijas un izvēlas savu mīļāko. Tu viņu atceries, vai ne? Jūs esat iepriekš tikušās. Uzticama, veca sieviete. Redzi viņas matus? Tie patiešām ir zili. Kāpēc tie nudien ir zili?

Kāāpēēēc-tie-nudien-ir-zillī, viņš atdarina mātes dobjo balsi, kas stiepj vārdu un lēni, biezi peld cauri vārdiem, kad pati ir piesūkusies degvīna pudelei, krietni dziļi iesūkusies degvīna pudelē.

Vai tev patīk viņas jaunā kaste? Pougs jautā, iegremdēdams pirkstus cigāru kārbā un izpūzdams gaisā baltu putekļu mākoni.

Neesi nu greizsirdīga, bet viņa kopš jūsu beidzamās tikšanās reizes ir zaudējusi svaru. Interesanti, kāds ir viņas noslēpums, viņš ķircina un atkal iemērc pirkstu, un vēl izpūš baltus putekļus gaisā savas ārkārtīgi resnās mātes labā, lai padarītu savu pretīgi resno māti skaudīgu, un tad noslauka rokas baltā kabatlakatiņā. Manuprāt, tava vecā draudzene

Arneta izskatās brīnišķīgi, patiešām lieliski. Viņš cieši nopēta Arnetas fotogrāfiju, viņas matu zili krāsaino auru apkārt sārtajai mirušās sejai. Pougs tikai tādēļ zina, ka viņas mute ir aiz-šūta, jo atceras, kā pats to izdarīja. Citādi viņa prasmīgo ķirurģiju nav iespējams pamanīt, un nezinātājs nekad neatklātu, ka apaļās kontūras viņai ap acīm ir, pateicoties vāciņiem zem plakstiņiem, un viņš atceras, kā bija uzmanīgi novietojis vāciņus pāri iekritušajiem acu āboliem un pārklājis ar plakstiņiem, un salipinājis tos ar vazelīna triepieniem.

Esi nu jauka un pajautā Arnetas kundzei, kā viņa jūtas, Pougs uzrunā cepumu kārbu zem dārza krēsla. Viņai bija vēzis. Tik daudziem ir vēzis.

3

Doktors Džoels Markuss velta viņai kokainu smaidu, un Skarpeta paspiež viņa sauso, smalko plaukstu. Viņai ir sajūta, ka, iespējams, noniecina doktoru Markusu, dodama tam iespēju, bet, izņemot šo priekšnojautu, kuru iegrūž sirds tumšākajā stūri, neko citu viņa nejūt. Aptuveni pirms četriem mēnešiem Skarpeta uzzināja par viņu, tāpat kā uzzināja par daudzām lietām, kam ir sakars ar viņas pagātnes dzīvi Virdžīnijā. Tā bija nejaušība, sagadīšanās. Sagadījās, ka viņa bija lidmašīnā un lasīja USA Today, un sagadījās, ka pamanīja ziņu kopsa-vilkumu par Virdžīniju, kurā bija teikts: "Gubernatore pēc ilgiem meklējumiem ieceļ jaunu galveno tiesu medicīnas ekspertu…" Beidzot pēc ilgiem gadiem bez galvenā eksperta vai viņa vietas izpildītāja Virdžīnijai ir jauns galvenais tiesu medicīnas eksperts. Skarpetas viedoklis un padoms bezgalīgajos un smagajos meklējumos netika prasīts. Kad doktors Markuss kļuva par kandidātu uz viņas iepriekšējo posteni, Skarpetas apstiprinājums nebija nepieciešams.

Ja Skarpetai jautātu, tad viņa atklāti pateiktu, ka nekad nav dzirdējusi par doktoru Markusu. Tam sekotu viņas diplomātiskie mājieni, ka viņi droši vien ir saskrējušies kādā valsts mēroga sapulcē un ka Skarpeta vienkārši neatceras viņa vārdu. Viņš noteikti ir slavens tiesu medicīnas patologs, viņa būtu bildusi, citādi nebūtu pieņemts vadīt ievērojamāko medicīnas ekspertīžu sistēmu Savienotajās Valstīs. *

Bet, paspiežot doktora Markusa roku un ieskatoties viņa mazajās, aukstajās ačelēs, Skarpeta saprot, ka viņš ir pilnīgs svešinieks. Skaidrs, ka viņš nav bijis nevienā nozīmīgā komitejā, nav lasījis lekcijas nevienā patoloģiju, medicīnas-tiesmedicīnas-juridiskā vai kriminālistikas sēdē, kuras viņa ir apmeklējusi, citādi būtu viņu atcerējusies. Varbūt Skarpeta aizmirst vārdus, bet sejas reti.

Keja, beidzot mēs tiekamies, doktors Markuss saka, kārtējo reizi aizvainodams Skarpetu, tikai šoreiz ir ļaunāk, jo viņš to aizvaino klātienē.

Tas, ko viņas intuīcija bija negribīgi uztvērusi pa telefonu, tagad, kad tiekas ar viņu klātienē šīs ēkas, sauktas par Biotehs II, kur kādreiz bija strādājusi par vadītāju, vestibilā ir nenovēršams. Doktors Markuss ir mazs, tievs vīrelis ar nelielu, šauru seju un sīku, tievu, netīri pelēku matu svītru mazās galvas aizmugurē, it kā daba būtu izjokojusi viņu.

Viņš ir uzvilcis nemodernu, šauru kaklasaiti, bezveidīgas, pelēkas bikses un mokasīnus. Zem lēta, balta auduma krekla, kas nokarājas ap viņa tievo kaklu, ir redzams bezpiedurkņu apakškrekls, apkaklītes iekšpuse ir apdilusi un nelīdzena, ar kokvilnas plūksnām.

iesim iekšā, viņš saka. Baidos, šorīt mums ir lērums darba. Skarpeta jau grasās doktoru Markusu informēt, ka nav viena, kad no vīriešu tualetes iznāk Marīno, savilkdams uz augšu savas melnās kargo bikses, LAPD cepuri pārvilcis zemu pār acīm. Iepazīstinot ar Marīno,

Skarpeta, cik nu vien tas iespējams, ir pieklājīga, bet ne vairāk.

Viņš savulaik strādāja Ričmondas Policijas pārvaldē un ir ļoti pieredzējis izmeklētājs, viņa saka, doktora Markusa sejai saspringstot.

J ū s neminējāt, ka atvedīsiet kādu līdzi, viņš strupi nosaka Skarpetas kādreizējā plašajā granīta un stikla bloku vestibilā, kur tagad ir jāpiereģistrējas, kur bija jāgaida divdesmit minūtes, jūtoties tik uzkrītošai kā statujai rotondā, gaidot doktoru Markusu vai kādu citu, kas atnāktu viņai pakaļ. Man šķiet, es skaidri izteicos, ka šī ir ļoti delikāta situācija.

Hei, nav jāraizējas. Esmu patiesi delikāts puisis, Marīno skaļi saka.

Doktors Markuss šķiet nedzirdam viņu, tomēr sabožas. Skarpeta gandrīz var dzirdēt, kā viņa dusmas izplūst gaisā.

-Vidusskolā es tiku novērtēts kā Ļoti Iespējami Delikāts, Marīno skaļi piebilst. Hei, Brūs! viņš uzsauc apsargam formas tērpā, kurš, tikko iznācis no atspoguļojuma pēdu telpas un iegājis vestibilā, atrodas vismaz trīsdesmit pēdu attālumā.

Kas i', vecais? Joprojām padod bumbiņu tai nožēlojamajā Kniepadatas Galviņu komandā?

Es neminēju? Skarpeta atjautā. Atvainojiet! Viņa nebija minējusi un to nenožēlo. Kad viņa tiek pieaicināta izskatīt kādu lietas, viņa vedīs, ko gribēs un kad gribēs, un nespēj piedot doktoram Marku-sam familiaritāti.

Apsargs Brūss sākumā izskatās samulsis, tad pārsteigts. Marīno! Velna milti, tas esi tu? Runā vēl par pagātnes rēgu.

Nē, jūs neminējāt, doktors Markuss, uz mirkli izsists no līdsvara, atkārto Skarpetai. Viņa apjukums ir sajūtams kā izbiedēta putna panika.

īstais un vienīgais, un es nav nekāds rēgs, Marīno saka, cik vien iespējams, riebīgi.

Nezinu, vai varu atļaut. Tas netika nokārtots, doktors Markuss bilst, uztraucies un neadekvāti atklādams neglīto faktu, ka tas, kam viņš atbild, ne tikai zina par Skarpetas ierašanos, bet viņas vizītei nudien ir iemesls.

Cik sen atbrauci? saklaigāšanās starp vecajiem draugiem turpinās.

Skarpetas iekšējā balss brīdināja, bet viņa nepaklausīja.

Īstenībā sen, vecais. Tā bija liela kļūda, viņa domā. Vajadzēja braukt uz Aspenu.

Piekāp, kad tev būs kāds brīdis.

Sarunāts, draugs.

Pietiks, lūdzu, doktors Markuss pārtrauc. Te nav nekāds alus krogs.

Viņam ap kaklu aukliņā ir saimnieka atslēga no karaļvalsts, un viņš pieliecas, lai pieliktu magnētisko karti pie paša infrasarkanā skenera blakus necaurredzamām stikla durvīm. Otrā pusē atrodas galvenā tiesu medicīnas eksperta spārns. Skarpetai mute ir sausa. Ieejot galvenā tiesu medicīnas eksperta sektorā, šajā pievilcīgajā ēkā, kuru viņa palīdzēja projektēt, kam atrada līdzekļus un ievācās pirms atlaišanas, viņai svīst paduses un vēderā ir tukšuma sajūta. Tumši zilais dīvāns un pieskaņo-tie krēsli, kafijas galdiņš no koka un glezna ar lauku ainavu pie sienas ir tie paši. Pieņemšanas telpa nav mainījusies, izņemot to, ka te kādreiz bija divi kukurūzas stādi un dažas hibiskusrozes. Skarpeta jūsmoja par augiem, pati tos laistot, nolasot beigtās lapas, pārvietojot tos, kad līdz ar gadalaikiem telpā mainījās apgaismojums.

Diemžēl jūs nevarat vest viesi, doktors Markuss pieņem lēmumu, kad viņi apstājas pirms nākamajām slēgtajām durvīm, kuras ved uz administrācijas telpām un morgu, iekšējo svētnīcu, kas reiz taisnīgi un pilnīgi piederēja Skarpetai.

Viņa magnētiskā karte atkal paveic savu brīnumu, un slēdzis atdarās. Ātri soļodams, dokors Markuss iet pirmais. Viņa mazās brillītes ar drāšu ietvariem notver fluorescējošo gaismu. Iekļuvu sastrēgumā, tādēļ kavējos, un mums ir lērums darba. Astoņi nāves gadījumi, viņš turpina, adresēdams savus komentārus Kejai, it kā Marīno nemaz neeksistētu. Man taisnā ceļā jāiet uz sapulci. Droši vien jums, Keja, vislabāk būs paņemt kafiju. Es, iespējams, kādu brīdi būšu aizņemts.

Džūlija? Viņš uzsauc sekretārei, kura, pirkstus kā kastaņetes klabinādama pa datora taustiņiem, kabīnē nav redzama. Vai tu nevarētu parādīt mūsu viešņai, kur var dabūt kafiju. Tad viņš vēršas pie Skarpetas: Iekārtojieties bibliotēkā. Es būšu pie jums, cik drīz vien iespējams. Vismaz aiz profesionālas laipnības viesos ieradies tiesu medicīnas patologs būtu laipni jāuzaicina uz sapulci un morgu, it īpaši, ja viņa pro borio sniedz ekspertīzi medicīnas eksperta iestādei, kuru pati kādreiz vadījusi. Doktors Markuss nebūtu Skarpetu aizvainojis vairāk, ja palūgtu aizvest savas netīrās drēbes uz ķīmisko tīrītavu vai liktu gaidīt autostāvvietā.

Baidos, jūsu viesis šeit nudien nevar atrasties, doktors Markuss vēlreiz atkārto, nepacietīgi raudzīdamies apkārt. Džūlij, vai jūs varētu šo džentlmeni pavadīt atpakaļ uz vestibilu?

Viņš nav mans viesis un negaidīs vestibilā, klusi saka Skarpeta.

Kā, lūdzu? doktora Markusa sīkā, smalkā seja lūkojas uz viņu.

Mēs esam kopā, viņa saka.

Iespējams, jūs neizprotat situāciju, noskalda doktors Markuss.

Iespējams, nesaprotu. Aprunāsimies. Tas nav lūgums. Džoels Markuss gandrīz saraujas, tik pamatīga ir viņa nepatika.

Ļoti labi, viņš piekrīt. Iespruksim uz bridi bibliotēkā.

Vai tu mūs atvainosi? Skarpeta uzsmaida Marīno.

Nekādu problēmu. Marīno ieiet Džūlijas kabīnē, paceļ autopsiju fotogrāfiju kaudzi un sāk tās pārcilāt kā spēļu kārtis. Viņš vienu viegli izmet starp rādītājpirkstu un īkšķi gluži kā blekdžeka dīleris. Zini, kāpēc narkodīleriem ir mazāk ķermeņa tauku nekā, teiksim, tev vai man? Viņš nosviež fotogrāfiju uz sekretāres datora klaviatūras.

Džūlija glīta, bet mazliet apaļīga, ne vairāk kā divdesmit piecus gadus veca sieviete blenž uz muskuļota, jauna melnādaina vīrieša, kurš ir kails, kā tikko dzimis, fotogrāfiju. Viņš guļ uz autopsijas galda ar plaši atvērtu krūškurvi, izņemtiem iekšējiem orgāniem un atstātu vienu uzkrītoši lielu orgānu, kas, iespējams, ir viņa visvitālākais orgāns vai vismaz bija, kad viņš pats bija gana dzīvs, lai rūpētos par to un inte-resētos. Kas? Džūlija jautā. Jūs mani izjokojat, vai ne?

Esmu nopietns kā sirdslēkme. Marīno pievelk krēslu un apsēžas viņai pavisam cieši blakus. Redzi, dārgumiņ, ķermeņa tauki ir tieši saistīti ar smadzeņu svaru. Paraugies uz sevi un mani. Mūžīgā cīņa,

vai ne?

Nopietni. Jūs patiešām domājat, ka gudrākie cilvēki aptaukojas?

Dzīves fakts. Tādiem cilvēkiem kā tu un es jāstrādā sevišķi smagi.

Tikai nesakiet, ka jūs esat uz vienas no tām ēd-visu-ko-vēlies-izņemot-baltas-lietas diētas.

Tieši tā, mazulīt. Neko baltu, izņemot sievietes. Tātad es? Ja es būtu narkotiku tirgotājs, es ne sūda neuztrauktos. Ēstu, ko, ellē, gribētu. Eklērus, pīrāgus, baltmaizi un marmelādi. Bet tas tikai tādēļ, ka man nebūtu smadzeņu, pareizi? Redzi, visi šie beigtie narkodīleri ir pagalam, jo bija stulbi, un tieši tādēļ viņiem nav ķermeņa tauku, un viņi var ēst visus tos baltos sūdus, cik vien vēlas.

Viņu balsis un smiekli norima, Skarpetai ejot pa gaiteni, kas ir tik pazīstams, ka viņa atceras pelēkā paklāja zīmējumu zem savām kurpēm, precīzu sajūtu no stingrā, īsā uzkārsuma paklāja, kuru viņa izvēlējās, plānojot savu ēkas daļu.

Viņš patiešām ir visnotaļ nevietā, saka doktors Markuss. Viena lieta, ko es pieprasu šajā ēkā, ir atbilstoša etiķete.

Sienas ir apdilušas, un Normena Rokvela gravīras, kuras viņa pati nopirka un ierāmēja, ir sašķiebušās, un divas ir pazudušas. Ejot garām kabinetiem, viņa ieskatās to atvērtajās durvīs, ievērojot nekārtīgos dokumentu krāvumus un mikroskopu diapozitīvu folderus un mikroskopus, kas kā lieli, noguruši, pelēki putni uzmetušies uz apkrautajiem galdiem. Ikkatrs skats un skaņa pastiepjas viņai pretī kā trūkumcietēja rokas, un dziļi sirdī Skarpeta jūt, kas ir zaudēts, un tas sāp daudz vairāk, nekā viņa jebkad spēj iedomāties.

Tagad redzu sakarību, nožēlojami. Draņķīgais Pīters Marāno. Jā, patiesi. Tam vīram nu gan ir reputācija, saka doktors Markuss.

Marīno, Skarpeta izlabo.

Labais pagrieziens, un viņi neapstājas pie kafijas aparāta. Doktors Markuss atver masīvās koka durvis, kas ved uz bibliotēku, un Keju sveicina uz gara galda pamestas medicīnas grāmatas un citas rokasgrāma-tas, kas kā dzērāji stāv sagāzušās un apgrieztas otrādi plauktos. Milzīgais pakava formas galds ir piedrazots ar žurnāliem, papīra driskām, netīrām kafijas krūzēm un pat ar Krispy Kreme virtuļu kasti. Veroties apkārt, Skarpetas sirds sitas. Viņa projektēja šo dāsni atvēlēto platību un lepojās, kā bija iedalījusi naudas līdzekļus, jo medicīnas un zinātniskās mācību grāmatas un bibliotēka to uzglabāšanai ir pārmērīgi dārgas un atrodas ārpus tā, ko valsts uzskata par nepieciešamu iestādei, kuras pacienti miruši. Viņas skatiens pārlaižas Grinfīlda "Neiropatoloģijas" krājumiem un likumu pārskatiem, kurus viņa ziedoja pati no savas kolekcijas. Sējumi ir sabojāti. Viens no tiem ir apgāzts. Viņas niknums dzeļ.

Skarpeta pievērš skatienu doktoram Markusam un saka: Manuprāt, būs labāk, ja mēs pieņemsim dažus pamatnosacījumus.

Ak Dievs, Keja! Pamatnosacījumus? viņš pārjautā, un skatienā redzams mulsums.

Viņa nenotic doktora Markusa uzkrītošajam visžēlīgumam. Viņš tai atgādina ne visai labu advokātu, kas piemuļķo tiesas zāli, nosacīdams tos septiņpadsmit gadus, kurus viņa pavadīja aspirantūrā, un liecinieku klātbūtnē pazeminādams viņu līdz kundzei vai misis vai mis, vai, visļaunāk, līdz Kejai.

Es jūtu pretošanos manai klātesamībai… viņa ierunājas.

Pretošanos? Baidos, es jūs nesaprotu.

Domāju, ka saprotat…

Neizdarīsim pieņēmumus.

Lūdzu, nepārtrauciet mani, doktor Markus. Man šeit nav jāatrodas. viņa paskatās uz piemēslotajiem galdiem un nemīlētajām grāmatām un prāto, vai viņš tik nicinoši izturas ari pret savām mantām.

" Kas, Dieva dēļ, ir noticis ar šo bibliotēku? viņa jautā.

Doktors ietur pauzi, it kā būtu nepieciešams brīnums, lai saprastu, ko Skarpeta ar to domā. Pēc tam viņš nomierinoši paskaidro: Mūsdienu medicīnas studenti. Nav šaubu, ka viņiem nekad nav mācīts neko sakārtot.

Piecos gados viņi ir pamatīgi mainījušies, viņa sausi atsaka.

Iespējams, jūs pārpratāt manu šīrīta garastāvokli, doktors Markuss atbild tajā pašā glaimīgajā tonī, kādā viņš runāja ar Keju vakar pa telefonu. Piekrītu, man daudz kas ir prātā, bet es esmu visnotaļ apmierināts, ka esat šeit.

J ū s gan neizskatāties apmierināts. Keja skatās viņam tieši virsū, kamēr viņš raugās tai garām. Sāksim ar to. Es jums nezvanīju. Jūs zvanījāt man. Kāpēc? Man vakar vajadzēja tev to pajautāt, viņa nodomā. Man jau tad tev tas bija jāpajautā.

Manuprāt, es skaidri izteicos, Keja. Jūs esat ļoti respektēta tiesu medicīnas patoloģe, plaši pazīstama konsultante. Tas izklausās pēc nemākslota apstiprinājuma kādam, kuru viņš slepenībā nevar ciest. Mēs neesam pazīstami. Mēs pat nekad neesam tikušies. Es neticu, ka jūs man piezvanījāt tādēļ, ka esmu respektēta un pazīstama. Skarpetas rokas ir sakļautas, un viņa priecājas, ka ir ģērbusies nopietnā, tumšā kostīmā. Es nespēlēju spēlītes, doktor Markus.

Man noteikti nav laika spēlītēm. Jebkuri sirsnības mēģinājumi pagaist no viņa sejas, un maziskums sāk zaigot kā asmens asā mala.

Vai kāds mani ieteica? Vai jums lika piezvanīt man? Viņa ir pārliecināta, ka sajūt politiku.

Viņš pamet skatienu uz durvīm, ne visai izveicīgi atgādinādams, ka ir aizņemts, svarīgs vīrs ar astoņiem nāves gadījumiem un sapulci, kas jāvada. Bet, iespējams, viņš uztraucas, ka kāds slepus noklausās. Šī saruna nav auglīga, viņš saka. Domāju, būs labāk, ja mēs izbeigsim šo diskusiju.

-Jauki. Viņa paņem savu portfeli. Es nevēlos būt ķīlniece jūsu dienas plānos. Vai ari izolēta istabā, pusi dienas dzerot kafiju. Es nevaru palīdzēt iestādei, kas nav atvērta man, un mans galvenais pamatnosacījums, doktor Markus, ir, ja iestāde lūdz manu palīdzību, tai jābūt atvērtai pret mani.

Labi. Ja jūs vēlaties atklātību, jūs to saņemsiet. Viņa valdonīgums nespēj noslēpt bailes. Viņš negrib, lai Skarpeta aizietu. Nudien negrib. Atklāti sakot, jūsu klātbūtne šeit nebija mana ideja. Atklāti sakot, veselības komisārs vēlējās saņemt viedokli no ārpuses, un kāds iedomājās par jums, viņš paskaidro to, it kā Skarpetas vārds būtu bijis izvilkts no cepures.

Viņš varēja man pats piezvanīt, Skarpeta atbild. Tas būtu godīgāk.

Es viņam teicu, ka izdarīšu to. Atklāti sakot, es negribēju jūs nostādīt nepatīkamā stāvoklī, Džoels Markuss paskaidro, un, jo vairāk viņš saka "atklāti sakot", jo mazāk viņa t a m tic. Lūk, kas ir noticis. Kad doktors FUdings nespēja noteikt nāves cēloni un veidu, meitenes tēvs,

Džilijas Polsones tēvs, piezvanīja veselības komisāram.

Doktora Fīldinga vārda pieminēšana iedzeļ viņai. Keja nezināja, vai viņš joprojām strādā šeit, un nejautāja.

Un, kā jau es teicu, komisārs piezvanīja man. Viņš teica, ka vēlas sasprindzināt visus spēkus. Tādi bija viņa vārdi.

Tam tēvam ir ietekme, Skarpeta nodomā. Zvani no apbēdinātām ģimenēm nav nekas neparasts, bet pavisam reti tie dod tādu rezultātu, lai valdības amatpersona pieprasītu ekspertu no malas.

Keja, es saprotu, cik jums tas ir mulsinoši, doktors Markuss saka. Es negribētu būt jūsu situācijā.

Un kāda, pēc jūsu domām, ir mana situācija, doktor Markus?

Ja nemaldos, Dikenss uzrakstīja stāstu par to "Ziemassvētku korālis Esmu pārliecināts, jūs zināt par Ziemassvētku pagātnes spoku.

Viņš pasmaida savu sīko smaidiņu un, iespējaņis, nenojauš, ka citē apsargu Brūšu, kurš nosauca Marīno par pagātnes spoku. Atgriezties nekad nav viegli. Jums ir drosme. Tā tas ir. Nedomāju, ka es būtu tik augstsirdīgs, vismaz ne tad, ja saprastu, ka mana kādreizējā darbavieta izturējusies tik nekrietni pret mani, un šai ziņā es labi saprotu jūsu emocijas.

Runa nav par mani, Skarpeta attrauc. Runa ir par mirušo četrpadsmit gadus veco meiteni. Runa ir par jūsu iestādi iestādi, ar kuru,

jā, es esmu labi pazīstama, bet… Viņš iestarpina: Tas ir ļoti filozofiski no…

Ļaujiet man pateikt acīm redzamo, viņa asi pārtrauc to. Kad nomirst bērni, federālais likums paredz, ka viņu nāves gadījumi tiek rūpīgi izmeklēti un pārbaudīti, ne tikai lai noteiktu nāves cēloni un veidu, bet arī lai noskaidrotu, vai traģēdija nepieder pie noziegumu shēmas. Ja izrādīsies, ka Džilija Polsone ir noslepkavota, tad katra jūsu iestādes molekula tiks rūpīgi pārbaudīta un publiski vērtēta, un es būtu pateicīga, ja jūs mani nesauktu par Keju savu darbinieku un kolēģu priekšā. Patiesībā man patiktu, ja jūs vispār nesauktu mani vārdā.

Domāju, ka komisāra motivāciju daļēji ietekmēja preventīva izdevumu kontrole, bilst doktors Markuss tā, it kā viņa neko nebūtu teikusi par viņas saukšanu par Keju.

Es nepiekritu piedalīties kaut kādā mediju attiecību shēmā, viņa tam saka. Kad jūs vakar piezvanījāt, es piekritu darīt visu, kas manos spēkos, lai palīdzētu jums noskaidrot, kas notika ar Džiliju Polsoni. Un es to nevaru izdarīt, ja jūs neesat pilnībā atklāts pret mani un ikvienu, ko atvedu sev līdzi, lai palīdzētu man, šajā gadījumā Pītu Marīno.

Atklāti sakot, man neienāca prātā, ka jums būtu spēcīga vēlme piedalīties darbinieku sanāksmē. Viņš atkal pamet skatienu uz pulksteni vecu rokas pulksteni ar šauru ādas siksniņu. Bet kā vēlaties.

Mums šeit nav noslēpumu. Vēlāk mēs abi pārrunāsim Polsones lietu.

Kad vien vēlaties, jūs varat veikt atkārtotu viņas autopsiju.

Viņš pietur bibliotēkas durvis. Skarpeta neticīgi paveras viņā.

Meitene nomira pirms divām nedēļām, un viņas ķermenis vēl nav atdots ģimenei? viņa jautā.

Viņi ir tik izmisuši. Runā, ka vecāki vēl nav vienojušies par tiesībām uz viņu, doktors Markuss atbild. Iespējams, viņi cer, ka mēs apmaksāsim apbedīšanu.

4

GMEB* apspriežu telpā Skarpeta izvelk krēslu galda galā tālākā viņas kādreizējās impērijas pusē, kuru viņa nekad neapmeklēja, kad bija šeit. Ne reizi viņa nesēdēja apspriežu galda galā tad, kad vadīja šo iestādi, pat ne neformālu sarunu laikā pie līdzpaņemtām pusdienām.

Kaut kur Skarpetas sakairinātajā prātā rodas doma, ka, izvēloties krēslu garā, tumši pulētā galda galā, viņa ir contraire. Kaut gan viducī ir divi citi tukši krēsli, Marīno sameklē sēdvietu pie sienas un noliek to blakus Skarpetai, tādējādi viņš nav ne galda galā, ne pie sienas, bet ir kaut kur pa vidu liels, sabozies lamzaks melnās kargo biksēs un LAPD beisbola cepurē.

Marīno pieliecas pie Kejas un nočukst: Darbinieki viņu neieredz. Skarpeta neatbild un secina, ka Marīno informācijas avots ir sekretāre Džūlija. Pēc tam viņš uzraksta kaut ko uz piezīmju papīra un pastumj viņai. FIB iesaistīts, viņa izlasa.

Marīno acīmredzot ir šur tur piezvanījis, kamēr Skarpeta ar doktoru Markusu atradās bibliotēkā. Viņa ir apjukusi. Džilijas Polsones nāve nav federālajā jurisdikcijā. Šobrīd tas nav pat kriminālnoziegums, jo nav ne nāves veida, ne cēloņa, tikai aizdomas un netīrā politika. Viņa veikli pastumj bloknotu atpakaļ Marīno virzienā un mana, kā doktors Markuss vēro viņus. Uz bridi viņa atrodas ģimnāzijā, nodod zīmītes un tūlīt saņems brāzienu no mūķenes. Marīno ir tik nekaunīgs, ka izvelk cigareti un sāk ar to bungot pa savu bloknotu.

Baidos, šī ir nesmēķētāju ēka, doktora Markusa autoritatīvā balss pārrauj klusumu.

Un tas irpareizi, Marīno saka. Pasīvā smēķēšana nogalina.

Viņš bungo ar Marlboro cigaretes filtru pa piezīmju bloka vāku, kurā atrodas viņa slepenā ziņa par FIB. Priecājos redzēt, ka Iekšu Vīrs ir vēl tepat, viņš piebilst, attiecinādams uz vīriešu kārtas anatomijas modeli uz statņa aiz doktora Markusa, kas sēž galda galā. Tas tik ir miljonīgais skatieniņš, Marīno runā par Iekšu Viru, kura izņemamie plastmasas orgāni visi ir klāt un kārtīgi savās vietās, un Skarpeta prāto, vai pēc viņas aiziešanas to vispār izmanto mācībās vai skaidrojot ievainojumus piederīgajiem un advokātiem. Iespējams, ne, viņa nospriež. Citādi Iekšu Vīram trūktu orgānu. Skarpeta nepazīst nevienu no doktora Markusa darbiniekiem, izņemot vietnieku Džeku Fīldingu, kas līdz šim izvairījās no acu kontakta ar Keju. Kopš pēdējās reizes, kad viņa to redzēja, Fīldingam ir attīstījusies kāda ādas kaite. Ir pagājuši pieci gadi, Skarpeta nodomā, un viņa tik tikko spēj noticēt tam, kas ir noticis ar augstprātīgo kultūristu, viņas kādreizējo tiesu medicīnas patoloģijas partneri. Fīldings nekad nav bijis izcili noderīgs administratīvos jautājumos, ne ari katrā ziņā cienīts par dedzīgu medicīnisku domāšanu, bet viņš bija lojāls, godbijīgs un rūpīgs tai laikā, kad strādāja ar Skarpetu. Džeks Fīldings nekad necentās parakties zem viņas vai ieņemt viņas vietu, bet nekad arī neatnāca aizstāvēt, kad nekaunīgie neslavas cēlāji nolēma padzīt Keju, un tas viņiem arī izdevās. Fīldings bija zaudējis lielāko daļu matu, un kādreiz viņa pievilcīgā seja ir pietūkuši un pūtaina, acis asarojošas. Viņš daudz šņaukājas.

Viņš nekad nepieskartos narkotikām. Skarpeta ir pārliecināta par to, taču viņš izskatās pēc dzērāja.

Doktor Fīlding, Skarpeta bilst, raudzīdamās uz viņu. Alerģija?

Jums kādreiz nebija alerģijas. Varbūt esat saaukstējies, viņa ieminas, lai gan stipri šaubās, ka viņam ir saaukstēšanās vai gripa, vai kāda cita infekcijas slimība.

Iespējams, viņš ir paģirains. Varbūt viņš cieš no histamīna reakcijas uz kaut ko vai varbūt uz visu. Skarpeta ievēro jēlumu, kas lien laukā no viņa speciālā ķirurgu tērpa V veida apkakles, un viņas skatiens pār-slīd Fīldinga neaizpogātā halāta baltajām piedurknēm, roku kontūrām un jēlajām, zvīņainajām rokām. Fīldings ir zaudējis ievērojamu dau-dzumu muskuļu masas. Viņš ir pavisam kārns un cieš no alerģijas. Tiek uzskatīts, ka pakļautas personības ir uzņēmīgākas pret alerģiju, slimī-bām un dermatoloģiskām kaitēm, un Fīldings nav ziedošs. Varbūt viņam nav jābūt ziedošam, un bez Skarpetas viņš, šķiet, dzīvo labi. Tas apstiprina, ka Virdžīnijas Federācijai un cilvēcei kopumā kopš viņas atlaišanas un publiskas pazemošanas pirms pieciem gadiem klājas labāk. Mazais, nejaukais zvērs viņā, kam spēku piešķir Fīldinga ciešanas, tūlīt ierāpjas atpakaļ savā tumšajā vietā, un viņai iedzeļ satricinājums un bažas. Viņa atkal pavērš acis uz Fīldingu, bet tas nepaskatās uz bijušo priekšnieci.

Ceru, jums līdz manai aizbraukšanai būs iespēja atgūties, Skarpeta saka no sava zaļā, mīkstā krēsla galda galā, it kā telpā nebūtu neviena cita, tikai viņa un Fīldings, kā tas bija kādreiz, kad viņa bija vadītāja un tik ļoti cienīta, ka laiku pa laikam naivi medicīnas studenti un jaunie policisti lūdza autogrāfu.

Keja jūt, ka doktors Markuss atkal vēro viņu. Markusa skatiens ir tikpat sajūtams kā ādā iedurta spraudīte. Doktors Markuss nav ģērbies ne laboratorijas formas tērpā, ne ari kādā citā mediķa halātā, un Skarpetu tas nepārsteidz. Kā vairums bezkaislīgu priekšnieku, kam sava profesija būtu bijusi jāpamet jau sen, jo to, iespējams, viņš nekad nav mīlējis. Viņš nav no tiem, kas veic autopsijas, ja vien ir kāds cits, kas to darītu.

Sāksim, viņš paziņo. Baidos, šorīt ir lērums darba, un mums ir viesi. Doktore Skarpeta. Un viņas draugs kapteinis Marīno… Vai varbūt leitnants vai detektīvs? Vai jūs tagad strādājat Losandželosā?

Atkarībā no tā, kas notiek, Marīno atteic. Viņa acis noēno beisbola cepures nags, kamēr pats niekojas ar neaizdedzināto cigareti.

Un kur jūs tagad strādājat? doktors Markuss viņam atgādina, ka Marīno nav pilnībā izskaidrojies. Atvainojiet! Es neatminos, ka doktore Skarpeta būtu minējusi, ka atvedīs jūs sev līdzi. Viņam vēlreiz tas jāatgādina Skarpetai, šoreiz auditorijas priekšā.

Viņš tai grasās sadot visu priekšā. Viņa to saprot. Viņš liks tai samaksāt par konfrontēšanu nekārtīgajā bibliotēkā, un viņai ataust atmiņā, ka Marīno ir pāris reižu kādam zvanījis. Kāds, ar ko viņš runāja, varbūt ir pabridinājis doktoru Marīno.

Ak, nu, protams. Viņš pēkšņi atminas. Viņa taču minēja, ka jūs strādājat kopā. Vai ne?

Jā, Skarpeta apstiprina no savas necilās vietas galda galā.

Tad nu mēs ātri izskatīsim lietas, viņš informē Skarpetu. Vēlreiz ja vien jūs, un, ē, šķiet, es jūs vienkārši dēvēšu par Marīno kungu, ja vien jūs, abi nevēlaties kafiju. Vai ārpusē uzsmēķēt. Jūs tiekat laipni lūgti nosēdēt līdz galam mūsu sapulcē, bet tas nav obligāti.

Viņa nekonfidenciāli teiktie vārdi attaisno to, kas tika atklāts pirms nepilnas stundas, un Skarpeta jauš brīdinājumu viņa balsi. Viņa gribēja uzbāzties un tagad sajūt reakciju, kas viņai var šķist visnotaļ nepatīkama. Doktors Markuss ir politiķis, bet ne jau labs. Iespējams, kad viņš tika nozīmēts, pie varas esošie uzskatīja Markusu par piekāpīgu un nekaitīgu tipu, pilnīgu pretstatu tam, par kādu tika uzskatīta viņa, un, iespējams, viņi kļūdījās.

Doktors Markuss vēršas pie sievietes pa labi pie lielas sievietes ar zirdzisku seju un īsi apcirptiem, sirmiem matiem. Viņa droši vien ir

administratore, un Džoels Markuss dod zīmi turpināt.

Labi, saka administratore, un visi skatās uz šīsdienas atteikumu, apskatu un autopsiju dzeltenajām fotokopijām. Doktore Remi, jums vakar bija izsaukums? viņa jautā.

J ā , bija gan. Ir sezona, doktore Remi atbild.

Neviens nesmejas. Apspriežu telpu sedz tāds kā zārka pārklājs. Tam nav nekāda sakara ar pacientiem halles galā, kuri gaida pēdējo un visagresīvāko fizisko izmeklēšanu, kādu viņiem jebkad būtu veicis kāds ārsts uz zemes.

Mums ir Sisija Šērlija, deviņdesmit divus gadus veca melnādaina

sieviete no Hanoveras apgabala, sirds slimību vēsture, atrasta mirusi gultā, norunā doktore Remī, skatīdamās savās piezīmēs. Viņa bija pansionāta iemītniece un ir jāizmeklē. Faktiski es jau viņu esmu apskatījusi. Tad mums ir Bendžamins Frenklins. Tāds nudien ir viņa vārds.

Astoņdesmit deviņus gadus vecs melnādains vīrietis, kurš ari ir atrasts gultā miris, sirds slimību vēsture un nervu mazspēja…

Kas? doktors Markuss iejaucas. Kas, pie velna, ir nervu mazspēja?

Daži cilvēki iesmejas, un doktores Remī seja iekarst. Viņa ir tukla, neizskatīga, jauna sieviete, un viņas seja tvīkst kā pārkarsis halogēnsildītājs.

Manuprāt, nervu mazspēja nav leģitīms nāves cēlonis, doktors Markuss izmanto savas vietnieces spēcīgo apkaunojumu, tāpat kā

aktieris izmanto savu ieinteresēto auditoriju. Lūdzu, nesakiet man, ka esam ieveduši mūsu klīnikā kādu nabaga dvēseli tāpēc, ka viņš, kā runā, ir miris no nervu mazspējas.

Viņa mēģinājums jokot nav laipni domāts. Klīnikas ir dzīviem cilvēkiem, un nabaga dvēseles ir ļaudis, kurus piemeklējuši smagi brīži, nevis vardarbības vai nejaušas, bezjēdzīgas nāves upuri. Vārdu sakot, viņš pilnībā noraida un izsmej halles galā esošo cilvēku realitāti, kuri ir aizkustinoši auksti un stīvi un ieguldīti vinilā un mākslīgo kažokādu apbedīšanas maisos vai kaili uz cietiem tērauda guļamratiem vai uz cietiem tērauda galdiem, gatavi skalpelim un Straikera zāģim.

Piedodiet, saka doktore Remī ar kvēlojošiem vaigiem. Es pārskatījos. Te ir rakstīts nieru mazspēja. Pat es vairs nevaru izlasīt savu rokrakstu.

Tātad vecais Bens Frenklins, spēlējoties ar cigareti, ar nopietnu seju ierunājas Marīno, beigu beigās nenomira no nervu slimības? Kā tad, ja viņš sēja ķīli savai pūķa aukliņai? Vai kāds jūsu sarakstā gadījumā nav miris no saindēšanās? Vai arī mēs tās aizvien saucam par šautām brūcēm?

Doktora Markusa skatiens ir nomākts un auksts.

Doktore Remī turpina monotonā tonī: Frenklina kungam ari ir veikta izmeklēšana. Es viņu jau apskatīju. Mums ir Finkija… ak, Findera…

Tikai ne Finkija, ak kungs, Marīno turpina āksta šarādi savā skaļajā balsī. Jūs nevarat viņu atrast? Es ciest nevaru, kad sasodītā Finkija tā dara.

Vai tas ir pareizs vārds? doktora Markusa balsij piemīt metāliska pieskaņa, un balss ir dažas oktāvas augstāka nekā Marīno balss.

Doktores Remī seja ir tik sarkana, ka Skarpeta raizējas, ka šī spīdzinātā sieviete izplūdis asarās un aizbēgs no telpas. Kāds vārds man tika iedots, tādu es nosaucu, kokaini atbild doktore Remī. Divdesmit divus gadus veca melnādaina sieviete, mirusi uz tualetes poda, viņai rokā joprojām ir adata. Iespējama heroīna pārdozēšana. Šis ir otrais šāds gadījums Spotsilvānijā četru dienu laikā. To man tikko nodeva.

Viņa neveikli knibinās ap izsaukumu lapu. Tieši pirms sanāksmes mēs saņēmām zvanu par četrdesmit divus gadus vecu balto vīrieti, vārdā

Teodors Vitbijs. Ievainots, strādājot uz traktora.

Doktors pamirkšķina acis aiz savām mazajām brillītēm ar plānu metāla ietvaru. Sejas pauž sakāvi. Nedari to, Skarpeta nedzirdami lūdz

Marīno. Bet viņš dara.

Ievainots? Marīno jautā. Viņš vēl ir dzīvs?

Patiesībā, doktore Remī stostās. Es nepieņēmu šo zvanu. Ne personīgi. Doktors Fīldings…

Nē, es nepieņēmu, Fīldings pārtrauc, atsizdams kā pneimatiskais āmurs.

Ne jūs? Ak! Tas bija doktors Mārtiņš. Šis ir viņa pieraksts, doktore Remī turpina, viņas sakarsusi un pazemotā galva ir zemu noliekta pār izsaukumu lapu. Šķiet, nevienam nav īsti skaidrs par to, kas noticis, bet vienu bridi viņš bija vai nu traktorā, vai tam blakus, un pēc tam viņa darbabiedri viņu pēkšņi ieraudzīja smagi ievainotu, dubļos. Šorīt aptuveni pusdeviņos, pirms nepilnas stundas. Tātad viņš kaut kādā veidā pārbraucis pats sev pāri. Nokrita vai kas tamlīdzīgs, ziniet, un pārbrauca sev pāri. Kad patruļa ieradās, viņš bija miris.

0! Tātad viņš pats sevi nogalināja. Pašnāvība, Marīno secināja, lēnām grozīdams cigareti.

Smieklīgi, ka tas atgadījās pie vecās ēkas, tās, kuru viņi nojauc, -devīto numuru Ziemeļu četrpadsmitajā ielā, īsi piebilst doktore Remī.

Tas trāpa Marīno. Viņš atmet savu ne-tik-smieklīgo izturēšanos, viņa apklušana uzvedina Skarpetu atcerēties vīru olīvzaļās biksēs un tumšā jakā stāvam traktora pakaļējā riteņa priekšā uz ietves netālu no paceļamajām durvīm. Tad viņš bija dzīvs. Tagad viņš ir miris. Viņam, darbojoties ap dzinēju, nevajadzēja stāvēt riteņa priekšā. Tā viņa tobrīd nodomāja, un tagad viņš ir miris.

Viņš ir rindā, saka doktore Remī, un viņas nosvērtība un autoritāte nezin kā atjaunojusies.

Skarpeta atminas pagriešanos ap stūri, braucot apkārt savai vecajai ēkai, tad vīrs un viņa traktors izzuda skatienam. Pāris minūšu pēc tam

Skarpeta viņu redzēja, vīrs būs iedarbinājis savu traktoru un pēc tam gājis bojā.

Doktor Fīlding, es ierosinu jums strādāt pie traktorista nāves gadījuma, saka doktors Markuss. Pārliecinieties, vai pirms sabraukšanas viņam nebija infarkts vai kāda cita būtiska veselības problēma. Viņa ievainojumu uzskaite būs plaša un laikietilpīga. Man jums nav jāat-gādina, cik ļoti rūpīgiem mums jābūt tādos gadījumos kā šis. Zināmā mērā ironiska situācija, ņemot vērā mūsu viesi. Viņš paskatās uz Skarpetu. Nedaudz pirms mana laika, šķiet, ēka Ziemeļu četrpadsmitās ielas devītā numura ēka bija jūsu kādreizējā darba vieta.

Tā bija, atteic Skarpeta, kā pagātnes rēgu atminēdamās no attāluma melnās un olīvzaļās drēbēs ģērbušos redzēto Vitbiju, kas tagad ari ir rēgs. Es sāku strādāt tajā ēkā. Nedaudz pirms jūsu laika, viņa atkārto. Pēc tam es pārcēlos uz šo ēku. Viņa tam atgādina, ka ir strādājusi arī šajā namā, un tad jūtas nedaudz muļķīgi par to, ka ir atgādinājusi neapstrīdamu faktu.

Doktore Remī informē par miršanas lietām: nāves gadījums cietumā, tas nav aizdomīgs, bet pēc likuma visi miršanas gadījumi cietumā ir nododami tiesu medicīnas ekspertiem; vīrietis atrasts miris autostāvvietā iespējams, hipotermija; sieviete, kas bija zināma kā diabētiķe, pēkšņi mirusi, izkāpjot no savas mašīnas; negaidīta nāve no infarkta; deviņpadsmit gadus veca meitene atrasta mirusi ielas vidū iespējams, šāviens no garāmbraucošas mašīnas.

Mani izsauc uz tiesu Česterfīldā, doktore Remī nobeidz. Man vajadzēs, lai mani aizved, mana mašīna atkal ir darbnīcā.

Es jūs aizraušu, Marīno piesakās, piemiegdams viņai ar aci.

Doktore Remī izskatās pārbijusies.

Visi sakustas, lai pieceltos no saviem krēsliem, bet doktors Markuss viņus aptur. Pirms aizejat, viņš saka, jūs man varētu palīdzēt. Jūs varētu likt lietā nelielu prāta vingrinājumu. Kā zināt, institūtā darbojas vēl viena nāves gadījumu izmeklēšanas skola, un, kā parasti, mani pierunāja tur nolasīt lekciju par tiesu medicīnas ekspertīžu sistēmu. Es iedomājos izmēģināt dažus pārbaudes gadījumus mūsu grupā, it īpaši, kad esam aplaimoti ar ekspertu mūsu vidū. Maita, Skarpeta nodomā. Tātad tā tas būs. Pie velna viņu sarunu bibliotēkā. Pie velna ar durvju atvēršanu.

Doktors Markuss ietur pauzi, pārlaizdams skatienu ap galdu. Div-desmit gadus veca baltā sieviete, viņš sāk, ar septiņu nedēļu grūtniecību. Draugs iesit viņai pa vēderu. Viņa izsauc policiju un dodas uz slimnīcu. Pēc dažām stundām izkrīt auglis un placenta. Policija ziņo man. Ko es daru?

Neviens viņam neatbild. Acīmredzot viņi nav raduši pie tādiem prāta vingrinājumiem un tikai blenž uz viņu.

Aktīvāk, aktīvāk, doktors Markuss smaidot mudina. Teiksim, es tikko saņēmu šādu zvanu. Doktore Remī!

Doktor? Viņa atkal kļūst sarkana.

Lūdzu, lūdzu. Doktore Remī, izstāstiet, kā rīkoties šajā gadījumā!

Noformēt to par operējamu? viņa min, it kā kāds svešs spēks tikko būtu izsūcis viņas gadiem ilgo medicīnisko apmācību, visu viņas gudrību.

Vēl kāds? doktors Markuss jautā. Doktore Skarpeta? Viņš lēnām izrunā viņas vārdu, pārliecinādamies, vai viņa ievēro, ka viņš to nesauc par Keju. Vai jums ir kādreiz bijis šāds gadījums?

Diemžēl jā, viņa atbild.

Izstāstiet mums. Kāds ir juridiskais atzinums? viņš jautā visai mīlīgi.

Acīmredzami, ja tu piekauj sievieti stāvoklī, tas ir kriminālnoziegums, viņa atbild. Pēc medicīniskās ekspertīzes es embrija nāvi saukšu par slepkavību.

Interesanti. Doktors Markuss raida skatienu ap galdu, no jauna notēmējot to uz Skarpetu. Tātad savā sākotnējā ziņojumā par izmeklēšanu jūs to sauktu par slepkavību. Varbūt nedaudz pārdroši? Nodoma noteikšana ir policijas ziņā, nevis mūsu, pareizi?

Draņķīgais kuces dēls, viņa domā. Mūsu darbs, kā nosaka kodekss, ir noteikt nāves cēloni un miršanas veidu, viņa saka. Kā jūs, iespējams, atceraties, deviņdesmito gadu beigās likums tika mainīts pēc tam, kad vīrietis izšāva sievietei vēderā un viņa izdzīvoja, bet viņas nedzimušais bērns nomira. Scenārijā, kuru jūs mums piedāvājāt, doktor Markus, es jums ieteiktu iekļaut augli. Veikt tam autopsiju un pie-šķirt lietas numuru. Miršanas apliecībai ar dzelteno maliņu nav atvēlēta vieta miršanas veidam, tādēļ jūs to pievienojiet pie cēloņa. Tā ir embrija nāve, ko izraisījis uzbrukums mātei. Izmantojiet miršanas apliecību ar dzelteno maliņu, jo auglis nebija piedzimis dzīvs. Saglabājiet kopiju ar lietas failu, jo pēc gada, kad Dzīves datu reģistrācijas birojs būs apkopojis savu statistiku, apliecība vairs neeksistēs.

Un ko mēs darām ar augli? jautā doktors Markuss vairs ne tik mīlīgi.

Kā ģimene vēlas.

Tas nav pat desmit centimetrus liels, viņš saka, un balss atkal saspringst. Tur vairs nav nekas atlicis apbedīšanai.

Tad ielieciet to formalīnā. Atdodiet to ģimenei, lai viņi dara, kā vēlas.

Un saukt to par slepkavību, viņš salti saka.

Jaunais likums paredz, Skarpeta viņam atgādina, kā Virdžīnijā, vardarbība ar nolūku nogalināt ģimenes locekļus dzimušus vai nedzimušus ir kriminālnoziegums. Pat ja jūs nevarat pierādīt nolūku un apsūdzība ir tīša mātes ievainošana, tas ietver tādu pašu sodu kā par slepkavību. Tālāk tas tiek virzīts kā slepkavība bez iepriekšēja nodoma un tā joprojām. Lietas būtība ir tāda, ka tam nav jābūt izdarītam ar nolūku. Auglim nav pat jābūt dzīvotspējīgam. Ir noticis varmācīgs kriminālnoziegums.

Kādi komentāri? doktors Markuss jautā saviem darbiniekiem.

Nekādu komentāru?

Neviens neatbild, pat Fīldings ne.

Tad pamēģināsim vēl vienu lietu, doktors Markuss saka, nikni smīnēdams.

Sukā vaļā, Skarpeta nodomā. Sukā vaļā, tu, neciešamais maita!

J a u n s vīrietis neārstējamu slimnieku programmā, doktors Markuss iesāk. Viņš mirst no AIDS. Viņš lūdz ārstu atvienot viņu no sistēmas. Ja ārsts atvienos dzīvības uzturētāju un pacients nomirs, vai tā ir medekspertu lieta vai nav? Vai tā ir slepkavība? Kāds atkal ir mūsu viesekspertes viedoklis? Vai ārsts pastrādājis noziegumu?

Tā. ir dabiska nāve, ja vien ārsts nav ielaidis lodi pacientam galvā, atsaka Skarpeta.

Ā! Tad jūs esat eitanāzijas aizstāve.

Apzināta piekrišana ir drūma. Skarpeta neatbild uz viņa smieklīgo apsūdzību. Pacients bieži vien cieš no depresijas, un, kad cilvēki ir depresijā, viņi nespēj pieņemt apzinātu lēmumu. Šis patiesībā ir sabiedrības jautājums.

Ļaujiet man precizēt to, ko jūs sakāt, doktors Markuss piebilst.

Dariet to.

J u m s ir šis uz nāvi slimais vīrs, kurš saka: "Manuprāt, es gribētu šodien mirt." Vai jūs gaidāt, ka vietējais ārsts to izdarīs?

Patiesība ir tāda, ka pacientam slimnīcā ir šāda iespēja. Viņš var izlemt mirt, viņa atbild. Viņš var dabūt morfiju pret sāpēm, kad to vēlas, tādēļ palūdz lielāku devu un aizmieg, un nomirst no nāvējošas narkotiku devas. Viņš var nēsāt rokassprādzi, kurā teikts "Neatdzīviniet!un glābējiem viņš nav jāatdzīvina. Tādēļ viņš nomirst. Izredzes ir tādas, ka nevienam nedraud nekādas sekas.

Bet vai tas ir mūsu gadījums? doktors Markuss neatlaižas, naidīgi veroties Skarpetā. Viņa šaurā seja ir balta no niknuma.

Cilvēki slimnīcās ir tādēļ, ka vēlas, lai viņu sāpes tiktu kontrolētas, un viņi vēlas nomirt mierā, viņa saka. Cilvēki, kuri pieņem apzinātus lēmumus nēsāt "Neatdzīviniet!" rokassprādzes, pamatā vēlas to pašu.

Nomiršana no nāvējošas morfija devas, dzīvības funkcijas uzturēšanas sistēmas atvienošana, persona, kas nēsā "Neatdzīviniet!" rokassprādzi, netiek atdzīvināta. Šie nav mūsu gadījumi. Ja jūs tiekat izsaukts uz tādām lietām, doktor Markus, es ceru, jūs tās noraidīsiet.

Kādi komentāri? īsi jautā doktors Markuss, sastumdams savus papīrus un gatavodamies doties prom.

J ā , Marīno uzrunā viņu. Vai jūs kādreiz neesat domājis rakstīt jautājumus un atbildes Miljonāru spēlei?

5

Aspenā Bentons Veslijs savā trīs guļamistabu mājā šurpu turpu soļo no viena loga pie otra. Mobilā telefona signāls iegaismojas un nodziest, un Marīno balss sākumā ir skaidra, bet pēc tam skan saraustīti.

Ko? Atvaino, atkārto vēlreiz! Bentons atkāpjas trīs soļus un apstājas.

Es teicu, ka tā nav ne puse. Ir sasodīti daudz sliktāk, nekā tu domāji. Marīno balss izlaužas neizkropļota. Ir tā, ka viņš to atsauca, lai auditorijas priekšā pamatīgi izpurinātu. Vai vismaz mēģināja. Es uzsveru mēģināja.

Bentons lūkojas ārā sniegā, kas ir saķēries starp apšu zariem un sakrājies uz melnegles īsajām un resnajām skujām. Pirmo reizi pēc vairākām dienām rīts ir saulains un skaidrs, un žagatas draiskojas no zara uz zaru, plivinoties nolaizdamās lejā un tad nozūdot mazās balta sniega šaltīs. Bentona prātu nodarbina šī rosība, un viņš cenšas noteikt tās iemeslu, iespējams, bioloģisko cēloni un sekas, kas varētu izskaidrot garastaino putnu vingrošanu, it kā tam būtu kāda nozīme. Viņa garīgā zondēšana ir tikpat nosacīta kā dzīvā daba un tikpat nerimstoša kā pacēlāja vagoniņa šūpošanās augšā un lejā pa kalnu.

Mēģināja, jā. Mēģināja, Bentons viegli pasmaida, iztēlodamies to. Bet tev jāsaprot, viņš to neielūdza izvēles pēc. Tas bija rīkojums.

Aiz tā stāv veselības komisāre.

Un kā tu to zini?

Man vajadzēja kādam piezvanīt pēc tam, kad viņa man pateica par braukšanu.

Ļoti žēl par Asp… Marīno balss aizlūst.

Bentons pieiet pie nākamā loga. Viņam aiz muguras kamīnā lēkā liesmas un gruzd malka. Viņš turpina lūkoties pa logu, kas sniedzas no grīdas līdz griestiem, uzmanību pievērsdams mūra mājai otrpus ielai. Atveroties ārdurvīm, no tās iznirst atbilstoši laika apstākļiem ģērbies vīrietis un zēns, viņu elpa izplūst aizsalušos garaiņos.

Tagad jau viņa to apzinās, Bentons saka. Apzinās, ka viņa tiek izmantota. Viņš pietiekami labi pazīst Skarpetu, lai izdarītu nešaubīgi patiesus secinājumus. Es apsolu, viņa zina politiku vai vismaz faktu, ka tur ir iejaukta politika. Diemžēl tur ir kas vairāk, daudz vairāk. Vai tu mani dzirdi?

Viņš skatās laukā uz vīrieti un zēnu, kuri. nesot uz pleciem slēpes un nūjas, gausi slāj daļēji aizsprādzētos slēpju zābakos. Bentons šodien neslēpos un nedosies pārgājienā ar sniega kurpēm. Viņam nav laika.

Hm. Marīno pēdējā laikā ir pasācis bieži tā teikt, un Bentonu tas kaitina.

Vai tu mani dzirdi? Bentons jautā.

J ā , tagad es dzirdu, Marīno atsaucas, un Bentons saprot, ka Marīno pārvietojas, meklējot labāku signālu. Viņš mēģina pie visa vainot Keju, it kā tamdēļ būtu atsaucis viņu. Nezinu, ko vēl tev lai saku, kamēr neesmu vairāk uzzinājis. Es domāju par to bērnu.

Bentons zināja par Džiliju Polsoni. Viņas noslēpumainā nāve varbūt netiek atspoguļota nacionālajās ziņās vēl netiek -, bet detaļas no Virdžīnijas mediju avotiem atrodamas internetā, un Bentonam ir pašam sava pieeja informācijai, ļoti konfidenciālai informācijai. Džilija Polsone tiek izmantota, jo nav jau prasības būt dzīvam, ja atsevišķi ļaudis vēlas tevi izmantot.

Vai tu atkal pazudi? Nolādēts, Bentons saka, un komunikācija būtu stipri labāka, ja viņš varētu izmantot parasto telefona līniju pats savās mājās, bet viņš to nevar.

Es dzirdu tevi, bos. Marīno balss pēkšņi ir spēcīga. Kādēļ tu neizmanto savu parasto līniju? Tas atrisinātu pusi no mūsu problēmas, viņš saka, it kā būtu nolasījis Bentona domas.

Nevaru.

Domā, ka to noklausās? Marīno nejoko. Pastāv veidi, lai to noteiktu. Lai Lūsija to izdara.

Paldies par ieteikumu. Bentonam nav vajadzīga Lūsijas palīdzība pārraudzībai, un viņu neuztrauc telefona līnijas noklausīšanās.

Viņš noskatās, kā vīrietis un zēns iet uz priekšu, pats tikmēr domādams par Džiliju Polsoni. Zēns izskatās aptuveni Džilijas Polsones vecumā, Džilijas vecumā, kad viņa nomira. Trīspadsmit, varbūt četrpadsmit gadi, tikai Džilija nekad nebija dabūjusi paslēpot. Viņa nekad nebija bijusi Kolorādo, ne ari kur citur. Viņa piedzima Ričmondā un turpat ari nomira, un savas īsās dzīves laikā pārsvarā cieta. Bentons mana, ka vējš pieņemas. No kokiem nopūstais sniegs piepilda mežu kā dūmi.

Es gribu, lai tu viņai pasaki, lūk, ko, Bentons piebilst, un uzsvars uz vārdu "viņai" norāda uz to, ka viņš runā par Skarpetu. Viņas pēctecis, ja viņš man tā jāsauc, Bentons turpina, nevēlēdamies nosaukt doktora Markusa vārdu, ne arī nodoties kādiem precizējumiem, un viņš nevar paciest domu, ka kāds un vismazāk jau nu šis tārps doktors

Džoels Markuss ir aizstājis Skarpetu. Šī persona ir ieinteresēta, -Bentons turpina, runādams noslēpumaini. Kad viņa atbrauks šurp, -viņš piebilst, atkal runādams par Skarpetu. Es ar viņu personīgi visu pārrunāšu. Bet pagaidām esi piesardzīgs, ārkārtīgi piesardzīgs.

Ko tu gribi teikt: "Kad viņa atbrauks šurp"? Es pieļauju, ka, iespējams, viņa iestrēgs šeit uz ilgu laiku.

Lai vina man zvana.

Ārkārtīga piesardzība? Marīno šķendējas. Velns, kaut ko tādu tev vajadzēja pateikt.

Kamēr Keja ir tur, paliec kopā ar viņu.

H m .

Paliec ar viņu, skaidrs?

Viņai tas nepatiks, Marīno atsaka.

Bentons paskatās ārā uz Klinšu kalnu skarbajām nogāzēm, ko klāj sniega mežģīnes, uz daili, kas veidota ar nežēlīgo, attīrošo vēju un šļūdoņu brutālo spēku. Apses un mūžzaļie augi ir kā bārdas rugāji kalnu sejās, kas ielenc šo veco kalnrūpniecības pilsētiņu kā bļodu, un uz austrumiem aiz grēdas tāls pelēks mākoņu pārklājs lēnām plešas pāri spilgti zilām debesīm. Vēlāk atkal snigs.

Nē, viņai tas nekad nav paticis, Bentons atteic.

Viņa sacīja, ka tu strādā pie kādas lietas.

Jā. Bentons to nevar pārspriest.

Nu tas ir gaužām slikti būt Aspenā un viss pārējais, un tev ir lieta un tagad ari viņai. Tātad, liekas, tu tā tur paliksi un strādāsi pie savas lietas.

Pagaidām palikšu, Bentons saka.

Droši vien kaut kas nopietns, ja jau tu tajā esi iesaistījies sava atvaļinājuma laikā Aspenā, Marīno mēģina izdibināt.

Es nevaru par to runāt.

Aha. Šie sasodītie telefoni, Marīno nosaka. Lūsijai vajadzētu izgudrot kaut ko tādu, ko nevar ierakstīt vai uztvert ar skeneru. Viņa kļūtu bagāta.

Manuprāt, viņa jau ir bagāta. Iespējams, vairāk nekā bagāta.

Nemuldi.

Saudzē sevi, lūdz Bentons. Ja es tev nepiezvanu pāris nākamajās dienās, parūpējies par Keju. Piesargies pats un sargi viņu, nopietni.

Vai tad ir kas tāds, ko es jau nedaru? Marīno atsaka. Nesavainojies, spēlējoties sniegā.

Bentons nobeidz sarunu un atgriežas pie dīvāna, kas ir pavērsts pret logiem blakus kamīnam. Uz tārpveidīgā kastaņkoka kafijas galdiņa ir.

piezīmju bloks, pilns ar viņa gandrīz neatšifrējamiem skribelējumiem, un tam blakus ir 40. kalibra Glock pistole. Izlidinājis lasāmbrilles no sava džinsa krekla krūškabatas, viņš atspiežas pret roku balstu un sāk šķirstīt piezīmju bloku. Katra līnijlapa ir numurēta, un augšējā labajā stūri ir ierakstīts datums. Bentons paberzē savu stūraino žokli, atcerēdamies, ka nav skuvies jau divas dienas, un viņa asā, iesirmā bārda atgādina zarainus kokus uz kalniem. Viņš apvelk vārdus "kolektīvā paranoja" un noliec galvu, lūkodamies caur lasāmbrillēm sava taisnā, spicā deguna galā.

Uz lappuses malas viņš uzskricelē: "Izliksies strādājam, izpildot robus. Nopietnas plaisas. Nevar turpināties. L ir īstais upuris, nevis H. H ir narciste," un viņš trīs reizes pasvītro vārdu "narciste". Viņš pieraksta "teatrāla" un pasvītro divas reizes, un pāršķir uz citu lappusi ar virsrakstu "Pēcuzbrukuma uzvedība", un klausās pēc tekoša ūdens skaņas, nesaprotot, kāpēc to vēl nedzird. "Kritisks daudzums. Sasniegs ne vēlāk kā Ziemassvētkos. Neizturams saspringums. Nobeigs līdz Ziemassvētkiem, ja ne ātrāk, viņš raksta, klusi paraudzīdamies augšup, it kā sajutis kaut ko, pirms izdzirdējis.

Kas tas bija? jautā Henrija, tas ir saīsinājums no Henriete. Viņa stāv kāpņu laukumā, savu smalko roku atbalstījusi uz margām. Henrija

Voldena lūkojas pāri viesistabai uz Bentonu.

Labrīt, Bentons saka. Tu parasti ej dušā. Lūk, kafija. Henrija savelk sarkano flaneļa halātu ciešāk ap savu tievo ķermeni.

Uzlūkojot Bentonu un nopētot tā, it kā starp viņiem būtu bijis strīds vai sadursme, Henrijas zaļās acis ir miegainas un atturīgas. Viņa ir divdesmit astoņus gadus veca un neapšaubāmi valdzinoša. Viņas vaibsti nav perfekti, jo deguns ir spēcīgs un saskaņā ar viņas pašas izkropļoto pārliecību pārāk liels. Arī Henrijas zobi nav perfekti, bet šobrīd nekas nespētu Bentonu pārliecināt, ka viņai ir skaists smaids, ka viņa ir satraucoši kārdinoša pat tad, kad necenšas tāda būt. Bentons nav centies un necentīsies par to pārliecināt. Tas ir pārāk bīstami.

Dzirdēju, ka tu ar kādu runāji, viņa saka. Tā bija Lūsija?

Nē, viņš atbild.

Ā, Henrija novelk, un vilšanās savelk viņas lūpas, un acīs pazib niknums. Ā, nu. Kas tad tas bija?

Henrij, tā bija privāta saruna. Viņš noņem lasāmbrilles. — Mēs daudz esam runājuši par robežām. Mēs par tām katru dienu esam runājuši, vai ne?

Zinu, viņa attrauc no kāpņu laukuma, roku uzlikusi uz margas. Ja tā nebija Lūsija, kas tad tas bija? Tā bija viņas tante? Viņa pārāk daudz runā par savu tanti.

Viņas tante nezina, ka tu esi šeit, Henrij, Bentons ļoti pacietīgi aizrāda. Tikai Lūsija un Rūdijs zina, ka tu esi šeit.

Es zinu par jums un viņas tanti.

Tikai Lūsija un Rūdijs zina, ka tu esi šeit, viņš atkārto.

Tad tas bija Rūdijs. Ko viņš gribēja? Es vienmēr esmu zinājusi, ka patīku viņam. Henrija pasmaida, un skatiens viņas sejā ir tipisks un pārliecinošs. Rūdijs ir lielisks. Man vajadzētu draudzēties ar viņu. Es to būtu varējusi izdarīt. Kad mēs bijām izbraukuši ar ferrari, es to būtu varējusi. Es būtu varējusi dabūt ikvienu, kad man bija ferrari. Nav jau tā, ka man vajag Lūsiju, lai dabūtu ferrari.

-Robežas, Henrij, Bentons atgādina un negrasās padoties, viņa priekšā ir tumšs klajums, kurā nav nekā, izņemot tumsu, kas plešas arvien tālāk un dziļāk, kopš Lūsija atveda Henriju uz Aspenu un uzticēja to viņam.

Tu viņai nedarīsi pāri, Lūsija vienlaikus viņam sacīja. Kāds cits viņai nodarīs pāri, izmantos viņu un tad uzzinās par mani un to, ar ko es nodarbojos.

Es neesmu psihiatrs, Bentons atteica. Viņai nepieciešams konsultants, kas palīdzētu pārdzīvot stresu pēc uzbrukuma, tiesu psihologs. Lūk, kas tev jādara. Tu to vari. Tu vari noskaidrot, kas notika. Mums jāzina, kas notika, Lūsija sacīja un bija ne savā ādā. Lūsija nekad nekrīt panikā, bet nu viņu bija pārņēmusi panika. Viņa uzskata, ka Bentons var izprast ikvienu. Pat ja viņš varētu, tas nenozīmē, ka visus cilvēkus var savest kārtībā. Henrija nav ķīlniece.

Viņa jebkurā laikā var aizbraukt. Tas, ka viņai, šķiet, nav vēlēšanās aizbraukt, Bentonu pamatīgi izsit no sliedēm.

Četrās dienās, ko viņš pavadīja ar Henriju Voldenu, Bentons daudz bija noskaidrojis. Viņa ir nemiera gars un bijusi nemiera gars pirms slepkavības mēģinājuma. Ja nebūtu uzbrukuma scēnas fotogrāfiju un fakta, ka kāds patiešām bija Lūsijas mājā, Bentons, iespējams, uzska-tītu, ka nav bijis nekāda slepkavības mēģinājuma. Viņš raizējas, ka Henrija šobrīd vienkārši pārspīlē to, kāda viņa bija pirms uzbrukuma, un šī apzināšanās ārkārtīgi uztrauc viņu. Viņš nevar saprast, ko Lūsija domāja, kad iepazinās ar Henriju. Lūsija nedomāja, viņš nospriež. Tā ir piemērota atbilde.

Vai Lūsija tev ļāva braukt ar viņas ferrari? Bentons jautā.

Ar melno neļāva.

Un kā ar sudrabaino, Henrij?

Tas nav sudrabains. Tas ir Kalifornijas zilais. Es ar to braucu, kad vien gribēju. Viņa raugās uz Bentonu no kāpņu laukuma, roku uzlikusi uz margām. Garie mati ir izspūruši, un viņas skatiens no miega ir kairs, it kā viņa pozētu seksīgam fotouzņēmumam.

Tu viena pati ar to brauci, Henrij. Bentons vēlas pārliecināties.

Viena būtiska iztrūkstoša detaļa ir tas, kā noziedznieks atrada Henriju, un Bentons netic, ka uzbrukums bija nejaušs loterija skaista, jauna sieviete nepareizā savrupnamā vai nepareizā ferrari nepareizā laikā.

Es jau teicu, ka viena pati, Henrija saka, un viņas seja ir bāla un bez izteiksmes. Tikai viņas acis ir dzīvas un spēks tajās ir nepastāvīgs un satraucošs. Bet viņa ir egoistiska ar savu melno ferrari.

Kad tu beidzamo reizi brauci ar Kalifornijas zilo ferrari? Bentons jautā tai pašā liegajā, nosvērtajā balsī, un viņš ir iemācījies iegūt informāciju, kad iespējams. Nav nozīmes, vai Henrija sēž vai iet, vai stāv otrā istabas galā, uzlikusi roku uz margām, ja kaut kas ienāk prātā, tad Bentons to cenšas izspiest no viņas, pirms tas atkal pazūd no redzesloka. Vienalga, kas notika vai notiek ar Henriju, Bentons vēlas uzzināt, kurš iegājis Lūsijas mājā un kāpēc.

Es tajā mašīnā esmu satriecoša, Henrija atsaka. Viņas acis neizteiksmīgajā sejā ir spožas un aukstas.

Un tu bieži ar to brauci, Henrij?

Kad vien es gribēju. Viņa raugās uz Bentonu.

Katru dienu uz treniņnometni?

Kad vien es, nolādēts, sagribēju. Henrijas bezkaislīgā, bālā seja raugās uz Bentonu, un viņas acīs spīd niknums.

Vai vari atcerēties pēdējo reizi, kad brauci ar to? Kad tas bija,

Henrij?

Nezinu. Pirms es saslimu.

Pirms tu noķēri gripu, un kad tas bija? Aptuveni pirms divām nedēļām?

Es nezinu. Viņa ir kļuvusi atturīga un tagad neko vairs neteiks par ferrari, un Bentons ari neuzstāj, jo aiz viņas atteikumiem un izvairīšanās slēpjas sava patiesība.

Bentons ir visnotaļ izveicīgs, tulkojot to, kas nav pateikts, un Henrija tikko norādīja, ka braukusi ar ferrari, kad vien pašai labpaticis, un apzinājusies uzmanību, ko piesaistīja, un priecājusies par to, jo viņai patīk būt uzmanības centrā. Pat savos labākajos laikos Henrijai bija jābūt haosa centrā un haosa radītājai, pašai savas trakās drāmas zvaigznei, un tieši šī iemesla dēļ lielākā daļa policistu un tiesu psihologu secinātu, ka viņa falsificējusi savu slepkavības mēģinājumu un inscenējusi nozieguma ainu un ka uzbrukums nekad nav noticis. Bet tas ir noticis. Tur jau tas joks, ka šī dīvainā, bīstamā drāma ir īsta, un Bentons raizējas par Lūsiju. Viņš vienmēr ir raizējies par Lūsiju, bet tagad viņš ir pa īstam uztraucies.

Ar ko tu runāji pa telefonu? Henrija atgriežas pie tā paša.

Rūdijs skumst pēc manis. Man vajadzēja būt kopā ar viņu. Es tur izniekoju pārāk daudz laika.

Sāksim dienu ar atgādinājumu par mūsu robežām, Henrij, Bentons pacietīgi atkārto to pašu, ko teicis iepriekšējā rītā un vēl pirms tam, kad uz dīvāna veica savus pierakstus.

Labi, viņa attrauc no kāpņu laukuma. Rūdijs zvanīja. Tas bija viņš, Henrija secina.

6

Ūdens bungo pa izlietni, un uz negatoskopiem izgaismojas rentgena uzņēmumi. Skarpeta pieliecas pie dziļās brūces, kas gandrīz atdala mirušā traktorista degunu no sejas.

Es viņam nekavējoties veiktu alkohola un CO analīzi, viņa saka doktoram Džekam Fīldingam, kas ir nerūsējoša tērauda guļamratu otrā pusē. Līķis atrodas starp viņiem.

J ū s kaut ko pamanījāt? viņš jautā.

Es nesaožu alkoholu, un viņš nav ķiršsārts. Bet tikai lai nodrošinātos. Es jums saku, tādas lietas kā šī nozīmē nepatikšanas, Džek.

Mirušais vīrietis joprojām ir ģērbts olīvzaļās darba biksēs, kas ir noputējušas ar sarkaniem māliem un augšstilbos pārplēstas. Tauki, muskuļi un sadragāti kauli rēgojas no pāršķeltās ādas. Traktors pārbrauca viņa ķermenim pa vidu, bet ne tad, kad Skarpeta skatījās. Tas varēja notikt vienā minūtē, varbūt piecās minūtēs, pēc tam, kad viņa bija aizgriezusies aiz stūra. Skarpeta ir pārliecināta, ka vīrietis, kuru viņa redzēja, bija Vitbijs. Viņa cenšas neiztēloties viņu dzīvu, bet ik minūti viņa redz vīrieti stāvam milzīgā traktora riteņa priekšā, urķējamies pa motoru, darām ar to kaut ko.

Hei, Fīldings uzsauc jaunam vīrietim ar noskūtu galvu, iespējams, karavīram no Fortlī Kapu uzskaites vienības. Kā tevi sauc?

Beilijs, kungs.

Skarpeta uzlūko vairākus citus jauniešus un jaunietes speciālajos tērpos, bahilās un matu apsegos, sejas maskās un cimdos. Viņi droši vien ir armijas interni un atrodas šeit, lai mācītos, kā rīkoties ar līķiem.

Viņa prāto, vai tos nosūtīs uz Irāku. Viņa redz armijas olīvzaļo krāsu, un tā ir tikpat olīvzaļa kā Vitbija saplēstās darba bikses.

Izdariet apbedīšanas kantorim pakalpojumu, Beilij, un nosieniet miega artēriju, skarbi saka Fīldings. Strādājot Skarpetas vadībā, viņš nebija tik nepatīkams. Viņš nekomandēja cilvēkus un skaļi nemeklēja trūkumus viņos.

Kareivis ir nokaunējies, viņa muskuļainā, tetovētā roka sastingusi pusceļā, bet cimdotie pirksti tur garu, līku ķirurģisko adatu ar 7. numura kokvilnas auklu. Viņš palīdz morga asistentam sašūt pirms sanāksmes sāktās autopsijas igrekveida griezumu, un morga asistentam, nevis karavīram būtu jāzina par miega artērijas nosiešanu. Skarpetai ir žēl kareivja, un, ja Fīldings vēl strādātu viņas pakļautībā, tad pārmītu ar to pāris vārdu, un viņš ne pret vienu morgā strādājošo neizturētos rupji.

J ā , kungs, karavīrs saka ar baiļu pārņemtu skatienu. Esmu gatavs to izdarīt.

Patiešām? Fīldings jautā, un visi morgā var dzirdēt, kā viņš runā ar nabaga jauno karavīru. Tu zini, kādēļ nosien miega artēriju?

Nē, kungs.

Tādēļ, ka tas ir laipni, saka Fīldings. Saite ap galveno asinsvadu, tādu kā miega artērija, jānosien, lai apbedīšanas biroja iebalzamētajiem tā nav jāmeklē. Tā rīkoties ir laipni, Beilij.

J ā , kungs.

-Jēzu, saka Fīldings. Man ar to jāsaskaras katru dienu, jo viņš te laiž iekšā jebkuru un visus. Tu viņu pašu šeit redzi? Viņš atsāk veikt pierakstus savā bloknotā. Sasodīts, nē. Viņš te jau ir gandrīz četrus nolāpītus mēnešus un nav veicis nevienu autopsiju. Ā. Un gadījumā, ja jūs vēl to neesat sapratusi, viņam patīk likt cilvēkiem gaidīt.

Tā ir viņa mīļākā nodarbošanās. Acīmredzot neviens jums nav sniedzis īsu izklāstu par viņu. Atvainojiet par kalambūru. Fīldings norāda uz mirušo vīrieti, kurš bija sevi sabraucis ar traktoru. Ja jūs būtu man piezvanījusi, es ieteiktu neapgrūtināt sevi ar braukšanu šurp.

Man vajadzēja jums piezvanīt, viņa saka, vērodama, kā pieci cilvēki pūlas pārvelt lielu sievieti no guļamratiem uz nerūsējoša tērauda galda. No viņas deguna un mutes pil asiņains šķidrums. Viņai ir milzīga zemādas tauku kārta. Skarpeta to attiecina uz tauku ieloci jeb kroku, kas tik resniem cilvēkiem kā šī mirusī sieviete ir uz vēdera, bet patiesībā Skarpeta vēlas pateikt Fīldingam, ka, stāvot doktora Markusa morgā un viņa darbinieku ielenkumā, neiesaistīsies komentāros par Džoelu Markusu.

Nu, šī ir mana nolāpītā lieta, saka Fīldings, un tagad viņš runā par doktoru Markusu un Džiliju Polsoni. Dieva dēļ, tas pakaļa pat kāju nav spēris morgā, kad viņas līķi šurp atveda, un visi zināja, ka šī lieta būs vieni vienīgi mēsli. Viņa pirmie lielie mēsli. Ak, neskatieties uz mani tā, doktore Skarpeta. Fīldings nekad nepārstāja Skarpetu tā saukt, lai gan viņa pati mudināja saukt viņu par Keju, jo abi respektēja viens otru un viņa to uzskatīja par draugu, bet, strādājot viņas pakļautībā, Fīldings Keju vārdā nesauca un joprojām nesauc. Te neviens neklausās, turklāt man par to ne silts, ne auksts. Vai jums ir plāni vakariņām?

Cerams, tās būs ar tevi. Skarpeta viņam palīdz novilkt Vitbija dubļainos ādas darba zābakus, atraisot netīrās šņores un izvelkot netīrās govsādas mēlītes. Līķa stīvums ir pašā sākuma stadijā, un līķis vēl ir pakļāvīgs un silts.

Kā, pie velna, šie puiši nobrauc sevi, vai jūs varat man to pateikt? -Fīldings saka. Es to nekad neesmu sapratis. Labi. Septiņos pie manis.

Es aizvien vēl dzīvoju turpat.

Es tev pateikšu, kā tas bieži notiek, Skarpeta runā, atminēdamās Vitbiju stāvam traktora riteņa priekšā un ņemamies ap motoru. Ir kaut kāda mehāniska problēma, viņš nokāpj no sēdekļa un nostājas tieši priekšā milzīgam pakaļējam ritenim un niekojas ap starteri, iespējams, mēģinot to pielaist ar skrūvgriezi, aizmirsdams, ka traktors ir ielikts ātrumā. Viņiem nepaveicas, ja traktors iedarbojas. Šajā gadījumā traktors viņam vidū pārbrauca pāri. Viņa norāda uz netīro riteņa rakstanospiedumu uz Vitbija kunga olīvkrāsas darba biksēm un melno vinila jaku, uz kuras ar resniem, sarkaniem diegiem ir izšūts viņa vārds

T. Vitbijs. Kad es viņu redzēju, viņš stāvēja riteņa priekšā.

Jā-ā. Mūsu vecā ēka. Ar atgriešanos pilsētā.

Vai viņš tika atrasts zem riteņa?

Pārbrauca viņam tieši pāri un aizbrauca tālāk. Fīldings novelk dubļu notraipītās zeķes, kas atstājušas viļņota raksta nospiedumus uz vīrieša lielajām, baltajām pēdām. Atceraties to lielo, dzelteni nokrāsoto metāla mietu, kas pie sētas durvīm slējās no zemes? Traktors tajā iebrauca, un tas ari to apturēja, citādi, iespējams, būtu izbraucis tieši cauri paceļamajām durvīm. Tam droši vien tāpat nebūtu nozīmes, jo to māju nojauc.

Tātad viņam, visticamāk, nebija asfiksija. Difūzs saspieduma ievai-nojums riepas platumā, Skarpeta secina, aplūkodama līķi. Noasiņošana. Domājams, vēdera dobums pilns ar asinīm, liesas, aknas, pūšļa, zarnu plīsums, satriekts iegurnis. Pulkstenis ir septiņi.

Kā ar jūsu padoto?

Nesauc viņu tā. Tu jau labāk zini.

Viņš ir ielūgts. Viņš izskatījās visai stulbi tajā LAPD cepurē.

Es viņu brīdināju.

Kas, jūsuprāt, sagrieza seju? Kaut kas traktora apakšā vai aizmugurē? Fīldings jautā, un asinis pil gar Vitbija rugājiem klātās sejas sānu, Fīldingam aizskarot pa pusei norauto degunu.

Iespējams, tas nav griezums. Ritenim pārbraucot pāri ķermenim, tika norauta viņa āda. Šis ievainojums, Skarpeta norāda uz dziļu, robainu brūci uz vaiga un virsdegunes, varētu būt plēsts, nevis griezts. Ja tas griezts, tad mikroskopā būtu redzama rūsa vai smērviela, kā ari griezumam zīmīgi, nevis plēsumam raksturīgi audi. Tavā vietā es atbildētu uz visiem šiem jautājumiem.

0, jā. Fīldings atrauj skatienu no sava bloknota, no veidlapas par apģērbu un personiskajām mantām, kuru viņš aizpilda ar pildspalvu, kas piesieta pie tērauda aizspiedņa.

Liela iespēja, ka šī vīrieša ģimene gribēs atlīdzību par savām ciešanām, viņa saka. Nāve darba vietā, darba vietā ar bēdīgu slavu.

0, jā. Bēdīgi slavenākā no visām vietām, kur nomirt. Pieskaroties ievainojumiem uz vīrieša sejas un siltajām asinīm brīvi pilot lejup, kamēr viņš darbojas ap gandrīz norauto degunu, Fīldinga lateksa cimdos ietērptie pirksti ir notraipīti sarkani. Viņš izrauj bloknotā lapu un sāk zīmēt ķermeņa ievainojumu shēmu. Viņš pieliecas pie vīrieša sejas, saspringti lūkodamies caur plastikāta aizsargbrillēm.

Neredzu ne rūsu, ne smērvielas, viņš saka. Bet tas nenozīmē, ka to tur nav.

Laba doma. Skarpeta piekrīt Fīldinga domu gaitai. Es paņemtu uztriepi, lai laboratorija to pārbauda. Lai visu pārbauda. Es nebūtu pārsteigta, ja kāds pateiktu, ka šo vīrieti sabrauca vai izgrūda no traktora, vai pagrūda tā priekšā, vai viņam vispirms iegāza ar lāpstu pa seju. To nevar zināt.

0, jā. Nauda, nauda, nauda.

Ne tikai nauda, viņa atsaka. Juristi to visu pārvērš par naudu.

Bet runa vispirms ir par šoku, sāpēm, zaudējumu, par to, ka vainīgs ir kāds cits. Neviens ģimenes loceklis negrib ticēt, ka šī ir stulba nāve, ka tā nebija novēršama, ka jebkurš pieredzējis traktorists lieliski zina, ka nevar stāvēt pakaļējā riteņa priekšā un ķimerēties ap motoru, neievēro-jot normālos aizdedzes drošības noteikumus, kas ļauj traktoru iedarbināt tikai neitrālajā ātrumā. Bet ko cilvēki dara? Viņi kļūst pārāk pašpārliecināti, steidzas un nedomā. Un cilvēku dabā ir noliegt iespējamību, ka kāds, kurš mums rūp, pats izraisa savu nāvi, tīšām vai netīšām. Bet tu jau agrāk esi dzirdējis manas lekcijas.

Kad Fīldings sāka strādāt, viņš bija viens no Skarpetas tiesmedicīnas stipendiātiem. Viņa tam mācīja tiesu medicīnas patoloģiju. Viņa tam mācīja, kā strādāt, ne tikai prasmīgi, bet arī to, kā veikt pedantisku un neatlaidīgu medicīniski juridisku nozieguma vietas izmeklēšanu un autopsiju, un viņai kļūst skumji, atceroties, cik nekaunīgi dedzīgi viņš rāvās strādāt pie galda kopā ar viņu un to visu apgūt, iet kopā ar Skarpetu uz tiesām, kad bija laiks, un klausīties viņas liecībās, sēdēt viņas kabinetā un pārskatīt savus ziņojumus, mācīties. Tagad viņš ir saguris un viņam ir ādas problēmas, bet viņa ir atlaista no darba, un viņi abi ir šeit.

Man vajadzēja tev piezvanīt, viņa saka un atsprādzē Vitbija kunga lēto ādas siksnu, atpogā viņa saplēstās olīvzaļās bikses. Mēs strādāsim pie Džilijas Polsones un izmeklēsim viņu.

0, jā, Fīldings bilst, un kādreiz viņš arī tik bieži neteica "o, jā".

7

Henrija Voldena ir apāvusi ar aitas vilnu izoderētas zamšādas čības, kas nerada troksni uz paklāja, viņai kā melnai parādībai slīdot dzeltenbrūnā ādas klubkrēsla virzienā pretī dīvānam.

Es iegāju dušā, viņa saka, uzmezdamās uz krēsla un pavilkdama slaidās kājas zem sevis.

Bentons ievēro tīšu jaunās miesas atsegumu, nelielu bālas augšstilbu iekšpuses atkailinājumu. Viņš neskatās un arī nereaģē tā, kā

darītu vairums vīriešu.

Kādēļ tevi tas uztrauc? Henrija Bentonam jautā, un to viņa ir jautājusi katru ritu kopš savas atrašanās šeit.

J o tā tu labāk jūties, vai ne, Henrij? Viņa pamāj, blenzdama uz viņu kā kobra.

Sīkumi ir svarīgi. Ēšana, gulēšana, tīrība, vingrošana. Savaldības atgūšana.

Es dzirdēju tevi runājam ar kādu, viņa saka.

Tur jau tā problēma, Bentons attrauc, acis no viņas nenovērsis, lūkodamies pāri savu briļļu rāmim. Viņam klēpī tāpat kā iepriekš ir pierakstu mape, bet nu uz tās ir daudz vairāk vārdu. Ir nākuši klāt tādi vārdi kā "melns ferrari" un "bez atļaujas", un "iespējams, sekots no nometnes", un "saskares punkts melnais ferrari".

Privātām sarunām tieši tādām arī jāpaliek. Privātām. Tātad mums ir jāatgriežas pie mūsu sākotnējās vienošanās, Henrij. Vai tu atceries,

kāda tā ir?

Henrija novelk čības un nomet tās uz paklāja. Smalkās, basās pēdas ir uz krēsla polsterējuma, un, viņai noliecoties tās nopētīt, sarkanais halāts nedaudz paveras. Nē. Balss ir tik tikko dzirdama, un viņa papurina galvu.

Es zinu, ka tu atceries, Henrij! Bentons bieži atkārto viņas vārdu, lai atgādinātu pašai, kas viņa ir, lai personificētu to, kas bija zaudējis personificējumu un zināmā mērā neatgriezeniski sabojāts. Mēs vienojāmies par respektu, atceries? Henrija noliecas vēl dziļāk un baksta nelakotu kājas nagu. Viņas skatiens ir piekalts tam, ko dara, bet kailums zem halāta piedāvājas.

Daļa no respektēšanas ir atzīt otra privāto dzīvi. Un kautrība, -viņš klusi atgādina. Mēs esam daudz runājuši par robežām. Pārkāpt kautrību nozīmē pārkāpt robežas.

Viņas brīvā roka lēnām aizsniedzas līdz krūtīm un savelk halātu, kamēr viņa pati turpina pētīt un darboties ap saviem kāju pirkstiem.

Es tikko piecēlos, Henrija bilst, it kā tas izskaidrotu viņas ekshibicionismu.

Paldies, Henrij. Svarīgi, lai viņa ticētu, ka Bentons viņu nevēlas seksuāli, pat ne savās fantāzijās. Bet tu tikko nepiecēlies. Tu piecēlies, ienāci, un mēs runājām, un tad tu iegāji dušā.

Mans vārds nav Henrija, viņa saka.

Kā tu vēlies, lai es tevi saucu?

Nekā.

Tev ir divi vārdi, Bentons precizē. Tev ir vārds, kādā tevi nokristīja piedzimstot, un vārds, kuru tu izmantoji savā aktrises karjerā un, joprojām izmanto.

Nu, tad es esmu Henrija, viņa attrauc, skatīdamās lejā uz saviem kāju pirkstiem.

Tad es tevi saukšu par Henriju.

Viņa pamāj, skatīdamās uz kāju īkšķiem. Kā tu viņu sauc?

Bentons zina, par ko viņa runā, bet neatbild.

Tu guli ar viņu. Lūsija man visu izstāstīja. Viņa uzsver vārdu "visu".

Bentonu uz acumirkli pārņem niknums, bet viņš to neizrāda. Lūsija nebūtu Henrijai stāstījusi visu par viņa attiecībām ar Skarpetu. Nē, viņš pats sev atgādina. Henrija atkal izaicina, atkal pārbauda viņa robežas.

Kā tad tā, viņa nav šeit ar tevi? Henrija jautā. Tev taču ir atvaļinājums, vai ne tā? Un viņas te nav. Daudziem cilvēkiem pēc kāda laika vairs nav seksa. Šis ir viens no iemesliem, kāpēc es negribu būt kopā ar kādu, vismaz ne uz ilgu laiku. Bez seksa. Parasti pēc sešiem mēnešiem cilvēki pārstāj nodarboties ar seksu. Viņas te nav, jo es esmu. Henrija palūkojas uz Bentonu.

Pareizi, viņš atsaka. Viņas te nav, jo tu esi, Henrij.

Viņa droši vien ir nikna, kad pateici, ka viņa nevar šurp braukt.

Viņa saprot, viņš atbild, lai gan patiesībā nav pilnībā atklāts.

Skarpeta saprata un tomēr nesaprata. Tu tagad nevari braukt uz Aspenu, viņš tai pateica pēc tam, kad saņēma Lūsijas panikas pilno zvanu. Diemžēl ir uzradusies kāda lieta, un man ar to jātiek galā.

Tad jau tu aizbrauc no Aspenas, Skarpeta sacīja. Es nevaru runāt par šo lietu, viņš atbildēja, un, cik viņam zināms, tad Skarpeta domā, ka viņš atrodas kaut kur citur, tikai ne Aspenā.

Tas patiešām nav taisnīgi, Benton, viņa teica. Es izbrīvēju šīs divas nedēļas mūsu dēļ. Man arī ir savas lietas.

Lūdzu, pacieties, viņš atteica. Apsolu, ka vēlāk paskaidrošu. Sis ir sliktākais no visiem brīžiem, viņa teica. Mums vajadzēja šo laiku.

Viņiem patiešām vajadzēja šo laiku, un tā vietā Bentons šeit atrodas kopā ar Henriju. Izstāsti man par saviem pagājušās nakts sapņiem.

Vai tu tos atceries? viņš jautā Henrijai.

Viņas veiklie pirksti noglāsta īkšķi, it kā tas būtu ievainots. Viņa sarauc pieri. Bentons pieceļas. Garāmejot viņš paceļ Glock pistoli un dodas pāri viesistabai uz virtuvi. Atvērdams trauku skapi, viņš noliek pistoli uz augšējā plaukta, izņem divas krūzes un ielej kafiju. Viņš un Henrija dzer melnu kafiju.

Varbūt nedaudz par stipru. Es varu vēl uztaisīt. Viņš novieto Henrijas krūzi uz galda gala un atgriežas savā vietā uz dīvāna. Iepriekšējā naktī tu sapnī redzēji briesmoni. Patiesībā tu sauci to par to zvēru,

vai ne? — Bentona vērīgās acis uzmeklē viņas nelaimīgās acis. Vai tu pagājušajā naktī atkal redzēji to zvēru?

Henrija neatbild, un viņas garastāvoklis ir dramatiski mainījies salīdzinājumā ar to, kāds tas bija no paša rīta. Dušā kaut kas bija atgadījies, bet viņš līdz tam nonāks vēlāk.

Mums nav jārunā par to zvēru, ja tu nevēlies, Henrij. Bet, jo vairāk tu man par viņu izstāstīsi, jo lielāka iespēja, ka es viņu atradīšu. Tu taču gribi, lai es atrodu, vai ne?

Ar ko tu runāji? viņa jautā tajā pašā paklusajā, bērnišķīgajā balsī. Bet viņa nav bērns. Viņa ir jebkāda, tikai ne nevainīga. Tu runāji par mani, viņa neatlaižas, halāta jostai atraisoties un atklājot vairāk miesas.

Es zvēru, ka nerunāju par tevi. Neviens nezina, ka tu esi šeit, neviens, izņemot Lūsiju un Rūdiju. Liekas, tu man uzticies, Henrij. -Viņš ietur pauzi un skatās uz viņu. Liekas, tu uzticies Lūsijai. Kad piemin Lūsiju, viņas acis kļūst niknas.

Liekas, tu mums uzticies, Henrij, Bentons saka, mierīgi sēdēdams, kājas sakrustojis un sakļāvis pirkstus klēpī. Es gribētu, lai tu piesegtos, Henrij.

Viņa sakārto halātu, sabāzdama to starp kājām un sasiedama jostu. Bentons precīzi zina, kā izskatās viņas kailais ķermenis, bet viņš to neiztēlojas. Viņš ir redzējis fotogrāfijas un uz tām vairs neskatīsies, ja vien nebūs nepieciešamība pārskatīt tās kopā ar citiem profesionāļiem un, visbeidzot, ar Henriju pašu, kad viņa būs tam gatava, ja būs gatava.

Pagaidām viņa apspriež lietas faktus vai nu labprāt, vai nelabprāt un uzvedas tā, lai pavedinātu un nokaitinātu vājāku cilvēku, kuram nerūp vai kurš nesaprot viņas gājienus. Viņas nerimstošie mēģinājumi Bentonu seksuāli uzbudināt nav saistīti vienkārši ar pārcelšanos, bet ir tieša viņas akūto un hronisko narcistisko vajadzību izpausme un vēlēšanās kontrolēt un dominēt, pazemot un sagraut ikvienu, kurš uzdrošinās rūpēties par viņu. Katra Henrijas rīcība un reakcija ir saistīta ar sevis ienīšanu un niknumu.

Kādēļ Lūsija mani aizsūtīja prom? viņa jautā.

Vari man to izstāstīt? Kādēļ lai tu man neizstāstītu, kāpēc esi šeit?

Tāpēc, ka… Viņa slauka acis ar halāta piedurkni. Tas zvērs. Bentons savā drošajā vietā uz dīvāna nenovēršas no Henrijas. Vārdi uz piezīmju papīra nav salasāmi no tās vietas, kur viņa sēž, un nav viņai aizsniedzami. Viņš nemudina Henriju uz sarunu. Svarīgi, lai viņš būtu pacietīgs kā mednieks mežā, kurš stāv pavisam mierīgi un tik tikko elpo.

Viņš ienāca mājā. Es neatceros.

Bentons klusumā vēro vinu.

Lūsija ielaida viņu mājā, Henrija piebilst.

Bentons neskubinās Henriju, bet arī nepieļaus maldināšanu vai atklātus melus. Nē. Lūsija neielaida viņu mājā, Bentons izlabo.

Neviens viņu neielaida mājā. Viņš ienāca, jo sētas durvis nebija aizslēgtas un signalizācija bija izslēgta. Mēs par to jau runājām. Vai tu atceries, kāpēc durvis nebija aizslēgtas un signalizācija bija izslēgta?

Henrija raugās uz saviem kāju pirkstiem. Viņas rokas rāmi guļ.

Mēs runājām, kāpēc, viņš saka.

Man bija gripa, viņa atbild, blenzdama uz citu pirkstu. Es biju slima, un viņas nebija mājās. Mani kratīja drebuļi, un es izgāju ārā saulē un aizmirsu aizslēgt durvis un ieslēgt signalizāciju. Man bija drudzis, un es aizmirsu. Lūsija vaino mani.

Bentons iemalko kafiju. Jau atkal tā ir auksta. Kolorādo, Aspenas kal

nos kafija ilgi nesaglabājas karsta. Vai Lūsija teica, ka tā ir tava vaina?

Viņa tā domā. Tagad Henrija skatās Bentonam garām laukā pa

logu aiz viņa galvas. Viņa domā, ka es pie visa esmu vainīga.

Viņa nekad man nav teikusi, ka uzskatītu to par tavu vainu,

viņš saka. Tu man stāstīji par saviem sapņiem, viņš atgriežas pie

iesāktā. Pagājušās nakts sapņiem.

Viņa pamirkšķina acis un atkal saberzē kājas īkšķi.

S ā p ?

Viņa pamāj.

Man žēl. Vēlies kaut ko?

Viņa papurina galvu. Nekas nepalīdzēs.

Henrija nerunā par labās kājas īkšķi, bet rada sasaisti starp to, ka tas bija salauzts, ar to, ka tagad pati atrodas aizsargaizgādībā vairāk nekā tūkstoš jūdžu attālumā no Pompānobīčas Floridā, kur gandrīz nomira. Henrijas acis iekvēlojas.

Es pastaigājos pa taku, viņa saka. Vienā pusē bija klintis, tāda stāva akmens siena cieši blakus takai. Tur bija plaisas, tāda plaisa starp akmeņiem, un es nezinu, kāpēc tā darīju, bet es iespiedos tajā un iestrēgu. Viņai aizraujas elpa, un viņa atstumj blondos matus no acīm.

Viņai trīc roka. Es biju iespiesta starp akmeņiem… Es nespēju pakustēties, es nespēju paelpot. Es nevarēju atbrīvoties. Un neviens nevarēja mani izvilkt laukā. Kad biju dušā, es atcerējos savu sapni. Man sejā sitās ūdens, un, kad aizturēju elpu, es atcerējos savu sapni.

Vai kāds mēģināja tevi izvilkt ārā? Bentons nereaģē uz viņas šausmām un neizsaka spriedumus par to, vai tas ir pa īstam vai ne. Viņš nezina, kā tas ir. Par Henriju viņš zina tik maz.

Viņa nekustīgi sēž savā krēslā, cīnīdamās pēc elpas.

Tu teici, ka neviens nevarēja tevi izvilkt laukā, Bentons klusi un mierīgi turpina, runādams psihologa tonī, par kādu viņš Henrij ai ir kļuvis. Vai tur bija vēl kāds cilvēks? Vai citi cilvēki?

Es nezinu.

Viņš gaida. Ja viņa turpinās cīnīties pēc elpas, viņam kaut ko nāksies iesākt. Bet pagaidām viņš ir pacietīgs, mednieks, kas gaida.

Es nespēju atcerēties. Es nezinu, kāpēc, bet uz mirkli es domāju, kāds… tas man sapnī ienāca prātā, ka kāds varbūt varētu nošķelt akmeni. Varbūt ar cērti. Un tad es nodomāju, ka ne. Akmens ir pārāk ciets. Mani nevar dabūt ārā. Neviens nevar. Es mirstu, es miru, es to zināju, un tad es to vairs nespēju izturēt, un tā nu sapnis beidzās. -Viņas neskaidrais stāstījums aprāvās tikpat pēkšņi kā sapnis. Henrija dziļi ievelk elpu, un viņas ķermenis atslābst. Viņas skatiens ir pievērsts Bentonam. Tas bija šausmīgi, viņa saka.

J ā , viņš piekrīt. Tas droši vien bija šausmīgi. Es nevaru iedomāties neko šausmīgāku kā nespēju paelpot.

Viņa spēcīgi piespiež roku sev pie sirds. Manas krūtis nespēja kustēties. Es elpoju pavisam sekli, saproti? Un tad man vienkārši nebija spēka.

Neviens nebūtu tik stiprs, lai izkustinātu kalna akmeņaino seju, -viņš atteic.

Es nespēju ievilkt gaisu.

Uzbrucējs, iespējams, mēģināja noslāpēt vai nosmacēt viņu, un Bentons iztēlojas fotogrāfijas. Prātā viņš pārcilā pa vienai fotogrāfijai un nopēta viņas ievainojumus, mēģinot izprast, ko viņa tikko stāstīja.

Viņš redz, kā Henrija guļ gultā uz vēdera un no deguna viņai pil asinis, notraipot vaigus un nokrāsojot palagu zem galvas. Viņas ķermenis ir kails un neapsegts, viņas rokas ir izstieptas virs galvas, un plaukstas pavērstas lejup uz gultu, viņas kājas ir saliektas viena vairāk nekā otra.

Henrijai pieceļoties no krēsla, Bentons izpēta citu fotogrāfiju, koncentrējot atmiņā uzmanību uz to. Viņa noņurd, ka vēlas vēl kafiju un pati sev to ieliešot. Bentons apstrādā to, ko viņa saka, un faktu, ka vir-tuves skapītī ir viņa pistole, taču Henrija nezina, kurā skapītī, jo bija sēdējusi ar muguru pret Bentonu, kad viņš noglabāja pistoli. Viņš vēro Henriju, atminēdams, ko viņa dara konkrētā brīdī, tikmēr lasīdams viņas ievainojumu hieroglifus, īpašās zīmes uz viņas ķermeņa. Henrijas pirkstu virspuse bija sarkana, jo viņš vai viņa un Bentons neiztēlosies uzbrucēja dzimumu noberza tos. Viņai bija svaigi zilumi roku augšpusē un daži sarkanīgi sasitumu laukumi muguras augšdaļā. Pāris nākamo dienu laikā sarkanums no bojātajiem zemādas asinsvadiem pārtapa par vētraini violetu.

Bentons vēro, kā Henrija ielej kafiju. Viņš domā par viņas bezsamaņā gulošā ķermeņa fotogrāfijām in situ*. Faktam, ka viņas ķermenis ir skaists, pēc Bentona apsvērumiem nav nekādas nozīmes, ja vien viņas izskats un uzvedība nav bijis spēcīgs ierosinātājs personai, kas bija mēģinājusi viņu noslepkavot. Henrija ir tieva, bet, bez šaubām, nav vīrišķīga. Viņai ir krūtis un kaunuma apmatojums, un viņa neinteresēs pedofilu. Uzbrukuma laikā viņa bija seksuāli aktīva.

Bentons vēro Henriju atgriežamies ādas krēslā, ar abām rokām satvērušu kafijas krūzi. Bentonu neuztrauc, ka viņa ir netaktiska. Pieklājīgs cilvēks būtu pajautājis, vai viņš arī nevēlas vēl kafiju, bet Henrija, iespējams, ir viens no egoistiskākajiem, bezjūtīgākajiem cilvēkiem, ko Bentons jebkad ir saticis. Viņa bija egoistiska un bezjūtīga pirms uzbrukuma un vienmēr būs egoistiska un bezjūtīga. Būtu bijis labi, ja viņa nekad vairs nebūtu Lūsijas tuvumā. Bet viņam nav tiesību to vēlē-ties vai panākt, lai tā notiek, viņš pats sev saka.

-Henrij, Bentons ierunājas, pieceldamies ieliet sev vēl kafiju,

vai tu šorīt esi gatava faktu pārbaudei?

J ā . Bet es neatceros. Viņas balss seko tam uz virtuvi. Es zinu, tu man netici.

Kādēļ tu tā domā? Viņš ielej kafiju un atgriežas viesistabā.

Ārsts neticēja.

A k jā, ārsts. Viņš teica, ka netic t e v , Bentons saka, apsēžoties atpakaļ uz dīvāna. Domāju, tu zini manu viedokli par to ārstu, bet es tev vēlreiz atkārtošu. Viņš domā, ka sievietes ir histēriskas, un viņam tās nepatīk, pavisam noteikti viņš tās neciena, un tas ir tādēļ, ka viņš baidās no tām. Viņš ir ari neatliekamās palīdzības ārsts un neko nezina ne par varmācīgiem noziedzniekiem, ne upuriem.

Viņš domā, ka es pati sev to nodarīju, Henrija dusmīgi atcērt.

Viņš domā, ka es nedzirdēju, ko viņš sacīja medmāsai.

Bentons uzmanās izrādīt savu reakciju. Henrija sniedz jaunu informāciju. Viņš var tikai cerēt, ka tā ir patiesība. Izstāsti man, viņš saka. Es ļoti labprāt gribētu zināt, ko viņš sacīja medmāsai.

Man to pakaļu vajadzētu iesūdzēt tiesā, viņa bilst.

Bentons gaida, malkodams savu kafiju.

Varbūt es viņu iesūdzēšu, viņa spītīgi piebilst. Viņš domāja, ka

es viņu nedzirdēju, jo, kad viņš ienāca istabā, man bija aizvērtas acis. Es biju pa pusei aizmigusi, un māsiņa stāvēja durvīs, un tad viņš parādījās. lādēļ es izlikos, ka esmu atslēgusies.

Izlikies, ka esi aizmigusi, Bentons izlabo.

Viņa pamāj.

Tu esi apmācīta aktrise. Tu kādreiz biji profesionāla aktrise.

Es joprojām esmu. Es nepārstāju būt par aktrisi. Tikai šobrīd es

nepiedalos nevienā inscenējumā, jo man ir citas lietas darāmas.

Es iedomājos, ka tev vienmēr ir padevusies tēlošana.

J ā .

Izlikšanās. Tev vienmēr ir padevusies izlikšanās. Viņš ietur pauzi. Vai tu bieži izliecies, Henrij?

Raugoties uz Bentonu, viņas skatiens kļūst ciets. Slimnīcas palātā

es izlikos, tādēļ dzirdēju ārstu. Es dzirdēju katru vārdu. Viņš teica: "Nav

nekā labāka kā izlikties par izvarotu, ja esi uz kādu saniknojies. Velniš

ķīga atriebība." Un viņš iesmējās.

Es nepārmetu tev vēlēšanos viņu iesūdzēt tiesā, Bentons saka.

Un tas notika uzņemšanas nodaļā?

Nē, nē. Manā palātā. Vēlāk tai dienā, kad viņi pēc visām pārbaudēm pārveda mani uz vienu no stāviem. Es neatceros, kurā stāvā.

Vēl jo sliktāk, Bentons saka. Viņam vispār nevajadzēja nākt uz tavu palātu. Viņš ir uzņemšanas ārsts un nav norīkots uz kādu no stāviem. Viņš piekāpa ziņkāres mākts, un tas nav pareizi.

Es viņu iesūdzēšu. Es viņu ienīstu. Henrija atkal paberzē kājas īkšķi, un sasistais īkšķis un zilumi uz rokām ir izbalējuši līdz nikotlndzeltenam tonim. Viņš izteica komentārus par Veiklgalvām. Es nezinu, kas tas ir, bet viņš mani apvainoja, apsmiedams mani.

Šī atkal ir jauna informācija, un Bentons jūt atjaunojamies cerību,

ka ar laiku un pacietību viņa atcerēsies arvien vairāk un vairāk. Veiklgalvis ir kāds, kurš ļaunprātīgi lieto zāles pret alerģiju un gripu vai klepus sīrupus, kas satur opiātus. Diemžēl starp pusaudžiem tā ir izplatīta parādība.

Dirsa, viņa noņurd, plucinādama halātu. Vai tu nevari kaut ko izdarīt, lai sagādātu viņam nepatikšanas?

Henrij, vai tev ir kāda ideja, kādēļ viņš norādīja, ka tu esi izvarota? Bentons jautā.

Es nezinu. Nedomāju, ka mani izvaroja.

Vai tu atceries tiesu medicīnas māsu?

Viņa noliedzoši lēnām papurina galvu.

Tevi ieveda apskates telpā blakus uzņemšanai, un tika izmantota atspoguļojuma pēdu paņemšanas soma. Tu zini, kas tas ir, vai ne?

Kad tev apnika tēlošana, tu biji policiste, pirms šoruden Losandželosā iepazinies ar Lūsiju tikai pirms pāris mēnešiem viņa pieņēma tevi darbā. Tātad tu zini par uztriepēm, matiņu un šķiedru savākšanu un visu pārējo.

Man tā neapnika. Es tikai gribēju atpūsties, padarīt kaut ko citu.

Labi. Bet vai tu atceries atspoguļojuma pēdu ņemšanas somu?

Viņa pamāj.

Un medmāsu? Man teica, ka viņa bija ļoti jauka. Viņas vārds ir Brenda. Viņa izmeklēja, vai tev nav ievainojumu un atspoguļojuma pēdu pēc izvarošanas. Šī telpa tiek izmantota arī bērniem, un tā ir pilna ar rotaļu zvēriņiem. Tapetes bija ar Vinniju Pūku, lāču, medus podu, koku attēliem. Brenda nebija ģērbusies medmāsas formas tērpā. Viņai mugurā bija gaiši zils kostīms.

Tevis tur nebija.

Viņa man pa telefonu izstāstīja.

Henrija lūkojas uz savām kailajām pēdām, kas ir uzliktas augšā uz krēsla polsterējuma. Tu jautāji, kas viņai bija mugurā?

Viņai bija gaišbrūnas acis, īsi, melni mati. Bentons cenšas izsist to, ko Henrija reprezentē vai izliekas reprezentējam, un ir laiks pārrunāt atspoguļojuma pēdu ņemšanas somu. Sēklas šķidruma nebija, Henrij.

Nekādu pierādījumu seksuālai vardarbībai. Bet Brenda atrada tavai ādai pielipušas šķiedras. Šķiet, tev uz ādas bija kaut kāds losjons vai ķermeņa eļļa. Vai tu atminies, ka tajā rītā būtu ieziedusies ar losjonu vai ķermeņa eļļu?

Nē, viņa klusi atbild. Es nevaru apgalvot, ka to nedarīju.

Tava āda bija eļļaina, Bentons saka. Pēc Brendas teiktā. Viņa sajuta aromātu. Jauku smaržu tādu kā aromatizētu ķermeņa losjonu.

Viņš man to neuzklāja.

Viņš?

T a s taču bija viņš. Tu nedomā, ka tas bija v i ņ š ? Henrija runā cerību pilnā tonī, kas skan nepārliecinoši kā tad, kad cilvēks mēģina apmuļķot pats sevi vai citus. Tā nevarēja būt viņa. Sieviete. Sievietes nedara tādas lietas.

Sievietes dara viskautko. Šobrīd mēs nezinām, vai tas bija vīrietis vai sieviete. Guļamistabā uz matrača bija atrasti daži mati melni, sprogaini mati. Varbūt piecas sešas collas gari.

Nu mēs taču to drīz vien uzzināsim, pareizi? No matiem var iegūt DNS un noskaidrot, ka tā nav sieviete, Henrija skaidro.

Diemžēl nevar. Tāda veida DNS tests, kādu taisa, nevar noteikt dzimumu. Iespējams, rasi, bet ne dzimumu. Un pat rases noteikšana prasīs vismaz mēnesi. Tātad tu domā, ka, iespējams, pati esi ieziedusies ar ķermeņa losjonu.

Nē. Bet viņš to nedarīja. Es nebūtu viņam to ļāvusi. Ja būtu varējusi, cīnītos ar viņu. Viņš droši vien gribēja to.

Un tu pati neieziedies ar losjonu?

Es teicu, ka viņš to nedarīja, un es nedarīju, un viss. Tā nav tava darīšana.

Bentons saprot. Losjonam nav nekāda sakara ar uzbrukumu, pieņemot, ka Henrija runā patiesību. Prātā ienāk Lūsija, un viņam tās kļūst žēl, bet vienlaikus viņš ir nikns.

Izstāsti man visu, Henrija saka. Izstāsti, kas, tavuprāt, notika ar mani. Tu man izstāsti, kas notika, un es vai nu piekritīšu, vai nepiekritīšu. Viņa smaida.

Lūsija pārbrauca mājās, Bentons saka, un šī jau ir veca informācija. Viņš pretojas pārāk ātri atklāt pārlieku daudz informācijas. Bija dažas minūtes pāri divpadsmitiem, un Lūsija, atslēgusi ārdurvis, uzreiz ievēroja, ka signalizācija nav iedarbināta. Viņa tev uzsauca, tu neat-bildēji, un viņa izdzirdēja, kā sētas durvis, kas ved laukā uz baseinu, atsitas pret durvju atbalstu. Viņa metās tajā virzienā. Ieskrējusi virtuvē, viņa ieraudzīja, ka durvis uz baseinu un dambi ir plaši atvērtas.

Henrija platām acīm atkal skatās garām Bentonam, ārā pa logu.

Kaut viņa to būtu nogalinājusi.

Viņa tā arī neredzēja, kas tas bija. Iespējams, ka tas cilvēks dzirdēja viņu iebraucam pagalmā melnajā ferrari un aizbēga…

Viņš bija istabā kopā ar mani, un tad viņam bija jānokāpj lejā pa visām tām kāpnēm, Henrija iestarpina, blenzdama platām acīm, un šajā brīdī Bentonam šķiet, ka viņa runā patiesību.

L ū s i j a toreiz neiebrauca garāžā, jo bija tikai ieskrējusi apraudzīt tevi, Bentons saka. Tādēļ viņa ātri ienāca pa parādes durvīm, kad viņš skrēja laukā pa sētas durvīm. Viņa tam nedzinās pakaļ. Lūsija viņu neredzēja. Tajā mirklī Lūsijas uzmanības centrā biji tu, nevis tas, kurš bija iekļuvis mājā.

Es nepiekritu, gandrīz laimīgi saka Henrija.

Izstāsti man.

Viņa neatbrauca ar savu melno ferrari. Tas bija garāžā. Viņai bija

Kalifornijas zilais ferrari. To viņa atstāja mājas priekšā.

Vairāk jaunas informācijas, un Bentons saglabā mieru. Viņš ir pavisam mierīgs. Tu biji slima gultā, Henrij. Vai tu esi pārliecināta, ka zini, ar ko vina

» todien brauca?

Es vienmēr zinu. Viņa nebrauca ar melno ferrari, jo tas bija apskādēts.

Izstāsti man par bojājumu.

Es to autostāvvietā sasitu, Henrija saka, pētot atkal savu savainoto kājas pirkstu. Tu zini, sporta zāle Atlantijā, Koralspringsā. Tur, kur mēs dažkārt ejam uz sporta zāli.

Vai vari man izstāstīt, kad tas notika? Bentons mierīgi jautā, neizrādīdams uztraukumu, ko izjūt. Šī informācija ir jauna un svarīga, un viņš jauš, kur tā ved. Melnais ferrari tika sasists, kamēr tu biji sporta zālē? Bentons mudina viņu izstāstīt patiesību.

Es neteicu, ka biju sporta zālē, Henrija atcērt, un naidīgums apstiprina viņa aizdomas.

Viņa ar Lūsijas melno ferrari aizbrauca uz sporta zāli acīmredzot bez Lūsijas atļaujas. Nevienam nav atļauts braukt ar melno ferrari, pat Rūdijam ne.

Izstāsti man par bojājumu, Bentons mudina.

Kāds to saskrāpējis, tā kā ar mašīnas atslēgu vai kaut ko tamlīdzīgu. Uzskrāpējis zīmējumu. Viņa blenž uz pēdām, knibinādama

dzeltenīgo īkšķi.

Kāds bija zīmējums?

Viņa pēc tam vairs nebrauca ar to. Ar saskrāpētu ferrari vairs nebrauc.

Lūsija droši vien bija nikna, Bentons min.

To var salabot. Visu var saremontēt. Ja Lūsija būtu viņu nogalinājusi, man nebūtu te jābūt. Tagad visu atlikušo dzīvi man būs jāraizējas, ka viņš mani atkal atradīs.

Es darīšu visu, ko spēšu, lai tev nekad par to vairs nav jāraizējas,

Henrij. Bet man nepieciešama tava palīdzība.

Es varbūt nekad neatcerēšos. Viņa skatās uz Bentonu. Es neko nevaru padarīt.

Lūsija uzskrēja trīs kāpņu posmus augšup uz guļamistabu. Tur, kur biji tu, Bentons saka, uzmanīgi vērodams Henriju, pārliecinoties, kā viņa izturas pret to, ko viņš saka, lai gan viņa bija dzirdējusi jau iepriekš. Visu laiku viņš bija raizējies, ka viņa, iespējams, tēlo, ka tas, ko viņa saka un dara, ir izlikšanās. Un ja nu tā nav? Viņa var saraut saikni ar realitāti, kļūt psihiski slima, pilnībā dekompensēta un satriekta. Viņa klausās, bet viņas izlikšanās nav normāla. Kad Lūsija tevi atrada, tu biji bez samaņas, bet elpošana un sirdsdarbība bija normāla.

Man nekā nebija mugurā. Viņa neiebilst pret šo niansi. Viņai

patīk atgādināt Bentonam par savu kailo ķermeni.

Vai tu guli kaila?

Man patīk.

Vai tu atceries, kā, pirms torit atgriezies gultā, novilki pidžamu?

Iespējams.

Tātad viņš to neizdarīja? Uzbrucējs to neizdarīja. Pieņemot, ka tas bija viņš.

Viņam tas nebija jādara, taču esmu pārliecināta, ka viņš to būtu izdarījis.

Lūsija apgalvo, ka tad, kad pēdējo reizi redzēja tevi, aptuveni astoņos no rīta, tu biji ģērbusies sarkanā satina pidžamā un dzeltenbrūnā frotē halātā.

Es piekrītu. Jo gribēju iziet ārā. Es apsēdos saulē guļamkrēslā pie baseina.

Vairāk jaunas informācijas, un viņš jautā: Cikos tas bija?

Laikam uzreiz pēc tam, kad Lūsija aizbrauca. Viņa aizbrauca ar zilo ferrari. Nu ne uzreiz pēc tam, viņa pati sevi izlabo nomāktā tonī un lūkojas laukā sniegainajā, saules apžilbinātajā rītā. Es biju dus-mīga uz viņu.

Bentons lēnām pieceļas un ieliek kamīnā vairākas malkas pagales. Dzirksteles uzskrien augšā pa skursteni, un liesmas badīgi laiza sauso priedi. Viņa aizvainoja tevi, viņš precizē, aizvilkdams kamīna režģi.

Kad cilvēki saslimst, Lūsija nav jauka, Henrija atsaka, vēl vairāk koncentrējusies, vēl līdzsvarotāka. Viņa negribēja rūpēties par mani.

Un kā ir ar ķermeņa losjonu? Bentons jautā, un viņam jau viss

ir skaidrs par ķermeņa losjonu. Viņš ir diezgan pārliecināts, ka ir visu sapratis, tomēr prātīgi ir līdz galam pārliecināties.

Un tad? Liela muiža. Tā bija labvēlība, vai tad ne? Tu zini, cik daudziem cilvēkiem patiktu to darīt? Es viņai ļāvu to darīt, izrādot labvēlību. Viņa dara tikai tik daudz un tikai to, kas viņai pa prātam, pēc tam viņai apnīk rūpēties par mani. Man sāpēja galva, un mēs strīdējāmies.

Cik ilgi tu sēdēji ārā pie baseina? Bentons saka, cenzdamies nesamulst Lūsijas dēļ, cenzdamies neprātot, ko, pie velna, viņa domāja, iepazīstoties ar Henriju Voldenu, bet vienlaikus viņš pārāk labi apzinās,

cik iespaidīgi un valdzinoši var būt sociopāti pat tādiem cilvēkiem, kam tie būtu labi jāpazīst.

Neilgi. Es nejutos labi.

Piecpadsmit minūtes? Pusstundu?

Liekas, pusstundu.

Vai tu redzēji kādus citus cilvēkus? Kādas laivas?

E s neievēroju. Tātad, iespējams, tur neviena nebija. Ko Lūsija darīja, kad bija istabā kopā ar mani?

V i ņ a piezvanīja uz 911 un, gaidot ierodamies glābējus, turpināja kontrolēt tava organisma stāvokļa galvenos rādītājus, Bentons saka.

Viņš nolemj pievienot vēl vienu riskantu detaļu. Viņa fotografēja.

Vai viņa bija izņēmusi ieroci?

J ā .

Kaut Lūsija būtu viņu nogalinājusi.

Tu visu laiku saki "viņš".

Un viņa nofotografēja? Mani? Henrija jautā.

Tu biji bezsamaņā, bet tavs stāvoklis bija stabils. Viņa tevi nofotografēja, pirms tu tiki pārvietota.

J o varēja redzēt, ka man ir uzbrukts?

J o tavs ķermenis bija neparastā stāvoklī, Henrij. Tā. Viņš izstiepj rokas un paceļ tās virs galvas. Tava seja bija pavērsta uz leju un rokas bija izstieptas priekšā ar plaukstām uz leju. Tev asiņoja deguns, un, kā

jau tu zini, tev bija zilumi. Un tavas labās kājas īkšķis bija salauzts, lai gan to atklāja tikai vēlāk. Šķiet, tu neatceries, kā tas tika salauzts.

Es varētu būt to sadauzījusi, kāpjot lejā pa kāpnēm, viņa saka.

Tu to atceries? Bentons jautā. Līdz šim Henrija nebija neko atcerējusies, ne arī atzinusies par kājas īkšķi. Kad tas varēja notikt?

Kad es izgāju ārā pie baseina. Viņas akmens kāpnes. Domāju, es paklupu vai kaut kas tamlīdzīgs, visu to zāļu, mana drudža un visa pārējā dēļ. Atceros, ka raudāju. Es to atceros. Jo sāpēja, ļoti sāpēja, un es iedomājos viņai piezvanīt, bet kādēļ traucēt. Viņai nepatīk, kad esmu slima vai savainojusies.

Tu salauzi īkšķi, ejot uz baseinu, un iedomājies piezvanīt Lūsijai, bet nepiezvanīji. Viņš vēlas precizēt.

Piekrītu, viņa zobgalīgi saka. Kur bija mana pidžama un halāts?

Kārtīgi salocīti uz krēsla blakus gultai. Vai tu tos salocīji un tur noliki?

Iespējams. Vai es biju zem segas?

Bentons zina, kurp viņa virza, bet svarīgi, lai viņš teiktu patiesību.

Nē, viņš atteic. Sega bija norauta uz gultas galu, nokarājās no

matrača.

Bet man nekā nebija mugurā, un viņa mani nofotografēja, Hen

rija saka, cieši un noteikti veroties Bentonā.

Jā, Bentons saka.

Tas visu izskaidro. Tas ir viņas dabā. Mūžīgā policiste.

Tu esi policiste, Henrij. Ko tu būtu darījusi?

Tas izskatās pēc viņas, viņa attrauc.

8

Kur tu esi? Marīno jautā, ieraudzījis Lūsijas numuru uz sava vibrējošā mobilā telefona displeja. Kur tu atrodies? Viņš vienmēr jautā par atrašanās vietu, pat ja atbilde nav svarīga.

Marīno visu savu pieauguša cilvēka dzīvi ir pavadījis, būdams policists, un vieta ir tā detaļa, ko labs policists nekad neizlaiž. Nav nekādas jēgas ķerties pie rācijas un saukt palīgā, ja nezini, kur atrodies. Marīno uzskata sevi par Lūsijas darbaudzinātāju, un viņš tai neļauj to piemirst pat tad, ja viņa to jau pirms daudziem gadiem aizmirsusi.

Atlantijā, Lūsijas balss atskan viņa labajā ausī. Esmu mašīnā.

Nopietni, Šerlok. Tu izklausies tā, it kā atrastos nolāpītā atkritumu izgāztuvē. Marīno nekad nepalaiž garām iespēju paķircināt Lūsiju par

viņas mašīnām.

Skaudība ir tik nepievilcīga, viņa saka.

Viņš atiet pāris soļu no GMEB kafijas zonas, palūkojas apkārt, nevienu neredz un ir apmierināts, ka viņa sarunu nenoklausās. Raugi, šite neiet diez cik labi, viņš saka, palūrēdams caur mazu lodziņu aizvērtajās bibliotēkas durvīs, lai redzētu, vai tur kāds nav iekšā. Neviena nav. Šitas perēklis iet uz elli. Viņš turpina runāt savā niecīgajā mobilajā telefonā, pārvietojot to augšup un lejup no auss uz muti, atkarībā no tā, vai klausās vai runā. Es tikai brīdinu.

Pēc pauzes Lūsija atbild: Tu mani nebrīdini. Ko tu gribi, lai es daru?

Sasodīts. Tā mašīna tak ir skaļa. Staigājot viņa acis nemitīgi kustas zem LAPD beisbola cepures naga, ko Lūsija viņam iedeva joka pēc.

Labi, tagad tu mani sāc uztraukt, Lūsija pārkliedz ferrari rūkoņu. Man to vajadzēja saprast, kad sacīji, ka nav liela muiža, taču izrādījās, ka lieta tomēr ir nopietna. Sasodīts. Es tevi brīdināju, es jūs abus brīdināju neatgriezties tur.

Ir kas vairāk par to mirušo meiteni, viņš klusi bilst. Lūk, ko esmu sapratis. Lieta nav par meiteni, ne gluži. Es neapgalvoju, ka viņa nav lielākā problēma. Esmu pārliecināts, ka ir. Bet te notiek vēl kaut kas. Mūsu kopējais draugs, viņš to attiecina uz Bentonu, to paskaidrojot skaļi un skaidri. Un tu pazīsti viņu. Tagad viņš runā par Skarpetu. Viss beigsies ar to, ka viņa būs sūdos līdz ausīm.

Notiek vēl kaut kas? Kas? Mini piemēru! Lūsijas tonis mainās. Kad Lūsija kļūst ļoti nopietna, viņas balss lēna un stīva, kas Marīno atgādina žūstošu līmi.

Ja šeit Ričmondā ir nepatikšanas, Marīno prāto, tad viņš nudien ir iestrēdzis. Lūsija viņu kā līme pārņems pilnībā. Es tev kaut ko pateikšu, bos, viņš turpina, viens no iemesliem, kāpēc es vēl staigāju apkārt, ir tas, ka man ir instinkti.

Marīno dēvē Lūsiju par bosu tad, kad viņam ir ērti, ka viņa ir boss, bet it īpaši, ja viņa ievērojamie instinkti brīdina par to, ka viņš teju teju iemantos Lūsijas nosodījumu. Un mani instinkti šobrīd brīdina par nolādētu slepkavību, bos, viņš saka un sasodīti labi apzinās, ka Lūsija un viņas tante Keja Skarpeta mana viņa nedrošību, kad viņš sāk izrādīt bravūru, plātoties ar saviem instinktiem vai dēvējot ietekmīgas sievietes par bosiem vai Šerlokiem, vai citos mazāk pieklājīgos vārdos.

Bet viņš neko nevar iesākt ar sevi. Tādēļ visu padara vēl ļaunāku. Un es to pievienošu komplektam, viņš turpina, es neieredzu šo smirdīgo pilsētu. Nolādēts, es neciešu šo smirdīgo vietu. Zini, kas vainas šai nolāpītai vietai? Tai nav respekta, lūk, kas.

. Es neatgādināšu, ka teicu tev to, tā viņam saka Lūsija. Tagad viņas balss sabiezē tik ātri kā līme. Vai gribi, lai mēs atbraucam?

Nē, Marīno atteic, un viņam pielec, ka nevar pateikt Lūsijai, ko domā bez viņas pieņēmumiem par to, ka kaut kas būtu jādara. Pašreiz es tev tikai iesaku būt modrai, bos, viņš saka, prātodams, kaut nebūtu zvanījis Lūsijai un nebūtu neko stāstījis. Zvanīt bija kļūda, viņš domā.

Bet, ja viņa uzzinās, ka tantei ir grūti, un viņš nebūs bildis ne vārda, Lūsija viņam sados.

Kad Marīno iepazinās ar Lūsiju, viņa bija desmit gadus veca. Desmit. Apaļīga, maza sīkule ar brillēm un riebīgu uzvedību. Viņi necieta viens otru. Pēc tam viss mainījās un viņa to dievināja kā varoni, un vēl pēc tam viņi kļuva par draugiem, un tad atkal viss mainījās. Kaut kādā brīdī viņš laikam bija pārstājis progresēt visās jomās, jo aptuveni pirms desmit gadiem viss bija kārtībā un viņam patika mācīt Lūsijai vadīt mašīnu un braukt ar motociklu, šaut, dzert alu, noteikt, ja kāds melo, un citas svarīgas lietas dzīvē. Tolaik viņš nebaidījās no Lūsijas.

Varbūt bailes nav īstais vārds, lai raksturotu Marīno izjūtas, taču Lūsijai ir vara, bet viņam nav, un pusi no laika pēc telefonsarunas ar Lūsiju viņš ir grūtsirdīgs un nomākts. Lūsija var darīt visu, kas patīk, un viņai, vienalga, ir nauda un vara izrīkot cilvēkus, bet viņam nav. Pat būdams zvērināts policijas virsnieks, viņš nevarēja plātīties ar varu tā, kā viņa to dara. Bet viņš nebaidās no Lūsijas, Marīno pats sev saka. Pie velna,

nē, viņš nebaidās.

Mēs atbrauksim, ja vajag, Lūsija saka klausulē. Bet šis nav

labākais laiks. Es šeit esmu iegrimusi darbos, un šis nav labs bridis.

Es teicu, ka man nevajag, lai jūs brauktu, Marīno īgni norūc, un īgnumā viņam piemīt maģisks šarms, kas liek cilvēkiem vairāk raizēties par viņu un viņa garastāvokli nekā par sevi un savu omu. Es tev pateicu, kas notiek, un tas ari viss. Man jūsu nevajag. Jums te nav ko darīt.

Labi, saka Lūsija. īgnums uz viņu vairs neiedarbojas. Marīno to visu laiku piemirst. Man jāiet.

9

Lūsija ar kreisās rokas rādītājpirkstu pieskaras ātrumu pārslēdzējam, un dzinējs ar rēcienu uzrauj tūkstoš apgriezienu minūtē, kad viņa palēnina gaitu. Radara detektors iečiepstas, un brīdinājuma signāls iemirgojas sarkanā krāsā, norādot, ka kaut kur priekšā atrodas policijas radars.

Es nepārsniedzu braukšanas ātrumu, viņa saka Rūdijam Masilam, kas sēž pasažiera sēdeklī blakus ugunsdzēšamajam aparātam un skatās uz spidometru. Braucam tikai par desmit kilometriem stundā ātrāk.

Es neko neteicu, viņš attrauc, pamezdams skatienu sānskata spogulī.

Paskatīsimies, vai man ir taisnība. Viņa brauc ar trešo ātrumu un tikai nedaudz ātrāk par sešdesmit kilometriem stundā. Policijas mašīna būs nākamajā krustojumā, lūkojot pēc mums, draņķiem, kas nevar vien sagaidīt noķert kaifu un kārtīgi atvilkties.

Kas notiek ar Marīno? Ļauj uzminēšu, Rūdijs saka. Man jākrāmē ceļasoma.

Viņi abi turpina nemitīgi skatīties spoguļos, ievērojot citas mašīnas, apzinādamies katru palmu, gājēju un ēku uz šī platā veikalu ielas posma. Satiksme šobrīd Pompānobīčas uz ziemeļiem no Fortlauderdeilas Atlantijas bulvārī ir mērena un samērā pieklājīga.

Jap, Lūsija saka. Cui. Pabraucot garām tumši zilam fordam

LTD, kas ir tikko pagriezies pa labi no Pauerlainroudas, un krustojumam ar Ekerda sīkpreču veikalu un nocenotās gaļas veikalu, viņas saulesbrilles ir nofiksētas tieši uz priekšu. Netrafarētais fords ieslīd kreisajā joslā aiz viņas Tu viņu ieinteresēji, Rūdijs saka.

Nu, viņam nemaksā par ieinteresētību, viņa agresīvi attrauc, netrafarētajam fordam sekojot viņai. Lūsija sasodīti labi zina, ka policists cer, lai viņa izdarītu kaut ko tādu, kas kalpotu par iemeslu ieslēgt bākugunis un pārmeklēt mašīnu un jauno pāri tajā. Paskaties uz šo!

Cilvēki, kas pabrauc man garām pa labo joslu, un tam tur puisim apskates uzlīmei beidzies termiņš. Viņa norāda. Un policists vairāk interesējas par mani.

Lūsija pārstāj viņu vērot atpakaļskata spogulī un cer, ka Rūdijam oma kļūs gaišāka. Kopš tā laika, kad viņa atvēra biroja durvis Losandželosā, viņš izskatās saguris. Lūsija nezina, kā tas noticis, bet skaidrs, ka viņa ir pārrēķinājusies ar Rūdija ambīcijām un dzīves vajadzībām. Viņa pieņēma, ka Rūdijam patiktu augstceltne Vilšīras bulvārī ar tik plašu skatu, no kura skaidrā laikā var saskatīt Katalīnas salu. Viņa bija kļūdījusies, šausmīgi kļūdījusies, tā kļūdījusies domās par Rūdiju kā vēl nekad dzīvē.

Atmosfēras fronte veļas no dienvidiem, sadalot debesis slāņos, kas svārstās starp samākušos dūmaku un saules apspīdēto pērļaino pelēcību. Radiatora gaiss atgrūž lietu, kas šodien gāž, atstādams peļķes, kuras nošļaksta Lūsijas lēni braucošās mašīnas šasiju. Tieši priekšā, zemu un juku jukām lidodams, pāri ceļam pārvirpuļo lidojošu kaiju bars. Lūsija turpina braukt, netrafarētajai mašīnai sekojot viņai pa pēdām.

Marīno nav nekā daudz, ko teikt, viņa atbild uz Rūdija pirms brīža uzdoto jautājumu. Tikai to, ka Ričmondā kaut kas atgadījies. Kā parasti mana tante ielīdusi nepatikšanās.

Es dzirdēju, ka tu piedāvāji mūsu pakalpojumus. Es domāju, ka viņa tikai sniegs konsultāciju. Kas lēcies?

Es nezinu, vai mums kaut kas jādara. Redzēsim. Lēcies ir tas, ka priekšnieks, nespēju atcerēties viņa vārdu, lūdza viņas palīdzību vienā lietā kāds bērns, meitene, ir pēkšņi nomirusi, un viņš nespēj tikt skaidrībā kāpēc. Viņa vadītā iestāde nevar, tas nav nekāds īpašais pārsteigums. Viņš te nav vēl pat četrus mēnešus un jau savās pirmajās lielajās problēmās mazgā rokas nevainībā, un zvana manai tantei. Hei, kā būtu, ja tu atbrauktu šurp un ielīstu šajos mēslos, lai man nevajadzētu to darīt. Labi? Es teicu viņai neskarties tai lietai klāt, bet tagad tur ir vēl citas problēmas. Kāds pārsteigums. Es nezinu. Es teicu nebraukt uz Ričmondu, bet viņa mani neklausa.

Viņa klausa tevi apmēram tāpat, kā tu klausi viņu, Rūdijs saka.

Tu kaut ko zini, Rūdij. Man nepatīk tas džeks. Lūsija skatās atpakaļskata spogulī uz netrafarēto fordu.

Tas joprojām atrodas viņai pie bampera. Mašīnas vadītājs ir tumšādains cilvēks, iespējams, vīrietis, bet Lūsija par to nav pārliecināta un, šķiet, nevēlas interesēties par viņu vai pat saprast viņu. Tad viņai vēl kaut kas iešaujas prātā.

Sasodīts, esmu stulba, viņa neticīgi saka. Mans radars neiedarbojās. Par ko gan es domāju? Radars nav iepīkstējies, kopš tā mašīna sāka braukt aiz mums. Tā nav policijas mašīna ar radaru. H nevar būt.

Un viņš mums seko.

Sīkums, Rūdijs saka. Vienkārši brauc un ignorē viņu! Redzēsim, ko viņš darīs. Droši vien kāds subjekts, kas pēta tavu mašīnu. Lūk, ko tu saņem par braukšanu ar tādām mašīnām. Es tev teicu un teicu. Velns parāvis!

Rūdijs parasti nelasīja Lūsijai morāli. Kopš iepazīšanās pirms vairākiem gadiem FIB Akadēmijā viņi kļuvuši par kolēģiem, tad par partneriem, tad par draugiem, un tad viņš bija pietiekami tuvs Lūsijai gan personiski, gan profesionāli, lai atstātu likumu realizēšanu dzīvē neilgi pēc viņas un pārnāktu strādāt viņas firmā, ko labākas definīcijas trūkuma dēļ varētu raksturot par "Pēdējā iecirkņa" vai kā starptautisku privātas izmeklēšanas firmu. Daži cilvēki, kas strādā "Pēdējā iecirknī", pat nezina, ar ko firma nodarbojas, un nekad nav redzējuši tās dibinātāju un īpašnieci Lūsiju. Daži darbinieki nekad nav tikušies ar Rūdiju vai ari, ja ir tikušies, tad nezina, kas viņš ir un ko dara.

Noskenē numura plāksni, Lūsija saka.

Rūdijs izvelk savu plaukstas lieluma datoru un piereģistrējas tīklā,

tomēr viņš nevar noskenēt mašīnas numuru, jo neredz to. Mašīnai priekšā nav numura plāksnes, un Lūsija jūtas stulbi par to, ka likusi viņam noskenēt numuru, kuru viņš neredz.

Palaid viņu sev priekšā, Rūdijs saka. Kamēr viņš nav ticis priekšā, es neredzu viņa numura zīmi.

Viņa pieskaras kreisajam kloķim un ieslēdz otro ātrumu. Tagad viņa brauc ar ātrumu, kas ir astoņus kilometrus zemāks par atļauto, bet forda vadītājs turas aiz viņas. Viņš, liekas, nav ieinteresēts apsteigt viņu.

Labi, sāksim spēlīti, viņa saka. Tu dzen velnu ar nepareizo cālīti, pakaļa. Viņa pēkšņi strauji iegriežas pa labi tirdzniecības centra autostāvvietā.

Johaidī! Ko, pie velna… Tagad viņš zina, ka tu, ķiņķēziņ, izklaidēdamās ķēmojies ar viņu, Rūdijs sapīcis saka.

Tagad apskaties numuru. Te to vajadzētu saredzēt.

Rūdijs apgriežas sēdeklī, bet viņš neredz mašīnas numuru, jo fords LTD ari ir nogriezies un aizvien turas astē, sekodams cauri autostāvvietai.

Apturi, Rūdijs nokomandē Lūsiju. Viņa tam ir apriebusies, galīgi apriebusies. Tūlīt apturi mašīnu!

Lūsija nospiež bremzi un pārslēdz mašīnu neitrālajā pārnesumā.

Fords apstājas tieši aiz viņas. Rūdijs izkāpj ārā un dodas pie tā, un tikmēr forda vadītāja logs atveras. Lūsijas logs ir atvērts, pistole klēpī, un viņa vēro notiekošo sānskata spogulī un cenšas aizgaiņāt savas emocijas. Viņa jūtas stulba un dusmīga, un nedaudz nobijusies.

Tev ir kāda problēma? viņa dzird Rūdiju jautājam šoferim jaunam, noteikti spāniskas izcelsmes vīrietim.

Manam ir problēma? Es tikai skatījos.

Varbūt mēs negribam, lai tu skatītos.

Šī ir brīva valsts. Es, johaidī, var skatīties. Tev ir problēma, nolādēts!

Brauc skatīties kaut kur citur. Tagad pazūdi no šejienes, Rūdijs saka, balsi nepaceldams. Vēlreiz mums sekosi, iebāzīšu tevi, sasodītais sūda gabals, cietumā.

Lūsiju pārņem savāda vēlēšanās skaļi iesmieties, kad Rūdijs nozibina viltoto policijas žetonu. Viņa svīst, un sirds mežonīgi sitas, un viņa grib smieties, izkāpt no mašīnas un nogalināt jauno spāniskās izcelsmes vīrieti, un viņa grib raudāt, taču, tā kā pati netiek skaidrībā par savām emocijām, viņa sēž pie sava ferrari stūres un nekustas. Forda vadītājs pasaka vēl kaut ko, ko viņa nesadzird, un, riepām kaucot, nikni aizbrauc. Rūdijs atgriežas pie ferrari un iekāpj.

Aiziet, viņš saka, un Lūsija izslīd atpakaļ satiksmes plūsmā

Atlantijas bulvārī. Tas bija tikai kaut kāds mērglis, kas interesējās par tavu mašīnu, un tev tas ir jāpārvērš par starptautisku incidentu. Vispirms tu domā, ka tev seko policists, jo mašīna ir melns Crown Victoria.

Pēc t a m tu pamani, ka tavs radara detektors ne velna neuztver, tādēļ pēc tam tu domā… ko? Ko tu domāji? Mafija? Kāds slepkava, kurš mūs sagrābs pilnas automaģistrāles vidū?

Lūsija nepārmet Rūdijam par to, ka viņš sadusmojās, bet viņa nevar to pieļaut. Nekliedz uz mani, viņa aizrāda.

Zini ko? Tu esi zaudējusi kontroli. Tu jūties apdraudēta.

Runa ir par vēl kaut ko, viņa bilst, cenzdamās izklausīties pārliecināta par sevi.

Tev, velns ar ārā, ir taisnība, viņš attrauc. Runa ir par viņu.

Tu ļāvi kādam apmesties tavā mājā, un, skat, kas notiek. Tu varēji būt mirusi. Viņai gan vajadzētu būt mirušai. Un, ja tu nesaņemsies, notiks vēl kas sliktāks.

V i ņ u izsekoja, Rūdij. Nepadari to par manu vainu. Tā nav mana vaina.

Izsekoja, tev, sasodīts, ir taisnība. Viņu, nolāpīts, patiešām izse* koja, un tā, nolādēts, ir tava vaina. Ja tu brauktu ar džipu… vai hammeru Mums ir firmas hammeri. Kādēļ tu reizi pa reizei nebrauc ar kādu no tiem? Ja tu nebūtu ļāvusi viņai braukt ar tavu nolāpīto ferrari. Izrādīties mis Holivuda. Jēzus. Tavā nolāpītajā ferrari.

Nekļūsti greizsirdīgs. Es neciešu…

Es neesmu greizsirdīgs! viņš kliedz.

Kopš es viņu pieņēmu, tu uzvedies kā greizsirdis.

Runa nav par viņas pieņemšanu? Kādam nolūkam tu viņu pieņēmi? Viņa aizsargās mūsu Losandželosas klientus? Jāsmejas! Tad kādam nolūkam tu viņu pieņēmi? Lai ko darītu?

Tu nevari ar mani tā runāt, Lūsija klusi saka un ir pārsteidzoši mierīga, bet viņai nav izvēles. Ja viņa dos pretī, tad viņi pa īstam saķīvēsies un viņš varētu izdarīt kaut ko tik šausmīgu kā aiziet.

Es negribu atteikties no savas dzīves. Es braukšu ar to, ar ko gribēšu, un dzīvošu tur, kur gribēšu. Viņa nikni skatās tieši uz priekšu uz ceļu, uz mašīnām, kas nogriežas sānielās un iebrauc stāvvietās. Es būšu devīga pret to, ko gribēšu. Viņai nebija atļauts braukt ar manu melno ferrari. Tu to zini. Bet viņa to paņēma, un ar to ari viss sākās. Viņš redzēja to, sekoja tai, un redzi, kas notika pēc tam. Tā nav neviena vaina. Pat ne viņas. Viņa to neielūdza demolēt manu mašīnu un sekot viņai, mēģinot viņu nogalināt.

Labi. Tu savu dzīvi dzīvo, kā vēlies, Rūdijs norūc. Un mēs turpināsim braukt iekšā stāvvietās, un varbūt nākamreiz es piekaušu kādu nevainīgu svešinieku, kurš tikai skatīsies uz tavu sasodīto ferrari. Velns, varbūt es dabūšu kādu nošaut. Vai varbūt mani nošaus. Tas būtu pat labāk, vai ne? Es tieku nošauts stulbas mašīnas dēļ.

N o m i e r i n i e s , Lūsija bilst, apstādamās pie sarkanās gaismas. Lūdzu, nomierinies. Piekrītu, ka es būtu varējusi ar to labāk tikt galā.

Tikt galā? Nemanīju, ka tu ar kaut ko centies tikt galā. Tu reaģēji kā idiote.

-Rūdij, beidz! Lūdzu. Viņa negrib tā sadusmoties, ka pieļautu kļūdu. Tu nedrīksti ar mani tā runāt. Nedrīksti. Neliec man izmantot manu augstāko dienesta pakāpi. Viņa pagriežas pa kreisi uz A1A ceļa un lēnām brauc gar pludmali. Vairāki pusaudži gandrīz vai noveļas no velosipēdiem, pagriežoties, lai blenztu uz mašīnu. Rūdijs papurina galvu un parausta plecus, it kā sacīdams: "Es palieku pie savas taisnības." Bet saruna par ferrari vairs nav par pašu ferrari. Lūsijai mainīt dzīvesveidu nozīmētu ļaut viņam uzvarēt, un par iebrucēju viņa domā kā par zvēru. Henrija nosauca viņu par zvēru, un viņš ari ir zvērs. Lūsija tam tic. Viņa par to nešaubās. Pie velna kriminālistiku, pie velna pierādījumus, pie velna visu. Viņa sasodīti labi zina, ka viņš ir zvērs. Viņš ir vai nu pašapmierināts, vai stulbs zvērs, jo atstāja divus daļējus pirkstu nospiedumus uz stiklotā naktsgaldiņa. Viņš bija vai nu stulbs, vai neuzmanīgs atstāt pirkstu nospiedumus, vai varbūt viņam ir vienalga. Tiktāl šie daļējie nospiedumi nav saskanējuši ar pirkstu nospiedumiem nevienā Automatizētās pirkstu nospiedumu identifikācijas sistēmā. Viņam nav pirkstu nospiedumu kartītes nevienā datu bāzē, jo viņš nekad nav bijis arestēts, un viņa pirkstu nospiedumi nekad nav ņemti ari kādu citu iemeslu dēļ. Iespējams, tam zvēram bija vienalga, kad viņš atstāja trīs matus uz gultas trīs melnus galvas matus -, un kādēļ lai viņš par to raizētos? Pat tad, kad lieta ir ar maksimālu prioritāti, mitohondriju DNS analīzes var prasīt trīsdesmit līdz deviņdesmit dienas. Nav pārliecības, ka rezultāti būs kaut kā vērti, jo nav tādas lietas kā centralizētas un statistiski nozīmīgas mitohondriju DNS datu bāzes, un atšķirībā no asiņu un audu atomu DNS matu un kaulu mitohondriju DNS neko nepateiks par noziedznieka dzimumu. Pierādījumiem, ko tas nezvērs atstāja, nav nozīmes. Tam, iespējams, nekad nebūs nozīmes, ja vien viņš nekļūs par aizdomās turamo, un tad ir iespējams veikt tiešus salīdzinājumus.

Labi. Esmu uztraukta. Es neesmu es pati. Es ļauju tam ietekmēt mani, Lūsija saka, pamatīgi koncentrējoties uz braukšanu un raizējoties, ka viņa droši vien zaudē kontroli, varbūt Rūdijam ir taisnība.

Tam, ko es tur izdarīju, nebija jānotiek. Nekad. Esmu pārāk uzmanīga, lai pieļautu tādus sūdus.

Tu esi. Viņa nav. Rūdija žoklis pauž stūrgalvību, acis aptumšo nepolarizētas saulesbrilles ar spoguļstikliem. Šobrīd viņš nerāda Lūsijai savas acis, un tas viņu uztrauc.

Manuprāt, mēs runājām par to spāņu puisi, Lūsija atteic.

Es atceros, ko tev teicu pirmajā dienā, Rūdijs saka. Par briesmām, kas rodas, ja tavā mājā dzīvo svešs cilvēks. Ja kāds lieto tavu mašīnu, tavas mantas. Ja kāds taisa solo tavā gaisa telpā. Kāds, kurš nezina tos pašus noteikumus, ko zini tu un es, un kuram, pie velna, nav tādas pašas sagatavotības. Ne ari viņai rūp tās pašas lietas, kas mums, ieskaitot mūs pašus.

Ne jau viss dzīvē ir saistīts ar sagatavotību, Lūsija saka, ir vieglāk runāt par sagatavošanos nekā par to, vai tam, ko tu mīli, tas pa īstam rūp. Ir vieglāk runāt par spāņu džeku nekā par Henriju. Man nekad nevajadzēja rīkoties tā, kā nupat notika, atvaino.

Varbūt tu esi aizmirsusi, kāda patiesībā ir dzīve, Rūdijs attrauc.

Ak, nesāc atkal liet savu "Skaut, Esi Gatavs", viņa atcērt un palielina ātrumu, braukdama ziemeļu virzienā, tuvojoties Hilsboro rajonam, kur viņas Vidusjūras stila savrupnams ar laškrāsas apmetumu paceļas virs līča, kas savieno piekrastes ūdensceļus ar okeānu. Nedomāju, ka mēs varam būt objektīvi. Mēs pat nevaram pateikt viņas vārdu. Kāds šo un kāds to.

Hā! Objektīvi? Hā! Tev vajadzētu parunāt. Viņa tonis bīstami tuvojas nežēlīgam. Tā sasodītā kuce ir izpostījusi absolūti visu. Tev nebija tiesību to darīt. Tev nebija tiesību raut mani līdzi šajā braucienā. Tev nebija tiesību.

Rūdij, mums jābeidz šādi strīdēties, Lūsija saka.

Kādēļ mēs šādi strīdamies? Viņa paskatās uz Rūdiju. Viss ir sabojāts.

Viņš neatbild.

Kādēļ mēs strīdamies? Man tas riebjas, Lūsija turpina.

Kādreiz viņi nestrīdējās. Šad un tad viņš sapūtās, bet nekad nenostājās pret viņu, līdz Lūsija atvēra biroju Losandželosā un nolīga Henriju no LAPD. Atskan dobjš skaņas signāls, brīdinot, ka tūlīt celsies paceļamais tilts, un Lūsija atkal pārslēdz ātrumu un apstājas, šoreiz saņemdama uz augšu paslietus īkšķus no vīrieša korvetē.

Viņa skumji pasmaida un papurina galvu.

Ja-ā, es varu būt dumja, viņa saka. Ģenētiska instalācija. No mana latino bioloģiskā tēva. Cerams, ne no manas mātes, lai gan būtu sliktāk, ja es būtu tāda kā viņa. Daudz sliktāk. Rūdijs neko nesaka, raudzīdamies uz tiltu, kas paceļas, lai dotu ceļu jahtai.

Nestrīdēsimies, viņa saka. Viss nav sabojāts. Beidz. Viņa pasniedzas un paspiež viņa roku. Pamiers? Sākam visu no jauna? Vai jāiesaista Bentons sarunu vešanai ar ķīlniekiem? Jo nu tu neesi tikai mans draugs un partneris. Tu esi mans ķīlnieks, un, šķiet, es esmu tava Mlniece, vai ne? Tu esi šeit, jo tev vajag darbu vai vismaz tu gribi darbu, un man vajag tevi. Tā tas ir.

Man nekur nav jābūt, Rūdijs saka, un viņa roka nepakustas.

Plauksta Lūsijas rokā ir kā mirusi, un viņa to atlaiž un savu roku noņem.

Cik labi es to zinu, viņa atteic un ir sāpināta, ka viņš tai nepieskārās, un noliek atraidīto roku atpakaļ uz stūres. Pēdējā laikā es pastāvīgi dzīvoju ar šīm bailēm visu laiku. Tu pateiksi: "Es aizeju. Uz redzēšanos. Laimīgu atbrīvošanos! Lai tev laba dzīve!" Viņš raugās uz jahtu, kas, dodamās uz jūru, peld zem paceltā tilta. Cilvēki uz jahtas klāja ir ģērbušies Bermudu šortos un vaļīgos kreklos un kustas ar neparasti bagātu ļaužu bezrūpību. Lūsija ir ļoti bagāta. Bet viņa nekad nav paļāvusies uz to. Skatoties uz jahtu, viņa, vienalga, jūtas nabadzīga. Raugoties uz Rūdiju, viņa jūtas vēl nabadzīgāka.

Kafiju? viņa jautā. Iedzersi kafiju kopā ar mani? Mēs varam sēdēt ārā pie tā baseina, ko es nekad neizmantoju, un skatīties uz ūdeni, kam es nekad neesmu pievērsusi uzmanību tajā mājā, kuras kaut man nebūtu. Es varu būt dumja, viņa saka. Iedzer kafiju kopā ar mani.

J ā , lai notiek. Viņš raugās laukā pa logu kā piepūties puišelis un skatās uz Lūsijas pastkastīti. Es domāju, ka mēs šo lietu novācam, viņš saka, norādīdams uz pastkastīti. Tev pasts nepienāk mājās. Vienīgais, ko tu tajā vari saņemt, ir kas tāds, ko tu nemaz nevēlies. īpaši pēdējā laikā.

Kad nākamreiz ieradīsies ainavists, es likšu to novākt, viņa atbild. Es te daudz neuzturos. Atverot biroju un darot visu pārējo. Es jūtos kā cita Lūsija. Lūsija no Es mīlu Lūsiju .* Atceries, kā viņa strādā konfekšu fabrikā un nespēj turēt līdzi, jo konfektes pa lenti slīd tik ātri?

N ē .

* I love Lucy televīzijas šovs ASV (1951-1957).

Tu laikam nekad neesi skatījies Es mīlu Lūsiju, ne reizi visā savā dzīvē, Lūsija saka. Mēs ar tanti kādreiz skatījāmies Džekiju Glīsoni, Bonanzu, Es mīlu Lūsiju , šovus, ko viņa skatījās, kad auga šeit Maiami. Viņa palēnina gaitu, līdz gandrīz apstājas pie kaitinošās pastkastītes iebraucamā ceļa galā. Skarpeta salīdzinājumā ar Lūsiju dzīvo vienkārši, un viņa brīdināja māsasmeitu par šo māju. Pirmām kārtām tā ir pārāk bagāta šim apvidum, Skarpeta viņai teica. Pirkt šo māju bija muļķīgs lēmums, un Lūsija uzbrūk mājai un sauc trīs stāvus augsto tūkstoš kvadrātmetru lielo savrupnamu par savus deviņus miljonus vērtu mājeli, jo tā aizņem trešo daļu no četrus tūkstošus lielā zemes gabala. Tur nav pat tik daudz zāles, lai pabarotu zaķi. Tikai mūrējumi un mazs baseiniņš, strūklaka, pāris palmu un augi. Vai tad tante Keja nešķendējās par Lūsijas pārcelšanos uz šejieni? Nekādas vientulības un drošības, un pieejama laivu braucējiem, Skarpeta teica, kad Lūsija bija pārāk aizņemta un norūpējusies, lai veltītu šim īpašumam pienācīgu uzmanību, pati tikmēr būdama apsēsta ar vēlmi padarīt Henriju laimīgu. Tu nožēlosi, Skarpeta sacīja. Lūsija šurp pārvācās pirms nepilniem trim mēnešiem, un viņa to nožēlo tik ļoti, kā nekad dzīvē neko nav nožēlojusi.

Lūsija nospieda vienu tālvadības pulti, lai atvērtu vārtus, un otru pulti, lai attaisītu garāžu.

Kāpēc mocīties? Rūdijs runā par viņas vārtiem. Iebraucamais ceļš ir desmit pēdas garš.

Piekritu, Lūsija nikni saka. Es neieredzu šo nolādēto māju.

Pirms tu pamani, kāds tev ir pie pakaļas un iekšā pie garāžas, -Rūdijs saka.

Tad man viņš ir jānogalina.

T a s nav joks.

Es nejokoju, Lūsija atteic, garāžas durvīm lēnām aizveroties aiz viņiem.

1 0

Lūsija novieto modenu blakus melnajam ferrari divpadsmit cilindru skaglietti, kas nekad nerealizēs savu jaudu pasaulē, kuru regulē ātrums. Kopā ar Rūdiju izkāpj no modenas, nepaskatoties uz melno ferrari. Viņa novēršas no sabojātā motora pārsega, no milzīgas acs ar skropstām kliedzošā skrāpējuma, kas ir iegrebts skaistajā, spožajā krāsā.

Tas nav patīkams temats, Rūdijs saka, ejot starp abiem ferrari uz durvīm, kas ved iekšā namā. Bet vai nav iespējams, ka viņa pati to izdarījusi? Viņš norāda uz saskrāpēto melnā ferrari motora pārsegu, bet Lūsija nepaskatās uz to. Es joprojām neesmu pārliecināts, ka tas nav viņas darbs, ka viņa nav visu inscenējusi.'

Viņa to neizdarīja, Lūsija saka, atteikdamās paskatīties uz sabojāto motora pārsegu. Man bija jāgaida rindā ilgāk nekā gadu, lai dabūtu šo mašīnu.

To var salabot, Rūdijs saka un iebāž rokas kabatās. Lūsija ar Rūdiju ieiet mājā un atslēdz signalizācijas sistēmu, kam ir visas iedomājamās uztveršanas ierīces, ieskaitot kameras mājā un ārpus tās. Bet kameras neko neieraksta. Lūsija nosprieda, ka nevēlas, lai tiktu ierakstītas privātās aktivitātes viņas mājā un viņas īpašumā, un Rūdijs to spēj pilnībā saprast. Viņš arī negribētu, lai slēptās kameras ierakstītu viņu pa visu māju, bet pēdējā laikā viņa dzīvē nebūtu nekā daudz, ko ierakstīt. Viņš dzīvo viens. Kad Lūsija nosprieda, ka nevēlas, lai kameras filmētu to, kas notiek mājā vai ap to, viņa nedzīvoja viena.

Varbūt mums vajadzētu nomainīt tavas kameras pret tādām, kas ieraksta, Rūdijs bilst.

Esmu nolēmusi tikt vaļā no šīs mājas, Lūsija atteic.

Viņš seko Lūsijai līdzi milzīgajā granīta virtuvē un pārlaiž skatienu krāšņajai ēdamzonai un dzīvojamai telpai, palūkojas ārā uz panorāmisko skatu uz nelielo līcīti un okeānu. Griesti ir divdesmit pēdas augsti un ir apgleznoti ar Mikelandželo stila freskām, kuru centrā atrodas kristāla lustra. Ēdamistabas stikla galds izskatās tā, it kā būtu izgrebts no ledus, un ir visneiedomājamākā mēbele, kādu viņš jebkad redzējis.

Rūdijs nemēģina izskaitļot, cik Lūsija samaksājusi par šo galdu un mīkstām kā sviests ādas mēbelēm, un afrikāņu dzīvās dabas mākslas darbiem milzīgām gleznām ar ziloņiem, zebrām, žirafēm un gepardiem.

Rūdijs nebūtu varējis pat atļauties vienu vienīgu apgaismes armatūru no Lūsijas mājas Floridā, pat ne vienu vienīgu zīda paklāju, iespējams, pat ne dažus no augiem.

Es zinu, viņa saka, Rūdijam lūkojoties apkārt. Es vadu helikopterus un nevaru pat izveidot kinozāli šajā mājā. Es neieredzu šo māju.

Neuzprasies pēc līdzjūtības.

Hei, viņa aptur sarunu tonī, ko viņš atpazīst. Viņai ir apnikusi kašķēšanās.

Viņš atver vienu no saldētavām, lai sameklētu kafiju, un jautā: Kas tev te ir ko ieēst?

Čili. Paštaisīts. Sasaldēts, bet mēs varam to iznīcināt.

Izklausās pēc labas domas. Gribi vēlāk aizbraukt uz sporta zāli?

Teiksim, pussešos?

Vajadzētu, viņa atbild.

Tikai tagad viņi ievēro sētas durvis, kas ved ārā uz baseinu, tās pašas durvis, kuras viņš, lai kas viņš arī būtu, izmantoja, lai iekļūtu Lūsijas mājā un vēlāk pamestu to pirms nepilnas nedēļas. Durvis ir aizslēgtas, bet kaut kas ir piestiprināts pie ārējā stikla. Lūsija ātri pieiet pie durvīm, un Rūdijs, aptvēris notiekošo, atrauj tās un blenž uz baltu papīra lapu bez līnijām, kas piestiprināta ar vienu vienīgu līmlentes strēmeli.

Kas tas ir? Rūdijs jautā, aiztaisīdams saldētavu un skatīdamies uz viņu. Kas, pie velna, tas ir?

Vēl viena acs, Lūsija saka. Vēl vienas acs, tādas pašas acs zīmējums. Ar zīmuli. Un tu domāji, ka to izdarījusi Henrija. Viņa atrodas vairāk nekā tūkstoš jūdžu attālumā no šejienes, un tu domāji, ka viņa to izdarījusi. Nu tagad tu zini. Viņš grib, lai es zinātu, ka viņš vēro, Lūsija nikni noskalda un iziet ārā, lai labāk aplūkotu acs zīmējumu.

Nepieskaries! Rūdijs uzkliedz.

Vai tu mani uzskati par stulbu? viņa atkliedz pretī.

11

Atvainojiet, saka jauns vīrietis, ietērpies purpurkrāsas ķirurgu apģērbā, ar sejas aizsargu un masku, matu un apavu apsegiem un dubultiem lateksa cimdiem. Tuvodamies Skarpetai, viņš izskatās pēc astronauta parodijas. Ko jūs vēlaties, lai mēs darītu ar viņas zobu protēzi? viņš jautā. Skarpeta sāk skaidrot, ka šeit nestrādā, bet vārdi pagaist, pirms atstājuši viņas smadzenes, un viņa pieķer sevi blenžam uz resno, mirušo sievieti, kamēr divi cilvēki, arī saģērbti tā, it kā gaidītu mēri, iebāž viņu līķu maisā uz guļamratiem, kas ir gana stipri, lai izturētu sievietes milzīgo svaru.

Viņai ir protēzes, saka jaunais vīrietis purpura apģērbā, šoreiz Fīldingam. Mēs tās ielikām kartona kārbā un tad aizmirsām ielikt maisā pirms aizšūšanas.

Tā nav jāliek maisā. Skarpeta nolemj pati tikt galā ar šo apbrīnojamo problēmu. Tai ir jāatgriežas viņas mutē. Apbedīšanas birojs un ģimene gribēs, lai tā atrodas viņai mutē. Viņa droši vien augstu novērtētu, ja tiktu apglabāta ar saviem zobiem.

Tātad mums nevajag viņu vērt vaļā un dabūt maisiņu, secina viens no vīriešiem purpurā. Fū, tas labi.

Aizmirsti par maisu, Skarpeta viņam saka. Protēzes nekad neliek maisiņā, viņa runā par stingro, caurspīdīgo plastmasas maisiņu, kas iešūts resnās sievietes tukšajā krūškurvja dobumā, par maisiņu, kurā atrodas sievietes izņemtie orgāni, kuri netika atlikti to sākotnējās anatomiskajās vietās, jo tiesu medicīnas patologa darbs nav salikt cilvēkus atpakaļ, nedz arī tas ir iespējams, jo tas stipri līdzinātos sautējuma gaļas salikšanai atpakaļ par govi. Kur ir viņas protēze? Skarpeta jautā.

Tur. Jaunais vīrietis purpura tērpā norāda uz letes virsmu autopsijas komplekta otrajā pusē. Pie viņas dokumentiem.

Fīldings nevēlas neko darīt ar šo lobotomēto problēmu un pilnībā ignorē vīrieti purpura ietērpā, viņš izskatās pārāk jauns, lai būtu apmaiņas medicīnas students un, iespējams, ir vēl viens karavīrs no Fortlī.

Vīrietim varētu būt vidusskolas izglītība, un tagad viņš pavada laiku GMEB, jo militārais dienests prasa iemācīties apieties ar karā kritušajiem. Skarpeta sliecas pateikt, tomēr nebilst, ka pat karavīriem, ja viņus uzspridzinātu granāta, patiktu, ja zobi atgrieztos mājās kopā ar viņiem, vēlams, mutēs, ja viņiem, protams, aizvien vēl būtu mutes.

Nāc, viņa saka purpurā ietērptajam Fortlī karavīram. Iesim paskatīties!

Viņa to pavada gājienā pa flīžu grīdu, paejot garām citiem guļamratiem, kuri ir izstumti pirms kāda brīža un uz kuriem atrodas šāviena upuris jauns melnādains vīrietis ar spēcīgām rokām, noklātām ar tetovējumiem un sakrustotām uz krūtīm. Viņu klāj zosāda erectorpili pēcnāves reakcija uz rigor mortis , kas liek viņam izskatīties nosalušam vai pārbiedētam, vai abējādi. Fortlī karavīrs paceļ no galda virsmas plastmasas kārbu un padod to Skarpetai. Tad ievēro, ka viņai rokās nav cimdu.

Liekas, es labāk vēlreiz saģērbšos, viņa saka, izvilkdama no kastītes uz blakus esošajiem ķirurģiskajiem ratiem zaļos nitrila cimdus, izvēloties tos vecmodīgo lateksa cimdu vietā. Viņa uzvelk cimdus un izņem zobu protēzi no trauka.

Kopā ar karavīru viņa atkal pārsoļo pāri flīžu grīdai pie bezzobainās mirušās sievietes.

Zini, nākamreiz tev būs problēmas, Skarpeta saka jaunajam karavīram purpura ietērpā, tu vari vienkārši ielikt protēzes pie personiskajām mantām un ļaut, lai apbedīšanas birojs tiek ar to galā. Nekad neliec protēzes maisiņos. Šī sieviete ir ārkārtīgi jauna, lai būtu ar protēzi.

Domāju, viņa bija lietojusi narkotikas.

Pamatojoties uz ko?

Kāds tā teica, attrauc karavīrs purpura apģērbā.

Skaidrs. Skarpeta apsver, pieliekdamās pie milzīgā sašūtā ķermeņa uz guļamratiem. Vazokonstriktorās narkotikas. Līdzīgas kokaīnam. Un zobi izkrita.

Es vienmēr esmu brīnījies, kādēļ narkotikas to nodara, saka karavīrs purpurā. Jūs šeit jauniņā? Viņš skatās uz Skarpetu.

Nē, tieši pretēji, Skarpeta atsaka, darbodamās ap mirušās sievietes muti. Esmu šeit ļoti sena. Tagad tikai ciemojos.

Viņš apjucis pamāj ar galvu. Jūs izskatāties tā, it kā ļoti labi zinātu, ko darāt, viņš neveikli bilst. Man patiešām žēl, ka neieliku zobus atpakaļ. Jūtos patiešām stulbi. Ceru, ka neviens neizstāstīs šefam.

Viņš papurina galvu un skaļi izpūš dvašu. To tik man vajag. Es viņam jau tā nepatīku.

Rigor mortis ir iestājies un izbeidzies, un resnās, mirušās sievietes žokļa muskuļi nepretojas Skarpetas lodājošajiem pirkstiem, tomēr sma-ganas nevēlas protēzi tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tā neder.

Šī nav viņas protēze, Skarpeta saka, ielikdama zobu protēzi atpakaļ kārbā un atdodama to karavīram purpura apģērbā. Tā ir par lielu, daudz par lielu. Varbūt tā ir vīrieša? Vai te tikko nebija vēl kāds ar protēzēm un varbūt tās tika samainītas?

Karavīrs ir samulsis, taču priecīgs par šīm ziņām. Tā nav viņa vaina. Es nezinu, viņš saka. Te taču ieved un izved daudz cilvēku.

Tātad tā nav viņas protēze? Labi, ka es nemēģināju to iestūķēt viņai mutē.

Fīldings ir pamanījis, kas notiek, un pēkšņi ir klāt, raudzīdamies uz spilgti rozā sintētiskajām smaganām un baltajiem porcelāna zobiem plastmasas kārbā, kuru tur karavīrs purpurkrāsas tērpā. Kas, pie velna, tas? Fīldings nomurkšķ. Kas tās samainīja? Tu uz šīs kārbas uzliki nepareizu lietas numuru?

Viņš nikni raugās uz karavīru purpurā, kuram nevarētu būt vairāk par divdesmit gadiem. Puiša īsie, gaiši blondie mati spraucas no zilās ķirurga cepures apakšas, bet platās, brūnās acis aiz saskrāpētām aizsargbrillēm ir tramīgas.

Es to nemarķēju, kungs, viņš vēršas pie Fīldinga sava augstākstāvošā ierēdņa. Es tikai zinu, ka protēze bija šeit, kad mēs uzsākām darbu pie viņas. Un viņai mutē nebija zobu, vismaz ne tad, kad mēs sākām strādāt.

Šeit? Kur ir šeit?

Uz viņas ratiņiem. Zaldāts norāda uz ratiem, kur atrodas ķirurģijas instrumenti ceturtajam galdam, pazīstamam ari kā Zaļais galds.

Doktora Markusa morgs aizvien izmanto Skarpetas sistēmu instrumentu iezīmēšanai ar krāsainas līmlentes strēmelēm, nodrošinot, lai, piemēram, ķirurģiskās knaibles vai ribu griezējs galu galā nenonāktu

kādā citā morga vietā. Šī kārba bija uz viņas ratiem, tad tā kopā ar viņas papīriem kaut kā tā tika pārvietota šurp. Viņš paskatās uz otru telpas pusi uz galda virsmu, kur mirušās sievietes papīri aizvien vēl kārtīgi izklāti.

Iepriekš uz šī galda bija cits skats, Fīldings saka.

T i e š i tā. Vecs vīrs, kurš nomira gultā. Tātad varbūt tie bija viņa zobi? min karavīrs purpura tērpā. Tātad tie uz ratiem bija viņa zobi?

Fīldings izskatās kā nikns, zils sīlis, kas plivinās pa autopsiju telpu, un atrauj saldētavas milzīgās nerūsējoša tērauda durvis. Viņš nozūd aukstajā, pēc nāves dvakojošajā gaisa plūsmā un, gandrīz nekavējoties, atkal parādās, nesdams zobu protēžu pāri, kuras acīmredzot bija izņēmis no mirušā vīrieša mutes. Fīldings tur protēzi cimdos ieģērbtās rokas plaukstā, kas notriepta ar sevi sabraukušā traktorista asinīm.

-Jebkurš var redzēt, ka šīs protēzes ir sasodīti mazas tā džeka mutei, Fīldings šķendējas. Kurš tās iebāza veča mutē, nepārbaudījis, vai tās der? viņš jautā trokšņainajā, ļaužu pilnajā, ar epoksīdu izolētajā telpā ar četriem asiņaini mitriem tērauda galdiem un šāviņu un kaulu rentgeniem uz spožajiem negatoskopiem un tērauda izlietnēm, un skapīšiem, un garu galda virsmu, noklātu ar papīriem, personiskām mantām un datora marķējumu strēmelēm, domātām kārbām un analīžu caurulītēm.

Pārējiem ārstiem, studentiem, zaldātiem un šodien mirušajiem nav nekā sakāma doktoram Džekam Fīldingam, otrajam cilvēkam komandā aiz šefa. Skarpeta ir šokēta. Viņas kādreizējā flagmaņiestāde netiek vadīta, un tāpat netiek vadīti arī visi tie, kas te strādā. Viņa uzmet acis mirušajam traktoristam, kurš pa pusei izģērbts guļ uz sarkaniem māliem notrieptā palaga guļamratos, un paskatās uz zobu protēzēm Fīldinga asinīm notrieptajās cimdotajās rokās.

Nomazgā tās, pirms liec viņai mutē, viņa nenoturas to nepateikuši, kad Fīldings padod samainītās zobu protēzes karavīram purpurkrāsas apģērbā. Viņai mutē nav vajadzības pēc citas personas DNS vai citu cilvēku DNS, viņa saka karavīram. Pat ja šis nāves gadījums neizraisa aizdomas. Tādēļ nomazgā viņas zobu protēzes, viņa protēzes — visas. Viņa novelk cimdus un iemet tos spilgti oranžā bioloģiski bīstamu atkritumu maisā. Aizejot viņa prāto, kas noticis ar Marīno, un sadzird karavīru purpurkrāsas ietērpā kaut ko sakām, kaut ko jautājam, acīmredzot viņš vēlas uzzināt, kas tieši ir Skarpeta un kādēļ viņa ir šeit, un kas tikko notika.

Viņa šeit kādreiz bija priekšniece, Fīldings atteic, nepaskaidrojot, ka GMEB tolaik nekas tamlīdzīgs nenotika.

-Johaidī! karavīrs izsaucas.

Skarpeta ar elkoni uzsit pa lielo pogu sienā, un nerūsējoša tērauda durvis plaši atveras. Viņa iesoļo garderobē, paejot garām skapīšiem ar ķirurgu tērpiem un halātiem, tad iziet cauri sieviešu ģērbtuvei ar tualetes podiem, izlietnēm un fluorescējošām gaismām, kas padara spoguļus nelaipnus. Viņa apstājas, lai nomazgātu rokas, ievērodama kārtīgi uzrakstīto izkārtni, kuru viņa pati savulaik bija šeit pielīmējusi un kura atgādina nepamest morgu tajos pašos apavos, kuri tika valkāti morgā. Neatstājiet bioloģisko draudu pēdas uz gaiteņa paklāja, viņa mēdza atgādināt saviem darbiniekiem, un viņa ir pārliecināta, ka tagad ne tas, ne ari kas cits šeit nevienu vairs neuztrauc. Viņa novelk kurpes un nomazgā to zoles ar antibakteriālām ziepēm un karstu ūdeni un nosusina ar papīra dvieļiem pirms iziešanas caur vēl vienām virpuļdurvīm ne tik sterilā gaitenī ar pelēcīgi zilu mīksto grīdas segumu.

Tieši pretī sieviešu ģērbtuvei atrodas ar stikla starpsienu norobežota galvenā tiesu medicīnas eksperta telpa. Doktors Markuss vismaz bija saņēmies to pārkārtot. Viņa sekretāres kabinetā ir pievilcīgs komplekts ar ķirškrāsas mēbelēm un koloniālu apdruku, un viņas datora skrinseivers rāda, kā dažas tropu zivis bezgalīgi peld pa spilgti zilu ekrānu.

Sekretāre ir izgājusi, un Skarpeta pieklauvē pie priekšnieka durvīm. J ā , no otras durvju puses paklusām atskan viņa balss. Skarpeta attaisa durvis un ieiet savā kādreizējā stūra kabinetā. Viņa vairās skatīties apkārt, bet nevar nepamanīt kārtību doktora Markusa grāmatplauktos un uz rakstāmgalda. Viņa darba vieta izskatās sterila. Tikai pārējā medicīnisko ekspertīžu spārnā valda haoss.

J ū s nākat precīzi laikā, viņš saka no sava grozāmā ādas krēsla aiz rakstāmgalda. Lūdzu, sēdieties, un es jūs īsumā iepazīstināšu ar Džilijas Polsones lietu, pirms jūs apskatāt viņu.

Doktor Markus, šī vairs nav mana iestāde, Skarpeta saka. Es to saprotu. Man nav nolūka uzbāzties, bet es esmu noraizējusies.

Neraizējieties. Viņš skatās uz Keju ar savām bargajām ačelēm. ~ Jūs šurp neuzaicināja kā kaut kādu akreditēšanas grupu. Viņš sakrusto rokas uz tintes dzēšlapas. Jūsu viedoklis ir lūgts vienā un tikai vienā lietā Džilijas Polsones lietā. Tādēļ es jums stipri iesaku nepārpūlēt sevi ar to, cik ļoti tagad viss šeit var šķist citāds. Jūs šeit sen vairs nestrādājat. Cik? Piecus gadus. Un lielāko daļu šī laika te nebija vadītāja, bija tikai vadītāja vietas izpildītājs. Doktors Fīldings, starp citu, bija vadītāja vietas izpildītājs, kad es šeit ierados pirms pāris mēnešiem. Tādēļ, jā, protams, šeit viss ir pavisam citādi. Jums un man ir pavisam atšķirīgs vadības stils, kas ir viens no iemesliem, kādēļ Federācija mani pieņēma darbā.

Pēc manas pieredzes, ja vadītājs nekad nepavada laiku morgā, tad būs problēmas, Skarpeta saka, vai nu viņš to vēlas dzirdēt, vai ne. Ja neko vairāk, tad mediķi izjūt intereses trūkumu par savu darbu, un pat mediķi var kļūt pavirši, slinki vai bīstami apdzisuši un pazudināti stresa dēļ par to, ko redz ik dienu.

Doktora Markusa acis ir nespodras un cietas kā apsūbējis varš, bet mute ir sakniebta plānā svītriņā. Logi aiz viņa pusplikā pakauša ir tik tīri kā gaiss, un Skarpeta ievēro, kas viņš ir nomainījis ložu necaurlaidīgo stiklu. Stadions no attāluma izskatās kā brūna sēne, un sāk smidzināt drūms lietutiņš.

Es nevaru izlikties neredzam to, ko redzu, vismaz ne tad, ja jūs vēlaties manu palīdzību, Skarpeta saka. Man ir vienalga, vai tā ir viena un tikai viena lieta, kā jūs teicāt. Jums, protams, jāzina, ka tiesā vai kur citur viss tiek izmantots pret mums. Pašreiz šis "kur citur" ir tas, kas mani uztrauc.

Baidos, jūs runājat mīklaini, atteic doktors Markuss, un viņa vājā seja salti raugās uz Keju. Kur citur? Kas ir "kur citur"?

Parasti skandālos. Parasti tiesas prāvās. Vai vēl ļaunāk krimināllietās, ko sagrauj tehniskie jautājumi, pierādījumi, ko vada nepieļaujama nepareizība, kļūdainas procedūras dēļ nav tiesas. Tiesas procesa nav.

Es jau baidījos, ka tā tas būs, viņš saka. Es teicu komisāram, ka tā ir slikta doma.

Es jums nepārmetu, ka tā pateicāt viņam. Neviens negrib, lai bijušais vadītājs atkal parādītos, lai sakārtotu…

Es brīdināju komisāru, ka pēdējais, kas mums vajadzīgs, ir neapmierināta kādreizējā Federācijas darbinieka ierašanās, lai ieviestu kārtību, viņš saka, paceldams pildspalvu un atkal to nolikdams atpakaļ.

Viņa rokas ir nervozas un niknas.

Es jums nepārmetu sajūtu…

īpaši krustneši, viņš auksti saka. Tie bija vissliktākie. Nav nekā sliktāka par krustnesi, ja vien tas nav ievainots.

Nu jūs kļūstat…

Bet te nu mēs esam. Tādēļ samierināsimies ar to, labi?

Es būtu pateicīga, ja jūs mani nepārtrauktu, Skarpeta saka. Un,

ja jūs mani saucat par ievainotu krustnesi, tad es izvēlēšos to pieņemt kā komplimentu, un mēs pāriesim pie zobu protēžu jautājuma.

Viņš blenž uz Skarpetu tā, it kā viņa būtu sajukusi prātā.

Es tikko biju lieciniece saputrošanai morgā, viņa saka. Nepareizās zobu protēzes nepareizajam līķim. Nolaidība. Un pārāk daudz autonomijas jaunajiem Fortlī karavīriem, kuriem nav medicīniskās izglītības un kuri faktiski ir šeit, lai mācītos no jums. Pieļauju, dažas ģimenes saņem savus piederīgos apbedīšanas birojos, un tiek atvērts zārks, un trūkst zobu protēžu vai arī tās neder. Tas izraisīs tādu sašutumu, ko būs grūti apturēt. Presei patīk tādi stāsti, doktor Markus. Jūs samainīsiet tās protēzes slepkavības lietā un būsiet pasniedzis aizstāvības advokātam īstu dāvanu, pat ja protēzes nebūs ne ar ko saistītas.

Kādas zobu protēzes? doktors Markuss drūmi jautā. Fīldingam viss ir jāuzrauga.

Doktoram Fīldingam ir pārāk daudz darāmā, viņa atteic.

Tātad tagad mēs pie tā nonākam. Pie jūsu kādreizējā asistenta.

Doktors Markuss pieceļas no krēsla. Viņš neizceļas virs galda, arī Skarpeta nekad neizcēlās, jo ari viņa nav gara auguma, bet Džoels Markuss, parādīdamies aiz galda un paiedams tam garām ar celofānā ietītu mikroskopu, liekas pat mazs.

Ir jau pāri desmitiem, viņš saka, atvērdams kabineta durvis. Es jūs aizvedīšu pie Džilijas Polsones. Viņa atrodas sadalījušos līķu saldētavā, un būs labāk, ja jūs pie viņas strādāsiet tajā telpā. Tur neviens jūs netraucēs. Domāju, jūs esat nolēmusi veikt atkārtotu autopsiju.

Es to nedarīšu bez liecinieka, Skarpeta bilst.

12

Lūsija vairs neguļ trešā stāva apartamentos, bet ieslēdzas daudz mazākā guļamistabā apakšstāvā. Viņa pati sev iestāsta, ka viņai ir pamatoti izmeklēšanas iemesli, lai neguletu tajā gultā, kurā uzbruka Henrijai, tajā milzīgajā gultā ar apgleznotu galvgali greznas telpas centrā, no kuras paveras skats uz līci. Pierādījumi, viņa nodomā. Vienalga, cik prasīgi ir viņi abi ar Rūdiju, vienmēr pastāv iespēja, ka kāds pierādījums ir palaists garām. Rūdijs ir aizbraucis ar viņas modenu, lai iepildītu tajā benzīnu, vai vismaz tāda bija viņa aizbildināšanās, kad viņš paķēra mašīnas atslēgu no virtuves letes. Viņam ir ieplānots vēl kaut kas, Lūsija nojauš. Viņš braukā apkārt. Viņš grib redzēt, kas tam seko, pieņemot, ka kāds to dara, un droši vien neviens pie pilna prāta nesekotu tik lielam un spēcīgam vīrietim kā Rūdijs, bet tas nezvērs, kas uzzīmēja aci, tagad jau divas acis, ir tur ārā. Viņš vēro. Viņš vēro māju. Viņš, iespējams, nenoskārš, ka Henrija ir prom, tādēļ turpina novērot māju un abus ferrari.

Viņš, iespējams, pašlaik novēro māju.

Lūsija pāriet pāri dzeltenbrūnajam paklājam, garām gultai. Tā joprojām nav saklāta, mīkstie, dārgie pārklāji ir nomaukti no gultas gala un nosviesti uz grīdas kā zīda ūdenskritums. Spilveni ir nostumti vienā malā, tieši tur, kur tie bija, kad Lūsija uzskrēja augšā pa akmens kāpnēm un atrada Henriju gultā bez samaņas. Pirmajā brīdī Lūsija nodomāja, ka Henrija ir mirusi. Pēc tam viņa vairs nezināja, ko domāt. Viņa aizvien nezina, ko domāt. Bet tobrīd viņa bija gana nobijusies un piezvanīja uz 911, un tas izraisīja pamatīgu jezgu. Viņiem nācās tikties ar vietējo policiju, un policijas iejaukšanās Lūsijas slepenajā dzīvē un aktivitātēs, no kurām daudzas ir nelikumīgas, tas ir beidzamais, kas Lūsijai vajadzīgs, un, protams, Rūdijs joprojām ir saniknots.

Viņš pārmet Lūsijai krišanu panikā, un tā tas ari bija. Lūsijai neparko nevajadzēja zvanīt uz 911, un viņam ir taisnība. Viņi paši būtu varējuši tikt galā ar šo situāciju, un tas viņiem bija jādara. Henrija nav ierindas pilsone, Rūdijs teica. Henrija ir viena no viņu aģentēm. Tam, ka viņa bija nosalusi un kaila, nebija nozīmes. Viņa elpoja, vai ne tā? Viņas pulss un asinsspiediens nebija bīstami paātrināts vai palēnināts, vai ne? Viņa neasiņoja, vai ne? Tikai deguns nedaudz asiņains, pareizi? Nekam nebija nozīmes, līdz Lūsija ar savu privāto lidmašīnu neaizveda Henriju uz Aspenu, līdz Bentons nesniedza izskaidrojumu, kas diemžēl bija pamatots. Henrijai bija uzbrukts, un īsu brīdi viņa laikam bija bezsamaņā, bet pēc tam sāka blēdīties.

Nekā, Lūsija strīdējās Bentonam pretī, kad viņš to pateica. Viņa pilnīgi ne uz ko nereaģēja.

Viņa ir aktrise, Bentons aizrādīja.

Vairs nav.

Beidz, Lūsij. Pusi no savas dzīves viņa bija profesionāla aktrise, līdz nolēma mainīt profesiju. Varbūt kļūt par policisti vienkārši bija viņas kārtējā loma. Var ari būt, ka viņa neko citu neprot, kā tikai tēlot.

Bet kāpēc lai viņa tā darītu? Es viņai pieskāros, runāju ar viņu, mēģinādama pamodināt. Kāpēc lai viņa tā darītu? Kāpēc?

-Tāpēc, ka bija kauns un dusmas, kurš zina, kāpēc tieši? viņš sacīja. Viņa varbūt neatceras, kas notika, varbūt apspiež savas atmiņas, bet kaut ko jūt šai sakarā. Iespējams, viņai bija kauns, ka nav aizstāvējusies. Iespējams, viņa vēlas sodīt tevi.

Par ko mani sodīt? Es neko neizdarīju. Ko? Viņa praktiski bija noslepkavota, un tagad viņai ienācis prātā, ak, es pie viena sodīšu Lūsiju.

Tu būtu pārsteigta par to, ko ļaudis dara.

Nē, tas nav iespējams, Lūsija iebilda Bentonam, un, jo nelokāmāka bija, jo vairāk saprata, ka viņam, iespējams, ir taisnība.

Lūsija pārgāja pāri guļamistabai līdz sienai ar astoņiem logiem, kas atrodas tik augstu, ka augšējo daļu nav nepieciešams aizklāt ar žalūzijām. Žalūzijas ir nolaistas pāri zemākajai logu daļai. Lūsija nospiež pogu uz sienas, un žalūzijas ar klusu dūkoņu elektroniski atveras. Viņa lūkojas ārā uz saulaino dienu, nopētīdama savu īpašumu, lai redzētu, vai kaut kas nav citādi. Līdz agrai rīta stundai viņa un Rūdijs uzturējās

Maiami. Viņas nebija mājās trīs dienas, un tam nezvēram bija pietiekami laika, lai visu izstaigātu un izložņātu. Viņš atgriezās meklēt Henriju. Viņš pa iekšpagalmu aizgāja līdz sētas durvīm un pie tām pielīmēja savu zīmējumu, lai atgādinātu Henrijai, lai izsmietu viņu, un neviens neizsauca policiju. Cilvēki šajā apkārtnē ir nekrietni, Lūsija nodomā.

Viņiem vienalga, vai tu esi piekauts līdz nāvei vai aplaupīts, ja vien tu nedari neko tādu, kas varētu sagādāt nepatīkamu dzīvi pārējiem.

Viņa cieši noraugās uz bāku līcīša otrā pusē un prāto, vai riskēt aiziet uz blakusmāju. Sieviete, kas dzīvo kaimiņos, nekad nepamet savu māju. Lūsija nezina viņas vārdu, tikai to, ka viņa ir ziņkārīga un caur logu fotografē ikreiz, kad strādnieks apgriež dzīvžogu vai pļauj zāli pagalmā pie baseina. Lūsija domā, ka kaimiņiene vāc pierādījumus, vai Lūsija nepieļauj, lai pagalmā tiktu darīts kas tāds, kas maina ziņkārīgās kaiminienes skatu vai kaut kā izraisa viņai emocionālas ciešanas. Protams, ja Lūsija būtu ļāvusi nobeigt savu trīs pēdas augsto mūri ar vēl divām pēdām kalta dzelzs, tas nezvērs varbūt nevarētu tik viegli iekļūt viņas iekšpagalmā, mājā un guļamistabā, kur atradās ar gripu slimā Henrija. Bet ziņkārīgā kaimiņiene neatbalstīja izmaiņas un uzvarēja, un Henrija bija gandrīz noslepkavota, un tagad Lūsija atrod zīmēto aci, kas ir tāda pati kā uz viņas mašīnas motora vāka uzskrāpētā acs.

Trīs stāvus zemāk baseina malas saplūst ar zemi, un viņā pusē plešas piekrastes ūdensceļu zona ar tumši zilu ūdeni, tad neliela pludmales josla un tumši zaļganzilais, viļņojošais okeāns. Varbūt viņš atbrauca ar laivu, Lūsija prāto. Viņš būtu varējis pietauvoties pie viņas dambja un uzrāpties pa kāpnēm, un nonākt tieši viņas iekšpagalmā. Nez kāpēc Lūsija nedomā, ka viņš būtu atbraucis ar laivu vai ka viņam vispār būtu laiva. Viņa nezina, kāpēc tā domā. Lūsija pagriežas un pieiet pie savas gultas. Tās kreisajā pusē naktsgaldiņa augšējā atvilktnē ir Henrijas kalibra Colt Magnum revolveris, jauks nerūsējoša tērauda ierocis, ko Lūsija viņai nopirka, jo tas bija mākslas priekšmets ar pasaulē jaukāko darbību. Henrija zina, kā izmantot ieroci, un viņa nav zaķpastala. Lūsija nešaubīgi tic ja Henrija būtu dzirdējusi to nezvēru mājā, tad ar gripu vai bez gripas viņa būtu to nošāvusi.

Lūsija nospiež pogu uz sienas un aiztaisa žalūzijas. Viņa izslēdz gaismu un iziet no guļamistabas. Turpat blakus atrodas neliela vingrošanas zāle, tad divas ģērbistabas un milzīga vannasistaba ar burbuļvannu, izkrāsotu tīģera acu krāsas ahātā. Nav bijis itin nekāda iemesla domāt, ka Henrijas uzbrucējs iegājis vingrošanas zālē, ģērbistabās vai vannasistabā, un katrreiz, ieejot kādā no šīm telpām, Lūsija apstājas, lai saprastu, ko jūt. Vingrošanas zālē un ģērbistabās viņa nejūt neko, bet vannasistabā viņa kaut ko sajūt. Viņa paskatās uz vannu un logiem aiz tās, kuri paveras uz līci un Floridas debesīm, un viņa redz tā nezvēra acīm. Viņa nezina, kāpēc, bet, kad viņa skatās uz milzīgo, dziļo, ahātā izbūvēto vannu, viņa sajūt, ka arī nezvērs uz to skatās.

Tad Lūsijai kaut kas ienāk prātā un viņa atkāpjas līdz arkai, kas ved uz guļamistabu. Varbūt tad, kad viņš uzkāpa pa akmens kāpnēm uz galveno stāvu, viņš pagriezās nevis pa labi, bet pa kreisi un nonāca nevis guļamistabā, bet gan vannasistabā. Tas bija saulains rīts, un gaisma piepildīja logus. Viņš varēja redzēt. Viņš, iespējams, saminstinājās un paskatījās uz vannu, pirms pagriezās un klusi devās uz guļamistabu, kur lipīga un nelaimīga no augstās temperatūras gulēja Henrija, žalūzijas bija aizvērtas, un istaba bija tumša, lai viņa varētu gulēt.

Tātad tu ienāci manā guļamistabā, Lūsija saka nezvēram. Tu stāvēji šeit uz marmora grīdas un skatījies uz manu vannu. Varbūt tu nekad nebiji redzējis tādu vannu. Varbūt tu gribēji iztēloties kailu sievieti tajā vienatnē atpūšamies, pirms tu viņu nogalini. Ja tāda ir tava fantāzija,

Lūsija viņam saka, tad tu neesi pārāk oriģināls. Viņa iziet no guļamistabas un uzkāpj otrajā stāvā, kur tagad guļ un kur ir viņas kabinets.

Aiz omulīgā kinoteātra atrodas liela viesu guļamistaba, kuru viņa bija pārveidojusi par bibliotēku ar iebūvētiem grāmatskapjiem un logiem, ko sedz aptumšojošas žalūzijas. Pat vissaulainākajā dienā šī istaba ir pietiekami tumša, lai attīstītu filmiņu. Viņa ieslēdz gaismu, un simtiem rokasgrāmatu un neiesietu darbu un garš galds ar laboratorijas aprīkojumu materializējas. Pie vienas sienas atrodas rakstāmgalds, kura centrā novietots Krimesite Imager*, kas izskatās pēc drukna, uz

* Krimesite Imager reflektējoša ultravioleto staru attēlojoša sistēma, kas atrod pirkstu nospiedumus, neizmantojot pulverus, ķimikālijas vai garaiņus. trijkāja uzstādīta teleskopa. Tam blakus atrodas cieši aiztaisīts polietilēna maisiņš pierādījumiem, un iekšā ir acs zīmējums.

Lūsija izrauj no kastes uz galda ekspertīžu cimdus. Viņas lielākā cerība ir atrast pirkstu nospiedumus uz līmlentes, bet to viņa paglabās analizēšanai vēlākam laikam, jo tam būs nepieciešamas ķimikālijas, kas izmaina papīru un līmlenti. Pēc magnēzija putekļu uzklāšanas viscaur visām sētas durvīm un logiem to tuvumā viņa neatrada nevienu pašu pirkstu nospiedumu tikai traipus. Ja viņa būtu atradusi kādu pirkstu nospiedumu, tad pastāvētu risks, ka tie būtu dārza strādnieka, Rūdija, viņas pašas vai tā, kurš beidzamo reizi mazgājis stiklu. Tātad nav īpašas nozīmes justies nomāktai. Pirkstu nospiedumi ārpus mājas tāpat neko daudz nenozīmē. Svarīgi ir tas, ko viņa atradīs uz zīmējuma. Ar cimdiem rokās Lūsija attaisa sprādzes uz cieta, melna kofera, kas izoderēts ar putugumiju, un uzmanīgi izceļ jaudīgo SKSUV30 lampu. Viņa to aiznes līdz galdam un pieslēdz strāvai. Nospiežot taustiņu, viņa ieslēdz augstas intensitātes īsviļņu ultravioleto gaismu un ari KrimesiteImager.

Atvērusi polietilēna maisiņu, viņa satver baltu papīra lapu aiz stūra un izvelk to ārā. Lūsija to apgriež otrādi un, turot virs galvas pret gaismu, veras ar zīmuli uzzīmētajā acī, kas urbjas viņā. Baltais papīrs izgaismojas, un tajā nav ūdenszīmju, tikai miljoniem lētu papīra masas šķiedru. Ar zīmuli zīmētā acs top blāvāka, kad Lūsija lapu nolaiž, novietodama to rakstāmgalda centrā. Kad tas nezvērs piestiprināja zīmējumu pie viņas durvīm, viņš pielīmēja līmlenti lapas aizmugurē tā, lai acs blenztu cauri stiklam viņas mājā. Viņa uzliek oranži tonētās aizsargbrilles, novieto zīmējumu zem Imager militārās klases mikroskopa lēcas un ielūkojas okulārā, attaisīdama UV atveri līdz galam, vienlaikus lēnām grozot fokusa stobru un gredzenu, līdz burbulis, kas atklāj ekrānu, ir redzams. Ar kreiso roku viņa virza UV gaismu uz savu mērķi, noregulējot to pareizā leņķī, un sāk pārvietot papīra lapu, pētīdama pirkstu nospiedumus, cerot, ka mikroskops tos uztvers, lai viņai nevajadzētu ķerties pie postošajām ķimikālijām, tādām kā ninhidrins vai cianakrilāts. Ultravioletajā gaismā papīrs zem lēcas ir spocīgi zaļganbalts.

Ar pirkstu galiem viņa virza papīru, līdz redzeslaukā parādās līmlente. Nekā, viņa secina. Pat ne traipa. Viņa varētu izmēģināt rozanilīnhlorīdu vai kristālvioleto, bet šobrīd tam nav laika. Varbūt vēlāk. Apsēžoties pie rakstāmgalda, viņa lūkojas uz acs zīmējumu. Cita nekā nav, tikai acs, ar zīmuli uzzīmēta acs kontūra, varavīksnene un zīlīte garu skropstu ieskāvumā. Sievietes acs, viņa nodomā, uzzīmēta, kā izskatās, ar otrā numura zīmuli. Uzstādot digitālo fotoaparātu pie uzmavas, viņa nofotografē zīmējuma palielinātos laukumus, pēc tam uztaisa fotokopijas.

Lūsija dzird paceļamies garāžas vārtus, izslēdz ultravioleto lampu un mikroskopu un novieto zīmuli atpakaļ plastmasas maisiņā. Videoekrāns uz rakstāmgalda rāda Rūdiju atpakaļgaitā iebraucam ferrari garāžā. Aizverot bibliotēkas durvis, Lūsija mēģina izlemt, kā rīkoties, un tad žigli nokāpj lejā pa akmens kāpnēm. Viņa iztēlojas Rūdiju izejam pa durvīm un nekad vairs neatgriežamies atpakaļ, un viņai nav ne jausmas, kas notiktu ar viņu pašu un slepeno impēriju, ko viņa ir radījusi.

Vispirms būtu trieciens, pēc tam pamirums, tad sāpes, un tad viņa tiktu tam pāri. Tā viņa pati sev stāsta, atverot durvis blakus virtuvei, un tur viņš ir, turēdams paceltas viņas mašīnas atslēgas tā, it kā turētu beigtu peli aiz astes.

Šķiet, mums vajadzētu izsaukt policiju, viņa saka, paņemdama atslēgu. Jo tehniski šis ir ārkārtas gadījums.

Šķiet, tu neatradi pirkstu nospiedumus vai ko citu svarīgu, Rūdijs saka.

Ar mikroskopu neatradu. Ja policija nepaņems zīmējumu, es to apstrādāšu ar ķimikālijām. Būtu labāk, ja viņi to nepaņemtu. Patiesībā mēs viņiem neļausim to paņemt. Bet mums būtu jāpiezvana. Redzēji kādu, kamēr biji ārā? Viņa dodas pāri virtuvei un paceļ telefonu.

Kādu, izņemot visas sievietes, kuras noskrēja no ceļa, ieraudzījušas tevi braucam? Viņa skatās uz taustiņiem un nospiež 911.

Pagaidām nekādu pirkstu nospiedumu, Rūdijs saka. Nu, kamēr viss nav beidzies, tikmēr nekas nav beidzies. Kā ar roboto rakstu? Viņa papurina galvu un saka: Es vēlos ziņot par nelikumīgu ieiešanu īpašumā.

Vai tā persona šobrīd atrodas jūsu īpašumā, kundze? operatore jautā mierīgā, palīdzēt spējīgā balsī.

Neliekas, ka būtu, Lūsija saka. Bet, manuprāt, šī ieklīšana īpašumā varētu būt saistīta ar ielaušanos un uzbrukumu, par ko jūsu nodaļa jau informēta. Operatore pārbauda adresi un jautā sūdzības iesniedzējas vārdu.

Rezidenta vārds, kas parādās operatores videoekrānā, ir kaut kādas korporācijas ar ierobežotu atbildību nosaukums, ko Lūsija nejauši izvēlējusies šim konkrētajam īpašumam. Viņa neatceras, kāds tas ir. Viņai pieder virkne īpašumu, un tie visi ir reģistrēti ar citiem firmu nosaukumiem.

Mans vārds ir Tīna Frenka, viņa izmanto to pašu pieņemto vārdu, kuru izmantoja beidzamajā reizē, kad zvanīja policijai tajā rītā, kad Henrijai uzbruka un Lūsija krita panikā un pieļāva kļūdu, uzgriežot 911.

Viņa nosauc operatorei savu adresi vai, precīzāk, Unas Frenkas adresi.

Kundze, es tūdaļ nosūtu vienību uz jūsu mājām, operatore saka.

Labi. Vai jūs gadījumā nezināt, vai CSI* Džons Dalessio šobrīd nedežurē? Lūsija sarunājas ar operatori viegli un droši. Viņu varētu interesēt šis atgadījums. Viņš pieņēma izsaukumu uz manu māju iepriekšējā reizē, tādēļ viņam šī lieta ir pazīstama. Viņa izņem divus ābolus no augļu bļodas, kas stāv uz galda virtuves centrā.

Rūdijs izbola acis un parāda, ka viņš būtu sameklējis CSI Dalessio daudz ātrāk nekā 911 operatore. Lūsija pasmaida par joku, nospodrina ābolu pret džinsiem un pasviež to viņam. Tad nopulē otru ābolu un iekož tajā, it kā runātu pa telefonu ar restorānu, kas gatavo ēdienus promnešanai, vai ar ķīmisko tīrītavu, vai būvmateriālu veikalu, nevis ar Brovarda apgabala šerifa departamentu.

Vai jūs zināt, kurš detektīvs strādāja ar jūsu ielaušanos sākotnēji? jautā 911 operatore. Parasti mēs nekontaktējamies ar nozieguma vietas izmeklētāju, tikai ar detektīvu.

Man bija darīšana tikai ar CSI Dalessio, Lūsija atteic. Nedomāju, ka detektīvs vispār atbrauca uz šo māju, tikai uz slimnīcu, man šķiet. Kad manu viesi nogādāja slimnīcā.

-Viņš nav atzīmēts, kundze, bet es varu viņam atstāt ziņu,911 operatore saka un izklausās nedaudz nedroša, un viņai jābūt nedrošai, ja jau operatore nekad nav runājusi vai vispār nepazīst, vai nekad nav ēterā dzirdējusi CSI Džonu Dalessio. Lūsijas pasaulē CSI ir Kibernētiskās telpas izmeklētājs, kas eksistē tikai tajā datorā, kuru Lūsija vai tie, kas pie viņas strādā, uzlauž, tas šajā gadījumā ir Brovarda apgabala šerifa departamenta dators.

Man ir viņa vizītkarte. Es viņam piezvanīšu. Paldies par palīdzību, Lūsija saka, nolikdama klausuli.

Lūsija un Rūdijs stāv virtuvē, ēzdami ābolus un skatīdamies viens uz otru.

J a tā padomā, tāda smieklīga lieta, viņa saka, cerēdama, ka Rūdijam situācija ar vietējiem policistiem sāks likties smieklīga. Mēs zvanām policijai formalitātes pēc. Vai vēl ļaunāk, tāpēc, ka tas mūs izklaidē.

Viņš parausta muskuļotos plecus, grauzdamies ābolā un ar plaukstas virspusi noslaucīdams sulu no mutes. Vienmēr labi iesaistīt vietējos policistus. Ierobežotā mērā, protams. Nekad nevar zināt, kad viņi kaut kādu iemeslu pēc mums var būt vajadzīgi. Nu viņš pārvērš vietējos * CSI nozieguma vietas izmeklētājs. policistus par spēli savu iemīļoto spēli. Tu jautāji Dalessio, tātad tas ir ierakstīts. Nav mūsu vaina, ka viņam ir tik grūti sadzīt pēdas. Visu atlikušo profesionālo dzīvi viņi pavadīs, mēģinot noskaidrot, kas, pie velna, ir Dalessio un vai viņš aizgājis no darba vai ticis atlaists? Vai kāds ar viņu vispār ir ticies? Viņš kļūs par leģendu, kas dos tiem ēsmu sarunām.

Par viņu un Tīnu Frenku, Lūsija saka, košļādama ābola kumosu.

Fakts ir, viņš atteic, tev būtu sasodīti daudz grūtāk pierādīt, ka esi Lūsija Farinelli nekā Una Frenka vai kāds cits, par ko kādu dienu vari izlemt kļūt. Mums ir dzimšanas apliecības un visi pārējie papīra mēsli mūsu neīstajiem identifikācijas dokumentiem. Es nemaz nezinu, kur atrodas mana īstā dzimšanas apliecība.

Es neesmu pārliecināta, ka vairs zinu, kas es esmu, viņa saka, pasniegdama viņam papīra dvieli.

Es ari nezinu. Viņš nokož vēl vienu kumosu ābola.

Neesmu pārliecināta, ka zinu, kas tu esi, ja jau tu to tikko minēji.

Tātad tu attaisīsi durvis, kad policists ieradīsies un ieteiksi tam piezvanīt CSI Dalessio, lai tas paņem zīmējumu.

Labs plāns. Rūdijs pasmaida. Iepriekšējā reizē nostrādāja kā brīnums.

Lūsijai un Rūdijam stratēģiski svarīgās vietās tādās kā uzturēšanās vietas un transporta līdzekļi glabājas glābšanas piederumu somas un noziegumu vietas komplekti, un tas ir apbrīnojami, kā viņiem izdodas izgrozīties no ķezām, pateicoties melniem ādas puszābakiem, melniem polo krekliem, melnām kargo biksēm, tumšām vējjakām ar uzrakstu TIESU MEDIĶI, skaidri salasāmiem dzelteniem burtiem uz melna, parasto fotoaparātu un citu pamataprīkojumu un vissvarīgāko ķermeņa valodu un izturēšanos. Vienkāršais plāns parasti ir vislabākais, un pēc tam, kad Lūsija atrada Henriju un krita panikā, un piezvanīja uz 911, lai izsauktu ātro palīdzību, viņa piezvanīja Rūdijam. Viņš pārģērbās un vienkārši iesoļoja pa Lūsijas mājas parādes durvīm dažas minūtes pēc policijas ierašanās, un sacīja, ka ir jauniņais noziegumu izmeklēšanas vienībā un policistiem nav jāuzturas mājā, kamēr viņš apstaigā māju, un viņi bija ar mieru, jo atrasties kopā ar nozieguma vietas tehniķiem policistu acīs līdzinās bērnaukles darbam. Lūsija jeb Tīna Frenka, kā viņa sevi identificēja tajā drausmīgajā dienā, torit meloja policijai. Henrija, kurai ari ir piešķirts viltus vārds, bijis ciemiņš no ārpilsētas, un, kamēr Lūsija atradās dušā, Henrija, kura izgulēja paģiras, dzirdēja iebrucēju un noģība, un, tā kā viņai ir nosliece krist histērijā un zaudēt samaņu, un viņai tikpat labi varēja ari uzbrukt, Lūsija izsauca ātro palīdzību. Nē, Lūsija nav redzējusi iebrucēju. Nē, nekas netika paņemts, cik vien Lūsijai bija zināms. Nē, viņa nedomā, ka Henriju izvaroja, bet slimnīcā viņa būtu jāpārbauda, jo tā taču jādara, vai ne? Tā taču dara visos tajos policijas šovos televīzijā, vai ne?

Interesanti, cik ilgs laiks tiem būs vajadzīgs, lai izsecinātu, ka CSI Dalessio nekad nekur nav parādījies, izņemot tavu māju, uzjautrināts saka Rūdijs. Sasodīti labi, ka viņu departaments aizņem lielāko daļu Brovarda. Tas ir tikpat milzīgs kā Teksasa, un viņi nezina, kurš nāk un iet. Lūsija paskatās rokas pulkstenī, nosakot laiku, ka vienība šobrīd jau ir ceļā. Nu, svarīgi, ka mēs iekļāvām Dalessio kungu, lai viņa jūtas netiktu aizskartas.

Rūdijs iesmejas, viņa garastāvoklis ir krietni uzlabojies. Viņš nevar ilgi palikt aizkaitināts, kad viņi abi darbojas. Labi. Policija būs klāt kuru katru bridi. Varbūt tev vajadzētu laisties prom. Zīmējumu es neatdošu puisim formas tērpā. Iedošu viņam Dalessio numuru, pateikšu, ka man būtu patīkamāk runāt ar izmeklētāju, jo es ar viņu tikos, kad tu zvanīji par ielaušanos un uzbrukumu. Tā nu viņš sazvanīs Dalessio balss pastu, un pēc tam, kad aizbrauks, patiesi jūsu leģendārais Dalessio viņam atzvanīs un pateiks, ka par visu parūpēsies.

Nelaid policistus manā kabinetā!

Durvis ir aizslēgtas, vai ne?

Jā, viņa saka. Ja tevi uztrauc, ka tava Dalessio maska izgāžas, zvani man. Es uzreiz atgriezīšos un pati tikšu galā ar policistiem.

Kaut kur dodies? Rūdijs jautā.

Šķiet, ir pienācis laiks iepazīties ar kaimiņieni, Lūsija nosaka.

13

Sadalījušos līķu telpa ir mazs morgs ar pietiekami lielu saldētavu, lai tajā varētu ieiet, divām izlietnēm un skapīšiem no nerūsējoša tērauda un speciālu ventilācijas sistēmu, kas izsūc kaitīgās smakas un mikroorganismus caur izplūdes ventilatoru. Katra sienas un grīdas colla ir nokrāsota ar neslīdošu, pelēku akrilu, kas ir neuzsūcošs un izturīgs pret bēršanu un izbalēšanu.

Šīs speciālās telpas centrālais priekšmets ir viens vienīgs pārvadājams autopsiju galds, kas nav nekas vairāk kā ratiņu rāmis uz skrituļiem, aprīkots ar grozāmiem riteņiem, bremzēm un līķu platformu, kas kustas uz gultņiem. Šo ratu mērķis mūsdienu pasaulē būtu novērst nepieciešamību cilvēkiem celt līķus, bet realitātē tā nenotiek. Cilvēki morgā joprojām nopūlas ar līķu svaru un vienmēr nopūlēsies. Galds ir slīps, tādēļ to var notecināt, pievienojot pie izlietnes, bet šorīt tas nebūs nepieciešams. Vairs nav nekas atlicis, ko notecināt. Džilijas Polsones ķermeņa šķidrums bija savākts vai aizskalots notekā pirms divām nedēļām, kad Fīldings pirmoreiz veica viņas autopsiju. Šajā rītā autopsiju galds ir novietots ar akrilu nokrāsotās grīdas vidū, un Džilijas Polsones līķis atrodas melnā maisā. Uz spožā tērauda galda tas izskatās pēc kokona. Šajā telpā nav logu, neviena loga, kas atvērtos uz ārpusi, tikai rinda novērošanas logu, kas ir ierīkoti pārāk augstu, lai kāds skatītos caur tiem, projektēšanas defekts, par kuru Skarpeta nešķendējās, kad pirms astoņiem gadiem ievācās ēkā, jo nevienam nav jānovēro, kas notiek šajā istabā, kur mirušie ir uzpūtušies, zaļi un pārklāti ar tārpiem vai sadeguši tik stipri, ka izskatās kā pārogļojies koks.

Viņa tikko ienāca, pavadījusi dažas minūtes sieviešu ģērbtuvē, lai ietērptos piemērotā apģērbā darbam ar bioloģiski bīstamām vielām.

Atvaino, ka iejaucos tavā otrajā lietā, viņa saka Fīldingam un iztēlojas Vitbija kungu olīvzaļās biksēs un melnā jakā. Bet, manuprāt, tavs priekšnieks īstenībā domāja, ka es to darīšu bez tevis.

Cik daudz viņš jūs iepazīstināja ar šo lietu? viņš jautā, aizslēpies aiz savas sejas maskas.

Patiesībā viņš neko neizstāstīja, Skarpeta atbild, vilkdama rokās cimdus. Es nezinu neko vairāk par to, ko viņš man vakar izstāstīja, kad piezvanīja uz Floridu.

Fīldings sarauc pieri un ir sācis svīst. Man šķita, ka tu tikko biji vina kabinetā.

Viņai iešaujas prātā, ka šajā telpā varētu būt uzstādīta noklausīšanās iekārta. Tad viņa atceras, ka tad, kad pati bija priekšniece un izmēģināja dažādus diktofonus autopsiju zālē, tie nebija izmantojami, jo morgā ir pārāk liels fona troksnis, kas nomāc pat vislabākos raidītājus un magnetofonus. Paturot to prātā, viņa pievirzās pie izlietnes un atgriež krānu, un tekošais ūdens skaļi un dobji sitas pret tēraudu.

Kam tas? Fīldings jautā, attaisīdams maisa rāvējslēdzēju.

Iedomājos, ka tev varētu patikt neliela ūdens mūzika, kamēr strādājam.

Fīldings paceļ skatienu uz Skarpetu. Šeit ir droši runāt, esmu pārliecināts. Viņš nav tik atjautīgs. Turklāt es nedomāju, ka viņš kādreiz būtu iegājis sadalījušos līķu zālē. Iespējams, nemaz nezina, kur tā atrodas.

Ir viegli nepietiekami novērtēt cilvēkus, kas tev nepatīk, viņa saka, palīdzēdama Fīldingam attaisīt maisa atlokus.

Divas nedēļas ledusskapī ir palēninājušas sadalīšanos, bet ķermenis izžūst jeb izkalst un zināmā mērā mumificējas. Smirdoņa ir pamatīga, bet Skarpeta to neuztver personiski. Slikta smaka ir tikai vēl viens veids, kā ķermenis runā bez apzināta uzbrukuma, un Džilija Polsone to nekādi nevar ietekmēt ne savu izskatu un smakošanu, ne ari faktu, ka ir mirusi. Viņa ir bāla, nenoteikti zaļa un bez asinīm. Viņas seja ir izdēdējusi no atūdeņošanās, acis spraugā pavērtas, sklēra zem plakstiņiem ir izkaltusi gandrīz melna. Viņas lūpas ir sažuvušas brūnas un tik tikko manāmi pavērtas, viņas garie, blondie mati ir samudžinājušies ap ausīm un zem zoda. Skarpeta nenovēro nekādus ārējus ievainojumus uz kakla, ieskaitot tādus, kas varētu būt radušies autopsijas laikā, kad nepieredzējis vai neuzmanīgs ārsts, ar spogulīti izmeklēdams kakla audus, izņemot mēli un balseni, nejauši caurdur ādas virspusi. Autopsijas radītu griezumu kaklā nav viegli izskaidrot izmisušajiem piederīgajiem. Igrekveida iegriezums sākas atslēgas kaula galā, savienojas pie krūšu kaula un turpinās tālāk, nedaudz apmezdams līkumu ap nabu un izbeigdamies pie kaunuma kaula. Griezums ir sašūts ar diegu, ko Fīldings ar skalpeli sāk pārgriezt tā, it kā viņš atvērtu ar roku sašūtas lelles šuvi. Skarpeta tikmēr paceļ mapi no letes virsmas un sāk pārskatīt Džilijas autopsijas protokolu un izmeklēšanas sākotnējo ziņojumu. Viņa bijusi piecas pēdas un trīs collas gara un svērusi simtu četras mārciņas un, ja dzīvotu, tad februāri kļūtu piecpadsmit gadus veca. Viņas acis bija zilas. Vairākkārt Fīldinga autopsijas ziņojumā minēti vārdi "normas robežās". Viņas smadzenes, sirds, aknas un plaušas visi viņas orgāni bija tieši tādi, kādiem jābūt veselīgai jaunai meitenei.

Tomēr Fīldings atrada plankumus, kuriem tagad būtu jābūt vēl labāk saskatāmiem, jo asinis ir iztecinātas no meitenes ķermeņa, un tās asinis, kas ir sastrēgušas audos ziluma dēļ, ir spilgti saskatāmas uz viņas ļoti bālās ādas. Uz ķermeņa shēmas viņš ir uzzīmējis sasitumus Džilijas plaukstu virspusē. Skarpeta novieto mapi atpakaļ uz letes, bet Fīldings tikmēr no krūšu dobuma izceļ smagu plastmasas maisiņu ar secētiem orgāniem. Skarpeta pievirzās tuvāk, lai paskatītos uz meiteni, un paceļ vienu no viņas mazajām rokām. Tā ir sakrunkojusies un bāla, auksta un mikla, un Skarpeta tur to savās cimdotajās rokās un apgriež otrādi, aplūkodama sasitumu. Plauksta un roka ir ļengana. Rigor mortis ir iestājies un pārgājis, līķis vairs nav stīvs, it kā dzīve būtu aizgājusi pārāk tālu, lai vairs nepretotos nāvei. Sasitums ir tumši sarkans pretstatā meitenes spokaini baltās ādas bālumam un atrodas viņas tievās, sarukušās rokas virspusē. Sarkanums plešas no viņas īkšķa locītavas līdz mazā pirkstiņa locītavai. Līdzīgs zilums ir ari uz Džilijas otrās rokas, uz viņas kreisās rokas.

~ Ak jā, Fīldings ierunājas. Dīvaini, vai ne? It kā kāds viņu būtu turējis. Bet kāpēc? Viņš atraisa auklu maisa augšpusē, attaisīdams to, un smirdoņa no dzeltenbrūnās putras ir šaušalīga. Fū. Nezinu, ko tu taisies paveikt, izskatot šo. Bet, laipni lūdzu.

Vienkārši atstāj to uz galda, un es paknibināšos pa maisu. Iespējams, kāds viņu bija turējis. Kā viņa tika atrasta? Apraksti viņas ķermeņa stāvokli, kad viņu atrada, Skarpeta saka, pieiedama pie izlietnes un sameklēdama biezu gumijas cimdu pāri, kas sniegsies viņai gandrīz līdz pat elkoņiem.

N e e s m u drošs. Kad mamma pārnāca mājās, viņa mēģināja to atdzīvināt. Viņa apgalvo, ka nevar atcerēties, vai Džilija gulējusi ar seju uz leju, uz muguras, uz sāniem vai kā citādi, un viņai nebija atbildes par meitenes rokām.

Kā ar zilumu?

Nekā. Viņa bija mirusi nesen.

Kad asinis vairs necirkulē, tās nostājas saskaņā ar zemes pievilkšanās spēku un rada dziļa apsārtuma un balējuma rakstu, kas rodas, kad ķermeņa virsmai kaut kas tiek piespiests. Lai gan parasti cenšas pēc iespējas ātrāk nokļūt pie nelaiķa, aizkavējumam ir zināma priekšrocība.

Pietiek ar dažām stundām, un līķa plankumi un iestājies līķa stingums atklāj, kāds bija ķermeņa stāvoklis, cilvēkam nomirstot, pat ja vēlāk kāds atnāk un pārvieto priekšmetus vai maina savas liecības.

Skarpeta uzmanīgi atvelk Džilijas apakšlūpu, meklējot ievainojumus, kas varētu būt radušies, ja kāds būtu spiedis roku viņai uz mutes, lai apklusinātu, vai ari spiedis viņas seju gultā, lai nosmacētu.

Laipni lūdzu, bet es skatījos, Fīldings saka. Nekādu citu ievainojumu es nevarēju atrast.

Un viņas mēle?

Viņa sev nav kodusi mēlē. Nekā tamlīdzīga. Man nemaz negribas tev teikt, kur atrodas viņas mēle.

Šķiet, es nojaušu, Skarpeta atbild, iegremdēdama rokas maisiņā ar aukstajiem, glumajiem orgāniem un iztaustīdama tos.

Fīldings skalo cimdotās rokas ūdens spēcīgajā straumē, kas dārdina pa metāla izlietni. Viņš nosusina tās dvielī. Es ievēroju, ka Marīno nav atbraucis līdzi izklaides pēc.

Es nezinu, kur viņš ir, viņa saka, nebūdama īpaši laimīga par to.

Viņu nekad nav saistījuši sadalījušies līķi.

Mani uztrauktu visi, kam tie patīk.

Un bērni. Visi, kam patīk miruši bērni, Fīldings piebilst, atbalstīdamies pret letes malu un vērodams viņu. Ceru, tu kaut ko atradīsi, jo es nevaru. Tas mani pamatīgi tracina. Kā ar punktveida asiņošanu? Viņas acis ir drūmā formā, pārāk drūmā, lai es šobrīd varētu kaut ko pateikt.

Kad meiteni atveda, viņas acis bija stipri pieplūdušas asinīm,

Fīldings atbild. Grūti pateikt, vai viņai bija punktveida asiņošana, bet šā vai tā es to neievēroju.

Skarpeta iztēlojas Džilijas līķi, kad to tikko ieveda morgā dažas stundas pēc nāves. Viņas seja bija asinīm pieplūduši sarkana, acis sarkanas. Plaušu tūska? viņa jautā.

Zināms.

Skarpeta ir atradusi mēli. Viņa pieiet pie izlietnēm un noskalo to, nosusinot ar mazu, baltu frotē auduma dvieli no īpaši lētas partijas, ko iegādājās valsts. Pievelkot ķirurģisko lampu tuvāk, viņa to ieslēdz un noliec pie mēles. Tev ir lupa? viņa jautā, vēlreiz nosusinādama mēli ar dvieli un pieregulēdama lampu.

Nesu. Viņš attaisa atvilktni, sameklē palielināmo stiklu un padod to viņai. Kaut ko redzi? Es neredzēju.

Vai viņai ir lēkmju vēsture?

Pēc tā, ko teica man, nē.

Es neredzu nekādus ievainojumus. Viņa meklē pierādījumus, ka Džilija varētu būt iekodusi sev mēlē. Un tu paņēmi uztriepes no viņas mēles un mutes iekšpuses?

0 jā. Es paņēmu uztriepes no visurienes, Fīldings saka, atgriezdamies pie letes un atkal atbalstīdamies pret to. Es neatradu nekā acīm redzama. Iepriekš laboratorijas nav atradušas neko, kas norādītu uz izvarošanu. Es nezinu, vai viņi atraduši kaut ko citu, ja vispār ko atraduši.

Tavā pirmajā izmeklējumā ir teikts, ka viņas ķermenis ievedot bija ieģērbts pidžamā. Augšdaļa bija uzvilkta ar kreiso pusi uz āru.

Tas izklausās pareizi. Viņš atver failu un sāk to lasīt.

Tu te pilnīgi visu nofotografēji. Viņa nejautā, tikai apstiprina to, kas būtu jāpieņem par rutīnu.

Hei, viņš smiedamies saka. Kurš apmācīja manu nožēlojamo pakaļu?

Skarpeta uzmet Fīldingam ašu skatienu. Viņa tam mācīja labāk, tomēr neko nesaka. Ar prieku paziņoju, ka uz mēles tu neko neesi palaidis neievērotu. Viņa iemet mēli atpakaļ maisiņā, kur tā paliek guļam uz pārējiem Džilijas Polsones dzeltenbrūnajiem, pūstošajiem orgāniem.

Pagriežam viņu. Mums viņa jāizņem no maisa.

Viņi dara to pa posmiem. Fīldings satver līķi zem rokām un paceļ, kamēr Skarpeta izvelk maisu tam no apakšas. Pēc tam viņš pārveļ līķi uz sejas, bet viņa novāc maisu. Smagais vinils rīb, kamēr Skarpeta to saloka un noliek atpakaļ uz ratiem. Viņa un Fīldings abi vienlaikus ierauga zilumu uz Džilijas muguras.

Sasper mani jods, viņš uztraucies iesaucas.

Tas ir blāvs sārtums, ieapaļš un aptuveni sudrabnaudas lielumā muguras kreisajā pusē, tieši zem lāpstiņas.

Es zvēru, tā šeit nebija, kad izmeklēju viņu, viņš saka, pieliekdamies un noregulēdams ķirurģiskās lampas, lai varētu labāk redzēt.

Velns! Nespēju noticēt, ka nepamanīju to.

Es zinu, kā tas ir, Skarpeta atbild un nepasaka, ko domā. Nav jēgas Fīldingu kritizēt. Pārāk vēlu. Kontūzijas vienmēr ir redzamas labāk pēc līķa autopsijas veikšanas, viņa saka.

Skarpeta norauj skalpeli no ķirurģiskajiem ratiem un izdara dziļus līnijveida iegriezumus sarkanīgajā vietā, lai noskaidrotu, vai krāsu maiņa varētu būt pēcnāves artefakts un tādējādi virspusējs, bet tā nav.

Asinis apakšējos mīkstajos audos ir izplūdušas, kas parasti nozīmē, ka kādas traumas rezultātā asinsvadi ir bojāti, kamēr asinis vēl riņķojušas ķermenī, un to ari sasitums un kontūzija nozīmē daudz mazu asinsvadu, kas tiek sasisti un noplūst. Fīldings novieto piecpadsmit centimetru plastmasas lineālu blakus iegrieztai vietai sarkanīgajā miesā un sāk fotografēt.

Kā ar viņas gultas veļu? Skarpeta jautā. Vai tu to pārbaudīji?

Netiku redzējis. Policisti paņēma un nodeva laboratorijai. Kā jau teicu, nekāda spermas šķidruma. Sasodīts, nespēju noticēt, ka neesmu pamanījis šo zilumu.

-Jāpajautā, vai viņi neredzēja plaušu tūskas šķidrumu uz palagiem, spilvena, un, ja bija, vai traips paņemts respiratoro skropstiņu epitēlija pārbaudei. Tu to noskaidro. Tas apstiprinātu nāvi asfiksijas rezultātā.

Velns, viņš nespēj rimties. Nezinu, kā es palaidu garām šo zilumu. Tad tu noteikti domā, ka šī ir slepkavība.

Es domāju, kāds bija viņai virsū, Skarpeta saka. Meitene gulēja ar seju uz leju, un tās personas ceļgals atradās uz viņas muguras augšējās daļas, uzspiezdamies viņai virsū ar visu savu svaru un turēdams viņas rokas virs galvas ar delnām uz leju uz gultas. Tas izskaidro zilumus viņas plaukstu virspusē un uz muguras. Es domāju, viņai bija mehāniska asfiksija, pavisam noteikti tā bija slepkavība. Kāds sēž tev uz krūtīm vai muguras, un tu nevari paelpot. Tā ir šaušalīga nāve.

14

Dāma kaimiņos dzīvo izliektā, baltā betona mājā ar lēzenu jumtu un logiem, kas mijiedarbojas ar dabu un atspoguļo ūdeni, zemi un debesis, un atgādina Lūsijai ēkas, ko viņa bija redzējusi Somijā. Naktī viņas kaimiņienes māja izskatās kā milzīgs, iedegts vējlukturis.

Priekšpagalmā atrodas strūklaka un garas palmas, un kaktusi svētku dēļ ir apvīti ar krāsainu lampiņu virtenēm. Piepūšams, zaļš Grinčs drūmi skatās pie augstajām, dubultajām stikla durvīm. Lūsija to būtu uztvērusi par komisku svētku akcentu, ja mājā vēl kāds dzīvotu. Durvju rāmja augšējā kreisajā pusē atrodas kamera, kam būtu jābūt neredzamai, un, nospiežot durvju zvanu, viņa iztēlojas savu attēlu aizpildām videoekrānu. Nekādas atbildes, un viņa vēlreiz nospiež pogu. Joprojām nekādas atbildes.

Labi. Es zinu, ka tu esi mājās, jo paņēmi avīzes un tavas pastkastītes karodziņš ir pacelts, viņa nodomā. Es zinu, ka tu mani vēro, iespējams, sēdi virtuvē un blenz uz mani savā videoekrānā, selektoru pielikusi pie pašas auss, lai dzirdētu, vai es elpoju vai runāju pie sevis, un tā nu ir noticis, ka es daru gan vienu, gan otru, tu, idiote. Attaisi savas nolāpītās durvis, vai ari es te stāvēšu visu dienu.

Tā tas ilgst apmēram piecas minūtes. Lūsija gaida smago stikla durvju priekšā, iztēlodamās, ko tā dāma redz videoekrānā, un secinādama, ka džinsos, T kreklā, sporta kurpēs un ar mugursomu plecos nevar izskatīties draudīga. Bet, turpinot spaidīt zvana pogu, viņai būtu jāsāk kļūt kaitinošai. Varbūt tā dāma ir dušā. Varbūt viņa nemaz neskatās videomonitorā. Lūsija piezvana vēlreiz. Dāma netaisās nākt pie durvīm. Es zināju, ka tu nenāksi, idiote, Lūsija klusi saka kaimiņienei. Es varētu, te stāvot, dabūt infarktu kameras priekšā, un tu neliktos traucēta. Šķiet, man nāksies tevi piespiest pienākt pie durvīm. Lūsija atminas, kā Rūdijs pirms nepilnām divām stundām izvilka savu neīsto identifikācijas apliecību, līdz nāvei pārbiedēdams spānisko puisi, un nospriež: "Nu labi, pamēģināsim tāpat un redzēsim, ko tu tad darīsi." Izslidinādama plānu, melnu maciņu no savu šauro džinsu pakaļējās kabatas, viņa nozibina policijas žetonu pie pašas ne-tik-slepenās kameras.

Hallo, viņa skaļi saka. Policija. Neuztraucieties! Es dzīvoju blakusmājā, bet esmu policiste. Lūdzu, pienāciet pie durvīm! Viņa vēlreiz nospiež durvju zvana pogu un turpina turēt savu viltoto pilnvaru kameras acs priekšā.

Lūsija saules gaismā blisina acis un svīst. Viņa gaida un klausās, bet nedzird ne skaņas. Tikai tad, kad grasās vēlreiz novicināt ar savu viltoto žetonu, viņa pēkšņi izdzird balsi, it kā šī nešpetnā sieviete būtu Dievs.

Ko jūs vēlaties? caur neredzamu skaļruni vaicā balss blakus tā sauktajai neredzamajai kamerai durvju rāmja augšpusē.

Kundze, manā īpašumā kāds bija ieklīdis, Lūsija atteic. Iedomājos, jūs gribētu zināt, kas noticis blakus, manā mājā.

J ū s teicāt, ka esat policija, nedraudzīgā balss apsūdz, un tai piemīt izteikti dienvidniecisks akcents.

Esmu gan viens, gan otrs.

Kāds viens un otrs?

Gan policiste, gan jūsu kaimiņiene, kundze. Mans vārds ir Tīna. Vai jūs varētu pienākt pie durvīm?

Klusums. Tad pēc mazāk nekā desmit sekundēm Lūsija ierauga figūru no iekšpuses peldam stikla durvju virzienā, un šī figūra pārtop par četrdesmit gadus vecu sievieti, ģērbušos tenisa treniņtērpā un sporta kurpēs. Šķiet, paies vesela.mūžība, kamēr viņa atslēgs visas slēdzenes. Tomēr kaimiņiene tās atslēdz, dezaktivē signalizāciju un attaisa vienas no stikla durvīm. Sākumā izskatās, ka viņai nav nolūka ieaicināt Lūsiju iekšā. Viņa stāv durvīs, raudzīdamās uz Lūsiju bez kādām sirsnības pazīmēm.

Pasteidzieties, dāma saka. Man nepatīk svešinieki un nav intereses iepazīties ar kaimiņiem. Es šeit dzīvoju, jo nevēlos kaimiņus. Gadījumā, ja jūs to neesat sapratusi, šeit nav nekāds kaimiņattiecību rajons.

Šurp cilvēki pārceļas, lai dzīvotu konfidenciāli un lai tos liktu mierā.

Kas nav? Lūsija iesildās savam uzdevumam. Viņa pazīst šo pašapmierināto, asinis stindzinošo bagātnieku cilti un tēlo naivulīti. Jūsu mājas nav vai kaimiņattiecību nav?

Kas nav? Sievietes naidīgumu aši aizstāj samulsums. Par ko jūs runājat?

Par to, kas notika kaimiņos manā mājā. Viņš atgriezās, Lūsija atbild, it kā sieviete precīzi zinātu, par ko viņa runā. Varētu būt agri šorīt no rīta, bet es neesmu pārliecināta, jo lielāko daļu vakardienas un nakti pavadīju ārpus pilsētas un tikko ar helikopteru nolaidos Bokā. Esmu pārliecināta, ka zinu, ko viņš vajā, bet es raizējos par jums. Tas pavisam noteikti nebūtu taisnīgi, ja jūs pārsteigtu nesagatavotu, ja saprotat, par ko es runāju.

Ak, kaimiņiene saka, un viņai ir ļoti jauka laiva, novietota dokā pie jūras dambja aiz mājas, un tā lieliski zina, kas ir ķīļūdens, cik bēdīgi un, iespējams, destruktīvi ir būt tajā iestigušai. Kā jūs varat būt policiste un dzīvot tādā mājā? kaimiņiene jautā, neskatīdamās Lūsijas laškrāsas Vidusjūras stila savrupmājas virzienā. Kāds helikopters? Nesakiet, ka jums ir ari helikopters.

Ak kungs, jūs esat tuvu patiesībai, Lūsija saka ar rezignētu nopūtu. Tas ir garš stāsts. Viss ir saistīts ar Holivudu, saprotiet. Ziniet, es tikko šurp pārcēlos no Holivudas. Man vajadzēja palikt Beverlihilzā, kur ir mana īstā vieta, bet šī sasodītā filma, atvainojiet par izteicienu.

Nu, esmu pārliecināta, jūs esat dzirdējusi visu par to, kas notiek, kad esi iesaistījies kino, un kas tik nenotiek, kad ir ieplānots filmēt ārpus studijas.

Kaimiņos? Viņas acis plaši ieplešas. Kaimiņos jūsu mājā uzņem filmu?

Es patiešām nedomāju, ka tā būtu laba doma mums te ārā sarunāties. Lūsija piesardzīgi paskatās apkārt. Vai jūs neiebilstat, ja es ieiešu? Bet jums jāapsola, ka tas viss paliks starp mums, meitenēm. Ja kaut vārds tiks izpausts… nu, jūs jau varat iedomāties.

Ha! Sieviete norāda ar pirkstu uz Lūsiju un velta viņai platu smaidu. Es jau zināju, ka jūs esat slavenība.

Nē! Lūdzu, nesakiet, ka es esmu tik caurskatāma! Lūsija notēlo šausmas, ieiedama minimāli mēbelētā, pilnīgi baltā viesistabā ar stikla sienu divu stāvu augstumā, tā nolūkojas uz granīta izklāto iekšpagalmu, baseinu un divdesmit septiņas pēdas garo ātrlaivu; Lūsija stipri šaubās, ka viņas izlutinātā, iedomīgā kaimiņiene zina, kā to iedarbināt, nemaz jau nerunājot par vadīšanu. Laivas vārds ir Norunāts , bet mītnes osta, domājams, ir Lielā Kaimanu sala Kārību jūrā, kur nav ienākuma nodokļu.

Tā tik ir laiva, Lūsija saka, kad viņas apsēžas uz baltajām mēbelēm, kas šķiet kā pakārtas starp ūdeni un debesīm. Viņa noliek savu mobilo telefonu uz stikla kafijas galdiņa.

Tā ir itāļu. Sieviete pasmaida noslēpumaini un ne īpaši jauki.

Atgādina Kannas, Lūsija saka.

0 jā! Filmu festivāls.

Nē, ne tik daudz to. Ville de Cannes, laivas, jahtas. Tieši aiz vecās kluba ēkas jūs pagriežaties uz Quai numur viens, pavisam blakus Posei-dona un Amfitrita laivu nomām ārpus Marseļas. Jauks puisis, kurš tur strādā, Pols, brauc ar koši dzeltenu, vecu pontiaku, kas Francijas dienvidiem ir savāds skats. Jūs paejat garām noliktavu blokiem, pagriežaties uz Quai numur četri un ejat līdz galam pretī bākai. Es nekad savā dzīvē neesmu redzējusi tik daudz Mangustu un Leopardu. Reiz man bija Zodiaks ar visai spēcīgu suzuki dzinēju. Bet tik liela laiva? Kuram gan ir laiks? Nu, varbūt jums ir. Viņa cieši noskatās uz sauszemē novietoto ātrlaivu. Protams, šerifa departaments un muitas dienests jūs kārtīgi paņems ciet, ja šeit brauksiet ar to ātrāk par desmit jūdzēm stundā. Dāma ir bezpalīdzīga. Viņa ir skaista, bet ne tā, kā Lūsija uzskatītu par pievilcīgu. Viņa izskatās ļoti bagāta, izlutināta un atkarīga no botulīna, kolagēna, siltuma procedūrām un citiem jauniem brīnumiem, ko piedāvā dermatologi. Iespējams, ir pagājuši vairāki gadi, kopš viņa spēja saraukt pieri. Taču viņai nav nepieciešamas negatīvas sejas grimases. Viņas sejai izskatīties dusmīgai vai niķīgai būtu lieki.

Kā jau teicu, esmu Tīna. Un jūs esat…

Varat saukt mani par Keitu. Tā mani sauc draugi, atbild bagātā, izlutinātā dāma. Es šajā mājā dzīvoju septiņus gadus, un ne reizi šeit

nav bijis nekādu problēmu, tikai ar Džefu, par kuru es ar prieku paziņoju, ka viņš tagad uz dzīvi ir apmeties nekur citur kā Kaimanu salās.

Šķiet, tas, ko jūs man sakāt, ir tas, ka jūs patiesībā neesat policiste.

Keita, es no tiesas atvainojos, ja nedaudz maldināju jūs, taču es nezināju, ko vēl lai izdaru, lai jūs pienāktu pie durvīm.

Es redzēju žetonu.

Jā, es to turēju paceltu, lai jūs redzētu. Tas nav īsts… ne gluži. Bet, kad es gatavojos lomai, es to, cik vien iespējams, izdzīvoju, un mans režisors ieteica, lai es ne tikai ievācos mājā, kur filmēsim, bet lai ari nēsāju žetonu un braucu ar tādām pašām mašīnām, ar kādām brauc īpašie aģenti, un daru visu pārējo.

Es to zināju! Keita atkal raida pirkstu uz viņu. Sporta mašīnas. Ā! Tas viss pieder pie jūsu lomas, vai ne? Viņa iekārto savu garkājaino, tievo ķermeni atpakaļ lielajā, baltajā krēslā un uzčubina klēpī spilvenu. Tomēr jūs neizskatāties pazīstama.

Es cenšos neizskatīties.

Keita mēģina saraukt pieri. Bet es domāju, ka jums būtu vismaz nedaudz jāizskatās pazīstamai. Un es tā kā tā nevaru iedomāties, kas jūs esat. Una, kas?

Mangusta. Viņa nosauc savas mīļākās laivas nosaukumu, diezgan pārliecināta, ka kaimiņiene nesasaistīs Mangustu ar iepriekšējiem komentāriem par Kannām, bet drīzāk domās, ka Mangusta izklausās pazīstami kaut kādā ziņā pazīstami.

Patiesībā, jā, esmu dzirdējusi šo vārdu. Liekas. Varbūt, Keita nedroši bilst.

Es neesmu bijusi daudzās, ne ari lielās lomās, lai gan dažas filmas ir bijušas lielas. Varētu teikt, šī ir mana iespēja. Es sāku ar trešās šķiras Brodvejas izrādēm un tad pārmetos uz trešās šķiras filmām, ko vien varēju dabūt. Un es tikai ceru, ka jūs nesajuksiet prātā, kad visas tās smagās mašīnas un viss pārējais te ievelsies, bet, par laimi, tas nenotiks līdz vasarai, un tas var pavisam nenotikt šīs trakās personas dēļ, kas rādās mums šeit sekojam.

Cik žēl. Keita paliecas uz priekšu lielajā, baltajā krēslā.

Gluži manas domas.

Vai dieniņ! Keitas acis satumst, un viņa izskatās noraizējusies.

No rietumu krasta? No turienes viņš jums visiem seko? Jūs sacījāt, ka jums ir helikopters?

Esmu diezgan droša, Lūsija atbild. Ja jūs nekad neesat vajāta, tad nevarat pa īstam saprast, kas tas par murgu. Es to nevienam nenovēlu. Es iedomājos, ka braukt šurp mums būtu vislabāk. Bet kaut kādā veidā viņš mūs atrada un izsekoja. Esmu pārliecināta, ka tas ir viņš. Diezgan pārliecināta. Dievs palīdzi, ja mums tagad ir divi vajātāji, tādēļ es ceru, ka tas ir viņš. Un, jā, kad nepieciešams, es pārvietojos ar helikopteru, bet ne jau visu ceļu no rietumu krasta.

J ū s vismaz nedzīvojat viena, Keita iesakās.

Mana dzīvokļa biedrene cita aktrise tikko izvācās un devās atpakaļ uz rietumiem. Vajātāja dēļ.

Un kā ar jūsu izskatīgo draugu? Patiesībā, es iepriekš prātoju, vai tik viņš nav aktieris, kāda slavenība. Mēģinu tikt skaidrībā par to, kasviņš ir. Keita grēcīgi pasmaida. Holivuda viņam ir uz sejas uzrakstīta. Kur viņš ir iesaistījies?Pārsvarā nepatikšanās.

Nu, ja viņš tev dara pāri, dārgumiņ, tad tikai nāc šurp pie Keitas. Kaimiņiene papliķē spilvenu sev klēpī. Es zinu, kas dažkārt ir darāms. Lūsija paskatās ārā uz Norunāts, kas gara, gluda un balta mirdz saulē. Viņa prāto, vai Keitas bijušais vīrs ir palicis bez laivas un Kaimanu salās slēpjas no IRS*. Viņa saka: Pagājušajā nedēļā tas ķertais ienāca manā īpašumā, vai vismaz es domāju, ka tas bija viņš. Es tikai prātoju… Keitas nostieptā seja neko nepauž. Ak, viņa pēc tam saka. Tas, kurš jūs visus vajā? Kāpēc jautājat? Es viņu neredzēju, ne jau tā, lai to zinātu. Tomēr ir jau daudz cilvēku, kas klaiņo apkārt, visi tie dārza uzkopēji, baseina ļaudis, būvstrādnieki un tā tālāk. Bet es ievēroju visas tās policijas mašīnas un ātro palīdzību. Tas mani pārbiedēja līdz nāvei. Tādas lietas izposta rajonu.

-TЈtad jūs bijāt mājās. Mana dzīvokļa biedrene bijusī dzīvokļa biedrene palika gultā paģiru dēļ. Viņa, iespējams, bija izgājusi ārā pasēdēt saulē.

IRS finanšu pārvalde, kuras pārziņā ir nodokļu maksājumu kontrole.

Jā. Es redzēju viņu sēžam.

Jūs redzējāt?

0 jā, Keita atbild. Es atrados augšstāvā vingrošanas telpā, nejauši paskatījos lejā un redzēju viņu iznākam pa virtuves durvīm. Es atceros, ka viņa bija ģērbusies pidžamā un halātā. Un tagad, kad jūs sakāt, ka viņai bija paģiras, tas visu izskaidro.

Vai atceraties, cikos tas bija? Lūsija jautā, kamēr viņas mobilais telefons uz kafijas galdiņa turpina ierakstīt viņu sarunu.

Ļaujiet padomāt. Deviņos? Apmēram. Keita norāda sev aiz muguras uz Lūsijas mājas pusi. Viņa apsēdās pie baseina.

Un kas tālāk?

Es biju uz trenažiera, viņa saka, un Keitas domas rit tikai ap viņu pašu. Tā, manuprāt, manu uzmanību novērsa kāds no rīta šoviem. Nē, es runāju pa telefonu. Es atceros, kā paskatījos ārā, un viņa bija aizgājusi, acīmredzot iegāja atpakaļ mājā. Es gribēju teikt, ka viņa ilgi neuzturējās ārā.

Cik ilgi jūs bijāt uz trenažiera, un vai jums nebūtu iebildumu parādīt savu vingrošanas telpu, lai es varētu precīzi redzēt, kur jūs atrādāties, kad redzējāt viņu?

Protams, ejam augšā, dārgumiņ. Keita pieceļas no sava lielā, baltā krēsla. Kā ar kaut ko iedzeramu? Manuprāt, es tagad varētu iedzert nedaudz mimozas*, ar visiem šiem stāstiem par vajātājiem un lielām, trokšņainām kino kravas mašīnām, kas te ievelsies, un helikopteriem un visu pārējo. Ar šo trenažieri es parasti darbojos trīsdesmit minūtes.

Lūsija paceļ no kafijas galdiņa savu mobilo telefonu. Es dzeršu to pašu, ko jūs, viņa saka.

15

Pulkstenis ir pusdivpadsmit, kad Skarpeta sastop Marīno pie īrētās mašīnas viņas kādreizējās ēkas stāvvietā. Tumšie mākoņi viņai atgādina niknas dūres, kas vicinās pa debesīm, un saule ienirst un iznirst aiz tiem, un pēkšņa vēja pūsma tvarsta viņu drēbes un matus.

Vai Fīldings brauc kopā ar mums? Marīno jautā, atslēgdams SUV. Pieļauju, tu gribi, lai es stūrēju. Kaut kāds kuces dēls turējis viņu un nosmacējis. Nolādētais maita. Tā nogalināt bērnu. Viņam bija jābūt

* Mimoza kokteilis no šampanieša vai dzirkstošā vīna un apelsīnu sulas.

visai lielam, tu tā nedomā? Lai noturētu meiteni nospiestu uz leju un viņa nevarētu pakustēties?

Fīldings nebrauks. Tu vari stūrēt. Kad nevari paelpot, tu kriti panikā un ellišķīgi cīnies. Viņas uzbrucējam nebija jābūt milzīgam, bet viņam bija jābūt pietiekami lielam un stipram, lai noturētu meiteni nospiestu, lai piespiestu viņu. Vairāk nekā iespējams, ka viņai bija mehāniska asfiksija, nevis nosmacēšana.

Un to vajadzētu ar viņu pašu izdarīt, kad noķers. Lai pāris milzīga auguma cietuma uzraugu piespiež viņu un pasēž uz viņa krūtīm tā, ka viņš nevar paelpot. Redzēsim, kā viņam tas patiks. Viņi iekāpj mašīnā, un Marīno iedarbina dzinēju. Es piesakos par brīvprātīgo. Ļaujiet man to paveikt! Jēzus, nodarīt ko tādu bērnam.

Pietaupīsim šo "Nogalināt viņus visus, lai Dievs tos izšķiro" daļu vēlākam laikam, viņa saka. Mums ir daudz darāmā. Ko tu zini par māmulīti?

Tā kā Fīldings nebrauc, es pieņemu, ka tu viņai piezvanīji.

Es viņai teicu, ka vēlos aprunāties, un tāda aptuveni bija visa mūsu saruna. Viņa pa telefonu izklausījās nedaudz dīvaina. Viņa domā, ka Džilija nomira no gripas.

Vai tu viņai pateiksi?

Es nezinu, ko viņai pateikšu.

Nu, viens ir skaidrs. Federāļi būs sajūsmā, kad uzzinās, ka tu atkal dodies mājas vizītēs, dok. Nekas viņus nesajūsmina vairāk par savu āķu iemešanu nāves lietās, kas nav viņu darīšana, un tad parādies tu un dodies savās nolāpītajās mājas vizītēs. Viņš smaida, lēnām braukdams cauri pārpildītajai stāvvietai.

Skarpetu neuztrauc federāļu domas. Viņa skatās ārā uz savu kādreizējo ēku, sauktu par Biotehs II, uz tās tīro, pelēko formu; tā ir apdarināta ar tumši sarkaniem ķieģeļiem un nosegta morga nišām, kas viņai atgādina baltu iglu. Tagad, kad viņa ir atgriezusies, tad tikpat labi būtu te varējusi uzturēties visu laiku. Viņai nešķiet savādi, ka dodas uz nāves gadījuma vietu, kas, visticamāk, ir nozieguma vieta, Ričmondā, Virdžīnijā, un viņu neuztrauc, ko par šīm mājas vizītēm domā FIB vai doktors Markuss, vai vēl kāds cits.

Man ir tāda sajūta, ka arī tavs čoms doktors Markuss būs sajūsmā, Marīno sarkastiski piebilst, it kā sekotu viņas domām. Vai tu viņam pateici, ka Džilija ir noslepkavota?

Nē, viņa atbild.

Skarpeta nebija pūlējusies uzmeklēt doktoru Markusu un aprunāties ar viņu pēc tam, kad bija tikusi galā ar Džiliju Polsoni, visu novākusi, pārģērbusies atkal kostīmā un apskatījusies dažus detalizētus slaidus. Fīldings pats varēs izstāstīt doktoram Markusam faktus un nodot, ka viņa ar prieku vēlāk par visu informēs un ka nepieciešamības gadījumā ir sazvanāma pa mobilo telefonu, bet doktors Markuss nezvanīs. Viņš vēlas pēc iespējas mazāk būt saistīts ar Džilijas Polsones lietu, un tagad Skarpeta saprot, ka viņš jau labu brīdi pirms sazināšanās ar Skarpetu

Floridā bija izlēmis, ka nebūtu nekāda labuma no šīs četrpadsmit gadus vecās meitenes nāves. Džilijas bojāeja draud ar vienām vienīgām nepatikšanām, ja nekas netiks darīts to novēršanai, un kas gan var būt vēl labāka izvairīšanās no nepatikšanām, ja ne viņa kašķīgās priekšgājējas zibensnovedējas Skarpetas izsaukšana? Doktoram Markusam droši vien jau no paša sākuma bija aizdomas, ka Džilija Polsone bija noslepkavota, taču kaut kādu iemeslu dēļ viņš nolēma nesmērēt rokas

ar šo lietu.

Kas ir detektīvs? Skarpeta jautā Marīno, kamēr viņi gaida satiksmes mazināšanos uz 1-95 autostrādes, lai pārbrauktu uz 4. ielu. Kāds, ko mēs pazīstam?

Ne-e. Viņa nebija šeit, kad bijām mēs. Viņš ierauga spraugu starp mašīnām un iespiež pedāli grīdā, iedrāzdamies labajā joslā. Tagad, kad Marīno ir atpakaļ Ričmondā, viņš brauc tāpat, kā kādreiz mēdza šeit braukt tas ir tāpat, kā viņš brauca, kad sāka strādāt par policistu Ņujorkā.

Kaut ko par viņu zini?

Pietiekami.

Liekas, tu taisies nēsāt to cepuri visu dienu, viņa saka.

Kāpēc ne? Tev ir labāka cepure, ko man nēsāt? Turklāt Lūsijai patiks, ka es nēsāju viņas cepuri. Vai tu zināji, ka policijas galvenā pārvalde ir pārcelta citur? Tā vairs nav Devītajā ielā, tā tagad atrodas lejā pie Džefersona hoteļa vecajā Lauksaimniecības ministrijas ēkā. Bet citādi policijas departaments nav mainījies, izņemot krāsojumu uz trafaretajām mašīnām, un viņiem ari ir atļauts nēsāt beisbola cepures kā NYPD*.

Liekas, beisbola cepures te ir uz palikšanu.

Hm. Tad nu negaudies vairs par manējo.

Kas tev pateica, ka ir iesaistījies FIB?

Detektīvs. Viņa vārds ir Braunings, šķiet normāls vecis, bet ar slepkavībām viņš strādā neilgi, un lietas, pie kurām viņš ir strādājis, ir no pilsētvides atjaunošanas pasugas. Viens sūdabrālis nošauj citu sūdabrāli. Marīno atšķir piezīmju bloku un, braucot cauri pilsētai Brodstritas virzienā, ieskatās tajā. Ceturtdien, ceturtajā decembri, viņš saņem izsaukumu uz nāves gadījuma vietu un dodas uz adresi Fenā, kur tagad braucam mēs. Tā ir netālu no tās vietas, kur kādreiz bija Stjuarta Loka slimnīca, pirms to pārvērta par dārgu kooperatīvo dzīvokļu māju. Vai tu to zināji? Tas notika pēc tavas aizbraukšanas. Tu gribētu dzīvot kādreizējā slimnīcas palātā? Paldies, nē.

Vai tu zini, kāpēc FIB ir iesaistīts, vai ari man vēl jāgaida līdz šai sadaļai? viņa jautā.

Ričmondā tos uzaicināja. Tā ir tikai viena no lietām, kam nav jēgas. Man nav ne jausmas, kāpēc Ričmondas P. D. uzaicināja federāļus bāzt savus degunus un kādēļ federāļi to vēlas darīt.

Ko Braunings domā?

Viņš nav īpaši daudz iepazīstināts ar šo lietu. Domā, ka meitenei droši vien bija lēkme vai kas tamlīdzīgs.

Viņš nepareizi domā. Kas ir ar māti?

Ar viņu ir nedaudz citādi. Es vēl līdz tam tikšu.

Un tēvs?

Šķīries, dzīvo Čārlstonā, Dienvidkarolīnā, ārsts. Ironiski, vai ne?

Ārstam būtu sasodīti labi jāzina, kāds ir morgs, un te nu viņa mazā meitiņa divas nolādētas nedēļas guļ morgā līķu maisā, jo viņi nevar izlemt, kurš rīkos bēres un kur meiteni apglabās, un, Dievs vien zina, par ko vēl viņi plūcas.

Es drīzumā nogrieztos pa labi uz Greisu, Skarpeta saka. Un tad brauktu taisni uz priekšu.

Paldies, Magelān. Visus tos gadus es braukāju pa pilsētu. Kā gan es to būtu varējis darīt bez tavas navigācijas?

Es vispār nezinu, kā tu funkcionē bez manis. Pastāsti vairāk par Brauningu. Ko viņš atrada, nonācis Polsonu mājā?

Meitene gulēja gultā uz muguras, ģērbusies pidžamā. Māte bija histērijā, kā jau tu to vari iedomāties.

Vai viņa bija zem segas?

Sega bija atmesta, faktiski tā atradās uz grīdas, un māte teikusi Brauningam, ka tā sega bijusi, kad viņa atgriezusies mājās no aptiekas.

Bet viņai ir problēmas ar atmiņu, kā jau tu to droši vien zini. Es domāju, viņa melo.

Par ko?

Neesmu pārliecināts. Es pamatojos uz to, ko Braunings man stāsta pa telefonu, tas nozīmē, kolīdz es ar māti parunāšu, sākšu visu no jauna.

Kā ir ar pierādījumiem par ielaušanos mājā? Skarpeta jautā.

Vai ir kaut kas, kas ļautu mums domāt par ielaušanos?

Acīmredzot nebija nekā tāda, kas liktu Brauningam domāt par ielaušanos. Kā jau teicu, viņš nav īpaši iesaistīts. Tā nekad nav laba lieta. Ja detektīvs nav iesaistīts, tad nozieguma vietas tehniķi arī droši vien nav iesaistīti. Ja tu nedomā, ka kāds ir ielauzies, kur, pie velna, tu sāc meklēt pirkstu nospiedumus, piemēram?

Tikai nesaki, ka viņi pat to neizdarīja.

Kā jau teicu, kad nonākšu tur, sākšu visu no sākuma.

Tagad viņi atrodas apvidū, sauktā par Fenas rajonu, kurš bija pievienots pilsētai drīz vien pēc Pilsoņu kara un ar laiku tam deva palamu Vēdeklis, jo tam bija vēdekļa forma. Šauras ieliņas aizvijas un izbeidzas bez iemesla, un tām ir tādi sulīgi nosaukumi kā Zemeņu, Ķiršu un Plūmju iela. Vairums māju un rindu māju tika restaurētas līdz savai sākotnējai šarmantajai greznībai ar plašām verandām, klasiskām kolonnām un smalkiem dzelzs kalumiem. Polsonu māja ir mazāk ekscentriska par vairākumu citu, pieticīga izmēra miteklis ar vienkāršām līnijām, līdzenu ķieģeļu fasādi, priekšējo verandu un zilganpelēku jumtu uz neīsta mansarda, kas Skarpetai atgādina tablešu pudelītes cepurīti.

Marīno apstājas mājas priekšā blakus zilam minivenam, un viņi izkāpj. Viņi dodas pa ķieģeļu celiņu, kas ir vecs un vietām apdilis, gluds un slidens. Vēlais rīts ir nomācies un auksts, un Skarpeta nebūtu pārsteigta, ieraugot nedaudz sniega, bet viņa cer, ka nebūs ledaina lietus.

Šī pilsēta nekad nav pielāgojusies nelabvēlīgiem ziemas laika apstākļiem, un, tikai vien pieminot sniegu, ričmondieši uzlido visiem pilsētas pārtikas veikaliem un tirgiem. Elektrības līnijas ir virs zemes un neturas ilgi, kad lielos, vecos kokus postošie vēji un smagā ledus piedurkne izrauj ar saknēm vai nolauž, tādēļ Skarpeta patiesi cer, ka ledaina lietus nebūs, kamēr viņa ir pilsētā.

Misiņa klauvēklim uz melnajām parādes durvīm ir ananasa forma, un Marīno to trīs reizes paklaudzina. Tā skaļā, asā žvadzoņa izbiedē un šķiet vienaldzīga pret apmeklējuma iemeslu. Atskan ātru soļu troksnis, un durvis plaši atveras. Sieviete durvju otrā pusē ir maza un tieva, un viņas seja ir pietūkuši, it kā viņa nepietiekami ēstu, bet stipri dzertu un daudz raudātu. Labākās dienās viņa, iespējams, bija skaista, paskarba izskata blondīne.

Ienāciet, viņa saka, degunu piesegusi. Esmu saaukstējusies, bet neesmu lipīga. Viņas aizmiglotās acis aizkustina Skarpetu. Bet kas gan es esmu, lai to teiktu ārstam? Pieņemu, jūs esat ārste, tā ārste, ar kuru es nupat runāju. Tas ir drošs pieņēmums, jo Marīno ir vīrietis un ģērbies melnās darba drēbēs un LAPD beisbola cepurē.

Esmu doktore Skarpeta. Keja pasniedz viņai roku. Man ļoti žēl par Džiliju.

Polsones kundzes acis iemirdzas no asarām. Ienāksiet, vai ne?

Pēdējā laikā neesmu bijusi diez kāda mājsaimniece. Es tikko pagatavoju kafiju.

Laba doma, Marīno saka un stādās priekšā. Detektīvs Braunings runāja ar mani. Bet es domāju, ja nav iebildumu, sāksim no paša sākuma.

Kādu kafiju jūs dzerat?

Marīno pietiek saprāta neteikt savu parasto frāzi: kā savas sievietes, saldas un baltas.

Melnu, Skarpeta saka, un viņi seko Polsones kundzei līdzi pa gaiteni, apšūtu ar veciem priedes dēļiem, un garām omulīgai, mazai dzīvojamai istabai ar tumši zaļām ādas mēbelēm un misiņa kamīna piederumiem. Viesistaba paliek pa labi no viņiem. Kreisajā pusē atrodas kokaini oficiāla viesistaba, kas neizskatās izmantota, un, ejot garām, Skarpetai uzplūst dzestrums.

Atļausiet paņemt jūsu mēteļus? Polsones kundze jautā. Te nu es esmu jautāju par kafiju, kad jūs esat pie ieejas durvīm, un jautāju par mēteļiem, kad nonākam virtuvē. Neņemiet ļaunā. Es pēdējā laikā nejūtos labi.

Abi novelk mēteļus, un viņa tos pakar virtuvē uz koka tapiņām. Skarpeta ievēro koši sarkanu, ar rokām adītu šalli uz vienas no tapiņām un nez kāpēc prāto, vai tā nevarētu būt Džilijas šalle. Virtuve pēdējo gadu desmitu laikā nav remontēta, un tajā ir vecmodīga, melnbalti rūtota grīda un veca, balta mājsaimniecības tehnika. Virtuves logs paveras uz šauru pagalmu ar koka žogu, un aiz žoga tālākās malas slejas zems, zilganpelēks jumts ar vietām iztrūkstošiem kārniņiem, karnīzē sakritušām lapām un saaugušām sūnām.

Polsones kundze ielej kafiju, un viņi sēž pie koka galda pie loga, kas paver skatu uz pretējo žogu un sūnām apaugušo zilpelēko jumtu. Skarpeta ievēro, cik tīra un kārtīga ir virtuve, ar katlu un pannu pakaramo, kas uz dzelzs āķiem karājas virs miesnieka bluķa un drenāžas dēļa, un tukšu, tīru izlietni. Uz galda virsmas blakus papīra dvieļu ritulim viņa redz bezrecepšu atklepošanas sīrupa pudelīti. Skarpeta malko melno kafiju.

Nezinu, ar ko sākt, Polsone saka. Turklāt es patiesībā nemaz nezinu, kas jūs esat. Vienīgi, kad detektīvs Braunings šorīt piezvanīja, viņš sacīja, ka jūs esat eksperti, iebraukuši no citurienes, un jautāja, vai es būšu mājās. Tad piezvanījāt jūs. Viņa paskatās uz Skarpetu.

Tātad Braunings zvanīja jums, Marīno saka.

Viņš ir bijis gana jauks. Viņa skatās uz Marīno, un, šķiet, viņš to ir ieinteresējis. Es nezinu, kādēļ visi šie ļaudis… Nu, liekas, es daudz ko nezinu. Viņas acis atkal pieplūst asarām. Man būtu jābūt pateicīgai. Nespēju iedomāties, ja, notiekot šai nelaimei, visiem būtu vienalga.

Ļaudīm tas noteikti nav vienalga, Skarpeta saka. Tieši tādēļ mēs esam šeit.

Kur jūs dzīvojat? Sievietes skatiens fiksējas uz Marīno, un, uzmanīgi skatīdamās, viņa paceļ savu krūzi un iedzer malku kafijas.

Bāzējamies Dienvidfloridā, nedaudz uz ziemeļiem no Maiami, Marīno atbild.

Ā. Domāju, jūs varbūt esat no Losandželosas. Viņa paceļ acis uz Marīno cepuri.

Mums ir sakari ar Losandželosu, viņš atbild.

Tas ir pārsteidzoši, sieviete saka, bet neizskatās pārsteigta, un Skarpeta sāk manīt vēl kaut ko pavīdam Polsonē kādu citu būtni, kas saritinājusies snauž viņā. Mans telefons tikpat kā nepārstāj zvanīt, daudz reportieru vesels lērums to ļaužu. Viņa pagriežas otrādi savā krēslā, norādīdama uz mājas priekšu. Lielā televīzijas mašīna ar to garo antenu vai, vienalga, kas tas ir. Tas nudien ir nepiedienīgi. Protams, tā FIB aģente citudien bija šeit un sacīja, ka tas viss ir tādēļ, ka neviens nezina, kas noticis ar Džiliju. Viņa teica, ka nav tik slikti, kā varētu būt, nezin ko tas nozīmēja. Viņa teica, ka redzējusi daudz sliktākus gadījumus, bet es nezinu, kas varētu būt vēl sliktāk.

Varbūt viņa runāja par publicitāti, Skarpeta laipni saka.

Kas var būt sliktāks par to, kas notika ar manu Džiliju? Polsone jautā, slaucīdama acis.

Kas, pēc jūsu domām, notika ar viņu? Marīno vaicā, īkšķi braucīdams gar kafijas krūzes maliņu.

Es zinu, kas ar viņu notika. Viņa nomira no gripas, Polsone atbild. Dievs paņēma viņu sev līdzi uz mājām. Es nezinu, kāpēc. Kaut man kāds varētu to pateikt.

Citi cilvēki, liekas, nav pārliecināti, ka viņa mirusi no gripas, Marīno iebilst.

Tādā pasaulē mēs dzīvojam. Visi vēlas drāmu. Mana mazā meitiņa bija nolikusies ar gripu. Daudzi cilvēki šogad ir nomiruši no gripas.

Viņa paskatās uz Skarpetu.

Polsones kundze, Skarpeta saka, jūsu meita nenomira no gripas. Esmu pārliecināta, ka jums to jau teica. Jūs taču runājāt ar doktoru Fīldingu, vai ne?

0, jā. Mēs runājām pa telefonu uzreiz pēc tam, kad tas notika. Bet es nezinu, kā var pateikt, ja kāds ir miris no gripas. Kā to iespējams pateikt pēc fakta, kad cilvēks vairs neklepo un viņam nav drudža, un viņš nevar paust sūdzības par pašsajūtu? Viņa sāk raudāt. Kad es izgāju nopirkt klepus sīrupu, Džilijai bija aptuveni trīsdesmit astoņu grādu temperatūra un viņa gandrīz vai smaka no klepus. Tas arī viss, ko es izdarīju aizbraucu līdz CVS aptiekai Kerīstrītā, lai paķertu vēl klepus sīrupu. Skarpeta vēlreiz pamet skatienu uz pudelīti uz galda. Viņa domā par slaidiem, ko skatījās Fīldinga kabinetā īsi pirms izbraukšanas uz Polsones māju. Mikroskopā bija redzama fibrinu un limfocītu paliekas un makrofagi plaušu audu daļās, un alveolas bija atvērtas. Džilijai bija perēkļveida bronhopneimonija parasta gripas komplikācija, īpaši raksturīga gados vecākiem cilvēkiem un bērniem, ārstējama un ne tik nopietna, lai bojātu plaušu funkcijas.

Polsones kundze, mēs varam noteikt, vai jūsu meita nomira no gripas, Skarpeta saka. Mēs to varētu noteikt pēc viņas plaušām.

Viņa nevēlas ieslīgt sīkumos par to, cik vienveidīgas vai sacietējušas, kunkuļainas un iekaisušas būtu Džilijas plaušas, ja viņa nomirtu no akūtas bronhopneimonijas. Vai jūsu meita dzēra antibiotikas?

0, jā. Pirmajā nedēļā viņa dzēra. Polsone pasniedzas pēc savas kafijas. Es no tiesas domāju, ka viņai kļūst labāk. Man kaut kā likās, ka viņai bija palikusi tikai saaukstēšanās, ziniet. Marīno pagrūž atpakaļ savu krēslu. Neiebilstat, ja atstāšu jūs abas aprunāties? viņš jautā. Gribu palūkoties apkārt, ja jums nekas nav pretī.

Es nezinu, uz ko te var lūkoties. Bet ejiet! Jūs neesat pirmais, kas te ienāk un vēlas palūkoties apkārt. Viņas guļamistaba atrodas mājas galā.

Es atradīšu. Viņš iziet ārā, zābakus smagi sperdams uz vecās koka grīdas.

Džilijai bija kļuvis labāk, Skarpeta saka. Par to liecina viņas plaušu izmeklēšana.

Nu, viņa aizvien vēl bija vārga un nespēcīga.

Viņa nenomira no gripas, Polsones kundze, Skarpeta viņai stingri saka. Svarīgi, lai jūs to saprastu. Ja viņa būtu nomirusi no gripas, man nevajadzētu šeit atrasties. Es cenšos palīdzēt, un man ir nepieciešams, lai jūs atbildētu uz dažiem jautājumiem.

J ū s neizklausāties pēc vietējās.

Es nāku no Maiami.

Ā. Un tur jūs joprojām dzīvojat nudien tuvu. Es vienmēr esmu gribējusi aizbraukt uz Maiami. īpaši, kad laiks ir tāds kā tagad drūms un tā tālāk. Polsone pieceļas ieliet vēl kafiju un pārvietojas ar grūtībām ejot līdz kafijas aparātam blakus klepus sīrupa pudelītei, viņas kājas ir stīvas. Skarpeta iztēlojas Polsoni nospiežam meitu ar seju uz leju, to nevar izslēgt kā iespējamību, taču Skarpetai tas šķiet maz ticams.

Māte nesver daudz vairāk par savu meitu, bet tas, kurš nospieda Džiliju, bija pietiekami smags un spēcīgs, lai neļautu viņai stipri cīnīties, neradot vairāk ievainojumu, nekā viņai bija. Bet Skarpeta neizslēdz, ka Polsone nogalinājusi Džiliju. Viņa to nevar izslēgt, lai kā arī gribētu.

Kaut es būtu varējusi aizvest Džiliju uz Maiami vai Losandželosu, vai kādu citu īpašu vietu, Polsone runā. Bet es baidos lidot, un mašīnā man kļūst slikti, tādēļ es nekad nekur īpaši neesmu bijusi. Un tagad es domāju, kaut būtu mēģinājusi saņemties.

Viņa pabīda kafijas kannu, un tā trīc viņas mazajā, tievajā rokā.

Skarpeta turpina skatīties uz Polsones rokām, uz plaukstas locītavām un pārējām neapsegtajām vietām uz ādas, lūkojot, vai nav kādi veci skrāpējumi vai nobrāzumi, vai citi ievainojumi. Taču ir pagājušas jau divas nedēļas. Viņa ieskribelē pierakstu blokā, ka jānoskaidro, vai Polsonei nevarēja būt kādi ievainojumi, kad policija ieradās nozieguma vietā un to nopratināja.

Kaut es būtu to izdarījusi, jo Džilijai būtu paticis Maiami, visas tās palmas un rozā flamingi, Polsone turpina.

Viņa piepilda krūzes uz galda, un kafija izšļakstās no stikla kannas, kura tiek nolikta atpakaļ uz stipri pilošā kafijas vārāmā aparāta. Šovasar viņa taisījās doties ceļojumā ar savu tēvu. Viņa garlaikoti apsēžas uz ozolkoka krēsla ar taisnu atzveltni. Varbūt vienkārši paliktu ar viņu Čārlstonā, ja neko vairāk. Viņa arī Čārlstonā nekad nav bijusi. Polsone atbalsta elkoņus uz galda. Džilija nekad nav bijusi pludmalē, nekad nav redzējusi okeānu, izņemot bildēs un laiku pa laikam televīzijā, lai gan es viņai neļāvu daudz skatīties televīziju. Vai jūs varat man to pārmest?

Viņas tēvs dzīvo Čārlstonā? Skarpeta jautā, lai gan zina atbildi.

Pagājušajā vasarā pārcēlās atpakaļ uz turieni. Viņš tur ir ārsts, dzīvo lielā mājā pašā ūdensmalā. Ziniet, viņš dzīvo uz tūristu takas. Ļaudis maksā brangu naudu, lai ieietu un paskatītos viņa dārzu. Protams, viņš neko nedara savā dārzā, viņam nerūp tādas lietas. Viņš noalgo cilvēkus, kas palīdz tikt galā ar tamlīdzīgiem darbiem. Viņš noalgo cilvēkus, kas palīdzētu viņam tikt galā ar tādām lietām, ar ko pats nevēlas krāmēties, piemēram, ar bērēm. Viņam ir juristi, kas, ļaujiet jums pateikt, to visu samaitā. Tikai lai ieriebtu man, ziniet. Jo es gribu Džiliju apglabāt šeit Ričmondā, un tieši tādēļ viņš vēlas meitu Čārlstonā.

Kāds ārsts viņš ir?

No visa kā pa druskai ģimenes ārsts. Un viņš ir arī aviācijas ārsts. Jūs zināt, Čārlstonā atrodas tā lielā gaisa spēku bāze, un Frenkam katru dienu pie durvīm stāv rinda, tā viņš man teica. Ak, viņš daudz plātās ar to. Visi piloti ierodas, lai saņemtu lidotāju medicīniskās apskates par septiņdesmit dolāriem katrs. Tādēļ viņam, Frenkam, klājas labi, viņa runā, tik tikko ievelkot elpu starp teikumiem un viegli šūpodamās krēslā.

Polsones kundze, izstāstiet man par ceturtdienu, ceturto decembri. Sāciet ar piecelšanos torit. Skarpeta saprot, pie kā tas novedīs, ja viņa neko neiesāks. Polsone konvulsīvi runās veselu mūžību, apiedama jautājumus un detaļas, kas no tiesas ir svarīgas, un kā apsēsta sūkstīsies par savu šķirto vīru. Cikos jūs torit piecēlāties?

Es vienmēr ceļos sešos. Tātad es piecēlos sešos, nevajadzēja pat modinātājpulksteni, jo man ir iekšējais modinātājs. Viņa pieskaras savai galvai. Ziniet, es piedzimu tieši sešos no rīta un tādēļ mostos sešos no rīta, esmu par to pārliecināta…

Un kas tālāk? Skarpeta necieš iejaukšanos, bet, ja viņa to nedarīs, šī sieviete runās visu atlikušo dienu sarežģītos ekskursos. Vai jūs piecēlāties no gultas?

Kāpēc vaicājat? Protams, es izkāpu no gultas. Es tā vienmēr daru.

Eju uz virtuvi, uzvāru kafiju. Pēc tam es atgriežos savā guļamistabā un kādu bridi palasu Bībeli. Ja Džilijai ir skola, līdz septiņiem piecpadsmit es viņu izvadu ārā pa durvīm ar iesaiņotu lenču un visu pārējo, un kāds no meitas draugiem viņu aizved. Ar to man ir paveicies. Viņai ir draudzene, kuras māte neiebilst pret braukšanu katru ritu.

Ceturtdien, ceturtajā decembrī, pirms divām nedēļām, Skarpeta vada Polsoni atpakaļ tur, kur viņai vajag. Jūs piecēlāties sešos, pagatavojāt kafiju un atgriezāties savā istabā, lai palasītu Bībeli? Kas pēc tam? viņa jautā, Polsonei apstiprinoši mājot ar galvu.

J ū s sēdējāt savā gultā un lasījāt Bībeli? Cik ilgi?

Krietnu pusstundu.

Vai jūs apraudzījāt Džiliju?

Es vispirms lūdzos par viņu, vienkārši Jāvu viņai gulēt, kamēr lūdzos par viņu. Aptuveni bez ceturkšņa septiņos es iegāju pie viņas, un viņa gulēja gultā, satinusies segā. Viņa gulēja uz nebēdu. Polsone sāk raudāt. Es teicu: "Džilija? Mana mazulīte Džilija? Mosties, un uzvārīsim tev karstu kviešu putru." Un viņa atvēra savas skaistās, zilās acis un teica: "Mammu, es pagājušajā naktī klepoju tik stipri, ka krūtis sāp." Tad es aptvēru, ka mums ir beidzies klepus sīrups. Viņa pēkšņi apraujas, lūkodamās ar platām, asarainām acīm. Jocīgi, ka suns visu laiku rēja un rēja. Nezinu, kāpēc līdz pat šim brīdim es par to neiedomājos.

Kāds suns? Vai jums ir suns? Skarpeta neuzkrītoši pieraksta bloknotā. Viņa zina, kā jāskatās un jāklausās, un veikli jāuzskricelē pāris vārdu, ko tikai nedaudzi var izlasīt.

Tā ir otra lieta, kundze saka, un, sākot raudāt stiprāk, viņas balss strauji kāpj un lūpas trīc. Saldumiņš aizbēga! Mīļais Dievs debesīs! Viņa raud stiprāk un spēcīgāk šūpojas savā krēslā. Mazais Saldumiņš bija pagalmā, kad es sarunājos ar Džiliju, un pēc tam vēlāk tas pazuda. Policija vai ātrā palīdzība neaizvēra vārtus. It kā jau tā nebūtu gana slikti. It kā jau tā viss nebūtu pietiekami slikti. Skarpeta lēnām aiztaisa ādas bloknotu un noliek to un pildspalvu uz galda. Viņa skatās uz Polsoni.

Kas Saldumiņš ir par suni?

Viņš bija Frenka suns, un Frenkam viņš nerūpēja. Frenks aizgāja, ziniet, pirms nepilniem sešiem mēnešiem manā dzimšanas dienā. Vai tas nav nejauki pret citu cilvēku? Un viņš teica: "Paturi Saldumiņu, ja negribi, lai viņš nonāk uz ielas."

Kāds suns ir Saldumiņš?

Viņš nekad nerūpējās par to suni, un ziniet, kāpēc? Jo viņš nekad ne par vienu nerūpējās, tikai par sevi pašu. Tāpēc. Tagad Džilija mīl to suni, vai dieniņ, kā mīl. Ja viņa zinātu… Asaras tek pa Polsones vaigiem, un viņas mēle, izbāžoties no mutes un nolaizot lūpas, ir maza un sārta. Ja Džilija uzzinātu, tas salauztu viņas mazo sirsniņu.

Polsones kundze, kāds suns ir Saldumiņš, un vai jūs ziņojāt par viņa pazušanu?

Ziņoju? Viņa pamirkšķina acis, uz bridi koncentrēdama skatienu, un gandrīz iesmejas, izmezdama: Kam? Policijai, kas viņu izlaida? Nu, es nezinu, vai to varētu nosaukt par ziņošanu, bet es pateicu vienam no policistiem, nevaru pateikt, kuram, katrā gadījumā vienam no viņiem.

Es teicu: "Mans suns ir pazudis!"

Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Saldumiņu? Un, Polsones kundze, es zinu, cik satriekta jūs esat, es patiešām saprotu. Bet vai jūs, lūdzu, nevarētu mēģināt atbildēt uz maniem jautājumiem?

Kāda jums daļa gar manu suni? Liekas, jums nav nekādu darīšanu ar pazudušu suni, ja vien tas nav miris, un pat tad es nedomāju, ka tādi ārsti kā jūs kaut ko iesāktu ar beigtu suni.

Uz mani viss attiecas. Es gribu dzirdēt visu, ko jūs man varat pateikt.

Tieši tad Marīno parādās virtuves durvīs. Skarpeta nav dzirdējusi viņa smagos soļus. Viņa ir pārsteigta, kā viņš spēj nest savu pamatīgo masu uz tajos lielajos zābakos ieautajām kājām, viņai neko nedzirdot.

Marīno, Skarpeta saka, skatīdamās tieši uz viņu. Vai tu kaut ko zini par viņu suni? Viņu suns ir pazudis. Saldumiņš. Viņš ir… Kāds viņš ir? Skarpeta pēc palīdzības paskatās uz Polsoni.

Basets, vēl kucēns, viņa nošņukst.

Dok, man jūs vajag uz minūtīti, Marīno saka.

16

Lūsija paveras apkārt uz dārgo trenažieri un uz logiem trešā stāva vingrošanas telpā. Viņas kaimiņienei Keitai ir viss nepieciešamais, lai saglabātu sevi formā, pašai tikmēr izbaudot iespaidīgo skatu uz piekrastes ūdensceļiem, krasta apsardzes staciju un bāku, un okeānu aiz tās, un skatu uz lielu daļu no Lūsijas privātīpašuma.

Logs vingrošanas zāles dienvidu pusē paveras uz Lūsijas mājas aizmuguri, un tas ir vairāk nekā nedaudz biedējoši aptvert, ka Keita var redzēt gandrīz visu, kas notiek Lūsijas virtuvē, ēdamzonā un dzīvojamā istabā, un ari iekšpagalmā, baseinā un pie dambja. Lūsija paskatās lejā uz šauro taciņu, kas stiepjas gar zemo mūri starp abām mājām, un šī ir tā ciedru skaidu noklātā eja, pa kuru, pēc Lūsijas domām, tas nezvērs gāja, lai iekļūtu pa durvīm pie baseina pa durvīm, ko Henrija atstāja neaizslēgtas. Vai nu tā, vai arī viņš atbrauca ar laivu. Viņa netic, ka viņš atpeldējis, bet tas ir jāņem vērā. Trepes uz dambja ir salocītas un aizslēgtas, bet, ja kāds ir apņēmies piebraukt pie dambja un ierāpties viņas īpašumā, tas noteikti to varētu izdarīt. Aizslēgtas kāpnes atturētu normālu cilvēku, bet ne vajātājus, kramplaužus, izvarotājus vai slepkavas. Cīņai ar šiem cilvēkiem ir ieroči.

Uz galdiņa blakus trenažierim atrodas bezvadu telefons, kas tiek iesprausts tureklī uz sienas. Blakus tureklim ir standarta sienas kontaktligzda, un Lūsija atvelk mugursomas rāvējslēdzēju un izņem raidītāju, kas ir nomaskēts par kontaktdakšas adapteri. Viņa iesprauž to sienas kontaktligzdā. Mazais, nekaitīgais spiegu aprīkojuma priekšmets ir pelēkbalts, tādā pašā maigā krāsā kā kontaktligzda, un nekas tāds, ko Keita varētu ievērot vai raizēties, ja ieraudzītu. Ja viņa nolemj kaut ko tajā ieštepselēt, tad bez problēmām. Pievienots strāvai, tas funkcionētu. Viņa kādu mirkli stāv nekustīgi, tad klausīdamās iziet ārā no vingrošanas zāles. Keitai vēl būtu jābūt virtuvē vai kaut kur pirmajā stāvā. Dienvidu spārnā atrodas galvenā guļamistaba milzīga telpa ar lielu gultu un baldahīnu un masīvu platekrāna televizoru uz sienas pretī gultai. Sienas, kas paveras uz ūdeni, ir no stikla. No šīs vietas Keitai ir perfekts skats uz Lūsijas mājas aizmuguri un ari uz Lūsijas augšstāva logiem. Nav labi, viņa nodomā, raudzīdamās apkārt un pamanīdama tukšu šampanieša pudeli uz grīdas blakus galdiņam, uz kura atrodas netīrs šampanieša pokāls, telefons un mīlestības romāns. Viņas bagātā, ziņkārīgā kaimiņiene var redzēt daudz par daudz no tā, kas varētu notikt Lūsijas mājā, pieņemot, ka žalūzijas ir atvērtas, bet parasti tās nav atvērtas. Paldies Dievam, parasti tās nav atvērtas.

Lūsija domā par to rītu, kad Henrija tika gandrīz nogalināta, un mēģina atcerēties, vai žalūzijas bija atvērtas vai aizvērtas, un viņa pamana telefona turekli apakšā blakus galdiņam un prāto, vai pietiks laika noskrūvēt tam plāksni un nomainīt to. Viņa paklausās liftu un soļus uz kāpnēm, bet nedzird ne skaņas. Viņa nometas uz grīdas, izvilkdama no mugursomas mazu skrūvgriezīti. Skrūves plāksnītes nav ciešas, turklāt tās ir tikai divas, un Lūsija pāris sekundēs tās izskrūvē, klausīdamās, vai nenāk Keita. Viņa nomaina parastu bēškrāsas sienas plāksnīti pret tādu, kas izskatās tieši tāpat, bet patiesībā ir miniatūrs raidītājs, kas viņai ļaus noklausīties visas telefonsarunas, kas norisināsies pa šo telefona līniju. Vēl dažas sekundes, un viņa iesprauž telefona vadu atpakaļ rozetē, pieceļas kājās un iziet no guļamistabas tieši tai brīdī, kad atveras lifta durvis un parādās Keita, turēdama rokās divus kristāla šampanieša pokālus, gandrīz līdz pašai augšai piepildītus ar blāvi oranžu šķidrumu.

Šī tik ir māja, Lūsija jūsmo.

J ū s u māja droši vien ir satriecoša, Keita saka, pasniegdama Lūsijai glāzi.

Tev tas būtu jāzina, Lūsija nodomā. Tu to pietiekami izspiego.

J u m s kādreiz būs tā man jāparāda, Keita saka.

Katrā laikā. Bet es daudz ceļoju. Kodīga šampanieša smarža uzbrūk Lūsijas sajūtām. Viņa vairs nedzer. Viņa apguvusi smagu dzīves mācību par dzeršanu un vairs alkoholam nepieskaras. Keitas acis ir spožākas, un viņa ir atraisītāka, nekā bija pirms nepilnām piecpadsmit minūtēm. Viņa ir atstājusi skaidrā prāta staciju un ir pa pusei piedzērusies. Kamēr viņa bija apakšstāvā, viņa izmeta pāris glāžu sava brūvējuma, un Lūsijai bija aizdomas, ka viņas glāzē varbūt ari ir šampanietis, bet Keitas glāzē droši vien ir degvīns. Eliksīrs Keitas pokālā ir atšķaidītāks, un viņa ir visai iesilusi un sacienājusies.

Es paskatījos ārā pa jūsu vingrošanas zāles logiem, Lūsija saka, turēdama glāzi, kamēr Keita iemalko. Jūs būtu varējusi redzēt jebkuru, kas ienāktu manā īpašumā.

"Varētu" ir operatīvs vārds, hm. Operatīvs vārds. Viņa stiepj vārdus tā, kā to parasti dara iereibuši ļaudis, kas laimīgi ceļo uz piedzeršanos. Man nav paraduma būt uzmācīgi ziņkārīgai. Esmu pārāk aizņemta tādām lietām, nespēju pat savai dzīvei izsekot.

Neiebilstat, ja izmantošu jūsu tualeti? Lūsija jautā.

Laipni lūdzu. Lūk, tur. Viņa norāda uz ziemeļu spārnu, nedaudz šūpodamās uz savām plati novietotajām kājām. Lūsija ieiet vannasistabā, kurā iekļauta arī tvaika duša, milzīga vanna, podi viņai un viņam un bidē, un skats pa logu. Viņa izlej pusi no dzēriena podā un nolaiž ūdeni. Viņa pagaida pāris sekunžu un iziet ārā kāpņu laukumā trepju augšpusē, kur stāv Keita, malkojot un viegli līgojoties.

Kāds ir jūsu mīļākais šampanietis? Lūsija jautā, domādama par tukšo pudeli pie gultas. Vai tad ir vairāk par vienu šampanieti, hm? Viņa smejas.

J ā , ir vairākas šķirnes, atkarībā no tā, cik daudz jūs vēlaties iztērēt.

Nopietni. Vai es jums stāstīju par laiku, kad mēs ar Džefu uzdzīvojām "Ričā" Parīzē? Nē, protams, es jums nestāstīju. Es taču jūs nepazīstu, nudien, vai ne? Bet es jūtu, ka mēs drīz kļūsim par draudzenēm, viņa sprauslā, piesliedamās Lūsijai un satverdama viņas roku, tad sāk berzēt Lūsijas roku, turēdamās pie tās. Tas bija Montekarlo Hotel deParis, protams. Esat tur bijusi?

Reiz braucu tur ar savu enzo, Lūsija samelo.

Kurš tas ir? Sudrabainais vai melnais?

Enzo ir sarkans. Tā šeit nav. Lūsija stāsta gandrīz patiesību. Enzo šeit nav, jo viņai nepieder enzo.

Tātad jūs esat bijusi Montekarlo. Viesnīcā Hotel de Paris, Keita runā, berzēdama Lūsijas roku. Mēs ar Džefu bijām tur kazino.

Lūsija pamāj, paceldama glāzi, it kā gribēdama iedzert, tomēr to neizdara.

Un es tik klīdu ar diviem eiro gar automātiem, un man paveicās, ak kungs, kā man laimējās. Viņa iztukšo glāzi un saberzē Lūsijas roku. Jūs esat ļoti spēcīga, ziniet. Tādēļ es teicu Džefam, ka mums būtu jānosvin. Mīļais, tolaik es viņu saucu par mīļo, nevis par pakaļu. Viņa iesmejas un pamet skatienu uz savu tukšo kristāla glāzi. Tādēļ mēs aizstreipuļojām atpakaļ uz savu luksusnumuru, Vinstona Čērčila luksusu, es joprojām atceros. Un uzminiet, ko mēs pasūtījām? Lūsija cenšas izlemt, vai viņai būtu tagad jāatbrīvojas vai jāgaida, līdz Keita izdara kaut ko sliktāku par to, ko viņa jau dara. Viņas vēsie, kaulainie pirksti ieurbjas Lūsijas rokā, un viņa rauj Lūsijas roku pie sava tievā, marinētā ķermeņa. Dom? Lūsija jautā.

A k , mīļā. Ne Dom Perignon. Mais nonl Tas ir burbuļūdens, tikai bagātnieku burbuļūdens, nav jau tā, ka man tas negaršotu. Bet mēs jutāmies pavisam nerātni un pasūtījām Cristal Rosč par pieciem simtiem un sešdesmit ar kaut ko eiro. Protams, tās bija Hotel de Paris cenas. Jūs esat to dzērusi?

Neatceros.

Ak, mīļā, jūs būtu atcerējusies, ticiet man. Tiklīdz esat pagaršojusi Rose, tad nekā cita vairs nav. Pēc tam ir tikai viens šampanietis. Pēc tam, it kā jau tā nebūtu gana, mēs pārgājām no Kristāla uz dievišķo Rougedu Chāteau Margaux, viņa saka, franču valodu savā dzēruma stadijā izrunādama ārkārtīgi labi.

Nevēlaties manu atlikušo? Lūsija pastiepj savu glāzi, kamēr Keita berzējas un uzbāžas viņai. Ņemiet, es mainu. Viņa apmaina savu pusizdzerto glāzi pret Keitas tukšo.

17

Viņš atceras to laiku, kad šī sieviete nonāca lejā aprunāties ar viņa priekšnieku. Tas nozīmē, lai kas ari bija viņai padomā, tas bija gana svarīgs, lai nobrauktu ar kravas liftu, un kas tas bija par šaušalīgu daiktu. Tas bija no dzelzs un rūsains, un durvis aizvērās nevis no sāniem kā normālam liftam, bet no augšas un apakšas, vidū satikdamās kā aizvērts žoklis. Protams, tur bija kāpnes. Ugunsdrošības noteikumi nosaka, ka valsts ēkās vienmēr jābūt kāpnēm, bet neviens nekad neizmantoja kāpnes Anatomijas nodaļā, noteikti ne jau Edgars Alans Pougs. Kad viņam bija jāpārvietojas augšā un lejā starp morgu un viņa darba vietu zem zemes, aizcērtot dzelzs lifta durvis, lifta iekšpusē paraudams metāla sviras, viņš jutās, it kā tiktu apēsts dzīvs gluži kā Jona. Lifta grīda bija no rievotas dzelzs un noklāta ar putekļiem cilvēku pelnu un kaulu putekļiem; un parasti šajā klaustrofobiskajā, vecajā dzelzs liftā ir novietoti rati, jo kuru gan uztrauc, ko Pougs te atstājis? Nu, viņu gan tas uztrauca? Diemžēl viņu tas uztrauca. Tā nu tajā konkrētajā dienā, kas Pougam ir prātā, sēžot dārza krēslā savā Holivudas dzīvoklī un ar kabatlakatiņu pulējot beisbola nūju, viņa izkāpj no dienesta lifta, garu, baltu laboratorijas halātu uzvilkusi pa virsu zaļajam ķirurga tērpam, un viņš nekad neaizmirsīs, cik klusi viņa pārvietojās pa brūno flīžu grīdu apakšzemes bezlogu valstībā, kur viņš vadīja savas dienas un vēlāk arī dažas naktis. Viņai kājās bija kurpes ar gumijas zolēm, droši vien tādēļ, ka tās neslīdēja un bija ērtas viņas mugurai, kad viņa, graizīdama cilvēkus, garas stundas stāvēja autopsiju zālē. Jocīgi, cik viņas cilvēku graizīšana ir respektējama, jo viņa ir ārste, bet Pougs nav nekas. Viņš nav beidzis vidusskolu, lai gan viņa dzīvesgājums deklarē, ka skola ir pabeigta, un šie meli kopā ar visiem citiem nekad nav tikuši apšaubīti.

Mums jābeidz atstāt liftā ratus, viņa saka Pouga priekšniekam Deivam savādam, sakumpušam vīram ar zilumu traipiem zem tumšajām acīm, viņa krāsotie, melnie mati bija mežonīgi un stīvi, ar cekuliem. Acīmredzot šo līķu platformu jūs izmantojat krematorijā. Tamdēļ lifts ir pilns ar putekļiem, un tā nav laba etiķete. Droši vien nav ari veselīgi.

J ā , kundze, Deivs atbildēja, un viņš, darbinot uz augšu ķēdes un trīšus, izcēla kailo, sārto ķermeni no grīdas vannas ar rozā formalīnu. Līķim katrā ausī ir pa lielam, masīvam dzelzs āķim, jo tādā veidā viņi izcēla cilvēkus ārā no vannām, kad Edgars Alans Pougs tur strādāja.

Bet tas nav liftā. Deivs uzsvērti paskatījās uz ratiem. Saskrāpēti un iebuktēti, un sarūsējuši savienojuma vietās, tie bija novietoti grīdas vidū ar saburzītu, caurspīdīgu polietilēna pārklāju virsū.

Es jums tikai atgādinu, kamēr man tas ir prātā. Šo liftu varbūt neizmanto daudz cilvēku šajā ēkā, bet mums, vienalga, tas jātur tīrs un nekaitīgs, viņa teica.

Tieši tad Pougs saprata, ka Skarpeta uzskata viņa darbu par kaitīgu. Kā vēl viņš būtu varējis interpretēt šo komentāru, ja ne tā? Tomēr jocīgi, bet bez šiem ķermeņiem, kas ziedoti zinātnei, medicīnas studentiem nebūtu līķu, ko secēt, un kur bez līķiem būtu pati Keja Skarpeta? Kur gan viņa būtu bez kāda no Edgara Alana Pouga ķermeņiem, lai gan tieši nav tikusi iepazīstināta ar kādu no viņa līķiem, kad vēl mācījās medicīnas skolā. Tas bija pirms Edgara Alana laika un ne Virdžīnijā. Viņa mācījās medicīnas skolā Baltimorā, nevis Virdžīnijā un ir desmit gadus vecāka par Pougu.

Viņa šajā gadījumā nerunā ar Edgaru Alanu, lai gan nevar pārmest Skarpetai uzpūtību. Viņa nudien pievērsa uzmanību, sakot: "Sveiki, Edgar Alan", "Labrīt, Edgar Alan", "Kur ir Deivs, Edgar Alan", katrreiz ienākdama Anatomijas nodaļā ar vienu vai otru mērķi. Bet šajā gadījumā Skarpeta nerunāja ar Edgaru Alanu, ātri paiedama visiem garām pa brūno grīdu, rokas laboratorijas halātā sabāzusi, un varbūt viņa nerunāja ar viņu, jo neredzēja. Viņa arī nemeklēja Edgaru Alanu. Ja viņa meklētu, tad būtu atradusi aizmugurē pie pavarda, kā Pelnrušķīti uzslaukot pelnus un kaulu kripatas, kurus viņš tikko bija sašķaidījis ar savu mīļāko beisbola nūju.

Bet svarīgi ir tas, ka viņa pēc tā nelūkojās. Nē, viņa to nedarīja. Viņu savukārt bija apslēpusi patumšā betona niša, kur atradās krāsns un no kuras pavērās tiešs skats uz galveno telpu, kur Deivam uz āķiem karājās veca, sārta sieviete un motorizētie trīši un ķēdes vienmērīgi šūpojās, un viņa pārvietojās pa gaisu. Mirušās sievietes rokas un ceļgali bija savilkti uz augšu, it kā viņa joprojām sēdētu vannā, un augšējās, fluorescējošās gaismas mirgoja uz tērauda, bet viņas kreisajā ausī šūpojās identifikācijas birka.

Pougs vēroja viņas pacelšanos un izjuta zināmu lepnumu, līdz Skarpeta sacīja: Jaunajā ēkā mēs tā vairs nedarīsim, Deiv. Mēs viņus liksim uz platformām ledusskapī tāpat kā pārējos līķus. Šī ir necieņa, paliekas no viduslaikiem. Tā nav pareizi.

J ā , cienītā. Ledusskapis būtu labi. Taču vannās mēs varētu salikt vairāk, Deivs sacīja, nospieda slēdzi, un ķēde pilnībā apstājās. Sārtā, vecā sieviete sašūpojās, it kā būtu braukusi ar pacēlāja vagoniņu, kas pēkšņi apstājās.

Ja vien izdosies pieblēdīt ar platību. Jūs zināt, kā tas notiek, un viņi man atņem katru kvadrātmetru, ko vien var. Viss ir atkarīgs no vietas, Skarpeta saka, pieskardamās ar pirkstu pie zoda un raudzīdamās apkārt, pārskatot savu valstību.

Edgars Alans Pougs atceras, ka tobrīd domāja: "Nu labi, šī brūnā grīda ar vannām, krāsns un iebalzamēšanas telpa šobrīd ir tava valstība. Bet, kad tevis te nav, kas ir deviņdesmit deviņos procentos laika, šī ir mana valstība. Un tie cilvēki, kas tiek ievesti un drenēti, un guldīti vannās, un izkūp liesmās, un aizplūst pa skursteni, tie ir mani cilvēki un draugi.

Es cerēju atrast kādu, kas nav iebalzamēts, Skarpeta teica Deivam, kamēr augšā uzvilktā sārtā, vecā sieviete šūpojās ķēdēs. Varbūt man būtu jāatceļ demonstrācija.

Edgars Alans ir pārāk nasks. Iebalzamēja viņu un ielika vannā, pirms es šorīt paguvu viņam pateikt, ka jums vienu vajag, Deivs sacīja. Šobrīd nav neviena svaiga līķa.

Viņa netika pieprasīta? Skarpeta skatās uz sārti šūpojošos ķermeni.

Edgar Alan? Deivs uzsauc. Šī nav pieprasīta, vai ne? Edgars Alans sameloja un sacīja, ka šī sieviete ir pieprasīta, zinot, ka Skarpeta neizmantotu pieprasītu līķi, jo tas nebūtu saskaņā ar to, ko tā persona gribēja, ziedojot savu ķermeni zinātnei. Bet Pougs zināja, ka šai sārtajai, vecajai sievietei būtu bijis vienalga. Pavisam. Viņa vēlējās tikai atmaksāt Dievam par dažām pārestībām. Tas arī viss.

Nu nekas, Skarpeta izlēma. Neciešu atcelt demonstrācijas. Derēs tāds pats.

Man patiešām žēl, Deivs teica. Es zinu, ka demonstrēt autopsiju ar iebalzamētu līķi nav ideālais variants.

Neraizējies par to! Skarpeta papliķē Deiva roku. Tu nevarēji zināt, ka šodien nebūs neviena nāves gadījuma. Taisni tad, kad mums nav neviena līķa, sagadās, ka nāk policijas akadēmija. Sūti viņu augšā!

Lai notiek! Es jums izdarīšu pakalpojumu, Deivs saka, piemiegdams aci. Dažkārt viņš flirtēja ar Skarpetu. Ar ziedojumiem ir knapi.

T i k a i jāpriecājas, ka parastā sabiedrība neredz, kur galu galā nonāk, citādi vairs nesaņemsim nekādus ziedojumus, viņa atbildēja, dodamās atpakaļ uz liftu. Mums par to vairāk jāpiedomā jaunajā ēkā, Deiv. Drīz.

TcL nu Pougs palīdzēja Deivam noāķēt viņu visnesenāko ziedojumu. Viņi to novietoja uz tiem pašiem putekļainajiem ratiem, par kuriem Skarpeta bija šķendējusies pirms dažām minūtēm. Pougs aizstūma sārto, veco dāmu pa brūnajām flīzēm uz rūsaino dienesta liftu, un kopā viņi uzbrauca augšā, tad Edgars Alans izstūma viņu pirmajā stāvā, domādams, ka šādu braucienu vecā sieviete nekad nebija plānojusi. Nē, viņa noteikti nekad neiztēlojās izmest šo līkumu, vai ne tā? Un viņam tas jāzina. Viņš pietiekami ar viņu sarunājās, vai tad ne? Pat pirms viņas nāves, vai ne? Polietilēna pārsegs, ko viņš tai pārlika, čaukstēja, stumjot ratus cauri smagajam, dezodorētajam gaisam, un riteņi klaudzēja pa baltajām flīzēm, ratus vedot atvērto dubultdurvju virzienā uz autopsiju zāli.

Un tas, māte dārgā, tad arī notika ar Arnetas kundzi, Edgars Alans Pougs saka, apsēzdamies dārza krēslā, zilmatainās Arnetas fotogrāfijas izklājis uz dzeltenbaltā auduma starp savām kailajām, spalvain ā m ciskām. O, es zinu, tas izklausās netaisnīgi un baigi, vai ne? Bet patiesībā tā nebija. Es zinu, viņa labāk izvēlētos jaunu policistu sabiedrību nekā būtu kāda nepateicīga medicīnas studenta sagriezta. Tas ir jauks stāsts, vai ne, māt? Ļoti jauks stāsts.

18

Guļamistaba ir pietiekami liela, lai tajā ietilptu vienvietīga gulta un mazs galdiņš galvgaļa kreisajā pusē, un tualetes galdiņš blakus sienas skapim. Mēbeles ir no ozola, nav antīkas, bet ari ne jaunas, un tās ir pietiekami jaukas, un pie plātnēm apšūtās sienas ap gultu pielipināti gleznaini plakāti.

Džilija Polsone gulēja Siena Duomo katedrāles pakājē un modās zem antīkas Septimus Severus pils Romas Palatīna kalnā. Iespējams, viņa ģērbās un ķemmēja savus garos, blondos matus pie liela spoguļa blakus

Florences Piazza Santa Croce ar Dantes skulptūru. Viņa droši vien nezināja, kas ir Dante. Viņa, iespējams, nevarēja pat atrast Itāliju kartē.

Marīno stāv blakus logam, kas paveras uz pagalmu. Viņam nav jāpaskaidro, ko redz, jo tas ir acīm redzams. Logs atrodas ne vairāk kā pusotra metra augstumā no zemes un aizslēdzas ar divām aizbīdņa slēdzenēm, kuras nospiežot logu var viegli pacelt augšā.

Tās neaizķeras, Marīno saka. Viņš ir uzvilcis baltus kokvilnas cimdus un piespiež slēdzenes, demonstrējot, cik viegli var pacelt logu.

Detektīvam Brauningam vajadzēja zināt par to, Skarpeta saka, arī izvilkdama baltus kokvilnas cimdus, kas ir nedaudz novazāti, jo pastāvīgi atrodas viņas rokassomiņas sānu kabatā. Bet nevienā ziņojumā, ko esmu redzējusi, nav minēts, ka loga aizslēgs ir salauzts. Ar spēku?

Ne-e, Marīno atbild, nolaizdams logu lejārVienkārši vecs un nolietots. Interesanti, vai viņa kādreiz atvēra savu logu? Grūti noticēt, ka kāds nejauši pamanīja, ka viņa ir mājās no skolas un mamma uz bridi izskrējusi darīšanās, un nolēma: "Hei, es ielauzīšos", "Hei, vai man nav paveicies, ka loga aizslēgs ir salauzts?"

Drīzāk kāds jau zināja, ka logs neslēdzas, Skarpeta saka.

Tā. liekas.

Tādā gadījumā kāds, kas pazīst šo māju vai ari var to novērot un iegūt informāciju.

Hm, Marīno norūc, pieiedams pie tualetes galdiņa un attaisīdams augšējo atvilktni. Mums jānoskaidro par kaimiņiem. Vislabākais skats uz viņas guļamistabu ir no tās mājas. Viņš pamāj uz logu ar nolietoto slēdzeni, norādīdams uz māju aiz žoga ar apsūnojušo zilpelēko jumtu. Es noskaidrošu, vai kruķi ir painteresējušies, kas tur dzīvo. Skan savādi, kad viņš policistus nosauc par kruķiem, it kā viņš pats nekad nebūtu bijis policists.

Marīno iesniedzas atvilktnē un izceļ melnu vīriešu ādas maku. Tas ir apskrāpēts un gluds, kā jau maki, kad tie paraduma pēc tiek glabāti bikšu pakaļējā kabatā. Marīno to attaisa un iekšā atrod Virdžīnijā izdotu autovadītāja apliecību ar izbeigušos derīguma termiņu uz Frenklina Ādama Polsona, dzimuša 1966. gada 14. augustā Čārlstonā, Dienvidkarolīnā, vārda. Makā nav ne kredītkaršu, ne skaidras naudas, ne ari kā cita.

Tētis, Skarpeta saka, veltīdama dziļdomīgu uzmanību fotogrāfijai uz apliecības smaidošam, blondam vīrietim ar spēcīgu žokli un gaišām, pelēkzilām ziemas krāsas acīm. Viņš ir izskatīgs, bet Skarpeta nav pārliecināta, ko domā par viņu, ja vien var vērtēt personu pēc tā, kā viņš izskatās uz vadītāja apliecības. Varbūt viņš ir bezjūtīgs, Skarpeta nodomā. Viņā ir kaut kas, bet viņa nezina, kas, un jūtas neomulīgi.

Redzi, es domāju, tas ir ērmoti, Marīno saka. Šī augšējā atvilktne ir kā svētnīca tēvam. Šie T krekli? Viņš pietur plānu kaudzīti akurāti salocītu, baltu apakškreklu. Liels izmērs, vīriešu, varbūt tēta, un daži ir notraipīti un ar caurumiem. Un vēstules. Viņš pasniedz Skarpetai aptuveni duci aplokšņu, no kurām dažas ir apsveikumu kartītes un visas ar Čārlstonas atpakaļadresi. Un tad te ir šis. Viņa resnie, baltajā kokvilnā ietērptie pirksti izvelk nokaltušu, garkātainu, sarkanu rozi. Tu mani to pašu, ko es? viņš jautā.

Tā neizskatās īpaši veca.

Tieši tā. Viņš uzmanīgi ieliek rozi atpakaļ atvilktnē. Divas nedēļas, trīs nedēļas? Tu audzē rozes, viņš piebilst, it kā tas padarītu Skarpetu par nokaltušu rožu ekspertu.

Es nezinu. Bet tā neizskatās mēnešiem veca. Tā nav pilnībā izkaltusi. Ko tu te gribi darīt, Marīno? Noņemt pirkstu nospiedumus? Tam būtu jābūt jau izdarītam. Ko viņi, pie velna, te darīja?

Taisīja pieņēmumus, viņš saka. Lūk, ko viņi darīja. Es paņemšu no mašīnas savu somu, pafotografēšu. Es varu paņemt nospiedumus. Logs, loga rāmis, šī kumode, it īpaši augšējā atvilktne. Tas aptuveni viss.

Vari paņemt nospiedumus. Tagad nevaram savandīt šo nozieguma vietu. Pārāk daudz cilvēku te jau ir pabijuši. Viņa aptver, ka tikko nosaukusi šo guļamistabu par nozieguma vietu un šī ir pirmā reize, kad viņa to tā nosauca.

Tad es, šķiet, paklejošu pa pagalmu, viņš saka. Divas nedēļas tomēr. Maz ticams, ka tur ārā būs kādas mazā Saldumiņa kakas, ja vien ne reizi nav lijis lietus, un mēs zinām, ka ir lijis. kā pagrūti uzzināt, vai patiešām ir pazudis suns. Braunings neko par to neteica. Skarpeta atgriežas virtuvē, kur Polsones kundze sēž pie galda. Nešķiet, ka viņa būtu pakustējusies, bet blenzdama sēž tajā pašā pozā un tajā pašā krēslā. Viņa patiesībā netic, ka meita mirusi no gripas. Kā gan viņa varētu tam noticēt?

Vai kāds jums ir izskaidrojis, kādēļ FIB interesējas par Džilijas nāvi? Skarpeta jautā, apsēzdamās pie mazā galdiņa viņai pretī. Ko policija jums teica?

Es nezinu. Es neskatos tādas lietas pa televīziju, viņa nomurmina, balsij zūdot.

Kādas lietas?

Policijas šovus. FIB šovus. Kriminālšovus. Nekad neesmu skatījusies tādas lietas.

Bet jūs zināt, ka FIB ir iesaistīts, Skarpeta saka, uzmācoties bažām par Polsones kundzes garīgo veselību. Vai jūs runājāt ar FIB?

Tā sieviete ienāca pie manis, es jau jums teicu. Viņa sacīja, ka uzdos man tikai rutīnas jautājumus, un viņai bija varen žēl traucēt mani, jo es biju nomākta. Tā viņa sacīja, es biju nomākta. Viņa sēdēja šeit, tieši tur, kur mēs, un viņa man jautāja par Džiliju un Frenku, un par ikvienu aizdomīgu cilvēku, ko es būtu varējusi ievērot. Vai Džilija runāja ar svešiniekiem? Vai viņa runāja ar savu tēvu? Kādi ir kaimiņi? Viņa jautāja par Frenku, daudz jautāja par viņu.

Kādēļ, jūsuprāt, tā? Kādus jautājumus viņa uzdeva par Frenku? Skarpeta zondē, iztēlodamās blondo vīrieti ar spēcīgo žokli un blāvi zilajām acīm.

Polsones kundze veras sienā plīts kreisajā pusē, it kā uz balti krāsotās sienas atrastos kaut kas tāds, kas piesaistītu viņas interesi, taču tur nekā nav. Es nezinu, kādēļ viņa jautāja par Frenku, izņemot to, ka sievietes tā parasti dara. Polsone sastingst, un viņas balss aizlūst. Vai dieniņ, kā viņas vienmēr jautā!

Un kur viņš ir tagad? Es domāju šobrīd?

Čārlstonā. Liekas, it kā mēs būtu šķirti jau veselu mūžību. Viņa sāk knibināt nagu, acis piekalusi sienai, it kā kaut kas būtu piesaistījis viņas uzmanību, bet tur nekā nav, pilnīgi nekā.

Vai viņš un Džilija bija tuvi?

Viņa to dievināja. Polsone klusi un dziļi ievelk elpu. Viņas acis ir ieplestas un galva sāk kustēties, pēkšņi kļuvusi valstīga uz tievā kakla. Viņš neko nedarīja nepareizi. Dīvāns dzīvojamā istabā zem loga, tas ir parasts rūtains dīvāns, nekas īpašs, izņemot to, ka tā kādreiz bija Frenka vieta. Tur viņš skatījās televīziju un lasīja avīzes. Viņa ievelk dziļu, smagu elpu. Pēc tam kad viņš aizgāja, Džilija mēdza tur iet un atgulties. Es tik tikko varēju viņu nodabūt no tā. Viņa nopūšas. Viņš nav labs tēvs. Vai tad tā parasti nenotiek? Mēs mīlam tos, kurus nevaram dabūt. Marīno zābaki atskan no Džilijas guļamistabas durvīm. Šoreiz viņa lielās, smagās pēdas ir skaļākas.

Mēs mīlam tos, kas mums neatbild ar to pašu, Polsone atkārto.

Kopš atgriešanās virtuvē Skarpeta nav neko ierakstījusi piezīmju bloknotā. Viņas plauksta atbalstās uz bloknota, lodīšu pildspalva gatavībā, bet nekustīga. Kā sauc FIB aģenti? viņa jautā.

Vai dieniņ! Kārena. Paga. Viņa aizver acis un ar trīcošo pirkstu pieskaras pierei. Es tikai nekā vairs neatceros. Paga. Vēbere. Kārena Vēbere.

No Ričmondas štāba?

Marīno ienāk virtuvē, vienā rokā satvēris melnu plastmasas makšķernieku piederumu kasti, otrā rokā turēdams savu beisbola cepuri.

Beidzot viņš ir noņēmis cepuri, iespējams, aiz cieņas pret Polsoni noslepkavotas, jaunas meitenes māti.

Vai dieniņ! Liekas, tā bija. Man kaut kur ir viņas vizītkarte. Kur gan es to noliku?

Vai jums kaut kas ir zināms par to, ka Džilijai bija sarkana roze? Marīno jautā, atrodoties durvīs. Viņas guļamistabā ir sarkana roze.

Ko? Polsone vaicā.

Kādēļ lai mēs jums to neparādītu, Skarpeta saka, pieceldamās no galda. Viņa vilcinās, cerēdama, ka Polsone var tikt galā ar to, kas tūdaļ notiks. Es gribētu paskaidrot dažas lietas.

Ak, šķiet, mēs varam. Viņa stāv, un tai nedaudz trīc kājas. Sarkana roze?

Kad Džilija pēdējo reizi redzēja savu tēvu? Skarpeta jautā, un viņi dodas atpakaļ uz guļamistabu; Marīno soļo pa priekšu.

Pateicības dienā.

V a i Džilija bija aizbraukusi pie viņa? Vai viņš atbrauca š u r p ? Skarpeta jautā savā visneuzbrūkošākajā balsī, un viņai rodas iespaids, ka gaitenis ir šaurāks un tumšāks nekā pirms dažām minūtēm.

Es neko nezinu par rozi, Polsone saka.

Man bija jāieskatās viņas atvilktnēs, Marīno bilst. Jūs saprotat, ka mums tas jādara.

Vai tā tas notiek, kad bērni nomirst no gripas?

Esmu pārliecināta, policija jau ieskatījās viņas atvilktnēs, Marīno saka. Vai varbūt jūs nebijāt istabā, kad viņi to aplūkoja un fotografēja? Viņš atkāpjas malā un ielaiž Polsoni mirušās meitas istabā. Viņa aiziet līdz kumodei durvju kreisajā pusē pie sienas. Marīno parakņājas kabatā un izvelk kokvilnas cimdus. Viņš iebāž savas milzīgās rokas tajos un atver kumodes augšējo atvilktni. Marīno paceļ novītušo rozi vienu no tām rozēm, kas aizveras un nekad neatveras. Skarpeta tādas ir redzējusi ietītas caurspīdīgā celofānā un tirgotas par pusotru dolāru lielveikalos, parasti pie letes.

Es nezinu, kas tas ir. Polsone lūkojas uz rozi, sejai kļūstot sarkanai, gandrīz tikpat purpursarkanai kā novītusi roze. Man nav ne jausmas, kur viņa to dabūja. Marīno redzami nereaģē.

Kad jūs pārbraucāt no aptiekas, Skarpeta saka, jūs neredzējāt rozi viņas guļamistabā? Varbūt kāds to atnesa Džilijai tāpēc, ka viņa bija slima? Kā ar draugu?

Es nesaprotu, Polsone atbild.

Labi, Marīno saka, novietodams rozi brīvā vietā augšējā atvilktnē. Jūs šeit iegājāt, kad atnācāt no aptiekas. Atgriezīsimies pie tā. Sāksim ar to, ka jūs novietojāt mašīnu. Kur jūs nolikāt mašīnu, kad pārbraucāt mājās?

Priekšā. Tieši pie ietves.

Vai jūs tur vienmēr novietojat mašīnu?

Viņa apstiprinoši pamāj, uzmanību novirzot uz gultu. Tā ir rūpīgi saklāta un pārsegta ar pikē pārklāju, kas ir tādā pašā dūmakaini zilā krāsā kā viņas šķirtā vīra acis.

Polsones kundze, vai nevēlaties apsēsties? Skarpeta saka, uzmezdama Marīno ašu skatienu.

Ļaujiet man jums sadabūt krēslu, Marīno piedāvā. Viņš iziet ārā, atstādams Polsoni un Skarpetu ar novītušo, sarkano rozi un nevainojami gludo gultu.

Es esmu itāliete, Skarpeta saka, skatīdamās uz plakātiem pie sienas. Neesmu tur dzimusi, bet man vecvecāki ir Veronā. Vai jūs esat bijusi Itālijā?

Frenks ir bijis Itālijā. Vairāk par plakātiem Polsonei nekas nav sakāms.

Skarpeta skatās uz viņu. Es zinu, ka tas ir smagi, viņa maigi saka. Bet, jo vairāk jūs mums varat izstāstīt, jo vairāk mēs varam palīdzēt.

Džilija nomira no gripas.

Nē, Polsones kundze. Viņa nenomira no gripas. Es viņu apskatīju. Es apskatīju viņas diapozitīvus. Jūsu meitai bija pneimonija, bet viņa bija jau gandrīz izveseļojusies. Jūsu meitai bija zilumi plaukstu virspusē un uz muguras.

Polsones seja ir kā paralizēta.

Vai jums ir kāda doma, kur viņa būtu varējusi dabūt zilumus?

Nē. Kā tas varēja notikt? Viņa asaru pilnām acīm lūkojas uz gultu.

Vai viņa kaut kam uzskrēja virsū? Vai viņa nokrita, varbūt izkrita no gultas?

Nespēju iedomāties.

Virzīsimies soli pa solim, Skarpeta saka. Tad, kad devāties uz aptieku, vai jūs aizslēdzāt parādes durvis?

Es vienmēr aizslēdzu.

Tās bija aizslēgtas, kad jūs atgriezāties mājās?

Marīno nesteidzas, tādēļ Skarpeta var uzsākt sarunu. Tā ir kā deja, ko viņi dejo viegli un ar aprēķinu.

Man tā šķita. Es izmantoju savu atslēgu. Es pasaucu viņu vārdā, lai pateiktu, ka esmu mājās. Un viņa neatbildēja, tādēļ es nodomāju… Es nodomāju: "Viņa guļ. Ak Dievs, viņai nepieciešams miegs," Polsone raudādama saka. Es domāju, ka viņa ir aizmigusi kopā ar Saldumiņu. Tādēļ es uzsaucu: "Ceru, ka pie tevis gultā nav Saldumiņš, Džilij."

19

Viņa nometa atslēgas to parastajā vietā uz galda zem drēbju pakaramā. Saule spraucās cauri lodziņam virs ārdurvīm, apspīdot tumši tapsēto priekšnamu, un spožajā gaismā kustējās balti puteklīši, kad viņa novilka mēteli un pakāra to uz vadža.

Es turpināju saukt: "Džilij, mīļā?" viņa stāsta ārstei. "Es esmu mājās. Vai Saldumiņš ir pie tevis? Saldumiņ? Kur ir Saldumiņš? Tu taču zini, ja mīlinies gultā ar Saldumiņu, un es zinu, ka tu to dari, viņš pie tā pieradīs. Un mazs basetiņš ar mazām, īsām kājelēm nevar pats ielēkt gultā un izlēkt no tās." Viņa iegāja virtuvē un nolika vairākus plastmasas maisiņus uz galda. Pa ceļam viņa bija piestājusi pie pārtikas veikala, iedomājoties, ka tikpat labi var ari iepirkties, kamēr atrodas tirdzniecības centrā Vestkeristritā. No maisiņa izņēma divas bundžas ar vistas zupu un nolika blakus plītij. Attaisījusi saldētavu, izņēma paciņu ar vistas stilbiņiem un ielika izlietnē, lai atkausētu. Māja bija klusa. Viņa varēja dzirdēt sienas pulksteņa tikšķēšanu virtuvē monotonu, nerimstošu tikšķēšanu, ko parasti neievēroja, jo bija pārāk daudz cita, ko ievērot.

Atvilktnē viņa sameklēja karoti. Skapītī sameklēja glāzi, piepildīja to ar aukstu krāna ūdeni un nesa glāzi ūdens, karoti un jauno klepus sīrupa pudelīti pa gaiteni uz Džilijas istabu.

Kad es ienācu istabā, viņa dzird sevi stāstām ārstei, es teicu:

"Džilij? Kur ir tava pidžama? Vai tev bija tik karsti? Ak kungs, kur ir termometrs? Nesaki, ka tev atkal ir uzcēlusies temperatūra."

Džilija bija gultā, ar seju uz leju, kaila, viņas slaidā mugura, dibens un kājas bija kailas. Viņas zīdainie, zeltainie mati bija izplūduši pa spilvenu. Rokas izstieptas uz gultas virs galvas. Kājas saliektas kā vardei.

Ak kungs, ak kungs, ak kungs. Nebrīdinot viņas rokas sāka spēcīgi trīcēt.

No gabaliņiem sašūtais gultas pārklājs, palags un sega zem tā bija norauti lejā un nokarājās matrača galā, mīkstās krokās krītot un saplūstot uz grīdas. Saldumiņa gultā nebija, un tas viņai iespiedās atmiņā.

Saldumiņa nebija zem segas, jo gultā nebija nekādas segas. Sega bija norauta uz grīdas, un Saldumiņš aizķērās viņai prātā, un viņa nebija nobijusies, tik tikko vispār apzinājās, kad klepus sīrupa pudelīte, glāze ūdens un karote atsitās pret grīdu. Viņa neapzinājās, ka būtu tos izlaidusi no rokām, un tad tie atlēca, izšļakstījās, ripoja pa grīdu, ūdenim izlīstot pa vecajiem koka dēļiem, un viņa kliedza; šķita, ka viņas rokas vairs nepieder viņai, kad tās satvēra Džilijas plecus siltos plecus un purināja viņu un apgrieza otrādi, un purināja viņu un kliedza.

20

Rūdijs uz kādu bridi ir izgājis no mājas, un virtuvē Lūsija paceļ Brovarda apgabala departamenta šerifa ziņojuma par iebrukumu kopiju. Tajā nav nekā daudz. Tikai ziņots par ielaušanos, un tas var būt saistīts ar noziedzīgo ielaušanos, kas notikusi šajā pašā adresē. Blakus ziņojumam atrodas liela Manilas šķiedras aploksne, kurā atrodas acs zīmējums, kas bija piestiprināts pie durvīm. Policists to nepaņēma. Malacis, Rūdij. Viņa var veikt uz zīmējuma destruktīvus testus. Lūsija paskatās pa logu uz kaimiņienes māju un prāto, vai Keita ir sākusi atgūties no dzēruma, ticēdama, ka pārspīlēšana kaut kādā veidā mazinās viņas dzērumu vai ari kas cits, kam šie ļaudis dzērumā tic.

Neaizmirstamā šampanieša smarža šķebina Lūsiju un pilda ar šausmām. Viņa visu zina par šampanieti un piesiešanos svešiniekiem, kas, alkoholam vairāk plūstot, izskatās labāk. Viņa par to zina visu un nekad vairs nevēlas piedzīvot šo stāvokli. Kad par to atgādina, novēršas un jūt dziļus, nelabus sirdsapziņas pārmetumus.

Viņa ir pateicīga, ka Rūdijs ir kaut kur aizgājis. Ja viņš zinātu, kas tikko noticis, viņi abi būtu apklusuši, un klusums tikai kļūtu dziļāks un necaurlaidīgāks, līdz viņi beidzot saķīvētos un tiktu pāri vēl vienai sliktai atmiņai. Kad viņa bija piedzērusies, tad ņēma visu, ko gribēja, tikai vēlāk noskaidrojot, ka nevēlas to, ko bija paņēmusi, un tika vai nu atraidīta, vai vienkārši palika vienaldzīga. Ja vien, protams, varēja atcerēties, ko darījusi vai paņēmusi, un pēc laika viņa reti kad vairs atcerējās. Lūsija savā divdesmitgadnieces vecumā ir aizmirsusi daudz no savas dzīves. Pēdējoreiz, viņa sāka atcerēties, stāvot ārā uz dzīvokļa balkona, trīsdesmit stāvu augstumā, bez drēbēm, tikai ar krosa kurpēm kājās ļoti aukstā naktī Ņujorkas pašā vidū janvāra naktī pēc ballēšanās dienas Griničvilidžā, bet kur tieši Griničvilidžā, par to viņai aizvien nav ne jausmas, ne vēlēšanās uzzināt.

Kādēļ viņa atradās ārā uz balkona, Lūsija joprojām nav pārliecināta, bet iespējams, ka viņa gāja uz vannasistabu, nepareizi pagriezās un atvēra nepareizās durvis, un, ja viņa būtu nolēmusi pārkāpt pāri balkonam, pieņemot, ka tā ir vanna vai, kurš zina, kas vēl, viņa būtu kritusi trīsdesmit stāvus pretī savai nāvei. Viņas tante būtu saņēmusi autopsijas ziņojumus un kopā ar pārējiem tiesu medicīnas profesoriem būtu nospriedusi, ka Lūsija dzērumā ir izdarījusi pašnāvību. Nekādi testi pasaulē nebūtu atklājuši, ka Lūsija tikai izklunkurēja no gultas, lai aizietu uz vannasistabu. Tas notika svešā dzīvoklī, kas piederēja svešiniekam, kuru viņa satika kaut kur Vilidžā. Bet tas ir cits stāsts un tāds, pie kura viņai nerūp pakavēties.

Pēc šiem stāstiem citi vairs nesekoja. Viņa atteicās no alkohola, lai atmaksātu par visiem tiem laikiem, kad bija atkarīga no tā, un tagad viņa nedzer. Tagad alkohola smarža viņai atgādina skābo smaku no mīļākajiem, kurus viņa nemīlēja un kuriem skaidrā prātā nekad nebūtu pieskārusies. Viņa paskatās ārā uz kaimiņienes māju, tad iziet no virtuves un uzkāpj otrajā stāvā. Viņa var būt pateicīga, ka Henrija nebija dzērumā pieņemts lēmums. Vismaz par to Lūsija var būt pateicīga.

Kabinetā Lūsija ieslēdz gaismu un attaisa melnu portfeli, kas nav lielāks par parastu portfeli. Taču tam ir izturīgs, ciets apvalks, kurā atrodas Vispārējs Tālvadības Novērošanas Komandcentrs, kas dod viņai pieeju slepenajiem tālvadības bezvadu uztvērējiem no jebkuras pasaules vietas. Viņa pārliecinās, vai akumulators ir uzlādēts un gatavs ekspluatācijai, vai četri kanālu atkārtotāji atkārto un vai skaņu aparatūras bloki ar dubultlenti ir spējīgi ierakstīt dubultā. Viņa iesprauž komandcentru telefonlīnijā, ieslēdz uztvērēju un uzliek austiņas, lai noskaidrotu, vai Keita varbūt sarunājas ar kādu no vingrošanas zāles vai guļamistabas, bet viņa nerunā un pagaidām nekas netiek ierakstīts. Lūsija sēž pie galda savā kabinetā, skatīdamās ārā uz sauli, kas spēlējas uz ūdens, uz

palmām, kas rotaļājas vējā, un klausās. Noregulējusi uztveres jutību, viņa gaida. Paiet vairākas klusuma minūtes, un viņa noslidina austiņas un noliek uz galda. Viņa pieceļas un pārvieto komandcentru uz galda, kur ir uzstādījusi Krimesite Imager. Mākoņiem aizslīdot saulei priekšā, istabā mainās gaisma, un, kad vēl vairāk mākoņu papeld gar sauli, gaisma kabinetā kļūst te vājāka, te spožāka. Lūsija uzvelk baltus kokvilnas cimdus. Viņa izņem no aploksnes acs zīmējumu, novieto to uz lielas, tīras, melnas papīra loksnes un atkal apsēžas, no jauna uzlikdama austiņas, un no pirkstu nospiedumu ņemšanas komplekta izņem bundžiņu ninhidrīna. Viņa noņem bundžiņai vāciņu un sāk apsmidzināt zīmējumu, nedaudz samitrinot to. Lai gan aerosols nesatur hlorofluoroglekli un ir videi draudzīgs, viņa to nekad nav uzskatījusi par cilvēkam draudzīgu.

Migliņa kož plaušās, un viņa klepo.

Lūsija atkal noņem austiņas un atkal pieceļas, aiznesdama mitro, pēc ķīmijas smaržojošo papīru uz leti, kur kontaktligzdā iesprausts gludeklis un novietots stāvus uz karstumizturīga paliktņa. Viņa ieslēdz gludekli, un tas ātri sakarst. Lūsija nospiež tvaika pogu, lai pārbaudītu gludekļa sakaršanu, un tvaiks izšņāc ārā. Nolikusi acs zīmējumu uz karstumizturīgā paliktņa, viņa tur gludekli ne mazāk kā desmit centimetru attālumā no papīra un palaiž tvaiku. Dažu sekunžu laikā papīra laukumi sāk krāsoties violeti, un tūliņ viņa ierauga pirkstu nospiedumus zīmes, ko viņa nav atstājusi, jo zina, kur pieskārās papīram, noņemot to no durvīm. Turklāt viņa tam nepieskārās ar kailu roku, un ari policists no Brovardas neaizskāra zīmējumu, jo Rūdijs neļāva. Viņa uzmanās, lai neuzlaistu tvaiku līmlentes gabaliņiem, kas ir bezporaini un nereaģēs uz ninhidrinu, un karstums izkausēs lipīgās un visas iespējamās sakrunkotās vietas tajā.

Atgriezusies pie sava darba galda, viņa apsēžas, uzliek austiņas un brilles un novieto violeti plankumaino zīmējumu zem Imager mikroskopa lēcas. Viņa to ieslēdz, pēc tam ieslēdz UV lampu un skatās okulārā uz spoži zaļo gaismas lauku, un jūt nepatīkamo karsēto ķimikāliju un papīra smaku. Zīmuļa pēdas uz acs ir tievas, baltas līnijas, un vēl tur ir blāvs, rievots pirksta nospieduma zīmējums blakus acs varavīksnenei. Viņa noregulē fokusu, padarot attēlu, cik vien iespējams, asu, un robainais raksts atklāj vairākas raksturīgas pazīmes, un ar to ir vairāk nekā pietiekami, lai to ielaistu FIB Integrētās Automatizētās Pirkstu Nospiedumu Identifikācijas Sistēmā. Kad viņa noskenēja pirkstu nospiedumus, ko bija noņēmusi guļamistabā pēc uzbrukuma Henrijai, meklējumi neko nedeva, jo tam nezvēram failā nav pirkstu nospiedumu kartītes. Šoreiz meklēs nospiedumus starp vairāk nekā diviem miljardiem IAPNIS datu bāzes pirkstu nospiedumu, un viņa arī pārliecināsies, lai viņas birojs veiktu guļamistabā un no zīmējuma paņemto nospiedumu manuālo salīdzināšanu. Viņa uzmontē digitālo kameru uz mikroskopa okulāra un sāk fotografēt. Pēc nepilnām piecām minūtēm, fotografējot citu pirkstu nospiedumu, kurš ir smērējums ar nepilnu rievojumu, austiņās atskan pirmās cilvēciskās skaņas, un viņa uzgriež skaļumu, paknibinās ap jūtīguma līmeni un pārliecinās, ka viens no magnetofoniem uztver to, ko viņa reāli dzird.

Ko tu dari? austiņās skaidri skan piedzērušās Keitas balss, un Lūsija savā krēslā paliecas uz priekšu, lai pārliecinātos, ka komandcentrā viss ir ieslēgts un labi darbojas. Es šodien nevaru spēlēt tenisu,

Keita neskaidri runā, un viņas vienpusējo sarunu skaidri uztver adapterā noslēptais raidītājs, kuru Lūsija iesprauda sienas kontaktligzdā pie loga, kas paveras uz Lūsijas mājas aizmuguri.

Keita atrodas vingrošanas zālē, un fonā nav dzirdams neviena trenažiera troksnis. Nav jau tā, ka Lūsija būtu gaidījusi, ka viņas kaimiņiene dzērumā vingros. Bet Keita nebija tā piedzērusies, lai nevarētu spiegot. Viņa skatās pa logu uz Lūsijas māju, un viņai nav nekā labāka darāma kā spiegot, un viņai droši vien nekad nav nekā labāka darāma kā spiegot un piedzerties.

Nē, tu zini, man šķiet, ka esmu saaukstējusies. Tu arī to dzirdi.

Būtu tu mani dzirdējusi agrāk. Esmu tā aizlikta, būtu tu mani dzirdējusi, kad es piecēlos.

Lūsija lūkojas uz sarkano lampiņu uz magnetofona. Viņas acis aizklīst uz papīra lapu zem uzstādītā mikroskopa lēcas. Papīrs no karstuma ir sakrokojies, un violetie traipi uz tā ir lieli pietiekami lieli, lai būtu, iespējams, vīrieša atstāti, bet viņa nedrīkst izteikt minējumus. Nospiedumi ir svarīgi, ja vien tos ir atstājis tas nezvērs, kas piestiprināja savu zīmējumu pie Lūsijas durvīm, ja vien tas ir tas pats cilvēks, kurš ienāca viņas mājā un mēģināja nogalināt Henriju. Lūsija lūkojas uz viņa violetajiem pārpalikumiem, uz viņa atstātajām pēdām, uz viņa sasvīdušās, taukainās ādas aminoskābēm.

Zini, man kaimiņos ir filmu zvaigzne? Keitas balss ielaužas Lūsijas galvā. Nu nē, mīļā, es neesmu ne vismazākajā mērā pārsteigta.

Es tev teikšu, ka visu laiku jau tā domāju. Cilvēki nāk un iet, visas tās smalkās mašīnas un skaistie cilvēki mājā, kas maksā cik? Astoņus, deviņus, desmit miljonus? Un uzkrītoša māja, tu man jautā. Tieši kā sagaidāms no uzkrītošiem cilvēkiem.

Viņš neuztraucās par atstātajiem nospiedumiem. Viņš neuztraucās, un Lūsija sirdī jūt tukšumu: ja viņš būtu uztraucies, Lūsijai būtu bijis labāk. Ja viņš uztrauktos, tad tas norādītu, ka viņam, ļoti iespējams, ir krimināla pagātne. Viņam nav pirkstu nospiedumu kartītes ne IAPNIS, ne arī kur citur. Viņš neuztraucas, lai viņš nolādēts. Viņš neuztraucas, jo ir pārliecināts, ka pirkstu nospiedumi nesaskanēs. To mēs vēl redzēsim, Lūsija nodomā un sajūt viņa, nezvēra, klātbūtni, paskatoties uz violetajiem traipiem uz karstuma sakrunkotā acs zīmējuma. Viņa jūt, kā viņš vēro, un viņš jūt, kā Keita vēro, un niknums uzbango Lūsijā dziļi iekšā, kur niknums ielien, paslēpjas un guļ, līdz tam kaut kas iebelž.

… Tina… Vai spēj tam noticēt? Viņas uzvārds man izlidoja no galvas. Ja vien viņa vispār man to pateica. Protams, viņa būs pateikusi.

Viņa man visu izstāstīja par savu draugu un to meiteni, kurai uzbruka un kura pārcēlās atpakaļ uz Holivudu…

Lūsija pagriež skaļāk, un violetais krāsojums uz papīra aizmiglojas, viņai saspringti veroties un uzmanīgi klausoties, kā viņas kaimiņiene runā par Henriju. Kā viņa zināja, ka Henrijai uzbruka? Ziņās par to nestāstīja. Lūsija ne reizi nav pateikusi, ka kādam ir uzbrukts. Simpātiska, ļoti simpātiska. Blonda, ar smuku seju un smuku figūru, smuka un tieva. Viņi visi ir tādi Holivudas tips. Par to gan es neesmu pārliecināta. Bet man ir sajūta, ka viņš ir tās otrās draugs Tīnas draugs. Kāpēc? Nu tagad tas ir visnotaļ acīmredzami, hm. Ja viņš būtu blondās mīļākais, tad tev nešķiet, ka viņš būtu aizbraucis līdz ar viņu, un viņas šeit nav kopš ielaušanās mājā, kad parādījās visas tās policijas mašīnas un ātrā palīdzība.

Ātrā palīdzība, nolāpīts. Keita redzēja ātro palīdzību, redzēja, kā iznes nestuves, un viņa secināja, ka Henrijai bija uzbrukts. Es nedomāju nopietni, Lūsija nodomā. Es netaisu sakarību, viņa domā dusmīgi un pieaugošā neapmierinātībā un panikā. Kas tev kaiš, viņa pati sev saka, klausīdamās un skatīdamās uz magnetofonu portfeļa iekšpusē uz galda blakus Krimesite Imager. Kas, pie velna, tev kaiš, viņa sev saka un domā par savu stulbumu ferrari, kad spāniskais puisis sekoja viņai.

Es arī brīnos par to pašu, kāpēc ziņās neminēja ne vārda. Es gaidīju, tici man, Keita runā tālāk. Viņas vārdi skan izkropļoti, it kā sieviete kaut ko zelētu, jo ir krietni uzņēmusi uz krūts un pat vairāk piedzērusies nekā iepriekš. Jā, tā varētu domāt, viņa saka ar uzsvaru, ar uzsvērtāku šļupstēšanu. Kinozvaigznes, bet ziņās nekā. Bet, lūk, pie kādām domām esmu nonākusi. Viņi šeit atrodas slepus, tādēļ mediji neko nezina. Nu tas visu izskaidro. Tas izskaidro, ja tu padomā par to, tu, dumjā zoss…

Ak, Dieva dēļ, pasaki kaut ko svarīgu, Lūsija murmina istabā. Man jāsaņemas, viņa domā. Lūsij, saņemies. Domā, domā, domā!

Garie, cirtainie, tumšie mati gultā. Ak, nolādēts, viņa nodomā. Nolādēts, es viņai nepajautāju. Viņa noņem austiņas un noliek uz galda. Viņa palūkojas apkārt pa istabu, magnetofonam tikmēr turpinot fiksēt kaimiņienes vienpusējo sarunu. Velns, viņa skaļi pasaka, aptverdama, ka viņai nav Keitas telefona numura un viņa pat nezina tās uzvārdu, un negrib tērēt laiku, lai to noskaidrotu. Nav jau teikts, ka Keita pacels klausuli, ja Lūsija viņai zvanīs.

Pārvākusies uz citu galdu, Lūsija apsēžas pie datora un uztaisa vienkāršu dokumentu. Viņa safabricē divas VIP biļetes uz savas filmas "Izlēkt" pirmizrādi, kuru demonstrēs 6. jūnijā Losandželosā, ar tai sekojošu privātballīti filmēšanas grupai un īpašajiem draugiem. Viņa izdrukā biļetes uz glancēta fotopapīra, izgriež tās un iebāž aploksnē ar zīmīti, kurā ieraksta:

"Dārgā Keita, paldies par papļāpāšanu! Lūk, sīka kinoviktorina. Kas tas ir ar gariem, tumšiem, cirtainiem matiem? Vai vari pateikt?" un pievieno sava mobilā telefona numuru. Lūsija izsteidzas ārā un atgriežas Keitas mājā, bet Keita neatver durvis un pat neatbild pa iekšējo telefonu. Viņa ir uzņēmusi uz krūts, piedzērusies un ir ceļā uz samaņas zaudēšanu, un Lūsija ieliek aploksni Keitas pastkastītē.

21

Nezin kā Polsone tagad atrodas vannasistabā gaiteņa malā. Viņa nezina, kā tur nokļuvusi. Sī ir veca vannasistaba, kas nav remontēta kopš piecdesmito gadu sākuma, grīda ir kā šaha galdiņš no zilām un baltām flīzēm, un vienkārša balta vanna, kam priekšā aizvilkti rozā un violeti puķaini dušas aizkari. Džilijas zobu suka atrodas suku turētājā uz izlietnes, zobu pastas tūbiņa iespiesta, pa pusei izlietota. Viņa nezina, kā nonākusi vannasistabā. Viņa paskatās uz zobu suku un zobu pastu un raud vēl stiprāk. Viņa uz sejas uzšļaksta aukstu ūdeni, bet tas neko nedod. Viņai ir žēl, ka nevar saņemties, lai pamestu vannasistabu un atgrieztos Džilijas guļamistabā, kur daktere itāliete no Maiami gaida viņu. Tas lielais policists ir pietiekami taktisks, nolikdams krēslu istabā netālu no gultas gala, viņš svīst. Istabā ir vēss, un viņa aptver, ka logs ir atvērts, bet policista seja ir pietvīkusi un spīd no sviedriem.

Noņemiet no sevis nastu, melnā tērptais policists saka ar smaidu, kas patiesībā viņa izskatu nepadara draudzīgāku, bet viņai patīk tas, kā viņš izskatās. Viņai vīrietis patīk. Viņa nezina, kāpēc. Viņai patīk skatīties uz viņu, un viņa kaut ko jūt, skatoties vai esot viņam blakus.

Sēdieties, Polsones kundze, un mēģiniet atslābināties, viņš saka.

Vai jūs atvērāt logu? viņa jautā, apsēzdamās uz krēsla un sakļaudama rokas klēpī.

Gribēju zināt, vai tas varētu būt bijis atvērts, kad jūs pārnācāt mājās no aptiekas, viņš atbild. Vai tas bija atvērts vai aizvērts, kad jūs iegājāt šajā guļamistabā?

Šeit kļūst karsti. Šajās vecajās mājās ir grūti noregulēt apkuri

Viņa paskatās uz policistu un tad uz dakteri. Sēdēt blakus gultai un skatīties uz viņiem šķiet nepareizi. Sēžot un skatoties viņa jūtas satraukta un nobijusies, un maza. Džilija mēdza visu laiku vērt vaļā logu. Tas varēja būt atvērts, kad es atnācu mājās. Es cenšos atcerēties. Aizkari kustas. Baltie, plānie aizkari plivinās kā rēgi dzēlīgi aukstajā gaisā.

J ā , viņa saka. Liekas, logs varēja būt bijis atvērts.

Vai jūs zinājāt, ka aizslēgs ir salauzts? lielais policists jautā, stāvēdams pilnīgi nekustīgi un skatīdamies viņai acīs. Viņa nespēj atcerēties policista vārdu. Kāds tas bija? Kaut kas līdzīgs Marinara.

Nē, viņa atbild, un sirdi apņem saltas bailes.

Daktere pieiet pie atvērtā loga un aiztaisa to ar savām balti cimdotajām rokām. Viņa paskatās ārā pagalmā.

Šajā gadalaikā tas nav īpaši skaists, Polsone saka, sirdij dauzoties. J u m s to vajadzētu redzēt pavasarī.

To var redzēt, daktere atteic, un viņā ir kas tāds, kas Polsones kundzei šķiet fascinējošs, bet ari nedaudz biedējošs. Tagad viss ir biedējošs. Man patīk strādāt dārzā. Un jums?

0, jā.

Vai jūs domājat, ka kāds ienāca pa logu? Polsone jautā, pamanīdama melnus putekļus uz palodzes un loga rāmja. Viņa ievēro vēl vairāk melnu putekļu un kaut ko līdzīgu līmlentes pēdām stikla iekšpusē un ārpusē.

Es atradu dažus nospiedumus, lielais policists saka. Nezinu, kāpēc policisti nepapūlējās, bet es atradu. Redzēsim, vai tie kaut kas ir.

Man būs nepieciešams paņemt jūsu pirkstu nospiedumus izslēgšanas nolūkam. Nedomāju, ka policisti būtu paņēmuši jūsu pirkstu nospiedumus.

Viņa noliedzoši papurina galvu, vērdamās uz logu un melnajiem putekļiem it visur.

Kas dzīvo aiz jūsu mājas, Polsones kundze? jautā lielais policists melnajās drēbēs. Tajā vecajā mājā aiz žoga.

Sieviete, paveca sieviete. Es kādu laiku neesmu viņu redzējusi. Ilgi. Daudzus gadus. Faktiski, nevaru apgalvot, ka viņa aizvien tur dzīvo. Pēdējoreiz, kad tur kādu redzēju, bija varbūt pirms sešiem mēnešiem. Jā, pirms sešiem mēnešiem, jo es plūcu tomātus. Man pie žoga ir neliels dārziņš, un pagājušajā vasarā man bija vairāk tomātu, nekā vajag. Otrpus sētas kāds bija, vienkārši tur gāja, kaut ko darīdams. Man radās iespaids, ka tas cilvēks nav īpaši draudzīgs. Nu, es šaubos, ka tā bija sieviete, kas tur kādreiz dzīvoja kas tur dzīvoja pirms astoņiem, deviņiem, desmit gadiem. Viņa bija ļoti veca. Domāju, tagad viņa varētu būt mirusi.

Vai jūs nezināt, vai policija ar viņu nav runājusi, pieņemot, ka viņa nav mirusi? vaicā lielais policists.

Man likās, ka jūs esat no policijas.

Ne no tās pašas policijas, kura te jau bija. Nē, kundze. Mēs neesam tie paši, kas viņi. Skaidrs, Polsone saka, lai gan nekas nav skaidrs. Nu, es domāju, ka detektīvs, detektīvs Brauns…

Braunings, izlabo policists melnā. Viņa ievēro, ka policists ir iebāzis beisbola cepuri bikšu aizmugurē. Vīrieša galva ir noskūta, un iztēlē viņa pārlaiž roku pār šo gludo, noskūto galvu.

Viņš jautāja man par kaimiņiem, viņa atbild. Es teicu, ka tur dzīvo vai dzīvoja veca sieviete. Es neesmu pārliecināta, ka tagad tur kāds dzīvo. Liekas, es jau to teicu. Es tur nevienu vairs nedzirdu, tikpat kā nekad, un jūs pa šķirbām žogā varat redzēt, ka zāle tur ir pāraugusi.

J ū s pārnācāt mājās no aptiekas, daktere atgriežas pie iesāktās sarunas. Kas pēc tam? Lūdzu, Polsones kundze, mēģiniet soli pa solim visu atcerēties.

Es ienesu pirkumus virtuvē un pēc tam devos apraudzīt Džiliju. Es domāju, ka viņa ir aizmigusi.

Pēc pauzes daktere uzdod vēl vienu jautājumu. Viņa grib zināt, kādēļ Polsone domāja, ka viņas meita ir aizmigusi, kādā pozā viņa gulēja, un šie jautājumi ir mulsinoši. Katrs no tiem sāp kā krampis, kā dziļa spazma. Kāda tam nozīme? Kurš gan ārsts uzdod tādus jautājumus? Viņa ir pievilcīga sieviete, tāda ietekmīga, neliela, bet spēcīga izskata, tumšzilā bikškostīmā un tumšzilā blūzē, kas izceļ viņas vaibstus un kontrastē ar īsajiem, blondajiem matiem. Rokas ir spēcīgas, bet graciozas, un viņa nevalkā gredzenus. Polsone lūkojas uz ārstes rokām un iztēlojas, kā tās parūpējas par Džiliju, un atkal sāk raudāt.

Es viņu pakustināju. Es mēģināju viņu uzmodināt. Viņa dzird sevi atkal un atkal sakām vienu un to pašu. Kādēļ tava pidžama ir uz grīdas, Džilij? Kas tas ir? Ak kungs, ak kungs! Aprakstiet man, ko jūs redzējāt, kad iegājāt istabā, ārste citādi formulē to pašu jautājumu. Es zinu, tas ir smagi. Marīno? Vai tu, lūdzu, nevarētu atnest dažas salvetes un glāzi ūdens?

Kur ir Saldumiņš? Ak kungs, kur ir Saldumiņš? Tikai ne atkal ar tevi gultā!

Viņa izskatījās kā aizmigusi, Polsone dzird sevi sakām.

Uz muguras? Uz vēdera? Kādā pozā viņa gulēja? Lūdzu, mēģiniet atcerēties. Es zinu, ka tas ir šausmīgi smagi, daktere tincina.

Viņa gulēja uz sāna.

Kad jūs iegājāt istabā, viņa gulēja uz sāna? daktere saka.

Vai dieniņ, Saldumiņš piečurājis gultā. Saldumiņ? Kur tu esi? Saldumiņ, vai tu slēpies zem gultas? Tu atkal biji gultā, vai ne? Tu nedrīkstēji kāpt gultā! Es tevi atdošu prom! Nemēģini neko no manis noslēpt!

Nē, Polsone saka raudādama.

Džilij, lūdzu, mosties, ak, lūdzu, mosties. Tas nevar būt! Tas nevar būt!

Daktere pietupjas pie krēsla, skatīdamās viņai acīs. Viņa tur tās roku. Daktere tur tās roku un kaut ko saka.

Nē! Polsones kundze nekontrolējami šņukst. Viņai nebija nekā mugurā. Ak mīļais Dievs! Džilija nebūtu gulējusi bez nekā mugurā. Viņa nekad pat neģērbās, neaizslēgusi savas durvis.

Viss ir kārtībā, daktere saka, un viņas acis un pieskāriens ir maigs. Viņas acīs nav baiļu. Elpojiet dziļi. Tā. Elpojiet dziļi. Lūk. Tā ir labi. Lēni, dziļi elpojiet.

Ak kungs, vai man ir infarkts? Polsone šausmās ierunājas. Viņi paņēma manu meitiņu. Viņa ir prom. Ak, kur ir mana meitiņa?

Lielais policists melnajā apģērbā ir atgriezies durvīs, turēdams sauju salvešu un glāzi ūdens. Kas ir viņi? viņš jautā.

Ak nē, viņa nenomira no gripas, vai ne? Ak nē. Ak nē. Mana mazulīte. Viņa nenomira no gripas. Viņi to atņēma man.

Kas ir viņi? viņš jautā. Jūs domājat, ka te iesaistīts vairāk par vienu personu? Viņš ieiet istabā, un daktere paņem ūdeni no viņa.

Viņa palīdz Polsonei to lēnām iemalkot. Tā ir labi. Dzeriet lēnām.

Lēni elpojiet! Mēģiniet nomierināties! Vai ir kāds, kas varētu atnākt un palikt pie jums? Es nevēlos, lai jūs tagad paliekat viena.

K a s ir viņi? Viņas balss kāpj, atkārtojot policista jautājumu.

Kas ir viņi? Viņa cenšas piecelties no krēsla, bet kājas neklausa. Es jums pateikšu, kas viņi ir. Žēlabas pārtop dusmās, tik drausmīgā niknumā, ka viņa sabīstas no tā. Tie cilvēki, kurus viņš šurp aicināja. Viņi. Pajautājiet Frenkam, kas viņi ir. Viņš zina.

22

Trasoloģijas laboratorijā kriminālists Džuniuss Eiss spirta lampas liesmā tur volframa šķiedru.

Viņš lepojas, ka gadu simtiem viņa mīļāko darbarīku pagatavošanas triku ir izmantojuši mikroskopu meistari. Šis fakts, starp citu, padara viņu par pūristu renesanses cilvēku, zinātnes, vēstures, dailes un sieviešu mīlētāju. Satvēris īso, stingro, smalko stiepli ar ķirurģiskajām knaiblēm, viņš vēro, kā pelēcīgais metāls ātri nokaist koši sarkans, un iztēlojas, ka tas ir kaislīgs vai satracināts. Viņš izņem drāti no liesmas un apviļā tās galu nātrija nitrītā, oksidējot volframu un noasinot to. Mērciens trauciņā ar ūdeni, un drāts ar aso galu ar ātru šņācienu atdziest.

Viņš ieskrūvē stiepli nerūsējoša tērauda adatu turētājā, apzinādamies, ka pārtraukums šī rīka pagatavošanai šoreiz bija vilcināšanās.

Pārtraukums rīka taisīšanā nozīmē, ka viņš uz bridi var atrauties no darba, koncentrēties uz kaut ko citu, lai atgūtu paškontroli. Viņš paraugās mikroskopa binokulārajā lēcā. Haoss un āķīgā mīkla ir turpat, kur viņš to atstāja, bet tikai piecdesmit reižu palielināti.

Es nesaprotu, viņš saka, taču nevienam konkrēti. Izmantojot savu jauno volframa rīku, viņš veikli rīkojas ar krāsas un stikla daļiņām, kas ir paņemtas no tā vīrieša ķermeņa, kuru pirms pāris stundām līdz nāvei saspieda viņa paša traktors. Jābūt bojātām smadzenēm, lai nezinātu, ka galvenais tiesu medicīnas eksperts raizējas par to, ka šī vīrieša ģimene kādu iesūdzēs tiesā, pretējā gadījumā atspoguļojuma pēdu liecības nebūtu būtiskas nejaušā, neuzmanības izraisītā nāvē. Problēma tāda: ja paskatās, kaut ko var atrast, un tas, ko Eiss atrada, nav saprotams. Tādos brīžos viņš atceras, ka viņam ir sešdesmit trīs gadi, ka viņš pirms diviem gadiem būtu varējis iet pensijā un ka viņš atkārtoti ir atteicies no paaugstinājuma uz Trasoloģijas nodaļas vadītāja vietu, jo nekur labāk viņš negribētu atrasties kā tikai iekšā savā mikroskopā. Viņa ideja par piepildījumu ir atdalīta no cīņas ar budžetu un personāla problēmām, un viņa attiecības ar galveno tiesu medicīnas ekspertu ir sliktākas nekā jebkad.

Mikroskopa polarizētajā gaismā viņš liek lietā jauno volframa riku, lai manipulētu ar krāsas un metāla daļiņām uz sausā priekšmetstikliņa. Tās ir samaisītas ar citiem būvgružiem, kaut kādiem putekļiem, kas ir pelēcīgi brūni un savādi. Viņš neko līdzīgu iepriekš nav redzējis ar vienu zīmīgu izņēmumu. Viņš redzēja tādas pašas atspoguļojuma pēdas pirms divām nedēļām pilnīgi nesaistītā gadījumā, bet viņš pieņem, ka četrpadsmit gadus vecas meitenes pēkšņā un noslēpumainā nāve nav saistīta ar traktorista nāvi.

Eiss tik tikko mirkšķina acis. Viņa ķermeņa augšdaļa ir saspringusi.

Krāsas skaidiņas aptuveni blaugznu lielumā ir sarkanas, baltas un zilas. Tās nav no automašīnām, noteikti ne no traktora. Turklāt Eiss nemaz negaidīja, ka autokrāsas skaidiņas būtu atrodamas traktorista, vārdā Teodors Vitbijs, nejaušās nāves vietā. Krāsas skaidiņas un savā-die, pelēkbrūnie putekļi bija pielipuši pie vāts uz viņa sejas. Līdzīgas, ja ne identiskas krāsas skaidiņas un līdzīgi, ja ne identiski dīvainie, pelēkbrūnie putekļi bija atrasti četrpadsmit gadus vecās meitenes mutē, pārsvarā uz mēles. Putekļi visvairāk nodarbina Eisa prātu. Tie ir ļoti savādi putekļi. Viņš nekad nav redzējis tamlīdzīgus putekļus. Tiem ir neregulāra forma un tāda kā garoza, kā sakaltušiem dubļiem, bet tie nav dubļi.

Šiem putekļiem ir plaisas, dobumi un gludi laukumi un plānas, caurspīdīgas maliņas kā izkaltušas planētas virsmai. Dažās daļiņās ir caurumi.

Kas, pie velna, tas ir? viņš saka. Es nezinu, kas tas ir. Kā šī pati ērmotā viela var būt divās lietās? Tās nevar būt saistītas. Es nezinu, kas te noticis.

Viņš pasniedzas pēc pincetes un no daļiņām uzmanīgi izliek vairākas kokvilnas šķiedras uz priekšmetstikliņa. Gaisma šķērso lēcas, un palielināto šķiedru koncentrācija izskatās kā saliektu, baltu pavedienu atgriezumi.

Tu zini, kā es ienīstu vates tamponus? viņš jautā būtībā tukšajai laboratorijai. Tu zini, ka vates tamponi ir kā augonis uz dibena? viņš jautā lielajam, kantainajam laukumam ar melnajām galda virsmām, ķimikāliju pārsegiem, darba vietām un dučiem mikroskopu, un visiem nepieciešamajiem stikliem, metāliem un ķimikāliju ekipējumiem. Lielākā daļa laboratorijas darbinieku neatrodas savās darba vietās, bet gan citās laboratorijās šajā pašā stāvā, aizņemti ar atomu absorbciju, gāzu hromatogrāfiju un masu spektroskopiju, rentgenogrammu difrakciju, spektrofotometru, izvērses elektronu mikroskopu jeb SEM/ EDS spektrometru un citiem instrumentiem. Bezgalīgo, nepadarīto darbu un mazās naudas pasaulē zinātnieki grābj, ko var, mezdamies uz instrumentiem tā, it kā tie būtu zirgi un tiktu nojāti ar sirdi un dvēseli.

V i s i zina, cik ļoti jūs ienīstat vates tamponus, iesakās Kita Tompsone, šobrīd Eisa tuvākā kaimiņiene.

Es varētu uztaisīt gigantisku gultas pārsegu no vates šķiedrām, kuras esmu savācis savā īsajā dzīvē, viņš atbild.

Kaut jūs to būtu uztaisījis! Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu ieraudzīt jūsu gigantisko gultas pārsegu, Kita ķircina.

Eiss satver vēl vienu šķiedru. Tās nav viegli noķeramas. Kad viņš izkustina pinceti vai volframa adatu, vieglākā gaisa pūsma izkustina šķiedru. Viņš nomaina fokusu, samazina palielinājumu līdz četrdesmitkārtīgam un noregulē asuma dziļumu. Viņš tik tikko elpo, lūkodamies spilgtajā gaismas aplī, cenšoties atrast atminējumu mīklām, ko tas satur. Kāds fizikas likums diktē to, ka tad, kad gaisa vibrācijas izkustina šķiedru, tā aizvirzās no tevis, it kā būtu dzīva un kustīga? Kādēļ šķiedra nevirzās tuvāk gūstam?

Viņš atvirzās dažus milimetrus no objektīva lēcas, un viņa adatasās pincetes gals pilnībā pārņem redzeslauku. Gaismas aplis viņam atgādina spoži apgaismotu cirka arēnu pat pēc tā visa, ko viņš ir piedzīvojis. Uz mirkli viņš ierauga ziloņu triku un klaunus tik spožā gaismā, ka acis sāp. Viņš atceras, kā sēdēja koka solos un vēroja garām peldam lielus, sārtus cukurvates mākoņus. Viņš uzmanīgi satver vēl vienu vates šķiedru un izceļ to no priekšmetstikliņa. Viņš bez ceremonijām to iepurina mazā, caurspīdīgā plastmasas maisiņā, kas ir piepildīts ar citiem smalkiem vates krikumiem, kas, visticamāk, ir Q-tip* vates tamponu sārņi un bez neapšaubāmas vērtības.

Doktors Markuss ir lielākais piegružotājs no visiem. Kas tam vīram kaiš? Viņš tam ir aizsūtījis neskaitāmas dienesta vēstules, uzstājot, lai viņa darbinieki ar līmlenti savāc atspoguļojuma pēdas, kad vien iespējams, un, lūdzu, lūdzu, neizmantot vates tamponus, jo tiem ir milzum daudz šķiedru, kas ir vieglākas par eņģeļa skūpstiem un sapinas ar liecībām.

Kā balta Angoras kaķa spalvas uz melnām samta biksēm, viņš pirms vairākiem mēnešiem rakstīja doktoram Markusam. Kā lasīt ārā piparus

* Q-tip vates tamponu marka.

no kartupeļu biezeņa. Kā izsmelt krējumu no kafijas. Un citas neveiklas analoģijas un pārspīlējumus.

Pagājušnedēļ es viņam aizsūtīju divus rituļus zemas lipības lentes, Eiss runā. Un vēl vienu paciņu līmpapīriņu, atgādinot, ka zemas lipības lentes ir perfektas, lai noņemtu matus un šķiedras, jo tie nesalauž un nedeformē tos, un ari neizkaisa vates šķiedras pa visām malām.

Nemaz jau neminot par rentgenstaru difrakcijas traucējumiem un citiem rezultātiem. Mēs neesam vienkārši klīrigi, kad te visu augu dienu sēžam, izlasot tos ārā no paraugiem.

Kita uzmet drūmu skatienu, atskrūvējot permonta pudelītes vāciņu. Lasīt piparus no kartupeļu biezeņa? Jūs doktoram Markusam aizsūtījāt līmpapīriņus?

Kad Eiss kļūst nepacietīgs, viņš runā tieši to, ko domā. Viņš ne vienmēr apzinās, un droši vien viņu tas arī neuztrauc, ka tas, kas ir viņa galvā, izlaužas ari no viņa lūpām un ir dzirdams visiem. Lieta tāda, viņš saka, kad Markuss vai kāds cits, kas pārbaudīja meitenes mutes iekšpusi, ar vates tamponu to rūpīgi izslaucīja. Viņš neapslaucīja mēli. Viņš izgrieza mēli ārā, vai ne? Būtu tā gulējusi turpat uz griežamā dēļa, un būtu skaidri redzams, ka uz tās ir kaut kādi atlikumi. Uztriepēm viņš būtu varējis izmantot līmlenti, bet viņš turas pie tamponiem, un vienīgais, ko es šajās dienās daru, ir: es lasu vates šķiedras.

Tiklīdz persona, it īpaši bērns, tiek novests līdz mēlei uz griežamā dēļa, viņš kļūst anonīms. Tā tas ir, bez izņēmumiem. Mēs iebāzām rokas

Džilijas Polsones rīklē, ar skalpeli izmeklējām audus un visbeidzot izņēmām orgānus no Džilijas rīkles, bet mēli izrāvām taisni no meitenītes mutes, vai ari iedūrām adatu mazā Timija kreisajā acī un izvilkām stiklveida šķidrumu toksikoloģiskajām analīzēm, vai arī nozāģējām misis Džonsas galvaskausa virsu, izņēmām smadzenes un atklājām Berija aneirismu. Bija nepieciešami divi ārsti, lai atdalītu sakodiena muskuļus mistera Forda žokļos, jo viņš bija pilnībā sastindzis, ļoti muskuļots, un mēs nevarējām atlauzt viņa muti.

Viņam prātā ienāk viens no tādiem realitātes apziņas momentiem kā Tumšā Putna ēna. Tā viņš to sauc. Ja viņš paskatās, tur nekā nav, tikai apzināšanās. Viņš nedomās tālāk par tāda veida patiesībām, jo cilvēku dzīves kļūst par daļiņām un daļām un beigu beigās nonāk uz viņa priekšmetstikliņa, bet labāk pārāk stipri nelūkoties pēc Tumšā Putna.

Putna ēna ir gana baisa.

Es domāju, doktors Markuss bija pārāk aizņemts un jutās pārāk svarīgs, lai veiktu sekcijas, Kita saka. Es varu uz vienas rokas pirkstiem saskaitīt reizes, kad esmu to manījusi kopš viņa stāšanās darbā.

Nav nozīmes. Viņš ir atbildīgs un veido politiku. Viņš ir tas, kurš sankcionē visas tās pavēles Q-tip tamponiem un tiem līdzīgajiem un lētajiem ekvivalentiem. Kas attiecas uz mani, tad tas viss ir viņa vaina.

Nu, es nedomāju, ka viņš veica tās meitenes sekciju. Ne arī vecajā ēkā nonāvētā traktorista autopsiju, Kita atteic. Nē, tas nav iespējams, ka viņš kādu no tām būtu veicis. Viņš labāk ir atbildīgais un visus komandē.

Ko tu saki par Eisa Bakstāmo? Eiss viņai jautā. Viņa slaidā roka ar volframa adatu ir žigla un stingra.

Viņš ir pazīstams ar savām uzmācīgi piespiestajām, paštaisītajām volframa adatām, kas brīnumainā kārtā parādās uz viņa kolēģu galdiem.

Man vienmēr noderēs kārtējais Eisa Bakstāmais, Kita nedroši atteic tā, it kā to patiesībā negribētu, bet Eiss fantazē, ka viņa ir atturīga, jo nevēlas sagādāt viņam neērtības. Zini ko? Es netaisos vienmēr ņemties ar šo matu. Viņa uzskrūvē vāciņu atpakaļ uz Permount pudelītes.

Cik daudz tu dabūji no slimās meitenes?

Trīs, Kita atteic. Man paveiksies, ja DNS izlems kaut ko iesākt ar šiem matiem, lai gan pagājušajā nedēļā viņi nešķita ieinteresēti. Tādēļ es neņemšos ne ar šo, ne pārējiem. Pēdējā laikā visi uzvedas dīvaini. Džesija bija atspoguļojuma pēdu ņemšanas telpā, kad es tur ienācu. Viņi bija dabūjuši visu gultas veļu. Acīmredzot DNS meklē kaut ko tādu, ko nav atraduši pirmajā reizē, un Džesija bija gatava man noraut galvu, bet es tikai pajautāju, kas notiek. Viņiem jau tā gultas veļa bija pirms vairāk nekā nedēļas, kā mēs abi zinām. Kur, jūsuprāt, es dabūju šos matus? Dīvaini. Varbūt pie vainas ir brīvdienas. Es pat vēl neesmu domājusi par Ziemassvētku iepirkšanos.

Viņa iemērc smailās ķirurģiskās knaibles caurspīdīgajā plastmasas pierādījumu maisiņā un uzmanīgi izceļ vēl vienu matu. No tās vietas, kur sēž Eiss, mats izskatās divpadsmit vai piecpadsmit centimetrus garš, melns un cirtains. Viņš vēro, kā Kita uzliek to uz priekšmetstikliņa un pievieno ksilola pilienu un drošības sloksni, uzstādīdama bezsvara tik tikko redzamo pierādījuma skaidiņu, kas tika paņemta no tās pašas mirušās meitenes, kurai mutē bija krāsas skaidiņas un dīvainās, brūnpelēkās putekļu daļiņas no gultas veļas.

Nu, doktors Markuss pavisam noteikti nav doktore Skarpeta, Kita pēc tam saka.

-Tev bija nepieciešama puse no dekādes, lai saprastu, ka viņi nav viens un tas pats? Paga. Tu domāji, ka doktore Skarpeta ir pilnībā mainījusies un pārvērtusies par to vāverei līdzīgo, veco, mazo Bozo klaunu stūra kabinetā, un tagad tev uznāca apskaidrības moments un tu aptvēri, ka tie ir divi pilnīgi atšķirīgi cilvēki. Un tu to saprati bez DNS.

Lai Dievs tevi svētī, meit! Kas vainas? Tu esi tik gudra, ka tev vajadzētu uzstāties pašai savos televīzijos šovos.

Tu esi traks, Kita saka, smiedamās tik stipri, ka atliecas no mikroskopa, raizēdamās, ka viņas pierādījumi aizlidos no skaļu smieklu saceltajām brāzmām.

Pārāk daudz gadu pagājuši, ostot ksilolu, meit. Man ir personības vēzis.

Ak Dievs, viņa saka, dziļi ievilkdama elpu. Lieta tāda, ka tev nebūtu jālasa vates šķiedras no tava priekšmetstikliņa, ja doktore Skarpeta būtu strādājusi pie lietas, pie jebkuras no lietām. Zini, viņa ir šeit.

Viņu atsauca slimās meitenes, Polsonu meitenes dēļ. Tā baumo.

Tu mani muļķo. Eiss tam nespēj noticēt.

J a tu vienmēr neaizietu pirms visiem pārējiem un nebūtu tik antisabiedrisks, varbūt būtu informēts par dažiem noslēpumiem, viņa ķircina.

Ho-ho-ho un pudele ruma, meit. Lai gan tā ir taisnība, ka Eiss nav no tiem, kas uzkavējas laboratorijā pēc pieciem vakarā. Viņš ir pirmais kriminālists, kas atbrauc no rīta reti kad vēlāk par 6:15. Es domātu, ka doktore Lielā Iespēja būtu pēdējā persona, kura kaut kādu iemeslu dēļ tiktu šurp ataicināta, viņš saka.

Doktore Lielā Iespēja? No kurienes tad tas nācis?

No sīkiem ļautiņiem.

Tu droši vien nepazīsti viņu. Cilvēki, kas viņu pazīst, tā nesauc. Kita novieto priekšmetstikliņu uz mikroskopa paaugstinājuma. Es?

Es, ne mirkli nedomājot, būtu viņu atsaukusi. Es nebūtu gaidījusi divas nedēļas vai pat divas minūtes. Šis mats ir nokrāsots melns kā piķis, tāpat kā pārējie divi. Johaidī. Aizmirsti, ko esmu izdarījusi ar to. Neredz pigmenta granulas, un tie varētu būt ari kādi pretsprogošanās tipa produkti. Bet tas būs jānoskaidro mitohondrijos. Pēkšņi DNS taisās sūtīt manus trīs dārgos matus uz Visvarenās Pareģošanas Laboratoriju. Tu gaidi. Dīvaini, dīvaini. Varbūt Skarpeta ir noskaidrojusi, ka tā nabaga meitenīte bija noslepkavota. Varbūt tas ir tas, kas te notiek.

Neuzstādi matus, Eiss saka. Senāk DNS bija tikai kriminālistikas zinātne. Tagad DNS ir sudraba bulta, platīna disks, superzvaigzne un dabū visu naudu un visu slavu. Eiss nekad nepiedāvā savus "Eisa Baktāmos" nevienam no DNS.

Neraizējies, es neko neuzstādu, Kita saka, ielūkodamās savā mikroskopā. Nedaudz jocīgs, krāsots mats. Tas nozīmē, ka pēc nokrāsošanas tas vairs nav audzis. Pat ne mikronu.

Viņa pārvieto priekšmetstikliņu zem objektīva lēcas, Eiss ieinteresēts uzmet acis. Bez saknes? Izkritis vai bijis izrauts, salauzts, saliekts, sabojāts ar lokšķērēm, nosvilināts, kļuvis tievāks vai šķelts distālais gals? Vai nogriezts taisni vai slīpi? Nu, meit, pamodini mani, viņš saka.

P a v i s a m noteikti tīrs, kā izsvilpts, bez saknes. Distālais gals nogriezts slīpi. Visi trīs mati ir nokrāsoti melni, bez saknēm, un tas ir ērmoti. Tiem visiem trim ir nogriezti abi gali. Ne tikai vienam matam, bet visiem trim. Nevis norauts, salauzts vai izrauts ar sakni. Mati neizkrita vienkārši. Tie tika nogriezti. Tagad pasaki, kāpēc matus nogriež abos galos?

Varbūt persona tikko nāca no friziera un kādi no nogrieztajiem matiem bija uz personas apģērba vai joprojām matos, vai jau kādu laiku atradās uz paklāja vai kur citur?

Kita sarauc pieri. Ja doktore Skarpeta ir ēkā, es gribētu viņu satikt.

Tikai pateikt sveiki. Man nepatika, kad viņa aizgāja. Pēc manām domām, šī bija otrā reize, kad šī sasodītā pilsēta zaudēja karu. Tas nolāpītais muļķis doktors Markuss. Zini ko? Es nejūtos pārāk labi. Es pamodos ar galvassāpēm, un manas locītavas sāpēja.

Tad varbūt viņa atgriežas Ričmondā, Eiss izvirza pieņēmumu.

Varbūt tas patiesībā ir iemesls, kāpēc viņa ir šeit. Vismaz tad, kad Skarpeta mums sūtīja paraugus, viņa nekad nesajauca to birkas, un mēs precīzi zinājām, no kurienes tie nāca. Viņa neiebilda pret lietu apspriešanu, nāca pati šurp, nevis izturējās pret mums kā pret General Motors robotiem, jo mēs neesam lieli un vareni doktors-jurists-indiāņu-virsatis. Viņa neņēma uztriepes no visa, ja varēja paņemt pierādījumus ar līmlenti, līmpapīriņiem un visu citu, ko mēs rekomendējām. Liekas, tev taisnība. Sīkie ļautiņi pamatīgi maldās.

Kas, pie joda, ir sīkie ļautiņi?

Nezinu, patiešām nezinu.

Pilnībā aizēnota smadzeņu garozas struktūra, Kita saka, cieši skatīdamās uz palielināto, melno, krāsoto matu, kas gaismas aplī izskatās tik liels kā ziemcietīgs koks. It kā kāds būtu iemērcis šo matu melnas tintes pudelītē. Ne norobežojuma līnijas, nē, kungs, tādēļ: vai nu tas ir nesen nokrāsots, vai arī nogriezts virs izaugušām nenokrāsotām saknēm.

Viņš izdara piezīmes, kamēr Kita pārvieto priekšmetstikliņu un noregulē fokusu un palielinājumu, darot visu iespējamo, lai liktu nokrāsotajam matam runāt. Tas daudz nekā nepasaka. Pigmenta raksturīgās iezīmes epidermā aizēnotas ar krāsu. Krāsoti, balināti un sirmi mati ir visnotaļ mazvērtīgi mikroskopiskā salīdzināšanā, un pusei cilvēku populācijas ir krāsoti, balināti, sirmi vai ilgviļņaini mati. Bet mūsdienās tiesā zvērinātie gaida, ka mats paziņos kas, ko, kad, kur, kāpēc un kā.

Eisam riebjas tas, ko izklaides industrija ir nodarījusi viņa profesijai. Satiktie cilvēki apgalvo, ka vēlas būt viņa vietā un kāda viņam aizraujoša profesija, bet tā nav taisnība, tā vienkārši nav. Viņš nedodas uz nozieguma vietām un nenēsā ieroci. Nekad tā nav bijis. Viņš nesaņem īpašus telefona zvanus un nevelk īpašu formas tērpu vai kombinezonu, netraucas speciālos noziegumu izmeklēšanas visurgājējos meklēt šķiedras vai pirkstu nospiedumus, vai DNS, vai marsiešus. To dara policisti un nozieguma vietas tehniķi. Tiesu medicīnas eksperti un izmeklētāji to dara. Senos laikos, kad dzīve bija vienkāršāka un sabiedrība lika tiesu medicīnas ekspertus mierā, slepkavību detektīvi, kā Pīts Marīno, brauca uz nozieguma vietām ar savām sadauzītajām grabažām, paši vāca pierādījumus un ne tikai zināja, ko vākt, bet arī ko atstāt.

Nevajag izlaizīt visu nolāpīto autostāvvietu. Nevajag iebāzt visu nabaga sievietes guļamistabu piecdesmit galonu plastmasas maisos un atnest visus tos mēslus šurp. Tas ir kā tad, kad kāds skalotu zeltu un pārnestu mājās visu upes gultni, nevis uzmanīgi to vispirms izsijātu. Daudz aplamību, kas šodien notiek, nosaka slinkums. Bet ir citas problēmas, mānīgākas, un Eiss visu laiku domā, ka viņam varbūt vajadzētu doties pensijā. Viņam nav laika pētījumiem vai kaut vai parastām izpriecām, un viņš šķendējas par rakstudarbiem, kam jābūt nevainojamiem, tāpat kā viņa analīzēm jābūt nevainojamām. Viņš cieš no redzes vājuma un bezmiega. Viņam reti pasaka paldies vai novērtē, kad lieta ir atrisināta un vainīgā persona saņēmusi to, ko pelnījusi. Kādā gan pasaulē mēs dzīvojam? Ir kļuvis sliktāk. Jā, ir.

Ja tu saskrienies ar doktori Skarpetu, Eiss piebilst, pajautā viņai par Marīno. Mēs abi kādreiz čomojāmies, kad viņš te nāca, mēdzām nobēdzināt pāris aliņu PB bārā.

Viņš ir šeit, Kita saka. Viņš atbrauca kopā ar Skarpetu. Zini, es jūtos nedaudz dīvaini, tā kutēšana rīklē, un man sāp. Ceru, ka neesmu dabūjusi to sasodīto gripu.

Viņš ir šeit? Svētā govs! Es tūdaļ piezvanīšu tam zeņķim. Aleluja! Tātad viņš arī strādā pie Slimās Meitenes lietas.

Džilija Polsone tagad pazīstama ar šo vārdu, ja vispār viņa tiek saukta vārdā. Vieglāk ir neizmantot īsto vārdu, ja vien to kāds vispār atceras. Upuri kļūst par to, kur tie tika atrasti vai kas ar tiem tika izdarīts. Kofera dāma. Kanalizācijas kundze. Izgāztuves bērniņš. Žurku vīrs.

Izolācijas lentes vīrs. Par šo mirušo cilvēku īstajiem vārdiem Eisam pārsvarā nav ne jausmas. Viņš izvēlas tos labāk nezināt.

J a Skarpetai ir kāds viedoklis par to, kāpēc Slimajai Meitenei bija sarkana, balta un zila krāsa un kaut kādi jokaini putekļi mutē, tad es klausos, viņš saka. Acīmredzot sarkanā, baltā un zilā krāsā nokrāsots metāls. Un vēl kaut kas. Es nezinu, kas ir kaut kas vēl. Viņš veikli apietas ar atspoguļojumu pēdām uz priekšmetstikliņa, kā apmāts grozīdams to. Pēc tam ielaidīšu spektrometrā, redzēsim, kāds metāls. Vai Slimās Meitenes mājā ir kaut kas sarkans, balts un zils? Liekas, būs jāsadzen tam zeņķim Marīno pēdas un jāizmaksā viņam pāris vēsu aliņu. Kungs, es pats varētu pārīti ieraut.

Nerunājiet tagad par vēsiem aliņiem, Kita saka. Es jūtos slima.

Es zinu, ka mēs neko nevaram saķert no tamponiem un līmlentēm, un visa pārējā. Bet dažkārt es prātoju, kad mums atsūta visus tos mēslus no morga, ka tomēr varam.

Ne-e. Visas šīs mazās baktērijas, kad tās nonāk pie mums, ir beigtas un pagalam, Eiss saka, paskatīdamies uz viņu. Tu uz tām skaties gana tuvu, viņām visām pie kāju īkšķiem ir mazmazītiņas birciņas.

Tu, meit, izskaties bāla. Viņam riebj iedrošināt Kitas pēkšņo slimības lēkmi. Šeit ir vientulīgi, kad Kitas nav, bet viņa nejūtas labi. Tas ir acīm redzams. Nav pareizi, ja viņš izliekas. Kādēļ tev, meit, neatpūsties? Vai tu saņēmi gripas poti? Tās izbeidzās, kad es ierados.

Es ari. Nekur tās vairs nevarēju dabūt, viņa saka, pieceldamās no krēsla. Domāju, iešu uzvārīt karstu tēju.

23

Lūsijai nepatīk uzticēt citiem cilvēkiem savu darbu. Lai kā viņa paļaujas uz Rūdiju, viņa neuztic tam savu darbu, vismaz ne šobrīd, Henrijas un viņa attieksmes pret Henriju dēļ. Lūsija pati izskata izdrukātos IAPNIS meklēšanas rezultātus, sēžot savā kabinetā ar uzliktām austiņām, klausoties kaimiņienes Keitas banālās telefonsarunas banālos ierakstus. Ir agrs rīts, ceturtdiena, nedēļa pirms Ziemassvētkiem.

Vakar vēlu vakarā Keita viņai atzvanīja. Viņa atstāja ziņu Lūsijas mobilajā telefonā. "Apskāvieni un skūpsti par biļetēm" un "Kas ir baseina dāma? Vai viņa ir slavenība?" Lūsijai patiešām ir baseina dāma, un viņa nav slavenība. Viņa ir brunete, piecdesmitgadniece un izskatās daudz par mazu, lai strādātu ar gružu smēlēju, un viņa nav filmu zvaigzne, un viņa nav tas nezvērs. Lūsijas neveiksmes ir spēcīgi saistītas ar IAPNIS, kas neuzrādīja nevienu piemērotu kandidatūru; tas nozīmē, ka automatizētā meklēšana izrādījusies neveiksmīga. Pirkstu nospiedumu saskaņošana, īpaši, ja tie ir nepilnīgi, ir īsta loterija.

Katrs no cilvēka desmit pirkstu nospiedumiem ir unikāls. Piemēram, cilvēka kreisā īkšķa nospiedums nelīdzinās viņa labā īkšķa nospiedumam. Bez desmit pirkstu nospiedumu kartītes failā IAPNIS varēja tikai nejauši uzdurties nezināmiem nospiedumiem, ja vainīgais atstājis labās rokas pirksta nospiedumu nozieguma vietā un tā paša pirksta nospiedumu citā nozieguma vietā, un abi šie nospiedumi tikuši iekļauti IAPNIS, un abi nospiedumi bijuši vai nu pilnīgi nospiedumi, vai ari sagadīšanās pēc tikusi iekļauta tā pati rievojuma šķautne, kas ir raksturīga abiem nospiedumiem.

Taču manuāla jeb vizuāla nospiedumu salīdzināšana stāsta citu stāstu, un te nu Lūsijai veicas mazliet labāk. Daļējie nospiedumi, ko viņa paņēmusi no acs zīmējuma, sakrīt ar dažiem no daļējiem nospiedumiem guļamistabā pēc uzbrukuma Henrijai. Tas Lūsiju nepārsteidz, bet viņa priecājas par pārbaudi. Tas nezvērs, kurš iekļuva viņas mājā, ir tas pats nezvērs, kurš atstāja acs zīmējumu, un tas pats nezvērs ari saskrāpēja viņas melno ferrari, lai gan no mašīnas netika noņemti pirkstu nospiedumi. Bet cik gan daudz tādu nezvēru staigā apkārt, zīmējot acis? Tātad viņš to izdarīja, lai gan neviens no šiem nospiedumiem Lūsijai nepasaka, kas viņš ir. Viņa zina tikai to, ka viens un tas pats nezvērs izraisa visas šīs nepatikšanas, un viņam nav pirkstu nospiedumu kartītes IAPNIS failā, ne ari kur citur, un viņš turpina izsekot Henriju un droši vien nezina, ka viņa ir tālu prom no šejienes. Vai varbūt viņš domā, ka Henrija atgriezīsies vai vismaz dzirdēs par viņa pēdējiem varoņdarbiem.

Tas nezvērs domā: ja Henrija vismaz zina, ka viņš ir piespraudis zīmējumu pie durvīm, tad viņa ir atkal nobijusies un nomākta un varbūt nekad neatgriezīsies. Nezvēram ir svarīgi tas, ka viņš ir uzveicis to. Tāda ir vajāšanas būtība. Tā ir cita cilvēka nospiešana. Tādā nozīmē, ka vajātājs paņem savu upuri ķīlniekos, pat nepiedūris tam pirkstu vai dažos gadījumos pat nekad nesaticis to. Cik Lūsijai zināms, nezvērs nekad nav ticies ar Henriju. Cik nu Lūsijai tas zināms. Bet ko viņa patiesībā zina? Ne velna.

Viņa pārlaiž acis citai datora veikto meklējumu izdrukai, pie kuras strādāja pagājušajā naktī, un apsver, vai nepiezvanīt tantei. Ir jau pagājis labs laiciņš, kopš Lūsija zvanīja Skarpetai, un tam nav nekāda attaisnojuma, lai gan Lūsija ir izdomājusi daudz attaisnojumu. Viņas abas ar tanti daudz pavadījušas laiku Dienvidfloridā, dzīvodamas nepilnas stundas brauciena attālumā viena no otras. Skarpeta pagājušajā vasarā pārcēlās no Delrejas uz Losolasu, un Lūsija tikai vienu reizi viņu apciemoja jaunajā mājā, un tas bija pirms mēneša. Jo vairāk laika pagājis, jo grūtāk bija piezvanīt tantei. Neizrunāti jautājumi lidināsies starp viņām un radīs neveiklību, bet Lūsija nosprieda, ka nav pareizi, ja šobrīd viņa nepiezvana Skarpetai. Tādēļ viņa piezvana.

Zvanu, lai jūs pamodinātu, viņa saka, kad tante paceļ klausuli.

J a tas ir labākais, ko vari pateikt, tad tu nevienu neapmuļķosi,

Skarpeta atbild.

Ko gan tas nozīmē?

Tu neizklausies pēc viesnīcas reģistratūras, un es nelūdzu mani modināt. Kā tev iet? Un kur tu esi?

J o p r o j ā m Floridā, Lūsija saka.

J o p r o j ā m ? Tas nozīmē, ka tu atkal brauc prom?

Nezinu. Iespējams.

K u r p ?

Neesmu pārliecināta, Lūsija saka.

Labi. Pie kā tu strādā?

Pie vajāšanas lietas, Lūsija atteic.

Tās ir ļoti smagas.

lā ir. īpaši šī. Bet es nevaru par to runāt.

Tu nekad nevari.

Tu ari nerunā par savām lietām, Lūsija saka.

Parasti ne.

Kas vēl jauns?

It nekas. Kad es tevi redzēšu? Neesmu tevi redzējusi kopš septembra.

Zinu. Ko tu dari lielajā, sliktajā Ričmondā? Lūsija jautā. Par ko tur mūsdienās cīnās? Vai ir jauni pieminekļi? Varbūt kāds jaunākais mākslas darbs uz plūdu mūra?

Cenšos noskaidrot, kas izraisījis tās meitenes nāvi. Vakar man bija paredzēts vakariņot ar doktoru Fīldingu. Tu viņu atceries.

Nu, protams. Kā viņam klājas? Es nezināju, ka viņš vēl ir turpat.

Ne pārāk labi, Skarpeta atbild.

Atceries, kā viņš mēdza mani ņemt sev līdzi uz sporta zāli un mēs kopā cilājām svaru bumbas?

Viņš vairs neiet uz sporta zāli.

Sasodīts. Esmu šokēta. Džeks neiet uz sporta zāli? Tas ir kā… Nu, es nezinu, kā tas ir. Tas ir kā nekas, liekas. Esmu šokēta bez vārdiem.

Redzi, kas notiek, kad tu aizbrauc? Viss un visi izirst.

Nelišķē man šorīt. Neesmu īpaši labā omā, Skarpeta atbild.

Lūsiju pārņem vainas apziņa. Tā ir viņas vaina, ka Skarpeta nav Aspenā.

Esi runājusi ar Bentonu? Lūsija starp citu pajautā.

Viņš ir aizņemts darbā.

Tas nenozīmē, ka tu nevari viņam piezvanīt. Vainas apziņa smagi sagrābj Lūsijas vēderu.

Šobrīd tas to nozīmē.

-Henrijs teica, ka tu nevari viņam z v a n ī t ? Lūsija iztēlojas Henriju Bentona mājā. Viņa būtu slepus noklausījusies. Jā, viņa būtu, Lūsija jūtas slima no vainas apziņas un sasprindzinājuma.

Es vakar vakarā aizbraucu pie Džeka uz mājām, un viņš neatvēra durvis. Skarpeta maina sarunu tematu. Man bija tāda jocīga sajūta, ka viņš bija mājās. Bet nepienāca pie durvīm. Ko tu darīji?

Es aizbraucu. Varbūt viņš aizmirsa. Dabiski, viņš ir saņēmis savu stresa daļu. Viņš noteikti ir norūpējies.

Runa jau nav par to. Viņš varbūt negribēja tevi satikt. Varbūt bija par vēlu, lai tiktos ar tevi. Varbūt viss ir pārāk sagājis greizi. Es veicu nelielu doktora Džoela Markusa izcelsmes pārbaudi, Lūsija tad saka.

Es zinu, ka tu man to nelūdzi. Bet tu droši vien nebūtu lūgusi, vai man taisnība? Skarpeta neatbild.

Redzi, viņš droši vien par tevi zina ļoti daudz, tante Keja. Tikpat labi ari tu vari kaut ko zināt par viņu, Lūsija taisnojas, un viņu moka sirdsapziņa. Viņa nespēj neko padarīt ar sevi un jūtas dusmīga un sāpināta.

Lai notiek, Skarpeta saka. Man nešķiet, ka tas ir pareizi, bet vari man ari izstāstīt. Būšu pirmā, kas pateiks, ka man strādāt ar viņu nenākas viegli.

Visvairāk mani interesē tas, Lūsija turpina, juzdamās nedaudz labāk, ka par viņu ir tik maz zināms. Tam džekam nav dzīves. Viņš piedzimis Šarlotsvilā, tēvs bijis valsts skolas skolotājs, māte mirusi autoavārijā 1965. gadā, mācījies Virdžīnijas Universitātē un medicīnas skolā, tātad viņš ir no Virdžīnijas, kur ari mācījās, bet nekad nav strādājis Virdžīnijas medicīnas ekspertu sistēmā, līdz pirms četriem mēnešiem ticis iecelts par vadītāju.

Es tāpat būtu varējusi pateikt, ka viņš nekad nav strādājis Virdžīnijas medicīnas ekspertu sistēmā līdz pagājušai vasarai, Skarpeta atbild. Tev nebija jālaiž darbā kāda dārga izcelsmes pārbaudes mašīna vai jāielaužas Pentagona datoros vai kur citur, lai savāktu man informāciju. Neesmu droša, ka man tas būtu jāklausās.

Viņa iecelšana par priekšnieku, starp citu, Lūsija neatlaižas, ir absolūti dīvaina un neizprotama. Viņš kādu brīdi bija privātpatologs kādā nelielā slimnīcā Merilendā, un viņš nebija tiesu medicīnas biedrs un savu izglītību pabeidza tikai četrdesmit gadu vecumā, un, starp citu, pirmajā reizē viņš izgāzās gala eksāmenos.

Kur viņš strādāja zinātnisko darbu?

Oklahomasitijā, Lūsija atbild.

Neesmu pārliecināta, ka man tas būtu jāklausās.

Kādu brīdi bija tiesu medicīnas patologs Ņūmeksikā, nav zināms, ko darīja no 1993. līdz 1998. gadam, izņemot to, ka izšķīrās no medmāsas. Bērnu nav. 1999. gadā viņš pārcēlās uz Sentluisu un strādāja tās medicīnas ekspertīžu birojā, līdz pārvācās uz Ričmondu. Viņš brauc ar divpadsmit gadus vecu volvo, un viņam nekad nav piederējusi māja.

Tev varētu būt interesanti uzzināt, ka māja, ko viņš tagad īrē, atrodas Henriko apgabalā, netālu no Vilovlounas tirdzniecības centra.

Man tas nav jādzird, Skarpeta saka. Pietiek.

Viņš nekad nav bijis arestēts. Domāju, tu gribētu to zināt. Tikai pāris satiksmes pārkāpumu, nekā dramatiska.

Tas nav pareizi, Skarpeta iebilst. Man tas nav jāklausās.

Nekādu problēmu, Lūsija saka balsī, kādu iegūst, kad viņas tante ir tikko sabradājusi viņas dvēseli un aizskārusi jūtas. Tāpat tas ir gandrīz viss. Es varētu uzzināt daudz vairāk, bet sākumam tas ir viss.

Lūsij, es zinu, tu mēģini palīdzēt. Tu esi brīnišķīga. Es negribētu, lai tu nonāktu man uz pēdām. Un viņš nav jauks cilvēks. Un, Dievs vien zina, kāda ir viņa darba kārtība, bet, ja vien mēs neuzzinām kaut ko tādu, kas tieši ietekmē viņa darba ētiku vai kompetenci, vai ko tādu, kas varētu padarīt viņu bīstamu, tad man nav jāzina par viņa dzīvi. Saproti? Lūdzu, nemeklē vairs neko.

Viņš nešaubīgi ir bīstams, Lūsija saka nedabiskā balsī. Ieliec tādu neveiksminieku kā viņš varas amatā, un viņš ir bīstams. Mīļais Dievs! Kas, pie velna, viņu pieņēma darbā? Un kāpēc? Nespēju iedomāties, cik ļoti viņš droši vien tevi ienīst.

Es nevēlos par to runāt.

Gubernatore ir sieviete, Lūsija turpina. Kāda velna pēc sievietei gubernatorei būtu jāieceļ tāds neveiksminieks kā viņš?

Es nevēlos par to runāt.

Protams, pusi no laika politiķi neievāc ziņas. Viņi tikai atlaiž darbiniekus, un viņai droši vien ir svarīgākas lietas, par ko domāt.

-Lūsij, vai tu piezvanīji, lai tikai sarūgtinātu mani? Kāpēc tu to dari? Lūdzu, nedari tā. Man jau tā ir gana grūti.

Lūsija klusē.

Lūsij? Vai tu tur esi? Skarpeta jautā.

Esmu šeit.

Es neciešu telefonu, Skarpeta saka. Neesmu tevi redzējusi kopš septembra. Domāju, tu no manis izvairies.

24

Viņš sēž savā viesistabā, klēpī nolicis atvērtu avīzi, kad izdzird braucam atkritumu mašīnu.

Dzinējam ir dziļa dīzeļmotora skaņa. Mašīna apstājas iebraucamā ceļa galā, un dīzeļmotora pulsēšanai pievienojas hidrauliskā pacēlāja raudulīgā skaņa, un atkritumu tvertnes nobūkšķ pret milzīgās mašīnas metāla sāniem. Pēc tam lieli vīri nevīžīgi nomet tukšās tvertnes iebraucamā ceļa galā un mašīna aizdārd tālāk pa ielu.

Doktors Markuss sēž viesistabā lielajā ādas krēslā, ar reibstošu galvu un tik tikko spējīgs elpot, viņa sirds gaidot dauzās no šausmām. Atkritumu savākšana ir pirmdienās un ceturtdienās ap astoņiem trīsdesmit viņa privileģētajā rajonā Vesthemgrinā, Henriko apgabalā, uz rietumiem no pilsētas. Viņš vienmēr nokavē sanāksmes šajās divās dienās, kad brauc atkritumu savācēji, un nesen šajās divās dienās, kad atbrauca lielās mašīnas un lielie tumšie vīri ar tām, viņš pavisam negāja uz darbu.

Tagad viņi sevi dēvē par sanitārijas inženieriem, nevis par atkritumu savācējiem, bet nav nozīmes, kā viņi paši sevi sauc vai kas ir politiski korekti vai kā citi sauc šos lielos, tumšos vīrus viņu lielajās, tumšajās drēbēs un lielajos ādas cimdos. Doktors Markuss ir šausmās no atkritumu savācējiem un viņu mašīnām, un viņa fobija kļuva spēcīgāka, kopš pirms četriem mēnešiem viņš pārvācās šurp, un viņš atkritumu savākšanas dienās neiet ārā no mājas, līdz mašīna un tās vīri nav atbraukuši un aizbraukuši. Viņam ir kļuvis labāk, kopš sācis apmeklēt psihiatru Šarlotsvilā. Doktors Markuss sēž krēslā un gaida, kad piebremzēs sirds, rimsies reibums un nelabums un pārstās gailēt nervi. Pēc tam viņš pieceļas, joprojām ģērbies pidžamā, halātā un čībās. Nav jēgas ģērbties līdz atkritumu savācēju atbraukšanai, jo, gaidot pretīgo, guturālo skaņu un lielās mašīnas smago metāla žvadzēšanu un tās lielos, tumšos vīrus, viņš svīst tik pamatīgi, ka tad, kad tie aizbrauc, ir izmircis slapjš un dreb no aukstuma, un viņa nagi ir zili. Doktors noiet pa viesistabas ozolkoka grīdu un paskatās ārā pa logu uz zaļajām Supertvertnēm, kas nevīžīgi pamestas iebraucamā ceļa galā, un klausās pēc pretīgās skaņas, lai pārliecinātos, vai mašīna nav kaut kur tuvumā un vai nebrauc atpakaļ pa šo pašu ceļu, lai gan viņš zina atkritumu savācēju maršrutu savā rajonā.

Šobrīd mašīna un vīri apstājas un sāk braukt, nolēkdami no mašīnas un atkal uzlēkdami, iztukšodami Supertvertnes dažas ielas tālāk, un viņi turpinās to darīt, līdz nogriezīsies uz Patersona avēniju, un, kur viņi brauc no turienes, tas doktoram Markusam nerūp, līdz viņi ir prom. Viņš palūkojas ārā pa logu uz savām bez apdoma novietotajām Supertvertnēm un nospriež, ka ārā iet nav droši.

Viņš vēl nejūtas tā, lai ietu ārā, tāpēc dodas uz savu guļamistabu un vēlreiz pārbauda, vai pretzagļu signalizācijas sistēma vēl aizvien ir ieslēgta, novelk savu slapjo pidžamu un halātu un ieiet dušā. Dušā viņš neuzkavējas ilgi, bet, kad ir tīrs un sasilis, noslaukās un apģērbjas, lai dotos uz darbu, priecādamies, ka lēkme ir pārgājusi, un uzmanīdamies, lai neapcerētu to, kas varētu notikt, ja pēkšņi uznāktu lēkme, esot sabiedrībā. Nu tā nenotiks. Kamēr viņš ir mājās vai netālu no sava kabineta, var aizvērt durvis un drošībā pārlaist vētru.

Virtuvē Džoels Markuss iedzer oranžo tableti. Viņš jau bija iedzēris vienu klonopinu un antidepresantu, bet viņš ieņem vēl vienu 0,5 miligramu devu klonopina. Pēdējos pāris mēnešos viņš ir ticis līdz pat trim miligramiem dienā un nepriecājas par savu atkarību no benzodiazepāmiem. Viņa psihiatrs Šarlotsvilā saka, lai neraizējas. Kamēr doktors Markuss nelieto alkoholu vai citas nomierinošas vielas, un viņš nepieskaras nevienam no tiem, tikmēr nav problēmu, ka viņš dzer klonopinu.

Labāk iedzert klonopinu nekā būt tik nelietojamam panikas lēkmju dēļ, ka jāslēpjas mājā un jāzaudē darbs vai jāpazemojas. Viņš nevar atļauties zaudēt darbu, ne ari pazemoties. Viņš nav tik bagāts kā Skarpeta un nekad nevarētu paciest pazemojumus, kādus viņa šķiet mierīgi uztveram. Pirms viņš stājās Skarpetas vietā par galveno Virdžīnijas medicīnas ekspertu, nevajadzēja klonopinu vai antidepresantus, bet tagad, kā apgalvo psihiatrs, viņam ir slimīgi traucējumi, kas nozīmē, ka viņam ir nevis viens, bet divi traucējumi. Sentluisā viņš dažkārt neaizgāja uz darbu un gandrīz nekad neceļoja, bet tika ar sevi galā. Dzīve pirms Skarpetas bija kontrolējama.

Viesistabā viņš atkal paskatās ārā pa logu uz lielajām, zaļajām Supertvertnēm un klausās, vai nedzird lielo mašīnu un vīrus uz tās, taču nedzird. Uzmezdams savu veco, pelēko vilnas mēteli un uzvilkdams vecos, melnos cūkādas cimdus, viņš apstājas pie ārdurvīm, lai novērtētu savu pašsajūtu. Šķiet, viņš jūtas labi, tādēļ atslēdz signalizācijas sistēmu un atver durvis. Viņš mundri aiziet līdz iebraucamā ceļa galam, pārbaudīdams ielu vienā un otrā pusē, vai kaut kur nav atkritumu mašīnas, bet neredz un nedzird to, un jūtas labi, stumjot Supertvertnes uz garāžas malu, kur tām vieta.

Doktors Markuss atgriežas mājā, novelk mēteli un cimdus, un tagad viņš ir daudz mierīgāks, pat laimīgs. Viņš rūpīgi nomazgā rokas, un domas atgriežas pie Skarpetas, bet jūtas mierīgs un ir labā omā, jo nu rīkosies pēc sava prāta. Visus šos mēnešus viņš bija dzirdējis, ka Skarpeta šo un Skarpeta to, un, tā kā viņš to nepazina, tad nevarēja iebilst.

Kad veselības komisārs sacīja: "Viņas vietā stāties jums būs grūti, varbūt pat neiespējami, un tur aizvien vēl ir cilvēki, kuri jūs nerespektēs, jo jūs vienkārši neesat viņa," doktors Markuss neteica ne vārda, jo ko gan viņš varēja teikt? Viņš Skarpetu nepazina.

Kad jaunā gubernatore izrādīja laipnību, ielūdzot doktoru Markusu uz kafiju savā kabinetā pēc tam, kad bija iecēlusi viņu amatā, nācās atteikties, jo gubernatore noteica laiku uz astoņiem trīsdesmit pirmdienā, kas ir tā pati diena un tas pats laiks, kad Vesthemgrinā notiek atkritumu savākšana. Protams, viņš nevarēja paskaidrot, kādēļ nevar atnākt pie viņas uz kafiju, bet par to nevarēja būt ne runas, tas vienkārši bija neiespējami, un viņš atceras, kā bija sēdējis viesistabā, klausīdamies pēc lielās mašīnas un tās lielajiem vīriem un prātodams, kāda viņam būs dzīve Virdžīnijā kopš atteikšanās no kafijas pie gubernatores, kas ir sieviete un droši vien viņu tāpat nerespektēs, jo viņš nav sieviete un nav Skarpeta.

Faktiski doktors Markuss nezina, vai gubernatore ir Skarpetas cienītāja, bet droši vien ir. Viņam nebija ne jausmas, pret ko viņš nostājās, kad tika akceptēts vadītāja amatam un pārcēlās uz šejieni no Sentluisas, atstājot aiz sevis biroju pilnu ar sievietēm medicīnas ekspertēm un nāves gadījumu izmeklētājām, visas zināja par Skarpetu un teica, kaviņš ir laimīgs vīrs, dabūjis viņas darbu, jo, pateicoties Skarpetai, Virdžīnijā ir labākā medicīnas ekspertīžu sistēma Savienotajās Valstīs, un tas bija kauns, ka viņa nesadzīvoja ar tālaika gubernatoru, ar to, kurš viņu atlaida; sievietes Markusa birojā iedrošināja viņu pieņemt Skarpetas darbu. Viņas gribēja tikt no Markusa vaļā. Viņš to jau zināja. Viņas nevarēja nekādi saprast, kādēļ no visiem cilvēkiem Virdžīnijā interesējās par viņu, ja vien tas nebija tādēļ, ka viņš bija nekonfrontējams, apolitisks un neeksistējošs. Viņš zināja, ko sievietes birojā runāja tolaik. Viņas sačukstējās un uztraucās, ka Markuss, iespējams, izgāzīsies un būs jāpaliek ar viņu, viņš precīzi zināja, kas tolaik tika runāts.

Tādēļ viņš pārcēlās uz Virdžīniju un pēc nepilna mēneša nonāca nesaskaņā ar gubernatori tikai atkritumu savākšanas Vesthemgrinā dēļ, un pie tā vainoja Skarpetu. Viņš bija nolādēts Skarpetas dēļ. Džoels Markuss to tik vien dzirdēja kā par Skarpetu un neapmierinātību ar viņu pašu, jo viņš nav Skarpeta. Viņš tik tikko bija sācis strādāt, kad jau ienīda Skarpetu un visu, ko viņa bija sasniegusi. Džoels Markuss kļuva valdonīgs, izrādot savu necieņu visvisādos veidos, nevērīgi izturēdamies pret visu, kas bija saistīts ar Skarpetu, vai tā bija glezna vai augs, vai grāmata, vai patologs, vai mirušais pacients, kuram būtu bijis labāk, ja Skarpeta aizvien būtu vadītāja. Viņš kļuva apsēsts, pierādot, ka Skarpeta bija mīts un viltojums, un neveiksminiece, bet viņš nevarēja iznīcināt pilnīgu svešinieku. Viņš pat nevarēja bilst negatīvu vārdu par Skarpetu, jo nepazina to.

Tad nomira Džilija Polsone un viņas tēvs piezvanīja veselības komisāram, kas savukārt piezvanīja gubernatorei, kura nekavējoties piezvanīja FIB direktoram tikai tādēļ, ka gubernatore vada Nacionālo pretterorisma komiteju un Frenkam Polsonam ir sakari ar Valsts drošības departamentu, un vai nebūtu šausmīgi, ja mazo Džiliju būtu nogalinājis kāds Savienoto Valstu valdības ienaidnieks?

FIB bija ātri piekritis, ka lieta ir pelnījusi pārbaudi, un acumirklī tas sāka traucēt vietējo policiju, un neviens nezināja, ko dara cita persona.

Daži pierādījumi aizceļoja uz FIB laboratorijām, un citi pierādījumi vispār netika paņemti, un doktors Polsons negribēja, lai Džilijas līķi izlaistu no morga, līdz visi fakti nebūs zināmi. Iejauktas šajā juceklī bija doktora Polsona attiecības ar viņa bijušo sievu, un drīz vien šīs neievērojamās četrpadsmit gadus vecās meitenes nāve bija tik ļoti uzskrūvēta un politizēta, ka doktoram Markusam nebija citas izvēles kā lūgt veselības komisāram padomu, kas jādara.

Mums jāatsauc liela mēroga konsultants, veselības komisārs atteica. Kamēr viss nav kļuvis vēl sliktāk.

Jau tā viss ir slikti, doktors Markuss bilda. Brīdī, kad Ričmondas PD uzzināja, ka ir iesaistīts FIB, viņi atkāpās un metās uz patvērumu.

Un pavisam slikti ir tas, ka mēs nezinām, kas vainojams meitenes nāvē. Es domāju, viņas nāve ir aizdomīga, bet mums nav nāves cēloņa.

Mums vajadzīgs konsultants. Nekavējoties. Kāds, kurš nav no šejienes. Kāds, kurš var uzņemt triecienu, ja tas nepieciešams. Ja gubernatorei būs mēsli šīs lietas dēļ valsts mēroga mēsli, galvas ripos un manējā nebūs vienīgā, Džoel.

Kā ar doktori Skarpetu? doktors Markuss ierosināja, un viņu tobrīd pārsteidza, kā bez iepriekšēja nodoma viņam uz mēles bija viņas vārds. Viņa atbilde bija viegla un ātra.

Lieliska ideja. Iedvesmas vērta, veselības komisārs piekrita. Vai jūs viņu pazīstat?

Drīz pazīšu, doktors Markuss teica un pats brīnījās, ka bija tik izcils stratēģis.

Līdz šim brīdim viņš nekad nebija zinājis, cik izcils stratēģis ir, bet, tā kā viņš nekad nav kritizējis Skarpetu, jo nepazina viņu, tad viņa entuziasma pilnā rekomendēšana Skarpetu par konsultanti bija attaisnojama. Jo viņš nekad nebija bildis par Skarpetu nevienu sliktu vārdu. Viņš varēja pats tai piezvanīt, ko todien ari izdarīja. Tas viss notika tikai aizvakar. Drīz viņš pazīs Skarpetu, o jā, viņš pazīs, un tad viņš kritizēs, pazemos to un darīs tai visu, ko gribēs.

Doktors Markuss Skarpetu vainotu par visām nebūšanām ar Džiliju Polsoni un GMEB, un visu pārējo, kas varētu nākt klajā, un gubernatore aizmirstu, ka doktors Markuss atteicās iedzert kafiju ar viņu. Ja viņa to vēlreiz uzaicinās un izvēlēsies pirmdienu vai ceturtdienu astoņos trīsdesmit, doktors Markuss vienkārši pateiks viņas darba grafika plānotājam, ka astoņos trīsdesmit ir GMEB personāla sanāksme, un vai gubernatore nevarētu kafiju rīkot vēlāk, jo ir ļoti svarīgi, lai viņš vadītu sanāksmi. Kādēļ neiedomājās par to pirmajā reizē, viņš nezina, taču zinās, ko teikt nākamreiz. Doktors Markuss paceļ telefona klausuli viesistabā un paskatās ārā uz tukšo ielu, atvieglots, ka par atkritumu savācējiem nākamās trīs dienas nebūs jāraizējas, un viņš jūtas ļoti labi, pārlapojot mazo, melno adrešu grāmatiņu, ko ir glabājis tik daudzus gadus, ka puse vārdu un telefona numuru ir izsvītroti. Viņš uzgriež numuru un skatās ārā uz ielu, un vēro, kā garām aizbrauc vecs, zils ševrolets impala, un atceras, kā viņa māte ar savu veco, balto impalu kādreiz iestrēga sniegā kalna pakājē katru ziemu pie viena un tā paša kalna, kad viņš auga Šarlotsvilā.

Skarpeta, viņa atbild mobilajā telefonā.

Šeit doktors Markuss, viņš saka savā pieredzējušajā, autoritatīvajā, bet pietiekami patīkamajā balsī, un viņam ir daudz balsu, bet šobrīd viņš izvēlējies savu pietiekami patīkamo balsi.

J ā , viņa atbild. Labrīt! Ceru, ka doktors Fīldings jūs īsumā informēja par mūsu veikto Džilijas Polsones atkārtoto izmeklēšanu.

Baidos, ka jā. Viņš izstāstīja man jūsu viedokli, Markuss saka, izgaršodams vārdus "jūsu viedokli" un vēlēdamies, kaut varētu redzēt viņas reakciju, jo vārdi "jūsu viedoklis" ir tie, ko, domājams, teiktu aiz-stāvības advokāts. Apsūdzētājs savukārt teiktu "jūsu secinājums", jo tas ir apstiprinājums pieredzei un kompetencei, turpretī sacīt "jūsu viedoklis" ir apslēpts apvainojums.

Interesanti, vai esat dzirdējusi par atspoguļojuma pēdu pierādījumiem, viņš tad saka, domādams par e-pastu, ko saņēmis vakar no mūždien nepiedienīgā Džuniusa Eisa.

Nē, viņa saka.

Tas ir visai neparasts, viņš ļaunu vēstoši saka. Tādēļ mums šorīt ir sanāksme, doktors Markuss piebilst, un viņš vakar noteica sapulci, bet viņai par to saka tikai tagad. Gribētu, lai jūs atbraucat uz manu biroju šorīt deviņos trīsdesmit. Viņš vēro, kā divas mājas tālāk iebraucamajā ceļā iegriežas vecā, zilā impala, un prāto, kādēļ tā tur piestāj un kam tā pieder. Skarpeta minstinās, it kā šis pēdējā brīža piedāvājums viņai nederētu, bet tad atbild: Protams. Es būšu pēc pusstundas.

Vai drīkstu jautāt, ko jūs darījāt vakar pēcpusdienā? Es jūs neredzēju savā birojā, viņš apvaicājas, vērodams, kā veca melnādaina sieviete izkāpj no vecās, zilās impalas.

Darbs ar dokumentiem, daudz telefona zvanu. Kāpēc jautājat, vai jums kaut ko vajadzēja?

Doktors Markuss jūtas viegli apreibis un apskurbis, vērodams veco melnādaino sievieti un veco, zilo impalu. Lieliskā Skarpeta jautā, vai viņam kaut kas bija vajadzīgs, it kā viņa strādātu pie Markusa. Bet viņa patiešām strādā pie viņa. Pašreiz strādā. Tam viņam liekas grūti noticēt.

Šobrīd man neko no jums nevajag, viņš saka. Tiksimies sapulcē! Un noliek klausuli. Pārtraukt sarunu ar Skarpetu viņam sagādā lielu baudu.

Viņa aizšņorēto, vecmodīgo, brūno kurpju papēži klaudz pret ozolkoka grīdu, kad viņš ieiet virtuvē un uzliek vārīties otro bezkofeīna kafijas katliņu. Lielākā daļa no pirmā katliņa tika izniekota, jo viņš bija pārāk uztraucies par atkritumu mašīnu un vīriem tajā, lai atcerētos par kafiju, un sāka ost pēc deguma, un viņš to izlēja izlietnē. Tā nu viņš uzliek vārīties kafiju un dodas atpakaļ uz viesistabu, lai palūkotos uz impalu.

Pa to pašu logu, pa kuru viņš parasti skatās ārā, pa to, kas atrodas šķērsām no viņa mīļākā lielā ādas krēsla, viņš vēro veco melnādaino sievieti izvelkam pārtikas somas no impalas aizmugures. Viņa droši vien ir mājkalpotāja, viņš domā; un tas viņu kaitina, ka melnādainā mājkalpotāja brauc ar tādu pašu mašīnu, ar kādu brauca viņa māte, kad viņš bija bērns. Tā kādreiz bija jauka mašīna. Ne visiem bija balta impala ar zilu svītru gar sāniem, un viņš lepojās ar šo mašīnu, izņemot reizi, kad tā iestrēga sniegā kalna pakājē. Viņa māte nebija laba braucēja. Viņai nebūtu bijis jāļauj braukt ar šo impalu. Impala ir nosaukta pēc vīriešu dzimtes afrikāņu antilopes, tā var lēkt lielus attālumus un ir viegli izbiedējama, un viņa māte bija pietiekami nervoza pat uz savām kājām. Viņai nevajadzēja būt pie stūres tādai mašīnai, kas nodēvēta pēc vīriešu dzimtes afrikāņu antilopes, kas ir spēcīgs un tramīgs dzīvnieks. Vecā mājkalpotāja kustas lēnām, savākdama plastmasas maisiņus ar pārtiku no impalas aizmugures, un, vecišķi gurdeni gazelēdamās, virzās no mašīnas uz mājas sānu durvīm, tad atpakaļ uz mašīnu, paņemdama vēl maisiņus un pēc tam ar gurnu aizvērdama mašīnas durvis. Tā kādreiz bija jauka mašīna, domā doktors Markuss, lūkodamies laukā pa logu. Mājkalpotājas mašīna droši vien ir četrdesmit gadus veca un šķiet labā kondīcijā. Markuss nespēj atcerēties, kad beidzamo reizi ir redzējis 1963. vai 1964. gada impalu. Tas, ka šādu impalu ierauga šodien, liekas zīmīgi, bet viņš nezina, ko tas varētu nozīmēt, un viņš atgriežas virtuvē, lai iedzertu kafiju. Ja gaidīs vēl divdesmit minūtes, viņa ārsti būs aizņemti ar sekcijām un viņam nebūs ne ar vienu jārunā, un gaidot viņa pulss paātrinās. Viņa nervi atkal sāk kvēlot.

Sākumā doktors Markuss vaino savu joņojošo sirdi un drebelību un Taustīšanos no drusciņas kofeīna, kas ir bezkofeīna kafijā, bet viņš bija iedzēris tikai pāris malku. Viņš aptver, ka notiek vēl kaut kas. Viņš domā par impalu otrpus ielai un uztraucas, un ir saguris, un domā, kaut mājkalpotāja nekad nebūtu atbraukusi, vismaz ne šodien, kad viņš bija mājās atkritumu savākšanas dēļ. Viņš atgriežas viesistabā, apsēžas savā lielajā ādas krēslā un atzveļas, mēģinot atslābināties, un viņa sirds dauzās tik spēcīgi, ka var redzēt, kā kustas baltā krekla priekšpuse, un viņš dziļi ievelk elpu un aizver acis. Viņš te ir nodzīvojis četrus mēnešus un nekad iepriekš nav redzējis to impalu. Viņš iztēlojas tievo, zilo stūri, kurā nav drošības spilvena, un zilo krāsojumu pasažiera pusē, kurā nav polsterējuma un drošības spilvena, un vecās, zilās drošības siksnas, ko liek ap vidu, jo tām nav siksnas plecu saturēšanai. Viņš iztēlojas impalas iekšpusi, un tā nav impala otrpus ielai, kuru viņš iztēlojas, bet baltā ar zilo svītru uz sāniem to, ar kuru brauca viņa māte. Viņa kafija ir aizmirsta un auksta uz galda pie lielā ādas krēsla, un viņš sēž atgāzies, ar aizvērtām acīm. Vairākas reizes doktors Markuss pieceļas un paskatās ārā pa logu, un, kad vairs neredz zilo impalu, ieslēdz signalizāciju, aizslēdz māju un ieiet garāžā.

Viņam par šausmām ienāk prātā doma, ka varbūt impala neeksistē un nekad tur nav bijusi. Taču tā bija. Protams, tā bija. Dažas minūtes vēlāk viņš lēnām brauc pa savu ielu un apstājas pie mājas dažas durvis tālāk, un veras uz tukšo piebraucamo ceļu, kur bija redzējis zilo impalu un veco, melnādaino mājkalpotāju ienesam pārtikas preces. Viņš sēž savā volvo, kuram ir visaugstākais drošības novērtējums no praktiski gandrīz visām ražotajām mašīnām, un veras uz tukšo piebrauktuvi. Tad, visbeidzot, iegriežas tajā un izkāpj no mašīnas. Viņš ir vecmodīgs, bet gaumīgs garajā, pelēkajā mētelī, pelēkajā platmalē un melnajos cūkādas cimdos, ko viņš ir valkājis aukstā laikā jau kopš tā brīža, kad sāka dzīvot Sentluisā, un, piezvanot pie ārdurvīm, viņš zina, ka izskatās pietiekami respektabli. Viņš pauzē, tad piezvana vēlreiz, un durvis atveras.

Kā varu palīdzēt? jautā sieviete, kura attaisa durvis. Viņa varētu būt aptuveni piecdesmit gadus veca, un, ģērbusies tenisa treniņtērpā un tenisa kurpēs, sieviete izskatās ikdienišķa un ir laipna, bet ne pārlieku draudzīga.

Esmu Džoels Markuss, viņš saka savā pietiekami patīkamajā balsī. Es dzīvoju otrpus ielai, un gadījās, ka pirms kāda brīža pamanīju ļoti vecu, zilu impalu jūsu piebraucamajā ceļā. Viņš ir sagatavojies teikt, ka, iespējams, ir sajaucis viņas māju ar citu, ja viņa sacīs, ka nekā nezina par ļoti vecu, zilu impalu.

Ak, Vokeres kundze. Viņai tā mašīna ir veselu mūžību. Viņa to nemainītu pret pilnīgi jaunu kadiljaku, viņam par milzīgu atvieglojumu mazliet pazīstamā kaimiņiene saka pasmaidīdama.

Saprotu, viņš saka. Mani tikai bija pārņēmusi ziņkāre. Es kolekcionēju vecas mašīnas. Viņš nekolekcionē mašīnas ne vecas, ne kādas citas -, bet, paldies Tam Kungam, neko nebija iztēlojies. Protams, nebija.

Nu to jūs savā kolekcijā nedabūsiet, viņa līksmi saka. Vokeres kundze no tiesas mīl to mašīnu. Liekas, mēs neesam formāli pazīstami, bet es zinu, kas jūs esat. Jūs esat jaunais patologanatoms. Jūs ieņēmāt tās slavenās patologanatomes vietu, ak, kāds gan bija viņas vārds? Es biju šokēta un vīlusies, kad viņa pameta Virdžīniju. Kas tad ar viņu atgadījās? Te nu bija, jūs stāvat ārā aukstumā. Kur ir manas manieres?

Vai nevēlaties ienākt? Viņa bija ari tik pievilcīga sieviete. Ak, kā gan viņu sauca?

Man patiešām laiks doties, doktors Markuss atbild citādā balsī vēsā un saspringtā. Baidos, es kavēju tikšanos ar gubernatori, viņš visnotaļ salti melo.

25

Saule ir nepārliecinoši blāva pelēkajās debesīs, un gaisma ir vāja un nelaipna. Skarpeta iziet cauri automašīnu stāvlaukumam, garajam, tumšajam mētelim plandoties gar kājām. Viņa iet ātri un mērķtiecīgi pretī savas bijušās ēkas parādes durvīm un ir sakaitināta, ka stāvvieta ar pirmo numuru stāvvieta, kas ir rezervēta galvenajam medicīnas ekspertam, ir tukša. Doktora Markusa vēl nav. Viņš kā parasti kavējas.

Labrīt, Brūs, viņa saka drošības dienesta darbiniekam reģistratūrā.

Brūss uzsmaida un pamāj. Es jūs pierakstīšu, viņš saka, nospiezdams pogu, kas atslēdz nākamās durvis, kuras ved uz ēkas medicīnas ekspertīžu spārnu.

Vai Marīno ir atbraucis? viņa iedama jautā.

Neesmu viņu redzējis, Brūss atbild.

Kad iepriekšējā vakarā Fīldings neatvēra durvis, Skarpeta stāvēja uz viņa lieveņa, mēģinādama sazvanīt viņu pa telefonu, bet vecais mājas telefona numurs, kas viņai bija, vairs nedarbojās, un tad viņa piezvanīja Marīno un tik tikko spēja viņu sadzirdēt skaļo balsu un smieklu fona dēļ. Viņš droši vien bija bārā, taču viņa nejautāja un vienkārši pateica, ka Fīldinga, liekas, nav mājās un, ja viņš drīzumā neparādīsies, tad viņa dosies atpakaļ uz viesnīcu. Marīno uz to tikai pateica: "Labi, dok, un tiksimies vēlāk, dok, un zvani, ja tev mani vajag, dok."

Pēc tam Skarpeta mēģināja attaisīt Fīldinga parādes un sētas durvis, bet tās bija aizslēgtas. Viņa zvanīja un klauvēja, pamazām kļūdama nemierīga. Viņas kādreizējā asistenta un labās rokas un drauga mašīna atradās nojumē zem brezenta. Viņa gan mazliet šaubījās, ka mašīna zem brezenta ir Fīldinga mīļotais mustangs, bet, pavilkuši uz augšu brezenta maliņu, Skarpeta pārliecinājās, ka viņai ir taisnība. Viņa bija ievērojusi mustangu 6. stāvvietā, tātad viņš aizvien vēl brauca ar to, bet tikai tas, ka viņa mustangs stāv pie mājas zem brezenta, vēl nenozīmē, ka viņš pats ir mājā un atsakās nākt pie durvīm. Varbūt viņam ir otrs transportlīdzeklis, iespējams, SUV. Ja viņam rezervē ir otra, spēcīgāka mašīna un viņš ar savu SUV vai kādu citu mašīnu ir kaut kur aizbraucis, aizkavējies ceļā vai aizmirsis, ka ir ielūdzis Skarpetu uz vakariņām, tad tas visu izskaidrotu. Gaidot, kamēr viņš pienāks pie durvīm, Skarpeta apcerēja visus šos variantus, bet tad sāka uztraukties, ka Fīldingam varbūt kaut kas ir atgadījies. Varbūt viņš ir savainojies. Varbūt viņš cieš no spēcīgas alerģiskas reakcijas, un viņam ir uzmetusies nātrene vai iestājies anafilaktiskais šoks. Varbūt viņš ir izdarījis pašnāvību. Varbūt viņš izvēlējās laiku pašnāvībai, kad Skarpeta ieradīsies viņa mājā, jo domāja, ka viņa varētu tikt ar to galā. Ja tu nogalini sevi, tad kādam jātiek ar to galā.

Visi vienmēr iedomājas, ka viņa var tikt galā ar jebko, tādēļ tā būtu šausmīga viņas dzīves loze būt par to cilvēku, kurš atrod Fīldingu ar lodi galvā vai pilnu kuņģi ar tabletēm un tiek galā ar situāciju. Tikai Lūsija liekas zinām, ka Skarpetai ir savas robežas, un Lūsija viņai reti kaut ko stāsta. Viņa nav redzējusi Lūsiju kopš septembra. Kaut kas ir noticis, un Lūsija nedomā, ka Skarpeta var tikt ar to galā.

Es, liekas, nevaru atrast Marīno, Skarpeta saka Brūsam. Tādēļ, ja jūs ko dzirdat par viņu, tad pasakiet, ka es viņu meklēju, ka te ir sapulce.

Džuniuss Eiss varētu zināt, kur viņš ir, Brūss atbild. Jūs viņu pazīstat? No Trasoloģijas? Eiss grasījās sadzert ar viņu vakarvakarā.

Varbūt aiziet uz PB bāru?

Skarpeta domā par to, ko doktors Markuss sacīja, kad piezvanīja pirms nepilnas stundas. Viņš minēja kaut ko par atspoguļojuma pēdu pierādījumiem, kas acīmredzot ir iemesls šai sapulcei, un viņa nevar atrast Marīno, viņš bija vecajā Policijas Brālībā, nodzirdīdams visu ūķi un droši vien žūpodams kopā ar pašu misteru Trasologu, un viņai nav ne jausmas, kas tagad notiek, un Marīno neatbild uz telefona zvaniem. Viņa atgrūž vaļā necaurredzamās stikla durvis un ieiet savā kādreizējā uzgaidāmajā telpā.

Viņa ir šokēta, ieraugot uz dīvāna sēžam Polsoni, kura, ar rokām aptvērusi, tur klēpī rokassomiņu un ar klīstošu skatienu veras apkārt.

Polsones kundze? Skarpeta norūpējusies saka, pieiedama pie viņas.

Vai jums kāds palīdz?

Man teica būt šeit, kad tiks atvērts, Polsone saka. Pēc tam man lika gaidīt, jo priekšnieks vēl nav atbraucis.

Skarpeta nebija informēta, ka Polsone piedalīsies sapulcē ar doktoru Markusu. Iesim, viņa tai saka. Es jūs ievedīšu iekšā. Jums ir tikšanās ar doktoru Markusu?

Es tā domāju.

Man arī ar viņu ir tikšanās, Skarpeta piebilst. Liekas, mēs būsim vienā un tai pašā sapulcē. Iesim. Jūs varat nākt ar mani.

Polsone lēnām pieceļas no dīvāna, it kā viņa būtu nogurusi vai ciestu sāpes. Skarpeta nodomā, kaut uzgaidāmajā teritorijā būtu īsti

augi, tikai daži īsti augi, kas tai piešķirtu sirsnību un dzīvīgumu. īstu augu klātbūtnē cilvēki nejūtas tik vientuļi; pasaulē nav vientulīgākas vietas par morgu, un nevienam nekad nevajadzētu apmeklēt morgu.

Viņa nospiež zvanu pogu pie loga. Stikla otrajā pusē atrodas lete, tad posms pelēkzila paklāja, pēc tam durvis, kas ved uz administrācijas kabinetiem.

Kā varu palīdzēt? sievietes balss notaurē pa selektoru.

Doktore Skarpeta, viņa sevi piesaka.

Ienāciet, balss saka, un stikla durvis lodziņa labajā pusē ar klikšķi atveras.

Skarpeta pietur durvis Polsonei. Ceru, ka jūs ilgi negaidījāt, Skarpeta viņai saka. Man ļoti žēl, ka jums bija jāgaida. Kaut es būtu zinājusi, ka jūs nāksiet. Es būtu jūs sagaidījusi un parūpējusies, lai jums būtu ērta vieta sēdēšanai un kafija.

Viņi man teica, lai es braucu agri no rīta, ja var atrast brīvu vietu stāvlaukumā, kundze atbild, raudzīdamās apkārt. Viņas ieiet malējā kabinetā, kur ierēdņi strādā ar datoriem.

Skarpeta redz, ka Polsone nekad iepriekš nav apmeklējusi GMEB.

Viņa nav pārsteigta. Doktors Markuss nav no tiem, kas velta daudz laika, tiekoties ar piederīgajiem, un doktors Fīldings ir pārāk iztērējies, lai nosēdētu emocionāli sāpīgas tikšanās reizes ar ģimenēm. Viņai ir aizdomas, ka iemesls Polsones izsaukšanai uz sapulci ir politisks un, iespējams, tas viņu saniknos un izraisīs riebumu. Ierēdne no savas kabīnes informē, ka viņas var doties uz konferenču telpu un ka doktors Markuss mazliet kavējas. Skarpetai ienāk prātā, ka ierēdņi liekas nekad neatstājam savas kabīnes. Kad ieiet administrācijas telpā, sajūta ir tāda, it kā šeit strādātu kabīnes, nevis cilvēki.

Iesim, Skarpeta saka, pieskardamās Polsones mugurai. Vai vēlaties kafiju? Es jums ieliešu, un mēs apsēdīsimies.

Džilija joprojām ir šeit, viņa saka, kokaini iedama un ar izbiedētu skatienu raudzīdamās apkārt. Viņi neļauj man to izņemt. Polsone sāk raudāt, žņaudzīdama rokassomiņas siksniņu. Tas nav pareizi, ka viņa vēl ir šeit.

Kādu iemeslu viņi jums uzrāda? Skarpeta jautā, viņām lēnām dodoties konferenču telpas virzienā.

Tas viss ir Frenka dēļ. Viņa bija tik ļoti pieķērusies tēvam, un Frenks teica, ka Džilija varētu nākt dzīvot kopā ar viņu. Viņa to gribēja. Polsone ieraudas stiprāk, Skarpetai apstājoties pie kafijas aparāta un sākot liet kafiju plastmasas krūzītēs. Džilija sacīja tiesnesim, ka vēlas pārcelties uz Čārlstonu pēc tam, kad būs beigusi šo mācību gadu. Frenks grib viņu tur Čārlstonā.

Skarpeta ienes kafijas krūzītes konferenču telpā un šoreiz apsēžas vidū pie garā, pulētā galda. Viņas ir vienas lielajā, tukšajā telpā, un Polsone kā sastingusi blenž uz Iekšu Vīru, tad uz anatomijas skeletu, kas stūrī karājas statīvā. Paceļot kafijas krūzīti pie lūpām, viņas roka dreb.

Redziet, Frenka ģimene ir apglabāta Čārlstonā, viņa saka. Paaudzes. Mana ģimene ir apglabāta šeit, Holivudas kapsētā, un arī man tur ir zemes gabals. Kādēļ tik smagi? Tas ir tik smagi. Viņš grib Džiliju tikai tādēļ, lai spītētu man. Tā viņš varētu man atmaksāt. IS viņš var likt man izskatīties slikti. Viņš vienmēr ir teicis, ka padarīs mani traku un beigu beigās iesprostos kādā slimnīcā. Nu šoreiz viņš to ir gandrīz izdarījis.

Vai jūs sarunājaties viens ar otru? Skarpeta jautā.

Viņš nesarunājas. Viņš man tikai šo to pasaka, dod rīkojumus.

Viņš grib, lai visi domātu, ka ir brīnišķīgs tēvs. Bet viņš par meitu nerūpējas tā, kā to daru es. lā ir viņa vaina, ka Džilija ir mirusi.

J ū s jau to iepriekš teicāt. Kādā ziņā tā ir viņa vaina?

Es vienkārši zinu, ka viņš kaut ko izdarījis. Viņš vēlas iznīcināt mani. Vispirms paņemtu Džiliju prom, lai tā dzīvotu kopā ar viņu. Tagad viņš grib atņemt Džiliju pavisam. Viņš grib, lai es sajuktu prātā. Tad neviens neredzēs, ka viņš patiesībā ir slikts vīrs un tēvs. Neviens neredz patiesību, un tur nudien ir patiesība. Visi tikai redzēs, ka es esmu traka, un žēlos viņu. Bet tur nudien ir patiesība.

Viņas pagriežas, konferenču telpas durvīm atveroties un ienākot labi ģērbtai sievietei. Viņa izskatās aptuveni trīsdesmit četrdesmit gadus veca, un viņai ir svaigs izskats kā cilvēkam, kam ir pārpārēm laika gulēšanai, pienācīgai diētai un vingrošanai un kas regulāri var frizēt savus balinātos blondos matus. Sieviete novieto uz galda ādas portfeli, uzsmaida un pamāj Polsonei, it kā viņas jau iepriekš būtu tikušās.

Viņas portfeļa sprādzes ar skaļu knikšķi atlec vaļā, un viņa izņem lietas mapi un bloknotu un apsēžas.

Es esmu FIB īpašā aģente Vēbere. Viņa paskatās uz Skarpetu.

J ū s droši vien esat doktore Skarpeta. Man teica, ka jūs būsiet šeit. Polsones kundze, kā jūs šodien jūtaties? Es negaidīju jūs šeit ieraudzīt.

Polsone sameklē somiņā salveti un noslauka acis. Labrīt, viņa atbild.

Skarpetai jākontrolē savs impulss atklāti pajautāt īpašajai aģentei Vēberei, kādēļ FIB ir iesaistījies vai ir bijis iesaistījies šajā lietā. Bet pie galda sēž Džilijas māte. Te ir maz, ko Skarpeta var tieši pajautāt. Viņa izmēģina netiešu pieeju.

Vai jūs esat no Ričmondas štāba? viņa uzrunā īpašo aģenti Vēberi.

No Kvantiko, viņa atbild. Biheiviorisma vienība. Varbūt jūs esat redzējusi mūsu jaunās tiesu medicīnas laboratorijas Kvantiko?

Nē, diemžēl neesmu.

Tās ir kolosālas. Patiešām kolosālas.

Esmu pārliecināta, ka tā ir.

Polsones kundze, kas jūs šodien atveda šurp? īpašā aģente

Vēbere jautā.

Es nezinu, viņa atbild. Es atnācu pēc ziņojuma. Viņiem bija jāatdod man rotaslietas. Viņai bija auskaru pāris un rokassprādze, maza ādas rokassprādzīte, kuru viņa neņēma nost. Viņi sacīja, ka priekšnieks vēlas ar mani sasveicināties.

Jūs šeit esat sapulces dēļ? FIB aģente jautā ar neizpratnes pilnu izteiksmi pievilcīgajā, labi koptajā sejā.

Es nezinu.

J ū s esat šeit Džilijas mantu un ziņojumu dēļ? Skarpeta jautā, kad viņai prātā iešaujas, ka ir pieļauta kļūda.

J ā . Man teica tos saņemt deviņos. Es nebiju spējīga līdz šim atnākt šurp, es vienkārši nespēju. Man ir izrakstīts čeks, jo tur ir jāmaksā, Polsone saka ar to pašu pārbiedēto skatienu acīs. Varbūt man te nav jābūt? Neviens neko neteica par sapulci.

J ā , nu, kamēr jūs esat šeit, saka īpašā aģente Vēbere, ļaujiet jums pajautāt, Polsones kundze. Atceraties, kad mēs citudien runājām?

Jūs teicāt, ka jūsu vīrs, jūsu bijušais vīrs, ir pilots? Vai pareizi?

. Nē. Viņš nav pilots. Es teicu, ka viņš nav pilots.

Ak. Labi. Jo es nevarēju atrast nekādus dokumentus par to, ka viņam kādreiz būtu bijusi kāda pilota licence, īpašā aģente Vēbere atteic. Tātad es biju nedaudz sajaukusi. Viņa pasmaida.

Daudzi cilvēki domā, ka viņš ir pilots, Polsone saka.

Saprotams.

Viņam patīk pavadīt savu laiku kopā ar pilotiem, īpaši ar militārajiem. Viņam īpaši patīk sievietes pilotes. Es vienmēr esmu zinājusi, kas viņam prātā, Polsone drūmi saka. Man būtu jābūt aklai, kurlai un stulbai, lai nezinātu, kas viņam prātā.

Vai jūs varētu to izvērst? īpašā aģente Vēbere jautā.

Ak, viņš veic pilotu medapskati. Jūs varat iedomāties, viņa saka. Tā tas viņa kuģītis peld. Ienāk sieviete, ģērbusies lidotāja tērpā.

Jūs jau varat iedomāties.

J ū s esat dzirdējusi nostāstus par to, kā viņš seksuāli uzmācas sievietēm pilotēm? īpašā aģente Vēbere drūmi jautā.

Viņš to vienmēr noliedz un iziet sveikā cauri, viņa piebilst. Es zinu, ka viņam ir māsa gaisa spēkos. Es vienmēr esmu prātojusi, vai tas ir kaut kā saistīts. Viņa ir daudz vecāka par Frenku.

Tas tiek pateikts precīzi tajā brīdī, kad doktors Markuss ienāk konferenču telpā. Viņš ir ģērbies baltā kokvilnas kreklā, tam cauri spīd apakškrekls bez piedurknēm, un viņa kaklasaite ir tumši zila un šaura. Viņa skatiens paslīd garām Skarpetai un apstājas pie Polsones.

Neliekas, ka esam tikušies, viņš saka tai autoritatīvā, bet sirsnīgā tonī.

Polsones kundze, doktore Skarpeta ierunājas, šis ir galvenais medicīnas eksperts doktors Markuss.

Vai kāda no jums uzaicināja Polsones kundzi? Viņš paskatās uz Skarpetu, pēc tam uz īpašo aģenti Vēberi. Baidos, ka esmu apjucis.

Polsone pieceļas no galda. Viņas kustības ir lēnas un juceklīgas, it kā visi viņas locekļi saņemtu atšķirīgas pavēles. Es nezinu, kas notika. Es tikai ienācu pēc dokumentiem un meitas zelta sirsniņu auskariņiem un rokassprādzes.

Diemžēl tā ir mana vaina, Skarpeta saka ari pieceldamās. Es ieraudzīju viņu gaidām un izdarīju pieņēmumu. Es atvainojos.

Tieši tā, doktors Markuss saka Polsonei. Es dzirdēju, ka jūs šorīt varētu atnākt. Ļaujiet izteikt jums savu līdzjūtību. Viņš pasmaida savu vīzdegunīgo smaidu. Jūsu meita šeit ir galvenā prioritāte.

Ak, Polsone atteic.

Es jūs pavadīšu. Skarpeta viņai attaisa durvis. Man ir patiesi žēl, viņa saka, ejot pa pelēkzilo paklāju garām kafijas aparātam uz galveno gaiteni. Ceru, ka neesmu jūs apkaunojusi vai apbēdinājusi.

Sakiet, kur atrodas Džilija, viņa saka, apstādamās gaiteņa vidū. Man tas jāzina. Lūdzu, pasakiet man, tieši kur viņa ir. Skarpeta minstinās. Šādi jautājumi viņai nav neparasti, bet uz tiem nekad nav viegli atbildēt. Džilija atrodas aiz šīm durvīm. Viņa pagriežas pret durvīm gaiteņa malā. Aiz tām ir vēl viens durvju komplekts, tad ir morgs un tā ledusskapji un saldētavas.

-Jādomā, ka viņa ir zārkā. Esmu dzirdējusi, ka tamlīdzīgās vietās ir priežkoka kastes, Polsone saka, un viņas acis pielīst asarām.

Nē, viņa nav zārkā. Šeit nav priežkoka kastu. Jūsu meitas līķis ir ledusskapī.

Manai nabaga mazulītei droši vien ir pavisam auksti, viņa ieraudas.

Džilija nejūt aukstumu, Polsones kundze, Skarpeta laipni saka.

Viņa nejūt nekādu diskomfortu vai sāpes. Es zinu.

J ū s viņu esat redzējusi?

J ā , esmu, Skarpeta atteic. Es viņu izmeklēju.

Sakiet, ka viņa necieta. Lūdzu, sakiet, ka viņa necieta.

Bet to Skarpeta viņai nevar pateikt. To teikt nozīmētu melot. Te vēl būs jāveic daudzas pārbaudes, viņa atbild. Laboratorijas vēl kādu laiku taisīs analīzes. Visi smagi strādā, lai noskaidrotu, kas tieši notika ar Džiliju.

Polsone klusi raud, kamēr Skarpeta ved viņu pa gaiteni atpakaļ uz administrācijas kabinetiem un lūdz vienai no sekretārēm pamest savu kabīni, lai iedotu Polsonei to ziņojumu kopijas, kuras viņa prasīja, un atdotu Džilijas personiskās mantas zelta sirsniņu auskaru pāri un ādas rokassprādzi vairāk nekā. Viņas pidžama, gultas veļa un viss pārējais, ko policija savāca, tiek uzskatīts par pierādījumiem un nevar tikt atdots. Skarpeta tūdaļ dodas atpakaļ uz konferenču telpu, kad parādās Marīno, ātri iedams pa gaiteni, galvu noliecis un pietvīkušu seju.

Pagaidām rīts nav labs, Skarpeta komentē, viņam pienākot.

Rādās, ka ari tev ne. Es mēģināju tevi sadabūt rokā. Domāju, tu saņēmi zinu no manis,

Ko viņa šeit darīja? viņš izmet, attiecinādams to uz Polsoni un būdams redzami nomākts.

Paņēma Džilijas personiskās mantas un ziņojumu kopijas.

Viņa to var darīt, kamēr viņi pat nav izlēmuši, kuram tiks meitenes līķis?

Viņa ir tuvākā radiniece. Es nezinu, kādus ziņojumus viņai atdeva.

Es vispār nezinu, kas šeit notiek, viņa saka. FIB ir ieradies uz sapulci.

Nezinu, kas vēl ir atnācis vai atnāks. Beidzamais pavērsiens, ka Frenks Polsons, runā, seksuāli uzmācoties pilotēm sievietēm.

Hm. Marīno steidzas un uzvedas pavisam dīvaini, smird kā žūpa un izskatās ellišķīgi.

Vai ar tevi viss kārtībā? viņa jautā. Ko es runāju? Protams, nav.

Nav liela muiža, viņš atsaka.

26

Marīno iekrauj kafijā cukuru. Viņš droši vien ir pavisam sliktā formā, ja lieto rafinētu balto cukuru, jo tas atrodas ārpus viņa diētas un ir pats sliktākais, ko viņš šobrīd var bāzt savā mutē.

Esi pārliecināts, ka vēlies to sev nodarīt? Skarpeta jautā. Tu to nožēlosi.

Ko, ellē, viņa šeit darīja? Viņš iemaisa vēl vienu karotīti cukura.

Es ieeju morgā, un pa gaiteni iet tās sīkās māte. Nesaki, ka viņa apskatījās Džiliju, jo meitene nav tāda, uz ko var skatīties. Tātad ko, ellē, viņa šeit darīja?

Marīno ir ģērbies tajās pašās melnajās kargo biksēs, vējjakā un LAPD beisbola cepurē, viņš nav noskuvies, un viņa acis ir pārgurušas un mežonīgas. Varbūt pēc PB bāra viņš gāja uz satikšanos ar kādu no savām sievietēm, kādu no tām vulgārajām sievietēm, ar kurām viņš mēdza iepazīties ķegļu bumbotavā, kopā piedzērās un pārgulēja.

Ja būsi sliktā omā, varbūt labāk neej uz sapulci kopā ar mani, Skarpeta saka. Viņi tevi neuzaicināja. Tādēļ man nav jāpadara situācija vēl sliktāka, parādoties kopā ar tevi, kad tu esi sliktā omā. Tu taču zini, kāds paliec, kad ēd cukuru.

Hm, viņš norūc, skatīdamies uz aiztaisītajām konferenču telpas durvīm. Jā, nu, es tām pakaļām parādīšu sliktu omu.

Kas notika?

Visādas runas klīst, viņš saka zemā, dusmīgā balsī. Par tevi. Kur klīst visādas runas? Viņa necieš tāda veida runas, ko viņš piemin, un parasti nepievērš tām daudz uzmanības.

Runā par to, ka tu atgriezies, un patiesībā tāpēc tu esot šeit. Viņš pārmetoši skatās uz Skarpetu, malkodams savu pretīgi saldo kafiju.

Ko, ellē, tu slēp no manis, a?

Es šurp netaisos atgriezties, viņa saka. Esmu pārsteigta, ka tu klausies nepamatotas, tukšas runas.

Es šurp neatgriežos, viņš saka tā, it kā runātu par viņu, nevis par Keju. Nekādā ziņā. Pat nedomāju par to.

Es nudien nedomāju par to. Šobrīd neprātosim par to visu. Viņa dodas uz konferenču telpu un atver tumšās koka durvis.

Marīno, ja vēlas, var sekot viņai vai stāvēt ārā pie kafijas aparāta, visu dienu ēzdams cukuru. Viņa netaisās to pierunāt vai pielabināt.

Viņa noskaidros drauga uztraukuma iemeslus, bet ne tagad. Viņai ir tikšanās ar doktoru Markusu, FIB un Džeku Fīldingu, kura dēļ viņa pagājušo nakti negulēja un kura āda ir vēl vairāk iekaisusi nekā beidzamajā reizē, kad viņa to redzēja. Kamēr Skarpeta sameklē krēslu, neviens viņu neuzrunā. Neviens neuzrunā Marīno, kas viņai seko un atvelk krēslu blakus Skarpetas krēslam. Šī ir inkvizīcija, viņa nodomā.

Sāksim, doktors Markuss iesāk. Domāju, jūs iepazināties ar īpašo aģenti Vēberi no FIB Habitoloģijas vienības, viņš saka Skarpetai, nepareizi nosaukdams īpašās aģentes Vēberes vienību. Tā ir Biheiviorisma vienība, nevis Habitoloģijas vienība. Mums ir īsta problēma, it kā jau tā nebūtu gana problēmu. Viņa seja ir barga, mazās ačeles salti zib aiz brillēm. Doktore Skarpeta, viņš skaļi saka. Jūs veicāt atkārtotu Džilijas Polsones sekciju. Bet jūs apskatījāt arī Vitbiju, traktoristu, vai ne?

Fīldings blenž lejā uz dokumentu mapi un nesaka neko, viņa seja ir jēla un sarkana.

Es neteiktu, ka apskatīju viņu, Skarpeta atteic, veltīdama skatienu Fīldingam. Turklāt man nav nekādas nojausmas, par ko ir runa.

V a i jūs viņam pieskārāties? jautā īpašā aģente Kārena Vēbere.

Piedodiet. Bet vai FIB ir iesaistīts arī traktorista nāvē? Skarpeta jautā.

Iespējams. Cerēsim, ka ne, bet tas ir visai iespējams, saka īpašā aģente Vēbere, kurai, šķiet, sagādā baudu Skarpetas bijušās priekšnieces izjautāšana.

Vai jūs viņam pieskārāties? šoreiz jautā doktors Markuss.

J ā , Skarpeta atbild. Es viņam pieskāros.

Un, protams, jūs pieskārāties, doktors Markuss saka Fīldingam. Jūs veicāt ārējo izmeklēšanu un sākāt autopsiju, un tad kaut kādā brīdī pievienojāties doktorei Skarpetai sadalījušos līķu zālē, lai veiktu atkārtotu Polsonu meitas izmeklēšanu.

Ak jā, Fīldings nomurmina, paceldams skatienu no saviem dokumentiem, bet ne uz vienu konkrēti neskatīdamies. Tās ir blēņas.

Ko jūs teicāt? doktors Markuss jautā.

J ū s mani dzirdējāt. Tās ir blēņas, Fīldings saka. Es jums to jau vakar teicu, kad tā doma parādījās. Šorīt es jums teikšu to pašu. Tās ir blēņas. Mani nesitīs krustā ne FIB, ne kāds cits.

Diemžēl tās nav blēņas, doktor Fīlding. Mums ir pamatīga problēma ar pierādījumiem. Atspoguļojuma pēdas, paņemtas no Džilijas Polsones līķa, šķiet identiskas ar tām atspoguļojuma pēdām, kas ir paņemtas no traktorista Vitbija. Lūk, es nesaprotu, kā tas iespējams, ja vien nav bijusi kāda krusteniskā kontaminācija. Un, starp citu, kādēļ jūs vispār meklējāt atspoguļojuma pēdas Vitbija gadījumā? Viņš gāja bojā nelaimes gadījumā. Tā nebija slepkavība. Izlabojiet, ja es kļūdos.

Es neesmu gatavs neko apgalvot, Fīldings atteic. Viņa seja un rokas ir tik jēlas, ka mokoši skatīties. Viņš bija sašķaidīts, bet vēl jāpierāda, kā tas notika. Es nebiju viņa nāves aculiecinieks. Es paņēmu uztriepi no rētas uz viņa sejas, lai redzētu, vai tur, piemēram, nav kāda smērviela gadījumam, ja kāds uzrodas un apgalvo, ka Vitbijam ir uzbrukts, iesists.

Par ko ir runa? Kādas atspoguļojuma pēdas? jautā Marīno, un viņš ir pārsteidzoši mierīgs cilvēks, kurš tikko šokējis savu organismu ar bīstami lielu cukura devu.

Atklāti runājot, es neuzskatu, ka tā ir jūsu darīšana, doktors Markuss viņam aizrāda. Bet, tā kā jūsu kolēģe tur jūs par pavadoni, lai kur ari viņa dotos, man jāpieņem tas, ka jūs esat šeit. Man savukārt jāuzstāj, lai viss, kas tiek runāts šajā telpā, ari paliktu šajā telpā.

Uzstāj laimīgs, Marīno saka, uzsmaidīdams īpašajai aģentei Vēberei. Un kam mēs esam parādā par šo prieku? viņš tai jautā. Eskādreiz pazinu Jūras spēku korpusa vienības šefu. Jocīgi, ka visi aizmirst, ka Kvantiko ir vairāk saistīts ar floti, nevis ar FIB. Esat dzirdējusi par Bentonu Vesliju?

Protams.

Esat kādreiz lasījusi visus tos mēslus, ko viņš sarakstījis par habitoloģiju? Es ļoti labi pārzinu viņa darbu, saka īpašā aģente Vēbere. Viņas pirksti ir sakrustoti uz bloknota, garie nagi nevainojami manikirēti un nolakoti tumši sarkani.

Labi. Tad jau tu droši vien zini, ka viņš uzskata profilēšanu par tikpat uzticamu kā laimīšu cepumus, Marīno turpina.

Es neatnācu šurp, lai tiktu apvainota, īpašā aģente Vēbere saka doktoram Markusam.

-Jēziņ, es, protams, atvainojos, Marīno uzrunā doktoru Markusu. Man nav mērķa viņu iemīt dubļos. Esmu pārliecināts, ka mums noderēs eksperts no FIB Habitoloģijas vienības, lai mums izstāstītu visu par atspoguļojuma pēdām.

Pietiek, doktors Markuss dusmīgi iejaucas. Ja jūs nevarat uzvesties kā profesionālis, tad man jūs jālūdz aiziet.

Nē, nē. Nepievērsiet man uzmanību, Marīno saka. Es te sēdēšu jauki un skaisti un klausīšos. Turpiniet! Džeks Fīldings lēnām papurina galvu, lūkodamies lejup uz dokumentu mapi.

Es turpināšu, Skarpeta saka, un viņa vairs nedomā būt jauka vai pat diplomātiska. Doktor Markus, šī ir pirmā reize, kad jūs minējāt atspoguļojuma pēdas Džilijas Polsones lietā. Jūs izsaucāt mani uz Ričmondu, lai es palīdzētu viņas lietā, un pēc tam nepastāstāt par atspoguļojuma pēdām? Viņa paskatās uz doktoru Markusu, tad uz Fīldingu.

Man nejautā, Fīldings viņai saka. Es ņēmu uztriepes. Es nesaņēmu ziņojumu atpakaļ no laboratorijām, pat ne telefona zvanu. Lai gan es parasti nesaņemu. Vismaz ne tieši. Es par to izdzirdēju tikai vakar vēlu vakarā, kad viņš, Fīldings runā par doktoru Markusu,

ieminējās par to, kad es jau kāpu savā mašīnā.

Es par to nezināju līdz pat pēcpusdienai, doktors Markuss atcērt. Saņēmu vienu no tām muļķīgajām zīmītēm, ko kā-viņu-sauc

Aiss vai Eiss vienmēr man sūta, kā jau tas parasti notiek, it kā viņam no tā kļūtu labāk. Līdz šim tajās nebija nekā īpaši noderīga par laboratorijas atklājumiem. Daži mati un citi gruži, iespējamās krāsu skaidiņas, kas, domāju, varētu būt no jebkurienes, ieskaitot automašīnas, vai no kaut kā, kas atrodas Polsonu mājā. Varbūt pat no velosipēda vai rotaļlietas.

V i ņ i e m būtu jāzina, vai tā ir autokrāsa, Skarpeta atbild. Pavisam noteikti viņiem būtu jāspēj to salīdzināt ar priekšmetiem viņu mājā.

Es gribēju teikt, ka tur nav nekāda DNS. Uztriepes uz DNS bija negatīvas. Un, protams, ja mēs domājam par slepkavību, DNS uz vaginālām vai orālām uztriepēm būtu ļoti svarīgas. Es vairāk koncentrēju uzmanību uz to, vai tur ir DNS, nekā uz tām par krāsu uzskatītajām skaidiņām, līdz vakar vēlu pēcpusdienā saņēmu e-pastu no trasologiem un nonācu pie pārsteidzoša fakta, ka uztriepēs, ko jūs paņēmāt no traktorista, acīmredzot ir tādi paši gruži. Doktors Markuss palūkojas uz Fīldingu.

Un kā tieši būtu notikusi šī tā sauktā krusteniskā kontaminācija? Skarpeta jautā.

Doktors Markuss paceļ rokas, pārspīlēti lēni paraustot plecus. Jūs man pasakiet

Es nevaru iedomāties, viņa atteic. Mēs nomainījām cimdus, bet ne jau tur tā lieta, jo atkārtoti mēs neņēmām uztriepes no Džilijas Polsones līķa. Tas būtu pilnīgi veltīgs darbs pēc tam, kad viņa bija nomazgāta, secēta, bija paņemtas uztriepes, tad vēlreiz nomazgāta un atkārtoti secēta pēc tam, kad tika divas nedēļas uzglabāta plastmasas maisā.

Protams, jūs viņai vēlreiz neņēmāt uztriepes, doktors Markuss saka tā, it kā viņš būtu ļoti liels un Skarpeta ļoti maza. Bet es pieņemu, ka jūs nebijāt beiguši secēt Vitbiju un varbūt atgriezāties pie viņa pēc Polsonu meitas atkārtotas izmeklēšanas.

Es paņēmu uztriepes no Vitbija, pēc tam strādāju pie Polsonu meitenes, Fīldings saka. Es neņēmu uztriepes no viņas. Tas ir skaidrs.

Un uz viņas nevarēja būt palikušas nekādas pēdas, ko varētu pārnest uz Vitbiju vai vēl kādu citu.

Tas nav man jāskaidro, doktors Markuss izlemj. Es nezinu, kas, ellē, noticis, bet kaut kas noticis. Mums jāapsver visi iespējamie scēnāriji, jo varat būt droši, ka juristi to darīs, ja vien kāda no lietām vispār nonāks tiesā.

Džilijas nāve nonāks tiesā, saka īpašā aģente Vēbere, it kā būtu par to pārliecināta un personiski saistīta ar mirušo četrpadsmit gadus veco meiteni. Varbūt laboratorijā kaut kas ir sajaukts, viņa tad pārdomā. Ieviesusies kāda kļūda paraugu marķēšanā, vai viens paraugs aptraipīts ar citu paraugu. Vai abas analīzes veica viens un tas pats kriminālists?

T ā s abas veica Eiss, tā, šķiet, viņu s a u c a , doktors Markuss atbild. V i ņ š apstrādāja vai apstrādā atspoguļojuma pēdas, bet ne matus.

J ū s divas reizes esat pieminējis matus. Kādus matus? Skarpeta jautā. Tagad jūs man sakāt, ka bija atrasti mati.

Daži mati no Džilijas Polsones nāves vietas, viņš atbild. Domāju, no gultas veļas.

Velnišķīgi, cerēsim, ka tie nav traktorista mati, Marīno piezīmē. Vai varbūt jums būtu jācer, ka tie ir. Viņš nogalina meiteni, pēc tam nespēj izturēt vainas apziņu un pārbrauc sev pāri ar traktoru. Lieta izcili atrisināta.

Neviens nedomā, ka viņš ir smieklīgs.

Es palūdzu, lai pārbauda, vai viņas gultas veļā nav elpceļu skropstiņu epitēlija, Skarpeta saka Fīldingam.

Spilvendrānā, viņš saka. Atbilde ir jā.

Viņai būtu jābūt atvieglotai. Bioloģisku pierādījumu klātbūtne rosina domāt, ka Džilija bija nosmacēta, bet patiesība viņu dziļi sāpina.

Šausmīga nāve, viņa saka. Absolūti šausmīga.

Atvainojiet, īpašā aģente Vēbere bilst. Esmu kaut ko palaidusi garām?

Meitēnu noslepkavoja, Marīno atbild. Izņemot to, es nezinu, ko, ellē, esat palaidusi garām.

Ziniet, man patiešām nav tas jāklausās, viņa saka doktoram Markusam.

Jā-a, viņai patiešām ir jāklausās, Marīno iespraucas. Ja vien tu pats negribi izvilkt mani no šīs telpas. Citādi es te sēdēšu jauks un skaists un teikšu visu, ko, ellē, gribēšu.

Tā kā mums te ir atklāta, godīga saruna, Skarpeta saka īpašajai aģentei, es gribētu dzirdēt no jums, kādēļ FIB ir iesaistījies Džilijas Polsones lietā.

Pavisam vienkārši Ričmondas policija lūdza pēc mūsu atbalsta, īpašā aģente Vēbere atteic.

Kāpēc?

Domāju, jums tas būtu jājautā viņiem.

Es jums jautāju, Skarpeta saka. Kādam nāksies runāt ar mani atklātu valodu, vai ari iziešu no šī kabineta un vairs neatgriezīšos.

Tas nav tik vienkārši. Doktors Markuss ilgi un neatlaidīgi nolūkojas viņā ar puspievērtām acīm, atgādinādams Skarpetai ķirzaku. Jūs pati esat sevi iesaistījusi. Jūs izmeklējāt traktoristu, un tagad mums ir iespējama pierādījumu krusteniskā kontaminācija. Es baidos, ka jūs nevarēsiet vienkārši iziet un neatgriezties. Tā vairs nav jūsu izvēle.

Tās ir tādas blēņas, Fīldings atkal nomurmina, vērdamies uz savām jēlajām, zvīņainajām rokām klēpī.

Es jums pateikšu, kāpēc FIB iesaistījās. Tas ir Marīno, kas to piedāvā. Vismaz es jums pateikšu, kas Ričmondas PD par to ir sakāms, ja jūs patiešām gribat zināt. Tas var aizskart tavas jūtas, viņš vēršas pie īpašās aģentes Vēberes. Un, starp citu, vai es minēju, cik ļoti man patīk tavs kostīms? Un tavas sarkanās kurpes. Burvīgas, bet kas notiks, ja tev tajās jādzenas kādam pakaļ?

Man pietiek, viņa saka gruzdošā tonī.

Nē! Man pietiek! Džeks Fīldings pēkšņi cērt dūri galdā un pielec kājās. Viņš atkāpjas no galda un ar liesmojošām, satracinātām acīm paskatās apkārt. Piedrāžu šito visu. Es aizeju. Dzirdi, tu, sīkā, totāli stūrgalvīgā pakaļa, viņš saka doktoram Markusam. Es aizeju. Un ari tevi piedrāžu. Viņš iedur pirkstu gaisā, bakstīdams ar rādītājpirkstu uz īpašo aģenti Vēberi. Tu, stulbā, nolādētā federāle, ienāc te kā Dievs un ne sūda nezini. Tu nebūtu varējusi nodarboties ar šo sasodīto slepkavību, pat ja tā būtu notikusi tavā sasodītajā gultā! Es aizeju! Viņš atkāpjas uz durvīm. Sukā vaļā, Pīt. Es zinu, ka tu zini, viņš saka, paraudzīdamies uz Marīno. Izstāsti doktorei Skarpetai patiesību. Runā! Kādam tas jādara.

Viņš lieliem soļiem iziet pa durvīm un skaļi aizcērt tās.

Pēc stindzinoša klusuma doktors Markuss ierunājas: Tas tik bija kaut kas. Es atvainojos, viņš pievēršas īpašajai aģentei Vēberei.

Vai viņam ir nervu sabrukums? aģente jautā.

Vai tev ir kaut kas sakāms? Skarpeta paskatās uz Marīno, un viņa ir tiešām nelaimīga, ka viņam varētu būt informācija, kuru Marīno nav papūlējies izstāstīt viņai. Viņa prāto, vai Marīno visu nakti pavadījis dzerdams un nav papūlējies viņai darīt zināmu informāciju, kas varētu kaut ko izšķirt.

Es dzirdēju, viņš atbild, federāļi interesējas par mazo Džiliju tādēļ, ka viņas tētis ir pasūdzējies, tā varētu teikt, valsts drošībniekiem. Viņš atrodas Čārlstonā, domājams, sūdzas par pilotiem, kuriem varētu būt teroristiskas tieksmes, un par to tur stipri uztraucas, jo viņiem ir lielākā C-17 kravas lidmašīnu flote valstī. Nebūtu bijis labi, ja kāds terorists pēkšņi nogāztu lidmašīnu tajā flotē, vai ne tā?

Toties, iespējams, būtu laba doma, ja jūs tūlīt nekavējoties aizvērtos, īpašā aģente Vēbere saka Marīno. Viņas pirksti aizvien sakrustoti uz bloknota, bet pirkstu locītavas ir baltas. Jūs noteikti nevēlaties iesaistīties šajā lietā.

0, es jau esmu iesaistījies, viņš atbild, noņemdams beisbola cepuri un berzēdams sarkanīgos rugājus, kas izkaisīti pa viņa citādi perfekti kailo galvu. Piedodiet, es ilgi paliku nomodā, un šorīt nebija laika noskūties. Viņš paberzē rugājaino žokli, un tas šņirkst kā smilšpapīrs. Man un kriminālistam Eisam, un detektīvam Brauningam bija jauks vakars PB bārā, un tad vēl bija pāris citu sarunu, par kurām konfidenciālu iemeslu dēļ nerunāšu.

Tūlīt pat rimstieties, FIB īpašā aģente Vēbere brīdina, it kā viņa varētu Marīno arestēt par runāšanu, it kā runāšana būtu jauns federālais noziegums. Varbūt viņai liekas, ka Marīno tūlīt kaut ko nodos.

Labāk nerimsties, Skarpeta saka.

FIB un Valsts Drošības dienests īpaši nemīl viens otru, Marīno turpina. Redzi, liels gabals no tieslietu budžeta ir piešķirts drošībniekiem, un mēs visi zinām, cik ļoti FIB patīk liels, resns budžets. Kā tad tas tagad ir? Viņš vēsi uzlūko īpašo aģenti Vēberi. Aptuveni septiņdesmit lobisti Kapitolija kalnā, katrs no tiem tur diedelē naudu, kamēr jūs, tukšie kostīmiņi, skraidāt apkārt, cenzdamies pārņemt visu pārējo institūciju jurisdikciju, pārņemt visu nolādēto pasauli.

Kāpēc mēs te sēžam, klausīdamies šo? īpašā aģente Vēbere jautā doktoram Markusam.

Stāsts ir šāds, Marīno vēršas pie Skarpetas, Birojs jau kādu laiku ošņājas ap Frenku Polsonu. Un tev taisnība. Par viņu klīst runas, pamatīgas runas. Liekas, viņš izmanto savas aviācijas ārsta privilēģijas, kas ir īpaši biedējoši tajā aspektā, ka viņš ir sūdzmanis drošībniekiem. Protams, būtu neciešami, ja viņš norakstītu pilotu īpaši militāro pilotu -, jo varbūt viņš gūst labumu no tā. Un nekas Birojam nesagādātu lielāku prieku kā pienaglot drošībniekus pie sienas un padarīt viņus par idiotiem, lai gubernatorei būtu neliels satraukums par nāves lietām un viņa zvanītu FIB, kas atvēra vārtus uz to, vai ne tā? Viņš paskatās uz īpašo aģenti. Es šaubos, ka gubernatore zina, kāda veida palīdzību viņa lūdza. Nezināja, ka Biroja priekšstats par palīdzību ir likt citai federālai aģentūrai izskatīties kā sūdam. Citiem vārdiem, runa ir par varu un naudu. Bet vai tad tā tas vienmēr nav?

Nē, nav vis, Skarpeta atbild cietā balsī, un viņa ir dzirdējusi pietiekami, lai spētu izturēt. Runa ir par četrpadsmit gadus vecu meiteni, kas nomira drausmīgā, mokošā nāvē. Runa ir par Džilijas Polsones slepkavu. Viņa pieceļas no krēsla, aizcērt portfeli, paceļ to aiz ādas rokturiem un paskatās uz doktoru Markusu, pēc tam uz īpašo aģenti Vēberi. Lūk, par ko būtu jārunā.

27

Kamēr viņi sasniedz Brodstrītu, Skarpeta ir gatava izvilkt patiesību no Marīno. Nav nozīmes, ko viņš vēlas. Viņš tai izstāstīs.

Tu vakarnakt kaut ko izdarīji, viņa saka, un es nerunāju tikai par uzdzīvi PB bārā ar tiem, ar kuriem kopā dzēri.

Es nezinu, uz ko tu velc. Marīno pasažieru sēdeklī ir liels un drūms, cepuri novilcis zemu pāri drūmajai sejai.

0 jā, tu zini. Tu aizgāji pie viņas.

Es ne velna nezinu, par ko tu runā. Viņš blenž laukā pa savu sānlogu.

0 jā, tu zini. Skarpeta šķērso Brodstrītu, sparīgā ātrumā vadīdama mašīnu, jo viņa uzstāja uz braukšanu tāpēc, ka nekādā ziņā nebūtu ļāvusi Marīno vai kādam citam šajā brīdī atrasties vadītāja sēdeklī. Es tevi pazīstu. Nolādēts, Marīno. Tu jau iepriekš tā esi darījis. Ja tu atkal to izdarīji, tad pasaki man. Es redzēju, kā viņa skatījās uz tevi, kad mēs bijām pie viņas. Tu ari to redzēji, tu sasodīti labi redzēji un priecājies par to. Es neesmu stulba. Marīno neatbild Skarpetai, blenzdams laukā pa savu logu. Viņa seju noēno cepure, un skatiens ir novērsts.

Izstāsti, Marīno. Vai tu aizbrauci pie Polsones? Vai tu satikies ar viņu kaut kur citur? Izstāsti man taisnību. Es tāpat no tevis to ar laiku izvilkšu. Tu zini, ka es to izdarīšu, Skarpeta saka, spēji apstādamās, kad sarkanais signāls nomaina dzelteno. Viņa paskatās uz vīrieti. Labi.

Tava klusēšana visu izsaka. Tādēļ tu tik dīvaini uzvedies, kad šorīt vestibilā saskrējies ar viņu, vai ne? Tu pagājušo nakti biji kopā ar viņu, un varbūt viss nenoritēja gluži tā, kā tu to cerēji, tādēļ biji pārsteigts šorīt, ieraugot viņu vestibilā.

H nav.

Tad izstāsti man.

Sūzai tikai vajadzēja kādu, ar ko aprunāties, un man vajadzēja informāciju, ļā nu mēs izpalīdzējām viens otram, viņš saka logam.

Sūza?

Viņa izpalīdzēja, vai tad ne? Marīno turpina. Es dabūju vismaz ieskatu par visu šo Valsts Drošības dienestu, par to, kāds kretīns ir viņas bijušais vīrs, par to, kāds glumiķis viņš ir un kāpēc FIB varētu interesēties par viņu.

Varētu? Viņa nogriežas pa kreisi uz Frenklina ielu, dodamās uz savu pirmo biroju Ričmondā, savu kādreizējo ēku, kas tāpat tiek nojaukta. Tu likies visai pārliecināts par sevi sapulcē, ja to, kas tikko notika, var nosaukt par sapulci. Tas no tavas puses bija minējums? Varētu?

Ko tieši tu saki?

V i ņ a man vakar piezvanīja uz mobilo telefonu, Marīno atteic.

Viņi daudz ir noārdījuši kopš beidzamās reizes, kad mēs šeit bijām.

Daudz ir noārdīts vairāk nekā vienā nozīmē. Viņš skatās ārā uz drupām priekšā. Dzelzsbetona konstrukcijas ēka izskatās mazāka un nožēlojamāka nekā tad, kad viņi pirmoreiz to redzēja. Vai varbūt viņus vairs nepārsteidz postījums un tā tikai šķiet mazāka un nožēlojamāka. Tuvodamās 14. ielai, Skarpeta samazina ātrumu un lūkojas pēc vietas, kur novietot mašīnu.

Mums nāksies doties augšā uz Keriju, viņa izlemj.

Kvartālu vai divus uz augšu Kerijā ir maksas stāvvieta vai vismaz kādreiz bija.

Pie velna ar stāvvietu. Brauc taisni uz ēku un nobrauc no ceļa,

Marīno saka. Es mūs piesegšu. Viņš noliecas, attaisa savas melnās mugursomas rāvējslēdzēju un izvelk sarkano galvenā medicīnas eksperta plāksni. Viņš ieslidina to starp priekšējo stiklu un paneli.

Kā tev tas izdevās? Viņa nespēj noticēt. Kā, pie velna, tu to dabūji gatavu?

Viskautko var dabūt gatavu, ja pakavējies papļāpāt ar meitenēm administrācijā.

Tu esi ļoti nerātns, viņa saka, papurinādama galvu. Man šīs mantiņas pietrūka, viņa piebilst, jo kādreiz automašīnu novietošana nesagādāja nekādas problēmas vai neērtības, par kādu tā ir kļuvusi tagad. Viņa varēja piebraukt pie jebkuras nozieguma vietas un atstāt mašīnu, kur vien vēlējās. Viņa viegli varēja ierasties tiesā sastrēguma stundas laikā un iebāzt mašīnu kādā neatļautā vietā, jo viņai bija mazā, sarkanā plāksnīte ar uzrakstu GALVENAIS MEDICĪNAS EKSPERTS, iespiestu ar lieliem, baltiem burtiem. Kāpēc Polsone tev vakar piezvanīja? Skarpeta nespēj nosaukt viņu par Sūzu.

Viņa gribēja aprunāties, viņš saka, attaisīdams durvis. Ejam, lai tiekam cauri ar to. Tev vajadzēja ņemt pavalkātus zābakus.

28

Visu laiku kopš iepriekšējās nakts Marīno domā par Sūzu. Viņam patīk Sūzas mati, kas ir pietiekami gari, lai tos pārķemmētu pāri pleciem, un viņam patīk, ka tie ir blondi. Blondi ir viņa mīļākie mati, vienmēr ir bijuši.

Kad viņš pirmoreiz satika Sūzu tās mājā, viņam patika tās vaiga izliekums un lūpu pilnīgums. Sūzas klātbūtnē viņš jutās liels, svarīgs un spēcīgs un viņas acīs redzēja ticību tam, ka zina, kā tikt galā ar problēmām, lai gan viņas problēmas nebija atrisināmas, vienalga, uz ko tā skatītos. Viņai būtu jāskatās uz Pašu Dievu, lai atrisinātu problēmas, bet tas nekad nenotiks, jo Dievs droši vien nav aizkustināms tā kā tādi Marīno tipa vīrieši. Veids, kā viņa skatījās uz Marīno, droši vien Sūzu visvairāk ietekmēja, un, kad viņa pievirzījās tam tuvāk, pārmeklējot Džilijas guļamistabu, Marīno sajuta viņas tuvumu. Viņš zināja, ka būs nepatikšanas. Viņš zināja: ja Skarpeta nojautīs patiesību, viņš dabūs brāzienu. Viņš un Skarpeta soļo pa biezajiem, sarkanajiem dubļiem, un viņu vienmēr pārsteidz, ka tā var iziet cauri jebkam ar visnepiemērotākām kurpēm kājās, turpina iet un nežēlojas. Slapjie, sarkanie dubļi piezīžas Marīno melnajiem zābakiem, un, lai cik uzmanīgi iet, kājas slīd, bet Skarpeta liekas pat neievērojam, ka viņai nav zābaku kājās. Viņa ir apāvusi melnas, šņorējamas zempapēžu kurpes, kam ir jēga un kas labi piestāv jeb pareizāk piestāvēja kostīmam. Tagad viņa tikpat labi var pastaigāties pa sarkano dubļu kukuržņiem, kuri nošļaksta viņas bikšu un garā mēteļa apakšmalu, viņiem abiem ar Marīno ejot sadauzītās un pa pusei sagrautās vecās ēkas virzienā.

Ēkas nojaucēju komanda pārstāj strādāt, Marīno un Skarpetai kā diviem muļķiem ejot cauri gruvešiem un dubļiem, dodoties taisni iekšā visā tajā postažā, un liels vīrs ķiverē, acis nenovērsdams, raugās uz viņiem. Viņš tur pierakstu bloku un sarunājas ar vēl vienu vīru ķiverē. Vīrs ar starpliktuvi sāk nākt viņiem pretī un māt ar roku, gaiņādams viņus kā tūristus prom. Marīno sāk žestikulēt vīram, lai tas turpina nākt tuvāk, jo vajag aprunāties. Kad vīrs ar starpliktuvi pienāk un ierauga Marīno melno LAPD beisbola cepuri, viņš velta viņiem vairāk uzmanības. Šī cepure, izrādās, ir sasodīti laba lieta, Marīno nodomā. Viņam nevajag sevi nepatiesi identificēt vai vispār identificēt, jo cepure gādā par priekšāstādīšanos. Tā parūpējas ari par citām lietām.

Esmu izmeklētājs Marīno, viņš saka vīram ar starpliktuvi. Šī ir medicīnas eksperte doktore Skarpeta.

Ā, saka vīrs ar starpliktuvi. Jūs te esat Teda Vitbija sakarā.

Viņš sāk purināt galvu. Es nespēju tam noticēt. Jūs droši vien dzirdējāt par viņa ģimeni.

Izstāstiet, Marīno mudina.

Viņa sieva ir stāvoklī ar abu pirmo mazuli. Tedam tā ir otrā laulība. Tā vai citādi, redzat tur to puisi? Viņš pagriežas pret sagrauto ēku un norāda uz vīru pelēkā apģērbā izkāpjam no krāna kabīnes. Tas ir Sems Stails, un viņam un Tedam bija savas problēmas, tā tās nosauksim. Viņa tas ir, Teda sieva, apgalvo, ka Sems novicinājis būvju graušanas bumbu pārāk tuvu Teda traktoram un tādēļ viņš nokritis un ticis nobraukts.

Kāpēc jūs domājat, ka viņš nokrita? jautā Skarpeta.

Viņa prāto par to, ko bija redzējusi, Marīno domā. Viņa joprojām tic, ka redzējusi Tedu Vitbiju tieši pirms viņa nobraukšanas, ka tad, kad viņa to redzēja, Teds stāvēja pats uz savām kājām un darbojās ap motoru. Varbūt tas, ko viņa redzēja, ir pilnīgi pareizi. Pazīstot viņu, tā tas droši vien ir.

Nedomāju, ka tā noteikti bija, kundze, atteic vīrs ar starpliktuvi, un viņš ir aptuveni Marīno vecumā, bet ar daudz matiem un krunkām. Viņa āda ir nosauļota un pakļauta atmosfēras iedarbībai kā kovbojam un acis ir dzidri zilas. Es tikai saku to, ko viņa sieva, atraitne, staigādama apkārt, visiem sludina. Dabiski, ka viņa grib naudu. Vai tad tā tas nav parasti? Nav jau tā, ka man viņas nebūtu žēl. Bet nav pareizi vainot citus par kāda bojāeju?

Vai jūs bijāt šeit, kad tas notika? doktore jautā.

Tieši tur, ne vairāk kā pāris simtu pēdu attālumā no vietas, kur tas notika. Viņš norāda uz ēkas labo priekšējo stūri jeb uz to, kas atlicis no stūra.

-Jūs to redzējāt?

Nē, kundze. Neviens, ko es zinu, to nav redzējis. Viņš atradās autostāvvietas galā, darbodamies ap motoru, jo tas bija apstājies. Tā nu viņš to pielaida, tādas manas domas, un viss pārējais ir vēsture. Nākamais, ko redzēju vai ko visi redzēja, bija traktors, kas aizbrauc tukšs, ietriecas tajā dzeltenajā stabā pie paceļamajām durvīm un apstājas.

Vai viņš bija pie samaņas, kad jūs pie viņa nokļuvāt? doktore jautā un kā parasti kaut ko pieraksta savā melnajā bloknotā. Viņai plecā ir uzmesta melna neilona nozieguma apskates vietas soma garā lencē.

Es nedzirdēju viņu neko sakām. Vīrs ar starpliktuvi savelk sāpīgu sejas izteiksmi un novēršas no viņiem. Viņš norij siekalas un nokrekšķinās. Teda acis bija atvērtas, un viņš mēģināja elpot. Tas būtībā ir viss, kas man palicis prātā un droši vien vienmēr paliks. Tas, ka viņš mēģina elpot un viņa seja kļūst zila. Pēc tam viņš bija miris. Tas notika pavisam ātri. Protams, atbrauca policija un ātrā palīdzība, bet neviens neko nevarēja līdzēt.

Marīno tikai stāv šeit dubļos klausīdamies un nolemj, ka labāk uzdot pāris jautājumu, jo viņam kļūst neomulīgi, kad pārāk ilgi stāvēts ar aizvērtu muti, it kā viņš būtu stulbs. Skarpeta liek viņam justies stulbam. Viņa to nemēģina un nekad nemēģinātu darīt, un tas ir sliktākais.

Tas puisis Sems Stails, Marīno saka, pamādams ar savu melno LAPD cepuri uz nekustīgo ceļamkrānu un nojaucējbumbu, kas viegli šūpojas trosē, piestiprinātā pie strēles. Kur viņš atradās, kad Teds tika nobraukts? Kaut kur viņa tuvumā?

Ne-e. Tas ir smieklīgi. Doma, ka Teds kaut kā tika notriekts no traktora ar nojaucējbumbu, ir tik smieklīga, ka būtu kurioza, ja kaut kas šajā situācijā vispār būtu kuriozs. Jums ir kāds priekšstats, ko nojaucējbumba būtu izdarījusi ar cilvēku?

Nebūtu skaisti, Marīno komentē.

Pa tiešo izsistu smadzenes ārā no galvas. Pēc tam nebūtu vajadzīgs nekāds traktors, kas pārbrauktu pāri.

Skarpeta to visu pieraksta. Laiku pa laikam viņa domīgi paskatās apkārt un kaut ko pieraksta. Vienreiz Marīno nejauši ieskatījās šais pierakstos, kamēr viņa bija izgājusi no kabineta. Gribēdams zināt, kas darās viņas galvā, viņš izmantoja iespēju, lai labi ieskatītos tajos. Viņš saprata tikai vienu vārdu, un šis vārds izrādījās viņa vārds Marīno.

Ne tikai Skarpetas rokraksts ir tik slikts, bet, kad viņa veic pierakstus, tai ir pašai sava slepenā valoda, savs dīvainais ātrraksts, kuru neviens, izņemot viņas sekretāri Rozi, nevar atšifrēt.

Tagad Skarpeta jautā vīram ar pierakstu bloku viņa vārdu, un viņš tai atbild, ka ir Badlaits, to Marīno ir pietiekami viegli atcerēties, pat ja viņš netic ne Badlaitam, ne Millerlaitam, ne Maikeloblaitam*, ne kādam citam laitam. Skarpeta paskaidro, ka viņai precīzi jāzina, kur ķermeni atrada, jo jāpaņem augsnes paraugi. Badlaits neliekas it nemaz ziņkārīgs. Varbūt viņš domā, ka izskatīgā medicīnas eksperte un lielais policists LAPD cepurē vienmēr ņem augsnes paraugus, kad kāds celtniecības strādnieks tiek nobraukts ar traktoru. Tā nu viņi atkal sāk soļot cauri biezajiem, slapjajiem dubļiem, tuvodamies ēkai, un Marīno tikmēr domā par Sūzu.

* Bud Light, Mūler Light, Michelob Light ASV populāras alus šķirnes.

Pagājušajā vakarā viņš bija tikko ķēries pie vēl viena viskija raunda PB bārā, jauki un vaļsirdīgi pļāpādams ar Džuniusu Eisu jeb Eisu-Pēcpusi*, kā Marīno to gadiem ilgi dēvēja. Braunings bija jau aizgājis mājās, un Marīno vienā laidā runāja, kad iezvanījās viņa mobilais telefons. Tobrīd viņš jau jutās visnotaļ labi, un droši vien viņam nevajadzēja atbildēt. Laikam telefonam vajadzēja būt izslēgtam, tomēr viņš nebija to izslēdzis, jo iepriekš, kad Fīldings nebija pienācis pie durvīm, viņam piezvanīja Skarpeta, un Marīno teica, lai viņa zvana, ja nepieciešams. Tas bija galvenais iemesls, kādēļ viņš atbildēja, kad mobilais zvanīja, lai gan ari taisnība, ka, izlaižot vēl vienu raundu, šādā brīdī viņš, visticamāk, attaisītu durvis, atbildētu uz telefona zvanu un ielaistos sarunā ar svešinieku.

Marīno, viņš kliedza pāri PB bāra troksnim.

Te Sūzana Polsone. Man ļoti žēl jūs traucēt. Viņa sāka raudāt.

Nav svarīgi, ko viņa pēc tam teica, un šo to no tā viņš vispār neatceras, līkumodams cauri biezajiem, sarkanajiem dubļiem, kamēr Skarpeta rokas pa plecu somu, meklējot sterilu koka špāteļu paciņas un plastmasas saldējamos maisiņus. Svarīgāko no vakarnakt notikušā Marīno nespēj atcerēties un varbūt ari nekad neatcerēsies, jo Sūzai mājās bija viskijs burbons, daudz burbona. Viņa ieveda Marīno dzīvojamā istabā un logiem priekšā aizvilka aizkarus, pēc tam apsēdās viņam blakus uz dīvāna un stāstīja viņam par savu nelietīgo bijušo vīru, Valsts Drošības dienestu, sievietēm pilotēm un citiem pāriem, ko vīrs aicināja uz māju. Viņa visu laiku atsaucās uz citiem pāriem, it kā tas būtu svarīgi, un Marīno viņai jautāja, vai šie pāri bija tie, kurus viņa domāja, pāris reižu pasakot "viņi", kamēr viņš un Skarpeta bija šeit. Sūza tieši neatbildēja. Viņa sacīja to pašu. Viņa teica: Pajautājiet Frenkam.

Es jums jautāju, Marīno atteica. Pajautājiet Frenkam, viņa visu laiku atkārtoja. Viņam tie te visādi bija. Jautājiet viņam.

Kādu iemeslu pēc viņi te brauca?

Jūs to uzzināsiet, viņa teica.

Marīno stāv malā, vērodams Skarpetu, kas uzvelk lateksa cimdus un atplēš baltu papīra paciņu. Traktorista nāves vietā nav palicis nekas, izņemot dubļainu asfaltu sētas durvju priekšā, tās atrodas blakus milzīgajām paceļamajām durvīm. Viņš vēro, kā Skarpeta noliecas, nopēta dubļaino ielas segumu, un atceras vakardienas ritu, kad abi nomas mašīnā vizinājās pa pilsētu, sarunājoties par pagātni, un, ja viņš varētu atgriezties vakardienas rītā, tad darītu to. Ja vien viņš varētu atgriezties.

* Vārdu spēle: Eiss Ass (pakaļa).

Viņa kuņģis ir sarūdzis un sāp no nelabuma. Galva pulsē straujā ritmā tāpat kā sirds. Viņš elpo aukstajā gaisā un sajūt putekļus un nojaucamās ēkas betona garšu.

Tātad, ko jūs īsti meklējat, neņemiet ļaunā, ka jautāju? vērodams jautā Badlaits.

Viņa uzmanīgi ar koka špāteli pakasa nelielu dubļu un smilšu laukumiņu, notraipītu, iespējams, ar asinīm. Tikai pārbaudu, kas te ir, viņa paskaidro.

Ziniet, es skatos dažus no tiem televīzijas šoviem. Vismaz pa druskai sagrābstu šur un tur, kad sieva skatās.

Neticiet visam, ko redzat. Skarpeta iemet vēl nedaudz zemes maisiņā un pēc tam iemet tajā špāteli. Viņa cieši noslēdz maisiņu un marķē to ar savu kārtējo rakstījumu, kuru Marīno nespēj izburtot. Viņa uzmanīgi iebāž maisiņu nozieguma vietas neilona somā, kas taisni novietota uz ielas seguma.

T ā t a d jūs šito zemi nevedīsiet atpakaļ un neliksiet kaut kādā burvju mašīnā, Badlaits joko.

Nekāda buršana nav ietverta, viņa saka, attaisīdama vēl vienu baltu paciņu. Tad notupjas mašīnu stāvvietā blakus durvīm, kuras, šeit strādājot, katru ritu mēdza atslēgt un pa kurām ieiet.

Pāris reižu šorīt Marīno ir piedzīvojis uzplaiksnījumus savas dvēseles pulsējošajā tumsā. Tie ir burtiski elektriski, gluži kā attēla mirgošana, ieslēdzoties un izslēdzoties televizoram, ko piemeklējuši nopietni darbības traucējumi, pamatīgs bojājums, kad mirgošana notiek tik ātri, ka attēlu nevar ieraudzīt, bet var gūt tikai miglainu priekšstatu par to, kāds tas varētu būt. Lūpas un mēle. Roku fragmenti un aizvērtas acis. Un viņa mute uz viņas mutes. Kā faktu viņš zina tikai to, ka pamodās kails viņas gultā septiņas minūtes pāri pieciem no rīta. Skarpeta strādā kā arheoloģe, cik nu Marīno zina par arheologu darba metodēm. Viņa uzmanīgi paskrāpē dubļainā apvidus virsmu, kur, viņasprāt, iespējams, redzami tumši asins traipi. Skarpetas mētelis viļņo ap viņu un vārtās pa netīro asfaltu, bet viņu tas neuztrauc. Ja vien visas sievietes tik maz raizētos par lietām, kam nav nozīmes. Ja vien visas sievietes, tāpat kā Skarpeta, raizētos par lietām, kam ir nozīme. Marīno iedomājas, ka Skarpeta būtu saprotoša pret slikti pavadītu nakti. Viņa būtu uzvārījusi kafiju un pietiekami ilgi uzkavētos, lai parunātu par to. Viņa nebūtu ieslēgusies vannasistabā, raudājusi, bļāvusi un likusi viņam lasīties prom no šīs mājas.

Marīno aši aizsoļo no autostāvvietas atpakaļ cauri sarkanajiem dubļiem, lielajiem zābakiem slīdot. Viņš paslīd un pārsteigti iekunkstas, kunksti pārtop par vemstīšanos. Dziļi noliecies, Marīno skaļi vemj, un rūgts, brūns šķidrums apšļāc zābakus. Viņš trīc un rīstās, un domā, ka nomirs, kad sajūt Skarpetas roku uz elkoņa. Viņš jebkur pazītu šo roku tā ir spēcīga un pārliecināta roka.

Iesim, viņa klusi saka, satverdama Marīno delmu. Nogādāsim tevi atpakaļ mašīnā. Viss ir kārtībā. Uzliec roku man uz pleca un, Dieva dēļ, skaties, kur kāp, citādi mēs abi nogāzīsimies.

Viņš noslauka muti jakas piedurknē. Asaras plūst pa vaigiem, kad viņš piespiežas pārvietot pēdas, turēdamies pie Skarpetas un cenzdamies nenokrist, brienot cauri dubļaini asiņaini sarkanajam kaujas laukam ap sagrauto ēku, kur viņi pirmoreiz satikās.

J a nu es viņu izvaroju, dok? Marīno saka, un viņam ir tik slikti, ka varētu nomirt. Ja nu es to izdarīju?

29

Viesnīcas istabā ir ļoti karsts, bet Skarpeta nenoregulē termostatu.

Viņa sēž krēslā pie loga un vēro Marīno gultā. Viņš ir izlaidies, tērpies savās melnajās biksēs un melnajā kreklā, beisbola cepuri vientulīgi atstājis uz kumodes un melnos zābakus vientulīgi pametis uz grīdas.

Tevī jāiedabū kaut kas ēdams, viņa saka no sava krēsla pie loga. Netālu uz paklāja ir dubļiem notašķīta neilona nozieguma vietas melna soma, bet pāri citam krēslam ir pārmests viņas dubļiem nošķiestais mētelis. Kur vien viņa gājusi pa istabu, tur atstājusi sarkanu dubļu pēdas, un, kad acīs iekrīt pašas atstātā sliede, viņai nāk prātā nozieguma vieta, un tad viņa domā par Sūzanas Polsones guļamistabu un par to, kāds noziegums varētu būt vai nevarētu būt pastrādāts pēdējo divpadsmit stundu laikā.

Es šobrīd neko nevaru ieēst, Marīno saka no sava guļus stāvokļa. Ja nu viņa iet uz policiju?

Skarpetai nav nodoma dot viņam maldīgu cerību. Viņa tam neko nevar pateikt, jo neko nezina. Marīno, vai tu vari uzslieties sēdus?

Būs labāk, ja tu apsēdīsies. Es kaut ko pasūtīšu.

Viņa pieceļas no krēsla un, dodoties pie telefona blakus gultai, atstāj aiz sevis vēl vairāk kalstošo dubļu pikuču un plēksnīšu. Žaketes kabatā viņa sameklē lasīšanas brilles, uzliek tās uz degungala un izpēta telefonu. Nespēdama tikt skaidrībā ar numuru apkalpošanai istabiņā, viņa uzgriež nulli, lai sazvanītu operatoru un tiktu pāradresēta uz apkalpošanu numurā.

Trīs lielas pudeles ūdens, viņa pasūta. Divas kanniņas karstas Early Grey tējas, grauzdētu maizīti un bļodiņu auzu putras. Nē, paldies. Ar to pietiks.

Marīno pieslienas sēdus stāvoklī un sastumj sev aiz muguras spilvenus. Skarpeta jūt, kā viņš skatās, kad atgriežas savā krēslā un apsēžas nogurusi, jo ir emociju pārņemta. Viņas smadzenes kā mežonīgu zirgu bars aulekšo piecdesmit dažādos virzienos. Viņa domā par krāsas skaidiņām un citām atspoguļojuma pēdām, par augsnes paraugiem neilona maisiņā, par Džiliju un traktoristu, par to, ko dara Lūsija, par to, ar ko, iespējams, nodarbojas Bentons un mēģina iztēloties Marīno kā izvarotāju. Viņš jau iepriekš ir bijis nesaprātīgs, nē, stulbs, ar sievietēm. Viņš ir jaucis darbu ar privāto dzīvi, viņš ir bijis seksuālās attiecībās ar lieciniecēm un upuriem vairāk nekā vienu reizi, un tas viņam ir maksājis, bet nekad vairāk, kā viņš var atļauties. Nekad agrāk viņš nav apsūdzēts izvarošanā, nav bijušas raizes, ka viņš būtu varējis kādu izvarot.

Mums jādara viss iespējamais, lai noskaidrotu, viņa iesāk.

Starp citu, es neticu, ka tu izvaroji Sūzanu Polsoni. Acīmredzamā problēma ir tā, vai Sūzana uzskata, ka tu viņu izvaroji, vai arī vēlas uzskatīt, ka tu to izdarīji. Ja ir pēdējais variants, tad mums jāiegūst motīvs.

Bet sāksim ar to, ko tu atceries, ar beidzamo, ko tu atminies. Skarpeta paskatās uz viņu. Ja tu tomēr viņu izvaroji, tad mēs risināsim ari šo jautājumu.

Marīno tikai blenž uz viņu no sava stateniskā stāvokļa gultā. Viņa seja ir pietvīkusi, acis stiklainas no bailēm un sāpēm, un vēna uz labajiem deniņiem ir izspiedusies. Laiku pa laikam viņš pieskaras šai vēnai.

Es zinu, ka tu droši vien nededz vēlmē izstāstīt man sīkumos, ko darīji pagājušajā naktī, bet, ja tu neizstāstīsi, tad es nevarēšu palīdzēt.

Es neesmu pārlieku jūtīga, viņa piebilst, un pēc tā, ko viņi piedzīvojuši, šādai piezīmei būtu jābūt smieklīgai. Bet kādu bridi te nebūs nekā smieklīga.

Es nezinu, vai varēšu. Marīno novēršas no viņas.

Tas, ko es spēju iztēloties, ir sliktāks par jebko, ko tu varētu būt izdarījis, viņa tam saka klusā, bet mērķtiecīgā tonī.

Taisnība. Tu laikam neesi dzimusi vakar.

Diezin vai, viņa atteic. Ja tev tas liek justies labāk, tad ari es esmu šo to darījusi. Viņa nedaudz pasmaida. Lai cik tev to būtu grūti iztēloties.

To viņam nav grūti iztēloties. Visus šos gadus viņš ir izvēlējies neiztēloties, ko viņa ir darījusi ar citiem vīriešiem, it īpaši ar Bentonu.

Marīno lūkojas garām viņas galvai ārā pa logu. Viņa vienkāršais vienvietīgais numurs atrodas trešajā stāvā, un nav redzama iela, bet tikai pelēkas debesis aiz viņas galvas. Viņš iekšēji jūtas pavisam niecīgs, un viņam ir bērnišķīga vēlēšanās noslēpties zem segas, gulēt un cerēt, ka tad, kad pamodīsies, izrādīsies, ka nekas nav noticis. Viņš grib pamosties un atklāt, ka atrodas šeit, Ričmondā, kopā ar Skarpetu, strādādams pie lietas, un nekas nav noticis. Jocīgi, cik daudzas reizes viņš ir atvēris acis viesnīcas istabā un ilgojies ieraudzīt Skarpetu raugāmies uz viņu. Nu Skarpeta ir šeit, viesnīcas numurā, un lūkojas uz viņu. Viņš mēģina domāt, ar ko lai sāk, pēc tam bērnišķīgā vēlēšanās atkal viņu sagrābj un viņš zaudē balsi. Balss izzūd kaut kur pa vidu starp sirdi un muti, kā jāņtārpiņš tumsā.

Marīno domas par Skarpetu ir bijušas ilgas un nebeidzamas. Atklāti runājot, tādas tās ir bijušas gadiem ilgi, kopš viņu pirmās tikšanās. Erotiskie sapņi ir vismeistarīgākais, visradošākais, vissatriecošākais sekss, kāds viņam jebkad bijis, un viņš nekad negribētu, lai Skarpeta tos uzzinātu. Viņš nekad tai neko neteiks un nekad nav pārstājis cerēt, ka starp viņiem varētu kaut kas notikt, bet, ja viņš sāks runāt par to, ko atceras, tad Skarpetai varētu rasties priekšstats par viņu kā mīļāko. Tas sagrautu jebkuru iespējamību. Nav nozīmes, cik attāla šāda iespēja, tā būtu nogalināta. Ja atzītos sīkumos, tas mazumiņš, ko viņš atceras, nozīmē parādīt viņai, kāds viņš būtu kopā ar Skarpetu. Tas iespējamību iznīcinātu.

Viņa fantāzijas ari nepaliktu dzīvas, un tad viņam ari to vairs nebūtu.

Nekad vairs. Viņš apsver melošanu.

Atgriezīsimies pie tā, kad tu ieradies PB bārā, Skarpeta saka, stingri veroties viņā. Cikos tu tur aizbrauci?

Labi. Viņš var runāt par PB bāru. Ap septiņiem, Marīno saka. Es tur satikos ar Eisu, un pēc tam atbrauca Braunings, un mēs šo to ieēdām.

-Sīkumos, viņa uzstāj, nepakustēdamās krēslā, acis pavērsusi tieši uz viņu. Ko tu ēdi, un ko tu biji ēdis pa dienu?

Es domāju, ka mēs sākam ar bāru, nevis ar to, ko es iepriekš ēdu. Vai tu vakar paēdi brokastis? viņa neatlaižas ar to pašu nosvērtību un pacietību, kas viņai piemīt, runājot ar nejauši vai stihiskā nelaimē, vai slepkavībā bojāgājušo tuviniekiem.

Iedzēru kafiju savā istabā, viņš atbild.

Uzkodas? Lenčs?

Ne-e.

Kādu citu reizi es tev par to nolasīšu lekciju, viņa saka. Visu dienu bez ēdiena, tikai kafija, un tad tu ap septiņiem devies uz PB bāru.

Vai tu dzēri tukšā dūšā?

Es sāku ar pāris aliem. Pēc tam ēdu steiku un salātus.

Bez kartupeļiem vai maizes? Bez ogļhidrātiem? Tev ir diēta.

Hm. Gandrīz vienīgais labais ieradums, pie kura vakar pieturējos, tas nu ir droši.

Skarpeta neatbild, un Marīno jūt, ka, pēc viņas domām, šis bezogļhidrātu ieradums nav gluži labs, bet viņa tam nelasīs lekciju par uzturu tagad, kad viņš sēž gultā, nožēlojams paģirās, sāpēs un panikā, jo, iespējams, ir pastrādājis noziegumu vai tūlīt tiks apsūdzēts par tā izdarīšanu, pieņemot, ka vēl nav apsūdzēts. Marīno skatās uz pelēkajām debesīm ārā pa logu un iztēlojas Ričmondas policiju netrafarētā Crown

Victoria pārmeklējam ielas, lūkojoties pēc viņa. Sasodīts, tas varētu būt pats detektīvs Braunings, kas gatavs nolasīt apcietināšanas orderi.

Kas pēc tam? Skarpeta jautā.

Marīno iztēlojas sevi Crown Victoria pakaļējā sēdeklī un prāto, vai Braunings ieslēgs viņu roku dzelžos. Aiz profesionālas cieņas viņš ļautu Marīno sēdēt aizmugurē nesaslēgtam, vai ari Braunings aizmirsīs par cieņu un ieslēgs viņu roku dzelžos. Tu izdzēri pāris alu un apēdi steiku un salātus, sākot no septiņiem, Skarpeta biksta viņu savā tik mierīgajā un neapturamajā veidā. Cik tieši daudz alus?

Domāju, četrus.

Nedomā. Cik tieši?

Sešus, viņš atteic.

Glāzes vai pudeles, vai skārdenes? Garās? Parastās? Citiem vārdiem kāda lieluma?

Sešas pudeles badvaizera*, normāla lieluma. Man tas nav daudz, starp citu. Es varu turēt. Man seši ali ir tas pats, kas puse alus tev.

Diezin vai, viņa attrauc. Par tavu matemātiku mēs parunāsim vēlāk.

Man nav jālasa lekcija, viņš nomurmina, pamezdams skatienu uz Skarpetu, tad neatlaidīgi blenzdams uz viņu drūmā klusumā.

Seši ali, steiks, salāti PB bārā kopā ar Džuniusu Eisu un detektīvu Brauningu, un aptuveni kad tu dzirdēji baumas par to, ka es atgriežos atpakaļ Ričmondā? Vai tas varēja būt, kamēr ēdi kopā ar Eisu un Brauningu?

Nu tu tagad saliec kopā divi un divi, viņš īgni iebilst.

* Budweiser alus šķirne.

Eiss un Braunings viņam kabīnē sēdēja pretī, sarkana stikla kupolā kustējās svece, un viņi visi trīs dzēra alu. Eiss jautāja Marīno, ko viņš domā par Skarpetu, ko patiešām domā. Vai viņa ir baigi dižā dakterpriekšniece, kāda ir patiesībā? Viņa ir diža, bet neizturas tā, precīzi tā

Marīno sacīja. Tik daudz viņš atceras un atceras, ka Eiss un Braunings sāka runāt par viņu, par to, ka Skarpetu atkal iecels par vadītāju un viņa atgriezīsies atpakaļ Ričmondā. Viņa nebija bildusi Marīno ne vārda par šādu varbūtību, pat nebija devusi ne mājienu, un viņš jutās pazemots un saniknots. Tas bija tad, kad viņš nomainīja alu pret burbonu.

Es vienmēr esmu domājis, ka viņa ir karsta, tam idiotam Eisam bija nekaunība tā teikt, un tad Marīno pārslēdzās no alus uz burbonu. Baigais komplektiņš, viņš piebilda pāris minūšu vēlāk, salikdams rokas kausā uz krūtīm un smīnēdams. Man nebūtu iebildumu iekļūt zem viņas halāta. Nu tu jau ar viņu mūžību esi strādājis, vai ne, tādēļ var būt, ka tu gana ilgi esi uzturējies viņas tuvumā un vairs neievēro viņas izskatu. Braunings sacīja, ka nekad nav redzējis Skarpetu, bet ir dzirdējis par viņu, un ari viņš smīnēja.

Marīno nezināja, ko teikt, tādēļ izdzēra pirmo burbonu un pasūtīja vēl vienu. Doma par Eisu, kas skatās uz Skarpetas ķermeni, uzdzina vēlēšanos iekaustīt draugu. Protams, viņš to neizdarīja. Tikai sēdēja kabīnē un dzēra, un centās nedomāt par to, kā viņa izskatās, kad novelk halātu, pārmetot to pāri krēslam vai pakarinot uz āķa aiz durvīm. Viņš darīja, ko varēja, lai nobloķētu iztēli par to, kā Skarpeta nozieguma vietā novelk savu kostīma žaketi, atpogā blūzes piedurknes, attaisa un aiztaisa visu nepieciešamo, kamēr līķis gaida. Viņa vienmēr ir izturējusies dabiski neizrādīdamās, neapzinādamās to, kas viņai ir un vai kāds skatās, kad viņa atpogājas un noģērbjas, pasniedzas un kustas, jo viņa strādā, un mirušajiem nav intereses skatīties. Viņi ir miruši. Tikai Marīno nav miris. Varbūt viņa domā, ka ir miris.

E s vēlreiz atkārtoju man nav nekādu plānu atgriezties Ričmondā, Skarpeta saka no sava krēsla. Viņas kājas ir sakrustotas, tumši zilo bikšu staras notraipītas ar dubļiem, kurpes ir tā nošķiestas ar dubļiem, ka grūti atcerēties, ka vēl nesen tās bijušas spoži melnas. Turklāt tu taču nedomā,.ka es būtu plānojusi un nepateiktu tev, vai ne?

Nekad nevar zināt, viņš norūc.

Tu zini.

Es te neatgriežos. It īpaši ne tagad.

Kāds pieklauvē pie durvīm, un Marīno sirds salecas. Viņš iedomājas par policiju, cietumu un tiesu. Viņš aizver acis atvieglojumā, kad balss durvju otrā pusē saka: Apkalpošana numurā.

Es atvēršu, Skarpeta atteic.

Marīno nekustīgi sēž gultā, un viņa acis seko Skarpetai, kamēr viņa šķērso mazo istabiņu un atver durvis. Ja viņa būtu viena, ja viņš šeit nesēdētu, viņa droši vien būtu pajautājusi, kas tur ir, un paskatījusies caur actiņu durvīs. Bet viņa neuztraucas, jo šeit ir Marīno un viņam makstī pie potītes ir pusautomātiskais 280. kalibra kolts, lai gan nebūtu nepieciešamības uz kādu šaut. Taču viņam nebūtu iebildumu kādu iekaustīt. Šobrīd viņš priecātos iegāzt ar savu lielo dūri kādam pa žokli un saules pinumu, kā viņš darīja kādreiz, kad boksējās.

Kā šodien klājas? jautā jauns vīrietis ar pumpainu seju formas tērpā, ieripinādams ratiņus.

Lieliski, vienkārši lieliski, viņa atteic, parakņādamās pa bikšu kabatu un izvilkdama akurāti salocītu desmit dolāru banknoti. Jūs to varat atstāt tepat. Paldies. Viņa iedod tam salocīto banknoti.

Paldies, kundze. Lai jums šodien tiešām jauka diena. Un viņš aiziet. Un durvis klusām aizveras.

Marīno uz gultas nepakustas, tikai viņa acis kustas, vērojot Skarpetu. Noraugās, kā viņa noņem celofāna iesaiņojumu no maizītes un auzu biezputras. Vēro, kā viņa attaisa sviesta trauciņu un iemaisa sviestu biezputrā, pēc tam uzkaisa tai sāli. Viņa attaisa vēl vienu sviesta trauciņu un uzsmērē maizīti, pēc tam ielej divas krūzes tējas. Cukuru tējā viņa neieliek. Patiesībā uz ratiņiem nemaz nav cukura.

Lūdzu, viņa saka, nolikdama biezputru un krūzi stipras tējas uz galdiņa pie gultas. Ēd! Viņa aiziet atpakaļ pie ratiņiem un atnes maizīti. Jo vairāk apēdīsi, jo labāk. Varbūt pēc tam, kad sāksi justies labāk, tavu atmiņu piemeklēs brīnumaina atveseļošanās.

Biezputras ieraudzīšana izraisa protestu, kas sašūpo Marīno iekšas, bet viņš paceļ bļodiņu un lēnām iegremdē karoti, un karotes ierakšanās sarecošajā putrā liek viņam domāt par Skarpetas špāteļu iegremdēšanu ielas seguma dubļos, un tad viņš iztēlojas vēl kaut ko līdzīgu biezputrai, kas izraisa vēl vienu pretīguma un sirdsapziņas pārmetumu vilni. Ja vien viņš būtu bijis pārāk piedzēries, lai to izdarītu. Bet viņš to ir izdarījis. Biezputras ieraudzīšana viņu pārliecina, ka pagājušonakt viņš to izdarīja pabeidza to, ko bija iesācis.

Es šo nevaru ēst, viņš saka.

Ēd, viņa atteic, atsēzdamās tajā pašā krēslā kā tiesnesis, sēdus izsliedamās un raudzīdamās tieši uz vinu.

Viņš pagaršo putru un ir pārsteigts, ka tā ir diezgan laba. Ir patīkama sajūta, kad tā noiet vēderā. Iekams pamana, viņš ir izēdis visu putru un ķēries pie maizītes, un, to darot, viņš jūt, kā Skarpeta to vēro.

Viņa nerunā, un viņš sasodīti labi zina, kādēļ viņa neko nesaka un vēro viņu. Viņš tai vēl nav izstāstījis patiesību. Viņš slēpj detaļas, kuras pēc viņa pārliecības nogalinās fantāzijas. Tiklīdz Skarpeta uzzinās, vairs nebūs izredžu, un maizīte pēkšņi izkalst rīklē, un nav iespējams to norit.

Jūties nedaudz labāk? Iedzer tēju, viņa ierosina, un tagad Skarpeta patiešām ir tiesnese, ģērbusies tumšās drēbēs, taisni sēdēdama krēslā zem pelēkā loga.

Apēd visu maizīti un izdzer vismaz vienu krūzi tējas. Tev nepieciešams ēdiens, tu esi atūdeņots. Man ir advils*.

J ā , advils būtu labi, viņš saka gremodams.

Viņa iesniedzas savā neilona somā un izvelk mazu pudelīti, tajā grab tabletes. Viņš košļā maizīti un lieliem malkiem piedzer tēju, pēkšņi juzdamies ļoti izsalcis, un vēro, ka viņa nāk atpakaļ līdz tai vietai, kur viņš sēž, atstutēts pret spilveniem, un viegli noņem pret bērniem aizsargāto vāciņu, jo jebkas aizsargāts, nonācis viņas rokās, tikpat labi varētu ari neeksistēt. Viņa izkrata divas tabletes un ieliek tās viņam plaukstā. Viņas pirksti ir veikli un spēcīgi un izskatās mazi pretstatā viņa milzīgajai plaukstai, un tie viegli aizskar viņa ādu, un pieskāriens rada viņam labāku sajūtu nekā lielākā daļa pieskārienu, ko viņš savā dzīvē ir jutis.

Paldies, viņš saka, tai atgriežoties savā krēslā.

Ja vajadzēs, Skarpeta sēdēs tajā krēslā mēnesi, viņš nodomā. Varbūt man vienkārši ļaut viņai tur mēnesi sēdēt. Viņa neies nekur, līdz es teikšu. Kaut viņa beigtu tā skatīties uz mani!

Kā klājas tavai atmiņai? viņa jautā.

Zini, dažas lietas ir pazudušas uz visiem laikiem. Tā notiek, viņš atbild, iztukšodams tējas krūzi un koncentrēdamies uz tabletēm, lai tās neiesprūstu rīklē.

Dažas lietas patiešām neatgriežas, viņa piekrīt. Vai arī nekad nav pilnībā aizgājušas. Par citām lietām ir tikai grūti runāt. Tu dzēri burbonu ar Eisu un Brauningu, kas pēc tam? Ap cikiem tas bija, kad jūs ķērāties pie burbona?

-Varbūt pusdeviņos, deviņos. Iezvanījās mans mobilais, un tā bija Sūza. Viņa bija nomākta un sacīja, ka vēlas aprunāties ar mani, jautāja, vai varu aizbraukt pie viņas. Viņš ietur pauzi, nogaidīdams Skarpetas reakciju. Viņai tā nav jāsaka. Viņa to pauž domās. Lūdzu, turpini, viņa saka.

* Advils pretsāpju līdzeklis.

Es zinu, ko tu domā. Tu domā, ka man pēc iedzeršanas nevajadzēja braukt pie viņas.

Tev nav ne jausmas, ko es domāju, viņa atteic no sava krēsla.

Es jutos normāli.

Definē vārdu "nedaudz", viņa piebilst.

Alus, pāris burbonu.

P ā r i s ?

Ne vairāk par trim.

-.Seši ali līdzinās simt astoņdesmit mililitriem alkohola. Trīs burboni ir vēl simt divdesmit vai simt piecdesmit mililitri atkarībā no tā, cik labi tu pazīsti bārmeni, viņa rēķina. Sacīsim, triju četru stundu laikā. Tas pielīdzināms aptuveni trīssimt mililitriem, esmu konservatīva. Teiksim, stundā tu pārstrādāji trīsdesmit mililitru, tāda ir norma.

Tev uz klāja aizvien bija vēl vismaz divsimt septiņdesmit mililitri, kad tu devies ārā no PB bāra.

Mēsli, viņš saka. Es pavisam noteikti varu iztikt bez matemātikas. Es jutos normāli. Es tev saku, ka biju normāls.

Tu labi turi. Bet juridiski tu biji piedzēries, vairāk nekā piedzēries, daktere-juriste saka. Pēc maniem aprēķiniem vairāk nekā ak vai. Tu nonāci viņas mājā sveiks un vesels, es pieņemu. Un tobrīd cik bija pulkstenis?

Pusvienpadsmit varbūt. Gribēju teikt, ka es katru nolāpīto minūti neskatījos pulkstenī. Viņš blenž uz viņu un jūtas netīrs un miegains, atgāzies pret spilveniem uz gultas. Tas, kas notika pēc tam, tumši uzbango viņai, un Marīno nevēlas iekāpt tajā tumsā.

Es klausos, Skarpeta saka. Kā tu jūties? Vai tev vajag vēl tēju?

Vēl ēdienu?

Viņš noliedzoši papurina galvu un atkal sajūt tabletes, uztraukdamies, ka tās varētu būt kaut kur iestrēgušas un izdedzina caurumus rīklē. Tik daudzās vietās dedzina, tā ka vēl divus mazus degumiņus varētu būt grūti uziet, bet viņam tie nav vajadzīgi.

Galvassāpes pāriet?

Tu kādreiz esi bijusi pie psihiatra? viņš pēkšņi jautā. Tāpēc, ka es tā jūtos. It kā sēžu istabā kopā ar psihiatru. Bet, tā kā es nekad neesmu bijis pie psihiatra, tad nezinu, vai tāda ir sajūta. Es domāju, tu zinātu. Viņš nav pārliecināts, kāpēc teica to, bet tas izspruka. Viņš paskatās uz viņu, bezpalīdzīgs, dusmīgs un izmisis, lai darītu kaut ko, kas atturētu no bangojošās tumsas.

Nerunāsim par mani, viņa atteic. Es neesmu psihiatrs, un tu to zini labāk par jebkuru citu. Runa vairs nav par to, kāpēc tu izdarīji to, ko izdarīji vai neizdarīji. Runa ir par to, ko izdarīji. Par to, kas ir nepatikšanu pamatā. Psihiatriem daudz nerūp, ko esi izdarījis.

Es zinu. Svarīgi ir "ko". "Ko izdarīju" nudien ir ellīga problēma. Es nezinu, ko, dok. Tā ir Dieva patiesība, viņš samelo.

Mazliet atkāpsimies. Tu nonāci viņas mājā. Kā? Tev nebija noīrēta mašīna.

Ar taksi.

Tev ir kvīts?

Iespējams, jakas kabatā.

Būtu labi, ja tev tā vēl būtu, viņa ierosina.

Tai vajadzētu būt kabatā.

Vēlāk vari paskatīties. Kas pēc tam notika?

Es izkāpu ārā un piegāju pie durvīm. Piezvanīju, viņa pienāca

pie durvīm un ielaida mani. Bangojošā tumsa nu ir tieši priekšā viņa sejai, kā vētra, kas tūlīt sāks plosīties virs viņa. Marīno dziļi ievelk elpu, un viņa galva pulsē.

Marīno, viss ir kārtībā, viņa klusi saka. Tu vari man izstāstīt. Noskaidrosim, ko izdarīji. Ko tieši. Tas ari ir viss, ko mēs mēģinām darīt.

Viņa… ē, bija uzvilkusi zābakus, tādus kā gaisa desantnieku zābakus, melnus ādas zābakus ar tērauda purngaliem. Militāros zābakus. Un viņai mugurā bija liels kamuflāžas T krekls. Tumsa aprij viņu, šķiet, norij veselu, norij vairāk no viņa, nekā viņš zināja, ka viņam ir.

Vairāk nekā, tikai tas, un es zināmā mērā biju šokēts un nezināju, kāpēc viņa bija tā ģērbusies. Es neko nedomāju, vismaz ne to, ko tu varētu domāt. Tad viņa aizvēra durvis aiz manis un pieskārās man.

Kur viņa tev pieskārās?

Viņa sacīja, ka sagribēja mani jau no tā mirkļa, kad mēs no rīta iegājām, viņš saka, mazliet piepušķodams, bet ne daudz, jo, lai cik precīzi arī bija viņas vārdi, vēstījums, ko viņš saņēma, bija tieši tāds.

Viņa to gribēja. Viņa to gribēja acumirklī, kad ieraudzīja, kad Marīno un Skarpeta parādījās viņas mājā, lai izjautātu par Džiliju.

T u teici, ka viņa tev pieskārās. Kur? Pie kuras tava ķermeņa daļas?

Viņa iebāza rokas kabatās. Manās kabatās.

Priekšējās vai pakaļējās?

Priekšējās. Viņa skatiens nokrit uz klēpja, un viņš mirkšķina acis, skatīdamies uz savu melno kargo bikšu dziļajām, melnajām kabatām.

Šo pašu bikšu, kas tev tagad ir kājās? Skarpeta jautā, acis tā ari nenolaidusi no viņa.

J ā . Šo bikšu. Man nebija gluži laika pārģērbties. Es šorīt neatgriežos numurā. Es paņēmu taksi un braucu tieši uz morgu.

Līdz tam mēs nonāksim, viņa atteic. Pēc tam, kad viņa iebāza rokas tavās kabatās, kas bija pēc tam?

Kāpēc tu visu to gribi zināt?

Tu zini, kāpēc. Tu precīzi zini, kāpēc, viņa saka tajā pašā mierīgajā, nosvērtajā tonī, acis pavērsusi uz viņu.

Marīno atceras, kā Sūza ierušinājās dziļi viņa kabatās un ievilka viņu mājā, smiedamās un sacīdama, cik labi viņš izskatās. Tad viņa ar kāju aizstūma durvis ciet. Migla sagriezās viņam galvā, tāpat kā migla sagriezās mašīnas priekšējos lukturos, kad taksis veda uz viņas māju, un Marīno zināja, ka dodas iekšā nezināmajā, bet devās, un tad viņas rokas atradās viņa kabatās un vilka viņu uz viesistabu. Smiedamies, ģērbusies tikai aizsargkrāsas T kreklā un armijas zābakos. Viņa piespiedās pie Marīno, un viņš zināja, ka tā sajūt viņu, un tā zināja, ka viņš jūt tās maigumu un ciešo pieglaušanos.

Viņa atnesa no virtuves pudeli burbona, Marīno turpina, stāstot Skarpetai, un klausās savā balsī, bet neredz neko savā viesnīcas istabā. Stāstot Marīno ir kā transā. Viņa ielēja mums dzērienu, un es teicu, ka man vairs nevajadzētu dzert. Varbūt es to neteicu. Es nezinu. Viņa bija mani uzbudinājusi. Ko lai saku? Viņa mani uzbudināja. Es jautāju, kas tā par maskēšanos, un viņa sacīja, ka Frenkam tas patika. Formas tērpi. Viņš kādreiz lika viņai tā saģērbties, un abi rotaļājās.

Vai Džilija bija turpat, kad viņš lūdza Sūzu vilkt formas tērpu un rotaļāties?

K o ?

V a r b ū t līdz Džilijai mēs nonāksim vēlāk. Ko Frenks un Sūza spēlēja?

Spēlītes.

Vai viņa vakarnakt gribēja, lai tu spēlē spēlītes? Skarpeta jautā.

Istaba ir tumša, un viņš jūt tumsu un neredz, ko izdarījis, jo tas ir neizturami, un viņš, cenšoties būt patiess, spēj tikai domāt par to, kā fantāzija nomirs uz mūžiem. Skarpeta iztēlosies viņu, un tas nenotiks nekad, un viņam nekad vairs nebūs jēgas cerēt, jo viņa zinās, kā būtu būt kopā ar viņu.

Tas ir svarīgi, Marīno, viņa klusi saka. Izstāsti man par spēlīti. Viņš norij siekalas un iztēlojas, ka sajūt tabletes rīklē tās dedzina dziļi kaklā. Viņš grib vēl tēju, bet nevar pakustēties, viņš nevar saņemties lūgt viņai ieliet tēju vai izdarīt vēl kaut ko. Viņa sēž taisni krēslā, bet nav saspringusi. Viņas spēcīgās, spējīgās rokas dus uz roku balstiem. Viņa ir izslējusies, bet atbrīvota savā dubļu notašķītajā kostīmā. Klausoties viņas acis ir dedzīgas.

Viņa teica, lai es dzenos pakaļ, viņš iesāk. Es biju ķitē. Un es vaicāju: "Ko tu domā ar dzīšanos pakaļ?" Un viņa man lika iet uz guļamistabu, viņas guļamistabu, noslēpties aiz durvīm un uzņemt laiku. Viņa man teica piecas minūtes pagaidīt, precīzi piecas minūtes, un tad sākt meklēt viņu kā… It kā es taisītos viņu nogalināt. Un es viņai teicu, ka tā nav pareizi. Nu, es patiesībā viņai to nepateicu. Viņš vēlreiz dziļi ievelk elpu. Es, iespējams, viņai to nepateicu, jo viņa bija mani uzvilkusi.

Cikos tas bija?

Es tur biju varbūt kādu stundu.

Viņa iebāž tev kabatās rokas tai brīdī, kad tu esi iegājis pa durvīm aptuveni pusvienpadsmitos, un tad paiet stunda? Šīs stundas laikā nekas nenotiek?

Mēs dzērām. Viesistabā uz dīvāna. Nu viņš vairs neskatās uz

Skarpetu. Viņš nekad vairs neskatīsies.

Ar ieslēgtu gaismu? Ar aizvilktiem vai atvērtiem aizkariem?

Viņa iekurināja kamīnu. Gaisma bija izslēgta. Es neatceros, vai aizkari bija atvilkti. Viņš domā par to. Tie bija aizvilkti.

Ko jūs darījāt uz dīvāna?

Runājām. Un ņēmāmies, es domāju.

Nedomā. Un es nezinu, ko tas nozīmē. Ko nozīmē, kad tu apgalvo, ka jūs ņēmāties? Skarpeta atbild. Skūpstījāties, glāstījāt viens otru?

Vai tu novilki drēbes? Jums bija dzimumakts? Orālais sekss? Viņš jūt, kā seja kļūst karsta. Nē. Es gribēju teikt, pirmo daļu mēs darījām. Pārsvarā skūpstījāmies. Tu saproti, ņēmāmies. Kā cilvēki dara. Ņemas. Mēs bijām uz dīvāna un runājām par spēlīti. Marīno seja deg. Marīno zina, ka Skarpeta var redzēt, cik karsta ir viņa seja, un atsakās paskatīties uz viņu.

Gaisma bija izslēgta, un atblāzma no kamīna slīdēja pāri viņas ķermenim, viņas bālajam ķermenim, un, kad viņa sagrāba Marīno, tas sāpēja un uzbudināja, un tad vienkārši sāpēja. Viņš teica tai būt uzmanīgai, jo sāp, un viņa iesmējās un sacīja, ka viņai patīkot, ja to dara rupji, ļoti rupji, un vai viņš tai neiekostu, un viņš teica, nē, viņš negribēja tai kost, ne stipri. Tev tas patiks, viņa solīja, tev patiks stipri kost. Tu nezini, ko esi zaudējis, ja nekad to neesi darījis rupji, un visu laiku, kamēr viņa runāja, viņas ķermenis uztvēra gaismu no kamīna, viņai kustoties, un viņš centās turēt mēli aiz zobiem un lūdzās, turēdams kājas sakrustotas un manevrējot, lai viņa nevarētu to savainot. Neesi tāds mīkstčaulis, viņa visu laiku teica, cenzdamās viņu stipri nogrūst zemē uz dīvāna un ar spēku atraut viņa rāvējslēdzēju, bet viņam izdevās novaldīt viņu. Viņš domāja par viņas zobiem, kas balti spīdēja uguns liesmās, un kā tas būtu, ja viņa ielaistu šos baltos zobus viņa ķermenī.

Spēlīte sākās uz dīvāna? Skarpeta jautā no sava attālā krēsla.

Tieši tur mēs runājām par to. Pēc tam es piecēlos un viņa aizveda

mani uz guļamistabu, pavēlēja nostāties aiz durvīm un piecas minūtes pagaidīt, kā jau teicu.

Tu joprojām dzēri?

Domāju, viņa ielēja man vēl vienu dzērienu.

Nedomā. Lielus dzērienus? Mazus dzērienus? Cik daudz?

Tā sieviete neko nedara mazliet. Lielus dzērienus. Vismaz trīs līdz tam brīdim, kad viņa man lika iet aiz durvīm. Tālāk viss ir kā miglā, viņš saka. Pēc tam kad sākās spēlīte, atmiņas sāk izbalēt. Varbūt tas ir sasodīti labi.

Tas nav labi. Mēģini atcerēties. Mums jānoskaidro. Kas notika.

Nevis kāpēc. Mani neuztrauc kāpēc, Marīno. Tici man. Tu man nevari izstāstīt neko tādu, ko es nebūtu jau iepriekš dzirdējusi. Vai redzējusi.

Mani nav viegli šokēt.

Jā, dok. Esmu pārliecināts, ka nav. Bet varbūt mani ir. Varbūt es tā nedomāju, bet varbūt domāju. Es atceros, kā skatījos pulkstenī, un man bija grūti saredzēt, cik ir pulkstenis. Lai kā, mana redze nav tāda, kāda tā bija, bet tā pamatīgi miglojās, un es biju uzvilkts, pa īstam uzvilkts, ne jau tai labākajā veidā. Taisnību sakot, es nezinu, kāpēc tam piekritu. Aiz durvīm viņš pamatīgi svīda, cenzdamies saskatīt, cik pulkstenis. Pēc tam viņš sāka klusi skaitīt, skaitīdams līdz sešdesmit, zaudēdams skaitu un sākdams no jauna, līdz bija pārliecināts, ka piecas minūtes pagājušas. Viņa uzbudinājums nebija tāds, kādu viņš jebkad izjutis ar sievieti, ne ar vienu sievieti, ko viņš varētu atsaukt atmiņā. Nekad. Viņš izgāja no aizdurves un aptvēra, ka visa māja ir tumša. Viņš nespēja saskatīt pats savas rokas, ja vien neturēja tās pavisam tuvu sejai, un viņš taustījās gar sienu un aptvēra, ka viņa to var dzirdēt, un tieši tad sava dzēruma trulumā, būdams pamatīgi piedzēries, viņš aptvēra, ka sirds dauzās un viņš pats smagi elpo, jo ir uzbudināts un nobijies, un viņš nevēlējās, lai Skarpeta uzzinātu, ka viņš bija nobijies. Viņš pasniedzās pie potītes, zaudēja līdzsvaru un atjēdzās uz gaiteņa grīdas, taustīdamies pēc revolvera, bet revolvera makstī nebija. Viņš nezina, cik ilgi tur sēdējis. Iespējams, viņš uz īsu bridi iemiga.

Kad atguvās, revolvera viņam nebija un sirds kaklā dauzījās, kamēr, tik tikko elpodams, viņš nekustīgi sēdēja uz koka grīdas, sviedriem straumēm plūstot acīs, un klausījās, cenšoties sadzirdēt, kur tā maita atrodas. Tumsa bija tik pilnīga, ka šķita bieza un smacīga, un ietina viņu kā melna drāna, kad viņš mēģināja, nesaceļot troksni, piecelties kājās un atklāt savu atrašanās vietu. Tā maita bija kaut kur tepat, un

Marīno nebija sava revolvera. Rokas izpletis kā airus, viņš knapi pieskārās sienām, virzīdamies uz priekšu un klausīdamies, sagatavojies mesties virsū, zinot, ka saņems šāvienu, ja pirmais nepārsteigs to maitas gabalu.

Viņš kustējās lēnām kā kaķis. Viņa smadzenes koncentrējās uz ienaidnieku, un visu laiku prātā nāca doma, kā viņš iekļuva mājā, kas tā par māju, un kas tas par maitas gabalu, un kur ir viņa aizmugure?

Ak jēziņ, varbūt viņi ir novākti. Varbūt viņš ir vienīgais izdzīvojušais, un tagad viņu novāks, jo viņam nav revolvera, nez kā viņš ir pazaudējis ari savu rāciju, viņš nezina, kur atrodas. Un tad viņš atslēdzas un sajūt sāpes dedzinošas sāpes -, kas, tumsai kustoties, sagrābj viņu, saceļot šausmīgus slapjus trokšņus.

Es nezinu, kas notika, Marīno dzird sevi sakām, un viņu pārsteidz tas, ka viņa balss izklausās normāla, jo iekšēji viņš jūtas apjucis. Es vienkārši nezinu. Es pamodos viņas gultā.

Apģērbies?

N ē .

Kur atradās tavas drēbes, tavas mantas?

Krēslā.

Krēslā? Akurāti krēslā?

-Ja-a, diezgan akurāti. Manas drēbes un mana pistole bija tām virsū. Es apsēdos gultā, un neviena cita tur nebija, viņš saka.

Vai viņas gultas puse bija nesaklāta? Vai izskatījās, ka tajā būtu gulēts?

Pārsegs bija norauts zemē un samudžināts, gaužām samudžināts.

Bet neviena tur nebija. Es paraudzījos apkārt un ne velna nesapratu, kur atrodos, un tad es atcerējos, ka biju ar taksi atbraucis uz viņas māju, un atcerējos, kā viņa pienāca pie durvīm ģērbusies tā, kā bija ģērbusies, tu jau zini, iepriekšējā naktī. Es paraudzījos apkārt un ieraudzīju burbona glāzi uz galda manā gultas pusē un dvieli. Uz dvieļa bija asinis, un tas mani pamatīgi nobiedēja. Es mēģināju piecelties un nevarēju. Es tikai sēdēju. Es nespēju piecelties.

Viņš aptver, ka tējas krūze ir pilna, un tas viņu pārbaida, viņš neatceras, kā Skarpeta piecēlās no sava krēsla un piepildīja viņa krūzi, vai varbūt viņš pats to izdarīja, bet viņš šaubās par to. Viņam ir sajūta, ka sēž uz gultas tajā pašā pozā, kādā sēdēja, un viņš ievēro pulksteni, un ir pagājušas vairāk nekā trīs stundas, kopš viņš un Skarpeta uzsāka sarunu viņa viesnīcas istabā.

Kā tev šķiet, vai ir iespējams, ka viņa tev piebēra narkotikas? Skarpeta viņam jautā. Diemžēl es nedomāju, ka narkotiku tests šobrīd ko dotu. Pārāk daudz laika pagājis. Tas atkarīgs no narkotikām.

o, tas būtu lieliski. Ja es ietu uztaisīt narkotiku testu, tad es tikpat labi pats varētu izsaukt policiju, pieņemot, ka viņa jau to nav izdarījusi.

Izstāsti man par asiņaino dvieli, Skarpeta saka.

Es nezinu, kā asinis tās bija. Varbūt tās bija manējās. Man sāp mute. Viņš tai pieskaras. Tā sasodīti sāp. Liekas, viņai patīk darīt sāpes, bet es varu pateikt tikai… Nu, es nezinu, ko es izdarīju, jo es viņu neredzēju. Viņa bija vannasistabā un, kad es sāku saukt viņas vārdu, lai uzzinātu, kur, ellē, viņa ir, sāka kliegt uz mani. Kliedza, lai es aizeju no viņas mājas, un sacīja, ka es… Viņa teica visas šīs lietas.

Liekas, tu neiedomājies paņemt asiņaino dvieli sev līdzi.

Es pat nezinu, kā man izdevās izsaukt taksi, lai tiktu prom no turienes. Patiesībā es neatceros, ka būtu to darījis. Acīmredzot izdarīju.

Nē, es nepaņēmu dvieli, nolādēts.

Tu brauci taisni uz morgu. Viņa nedaudz sarauc pieri, it kā šai notikuma daļai nebūtu jēgas.

E s apstājos paņemt kafiju. Seven-Eleven veikalā. Visbeidzotes lūdzu taksistam izlaist mani dažus kvartālus no biroja, lai varētu pastaigāties, cerot, ka galva kļūs skaidra. Mazliet tas līdzēja. Es atkal jutos pa pusei cilvēks, un tad es iegāju birojā un, sasper jods, ja tur nav viņa.

Pirms devies uz GMEB, vai tu noklausījies ziņojumus savā telefonā?

Ak. Varbūt noklausījos.

Citādi tu nebūtu neko uzzinājis par sapulci.

Nē. Es zināju par sapulci, Marīno saka. Eiss man PB bārā pastāstīja, ka viņš ir nodevis kādu informāciju Markusam. E-pastu, tā viņš teica. Viņš mēģina atcerēties. Ak jā-a, tagad es zinu. Markuss runāja pa telefonu, tiklīdz bija atvēris e-pastu, un sacīja, ka nākamajā rītā sasauks sapulci, un viņš lika Eisam būt ēkā gadījumā, ja būs nepieciešamība, lai viņš nokāptu lejā un sniegtu paskaidrojumus.

Tātad pagājušajā naktī tu zināji par sapulci, Skarpeta saka.

J ā a , pagājušā nakts bija pirmā reize, kad es to izdzirdēju, un likās, ka Eiss pateica kaut ko tādu, kas lika man noprast, ka tu tur būsi, tā nu es zināju, ka man tur jābūt.

Tu zināji, ka sapulce būs deviņos trīsdesmit?

Droši vien. Man žēl, ka esmu tik miglains, dok. Bet es zināju par sapulci. Viņš paskatās uz viņu un nespēj tikt skaidrībā, kas darās viņas prātā. Kāpēc jautā? Kas gan ir ar šo sapulci?

Viņš man par to neteica līdz šīrīta astoņiem trīsdesmit, viņa atteic.

Viņš šauj tev pa kājām, liek tev dancot, Marīno saka, un viņš neieredz doktoru Markusu. Kāpjam lidmašīnā un lidojam atpakaļ uz Floridu. Piedrāz vinu.

Kad tu šorīt redzēji Polsoni birojā, vai viņa runāja ar tevi?

Viņa paskatījās uz mani un aizgāja. It kā viņa mani nepazītu. Es neko nesaprotu, dok. Es tikai zinu, ka kaut kas notika un tas ir slikti, un es esmu ārprātīgi nobijies, ka esmu izdarījis kaut ko patiešām sliktu, un tagad zinu, ka saņemšu pelnīto sodu. Pēc visiem sūdiem, ko esmu izdarījis, tagad es dabūšu par to. Tas ari viss.

Skarpeta lēnām pieceļas no sava krēsla un izskatās nogurusi, bet modra, un viņš saskata raizes viņas acīs, bet viņš ari redz, ka vina domā.  Viņa saprot kaut ko tādu, par ko viņam nav ne jausmas. Viņš paskatās ārā pa logu un pieiet pie apkalpošanas ratiņiem, lai ielietu tējas atlikumu savā krūzē, un viņa acis ir domu pilnas.

Viņa tevi ievainoja, vai ne? Skarpeta saka, stāvēdama pie gultas, raugoties lejā uz viņu. Parādi, ko viņa tev izdarīja.

Sasodīts, nē! Sasodīts, nē, es nevaru, viņš smilkstot saka, izklausīdamies pēc desmit gadus veca bērna. Es nevaru to izdarīt. Nekādā zinā.

Vai tu gribi, lai tev palīdzu, vai ne? Tu domā, ka tev ir kas tāds, ko es nekad iepriekš neesmu redzējusi?

Viņš aizsedz seju ar plaukstām. Es to nevaru.

Tu vari izsaukt policiju, un tevi aizvedīs uz iecirkni un nofotografēs tavus ievainojumus. Tad tu būsi ierosinājis lietu. Varbūt to tu vēlies.

Nav slikts plāns, pieņemot, ka viņa vēl nav piezvanījusi uz policiju. Bet man ir aizdomas, ka viņa nav to izdarījusi.

Viņš nolaiž rokas un paskatās uz viņu. Kāpēc?

Kāpēc man ir tādas aizdomas? Pavisam vienkārši. Cilvēki zina, ka mēs esam šeit apmetušies. Vai tad detektīvs Braunings nezina, ka tu esi šeit apmeties? Vai tad viņam nav tava telefona numura? Tad kādēļ policija nav ieradusies arestēt tevi? Tu domā, ka tev nebūtu beigas, ja Džilijas Polsones māte būtu piezvanījusi uz deviņi viens viens un teikusi, ka tu viņu izvaroji? Un kādēļ viņa nekliedza, kad ieraudzīja tevi birojā? Tu tikko viņu izvaroji, taču viņa netaisa scēnu un uzreiz neizsauc policiju?

Neparko nezvanīšu policijai, viņš saka.

Tad tev esmu tikai es. Viņa aiziet atpakaļ uz savu krēslu un paceļ nozieguma vietas apskates piederumu neilona somu. Viņa attaisa rāvējslēdzēju un izvelk digitālo fotoaparātu.

Velns parāvis, viņš saka, blenzdams uz fotoaparātu, it kā tas būtu pret viņu pavērsts revolveris.

Izklausās, ka upuris šeit esi tu, viņa saka. Izklausās, it kā viņa vēlētos, lai tu domātu, ka esi viņai kaut ko nodarījis. Kāpēc?

Velns, ja es zinātu. Es to nevaru.

Tu esi paģirains, bet ne stulbs, Marīno.

Viņš paskatās uz Skarpetu. Viņš paskatās uz fotoaparātu lejā pie viņas sāna. Viņš skatās uz Skarpetu, kas stāv istabas vidū savā tumšajā, dubļu nošķiestajā kostīmā.

Mēs šeit strādājam, lai noskaidrotu viņas meitas nāvi, Marīno.

Mammīte nepārprotami vēlas līdzekli kaut kādu mērķu sasniegšanai vai naudu, vai uzmanību, vai vēl kaut ko, un es grasos noskaidrot, ko viņa vēlas. 0 jā. Es to noskaidrošu. Novelc kreklu, novelc bikses, novelc visu, kas jānovelk, lai parādītu man, ko tā sieviete tev izdarīja savu slimīgo spēlīšu laikā vakar naktī.

Ko tu par mani domāsi? viņš saka, uzmanīgi pārvilkdams savu melno polo kreklu pāri galvai, jo audums, beržoties gar koduma un tamlīdzīgām rētām viscaur pa viņa krūtīm, sagādā sāpes.

-Dievs! Sēdi mierā. Nolāpīts, kāpēc tu man to agrāk neparādīji?

Mums tas jāapstrādā, citādi tu dabūsi infekciju. Un tu uztraucies par zvanīšanu policijai? Tu prātu esi zaudējis? To visu viņa runā tikmēr, kamēr fotografē, fiksēdama katru brūci tuvplānā.

Lieta tāda, ka neesmu redzējis, ko es viņai nodarīju, viņš bilst nedaudz mierīgāks, aptverdams, ka Skarpetas izmeklēšana nav tik slikta, kā viņš bija domājis.

Tu pat pusi no tā viņai nenodarīji. Tev zobiem būtu jāsāp.

Viņš pievērš uzmanību saviem zobiem un nejūt it neko, tikai savus parastos zobus un parasto sajūtu. Paldies Dievam, viņa zobi nesāp.

Kas ir ar tavu muguru? Skarpeta jautā, stāvot pie viņa.

Tā nesāp.

Noliecies uz priekšu. Ļauj apskatīties.

Viņš pieliecas un jūt, kā viņa uzmanīgi izņem spilvenus no aizmugures. Viņš jūt Skarpetas siltos pirkstus starp plecu lāpstiņām. Viņas rokas viegli aizskar kailo ādu un pabīda viņu tālāk uz priekšu, izmeklējot muguru, un viņš cenšas atcerēties, vai viņa iepriekš kādreiz ir pieskārusies viņa kailajai mugurai. Viņa nekad nebija to darījusi. Viņš to atcerētos.

Kā ir ar tavām ģenitālijām? viņa jautā, it kā tas nekas nebūtu.

Kad viņš neatbild, viņa saka: Marīno, vai viņa savainoja tavas ģenitālijas? Vai tur ir kas tāds, ko man vajadzētu nofotografēt, nemaz jau nerunājot par ārstēšanu, vai arī mēs izliksimies, ka man kaut kā nav zināms, ka tev ir vīrieša ģenitālijas tāpat kā atlikušajai pusei cilvēku rases? Nu, acīmredzot viņa ir savainojusi tavas ģenitālijas, citādi tu man būtu vienkārši pateicis: "Nē." Pareizi?

Pareizi, viņš nomurmina, aizsegdams kājstarpi ar rokām. Jā, esmu savainots, labi? Bet varbūt tu esi jau dabūjusi pietiekami, lai pierādītu savu nostāju, lai pierādītu, ka viņa mani savainoja, vienalga, ko es viņai nodarīju, pieņemot, ka kaut ko nodarīju.

Skarpeta apsēžas uz gultas malas ne vairāk kā divu pēdu attālumā no Marīno un skatās uz viņu. Kā ar mutisku aprakstu? Tad izlemsim, vai tev vajag novilkt bikses.

Viņa sakoda mani. Un man ir zilumi.

Es esmu ārste, Skarpeta saka.

Es to ļoti labi zinu. Bet tu neesi mana ārste.

Būtu, ja tu nomirtu. Ja viņa būtu tevi nogalinājusi, kurš, tavuprāt, gribētu redzēt tevi un noskaidrot katru nolāpīto sīkumu par tavu nāvi?

Bet tu neesi miris, par to es esmu ārkārtīgi pateicīga, bet tev uzbruka, un tev ir tādi paši ievainojumi, kādi varētu būt bijuši, ja tu būtu miris. Un tas viss izklausās absolūti smieklīgi pat man, pat ja es to saku. Vai tu man, lūdzu, ļausi paskatīties, lai saprastu, vai tev nav nepieciešama ārstēšana, un, ja nepieciešams, nofotografētu?

Kāda veida ārstēšana?

-Droši vien nav nekā tāda, ko betadīniņš nevarētu dziedēt. Es paķeršu aptiekā.

Viņš mēģina iztēloties, kas notiks, ja viņa to redzēs. Viņa nekad nav redzējusi viņu. Viņa nezina, kas viņam ir, un viņš, iespējams, nav virs vidējā vai zem vidējā, un parasti viduvējība nav nekas īpašs, bet viņš nezina, ko sagaidīs, jo nezina, kas viņai patīk vai pie kā viņa ir pieradusi. Tā nu droši vien nav gudri novilkt bikses. Pēc tam viņš iedomājas par braukšanu netrafarētas mašīnas aizmugurē, par fotografēšanu roku dzelžos un vešanu uz tiesu un tad atpogā bikses un novelk uz leju rāvējslēdzēju.

J a tu smiesies, es tevi neieredzēšu visu tavu atlikušo dzīvi, viņš saka; seja karsti deg, un viņš svīst, un sviedri dzeļ visur, kur pieskaras.

Nabadziņš, viņa saka. Tā trakā kuce.

31

Līst auksts un spēcīgs lietus, kad Skarpeta piebrauc ielas malā un novieto mašīnu Sūzanas Polsones mājas priekšā. Dažas minūtes viņa sēž ar ieslēgtu dzinēju. Stikla tīrītāju slotiņas vēzē uz priekšu un atpakaļ, un viņa skatās ārā uz grumbuļaino ķieģeļu ietvi, kas ved uz slapjo lieveni, un iztēlojas Marīno ceļu pagājušajā naktī. Nekas daudz vairāk viņai nav jāiztēlojas.

Tas, ko viņš tai izstāstīja, bija vairāk, nekā viņš domā. Tas, ko viņa redzēja, ir ļaunāk, nekā viņš zina. Viņš var nedomāt, ka ir izstāstījis visus sīkumus, bet viņš tai ir pateicis pietiekami. Viņa izslēdz logu tīrītājus un vēro, kā lietus šļakstās uz stikla un notek lejā. Līst tik stipri, ka viņa dzird tikai nepārtrauktu slapju šļakstināšanu, un ūdens uz vējstikla izskatās kā ņirbošs ledus. Sūzana Polsone ir mājās. Viņas mašīna ir novietota blakus ietvei, un mājā ir iedegtas gaismas. Šādā laikā viņa nekur nav aizgājusi.

Skarpetas noīrētajā mašīnā nav lietussarga, un viņai nav cepures.

Viņa izkāpj ārā, un ūdens čalošana pēkšņi ir skaļāka, un, viņai steidzoties pa slideno veco bruģi uz mirušās meitenes un seksuāli nenormālās mātes māju, sejā triecas lietus. Iespējams, uzskatīt viņu par seksuāli nenormālu ir pārāk dramatiski. Skarpeta apdomājas, bet viņa ir daudz niknāka, nekā Marīno nojauš. Viņš varbūt vispār nav aptvēris, ka viņa ir nikna, bet viņa ir visnotaļ saniknota, un Polsone tūlīt uzzinās, kā tas ir, kad Skarpeta ir nikna. Viņa noteikti pieklauvē ar misiņa ananasu pa parādes durvīm un pārdomā, ko darīt, ja sieviete tās neatvērs, ja viņa izliksies, ka nav mājās, kā to izdarīja Fīldings. Viņa vēlreiz pieklauvē ar ananasu lēnāk un stiprāk.

Vētras dēļ nakts tuvojas ātri kā melnas tintes mākonis, un, stāvot uz lieveņa šļakstoša ūdens ielenkumā, var redzēt elpu, un viņa klaudzina atkal un atkal. Es te vienkārši visu laiku stāvēšu, viņa nodomā. Tu netiksi laukā no šī, nedomā, ka pastāv kāda iespēja, ka es pagriezīšos un aiziešu. Viņa izvelk mobilo telefonu un papīra strēmeli no mēteļa kabatas un paskatās uz numuru, ko viņa uzskricelēja, kad bija šeit vakar, kad bija klusa un maiga pret šo sievieti, kad žēloja viņu. Skarpeta uzgriež numuru un dzird mājā iezvanāmies telefonu, un viņa vēlreiz paklaudzina ar ananasu, cik skaļi vien var. Viņu neuztrauc, ja klauvēklis salūzīs.

Vēl viena minūte paiet, un viņa no jauna uzgriež numuru, telefons iekšā zvana un zvana, un viņa pārtrauc zvanu, pirms ieslēdzas automātiskais atbildētājs. Tu esi mājās, viņa domā. Neizliecies, ka neesi.

Tu droši vien zini, ka te ārā esmu es. Skarpeta atkāpjas no durvīm un paskatās uz izgaismotajiem logiem gar mazās ķieģeļu mājiņas priekšpusi. Tiem priekšā ir aizvilkti smalki, balti aizkari, un tos apstaro liega, silta gaisma, un viņa redz ēnu, kas labajā pusē paiet loga priekšā. Viņa redz cilvēka aprises, kad tas aizpeld garām logam, apstājas, tad pagriežas un izgaist.

Viņa vēlreiz pieklaudzina pie durvīm un no jauna uzgriež telefona numuru. Šoreiz, kad ieslēdzas automātiskais atbildētājs, Skarpeta neatvienojas un saka: Polsones kundze, šeit doktore Keja Skarpeta. Lūdzu, attaisiet durvis. Tas ir ļoti svarīgi. Es stāvu ārā pie jūsu durvīm. Es zinu, ka jūs esat mājās. Viņa pārtrauc zvanu un vēl paklaudzina. Ēna atkal pārvietojas, šoreiz garām logam pa kreisi no durvīm, un tad durvis atveras.

Mīļā debestiņ, Polsone saka liekuļotā pārsteigumā, kas nepārliecina. Es nezināju, kas tas ir. Kas par vētru! Nāciet iekšā, prom no lietus. Es netaisu vaļā durvis, kad nezinu, kas tur ir.

Skarpeta pilēdama ieiet viesistabā un novelk savu garo, tumšo, izmirkušo mēteli. Auksts ūdens pil no matiem, un viņa nostumj tos no sejas, aptverdama, ka mati ir tik slapji, it kā viņa tikko būtu iznākusi no dušas.

Dievs zina, jūs taču dabūsiet plaušu karsoni, Polsone saka. Te nu es jums to saku. Jūs taču esat ārste. Nāciet uz virtuvi un ļaujiet, es jums sarūpēšu kaut ko siltu iedzert.

Skarpeta palūkojas apkārt mazītiņajai viesistabai, uz atdzisušajiem pelniem un apdegušas malkas gabaliem kamīnā, uz rūtainu dīvānu zem loga, uz durvīm katrā viesistabas pusē, kuras ved uz citām mājas daļām. Polsone noķer Skarpetas skatienu, un viņas sejā iegulst sasprindzinājums sejā, kas ir gandrīz skaista, bet lēta un skarba.

Kāpēc jūs esat šeit? Polsone saka citādā balsī. Ko jūs šeit darāt?

Es iedomājos, ka jūs šeit esat Džilijas dēļ, bet redzu, ka tas tā nav.

Neesmu pārliecināta, ka te vispār kāds bija Džilijas dēļ, Skarpeta saka, stāvēdama viesistabas vidū, pilēdama uz cietkoksnes grīdas un skatīdamās apkārt, padarot to acīm redzamu, ka viņa skatās apkārt.

Jums nav tiesību to teikt, Polsone atcērt. Domāju, jums tūlīt būtu jāaiziet. Man nav vajadzīgi tādi kā jūs manā mājā.

Es neaiziešu. Sauciet policiju, ja vēlaties. Bet es nekur neiešu, kamēr mēs neaprunāsimies par to, kas notika pagājušajā naktī.

Man nudien būtu jāizsauc policija. Pēc tā, ko tas monstrs izdarīja. Pēc visa tā, ko es esmu pārdzīvojusi, un tad viņš te ierodas un izmanto to. Nodarīt pāri tik ļoti sāpinātam cilvēkam kā es. Man to vajadzēja zināt. Viņš izskatās pēc tāda tipa.

Dariet to, Skarpeta saka. Izsauciet policiju. Man ari ir kas stāstāms. Gluži iespaidīgs stāstiņš. Ja jums nav iebildumu, domāju, es paskatīšos apkārt. Es zinu, kur ir virtuve. Es zinu, kur ir Džilijas istaba. Pieņemu, ja es došos cauri šīm durvīm un pagriezīšos nevis pa labi, bet pa kreisi, es atradīšu jūsu guļamistabu, viņa saka, iedama minētajā virzienā.

J ū s nevarat vienkārši staigāt pa manu māju, Polsone iesaucas.

Šai pašā minūtē jums jāvācas ārā no manas mājas. Jums nav pamata okšķerēties.

Guļamistaba ir lielāka nekā Džilijas istaba, bet nedaudz. Tajā atrodas divguļamā gulta, pa mazam antīkam valriekstkoka naktsskapītim katrā pusē un divas pie sienas piestumtas kumodes. Durvis ved uz mazu vannasistabu, un vēl vienas durvis atveras uz sienas skapi, un uz sienas skapja grīdas ir skaidri redzams melnu armijas ādas zābaku pāris. Skarpeta parakņājas kostīma žaketes kabatā un izvelk kokvilnas cimdu pāri.

Stāvot sienas skapja durvīs, viņa tos uzvelk, skatīdamās lejā uz zābakiem. Viņa pārskata apģērbus, kas karājas uz stieņa, pēkšņi pagriežas un ieiet vannasistabā. Pāri vannas malai pārmests aizsargkrāsas T krekls.

Viņš jums izstāstīja, vai ne? Polsone saka, stāvēdama gultas galā. Un jūs tam noticējāt. Redzēsim, kam policija ticēs. Nedomāju, ka policija ticēs viņam vai jums.

Cik bieži jūs tēlojāt zaldātu, kad jūsu meita bija tuvumā un redzēja to? Skarpeta jautā, skatīdamās tieši uz viņu. Acīmredzot Frenkam patika tēlot zaldātu? Vai no viņa jūs iemācījāties šo spēlīti? Vai varbūt jūs pati esat šīs jūsu neķītrās šarādītes radītāja? Ko jūs darījāt Džilijas priekšā, un kas ar jums spēlēja spēlīti, kad te bija Džilija? Grupveida sekss? Vai tie ir tie "viņi"? Citi ļaudis, kas spēlēja spēlīti kopā ar jums un Frenku?

Kā jūs uzdrošināties apsūdzēt mani tādās lietās? viņa iesaucas, un seja ir saviebta no nicinājuma un dusmām. Es neko nezinu ne par kādām spēlītēm.

0, te ir pietiekami, par ko apsūdzēt, un droši vien būs vairāk, Skarpeta saka, pievirzīdamās tuvāk gultai un ar cimdoto roku noraudama gultas pārsegu. Neizskatās, ka jūs būtu nomainījusi gultas veļu.

Tas ir labi. Redzat tos asiņu plankumus uz šī palaga? Uz cik gribat saderēt, ka tās izrādīsies Marīno asinis? Nevis jūsu. Viņa uzmet tai ilgu skatienu. Viņš asiņo, un jūs ne. Tas ir interesanti. Esmu pārliecināta, ka šeit kaut kur atrodas ari asiņains dvielis. Viņa palūkojas apkārt.

Varbūt jūs to esat izmazgājusi, bet tam nav nozīmes. Arī no tā, kas ir izmazgāts, mēs varam dabūt to, kas nepieciešams.

Ar mani ir noticis kaut kas tāds, un jūs esat vēl sliktāka par viņu,

Polsone saka, bet viņas sejas izteiksme ir mainījusies. Es domātu, ka citai sievietei būtu vismaz nedaudz līdzjūtības.

Pret cilvēku, kurš sakropļo citu cilvēku un pēc tam apvaino viņu uzbrukumā? Nedomāju, ka jūs atradīsiet krietnu sievieti uz šīs planētas, kam pret to būtu līdzjūtība, Polsones kundze. Skarpeta sāk raut segu no gultas.

Ko jūs darāt? Jūs to nedrīkstat.

Es darīšu šo un vēl vairāk. Tikai skatieties. Viņa novelk palagus un satin tos un spilvenus gultas pārklājā.

J ū s to nevarat darīt. Jūs neesat policiste.

0, es esmu sliktāka par jebkuru policistu. Ticiet man! Skarpeta paceļ gultas veļas tīstokli un noliek to uz kailā matrača. Kas nākamais? Viņa apskatās apkārt. Jūs varbūt to neievērojāt, kad saskrējāties ar Marīno šorīt tiesu medicīnas ekspertīžu birojā, bet viņam kājās bija tās pašas bikses, kas vakarnakt. Un tā pati apakšveļa. Starp citu, visu dienu. Jūs droši vien zināt, ka tad, kad vīrietim ir sekss, viņš, iespējams, atstāj vismaz nedaudz kaut ko savā apakšveļā un varbūt pat biksēs. Bet viņam nekā nebija. Viņam nebija palikušas nekādas pēdas ne apakšveļā, ne biksēs, izņemot asinis no turienes, kur jūs savainojāt viņu. Tāpat jūs varbūt zināt, ka cilvēki var redzēt cauri jūsu aizkariem, redzēt, vai jūs esat kopā ar kādu, vai jūs cīnāties vai ari jums ir romantiska tikšanās, pieņemot, ka jūs vēl esat uz savām kājām. Nerunājot par to, ko kaimiņi no otras ielas puses ir redzējuši, kad jūsu gaismas ir ieslēgtas vai ari kuras kamīns.

Varbūt starp mums abiem viss sākās normāli, un tad zaudējām kontroli, Polsone saka, un izskatās, ka viņa ir pieņēmusi lēmumu.

Tas bija gana nevainīgi, tieši tā, kā vīrietis un sieviete izbauda viens otru. Varbūt es nedaudz aizrāvos, jo viņš mani pievīla. Es biju pārģērbusies, un nekas nenotika. Viņš to nevarēja. Tāds liels vīrs kā viņš to nevarēja izdarīt.

Droši vien nevarēja, kad jūs visu laiku piepildījāt viņa glāzi ar burbonu, Skarpeta saka un ir diezgan droša, ka Marīno to nav izdarījis.

Viņa neredz, kā viņš to būtu varējis. Problēma ir tāda, ka viņš aizvien raizējas, ka ir to izdarījis, un viņš raizējas, ka nav varējis to izdarīt, tā nu diskusijām nav vietas.

Skarpeta pietupjas pie skapja un paņem zābakus. Viņa noliek tos uz gultas. Uz kailā matrača fona tie izskatās ļoti draudīgi un lieli.

Tie ir Frenka zābaki, Polsone viņai saka.

J a jūs esat tos vilkusi, tad tajos būs jūsu DNS.

Man tie ir daudz par lielu.

J ū s dzirdējāt, ko es teicu. DNS mums daudz ko pastāstīs. Viņa ieiet vannasistabā un paceļ aizsargkrāsas T kreklu. Domāju, šis tāpat ir Frenka.

Polsonei nav ko teikt.

Tagad, ja vēlaties, mēs varam ieiet virtuvē, Skarpeta saka. Būtu jauki iedzert kaut ko siltu. Varbūt kādu kafiju. Kādu burbonu jūs vakarnakt dzērāt? Jums šobrīd ari vajadzētu justies ne pārāk labi, ja vien vairāk laika nepavadījāt, pildot viņa glāzi, nevis savu. Marīno šodien ir diezgan sliktā formā. Stipri sliktā. Viņam bija nepieciešama ārstēšana. To visu Skarpeta izstāsta, raiti soļojot uz mājas aizmuguri virtuves virzienā.

Kā to saprast?

Tas jāsaprot tā, ka viņam bija nepieciešams ārsts.

Viņš gāja pie ārsta?

Es viņu izmeklēju un nofotografēju. Ikkatru centimetru uz viņa ķermeņa. Viņš nejūtas labi, Skarpeta saka, ieiedama virtuvē un ievērodama kafijas vārītāju blakus izlietnei, pavisam blakus tai vietai, kur iepriekšējā dienā stāvēja klepus sīrupa pudelīte. Tagad pudelītes šeit nav. Tā nekur nav redzama. Vina novelk kokvilnas cimdus un iebāž tos kostīma kabatā.

Tādā stāvoklī viņam bijis jābūt pēc tā, ko viņš izdarīja.

Jūs nu varat izbeigt šo savu stāstu, Skarpeta saka, pieliedama stikla kafijas kannu ar krāna ūdeni. Šis stāsts ir meli, un jūs to tikpat labi varat izbeigt. Ja jums ir ievainojumi, tad ļaujiet man apskatīt.

J a es kādam tos rādīšu, tad tā būs policija.

Kur jūs glabājat kafiju?

Es nezinu, ko jūs domājat, bet tā nav taisnība, Polsone saka, atvērdama ledusskapi un nolikdama kafijas paciņu pie kafijas krūzes.

Viņa attaisa trauku skapi un sameklē filtru kastīti, ļaudama Skarpetai pašai sevi apkalpot.

Taisnību šajās dienās, liekas, grūti atrast, Skarpeta saka, attaisīdama kafiju un ielikdama filtru kafijas vārītājā, pēc tam dozēdama kafiju ar mazu karotīti, kuru atradusi paciņā. Interesanti, kāpēc tas tā.

Mēs, liekas, nevaram atrast taisnību, kas notika ar Džiliju. Tagad taisnība par to, kas notika pagājušajā naktī, izvairās no mums. Es gribētu dzirdēt, kas jums sakāms par taisnību, Polsones kundze. Tieši tāpēc es šovakar nolēmu jūs apciemot.

Es neko netaisījos teikt par Pītu, viņa rūgti saka. Ja es to būtu gribējusi, vai jums nešķiet, ka būtu jau to izdarījusi? Patiesībā, es domāju, ka viņš labi izklaidējās.

Labi izklaidējās? Skarpeta atbalstās pret galda virsmu un sakrusto rokas uz vidukļa. Kafija pil, un tās aromāts izplatās pa visu virtuvi. Ja jūs izskatītos tā, kā viņš šodien izskatās, interesanti, vai jūs domātu, ka esat labi izklaidējusies.

Jūs nezināt, kā es izskatos.

Pēc tā, kā jūs kustaties, es varu pateikt, ka viņš jums nav nodarījis pāri. Patiesībā viņš vispār neko daudz neizdarīja, vismaz ne pēc visa tā burbona. Jūs tikko pati man to pateicāt.

Vai jums kaut kas ir ar viņu? Vai tāpēc jūs esat šeit? Viņa viltīgi skatās uz Skarpetu, un acīs zaigo interese.

Man ir kaut kas ar viņu. Bet tas nav nekas tāds, ko jūs varētu saprast. Vai esmu jums minējusi to, ka esmu arī juriste? Vai vēlaties dzirdēt, kas notiek ar cilvēkiem, kuri apmelo citus uzbrukumā vai izvarošanā? Vai kādreiz esat bijusi cietumā?

J ū s esat greizsirdīga. Es saprotu, par ko ir runa. Viņa pašapmierināti pasmaida.

Domājiet, ko gribat. Bet padomājiet par cietumu, Polsones kundze. Padomājiet par kliedzošu izvarošanu un liecībām, kas pierāda to, ka esat mele.

Es neklaigāšu par izvarošanu, neraizējieties, viņa saka, sejai kļūstot cietākai. Neviens mani nav izvarojis. Lai tik pamēģina! Kas par lielu mazulīti! Tas man ir sakāms par viņu. Mazulītis. Es domāju, ka ar viņu būs jautri. Es kļūdījos. Tu vari viņu dabūt, doktore vai juriste, vai

vienalga kas esi.

Kafija ir gatava, un Skarpeta prasa krūzes, un Polsone sameklē trauku skapī divas krūzes un pēc tam divas tējkarotes. Kājās stāvot, viņas malko kafiju, un tad Polsone sāk raudāt. Viņa koda apakšlūpu, asaras izsprāgst un plūst pa seju uz leju, un sieviete sāk purināt galvu.

Es neiešu cietumā, viņa saka.

Tieši to pašu izvēlētos arī es. Es labāk neietu cietumā, Skarpeta saka, malkodama savu kafiju. Kāpēc jūs to izdarījāt?

Tā ir privāta lieta, ko cilvēki dara viens ar otru. Viņa neskatās tai virsū. Kad jūs sūcat asinis un sasitat kādu, tad tā nav privāta lieta. Tas ir noziegums. Vai rupjš sekss ir jūsu ieradums?

Jūs droši vien esat kaut kāda puritāne, viņa saka, aizejot līdz galdam un apsēžoties. Droši vien ir daudz kā tāda, par ko nekad neesat dzirdējusi.

Iespējams, jums ir taisnība. Izstāstiet man par šo spēlīti.

Lai viņš izstāsta.

Es zinu, kas Marīno ir stāstāms par jūsu rotaļu, vismaz par to, ko jūs spēlējāt pagājušajā naktī. Skarpeta iemalko savu kafiju. Jūs savas spēlītes esat kādu laiku spēlējusi, vai ne? Vai tās sākās ar jūsu bijušo vīru Frenku?

Man ar jums nav jārunā, viņa saka. Nesaprotu, kāpēc lai to darītu.

Roze, ko mēs atradām Džilijas kumodē. Jūs teicāt, ka Frenks kaut ko par to varētu zināt. Kā tas bija jāsaprot?

Viņa neatbild un izskatās saniknota un naidpilna, sēžot pie galda un šūpojot kafijas krūzi abās rokās.

Polsones kundze, vai, jūsuprāt, Frenks varētu kaut ko nodarīt Džilijai?

Es nezinu, kas atstāja rozi, viņa saka, blenzdama uz to pašu vietu uz sienas, uz kuru blenza, kad Skarpeta vakar bija šeit. Es zinu, ka es to neesmu izdarījusi. Es zinu, ka iepriekš tās tur nebija, ne viņas istabā, ne tur, kur es to būtu varējusi redzēt. Un es esmu ieskatījusies viņas atvilktnēs. Es iepriekšējā dienā biju tās taisījusi vaļā, kārtodama izmazgāto veļu. Džilijai nebija kārtības viņas mantās. Es vienmēr visu vācu pēc viņas. Neko tādu es nekad nebiju redzējusi. Viņa nekad neko nevarēja nolikt vietā, lai izvairītos no nepatikšanām. Viņa apķeras un apklust, blenzdama uz sienu.

Skarpeta nogaida, lai redzētu, vai viņa vēl kaut ko teiks. Paiet droši vien vairākas minūtes, un klusums ir nomācošs.

Vistrakāk bija ar virtuvi, Polsone beidzot saka. Izņem pārtiku un vienkārši atstāj uz galda. Pat saldējumu. Nevaru pat izstāstīt, cik daudz pārtikas esmu izmetusi. Viņas seja sarūk skumjās. Un piens.

Vienmēr izlēju pienu izlietnē, jo pusi dienas viņa to atstāja laukā. Viņas balss ceļas, krīt un dreb. Vai jūs zināt, ko nozīmē visu dienu kārtojot staigāt kādam pakaļ?

J ā , Skarpeta saka. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc esmu šķīrusies.

Nu un Frenks nav daudz labāks, viņa saka, novērsdama skatienu. Es to tik vien darīju, kā staigāju viņiem abiem pakaļ un uzlasīju mantas.

J a Frenks nodarīja kaut ko Džilijai, kas, jūsuprāt, tas varētu būt bijis? Skarpeta jautā un uzmanās neuzdot jautājumus, uz kuriem var atbildēt ar vienkāršu jā vai nē.

Polsone urbjas sienā, acis nemirkšķinot. Savā ziņā viņš kaut ko izdarīja.

Es domāju fiziski. Džilija ir mirusi.

Polsones acis pielīst asarām, un viņa pavirši noslauka tās ar roku, urbdamās sienā. Viņa nebija šeit, kad tas notika. Ne šajā mājā, vismaz man nekas tāds nav zināms.

Kad kas notika?

Kamēr es biju izbraukusi uz aptieku. Nezinu, kas notika. Viņa vēlreiz noslauka acis. Logs bija vaļā, kad es atnācu mājās. Tas bija ciet, kad es aizbraucu. Es nezinu, vai viņa to atvēra. Es nesaku, ka Frenks to izdarījis. Es saku, ka viņam ir kaut kāds sakars ar to. Viss, kam viņš nonāk tuvumā, nomirst vai tiek sagrauts. Smieklīgi tā domāt par kādu, kurš ir ārsts. Jums tas būtu jāzina.

Es nu iešu, Polsones kundze. Es zinu, šī nebija viegla saruna, nekad nevar būt viegla. Jums ir mana mobilā telefona numurs. Ja jums ienāk prātā kaut kas svarīgs, gribu, lai jūs man piezvanāt. Viņa pamāj, cieši lūkodamās un raudādama.

-Varbūt šajā mājā iepriekš ir bijis kāds, par kuru mums būtu jāzina. Kāds bez Frenka. Varbūt kāds, ko Frenks bija atvedis, kāds, ko viņš pazina. Varbūt kāds, kas spēlēja spēlītes.

Viņa pieceļas no krēsla, Skarpetai dodoties uz durvīm.

Kāds, kurš varbūt jums iešaujas prātā, Skarpeta saka. Džilija nenomira no gripas, viņa atkārto. Mums jāzina, kas notika. Kas tieši notika ar viņu. Mēs uzzināsim. Agrāk vai vēlāk. Ticu, ka jūs to labprātāk uzzinātu agrāk, vai ne?

Polsone tikai urbjas sienā.

J ū s man varat zvanīt jebkurā laikā, Skarpeta saka. Tagad es iešu. Ja jums kaut ko vajag, varat man zvanīt. Man noderētu pāris lielu atkritumu maisu, ja jums ir.

Zem izlietnes. Ja jums tos vajag tam, kam es domāju, tad jums tos nevajag, viņa nomurmina.

Skarpeta atver skapīti zem izlietnes un no kastītes izvelk četrus lielus plastmasas atkritumu maisus. Es, vienalga, tos paņemšu, viņa atteic. Cerams, man tos nevajadzēs.

Viņa piestāj pie guļamistabas un salasa savīkstīto gultas veļu, zābakus un T kreklu un ieliek plastmasas maisos. Viesistabā viņa uzvelk mēteli un iziet ārā lietū, nesdama četrus maisus divus smagus ar gultas veļu un citus divus tikai ar T kreklu un zābaku pāri. Peļķes uz ķieģeļu ietves apšļaksta viņas kurpes, auksts ūdens samērcē pēdas, un lietus ir dzedrs, kad tas plīkšķ viņai apkārt.

32

Bārā "Cits ceļš" ir ļoti tumšs, un sievietes, kas tur strādā, ir pārstājušas veltīt Edgaram Alanam Pougam sāniskus skatienus, kas sākumā bija ziņkāres pilni, pēc tam nicinoši un, visbeidzot, vienaldzīgi, līdz pavisam izbeidzās. Viņš paceļ kokteiļa ķirsīša kātiņu un kavē laiku, mēģinādams to sasiet.

"Citā ceļā" viņš dzer "Asiņaino saulrietu" bāra īpašo kokteili, kurā sajaukts degvīns un, kā viņš saka, Pārējās Vielas. Šīs Pārējās Vielas ir oranžs un sarkans, kas nevienmērīgi peld glāzes dibenā. "Asiņainais saulriets" izskatās pēc saulrieta, līdz, pāris reižu glāzi paceļot pie mutes, šķidrumi un sīrupi, un Pārējās Vielas sajaucas, un tad dzēriens ir vienkārši oranžīgs. Kad ledus izkūst, šķidrums glāzes dibenā izskatās tāpat kā tie oranžie dzērieni, kurus viņš dzēra bērnībā. Tie bija plastmasas apelsīni, un viņš tos dzēra no zaļiem salmiņiem, kam bija jāizskatās pēc kātiņiem, un oranžie dzērieni bija atšķaidīti un neizteiksmīgi, bet plastmasas apelsīns, ar kuru tos pārdeva, vienmēr solīja, ka dzēriens būs svaigs un gards. Viņš lūdzās māti nopirkt viņam plastmasas apelsīnu katrreiz, kad viņi atbrauca uz Dienvidfloridu, un katru reizi atkal vīlās.

Cilvēki ir tādi paši kā tie plastmasas apelsīni un šķidrums tajos iekšā. Cilvēki izskatās citādi, nekā tie patiesībā ir. Viņš paceļ glāzi un saskalo oranžīgo dziru, kas atlikusi glāzes dibenā. Viņš domā pasūtīt vēl vienu "Asiņaino saulrietu", rēķinādams, cik daudz skaidras naudas ir atlicis, un aprēķina ari savu reibuma pakāpi. Viņš nav piedzēries. Viņš nekad dzīvē nav bijis piedzēries. Viņš pārlieku raizējas par to, lai nepiedzertos, un nevar dzert "Asiņaino saulrietu" vai kādu citu brūvējumu, neizanalizējot katru norīto gramu, neraizējoties par tā atstāto iespaidu. Viņš arī raizējas par to, lai nekļūtu resns, un alkohols ir barojošs. Viņa māte bija resna. Ar laiku viņa kļuva vēl resnāka. Diemžēl, jo kādreiz viņa bija skaista. Tāda ir mūsu ģimenes īpatnība, viņa mēdza teikt. Tu turpināsi ēst tāpat un redzēsi, ko es ar to domāju, māte mēdza teikt. Tā tas sākas, tieši no vidukļa, viņa mēdza teikt.

Man vēl vienu, Edgars Alans Pougs saka kādam, kas varbūt klausās.

"Cits ceļš" ir kā ļoti maza pulcēšanās telpa, piesvaidīta ar koka galdiņiem, noklātiem ar melniem galdautiem. Uz galda ir sveces, bet tās nekad nav bijušas iedegtas, kad Pougs te bijis. Stūri ir biljarda galds, bet, kad viņš te ir bijis, neviens nav spēlējis biljardu, un viņam ir aizdomas, ka klienti neinteresējas par biljarda spēlēšanu un saskrambātais galds ar sarkano filca audumu varētu būt palicis pāri no iepriekšējām bāra inkarnācijām. Ļoti iespējams, ka "Cits ceļš" reiz bijis kaut kas cits.

Viss kādreiz ir bijis kaut kas cits.

Domāju, iedzeršu vēl vienu, viņš saka.

Sievietes, kas šeit strādā, ir namamātes, nevis viesmīles, un viņas gaida, lai pret tām izturētos kā pret namamātēm. Kungi iepeld un izpeld no "Cita ceļa" un ar knipi nepasauc viesmīles, jo viņas ir namamātes un prasa cieņu tik daudz cieņas, ka Pougam ir sajūta viņas izdara tam pakalpojumu, ļaudamas ienākt un tērēt naudu par pašķidro, sasodīto "Asiņaino saulrietu". Pouga acis kustas tumsā, un viņš redz sarkanmati. Viņa ir ģērbusies šaurā, īsā, melnā džemperītī, zem kura būtu bijusi jāpavelk blūze, bet tās tur nav. Džemperītis tik tikko piesedz to, kas tam būtu jāpiesedz, un viņš nekad nav redzējis sievieti pieliecamies, ja vien nav bijis cita iemesla kā vajadzība noslaucīt galdautu vai nolikt dzērienu. Viņa pieliecas, lai ļautu īpašiem vīriešiem kaut ko ieraudzīt tiem īpašajiem vīriešiem, kuri dod labu dzeramnaudu un kuri zina, kā jārunā. Džemperitim ir tāds kā bērna priekšautiņš, kurš nav nekas vairāk par melnu auduma kvadrātiņu, mazāku par rakstāmpapīra lapu, un kuru uz augšu satur divas melnas lencītes. Priekšautiņš ir vaļīgs. Kad viņa pieliecas, lai aprunātos vai paņemtu tukšu glāzi, miesa šūpojas priekšautiņā un var pat izplūst no tā, bet šeit ir tumšs, ļoti tumšs, un viņa nav noliekusies pie Pouga galdiņa un droši vien ari nenolieksies, un no tās vietas, kur Pougs sēž, viņš labi neredz sarkanmatainās sievietes pieliekšanos. Viņš pieceļas no sava galdiņa pie durvīm, jo nav nekādas vēlēšanās

kliegt, ka vēlas vēl vienu "Asiņaino saulrietu", un viņš vairs nav pāriecināts, ka vispār to grib. Viņš visu laiku domā par košo plastmasas apelsīnu ar zaļo salmiņu, un, jo vairāk viņš to iztēlojas un atceras savu vilšanos, jo netaisnīgāk tas šķiet. Viņš stāv pie galda, iesniedzas kabatā un izvelk divdesmitnieku. "Cits ceļš" aprij naudu tāpat kā suns bifšteku, viņš nodomā. Sarkanmate pieklikšķina savās mazajās, smailajās augst-papēžu kurpītēs, šūpodama krūtis priekšautiņā un kratīdamās savos šaurajos svārciņos. Tuvumā viņa ir veca. Viņai ir aptuveni piecdesmit septiņi vai piecdesmit astoņi, varbūt sešdesmit gadi.

Ejat prom, hm? Viņa norauš divdesmitnieku no galda un nepaskatās uz Edgaru Alanu.

Uz viņas labā vaiga ir dzimumzīme, un tā ir uzzīmēta, iespējams, ar acu zīmuli. Viņš būtu varējis uzzīmēt daudz labāk. Es gribēju vēl vienu, viņš saka.

Tāpat kā mēs visi, hm. Viņas smiekli atgādina kaķi, kam sāp.

Uzgaidi, un es atnesīšu vēl vienu.

Pārāk vēlu, viņš saka.

Besij, meitenīt, kur ir mans viskijs? kluss vīrietis jautā no tuvējā galdiņa.

Pougs šo vīrieti ir redzējis iepriekš, ir redzējis viņu braucam lielā, jaunā, sudrabainā kadiljakā. Viņš ir ļoti vecs, vismaz astoņdesmit vai astoņdesmit vienu, vai astoņdesmit divus gadus vecs un ģērbies bāli zilā, plāna, krokota auduma uzvalkā un bāli zilā kaklasaitē. Besija trīc un lēkā viņa priekšā, un pēkšņi Pougs ir prom, lai gan vēl nemaz nav aizgājis. Tādēļ viņš aiziet. Viņš tikpat labi var aiziet, ja jau tāpat ir prom.

Viņš iziet ārā pa smagajām, tumšajām durvīm, ārā uz grantēto autostāvvietu, ārā tumsā, ārā pie melno olīvu kokiem un palmām gar ietvi.

Viņš stāv koku blīvajā ēnā un skatās uz Shell degvielas uzpildes staciju otrpus ziemeļu virziena 26. avēnijas, uz lielo gliemežvāku, kas naktī ir izgaismots gaiši dzeltens, un sajūt silto dvesmu un ir apmierināts, ka var tā dažas minūtes tikai stāvēt un skatīties.

Izgaismotais gliemežvāks viņam atkal atgādina par plastmasas apelsīniem. Viņš nezina, kāpēc, ja vien māte nemēdza pirkt viņam dzērienus benzīntankos. Varbūt viņa tā arī darīja. Tam būtu jēga, ja viņa šad un tad tos pirktu, iespējams, par desmit centiem gabalā, kad viņi brauca no Virdžīnijas uz Floridu, uz Verobīču katru vasaru apciemot mātes māti, kurai bija nauda, daudz naudas. Viņš un māte allaž apmetās vietā, ko sauca par Driftvudas viesnīcu, un viņš daudz neko neatceras, izņemot to, ka tā izskatījās, it kā būtu celta no krastā izskalotiem kokiem, un naktī viņš gulēja uz tā paša piepūšamā plastmasas plosta, uz kura peldēja pa dienu.

Plosts nebija īpaši liels, un viņa rokas un kājas karājās pāri tāpat kā tad, kad viņš airējās viļņos, un tā viņš gulēja viesistabā, kamēr māte uzturējās guļamistabā aiz aizslēgtām durvīm, vienīgajam gaisa kondicionētājam grabot pie loga aizvērtajā un aizslēgtajā guļamistabā. Viņš atceras to, cik karsti un sviedraini bija, kā saulē apdegusi āda lipa pie plastmasas plosta, un, ikreiz pakustoties, bija sajūta, it kā leikoplasts tiktu rauts nost. Un tā visu cauru nakti, visu cauru nedēļu. Tāds bija atvaļinājums. Tas bija vienīgais atvaļinājums, kuru viņi ņēma katru gadu vasarā, vienmēr augustā.

Pougs vēro tuvojošās priekšējās un aizbraucošās aizmugurējās gaismas naktī garām lidojošas spoži baltas un sarkanas acis, un viņš paskatās pa kreisi un gaida, kad mainīsies luksofora signāls. Kad tas notiek, satiksme palēninās, un tad viņš pārrikšo tukšajai austrumu virziena ielai un metas starp mašīnām rietumu virziena ielā. Pie Shell benzīntanka viņš paskatās augšup uz spilgti dzelteno gliemežvāku, kas slejas tumsā augstu virs viņa galvas, un vēro vecu vīru maisveidīgos šortos, kurš lej degvielu pie viena sūkņa, un vēl vienu vecu vīru saburzītā uzvalkā, kas pilda degvielu pie cita sūkņa. Pougs paliek ēnā, klusi virzās uz stikla durvīm un, zvaniņam iešķindoties, ieiet iekšā un dodas taisni uz aizmuguri pie dzērienu aparāta. Dāma pie letes izsit čipsu paku, sešu pudeļu iepakojumu alu un degvielu un neskatās uz viņu.

Blakus kafijas aparātam atrodas gāzēto dzērienu aparāts, un viņš paņem piecas no vislielākajām plastmasas glāzītēm un vāciņus un dodas ar tiem pie letes. Glāzītes ir košas, ar multfilmu zīmējumiem, bet vāciņi, kurus viņš noskatījis, ir balti, ar maziem snīpīšiem dzeršanai. Viņš novieto glāzītes un vāciņus uz letes.

Vai jums ir plastmasas apelsīni ar zaļiem salmiņiem? Apelsīnu dzērieni? viņš jautā dāmai aiz letes.

Kas? Viņa sarauc pieri un paņem vienu no glāzītēm. Tajās nekā nav. Vai jūs pērkat Big Slurps, vai ne?

Nē, viņš saka. Es tikai gribu šīs glāzītes un vāciņus.

Mēs nepārdodam tikai glāzītes.

Neko citu es nevēlos, viņš neatlaižas.

Dāma paskatās pāri briļļu malai, noraugoties viņa sejā, un Pougs prāto, ko viņa redz, kad šādi skatās uz viņa seju.

Es jums saku, mēs nepārdodam tikai glāzītes.

Es labprātāk nopirktu apelsīnu dzērienus, ja jums tie būtu, viņš atteic.

Kādus apelsīnu dzērienus? Viņas nepacietība uzliesmo. Redzat to lielo ledusskapi tur aizmugurē? Tur stāv viss, kas mums ir.

Tie plastmasas apelsīni, kas izskatās tieši tādi kā īstie apelsīni, un tiem ir zaļi salmiņi.

Viņas drūmo skatienu pāršķeļ izbrīns, un koši nokrāsotās lūpas pārplīst smaidā, kas Pougam atgādina izdobtu un izgaismotu Halovīnu ķirbi. Sasodīts, tagad es zinu, par ko jūs runājat. Tie nolāpītie apelsīnu dzērieni. Dārgumiņ, tie jau gadiem netiek tirgoti. Johaidī, veselu mūžību neesmu par tiem iedomājusies.

Tad es ņemšu tikai glāzītes un vāciņus, viņš neatlaižas.

Ak kungs, es padodos. Es jums teikšu, par laimi, mana maiņa tūlīt beigsies.

Gara nakts, viņš saka.

Tikko kļuva vēl garāka. Viņa iesmejas. Tie sasodītie apelsīni ar salmiņiem! Viņa paskatās uz durvīm, pa kurām ienāk vecais vīrs maisveidīgajos šortos, lai samaksātu par savu degvielu. Pougs nepievērš viņam nekādu uzmanību. Pougs blenž uz pārdevēju, uz viņas krāsotajiem matiem, kas ir tik platīnblondi kā makšķeraukla, un nopūderēto ādu, kas izskatās kā mīksta, sakrunkota drēbe. Ja viņš pieskartos sievietes ādai, tā liktos kā taureņa spārni. Ja viņš pieskartos viņas ādai, pūderis nonāktu nost tāpat kā taureņa spārniem. Uz viņas vārda birkas rakstīts EDĪTE.

Teikšu jums tā, Edīte uzrunā viņu. Ņemšu no jums piecdesmit centus par tukšu glāzīti un vāciņus piemetīšu par brīvu. Tagad man ir citi pircēji. Viņas pirksti uzsit pa kases aparātu, un izbīdās atvilktne.

Pougs pasniedz Edītei piecu dolāru naudaszīmi, un, saņemot naudaszīmi, sievietes pirksti pieskaras viņējiem, tie ir vēsi, veikli un mīksti, un viņš zina, ka āda uz tiem ir ļengana, kā tas ir viņas vecuma sievietēm. Ārā ir valga nakts. Viņš nogaida, kad transporta plūsma apstājas, un šķērso ielu tāpat, kā to darīja pirms vairākām minūtēm. Viņš uzkavējas zem tiem pašiem melno olīvu kokiem un palmām, vērodams "Cita ceļa" bāra durvis. Tā kā neviens neiziet un neienāk, viņš ātri pieiet pie savas mašīnas un iekāpj.

33

Tev vajadzētu viņam izstāstīt, Marīno saka. Pat ja nenotiek tā, kā tu domā, viņam, vienalga, vajadzētu zināt, kas īsti notiek.

Tā cilvēki aiziet pa nepareizo taciņu, Skarpeta atteic.

Tā viņi sāk ari darbināt savas smadzenes.

Ne šoreiz, viņa saka.

Kā teiksi, dok.

Marīno ir izstiepies savā gultā Marriott viesnīcā Brodstritā, un Skarpeta sēž tajā pašā krēslā, kurā sēdēja iepriekš, bet ir pievilkusi to tuvāk Marīno. Viņš izskatās ļoti liels, bet vaļīgajā, baltajā pidžamā mazāk draudīgs; pidžamu viņa tam sameklēja universālveikalā uz dienvidiem no upes. Zem vieglā, mīkstā auduma brūces, nosmērētas ar betadīnu, ir tumši oranžas. Viņš apgalvo, ka ievainojumi vairs tik stipri nesāp, ne tuvu tik stipri. Viņa ir nomainījusi savu dubļiem notašķīto, tumšzilo kostīmu un ir pārģērbusies dzeltenbrūnās velveta biksēs un tumši zilā džemperi ar augstu apkakli un mokasīnu tipa kurpēs. Viņi ir Marīno istabā, jo Skarpeta negribēja, lai viņš nāktu uz viņas istabu, tādēļ nosprieda, ka viņa istaba ir pietiekami droša; viņi ir apēduši sviestmaizes, ko atgādāja uz numuru, un tagad vienkārši sarunājas.

Bet es joprojām nesaprotu, kāpēc tu nevari izstāstīt viņam, Marīno saka, un viņš izošņā. Marīno ziņkāre par Skarpetas attiecībām ar Bentonu ir tik uzmācīga kā putekļi. Viņa nemitīgi to ievēro, un tas kaitina, bet nav vērts tikt vaļā no šīs ziņkāres.

Vispirms es no rīta aiznesīšu augsnes paraugus uz laboratoriju, viņa tam saka. Mēs ar skubu uzzināsim, vai ir pieļauta kļūda. Ja kļūda ir pieļauta, tad man nav jēgas par to stāstīt Bentonam. Kļūda neattiecas uz lietu. Tā būtu vienkārši kļūda. Slikta.

Taču tu tam netici. Viņš skatās uz Skarpetu no spilvenu mākoņa, kurus viņa satūcīja aiz muguras. Viņa ādas krāsa ir labāka. Viņa acis ir spožākas.

Es nezinu, kam ticu, viņa saka. Tam tāpat nav jēgas. Ja atspoguļojuma pēdas, kas atrastas uz traktorista, nav kļūda, tad kā to izskaidrot? Kā tādi paši pierādījumi var uzrasties Džilijas Polsones lietā? Iespējams, tev ir kāds pieņēmums.

Marīno iegrimst pārdomās. Viņa skatiens koncentrējies uz logu, ko piepilda tumsa un iekšpilsētas ugunis. Es nevaru iedomāties, kā, viņš saka. Zvēru pie Dieva, man nenāk nekas prātā, izņemot to, ko teicu sapulcē. Un tā bija tikai izrunāšanās.

Kas? Tu izrunājies? viņa sausi jautā.

Nopietni. Kā uz kā-viņu-sauc Vitbija varēja būt tādas pašas pēdas, kas bija meitenei? Pirmām kārtām viņa nomira divas nedēļas pirms viņa. Tātad kāpēc uz viņa tās vispār bija, īpaši divas nedēļas pēc tam, kad tās bija uz viņas? Tas neizskatās labi, viņš izlemj. Skarpeta sagumst, un viņai uznāk nelabums, ko viņa ir iemācījusies pazīt kā bailes. Šobrīd vienīgais loģiskais izskaidrojums ir krusteniskā kontaminācija vai birku sajaukšana. Gan viens, gan otrs var atgadīties biežāk, nekā cilvēki varētu domāt. Vajag tikai, lai vienu pierādījumu maisiņu vai analīžu stobriņu ieliktu nepareizā aploksnē vai statīvā vai pie parauga pielipinātu nepareizu birku. Tas var notikt piecās neuzmanības vai sajukuma sekundēs, un tad pierādījums pēkšņi nāk no avota, kam nav loģiska izskaidrojuma, vai, vēl ļaunāk, atbild uz jautājumu, kas aizdomās turamo var atbrīvot vai aizsūtīt uz tiesas zāli, cietumu, nāvinieku kameru. Viņa iedomājas par zobu protēzēm. Viņa pieredzēja, kā Fortlī karavīrs mēģināja ar spēku iedabūt nepareizās zobu protēzes mirušās korpulentās sievietes mutē. Pietiek tikai ar vienu tādu neuzmanības mirkli.

Es joprojām nesaprotu, kāpēc tu to neizstāsti Bentonam? Marīno saka, pasniegdamies pēc ūdens glāzes pie gultas. Kas būtu slikts, ja es iedzertu pāris aliņu? Tādu nieku?

Kas tur būtu labs? Viņa klēpi tur dokumentu mapi un laiski šķirsta ziņojumu kopijas, meklējot, vai tas, ko viņa jau zina par Džiliju un traktoristu, nevarētu pēkšņi sniegt jaunu informāciju. Alkohols kavē brūču dzīšanu, viņa saka. Turklāt tas tāpat pret tevi nav bijis draudzīgs, vai ne?

Pagājušajā naktī nebija.

Pasūti, ko gribi. Es netaisos stāstīt, kas tev jādara. Marīno vilcinās, un Skarpeta nojauš, ka viņš grib, lai viņa pateiktu, kas jādara, tomēr viņa to nedarīs. Viņa jau iepriekš ir to teikusi, un tie bija velti izšķiesti vārdi, un viņa negrib būt Marīno otrais pilots, kad viņš kā aptracis, dulls bumbvedējs lido pa dzīvi. Marīno, salicis rokas klēpī, skatās uz telefonu un pasniedzas pēc ūdens.

Kā tu jūties? viņa jautā, pāršķirdama lapu. Vajag vēl advilu?

Esmu kārtībā. Nav nekā tāda, ko pāris aliņu nevarētu uzlabot.

Kā vēlies. Viņa pāršķir vēl vienu lapu, pārskatot mistera Vitbija rauto un plēsto orgānu sarakstu.

Esi pārliecināta, ka viņa nezvanīs kruķiem? Marīno jautā.

Skarpeta jūt viņa skatienu, pavērstu pret sevi. Tas spīd kā liega lampiņu gaisma, un viņa nepārmet Marīno bailes, kas to pārņēmušas. Tikai apsūdzība vien viņu sagrautu, tāda ir patiesība. Viņš būtu iznīcināts tiesībsargāšanas sfērā, un ir visai iespējams, ka Ričmondas zvērināto tiesa atzītu viņu par vainīgu, jo viņš ir vīrietis, ļoti liels vīrietis, un Polsone prasmīgi tēlo aizkustinošu un bezpalīdzīgu būtni. Domas par Polsoni saasina Skarpetas niknumu.

Viņa nezvanīs, Skarpeta saka. Es viņu izprovocēju. Šonakt viņa sapņos par visiem maģiskajiem pierādījumiem, kurus es iznesu no viņas mājas. Visvairāk viņa sapņos par rotaļu. Viņa negrib, lai kruķi vai vēl kāds cits zinātu par to rotaļu jeb spēlītēm, kas notiek viņas vēsturiskajā mājiņā. Ļauj man tev kaut ko pajautāt! Viņa paceļ skatienu no papīriem klēpī. Ja Džilija būtu dzīva un mājās, kā tu domā, vai Sūza, kā tu viņu sauc, būtu darījusi to, ko viņa darīja vakar? Tavs pieņēmums, pieļāvums. Un ko saka tavs instinkts?

Es domāju, viņa dara visu, ko, ellē, viņa grib, Marīno drūmi atteic kauna, apvaldīta un rupja aizvainojuma tonī.

Tu atceries, vai viņa dzēra?

Viņa bija pillā, viņš atteic. Pillā kā mārks.

No alkohola vai varbūt papildus no vēl kaut kā?

Es neredzēju, ka viņa piemestu kādas tabletes vai smēķētu, vai durstītos. Bet droši vien ir daudz kas tāds, ko es neredzēju. Kādam būs jāaprunājas ar Frenku Polsonu, Skarpeta saka, skatīdamās citā ziņojumā.

\Atkarībā no tā, ko mēs uzzināsim rit, mēs, iespējams, uzzināsim, vai Lūsija nevar palīdzēt. Marīno pirmo reizi daudzu stundu laikā pasmaida. Johaidī! Kas par ideju! Viņa taču ir pilote. Ļausim viņai uzdzīvot ar izvirtuli.

Tieši tā. Skarpeta pāršķir lapu un dziļi un klusi ievelk elpu.

Nekā, viņa saka. Absolūti nekā, kas sniegtu vairāk informācijas par Džiliju. Viņa bija nosmacēta, un viņai mutē atradās krāsas un metāla skaidiņas. Vitbija ievainojumi atbilst sabraukšanai ar traktoru.

Pie velna, mums jānoskaidro, vai pastāv iespējamība, ka viņam ir kāda saistība ar Polsoniem.

Viņa zinātu, Marīno bilst.

Tu viņai nezvanīsi. Skarpeta tomēr pasaka, ko darīt šajā situācijā. Viņam nav jāzvana Sūzanai Polsonei. Neizaicini likteni! Viņa paskatās uz Marīno.

Es neteicu, ka zvanīšu. Varbūt viņa ir pazinusi traktoristu. Velns, varbūt viņš bija iesaistīts rotaļā. Varbūt viņiem ir izvirtuļu klubs.

Nu, viņi nav kaimiņi. Skarpeta skatās uz dokumentiem Vitbija mapē. Viņš dzīvoja pie lidostas, tam katrā ziņā nav nozīmes. Rīt, kamēr es būšu laboratorijās, tu varbūt palūko, ko vari uzzināt. Marīno neatbild. Viņš negrib runāt ar Ričmondas kruķiem.

Tev nāksies tur doties, viņa saka, aiztaisīdama dokumentu mapi.

Kurp doties? Viņš paraugās uz telefonu pie gultas, droši vien atkal domādams par alu.

Tu zini, kur.

Neciešu, kad tu tā runā, viņš saīdzis saka. It kā man būtu jāsaprot no viena vai diviem vārdiem. Domāju, daži veči priecātos pazīt sievieti, kas izsakās tikai ar dažiem vārdiem.

Viņa saliek rokas uz dokumentu mapes klēpī un ir drusku uzjautrināta. Vienmēr, kad viņai ir taisnība, Marīno kļūst kašķīgs. Skarpeta nogaida, lai dzirdētu, ko viņš teiks tālāk.

Labi, viņš saka, nespēdams ilgi klusēt. Kurp doties? Tikai pasaki man, kur, ellē, man jāiet, nerunājot par trakonamu, jo es tūlīt sajukšu prātā.

Tev jādodas turp, kur baidies doties. Un tu baidies no policijas, jo aizvien baidies, ka Polsone ir viņiem piezvanījusi. Viņa nav to izdarījusi. Viņa nezvanīs. Tiec tam pāri, un tad bailes pāries.

Runa nav par bailēm. Runa ir par stulbumu, viņš atcērt.

Labi. Tad piezvani detektīvam Brauningam vai kādam citam, jo, ja tu to neizdari, tad tu esi stulbs. Es tagad eju atpakaļ uz savu istabu, viņa piebilst, pieceldamās no krēsla un pārlikdama to atpakaļ pie loga.

Tiksimies astoņos vestibilā.

34

Gultā viņa iemalko vīnu. Tas nav īpaši labs vīns kabernē ar asu pēcgaršu. Bet viņa izdzer glāzi līdz pēdējai lāsei, vienatnē sēdēdama viesnīcas istabā. Laika starpība starp Aspenu un Ričmondu ir divas stundas, un varbūt Bentons ir aizgājis vakariņās vai sapulcē pārspriež savu lietu, savu slepeno lietu, kuru viņš nepārrunā ar Skarpetu.

Skarpeta pārkārto spilvenus aiz muguras un noliek tukšo vīna glāzi uz naktsgaldiņa blakus telefonam. Viņa paskatās uz telefonu, tad uz televizoru, prātodama, vai ieslēgt to. Izlēmusi televizoru neieslēgt, viņa atkal paskatās uz telefonu un paceļ klausuli. Viņa uzgriež Bentona mobilā telefona numuru, jo viņš teica nezvanīt uz mājām, un, to teikdams, viņš runāja nopietni. Es neatbildēšu uz parasto telefonu, viņš sacīja.

Kāda tam jēga, viņa atteica, domājot par to, kas noticis pirms vairākiem mēnešiem. Kādēļ tu neatbildēsi uz zvanu savā mājā?

Es nevēlos jucekli, viņš atbildēja. Es neatbildēšu uz parasto telefonu. Ja tev patiešām mani jāsazvana, Keja, zvani uz mobilo telefonu.

Lūdzu, neuztver to personiski. Tā tas vienkārši ir. Tu taču zini, kā tas ir.

Bentona mobilais telefons divas reizes nozvana, un viņš atbild.

Ko tu dari? viņa jautā, urbdamās tukšajā televizora ekrānā pretī gultai.

Sveika, viņš saka paklusām, bet atturīgi. Esmu savā kabinetā.

Skarpeta iztēlojas viņa trešā stāva guļamistabu, kuru savā Aspenas mājā viņš ir pārvērtis par kabinetu. Viņa iztēlojas Bentonu sēžam pie rakstāmgalda ar datora ekrānā attaisītu dokumentu. Bentons strādā pie savas lietas, un viņa jūtas labāk, zinot, ka viņš ir mājās un strādā.

Šī bija visai skarba diena, viņa saka. Kā tev?

Izstāsti, kas notiek.

Viņa sāk par doktoru Markusu, bet negrib iedziļināties. Pēc tam viņa sāk stāstīt par Marīno, bet vārdi nenāk laukā. Prāts ir gauss, un viņa nez kāpēc nevēlas neko stāstīt Bentonam. Viņa ilgojas pēc viņa, bet vienlaikus negrib neko daudz atklāt.

Kādēļ gan tu man neizstāsti par savējo dienu, viņa tā vietā saka. Vai slēpoji vai devies pārgājienā ar sniega kurpēm?

Nē .

Snieg?

Šajā mirklī jā, viņš saka. Un kur tu esi?

Kur es esmu? Viņa ir aizkaitināta. Nav nozīmes, ko viņš tai teica pirms vairākām dienām vai ko viņa zina. Viņa ir sāpināta un sapīkusi.

Vai tu man jautā vispārīgi, jo nevari atcerēties, kur esmu? Esmu Ričmondā.

Protams. Ne jau par to es runāju.

Vai tur kāds ir? Vai tev ir sapulce? viņa jautā.

Apmēram tā, viņš atbild.

Bentons nevar runāt, un viņa nožēlo, ka piezvanījusi viņam. Skarpeta zina, kāds viņš ir, kad nejūtas drošs, lai runātu, un viņa vēlas, kaut nebūtu piezvanījusi. Viņa iztēlojas Bentonu kabinetā un prāto, ko vēl viņš varētu darīt. Varbūt viņš raizējas, ka tiek elektroniski novērots.

Viņai nevajadzēja zvanīt. Varbūt viņš vienkārši ir norūpējies, bet viņa labprāt uzskatītu, ka viņš ir piesardzīgs un ne tik norūpējies, lai nevarētu koncentrēt uzmanību uz Skarpetu. Viņai nevajadzēja zvanīt.

Labi, viņa saka. Piedod, ka piezvanīju. Mēs neesam runājusi divas dienas. Bet es saprotu, ka esi sapulcē vai vienalga, ko tu tur dari, un es esmu nogurusi.

Tu piezvanīji, jo esi nogurusi?

Viņš ķircina Skarpetu, ļoti smalki smejas par viņu un vienlaikus ari nedaudz iedzeļ. Viņš negrib domāt, ka viņa piezvanīja, jo ir nogurusi, viņa apsver un pasmaida, piespiezdama telefonu pie auss. Tu zini, kāda es kļūstu, kad esmu nogurusi. Viņa izdzird troksni fonā, iespējams, balsi sievietes balsi. Tur kāds ir? viņa vēlreiz jautā, vairs nejokojot.

Gara pauze, un viņa atkal uztver klusinātu balsi. Varbūt viņam ir ieslēgts radio vai televizors. Pēc tam viņa neko nedzird.

B e n t o n ? viņa saka. Tu tur esi? Benton? Nolāpīts, viņa norūc. Nolāpīts, viņa saka, nolikdama klausuli.

35

Tirdzniecības centrs Holivudplazā ir ļaužu pilns. Edgars Alans Pougs, grozīdams acis visos virzienos, iziet cauri stāvvietai ar plastmasas pārtikas maisiņiem, skatoties, vai kāds viņu neievēro. Neviens viņu neievēro. Ja kāds ievērojis, tam nav nozīmes. Neviens viņu neatcerēsies, ne ari iedomāsies par viņu. Nekad neviens nedomā par viņu. Turklāt viņš dara tikai to, kas ir pareizi. Viņš izdara pakalpojumu pasaulei, Pougs domā, iedams gar malu gaismai, ko autostāvvietā rada garās laternas. Viņš turas ēnā un iet naski, bet ne nervozi.

Viņa baltā mašīna ir līdzīga aptuveni divdesmit tūkstošiem citu baltu mašīnu Dienvidfloridā, un viņš to ir novietojis attālā stāvvietas malā starp divām citām baltām mašīnām. Vienas no tām linkolna kas iepriekš bija novietots stāvvietā pa kreisi no Pouga mašīnas, tur vairs nav, bet liktenis bija lēmis, lai tā vietu ieņemtu cita balta mašīna šoreiz kraislers. Pougs zina, ka tiek vērots un vadīts. Acs vēro. Viņu vada acs augstākais spēks, visu dievu dievs, dievs, kas sēž Olimpa kalna galā, lielākais dievs no visiem, kas neaptverami milzīgāks par jebkuru kinozvaigzni vai cilvēku ar stāju un kas sevi uzskata par visvareno. Kā viņa. Kā Lielā Zivs. Ar automašīnas pulti viņš atslēdz bagāžnieku un izceļ vēl vienu maisiņu, šoreiz no baseinu kopšanas piederumu veikala. Savas baltās mašīnas priekšējā sēdeklī viņš sēž siltā tumsā, spriezdams, vai nākamajam uzdevumam redzamība ir pietiekami laba. Gaisma no laternām tik tikko sniedzas līdz stāvvietas tālākajai robežai, kur viņš sēž un gaida, kad apradīs acis, un tās aprod. Ielikdams atslēgu aizdedzē, viņš ieslēdz strāvas padevi, lai varētu klausīties mūziku, un nospiež sviru sēdekļa sānā, lai aizvirzītu to, cik vien tālu iespējams. Pougam strādāšanai vajag daudz vietas, un, kad viņš attaisa plastmasas maisiņu un izvelk biezu gumijas cimdu pāri, smalka cukura kārbu, pudelīti sodas, alumīnija folijas ruļļus un izolācijas lentes, dažus lielus marķierus un paciņu piparmētru košļājamās gumijas, sirds sitas straujāk. Mutē ir veca cigāru garša, kas saglabājusies kopš tā brīža, kad sešos vakarā viņš izgāja no sava dzīvokļa. Tagad viņš nevar smēķēt. Cigāra aizsmēķēšana atbrīvotu no sastāvējušās, netīras tabakas garšas, bet tagad viņš nevar smēķēt. Nolupinājis papīriņu no košļājamās gumijas plāksnītes, viņš saritina to ciešā rullītī un iebāž mutē, pēc tam attin vēl divas plāksnītes un izdara to pašu, nogaidīdams, pirms ļauj saviem zobiem iegrimt trīs košļājamo gumiju rullīšos, un viņa siekalu dziedzeri sāpīgi eksplodē, kā ar adatām šaudami žokļos, un viņš sāk košļāt smagi un lēni.

Pougs sēž tumsā košļādams. Drīz vien, repa mūzikas sakaitināts, viņš sāk meklēt citu radiostaciju, līdz uziet to, ko mūsdienās sauc par pieaugušo rokmūziku. Viņš attaisa cimdu nodalījumu un izvelk polietilēna maisiņu. Melnas cilvēka matu spirāles spiežas pret caurspīdīgo polietilēnu tā, it kā tur iekšā atrastos cilvēka skalps. Viņš uzmanīgi izvelk mīkstu, cirtainu parūku un paglauda to, paraudzldamies uz pasažieru sēdeklī noliktajiem alķīmijas komponentiem. Viņš iedarbina mašīnu. Holivudas iekšpilsētas pasteļtoņi slīd garām kā sapnis, un sīkas, baltas uguntiņas, sakārtas palmās, ir galaktikas, viņam virzoties cauri kosmosam, un jūtama enerģija no tā, kas guļ blakus pasažieru sēdeklī.

Holivudas bulvārī viņš pagriežas austrumu virzienā un brauc precīzi divas jūdzes stundā lēnāk par pieļaujamo ātrumu A1A autostrādes virzienā. Augšup pa ceļu ir masīva un bāli rozā, terakota krāsas Holivudbīčas kūrorta ēka, un tai otrā pusē ir jūra.

36

Okeānā aust rīts, sārts un oranžs tas plešas gar dūmakaini zilo horizontu, kā saulē pāršķelta ola. Rūdijs Masils iegriež savu armijas zaļo hammeru Lūsijas iebraucamajā ceļā un nospiež pulti, lai attaisītu elektriskos vārtus. Instinktīvi viņš paskatās apkārt, paraugās visur un paklausās. Viņš nezina, kāpēc, bet šorīt viņu māca tāds nemiers, ka viņš izlēca no gultas un nolēma pārbaudīt Lūsijas māju.

Metāla vārtu melnie posmi lēnām attaisās, intervālos drebēdami sliedēs, jo tās saliecas, un, lai gan ari vārti ir liekti, tiem, šķiet, nepatīk ieliekumi. Gluži vienkārši tā ir viena no daudzajām projektēšanas kļūdām, Rūdijs bieži domā, atbraucis uz Lūsijas laškrāsas savrupnamu. Lielākā no visām pieļautajām projektēšanas kļūdām bija, kad viņa nopirka šo nolāpīto māju, Masils nodomā. Dzīvo kā tāda sasodīti pretīgi bagāta narkodīlere, viņš domā. Abi ferrari ir viena lieta. Viņš spēj saprast vēlēšanos pēc vislabākās mašīnas un vislabākā helikoptera. Rūdijam, starp citu, patīk viņa hammers, bet viena lieta ir gribēt raķeti vai tanku, un pavisam cita lieta ir gribēt mājokli, milzīgu, bezgaumīgu mājokli. Iebraucis pagalmā, viņš to ievēro, bet neuzmet tam vēl vienu skatienu un neko nedomā par to, kamēr nav iebraucis pa atvērtajiem vārtiem un izkāpis no hammera. Pēc tam viņš paiet atpakaļ, lai paņemtu avīzes, un redz pastkastītes karodziņu paceltu. Lūsijai nepienāk pasts uz mājām, un viņas nav mājās, lai paceltu karodziņu. Viņa nebūtu pacēlusi karodziņu, pat ja būtu mājās. Visas piegādes un izejošo pastu apstrādā treniņnometnē un birojā, kas atrodas Holivudā pusstundas brauciena attālumā uz dienvidiem.

Savādi, viņš nodomā, pieiet pie pastkastītes un nostājas tai blakus.

Vienā rokā viņam ir avīze, bet ar otru tas pieglauž savus saules izraibinātos matus, jo šajā agrajā rītā tie ir spuraini. Viņš nav ne noskuvies, ne bijis dušā, bet vajadzētu. Visu nakti viņš mētājies gultā svīzdams, nespējot iekārtoties, lai ko ari darītu. Domādams viņš paraugās apkārt. Ārā neviena nav. Neviens neskrien un nav izvedis suni pastaigā. Viņš ir ievērojis, ka šajā apkaimē ļaudis turas savrup un netīksminās par savām greznajām vai pieticīgajām mājām. Reti kāds sēž uz terases vai izmanto baseinu, un tie, kam ir laivas, reti ar tām izbrauc. Kāda dīvaina vieta, viņš prāto. Kāda nedraudzīga, savāda, nejauka vieta, viņš nikni nodomā.

Kāpēc pārcelties tieši šurp? Kāpēc šurp? Kāda velna pēc uz šejieni?

Kāda velna pēc tu gribi dzīvot šo pakaļu tuvumā? Tu esi pārkāpusi visus savus likumus, Lūsij, ikkatru no tiem, Lūsij, viņš domā, atraudams pastkastītes durtiņas, ieskatīdamies iekšā un acumirklī atlēkdams sānis.

Nedomājot viņš atkāpjas līdz pat desmit pēdām, un viņa adrenalīns palecas, pirms viņš aptver ieraudzīto.

-Johaidī! viņš iesaucas. Velna milti!

37

Transporta plūsma iekšpilsētā ir intensīva. Pie stūres sēž Skarpeta, jo Marīno pārvietošanās vēl ir apgrūtināta. Ievainojumi vietās, kuras labāk neiztirzāt, rādās esam viņa lielākais sāpju avots, un viņš iet viegli saliektām kājām, un pirms dažām minūtēm, iekāpjot SUV, bija vēl lempīgs. Viņa zina, ko bija redzējusi, bet trauslo audu vardarbīgā pārvēršanās sarkanīgi violetā nokrāsā nebija nekas vairāk par klusu kliedzienu, salīdzinot ar skaļo brēku, ko sāpes droši vien rada tagad. Kādu laiku

Marīno nejutīsies pats savā ādā.

Kā tu jūties? viņa vēlreiz jautā. Es paļaujos uz tevis teikto. Ar to viņa domā, ka netaisās lūgt viņam vēlreiz novilkt drēbes. Viņa apskatīs Marīno, ja viņš lūgs, bet viņa cer, ka tas nebūs nepieciešams.

Turklāt viņš nelūgs.

Liekas, man ir labāk, viņš atteic, raudzīdamies ārā uz veco policijas departamenta ēku 9. ielā. Jau daudzus gadus nams ir izskatījies slikti krāsa lobījās, un ap augšējo apmali trūka vairāku kārniņu. Nu tas izskatās vēl sliktāk, jo ir kluss un tukšs.

Nespēju noticēt, cik daudzus gadus esmu izniekojis tajā midzenī,

viņš piebilst.

Nu beidz. Viņa, viegli uzsitot, ieslēdz pagrieziena rādītāju, un tas klikšķ kā skaļš pulkstenis. Tā nedrīkst runāt. Nesāksim dienu ar šādām sarunām. Es paļaujos, ka tu man pateiksi, ja pietūkums kļūs lielāks. Ir ļoti svarīgi, lai tu man teiktu taisnību.

Ir labāk.

Labi.

Es šorīt pats nosmērējos ar jodu.

Labi, viņa saka. Turpini smērēt katrreiz, kad iznāc no dušas.

Vairs tik ļoti nekož. Patiešām nemaz. Ja nu viņai ir kāda slimība, tāda kā AIDS? Esmu domājis par to. Ja nu viņa ir slima? Kā lai es zinu, ka viņa nav slima?

Diemžēl tu to nezini, Skarpeta saka, lēnām virzoties pa Klejstrītu gar milzīgu, brūnu stadionu, kas sarāvies čokurā vidū starp tukšiem stāvlaukumiem no viņiem pa kreisi. Ja tas spēj tevi mierināt, tad, apskatot viņas māju, es neredzēju nekādus recepšu medikamentus, kas norādītu, ka viņai ir AIDS, kādas citas seksuāli transmisīvas slimības vai infekcija. Tas nenozīmē, ka viņa nav HIV pozitīva. Viņa var būt inficēta un to nezināt. To pašu varētu teikt par jebkuru, ar ko tev ir bijušas intīmas attiecības. Tātad, ja gribi raizēties par savu iespējamo saslimšanu, tad vari to darīt.

Tici man, es negribu raizēties, viņš atbild. Bet, kad tev kož, tu nevari uzvilkt gumiju. Tā tu nevari sevi pasargāt. Ja kāds tevi sakož, tad tas nav gluži drošs sekss.

Gada nepateiktais izteikums, viņa atteic, uzgriežoties uz 4. ielu.

Iezvanās mobilais telefons, un viņa uztraucas, atpazinusi Rūdija numuru. Viņš nudien reti zvana Skarpetai, un, kad viņš to dara, tad tas ir, vai nu lai novēlētu viņai daudz laimes dzimšanas dienā, vai lai pavēstītu sliktas ziņas.

-Sveiks, Rūdij,viņa saka, lēnām iegrozīdamās stāvvietā aiz ēkas. Kas noticis?

Es nevaru sazvanīt Lūsiju, mašīnā ieskanas Rūdija saspringusī balss. Viņa ir vai nu ārpus uztveršanas zonas, vai arī viņas telefons ir izslēgts. Viņa šorīt ar helikopteru devās uz Čārlstonu, viņš saka. Skarpeta pamet skatienu uz Marīno. Viņš droši vien būs piezvanījis Lūsijai pēc tam, kad iepriekšējā vakarā Skarpeta aizgāja no viņa istabas.

Tas ir satriecoši jauki, Rūdijs saka. Nolādēts.

Rūdij, kas notiek? Skarpeta saka un ar katru sekundi arvien vairāk sagumst.

Kāds viņas pastkastītē ielicis bumbu, viņš saka, ātri runādams.

Pārāk daudz jāstāsta, lai iedziļinātos. Kaut ko no tā visa viņai nāksies tev izstāstīt.

Braukdama uz apmeklētājiem paredzētām vietām, Skarpeta stāvvietā slīd tik lēni, ka gandrīz apstājas. Kad un kas? viņa jautā.

Es to tikko atradu. Pirms nepilnas stundas. Atbraucu, lai apraudzītu viņas māju, un ieraudzīju paceltu pastkastītes karodziņu, kas šķita aplami. Es to attaisīju, un iekšā bija liela plastmasas glāze, ar marķieri viscaur izkrāsota oranža, bet vāciņš nokrāsots zaļš un ar izolācijas lenti ap vāciņu un pāri atvērumam, saproti, snīpītim, no kura dzer.

Es neredzēju, kas tur iekšā, tādēļ paņēmu no garāžas vienu no tiem garajiem mietiem, kā viņus sauc. Galā tam ir spailes izdegušo spuldžu mainīšanai. Es ar šo mietu paņēmu to nolāpīto glāzi, aiznesu aiz mājas un parūpējos par to.

Klausīdamās un knapi kustēdamās, viņa lēnām novieto mašīnu stāvvietā. Kā tev tas izdevās? Riebjas pat jautāt.

Sašāvu to. Neuztraucies. Ar klusinātāju. Tas bija ķīmisks spridzeklis, pudeļu bumba, tu zini tādas. Ar maziem iekšā saritinātiem alvas folijas gabaliņiem.

Metāls, lai paātrinātu reakciju. Skarpeta sāk iet cauri spridzekļa diferenciāldiagnozēm. Tipisks pudeļu bumbām, kas izgatavotas no mājsaimniecībā izmantotiem tīrīšanas līdzekļiem, kas satur hlorūdeņražskābi, tādiem kā tualetes podu tīrītāji, kādus var nopirkt lielveikalā, pārtikas veikalā, saimniecības preču veikalā. Par nelaimi, receptes ir pieejamas internetā.

Tam bija skābes smarža, tāda kā hlors, bet, tā kā es to sašāvu pie baseina, tad varbūt to es ari saodu.

-Iespējams, sasmalcināts baseinu hlors un kaut kāds cukurots gāzēts dzēriens. Tas arī ir populāri. Ķīmiskā analīze rādīs.

Neuztraucies. Tā tiks uztaisīta.

Vai no glāzes kaut kas ir atlicis? viņa jautā.

Mēs pārbaudīsim, vai ir pirkstu nospiedumi, un dabūsim visu, ko atradīsim tieši IAPNIS.

Teorētiski no pirkstu nospiedumiem, ja tie ir svaigi, var dabūt DNS. Ir vērts pamēģināt.

Mēs paņemsim uztriepes no glāzes un izolācijas lentes. Neuztraucies. Jo vairāk viņš saka, lai neuztraucas, jo vairāk viņa uztrauksies.

Policijai es neesmu piezvanījis, viņš piebilst.

Nav mans darbs dot tev padomus. Viņa ir atteikusies no padomu došanas viņam vai visiem, kas ir saistīti ar viņu. Lūsijas un viņas darbinieku likumi ir atšķirīgi, radoši un riskanti, un visai bieži tie ir pretrunā ar to, kas ir likumīgs. Skarpeta ir pārstājusi paģērēt zināt detaļas, kas viņai naktī neļaus gulēt.

Šī varētu būt saistīta ar dažām citām lietām, Rūdijs saka. Lūsijai vajag tev izstāstīt. Ja runāsi ar viņu pirms manis, lai viņa man piezvana, cik drīz vien iespējams.

Rūdij, tu darīsi to, ko gribēsi. Bet es tev tikai teikšu, ka ceru, ka tur vairs nav nekādu citu ierīču, ka tas, kas to izdarīja, nav atstājis vairāk par vienu spridzekli, ka viņam nebija vairāk par vienu mērķi, viņa saka. Man ir bijušas lietas, kad cilvēki gājuši bojā, ķimikālijām eksplodējot viņiem sejās vai ari tiekot iemestām sejās, un tās nokļuvušas elpošanas ceļos un plaušās. Skābes ir tik spēcīgas, ka nemaz nav jāgaida uz tās mantas uzsprāgšanu, lai notiktu reakcija.

Es zinu, zinu.

Lūdzu, izdomā, kā noskaidrot, vai nav upuri vai potenciālie upuri.

Mani uztrauc, vai tu pats tiksi galā ar šo lietu. Tādā veidā viņa informē, ka gadījumā, ja netiek zvanīts policijai, viņam būtu vismaz jāuzņemas atbildība un jādara viss iespējamais, lai pasargātu sabiedrību.

Es zinu, kas darāms. Neuztraucies, viņš saka.

Jēzus, Skarpeta saka, beigdama sarunu un paraudzīdamās uz Marīno. Kas, Dieva dēļ, tur darās? Tu droši vien pagājušonakt piezvanīji Lūsijai. Vai viņa tev izstāstīja, kas tur notiek? Kopš septembra neesmu viņu redzējusi. Es nezinu, kas notiek.

Skābes bumba? Viņš saslejas savā sēdeklī, vienmēr gatavs mesties virsū, ja kāds dara pāri Lūsijai.

Ķīmiskas reakcijas bumba. Līdzīga pudeļu bumbām, ar kurām mums bija nepatikšanas Feirfeksā. Atceries visus tos spridzekļus pirms pāris gadiem Ziemeļvirdžīnijā? Sīko bariņš, kas aiz bezdarbības domāja, ka ir smieklīgi uzlaist gaisā pastkastītes, un viena sieviete gāja bojā?

Nolādēts, viņš saka.

Viegli pieejamas un šausmīgi bīstamas, pH viens vai pat mazāk, tik daudz skābi saturošs, ka nav pat skalā. Tā būtu varējusi sasprāgt Lūsijai sejā. Ceru, pie Dieva, ka viņa pati to nebūtu izvilkusi no pastkastītes. Ar viņu nekad neko nevar zināt.

Viņas mājā? Marīno jautā, kļūdams niknāks. Bumba bija viņas savrupnamā Floridā?

Ko viņa tev vakar teica?

Es tikai izstāstīju viņai par Frenku Polsonu un to, kas šeit notiek.

Tas ari viss. Viņa sacīja, ka parūpēsies par to. Tajā viņas milzīgajā mājā ar visām kamerām un pārējiem sūdiem? Bumba bija viņas mājā?

Ejam, Skarpeta saka, atvērdama mašīnas durvis. Pa ceļam izstāstīšu.

38

Loga tuvumā rīta gaisma silda rakstāmgaldu, pie kura sēž Rūdijs, rakstīdams uz datora. Viņš uzsit pa taustiņiem un nogaida, tad ātri paraksta un vēl mazliet pagaida, nospiezdams bultas un ritinādams ekrānā informāciju, meklējot internetā to, kam, viņaprāt, tur jābūt.

Kaut kas tur ir. Psihs tur redzēja kaut ko tādu, kas piesaistīja viņa uzmanību. Rūdijs nu zina, ka šī bumba nav nejauša.

Jau vairāk nekā divas stundas viņš atrodas treniņnometnes birojā, nodarbodamies tikai ar klejošanu pa internetu, kamēr viens no kriminālistiem tuvējā privātā laboratorijā bija ieskenējis pirkstu nospiedumus un nepilnīgos nospiedumus IAPNIS, un informācija jau ir saņemta. Rūdija nervi kauc gluži kā viens no Lūsijas ferrari sestajā ātrumā. Viņš uzgriež telefona numuru un pabāž klausuli zem zoda, rakstīdams un urbdamies plakanajā videoekrānā.

Hei, Fil, viņš saka. Liela plastmasas glāze ar "Runci cepurē" virsū. Vāciņš oriģināli balts. Jā, jā, tādas glāzes var dabūt plaša patēriņa preču veikalos, benzīntankos un pats piepildīt. Taču "Runcis cepurē". Cik neparasti? Vai varam sadzīt tai pēdas? Nē, es nejokoju. Tā ir ar prečzīmi aizsargāta lieta, vai ne? Bet filma nav jauna. Pagājušajā gadā, ap Ziemsvētku laiku, pareizi? Nē, es to neredzēju, un beidz ākstīties. Nopietni, kurās vietās "Runcis cepurē" glāzes varētu būt atlikušas pēc visa šī laika. Sliktākā gadījumā šim jau kādu laiku tās ir. Bet mums jāpaprovē. Jā, mums ir pirkstu nospiedumi uz tās. Šis džeks pat nemēģina.

Es tev saku, viņam nospļauties par saviem pirkstu nospiedumiem visās malās. Uz zīmējuma, ko šis pielipināja pie bosa durvīm. Guļamistabā, kur Henrijai uzbruka. Tagad uz spridzekļa. Un tagad mums ir rezultāti IAPNIS. Jā, spēj noticēt? Nē, vārda vēl nav. Arī varētu nebūt. Rezultāti ir tādi, ka meklētie pirkstu nospiedumi saskanēja ar nospiedumiem no kādas citas lietas. Mēs pārbaudam. Tas ir viss, kas šobrīd ir.

Viņš noliek klausuli un pagriežas atpakaļ pret datoru. Lūsijai ir vairāk meklēšanas jaudu internetā nekā Pratt&amp;Whitney* reaktīvo turbīnu, bet viņa nekad nav raizējusies par to, ko Globālais Timeklis varētu viņai nodarīt. Vēl ne tik sen viņai nebija iemesla par to raizēties. īpašie privātdetektīvi parasti nepievērš uzmanību publicitātei, ja vien viņi nav bez darba un nav izsalkuši pēc Holivudas, bet tad Lūsija uzķērās uz

Holivudu, tad viņa uzķērās uz Henriju, un tad dzīve dramatiski mainījās un uz sliktāko pusi. Nolāpītā Henrija, Rūdijs rakstīdams nodomā. Nolāpītā. Sasodītā caurkritusī aktrise Henrija, kas nolēmusi kļūt par policisti. Nolāpītā Lūsija, kas pieņēmusi viņu darbā.

Viņš uzsāk jaunu meklēšanu, ierakstīdams atslēgas vārdus "Keja Skarpeta" un "krustmeita". Šis nu ir interesanti. Viņš paņem zīmuli un sāk to virpināt pirkstos kā zizli, lasīdams rakstu, kas publicēts pagājušajā septembri. Tas ir pavisam īss raksts un tikai konstatē, ka Virdžīnijā ir iecelts jauns galvenais medicīnas eksperts doktors Džoels Markuss no Sentluisas, un minēts, ka viņš ieņem Skarpetas vietu pēc gadiem ilgušas pekles un haosa un tā tālāk. Bet īsajā rakstā parādās Lūsijas vārds. Kopš aizbraukšanas no Virdžīnijas, rakstā teikts, doktore Skarpeta strādā par konsultanti privātā izmeklēšanas firmā "Pēdējais iecirknis", kuru dibinājusi viņas krustmeita, kādreizējā FIB aģente Lūsija Farinelli.

Ne gluži patiesība, Rūdijs nodomā. Skarpeta ne gluži strādā pie Lūsijas, bet tas nenozīmē, ka viņi laiku pa laikam neiesaistās vienās un tais pašās lietās. Skarpeta nekādā gadījumā nestrādās pie Lūsijas, un viņš tai neko nevar pārmest, un viņš nav pārliecināts, ka pats strādā pie Lūsijas. Viņš bija pilnībā piemirsis par šo rakstu un nu atceras, saniknodamies uz Lūsiju par to un gribēdams zināt, kā, pie joda, viņas vārds un "Pēdējā iecirkņa" nosaukums nonācis sasodītajā rakstā par doktoru Džoelu Markusu. Publicitāte ir pēdējais, kas "Pēdējam iecirknim" nepieciešams, un publicitātes nekad nav bijis, kamēr Lūsija nesapinās ar izklaides industriju, un tad visādas baumas sāka noplūst avīzēs un televīzijas žurnālu šovos.

Viņš veic vēl vienu meklēšanu, piemiegdams acis un cenzdamies izdomāt ko tādu, par ko nebija iedomājies, un tad viņa pirksti liekas rakstām bez apstājas. Viņš ieraksta atslēgas vārdu "Henrieta Voldena". Laika izšķiešana, viņš nodomā. Viņas vārds, kad viņa bija nestrādājošo otrās šķiras aktrišu sarakstā, bija Džena Tomase vai kaut kas tikpat viegli aizmirstams. Viņš nepaskatīdamies pasniedzas pēc Pepsi pudeles un nespēj noticēt savai veiksmei. Meklēšana uzrāda trīs rezultātus.

Nu, parādi kaut ko, viņš runā tukšā birojā, uzklikšķinādams uz pirmo informācijas vienību.

Henrieta Tefta Voldena nomira pirms simts gadiem un bija kaut kāda bagāta cīnītāja pret verdzību no Linčburgas, Virdžīnijā. Oho, tas droši vien bija ekstrēmi. Viņš nespēj iedomāties, kā tas ir būt par cīnītāju pret verdzību Virdžīnijā ap Pilsoņu kara laiku. Jāatzīst, drosmīga dāma. Viņš noklikšķina uz otro informācijas vienību. Šī Henrieta ir dzīva, bet antīka un dzīvo lauku saimniecībā Virdžīnijā, audzē izstāžu zirgus un nesen ziedojusi miljonu dolāru Dažādu Ādas Krāsu Cilvēku Attīstības Nacionālajai asociācijai. Droši vien pirmās Henrietas Voldenas pēctece, viņš nodomā un prāto, vai Džena Tomase aizņēmās vārdu no šīm Henrietām Voldenām zināmā mērā ievērojamām sievietēm abolicionistēm vienas mirušas, otras tik tikko dzīvas. Ja tā, tad kāpēc? Viņš iztēlojas Henrijas uzkrītošo blondo skatienu un uzpūtīgi kaitinošo attieksmi. Kādēļ viņu lai iedvesmotu sievietes, kas dedzīgi iestājās pret melnādaino nožēlojamo stāvokli? Tā droši vien dara liberālajā Holivudā, viņš ciniski secina, uzklikšķinādams uz trešo informācijas vienību. Šis ir īss raksts no The Hollywood Reporter. Tas bija publicēts oktobra vidū. ĪSTĀ LOMA

Bijusī aktrise, kas pārtapusi par LAPD policisti, Henrija Voldena ir iestājusies prestižā starptautiskā privātā aizsardzības aģentūrā "Pēdējais iecirknis", kas pieder un ko vada bijusī speciālā operatīvā darbiniece, helikopteru un ferrari mīlošā Lūsija Farinelli, kura, kā nu gadījies, ir krustmeita pazīstamajai īstajai revolucionārei doktorei Kejai Skarpetai. "Pēdējais iecirknis", kas bāzējas mazākajā Holivudā, tajā, kas Floridā, nesen atvēris biroju Losandželosā un ir paplašinājis savas apmetņu-un-kindžalu aktivitātes, aizsargādams zvaigznes.

Lai gan firmas klienti ir pilnīgi slepeni, The Hollywood Reporter ir uzzinājis, ka daži no tiem ir pirmā lieluma zvaigznes kino un mūzikas industrijā, ieskaitot tādus megaspīdekļus kā aktieris Glorija Rastiks un reperis Rets Ridlijs.

"Mana pagaidām visaizraujošākā, vispārdrošākā loma," Voldena teica par savu jaunāko izlēcienu. "Kas labāk aizsargās zvaigznes, ja ne tas, kurš reiz strādājis šajā industrijā?"

"Strādāt" varbūt ir nedaudz pārspīlēti teikts, jo blondajai skaistulei aktrisei bija daudz brīva laika. Nav jau tā, ka viņai būtu vajadzīga nauda. Ir labi zināms, ka viņas ģimenei tās ir pietiekami. Voldena ir labāk pazīstama kā mazu lomu atveidotāja tādās lielbudžeta filmās kā "Ātrā nāve" un "Neesi tur". Uzmanieties no Voldenas!

Viņai ir ierocis!

Rūdijs izdrukā rakstu un sēž krēslā, pirkstus viegli atbalstījis uz klaviatūras, raudzīdamies uz ekrānu un apcerēdams, vai Lūsija zina par šo rakstu. Kā viņa var neniknoties, ja zina, un, ja nezina, tad kādēļ viņa nav atlaidusi Henriju jau pirms daudziem mēnešiem? Kāpēc Lūsija nav izstāstījusi viņam? Šāds protokola pārkāpums ir grūti iedomājams.

Viņu šokē, ka Lūsija to ir pieļāvusi, ja vien viņa to izdarījusi. Viņš nespēj iedomāties nevienu pašu līdzīgu gadījumu, kad kāds

"Pēdējā iecirkņa" darbinieks sniegtu interviju medijam vai pat ļautos brīvai sarunai, ja vien tas nav ietilpis labi izplānotā operācijā. Ir tikai viens veids, kā to noskaidrot, viņš nodomā, pasniegdamies pēc telefona.

Hei, viņš saka, kad Lūsija atbild. Kur tu esi?

Sentaugustinā. Degvielas uzpildē. Viņas balss ir piesardzīga.

Es jau zinu par to nolādēto bumbu.

Ne jau tāpēc es zvanu. Liekas, tu runāji ar savu tanti.

Marīno piezvanīja. Man nav laika par to pļāpāt, viņa dusmīgi saka. Vēl kaut kas?

Vai tu zināji, ka tava draudzene ir sniegusi interviju par pievienošanos mums?

Runa nav par draudzeni.

Pastrīdēsimies par to vēlāk, Rūdijs saka, izturēdamies daudz mierīgāk, nekā pats jūtas. Vienkārši atbildi. Tu zināji?

Es nezinu neko par rakstu. Kāds raksts?

Rūdijs nolasa to pa telefonu un, kad ir pabeidzis, nogaida viņas reakciju, un zina, ka viņa reaģēs, un viņam kļūst mazliet labāk. Tas visu laiku nebija bijis pareizi. Varbūt tagad Lūsija būs spiesta to atzīt. Kad Lūsija neatbild, Rūdijs jautā: Tu tur esi?

Jā, viņa tam atbild pēkšņi un īgni. Es nezināju.

Tagad tu zini. Tagad mums ir vēl viena vesela Saules sistēma, uz ko jāpaskatās. Kā viņas bagātā ģimene, un vai ir kāda saistība starp to un tā sauktajiem Voldeniem, un kurš, ellē, vēl ko zina. Bet galvenais, vai psihs redzējis šo rakstu, un, ja tā, tad kāpēc un ar ko tas viss, ellē, ir saistīts? Nemaz jau neminot to, ka viņas pseidonīms ir aizgūts no cīnītājas pret verdzību vārda un viņa ir no Virdžīnijas. Tāpat kā tu, zināmā mērā. Varbūt tā nebija gluži nejaušība, ka tu uzķēries uz viņu.

Tas ir smieklīgi. Tagad tu pa īstam runā šķērsām, Lūsija ir iekarsusi. Viņa bija LAPD policistu sarakstā, kas strādāja drošības…

Blēņas, Rūdijs atsaka, un atklājas viņa niknums. Piedrāzt to sarakstu. Tu izjautāji vietējo policiju, un tur bija viņas vārds. Tu sasodīti labi zināji, cik nepieredzējusi viņa ir privātā apsardzībā, bet tu, vienalga, viņu pieņēmi.

Es nevēlos par to runāt pa mobilo telefonu. Pat ne pa mūsu mobilajiem telefoniem.

Es arī ne. Aprunājies ar psihiatru. Šādā segvārdā viņi dēvē Bentonu Vesliju. Kādēļ gan tev viņam nepiezvanīt? Es runāju nopietni.

Varbūt viņam būs kādas idejas. Pasaki viņam, ka es pa e-pastu aizsūtīšu to rakstu. Mums ir pirkstu nospiedumi. Tas pats psihs, kas uzzīmējis to jauko skicīti, atstājis ari dāvaniņu tavā pastkastītē.

Liels pārsteigums. Kā jau teicu, kam tie abi vajadzīgi? Esmu runājusi ar psihiatru, viņa tad saka. Viņš kontrolēs to, ko es šeit daru.

Laba doma. Ak, gandrīz aizmirsu. Es atradu pie izolācijas lentes pielipušu matu. Pie tās izolācijas lentes uz ķīmiskā spridzekļa.

Raksturo to.

Apmēram piecpadsmit centimetrus garš, cirtains, tumšs. Izskatās pēc galvas mata, acīmredzami. Vēlāk piezvani man pa parasto telefonu.

Man ir daudz darāmā, viņš saka. Varbūt tava draudzene zina kaut ko, ja tev beidzot izdodas piedabūt viņu izstāstīt patiesību.

Nesauc viņu par manu draudzeni, Lūsija saka. Neķīvēsimies vairs par to.

39

Pēc tam kad Keja Skarpeta iegāja GMEB kopā ar lēnām sekojošo Marīno, kurš, cik vien iespējams, pūlējās iet normāli, Brūss pie apsardzes galda saslējās, un viņa sejā parādījās izbīlis.

Man ir doti norādījumi, Brūss saka, neskatīdamies viņai acīs. Šefs nevēlas apmeklētājus. Varbūt viņš nedomā jūs? Vai viņš jūs gaida?

Negaida, Skarpeta bezrūpīgi saka. Šajā brīdī viņu nekas nepārsteidz. Viņš droši vien domā mani.

Nū! Man patiešām žēl. Brūss ir patiesi nokaunējies. Viņa vaigi kvēlo sārti. Kā ta' klājas, Pīt?

Kājas iepletis, Marīno atbalstās pret galdu. Viņa bikses nokarājas zemāk nekā parasti. Ja būtu kājām jādzenas kādam pakaļ, tad viņš droši vien pazaudētu bikses. Ir bijis labāk, Marīno attrauc. Tātad šefiņš, kas uzskata sevi pa lielu vīru, nelaiž mūs iekšā. Vai to tu mums saki, Brūs?

Tas pats džeks, Brūss apraujas. Kā vairums cilvēku, Brūss negribētu zaudēt savu darbu. Viņš valkā jauku prūšu zilu formas tērpu un

strādā skaistā ēkā. Labāk turēties pie tā, kas ir, pat ja viņš necieš doktoru Markusu.

Hm, Marīno saka, atkāpdamies no vadības pults. Riebjas sagādāt vilšanos mazajam šefiņam, bet mēs šā vai tā neesam šeit, lai tiktos ar viņu. Mums ir pierādījumi, ko nogādāt Trasoloģijas laboratorijās. Bet mani māc ziņkāre precīzi kādu pavēli tu saņēmi? Man tikai gribas zināt formulējumu.

Tas džeks, Brūss saka un papurina galvu, bet apraujas. Viņam patīk viņa darbs.

Būs jau labi, Skarpeta saka. Es visu sapratu skaidri un skaļi.

Paldies, ka darīji man zināmu. Priecājos, ka kāds pasaka.

Viņam vajadzēja pateikt jums. Brūss atkal apraujas, paraudzīdamies apkārt. Lai jūs zinātu, visi ārkārtīgi priecājas jūs redzēt, doktore Skarpeta.

Gandrīz visi. Viņa pasmaida. Tā nav problēma. Vai vari paziņot

Eisam, ka mēs esam šeit? Viņš mūs gaida, viņa piebilst, uzsvērdama vārdu "gaida".

J ā , kundze, Brūss saka, mazliet atdzīvodamies. Viņš paceļ telefona klausuli, uzgriež paralēlā telefona numuru un nodod ziņu.

Pāris minūšu Skarpeta un Marīno stāv pie lifta, gaidīdami to. Cilvēks var nostāvēt visu dienu, spiezdams pogu, bet tas neko nedos, ja vien šim cilvēkam nav maģiskās čipkartes vai ari liftu nenosūta kāds, kam čipkarte ir. Durvis atveras, un viņi iekāpj. Skarpeta nospiež pogu uz trešo stāvu. Viņai plecā karājas melnā nozieguma vietas piederumu soma.

Liekas, tas kuces dēls atlaidis tevi no darba, Marīno izsaka savas domas, lifta kabīnei viegli sasveroties, kad tā uzsāk savu īso augšupeju.

Tā liekas.

Tātad? Ko tu iesāksi? Tu nevari viņam ļaut izsprukt sveikā cauri. Viņš lūdzās, lai tu brauktu uz Ričmondu, un pēc tam izturas pret tevi kā pret sūdu. Es panāktu, lai viņu atlaiž.

Viņš pats kādu dienu panāks, ka viņu atlaiž. Man ir labākas lietas darāmas, viņa atteic, nerūsējoša tērauda durvīm atveroties uz Džuniusu Eisu, kas viņus sagaida baltā koridorā.

Džunius, paldies, Skarpeta saka, pasniegdama roku. Jauki tevi atkal satikt.

0, es priecājos par to, viņš saka, viegli uztraukts.

Viņš ir savāds vīrietis ar blāvām acīm. Eisa augšējās lūpas vidus saplūst ar smalku rētu, kas sniedzas līdz degunam, tipisks slikts lāpījums, ko viņa tik daudzas reizes agrāk redzējusi cilvēkiem, kas piedzimuši ar zaķa lūpu. Ja izskatu atmetam, viņš ir ari dīvains, un Skarpeta tā domāja jau pirms daudziem gadiem, kad viņi šad un tad sastapās laboratorijās. Tolaik viņa daudz nesarunājās ar viņu, bet lāgiem konsultēja par noteiktām lietām. Kad Skarpeta bija priekšniece, viņa bija jauka un izrādīja cieņu, ko no tiesas izjuta pret visiem laboratorijas darbiniekiem, tomēr nekad nebija pārāk draudzīga. Pavadot Eisu gājienā pa labirintu, ko veido balti gaiteņi un lieli stikla logi, kas ļauļ ieskatīties kriminālistu laboratorijās, viņa apzinās, ka tad, kad vēl "strādāja šeit, viņu uztvēra kā aukstu un biedējošu būtni. Priekšniecei izrādīja cieņu, bet mīlestību reti. Tas bija smagi, ārkārtīgi smagi, bet viņa ar to sadzīvoja, jo to prasīja amats. Tagad viņai ar to vairs nav jāsadzīvo.

Kā jums klājas, Džunius? viņa jautā. Saprotu, ka, pateicoties jums un Marīno, vakar PB bārā ilgi dega gaismas. Ceru, ka jūs pārāk daudz nestresojāt par šo neseno dīvainību atspoguļojuma pēdām. Ja kāds to var noskaidrot, tad tas esat jūs.

Eiss paskatās uz viņu ar neticīgu skatienu. Cerēsim, viņš apskurbis saka. Nu man jāsaka, es zinu, ka neesmu neko sajaucis. Man vienalga, ko citi saka. Es sasodīti labi zinu, ka nesajaucu.

J ū s esat beidzamais cilvēks, kas būtu kaut ko sajaucis, viņa saka.

Nu, paldies. Tas daudz nozīmē, ja dzirdu to no jums. Viņš paceļ čipkarti no aukliņas ap kaklu un pavicina gar sensoru uz sienas, un slēdzene noklikšķ. Viņš atver durvis. Ne jau man ir jāsaka, ko kas nozīmē, viņš piebilst, kad viņi ieiet Trasoloģijas sektorā. Bet es zinu, ka nesajaucu paraugu uzrakstus. Nekad neesmu sajaucis. Ne reizi. Vismaz ne reizi, kad es nebūtu tūlīt to uzķēris, un tiesas netika ne par mata tiesu gudrākas.

Es saprotu.

Vai jūs atceraties Kitu? Eiss jautā, it kā Kita atrastos tuvumā, bet viņas nav redzeslokā. Viņas šeit nav, apslimusi, starp citu. Es jums teikšu, puspasaulei ir gripa. Bet es zinu, ka viņa gribēja jūs satikt. Viņai būs žēl, ka nesastapa jūs.

Pasakiet viņai, ka man ari žēl, Skarpeta saka, kad viņi sasniedz garu, melnu galda virsmu Eisa darba zonā.

Lūk, ko teikšu, Marīno bilst. Vai tev te ir kāda klusa vietiņa ar telefonu?

Protams. Nodaļas priekšnieces kabinetā ap stūri. Viņa šodien ir tiesā. Laipni lūdzu, zinu, ka viņa neiebilstu.

Es jūs, mīlīši, atstāšu parotaļāties dubļos, Marīno saka, lēnām aiziedams viegli saliektām kājām kā kovbojs, kurš tikko atgriezies no garas, skarbas izjādes.

Eiss nosedz galda virsmas posmu ar tīru, baltu papīru, un Skarpeta atver savu melno somu un izņem augsnes paraugus. Eiss pievelk vēl vienu krēslu tā, lai viņa varētu tam sēdēt blakus pie mikroskopa, un pasniedz viņai izmeklēšanas cimdus. Pirmais no daudzajiem posmiem šajā procesā ir visvienkāršākais. Eiss paņem mazītiņu tērauda lāpstiņu, iegremdē to vienā no maisiņiem, mirkli paslauka sarkanā māla nogulsnes un smilšainos dubļus uz tīrās puses un noliek to uz mikroskopa platformas. Vērdamies lēcā, viņš noregulē fokusu un lēnām virza priekšmetstikliņu apkārt, kamēr Skarpeta skatās virsū, nespēdama neko saskatīt, izņemot sarkanīgu, mitru dubļu suslu uz stikla. Noņemot priekšmetstikliņu un novietojot uz balta papīra dvieļa, viņš izmanto to pašu metodi, lai sagatavotu vēl dažus priekšmetstikliņus.

Tikai bridi, kad viņi strādā pie otrā augsnes maisiņa, ko Skarpeta savākusi no ēkas nojaukšanas vietas, Eiss kaut ko atrod.

Ja es to neredzētu, tad neticētu, viņš saka, paceldams skatienu no binokulārā okulāra. Laipni lūdzu! Viņš atripina atpakaļ savu krēslu, dodams viņai vietu.

Skarpeta pievirzās tuvāk un skatās caur lēcu uz mikroskopiskajām smiltīm un citiem minerāliem, augu fragmentiem un kukaiņu gabaliņiem, un tabakas daļām un druskām tipiski augsnei netīrā stāvlaukumā un viņa redz vairākus metāla punktiņus, kas ir no daļēji matēta sudraba. Tas nav tipiski. Viņa lūkojas pēc spica instrumenta un aizsniedzamības robežās atrod vairākus. Viņa uzmanīgi manipulē ar metāliskajām skaidiņām, nošķirdama tās, un redz, ka uz šī priekšmetstikliņa ir tieši trīs skaidiņas. Tās visas ir nedaudz lielākas par lielākajiem kvarca vai akmens, vai citu būvgružu graudiņiem. Divas ir sarkanas, un viena balta. Pavirzot volframa uzgali vēl mazliet, viņa atklāj vēl vienu atradumu, kas saista viņas interesi. Šo viņa atpazīst ātri, bet nesteidzas to teikt. Viņa grib būt pārliecināta.

Tā ir aptuveni mazākās krāsas skaidiņas lielumā, pelēcīgi dzeltenīga, ar īpatnēju formu, kas nav ne minerāls, ne mākslīgi radīts. Patiesībā šī kripatiņa izskatās pēc aizvēsturiska putna ar āmura formas galvu, aci, šauru kaklu un sīpolformas ķermeni.

Plakanas lamella kārtas. Tās izskatās kā koncentriski apļi un ir kaula slānis kā koka gredzens, viņa saka, nedaudz pavirzīdama daļiņu. Un canaliculi rievas un kanāli. Tie robi, ko mēs redzam haversa kanālos vai canaliculi, ir, kur bija sīkie asinsvadi. Noliec to zem polskopa, un mums vajadzētu ieraudzīt nelīdzenu, viļņainu, vēdeklim līdzīgu paplašinājumu. Domāju, ka tas var izrādīties kalcija fosfāts. Citiem vārdiem, šie ir kaulu putekļi. Nevaru apgalvot, ka esmu pārsteigta, ņemot vērā kontekstu. Tajā vecajā ēkā noteikti ir bijis pārpārēm kaulu putekļu.

Lai esmu nolādēts, laimīgi saka Eiss. Es te juku prātā. To pašu nolāpīto lietu es atradu Slimās Meitenes gadījumā, Polsonu gadījumā, jo mēs esam uz tās pašas nošu lapas. Neiebilstat, ja es paskatīšos?

Viņa atripina atpakaļ savu krēslu, atvieglota, bet tikpat apjukusi kā iepriekš. Krāsas skaidiņām un kaula putekļiem būtu jēga traktorista gadījumā, bet ne Džilijas Polsones nāvē. Kā var būt tā, ka tāda paša tipa mikroskopiskās atspoguļojuma pēdas bija izņemtas no Džilijas mutes.

Tas pats nolādētais draņķis, Eiss bilst ar pārliecību. Ļaujiet paņemt Slimās Meitenes priekšmetstikliņus un parādīt jums. Jūs tam neticēsiet. Viņš paņem no kaudzes uz sava galda biezu aploksni, noloba līmlenti un izņem priekšmetstikliņu kartona failu. Turu viņas lietu pa rokai, jo esmu uz to skatījies tik daudzas reizes, ticiet man.

Viņš noliek priekšmetstikliņu uz platformas. Sarkanas, baltas un zilas krāsas daļiņas, dažas pielipušas metāla skaidiņām, dažas nav. Viņš pagroza priekšmetstikliņu un fokusē to. Krāsa ir vienā slānī, vismaz epoksīda pārklājums, un tā varētu būt modificēta. Tas nozīmē, lai kāds ari ir priekšmets, tas varētu sākumā būt bijis balts, un vēlāk papildus pievienota krāsa, īpaši sarkanā, baltā un zilā. Paskatieties!

Eiss ir rūpīgi izņēmis visas daļiņas no tā, kas viņam ir iesniegts Polsonu lietā, un uz priekšmetstikliņa ir tikai sarkanas, baltas un zilas krāsas skaidiņas. Tās izskatās lielas un spožas kā bērnu spēļu klucīši, tikai neregulāras formas. Dažas no tām ir pielipušas matētajam sudraba metālam, un dažas izskatās tikai kā krāsa. Krāsas tonis un struktūra izskatās identiska tam, ko viņa tikko redzēja, skatoties uz augsnes paraugu, un viņas augošā neticība ir ceļā uz pamirumu. Viņa nespēj domāt. Viņas prāta spējas palēninās kā dators, kam beidzas atmiņa.

Viņa gluži vienkārši nespēj atrast loģisku saistību.

Šeit ir citas daļiņas, ko jūs saucat par kaulu putekļiem. Viņš aizvāc priekšmetstikliņu un nomaina to pret citu.

Un tas bija uz viņas uztriepēm? Viņa grib būt droša, jo tam ir grūti noticēt.

Nav šaubu. Jūs uz tiem skatāties.

Tie paši sasodītie putekļi.

Padomājiet, cik daudz tādu putekļu ir. Vairāk tādu putekļu nekā zvaigžņu kosmosā, ja jūs sāktu tur uzkasīt visus dubļus, Eiss saka.

Dažas daļiņas izskatās vecas un ir dabiskas atslāņošanās vai eksfoliācijas produkts, sākot sadalīties periostam, Skarpeta saka. Redzat, cik noapaļotas un pakāpeniski plānākas ir kļuvušas maliņas? Es sagaidu šādus putekļus no skeleta pārpalikumiem, izraktiem vai no meža pārnestiem, vai citādiem kauliem. Netraumētiem kauliem būs netraumēti putekļi. Bet daži no šiem, viņa nošķir kaulu putekļu daļiņas, kas ir robainas un saplaisājušas un dažus toņus gaišākas, man izskatās pulverizēti.

Viņš pieliecas, lai pats apskatītos, tad atvirzās, un viņa ielūkojas lēcā.

Patiesībā, es domāju, ka, lūk, šī daļiņa ir dedzināta. Ievērojāt, cik tā ir smalka? Es redzu mazu, melnganu malu. Tā izskatās karbonizēta, degusi. Varu derēt, ja es pieliktu pirkstu šai daļiņai, tā droši vien pieliptu pie manas eļļainās ādas, bet parasts sabirzis kauls nepieliptu,

viņa ir ieintriģēta. Es domāju, daudz no tā, uz ko mēs skatāmies, nāk no pelniem. Viņa palūkojas spilgtajā gaismas aplī uz zilganbalto, robaino daļiņu ar tās karbonizēto maliņu. Tā izskatās krītaina un lauzta, bet ne obligāti karstuma lauzta. Es nezinu. Man nekad nav bijis iemesla pievērst uzmanību kaulu putekļiem, pavisam noteikti ne sadegušu kaulu putekļiem. Sākotnējā analīze parādīs. Degušiem kauliem būtu jābūt atšķirīgam kalcija līmenim, lielākam fosfora līmenim, viņa skaidro, nepakustinot acis no binokulāra lēcām. Un, starp citu, es varētu sagaidīt pelnu putekļus vecās ēkas gruvešos un dubļos, jo tur bija krematorijas krāsns. Dievs vien zina, cik gadu desmitu laikā tur tika kremēti līķi. Bet es esmu mazliet neizpratnē, kāpēc gružos no šīs augsnes, kuru es atnesu, ir atrodami kaulu putekļi. Es savācu augsni no ietves pie sētas durvīm. Viņi vēl nav sākuši nojaukt ēkas aizmugurējo daļu un izrakņāt sētas puses stāvlaukumu. Anatomijas nodaļai vēl būtu jābūt pilnībā neskartai. Atceraties vecās ēkas sētas durvis?

Protams, atceros.

Lūk, tur tas bija. Kāpēc gan lai pelnu putekļi atrastos stāvlaukumā, stāvvietas virspusē? Ja vien tie netika iznesti no ēkas?

J ū s sakāt, ka kāds iegājis Anatomijas nodaļā un tad iznesis tos ārā stāvvietā?

Es nezinu. Iespējams. Bet liekas, Vitbija asiņainā seja droši vien atradās uz ielas seguma, dubļaina, netīra ielas seguma, un šīs atspoguļojuma pēdas pielipa viņa brūcei un asinīm uz sejas.

Atgriezīsimies atpakaļ pie saplaisājušajiem kaulu putekļiem,

Eiss samulsis saka. Tātad jums ir sadedzis kauls, un kā tad tas sadrūp, ja ne karstumā?

Kā jau teicu, es nezinu, kā ir patiesībā, bet pelnu putekļi, sajaukti ar zemi uz ielas seguma un, iespējams, traktora un mašīnu pārbraukti un pat cilvēku nostaigāti. Vai šādai kustībai pakļauti kaulu putekļi varētu izskatīties traumēti? Es vienkārši nezinu atbildi.

Bet kāda velna pēc kremētu kaulu putekļi būtu atrodami Slimās Meitenes gadījumā? Eiss jautā.

Taisnība. Viņa cenšas apskaidrot galvu un sakārtot domas.

Taisnība. Šis paraugs nav no Vitbija lietas. Šie degušie, saplaisājušie putekļi nav no viņa lietas. Es skatos uz viņas atspoguļojumiem.

Pelnu putekļi Slimās Meitenes mutē? Svētā Dievmāte! Es to nevaru izskaidrot. Pavisam noteikti nevaru. Jūs varat?

Man nav ne jausmas, kāpēc kaulu putekļi vispār parādījās viņas gadījumā, Skarpeta atteic. Ko vēl jūs esat atradis? Es sapratu, ka no Džilijas Polsones mājas tika atnesta virkne lietu.

Tikai mantas no viņas gultas. Mēs ar Kitu desmit stundas pavadījām paraugu telpā, un pēc tam es pavadīju pusi savas dzīves, izlasīdams vates šķiedras, jo doktoram Markusam ir vājība pret vates tamponiem.

Droši vien viņam ir Q-tip akcijas, Eiss gaužas. Protams, DNS ari pie-lika roku gultas veļai.

Es to zinu, Skarpeta saka. Viņi meklēja elpceļu epitēliju un atrada to.

Mēs uz palagiem atradām ari matus krāsotus, melnus matus. Es zinu, ka Kita saskaitusies to dēļ.

Pieņemu, tie ir cilvēka mati. DNS?

J ā , cilvēka. Tie ir aizsūtīti uz Bodefor mito.

Kā ar dzīvnieka spalvām? Kā ar suņa spalvām?

Nav, viņš atbild.

Ne uz gultas veļas, ne pidžamas, ne uz kā cita, ko viņi atnesa no viņas mājas?

Nē. Kā ar putekļiem no autopsiju zāģa? viņš saka, pārņemts ar kaulu putekļiem. Tie arī varēja būt jūsu vecajā ēkā.

Nekas, ko es redzu, pēc tā neizskatās. Viņa atgāžas krēslā un paskatās uz Eisu. Putekļi no zāģa būtu smalkas granulas, sajauktas ar gabaliņiem, un varētu atrast ari metāla daļiņas no asmens.

Labi. Vai varam parunāt par ko tādu, ko es patiešām zinu, pirms man galva nav pārplīsusi?

Lūdzu, viņa saka.

Paldies. Ak kungs! Jāatzīst, jūs esat kaulu eksperts. Viņš atliek atpakaļ vairākus priekšmetstikliņus Džilijas Polsones mapē. Bet es toties zinu par krāsu. Gan Slimās Meitenes gadījumā, gan Traktorista gadījumā nav virsslāņa, grunts pēdu pazīmju, tādēļ mēs zinām, ka tā nav autokrāsa. Un apakšējās metāla daļiņas nepielīp magnētam, tādēļ ka tās nav no dzelzs. Es vienu dienu pamēģināju, un, ķeroties vērsim pie ragiem, jāsaka, runa ir par alumīniju.

Kaut kāds alumīnija priekšmets, nokrāsots ar sarkanu, baltu un zilu emalju, Skarpeta skaļi domā. Sajaukts ar kaulu putekļiem.

Padodos, Eiss saka.

Šobrīd es tāpat, viņa atteic.

Cilvēka kaulu putekļi?

J a tie nav svaigi, tad mēs to neuzzināsim.

Cik svaigiem tiem jābūt?

Maksimums dažus gadus, nevis desmitus, viņa atteic. Mēs varam paņemt pirkstu nospiedumus un dabūt STR un mitohondriju, tas nav grūti, ja vien paraugs nav pārāk vecs vai sliktā stāvoklī. DNS kvalitāte ir pretstatā kvantitātei, bet, ja man būtu jāsader, es domāju, veiksme mums ir uzgriezusi muguru. Pirmām kārtām ar pelniem varam pilnībā aizmirst par DNS. Runājot par nesadegušajiem kauliem, tad es precīzi nezinu, kāpēc, bet tie man liekas veci. Tie izskatās saēsti un veci.

Nu jūs varat aizsūtīt šos nesadedzinātos putekļus uz Pareģotāju laboratorijām mitohondriju pārbaudei vai pat ļaut viņiem izmēģināt genoskopiju, bet ar tik mazu paraugu tās būtu mocības. Vai gribam mocīties, zinot, ka tāpat varam neko neiegūt?

DNS nav mana apakšnodaļa. Ja būtu, tad mans budžets būtu sasodīti daudz lielāks.

Sā vai tā tas nav mans lēmums, viņa saka, pieceldamās no krēsla. Domāju, ja būtu, tad es balsotu par pierādījumu viengabalainības saglabāšanu, gadījumā, ja mums tos ievajadzētos vēlāk. Svarīgi ir tas, ka kaulu putekļi ir parādījušies divos nāves gadījumos, kam nevajadzētu būt pat attāli saistītiem.

Tas noteikti ir būtiski.

Es jums ļaušu nodot priecīgās vēstis doktoram Markusam, viņa saka.

Viņš mīl manus e-pastus. Es viņam aizsūtīšu vēl vienu, Eiss

atteic. Kaut es varētu jums pavēstīt ko priecīgu, doktore Skarpeta. Bet fakts ir tāds, ka visi šie zemes maisiņi prasīs man zināmu laiku. Dienas. Es tos izlikšu uz stikla, labi izžāvēšu, tad izsijāšu atsevišķās daļās, un tā ir gatavā ķēpa, jo tev jādauza nolāpītie sieti pa galdu katru otro minūti, lai tos izkāstu, un es esmu padevies diedelēt daļiņu separatorus ar automātiskiem šeikeriem, jo tie var izmaksāt līdz pat sešiem taukšķiem, tā ka aizmirstiet to. Žāvēšana un sijāšana aizņems pāris dienu, turklāt te esmu tikai es, es pats un mikroskops, tad SEM un tas, ko pārbaudām.

Starp citu, vai esmu jums kādreiz iedevis kādu no saviem paštaisītajiem rīkiem? Šeit tie ir sirsnīgi pazīstami kā Eisa Bakstāmie.

Viņš sameklē vairākus bakstāmos uz sava galda un izšķiras par vienu, lēnām to grozīdams uz vienu un otru pusi, lai pārliecinātos, vai volframs nav saliecies un nav jāuzasina. Lepni pacēlis, ar krāšņu žestu viņš to pasniedz Skarpetai, it kā dotu viņai garkātainu rozi.

Tas ir ļoti jauki no jums, Džunius, viņa saka. Liels paldies. Nē. Jūs nekad neesat nevienu šādu riku man devis.

40

Nespēdama uz problēmu paraudzīties ne no viena leņķa, kas sniegtu kādu skaidrību, Skarpeta pārstāj domāt par krāsoto alumīniju un kaulu putekļiem. Viņa saprot, ka novedīs sevi līdz pilnīgam spēku izsīkumam, ja turpinās lauzīt galvu par sarkanās, baltās un zilās krāsas skaidiņām un iespējamām cilvēku kaulu daļiņām, kas ir mazākas par kaķa blaugznām.

Agrā pēcpusdiena ir pelēka, un gaiss ir tik smags, ka draud sabrukt kā lietū izmirkuši griesti. Viņa un Marīno izkāpj no SUV un klusi aiztaisa durvis. Viņa sāk zaudēt ticību, kad neredz iedegtas gaismas ķieģeļu mājā ar apsūnojušo, zilpelēko jumtu otrpus Polsonu iekšpagalma sētai.

Esi pārliecināts, ka viņš te būs? Skarpeta jautā.

Viņš teica, ka būs. Es zinu, kur ir atslēga. Viņš man pateica, tādēļ acīmredzami viņam nerūp, ka mēs to zinām.

Mēs neielauzīsimies, ja to tu ierosini, viņa saka, skatīdamās lejā uz saplaisājušo celiņu, kas ved uz alumīnija durvīm un koka durvīm aiz tām, un tumšajiem logiem otrā pusē. Mājiņa ir maza un veca, un tai piemīt skumjā aizlaistības seja. To ir pārņēmušas nekaunīgās magnolijas, durstīgi krūmi, kas vairākus gadus nav apgraizīti, un priedes, kas ir tik garas un bagātīgas, ka slāņiem piekaisījušas savas adatas un čiekurus, kuri aiztur rensteles un noslāpē to, kas atlicis no zālāja.

Neko es neierosinu, Marīno atteic, paraudzīdamies augšup un lejup uz kluso ieliņu. Tikai darīju tev zināmu, ka viņš man pateica, kur atrodas atslēga, un sacīja, ka te nav signalizācijas. Tu pasaki, kāpēc viņš man to pateica.

Tam nav nozīmes, viņa saka, bet zina, ka ir nozīme. Skarpeta jau zina, kas viņus sagaida.

Nekustamā īpašuma aģents nevēlas būt traucēts vai ari negrib iesaistīties, tādēļ parūpējās, lai viņi varētu iet un apskatīt māju bez viņa pavadības. Pakārusi plecā melno neilona somu, kas bez augsnes maisiņiem, kuri tagad kaltējas Trasoloģijas laboratorijā, ir kļuvusi ievērojami vieglāka, viņa iebāž rokas mēteļa kabatā.

Es vismaz ieskatīšos logos. Kājas nedaudz iepletis, Marīno lēnām aiziet pa celiņu, skatīdamies, kur liek soli. Tu nāc vai paliec pie mašīnas? viņš jautā, nepagriezdamies atpakaļ.

Tas mazumiņš, ko viņi zina, sākas ar pilsētas izziņām, ar ko Marīno pietika, lai sadzītu pēdas nekustamā īpašuma aģentam, kurš acīmredzami nebija rādījis šo māju vairāk nekā gadu un kuram galīgi nospļauties par to. īpašniece ir sieviete, vārdā Bernīsa Taula. Viņa dzīvo Dienvidkarolīnā un negrasās izdot ne peniju, lai savestu šo īpašumu kārtībā vai pietiekami nolaistu cenu, lai pārdošanu padarītu kaut cik iespējamu.

Saskaņā ar nekustamā īpašuma aģenta teikto māja tiek izmantota vienīgi tad, kad Taulas kundze ļauj tajā apmesties viesiem, un neviens nezina, cik bieži tas notiek un vai vispār notiek. Ričmondas policija nav pārbaudījusi māju un tās vēsturi visu šo praktisko apsvērumu dēļ, jo tā nav apdzīvota un tādējādi nav saistīta ar Džilijas Polsones lietu. FIB nebija intereses par pussagruvušo Taulas mītni šo pašu iemeslu dēļ.

Marīno un Skarpeta interesējas par māju tāpēc, ka vardarbīgā nāvē it visam būtu jābūt interešu lokā.

Skarpeta iet mājas virzienā. Betons zem viņas kājām ir slidens no lietus radītās, plānās gļotu kārtiņas, un, ja tā būtu viņas taciņa, viņa būtu to noberzusi ar balinātāju, Skarpeta nodomā, pienākdama pie Marīno. Viņš stāv uz mazas, slīpas terases un, plaukstas saliecis pie acīm, lūkojas pa logu.

J a mēs grasāmies klejot pa svešu īpašumu, tad tikpat labi varam pastrādāt ari nākamo noziegumu, viņa saka. Kur ir atslēga?

Tajā puķupodā zem krūma. Viņš paskatās uz milzīgu, nekoptu buksi un dubļainu puķupodu, kas zem krūma ir tik tikko redzams.

Atslēga ir zem tā.

Viņa nokāpj no terases, iebāž rokas starp zariem un ierauga, ka podā ir vairāki centimetri zaļa lietusūdens, kas smird kā purva rāva. Viņa pārvieto podu un atrod plakanu, ar zemi un zirnekļtīkliem noklātu alumīnija folijas kvadrātu. Iekšā ir ielikta kā vecs penijs apsūbējusi vara atslēga. Jau labu laiku neviens nav pieskāries šai atslēgai, vismaz mēnesi, varbūt vēl ilgāk, viņa nodomā un uz terases iedod to Marīno, jo nevēlas būt tā, kas atslēdz māju.

Durvis čīkstēdamas attaisās, jūtama pelējuma smaka. Iekšā ir auksti, un tad viņa iedomājas, ka saož cigārus. Marīno satausta gaismas slēdzi, atrod un uzsit pa to uz augšu un leju, bet nekas nenotiek.

Ņem. Skarpeta pasniedz viņam kokvilnas cimdu pāri. Gadījās, ka man ir tavs izmērs.

Hm. Viņš iebāž savas milzīgās rokas cimdos, un ari viņa uzvelk cimdus.

Uz galda pie loga ir lampa, un viņai izdodas to ieslēgt. Vismaz elektrība nav atslēgta, viņa saka. Interesanti, vai ir telefons. Viņa noceļ no veca, melna retro telefona klausuli un pieliek to pie auss, bet signālu nedzird. Telefona nav, viņa saka. Visu laiku liekas, ka saožu vecus cigāru smēķus.

Nu strāva jāsaglabā, citādi caurules sasals, Marino saka, ostīdams un skatīdamies apkārt. Viesistaba izskatās maza. Es nesaožu cigārus, tikai putekļus un pelējumu. Bet tu jau vienmēr esi spējusi saost mēslus, ko es nejūtu.

Skarpeta stāv lampas atblāzmā, lūkodamās pāri uz mazu, tumšu istabiņu pie puķaina, polsterēta dīvana zem loga un zila karalienes

Annas laikmeta krēsla stūri. Uz tumša koka kafijas galdiņa ir sakrauta žurnālu grēda, viņa dodas to virzienā un sāk tos cilāt, lai noskaidrotu, kas tie ir par žurnāliem. Šo nu es nebiju gaidījusi, viņa saka, skatīdamās uz Variety eksemplāru.

Ko? Marīno pienāk tuvāk un raugās uz melnbalto nedēļas izdevumu.

Izklaides industrijas ražošanas izdevums, Skarpeta saka. Dīvaini. Iepriekšējā gada novembris, viņa izlasa datumu uz tā. Bet joprojām ļoti savādi. Interesanti, vai Taulai ir saistība ar kinoindustriju?

Varbūt viņa ir tikai ķerta uz kinozvaigznēm tāpat kā pārējā puspasaule. Marīno nav pārāk ieinteresēts.

Pārējā puspasaule lasa Entertainment Weekly un tamlīdzīgus izdevumus. Nevis Variety. Šis paredzēts rūdītiem eksemplāriem, viņa saka, paceldama vēl vairākus žurnālus. Hollywood Reporter, Variety, Variety,

Hollywood Reporter , pāris gadu veci izdevumi. Pēdējo sešu mēnešu šeit nav. Varbūt abonēšana beidzās. Norādīta Edītes Arnetas adrese šī adrese. Vai viņas vārds tev kaut ko izsaka?

Ne-e.

Vai nekustamā īpašuma aģents teica, kas šeit kādreiz dzīvoja? Vai tā bija Taula?

Viņš neteica. Man radās iespaids, ka tā bija Taula.

Varbūt mums nevajadzētu paļauties uz iespaidiem. Varbūt jāpiezvana viņam. Viņa attaisa melnās somas rāvējslēdzēju un izvelk smagu plastmasas atkritumu maisu, skaļi izpurina un iemet tajā Variety un The Hollywood Reporter eksemplārus.

Tu tos ņem? Marīno stāv durvīs ar muguru pret viņu. Kāpēc?

Nekaitēs pārbaudīt pirkstu nospiedumus uz tiem.

Zādzība, viņš saka, atšķirdams avīzi un izlasīdams numuru uz tā. Ieiešana svešā īpašumā, durvju uzlaušana un ieiešana mājā. Tikpat labi varam ari zagt, viņa saka.

J a izrādīsies, ka tas kaut kas ir, mums nebūs ordera. Viņš nedaudz ķircina viņu.

Gribi, lai es tos nolieku atpakaļ? viņa jautā.

Marīno stāv durvīs un rausta plecus. Mēs kaut ko izgudrosim, es zinu, kur ir atslēga. Ielavīšos un nolikšu tos atpakaļ, un pēc tam dabūsim orderi. Esmu tā darījis.

Es par to publiski nerunātu, viņa izsaka savas domas, atstādama maisu ar žurnāliem uz putekļainās cietkoksnes grīdas un pavirzīdamās pie mazā galdiņa pa kreisi no dīvāna un vēlreiz iedomādamās, ka saož cigārus.

Publiski es par daudzām lietām nerunāju, viņš atteic, ievadīdams numuru savā mobilajā telefonā.

Turklāt šī nav tava jurisdikcija. Tu nevari dabūt orderi.

Neuztraucies. Esmu draugos ar Brauningu. Gaidīdams, kad pacels klausuli, Marīno novēršas, un pēc viņa toņa Skarpeta var pateikt, ka viņš ir sazvanījis balss pastu, sakot: Sveiks, Džim, te Marīno. Gribēju zināt, kas beidzamais dzīvojis šajā mājā. Varbūt Edīte Arneta?

Lūdzu, piezvani man, cik ātri vien iespējams. Viņš nosauc savu telefona numuru. Hm, viņš saka Skarpetai. Vecajam Džimbo nav nekāda nodoma satikt mūs šeit. Vai tu viņam vari to pārmest? Kas par zaņķi!

Nudien zaņķis, Skarpeta saka, attaisīdama atvilktni mazajā galdiņā dīvānam kreisajā pusē. Tā ir pilna ar monētām. Bet es neesmu pārliecināta, kāpēc viņš neatbrauca. Tātad tu esi draugos ar detektīvu Brauningu. Citudien tu baidījies, ka viņš tevi varētu arestēt.

Tas bija citudien. Marīno iesoļo tumšajā gaitenī. Viņš ir normāls vecis. Neuztraucies. Ja man vajadzēs orderi, es to dabūšu. Izbaudi lasīšanu par Holivudu. Kur, ellē, te ir gaisma?

Kādi piecdesmit dolāri divdesmit piecu centu monētās. Monētas viegli klikšķ, kad Skarpeta iegremdē pirkstus atvilktnē. Tikai divdesmit piecu centu monētas. Ne centu, ne piecu centu, ne desmit centu monētas. Par ko šeit var maksāt ar divdesmit pieciniekiem? Par avīzēm?

Piecdesmit centus par Miskastziņotāju, viņš paironizē par vietējo avīzi Times-Dispatch. Vēl vakar tādu nopirku automātā pie viesnīcas, un tā man izmaksāja divus divdesmitpieciniekus. Divreiz vairāk par The Washington Post.

Tas ir neparasti, ka nauda atstāta vietā, kur neviens nedzīvo, Skarpeta saka, aiztaisīdama atvilktni.

Gaiteņa gaisma ir izslēgta, bet viņa seko Marīno uz virtuvi. Viņai uzreiz dīvaini liekas tas, ka izlietne ir pilna ar netīriem traukiem; atdzisušie tauki un pelējums izraisa riebumu. Viņa attaisa ledusskapi un arvien vairāk ir pārliecināta, ka mājā ne pārāk sen kāds ir uzturējies.

Plauktos stāv apelsīnu sulas un sojas piena pakas, kam derīguma termiņš beidzas šī mēneša beigās, un datumi uz gaļas saldētavā liecina, ka tā nopirkta pirms kādām trim nedēļām. Jo vairāk pārtikas viņa atrod plauktos un pieliekamajā, jo vairāk viņa uztraucas, intuīcijai reaģējot ātrāk par saprātu. Aizgājusi uz gaiteņa galu, viņa sāk izlūkot guļamistabu mājas galā un saož cigārus. Viņa ir par to pārliecināta, un viņas adrenalīns joņo.

Divguļamā gulta ir apsegta ar lētu, tumši zilu pārklāju, un, kad viņa pavelk to nost, tad redz, ka gultas veļa zem tā ir sakrunkota, notraipīta un nokaisīta ar īsiem matiem. Daži mati ir sarkani, iespējams, tie ir galvas mati, un citi ir tumšāki un cirtaināki, un droši vien tas ir kaunuma apmatojums. Viņa ierauga sakaltušus traipus, un viņai ir aizdomas, ka zina, kas šie ir par traipiem. Gulta atrodas pretī logam, un no tās var redzēt pāri koka sētai. Viņa redz Polsonu māju, viņa var redzēt tumšo logu, kas bija Džilijas istabas logs. Uz galda pie gultas stāv visnotaļ tīrs, melni dzeltens keramikas Kohiba pelnutrauks. Uz mēbelēm ir vairāk putekļu nekā pelnutraukā.

Skarpeta dara to, kas jādara, un, pārmeklējot skapi un ikvienu kumodes atvilktni istabā, nemana, kā paiet laiks un mainās ēnas, un lietus sitas pa jumtu, un atrod nokaltušu, sarkanu rozi celofāna iesaiņojumā; no modes izgājušas, notašķītas un aizpogātas un uz stieples pakaramajiem akurāti sakārtotas vīriešu žaketes, jakas un uzvalkus; grēdās rūpīgi salocītas vīriešu bikses un kreklus tumšās krāsās; vīriešu apakšveļu un zeķes vecas un lētas; un neskaitāmus apdilušus, baltus kabatlakatus salocītus nevainojamos taisnstūros.

Pēc tam viņa sēž uz grīdas, vilkdama no gultas apakšas kartona kastes, atvērdama tās un pārskatīdama kaudzes vecu publikāciju par apbedīšanas prasmi un lērumu ikmēneša žurnālu apbedīšanas iestāžu direktoriem ar zārku un apbedīšanas apģērbu, un kremēšanas urnu, un iebalzamēšanas piederumu fotogrāfijām. Žurnāli ir vismaz astoņus gadus veci. Līdz šim viņa ir aplūkojusi katru no tiem. Adrešu uzlīmes bija noplēstas, un šur un tur pāri bija palikuši tikai daži burti un daļa no indeksa, bet vairāk nekā. Ar to nepietika, lai noskaidrotu to, ko viņa grib uzzināt. Viņa pārskata vienu kasti pēc otras, aplūkodama katru žurnālu, cerot uz neskartu adreses uzlīmi, un beidzot dažas uziet tikai dažas pašā kastes dibenā. Viņa izlasa uzlīmi un sēž uz grīdas, urbdamās tajā un prātodama, vai ir apjukusi vai varbūt tur ir loģisks izskaidrojums, un visu laiku viņa sauc Marīno. Piecēlusies kājās, Skarpeta sauc viņa vārdu un lūkojas uz žurnālu ar sacīkšu mašīnas formas zārku uz vāka.

Marīno! Kur tu esi? Viņa iziet gaitenī skatīdamās un klausīdamās. Sasodīts, viņa murmina, aši iedama pa gaiteni. Kur, ellē, tu aizgāji? Marīno?

Viņš ir uz lieveņa un runā pa mobilo telefonu, un, kad viņa acis sastopas ar viņas skatienu, viņš arī kaut zina, un viņa paceļ žurnālu, turēdama tuvu pie viņa sejas. Jā-a. Mēs te būsim, viņš saka telefonā. Man ir sajūta, ka mēs te būsim visu nakti.

Viņš beidz sarunu, un viņa acīs ir tas pats nomāktais skatiens, ko Skarpeta jau agrāk ir redzējusi, kad viņš saož medījumu un tas viņam jāatrod. Vienalga kas, bet tas viņam jāatrod. Viņš paņem žurnālu un klusībā to izpēta. Braunings ir ceļā, pēc tam viņš saka Skarpetai.

Šobrīd viņš ir pie tiesneša, saņem orderi. Viņš apgriež žurnālu otrādi

un paskatās uz adreses uzlīmi uz tā aizmugurējā vāka. Velns, viņš saka. Jēziņ, viņš saka. Tavs vecais birojs. Jēziņ.

Es nezinu, ko tas nozīmē, viņa atteic, klusam un aukstam lietum pakšķinot pa veco zilganpelēko jumtu. Ja vien tas nav mans kādreizējais darbinieks.

Vai ari kāds, kurš pazīst kādu tavu kādreizējo darbinieku. Tā ir GMEB. Viņš vēlreiz pārbauda. Jā-a, ir. Nevis laboratorijas. 1996. gada jūnijs. Pavisam noteikti, kad tu tur biji, nudien. Tātad birojs abonēja šo. Viņš iziet no viesistabas, pieiedams cieši klāt lampai uz galda, un izšķirsta žurnālu. Tad tev jāzina, kas to saņēma.

Es nekad neesmu apstiprinājusi šī vai tamlīdzīga žurnāla abonēšanu, viņa atteic. Ne jau apbedīšanas biroju žurnālu. Nekad. Kādam vai nu nebija manas atļaujas, vai ari viņš abonēja sev.

Ir kāda ideja, kurš tas varēja būt? Marīno noliek žurnālu zem lampas uz putekļainā galda.

Viņa iedomājas jauno, kluso vīrieti, kurš strādāja Anatomijas nodaļā, kautrīgu, jaunu vīrieti ar sarkaniem matiem, kurš aizgāja darba nespējas dēļ. Kopš viņa aiziešanas Skarpeta nekad nebija domājusi par viņu, iespējams, ne reizes. Nebija iemesla domāt par viņu.

Man ir ideja, viņa nelaimīgi atbild. Viņa vārds ir Edgars Alans Pougs.

41

Laškrāsas savrupnamā neviena nav, un viņš aptver vilšanās pilno patiesību, ka viņa plāni ir sabojāti. Tie droši vien ir sabojāti, citādi viņš pamanītu kaut kādu aktivitāti ap savrupnamu vai pierādījumu par iepriekšēju aktivitāti, tādu kā nozieguma vietas lenti, vai viņš par to būtu dzirdējis ziņās, bet, braucot lēnām garām Lielās Zivs mājai, pastkastīte izskatās nevainojami. Mazais metāla karodziņš ir nolaists, un nav nekādu pazīmju, ka kāds būtu mājās.

Viņš izbrauc cauri kvartālam atpakaļ uz A1A autostrādi un nespēj atturēties vēlreiz apmest vienu apli, domājot par pastkastītes karodziņu.

Kad viņš ielika Lielo Apelsīnu pastkastītē, karodziņš bija pacelts, viņš ir visnotaļ pārliecināts par to. Taču viņa trauksmainajā prātā ienāk doma, ka hlora bumba joprojām varētu atrasties pastkastītē, uzpūtusies no gāzēm un gatava eksplodēt. Kas ir, ja tā? Viņam tas jāzina. Viņš neēdīs un negulēs, kamēr neuzzinās, un dziļi iekšienē lokās niknums un šis niknums ir tik pazīstams un klātesošs kā viņa īsā elpa. Tieši blakus A1A lielceļam uz Beidraivas atrodas baltu, vienstāvīgu dzīvokļu māju rinda, un viņš iebrauc stāvvietā un izkāpj no savas baltās mašīnas. Pougs sāk soļot, un melnās parūkas sapinkojušās, garās cirtas noslīd uz acīm, viņš tās atbīda atpakaļ un dodas lejup pretī rietošajai saulei.

Dažbrīd viņš saož parūkas smaržu. Parasti tas notiek tad, kad viņš ir aizņemts vai domā par kaut ko, tad smaka ielien degunā, un to ir grūti raksturot. Vienīgais, kas nāk prātā, ir plastmasas smaka, un viņš ir neizpratnē par to, jo parūka ir izgatavota no cilvēka matiem, nevis sintētiska, un tai nevajadzētu smaržot pēc plastmasas jaunas plastmasas, ja vien tas, ko viņš patiesībā saož, nav kaut kādas ķimikālijas, ar ko parūku apstrādāja, to izgatavojot. Palmu zari plandās pret krēslainajām debesīm, un, saulei rietot, mākoņu gaistošo strēļu malas kvēlo blāvi oranžas. Viņš iet pa ietvi, ievērodams plaisas un zāli dīgstam starp tām. Viņš uzmanās neskatīties uz lieliskajiem namiem, kam paiet garām, jo cilvēki tādā apkaimē pārlieku baidās no noziedzības un vērīgi uzmana svešiniekus.

Tieši pirms laškrāsas savrupnama viņš paiet garām lielai, baltai mājai, kas četrstūra formā izceļas uz saulrieta, un viņš prāto par dāmu tajā. Viņš to ir redzējis trīs reizes, un viņa ir pelnījusi, lai tiktu iznīcināta. Reiz vēlu vakarā, atrodoties uz dambja aiz laškrāsas savrupnama, Pougs redzēja viņu trešā stāva guļamistabas logā. Žalūzijas bija paceltas, un viņš varēja saskatīt gultu un citas mēbeles, un milzīgu plakanā ekrāna televizoru, kas bija ieslēgts, un skrejošu cilvēku attēlus, un tad ekrānā ātri pazibēja pakaļdzīšanās ar motociklu. Viņa kaila stāvēja, piespiedusies pie loga, krūtis groteski pieplacinājusi stiklam, aizskāra stiklu ar mēli un kustējās pretīgi vaļīgi. Sākumā Pougs satraucās, ka dāma varbūt viņu redz uz dambja, taču, rādot savu priekšnesumu naksnīgajiem laiviniekiem un Krasta apsardzei līcīša otrā pusē, viņa izskatījās pa pusei aizmigusi. Pougs gribētu uzzināt viņas vārdu.

Viņš prāto, vai dāma atstāj savas sētas durvis neaizslēgtas un signalizāciju neieslēgtu, izejot ārā pie baseina, vai aizmirst, ieejot atpakaļ mājā. Viņš nekad viņu nav redzējis ārpus mājas, nekad nav redzējis viņu ārā uz terases vai pie laivas. Ne reizi. Ja viņa nekad neiziet no mājas, tad tas sagādātu viņam grūtības. Pougs satausta kabatā balto kabatlakatu un, pieiedams pie pastkastītes uz kaimiņu piebraucamā ceļa, pamet skatienu apkārt. Viņš uzvedas mierīgi, tā, it kā būtu piederīgs šai vietai, taču zina, ka viņa garās, tumšās, sapinkojušās cirtas šeit neiederas. Šajā smalkmaizīšu apkaimē neiederas mati, kas nākuši no melnādainā vai jamaikieša.

Viņš jau agrāk ir bijis šajā ielā. Arī toreiz viņam bija galvā parūka, un viņš vienmēr ir raizējies, ka tā varētu pievērst uzmanību, bet labāk ir būt ar parūku galvā nekā izskatīties pašam pēc sevis. Atverot Lielās Zivs pastkastīti, viņš nav ne vīlies, ne ari atvieglots, ka tā ir tukša.

Viņš nesaož ne ķimikālijas, ne redz kādus bojājumus, pat ne noplukušu melno krāsu pastkastītes iekšpusē, un viņam jāpieņem fakts, ka, visticamāk, spridzeklis bija neizdevies, pavisam neizdevies. Viņu nedaudz iepriecina, ka bumba ir aizvākta, ka to kāds ir atradis. Tātad viņa vismaz zina par spridzekli, un tas ir labāk nekā nekas, viņš nodomā. Ir seši vakarā, plikās dāmas māja iekvēlojas tuvojošās tumsas fonā, un Pougs zagšus uzmet skatienu sārtajam betona celiņam, kas pāri pagalmam sniedzas no kaltās dzelzs sieta līdz masīvajām stikla ārdurvīm. Pougs mierīgā gaitā virzās uz priekšu, domā par sievieti logā un neieredz viņu par piespiešanos tam milzīgajam logam, neieredz viņu par neglītumu un pretīgumu, un plātīšanos ar savu neglīto, pretīgo ķermeni. Tādi cilvēki kā viņa domā, ka valda pār pasauli un tādiem cilvēkiem kā viņš izdara pakalpojumu, skopi daloties ar savu miesu vai labvēlību, un kailā dāma ir skopa. Viņa tikai demonstrē, un tas ari viss. Ķircinātāja, tā Pouga māte mēdza saukt sievietes, tādas kā kailā dāma. Viņa māte bija ķircinātāja, šausmīga ķircinātāja, tādēļ viņa tēvs beigu beigās nodzērās līdz pārliecībai, ka pakārties garāžā uz spāres ir lieliska doma. Pougs visu zina par ķircinātājām, un atliktu tikai vīram ar instrumentu siksnu un darba zābakos pieklauvēt pie plikās dāmas durvīm un palūgt pabeigt to, ko sākusi, kā viņa neganti un briesmīgi piedauzīgi brēktu un sauktu policiju. Tā rīkojas tādi cilvēki kā plikā dāma. Viņi to dara ik dienas un domā, ka tas ir nieks.

Viņš ir prom jau daudzas dienas un nav pabeidzis to, ko iesāka. Tas ir pārāk ilgi. Pirms šīm daudzajām dienām pagāja nedēļas un tad trīs mēneši, ja pieņemam, ka viņš pieskaita beigto savākšanu. Ja vien viņš ari skaita visu to beigto cilvēku iznešanu caurajās, putekļainajās kastēs no pazemes Anatomijas nodaļā no savas slepenās telpas, kad cīnījās ar kastu daudzumu, nesot augšā pa kāpnēm divus vai trīs nelaiķus vienlaikus. Viņa stīvās plaušas dega un tik tikko spēja paelpot. Viņš nogādāja kastes stāvvietā un nolika tās zemē, tad gāja pakaļ citām kastēm, pēc tam salika tās visas savā mašīnā un, visbeidzot, sakrāva lielos atkritumu maisos. Tas bija septembrī, kad viņš uzzināja jaunumus šausmīgus, briesmīgus jaunumus, ka viņa vecā ēka tiks nojaukta.

Bet savāktie kauli un putekļainās kastes nav tas pats, tie vienkārši nav. Visi šie cilvēki jau ir beigti, un tas pavisam noteikti nav tas pats, kā pašam nobeigt cilvēku. Pougs ir izjutis varu un triumfu un bijis reabilitēts īsu laiku, kad izjuta to, un, ieslēgdamies savā mašīnā, viņš nomet nedaudz pēc plastmasas smaržojošo parūku no savas sarkanās galvas.

Viņš izbrauc no baltās dzīvokļu mājas stāvvietas, atgriezdamies Dienvidfloridas tumšās pievakares ielās, un viņa domas nes viņu "Cita ceļa" bāra virzienā.

42

Gaismas no kabatas baterijām melnajā iekšpagalmā biksta kā gari, dzelteni zīmuļi. Skarpeta stāv pie loga, raudzīdamās ārā un cerēdama, ka policijai veiksies šajā stundā, bet viņu dursta šaubas. Tas, ko viņa ierosināja, liekas maznozīmīgs, ja ne paranoisks, iespējams, tādēļ, ka viņa ir ļoti nogurusi.

Tātad jūs neatceraties viņu dzīvojam ar Arnetas kundzi? detektīvs Braunings jautā, klaudzinādams ar zīmuli pa bloknotu un gremodams košļājamo gumiju, sēžot guļamistabā uz vienkārša koka krēsla.

Es viņu nepazinu, viņa atbild, vērodama, kā kabatas lukturu gaismas kustas tumsā, un sajuzdama aukstu gaisu sūcamies iekšā pa logu. Pastāv iespēja, ka viņi neko neatradīs, bet Skarpetu uztrauc, ka viņi atradīs. Viņa domā par kaulu putekļiem Džilijas mutē un uz traktorista un raizējas, ka policija kaut ko atradīs. Es nekādi nevarēju zināt, ar ko viņš dzīvoja, pieņemot, ka viņš dzīvoja kopā ar kādu. Nevaru atcerēties, ka mums vispār kādreiz būtu bijusi normāla saruna.

Neesmu drošs, par ko jūs būtu varējusi rimāt ar tādu žurku.

Diemžēl visi pārējie tos, kuri strādāja Anatomijas nodaļā, uzskatīja par visai dīvainiem. Viņi tikai atbaidīja manus pārējos darbiniekus.

Viņi parasti tika aicināti uz viesībām, piknikiem, 4. jūlija maltīti, ko es vienmēr rīkoju savās mājās. Bet nekad nevarēja zināt, vai viņi atnāks vai ne, viņa saka.

Viņš kādreiz atnāca? Braunings košļā košļeni. Skarpeta varēja

dzirdēt, kā viņš enerģiski darbina košļeni starp zobiem, kamēr viņa stāv, raudzīdamās ārā pa logu.

Godīgi sakot, es neatceros. Edgars Alans varēja atnākt un aiziet, neviena neievērots. Tas varbūt izklausās nelaipni, bet viņš bija visnepamanāmākais cilvēks, kāds pie manis strādājis. Es tikpat kā neatceros, kāds viņš izskatījās.

"Izskatījās" ir vissvarīgākais vārds. Mums nav ne jausmas, kā viņš tagad izskatās, Braunings nodomā, pāršķirdams lapu savā bloknotā. J ū s teicāt, ka tolaik viņš bija neliela auguma puisis ar sarkaniem matiem. Cik liels? Metru un septiņdesmit četrus, septiņdesmit septiņus centimetrus garš? Sešdesmit piecus kilogramus smags?

Drīzāk metrs sešdesmit astoņi garš, varbūt piecdesmit kilo svarā, viņa atsauc atmiņā. Nevaru atcerēties viņa acu krāsu.

Saskaņā ar DMV brūna. Bet varbūt ari ne, jo šis meloja par savu garumu un svaru. Uz apliecības viņam ir rakstīts metrs astoņdesmit pieci un astoņdesmit kilogrami.

T a d kādēļ jūs man jautājāt? Viņa pagriežas un paskatās uz vinu.

Lai dotu jums iespēju atcerēties, pirms es jums nesu nelaimi ar to, kas, iespējams, ir nepatiesa informācija. Viņš piemiedz ar aci, košļādams košļeni. Viņš ir arī norādījis, ka viņam ir brūni mati. Viņš paklaudzina pa bloknotu ar zīmuli. Tātad kāds tolaik bija tas puisis Anatomijas nodaļā, kurš iebalzamēja līķus un darīja visu pārējo?

Pirms astoņiem, desmit gadiem? Skarpeta atkal skatās laukā pa logu naktī uz gaismām, kas deg Džilijas Polsones mājā otrpus žogam.

Policija ir ari pagalmā. Viņi ir meitenes guļamistabā. Skarpeta redz ēnas kustamies Džilijas Polsones guļamistabā aiz aizkariem aizsegtā loga, tajā pašā logā, kur Edgars Alans Pougs lūrēja, kad vien varēja, fantazēdams un varbūt vērodams rotaļas, kas notika tajā mājā, pats tikmēr atstādams traipus uz saviem palagiem. Es teiktu, ka tolaik viņš nepelnīja vairāk par divdesmit diviem tūkstošiem gadā.

Un tad pēkšņi viņš aizgāja no darba. Sakot, ka viena vai cita iemesla dēļ viņam ir darba nespēja. Vai tad tas nav parastais stāsts?

Reakcija uz formaldehīdu. Viņš nekrāpās. Man bija jāpārskata viņa medicīnas atskaites, un droši vien tad es arī runāju ar viņu. Man tas bija jādara. Viņam bija elpošanas ceļu saslimšana formaldehīda ietekmē, fibroze plaušās, kas parādījās rentgenā un biopsijā. Cik es atceros, analīzes uzrādīja mazu skābekļa koncentrāciju asinīs, būtiski mazu, un spirometrija skaidri demonstrēja pazeminātas elpošanas funkcijas.

Spir… kas?

Aparāts, ierīce. Tu ieelpo un izelpo, un tas mēra elpošanas funkcijas.

Skaidrs. Kad es smēķēju, tad droši vien būtu izgāzies uz tā.

J a jūs turpinātu smēķēt, tad galu galā izgāztos.

Labi. Tātad Edgaram Alanam patiešām bija problēma. Vai man jādomā, ka viņam aizvien tā ir?

Tiklīdz viņš vairs nav pakļauts formaldehīdam vai jebkuram citam kairinājumam, tad viņa slimībai nevajadzētu progresēt. Bet tas nenozīmē, ka tā pati izbeidzās, jo ir palicis rētojums. Rētojums ir neatgriezenisks. Tātad, jā, viņam aizvien ir problēma. Cik nopietna problēma, es nezinu.

Viņam droši vien ir ārsts. Jūs domājat, no vecajām personiskajām lietām mēs varētu noskaidrot viņa ārsta vārdu?

T ā s varētu būt valsts arhīvā, pieņemot, ka tās joprojām eksistē.

Patiesībā doktors Markuss ir tas, kam jājautā. Man nav pilnvaras.

U-hu. Pēc jūsu medicīniskā viedokļa, doktore Skarpeta, tas, ko es patiešām gribu uzzināt, ir, cik slims ir šis puisis. Vai viņš ir tik slims, ka varētu joprojām apmeklēt ārstu vai klīniku vai lietot recepšu medikamentus?

Viņš, zināms, varētu lietot recepšu zāles. Bet varbūt ari ne. Kamēr viņš pienācīgi rūpējas par savu veselību, lielākās bažas droši vien ir izvairīties no slimiem cilvēkiem, turoties pa gabalu no tiem, kuriem ir saaukstēšanās vai gripa un kuri ir infekciozi. Viņš negrib saķert augšējo elpošanas ceļu infekciju, jo viņam rezervē nav veselu plaušu, ne tā kā jums vai man. Tādēļ viņš var nopietni saslimt. Viņš var dabūt plaušu karsoni. Ja viņš ir uzņēmīgs pret astmu, tad viņam būtu jāizvairās no visa, kas to izraisa. Viņš varētu lietot recepšu medikamentus, piemēram, steroīdus. Viņš varētu saņemt alerģiju potes. Viņš varētu lietot bezrecepšu zāles. Viņš varētu viskautko darīt, visādas lietas. Viņš varētu nedarīt neko.

Tiesa, tiesa, tiesa, Braunings saka, klaudzinādams ar pildspalvu un spēcīgi košļādams. Tad jau viņš droši vien bija pavisam bez elpas, ja cīnījās ar kādu.

Droši vien. Tas velkas ilgāk par stundu, un Skarpeta ir ļoti nogurusi. Visu dienu viņa maz bija ēdusi, un viņas enerģija ir galā. Es gribēju teikt, ka viņš var būt spēcīgs, bet viņa fiziskā aktivitāte būs ierobežota. Viņš neskrien īsās distances un nespēlē tenisu. Ja viņš ir lietojis steroīdus, tad varētu būt resns. Viņa izturība nav liela. Tālās, spožās kabatas lukturu uguņu zondes izlīst pāri koka šķūnim aiz mājas, un gaismas fokusējas uz durvīm, un tiek apgaismots policists formas tērpā, kurš pie durvju slēdzenes paceļ aizbīdņa griežņi.

Vai jums neliekas dīvaini, ka viņš varētu būt kaut ko nodarījis Džilijai Polsonei, kurai bija gripa? Vai tad viņš nebaidītos kaut ko noķert?

Braunings jautā.

Nē, viņa saka, skatīdamās ārā uz policistu ar aizbīdņu griežņi un redzēdama, kā durvis pēkšņi plaši atveras un gaismas stars iedur šķūnīša tumsā.

Kāpēc? Braunings jautā, viņas mobilajam telefonam vibrējot.

Narkomāni nedomā par hepatītu un AIDS, kad cieš no devas trūkuma. Sērijveida izvarotāji un slepkavas nedomā par seksuāli transmisīvām slimībām, kad viņiem ir noskaņojums uz izvarošanu vai slepkavošanu, viņa saka, izslidinādama no kabatas telefonu. Nē, es neuzskatu, ka Edgars Alans domātu par gripu, ja viņu būtu sagrābusi vēlēšanās nogalināt meiteni. Atvainojiet. Viņa atbild uz zvanu.

Tas esmu es, Rūdijs saka. Kaut kas ir nācis klāt, kaut kas, par ko tev būtu jāzina. Lieta, pie kuras tu strādā Ričmondā, nu, pirkstu nospiedumi tajā saskan ar pirkstu nospiedumiem lietā, pie kuras mēs strādājam Floridā. IAPNIS salīdzināja nospiedumus. Nezināmi nospiedumi.

Kas ir mēs?

Viena no mūsu lietām. Lieta, pie kuras mēs ar Lūsiju strādājam. Tu par to nezini. Pārāk gari jāstāsta. Lūsija negribēja, lai tu par to zinātu.

Skarpeta klausās, un neticība atkausē viņas sastingumu, un caur logu viņa vēro lielo figūru tumšā apģērbā izejam no malkas šķūņa aiz mājas. Viņam kustoties, kustas ari viņa kabatas lukturis. Marīno dodas mājas virzienā. Kāda veida lieta? viņa jautā Rūdijam.

Man nevajadzētu par to runāt. Viņš apklust un ievelk elpu. Bet es nevaru sadabūt Lūsiju. Viņas nolādētais telefons, es nezinu, ko viņa dara, bet viņa atkal neatbild, nav atbildējusi beidzamās divas stundas, nolāpīts. Vienas no mūsu jauniņajām sievietes slepkavības mēģinājums. Viņa bija Lūsijas mājā, kad tas notika.

Ak Dievs! Skarpeta uz īsu mirkli aizver acis.

Sasodīti dīvaini. Sākumā es domāju, ka viņa blēdās uzmanības vai kā tamlīdzīga dēļ. Bet nospiedumi uz pudeļbumbas ir tādi paši kā tie, ko mēs paņēmām guļamistabā. Tādi paši nospiedumi, kas tavā lietā Ričmondā, meitenes lietā, uz kuru tevi izsauca strādāt.

Jūsu gadījumā tā ir sieviete. Kas tieši notika ar viņu? Skarpeta jautā. Tikmēr priekšnamā atskan Marīno smagie soļi, un Braunings pieceļas un iet uz durvīm.

Bija gultā, slima ar gripu. Mēs neesam pārliecināti par to, kas notika pēc tam, izņemot to, ka viņš ienāca pa neaizslēgtām durvīm un droši vien tika izbiedēts, kad Lūsija pārnāca mājās. Upuris bija bezsamaņā, šokā, viņu turēja, velns, ja es zinātu. Viņa neatceras, kas notika, bet bija kaila, ar seju uz leju pret gultu, segas nosviestas no gultas.

Ievainojumi? Viņa dzird, kā Marīno un Braunings sarunājas tieši ārpus guļamistabas. Viņa sadzird vārdu "kauli".

Nekā, izņemot zilumus. Bentons saka, zilumi uz rokām, krūtīm, muguras.

Tātad Bentons zina par to. Visi, izņemot mani, viņa saka saninodamās. Lūsija slēpa to no manis. Kāpēc viņa man nepateica?

Rūdijs vilcinās, un liekas, ka viņam ir grūti atzīties: Personisku iemeslu dēļ, domāju.

Skaidrs.

Man žēl. Nesākšu klāstīt. Bet man patiešām žēl. Man nevajadzēja pat tev stāstīt, bet tev jāzina, ja jau izskatās, ka tava lieta ir saistīta. Nejautā man, kā, Jēzus, es nekad neko tik šaušalīgi dīvainu neesmu redzējis. Ar ko, ellē, mums ir darīšana? Kaut kāds maniaks?

Marīno ieiet guļamistabā, viņa acis saspringti vēro Skarpetu.

Maniaks, jā, viņa saka Rūdijam un paskatās uz Marīno. Ļoti iespējams, baltais vīrietis, vārdā Edgars Alans Pougs, aptuveni trīsdesmit gadus vecs. Ir aptieku datu bāzes, viņa saka. Viņš varētu būt farmaceitu datu bāzē, varbūt atšķirīgās, varbūt pie steroīdām elpošanas ceļu slimībām. Tas ir viss, ko teikšu.

Tas ir viss, kas tev jāsaka, viņš atteic, izklausīdamies uzmundrināts.

Skarpeta beidz sarunu un turpina skatīties uz Marīno, tikmēr iedomājoties, pavisam īslaicīgi, kā līdzīgi laika apstākļiem un gadalaikiem mainās arī viņas viedoklis par likumiem, un tas, kas agrāk šķita vienāds, tagad izskatās citādi, un pēc kāda laika tas izskatīsies vēl citādāk.

Pasaulē ir tikai dažas datu bāzes, kurās "Pēdējais iecirknis" nevar iecirsties. Šajā brīdī galvenais ir sadzīt monstriem pēdas. Pie velna ar likumiem. Pie velna ar šaubām un vainu, ko viņa izjūt, stāvēdama guļamistabā un iebāzdama telefonu atpakaļ kabatā.

No savas guļamistabas viņš varēja ieskatīties Džilijas istabā,

Skarpeta saka Marīno un Brauningam. Ja tajā mājā notika Polsones spēlītes, tā saucamās spēlītes, tad viņš varēja tās pa logu redzēt. Un, Dievs pasargja kaut kas notika Džilijas istabā, tad ari to viņš varēja redzēt.

Dok? Marīno ierunājas, un viņa skatiens ir kvēls un nikns.

Lieta tāda, cilvēka daba, traumēta cilvēka daba, ir savāda lieta, viņa piebilst. Redzot, ka kāds tiek mocīts, tas var izraisīt vēlmi mocīt šo personu vēlreiz. Seksuālas vardarbības vērošana pa logu marginālam cilvēkam varētu būt uzbudinoša…

Kādas spēlītes? Braunings viņu pārtrauc.

Dok? Marīno saka, un viņa acis kvēlo aiz niknuma, kāds parādās medībās. Izskatās, ka ārā šķūnī ir vesels pūlis, daudz mirušu cilvēku.

Domāju, tu varētu gribēt uzmest acis.

J ū s kaut ko sakāt par vēl vienu lietu? bilst Braunings, viņiem ejot pa šauru, tumšu, aukstu gaiteni. Putekļu un pelējuma smaka Skarpetai pēkšņi liekas smacējoša, un viņa cenšas nedomāt par Lūsiju, par to, ko viņa uzskata par privātu un ārpus robežām. Skarpeta izstāsta Brauningam un Marīno, ko tikko viņai pavēstīja Rūdijs. Braunings ir sajūsmā. Marīno paliek kluss.

Tad Pougs droši vien ir Floridā, Braunings saka. Es pie tā turos kā blusa pie suņa. Viņš izskatās apjucis pēc daudzām un dažādām domām, kas pazib viņa acīs, tad virtuvē apstājas un piebilst: Tūlīt eju prom, un viņš atsprādzē telefonu no siksnas.

Nozieguma vietas tehniķis tumšzilā kombinezonā un beisbola cepurē apkaisa plāksnīti ap gaismas slēdzi virtuvē, un Skarpeta dzird citus policistus mazās, nomācošās mājiņas otrā pusē, viesistabā. Pie sētas durvīm stāv lieli atkritumu maisi, sasieti un marķēti kā pierādījumi, un viņai prātā ienāk Džuniuss Eiss. Viņš būs nodarbināts, šķirojot Edgara Alana Pouga plānprātīgās dzīves plānprātīgās grabažas.

Šis puisis kādreiz ir strādājis apbedīšanas birojā? Marīno jautā Skarpetai, un aiz sētas durvīm pagalms ir aizaudzis, izmiris un biezi noklāts ar slapjām lapām. Šķūnis bija piekrauts, burtiski piekrauts ar kastēm, ar to, kas izskatās pēc cilvēku pelniem. Tās te kādu laiku ir jau bijušas, bet es nedomāju, ka ilgi. It kā varbūt viņš tikai nupat tās ir pārcēlis uz šķūni.

Līdz šķūnim viņa neko nerunā. Tad viņa no viena policista aizņemas kabatas lukturi un raida spēcīgu staru iekšā šķūnī. Gaisma izceļ lielus plastmasas atkritumu maisus, ko policisti ir atvēruši. No tiem ir izbiruši balti putekļi, kaļķainu kaulu drupačas, lētas metāla kastes un cigāru kārbas, kas ir noklātas ar baltiem putekļiem. Dažas no tām ir ar iespiedumiem. Policists stāv vienā atvērto durvju pusē un iesniedzas tajā ar izvelkamo steku. Viņš iebiksta attaisītajā pelnu maisā.

J ū s domājat, ka viņš pats tos cilvēkus sadedzināja? policists jautā Skarpetai. Viņas gaisma virzās cauri šķūņa tumsai, apstādamās Pie gariem kauliem un galvaskausa veca pergamenta krāsā.

Nē, viņa atteic. Nē, ja vien viņam kaut kur nav pašam savas krematorijas. Šie ir tipiski kremēšanai. Viņa virza gaismu uz putekļaino, iespiesto kārbu, kas daļēji ir ierakta pelnos atkritumu maisa iekšienē. Kad cilvēka pelni tiek atdoti piederīgajiem, tie atrodas vienkāršā, lētā kastē, tādā kā šī. Gribi ko smalkāku, pērc to. Viņa virza gaismu atpakaļ uz nesadedzinātajiem, garajiem kauliem un galvaskausu, un galvaskauss blenž uz viņiem ar melnām, tukšām acīm un grimasi ar retiem zobiem. Lai pārvērstu cilvēka ķermeni par pelniem, ir nepieciešama aptuveni tūkstoš grādu liela temperatūra.

Kas ir ar kauliem, kas nav sadeguši? Viņš norāda ar steku uz garajiem kauliem un galvaskausu, un steks ir stingrs viņa rokā, bet viņa redz, ka policists nervozē.

Es pārbaudītu, vai nesen tuvumā nav bijušas kādas kapu aplaupīšanas, viņa atteic. Man šie kauli izskatās diezgan veci. Tie noteikti nav svaigi. Un es nejūtu nekādu smaku, mēs gan neko nesajustu, ja līķi būtu šeit satrūdējuši. Viņa skatās uz galvaskausu, un galvaskauss skatās viņai pretī.

Nekrofilija, Marīno izsaka domas, raidot savu lukturi apkārt pa šķūņa iekšpusi, uz baltajiem putekļiem, kas reiz bija daudz, daudz cilvēku, kas gadiem un gadiem ilgi bijuši kaut kur uzkrāti un tad nesen izgāzti šķūnī.

Es nezinu, Skarpeta atteic, izslēgdama savu lukturi un iziedama no šķūņa ārā. Bet es teiktu, ka tas ir ļoti iespējams, ka viņam bija biznesiņš. Viņš varbūt ņēma kremēto cilvēku pelnus par maksu, šķietami, lai apmierinātu kāda nabadziņa vēlmi, lai viņa pelni tiktu izkaisīti kalnos, jūrā, dārzā, mīļākajā makšķerēšanas vietā. Paņem naudu un kaut kur izmet pelnus. Liekas, galu galā tas bija šis šķūnis. Neviens to nezina. Tas jau agrāk ir noticis. Viņš varēja sākt to darīt, strādājot pie manis. Es pārbaudītu ari vietējās krematorijas, lai noskaidrotu, vai viņš nav uzturējies to tuvumā, lūkojot pēc biznesa. Protams, viņi to droši vien neatzīs. Viņa aiziet pa slapjajām, kritušajām lapām.

Tātad tas viss ir saistīts ar naudu? policists ar steku seko viņai, un viņa balsī skan neticība.

Varbūt viņu tik ļoti piesaistīja nāve, ka viņš sāka to izraisīt, Skarpeta atteic, soļodama cauri pagalmam. Lietus ir beidzies. Vējš ir rāms, no mākoņiem ir izlīdis mēness, un tas ir plāns un bāls kā stikla lauska augstu virs mājas ar apsūnojušu zilpelēku jumtu, kur dzīvoja Edgars Alans Pougs.

43

Arā miglainajā ielā gaisma no tuvākās laternas sasniedz Skarpetu tik daudz, lai mestu ēnu uz asfalta, kamēr viņa lūkojas otrpus piemirkušajam, tumšajam pagalmam uz izgaismotajiem logiem ārdurvju abās pusēs.

Lai kas ari dzīvo šajā apkaimē vai izbrauc tai cauri, viņš būtu ievērojis ieslēgtas gaismas un vīrieti ar sarkaniem matiem nākam un ejam.

Varbūt viņam ir mašīna, bet Braunings tikko viņai teica ja Pougam ir kāds transporta līdzeklis, tad par to nav oficiālu ierakstu. Protams, tas ir savādi. Tas nozīmē, ja viņam ir mašīna, numura zīmes nav reģistrētas uz viņa vārda. Vai ari mašīna nav viņa, vai numura zīmes ir nozagtas.

Iespējams, Pougam nav mašīnas, viņa nodomā.

Skarpetai mobilais telefons liekas neērts un smags, lai gan tas ir mazs un nesver daudz, bet nomāc domas par Lūsiju un tādas kā bailes piezvanīt viņai. Lai kāda būtu Lūsijas privātā dzīve, Skarpeta bīstas uzzināt sīkumus. Lūsijas privātā dzīve ir reti laba, un tā Skarpetas daļa, kam liekas, ka nav nekā labāka darāma par uztraukšanos un šaubīšanos, tērē ievērojamu daudzumu laika, vainojot sevi par attiecībām ar Lūsiju. Bentons ir Aspenā, un Lūsija to droši vien zina. Viņa droši vien zina, ka Skarpetas un Bentona attiecības nav ideālas un tādas nav bijušas, kopš abi atkal sagāja kopā.

Skarpeta uzgriež Lūsijas telefona numuru, kad atveras ārdurvis un Marīno iznāk uz dziļi apēnotās terases. Skarpetai šķiet dīvaini, redzot viņu iznākam no nozieguma vietas tukšām rokām. Kad Marīno bija detektīvs Ričmondā, viņš nekad neatstāja nozieguma vietu, nevelkot līdzi tik daudz pierādījumu maisu, cik varēja sabāzt savā bagāžniekā, bet tagad viņš nenes neko, jo Ričmondā vairs nav viņa jurisdikcija. Tātad gudrāk ir ļaut policistiem savākt pierādījumus, marķēt tos un nodot laboratorijām. Iespējams, šie policisti paveiks apmierinošu darbu un neizlaidīs nekā svarīga vai neiekļaus pārāk daudz tāda, kas nav svarīgs, bet, vērojot Marīno, kas lēnām iet gar ķieģeļu sienu, Skarpeta jūtasbezspēcīga un pārtrauc zvanu Lūsijai, pirms atbild balss pasts.

Ko tu gribi darīt? Skarpeta jautā Marīno, kad viņš pienāk klāt.

Kaut man būtu cigarete, viņš saka, skatīdamies uz priekšu un atpakaļ pa nevienmērīgi izgaismoto ielu. Bezbailīgais nekustamo xPašumu aģents Džimbo man atzvanīja. Viņš sadzina Bernīsas Taulas Pēdas. Viņa ir meita.

~ Arnetas meita?

Pareizi. Tā nu Taula neko nezina par to, ka kāds dzīvotu šajā mājā. Pēc viņas domām, māja jau vairākus gadus ir tukša. Ar testamentu ir kaut kādas dīvainības. Es nezinu. Ģimenei nav atļauts pārdot māju lētāk par noteiktu naudas summu, un Džims apgalvo, nekad, ellē, viņš nedabūs tādu cenu. Es nezinu. Es patiešām neatteiktos no cigaretes. Varbūt esmu tur saostījies cigāru dūmus, un tas mani sakārdināja uz cigareti.

Kā ar viesiem? Vai Taula ļauj ciemiņiem apmesties šajā mājā?

Neviens neliekas atminamies, kad beidzamo reizi tajā zaņķī bijuši

ciemiņi. Šķiet, viņš varēja dzīvot kā klaidonis, kas dzīvoja pamestos

namos. Brīvi izmantoja māju un, ja ieraudzīja kādu nākam, laidās lapās.

Pēc tam kad gaiss tīrs, atgriezās. Kas, ellē, zina. Tātad ko tu gribi darīt?

Domāju, mums būtu jādodas atpakaļ uz viesnīcu. Viņa atslēdz

SUV un atkal paskatās uz izgaismoto māju. Domāju, ka neko daudz

mēs šovakar vairs nevaram izdarīt.

Interesanti, līdz cikiem viesnīcas bārs ir atvērts, Marīno saka,

attaisīdams blakussēdētāja durvis un paraudams uz augšu bikšu staras,

uzkāpjot uz kāpšļa un uzmanīgi ierāpjoties SUV. Nu es esmu pilnīgi

mundrs. Tā, lūk, nolādēts, notiek. Domāju, man nenāks par ļaunu, ja

izsmēķēšu cigareti, tikai vienu, un iedzeršu pāris aliņu. Tad varbūt es

gulēšu.

Viņa aiztaisa durvis un iedarbina dzinēju. Cerams, ka bārs ir

slēgts, viņa atteic. Ja es kaut ko iedzertu, tas visu padarītu sliktāku,

jo tad es nevaru domāt. Kas noticis, Marīno? Viņa izbrauc no ielas

malas, gaismas Edgara Alana Pouga mājā paliek aiz muguras. Viņš

dzīvo šajā mājā. Vai tad neviens par to nezināja? Viņam malkas šķūnītis ir pilns ar cilvēku atliekām, un neviens nekad viņu nav redzējis

pagalmā ieejam šķūnītī, neviens nekad? Tu apgalvo, ka Polsone nekad

nav redzējusi viņu pārvietojamies šeit? Varbūt Džilija redzēja.

Kādēļ gan lai mēs nepagriežam uz viņas māju un nepajautājam

viņai? Marīno saka, skatīdamies ārā pa logu, milzīgās plaukstas salicis klēpī, it kā aizsargātu savu ievainojumu.

Ir gandrīz pusnakts.

Marīno sarkastiski iesmejas. Pareizi. Būsim pieklājīgi.

Labi. Uz Greistritas viņa nogriežas pa kreisi. Esi gatavs. Kas

zina, ko viņa teiks, ieraudzījusi tevi.

Viņai būtu jāuztraucas par to, ko es saku, nevis otrādi.

Skarpeta veic U veida pagriezienu un novieto mašīnu tajā pašā ielas

pusē, kur atrodas mazā ķieģeļu māja, aiz tumši zilā minivena. Gaisma

deg tikai guļamistabā, starodama cauri plānajiem aizkariem. Viņa

mēģina izdomāt drošu veidu, lai panāktu, ka Polsone pienāk pie durvīm,

un izlemj, ka prātīgi būtu viņai vispirms piezvanīt. Viņa pārlūko nesen

izdarītos zvanus mobilajā telefonā, cerēdama, ka Polsones numurs tur

vēl ir. Tomēr tā nav. Viņa parokas pa somu, līdz atrod papīra lapiņu,

kas viņai ir kopš pirmās tikšanās ar Sūzanu Polsoni, ievada numuru

telefonā un raida to pa gaisa ceļiem, jeb pa kurieni nu tie zvani iet, un

iztēlojas telefonu zvanām blakus Polsones gultai.

Hallo? Polsones balss skan satraukti un nedroši.

Šeit Keja Skarpeta. Esmu ārā pie jūsu mājas, un kaut kas ir atgadījies. Man ar jums jāaprunājas. Lūdzu, pienāciet pie durvīml

C i k ir pulkstenis? — viņa jautā apjukusi un izbijusies.

L ū d z u , pienāciet pie durvīm, Skarpeta saka, izkāpdama no

SUV. Esmu ārā pie jūsu durvīm.

Labi. Labi. Polsone noliek klausuli.

Sēdi mašīnā, Skarpeta saka. Nogaidi, kamēr viņa attaisa durvis, tad nāc ārā. Ja viņa ieraudzīs tevi pa logu, viņa mūs nelaidīs iekšā.

Skarpeta aiztaisa durvis un dodas uz lieveni, Marīno tikmēr sēž

klusi tumsā. Polsonei ejot cauri mājai, dodoties uz durvīm, ieslēdzas

gaisma. Skarpeta gaida, un ēna aizslīd pāri viesistabas aizkariem. Tie

sakustas, kad Polsone palūr caur tiem, tad aizkari noplīvo ciet un, durvīm atveroties, sašūpojas. Viņa ir ģērbusies sarkanā flaneļa halātā ar

rāvējslēdzēju, mati, kur tie bija piespiesti spilvenam, ir saplakuši, acis

pietūkušas.

Ak kungs, kas par lietu? viņa jautā, ielaizdama Skarpetu mājā.

Kāpēc jūs esat šeit? Kas noticis?

Vīrietis, kas dzīvo mājā aiz jūsu žoga, Skarpeta saka. Vai jūs

pazīstat viņu?

Kāds vīrietis? Viņa izskatās iztrūcināta un nobijusies. Kāds

žogs?

Māja otrā pusē. Skarpeta norāda, gaidīdama, kad kuru katru

mirkli pie durvīm parādīsies Marīno. Tur dzīvo vīrietis. Beidziet. Polsones kundze, jūs droši vien zināt, ka tur kāds dzīvo.

Marīno pieklauvē pie durvīm, un Polsone salecas un ķer pie sirds.

Ak kungs! Kas tagad?

Skarpeta attaisa durvis, un Marīno ienāk iekšā. Viņa seja ir sarkana,

un viņš neskatās uz Polsoni, bet aiztaisa aiz sevis durvis un ieiet viesistabā.

Velns parāvis, Polsone saka, pēkšņi saniknodamās. Es negribu

viņu šeit, viņa saka Skarpetai. Lai viņš iet prom!

Izstāstiet mums par vīrieti aiz jūsu žoga, Skarpeta mudina. Jūs

droši vien esat redzējusi tur degam gaismu.

Viņš sauc sevi par Edgaru Alanu vai Elu vai uzdodas citā vārdā?

Marīno jautā Polsonei, un viņa seja ir sarkana un cieta. Nestāstiet blēņas, Sūz. Mēs neesam tādā omā. Kā viņš sevi dēvē? Varu derēt, ka jūs

abi čomoj aties.

Es jums saku, es neko nezinu par vīrieti tur otrā pusē, viņa

saka. Kāpēc jautājat? Vai viņš…? Jūs domājat…? Ak Dievs! Viņas acis

spīd no izbailēm un asarām, un viņa liekas sakām patiesību, cik nu vien

labi melis var runāt patiesību, bet Skarpeta netic.

Vai viņš kādreiz ir nācis uz šo māju? Marīno noprasa.

Nē! Viņa purina galvu no vienas puses uz otru, rokas sasprauzdama viduklī.

Ak tā? h Marīno saka. Kā jūs zināt, ja nemaz nezināt, par ko mēs

runājam, hm? Varbūt viņš ir piena pārdevējs. Varbūt viņš pieskrēja, lai

uzspēlētu kādu no jūsu rotaļām. Jūs nezināt, par ko mēs runājam, tad

kā jūs varat teikt, ka viņš ne reizes nav bijis jūsu mājā?

Sādi es nerunāšu, viņa saka Skarpetai.

-Atbildiet uz jautājumu,Skarpeta atteic, paskatīdamās uz viņu.

Es jums saku…

Un es jums saku, ka viņa nolāpītie pirkstu nospiedumi bija Džilijas guļamistabā, Marīno agresīvi atteic, pienākdams viņai tuvāk. Jūs

ielaidāt šeit to sīko sarkanmati uz kādu no jūsu rotaļām? Vai tā, Sūz?

Nē! Asaras nolīst viņai pa seju. Nē! Tur neviens nedzīvo! Tikai vecā sieviete, un viņa jau vairākus gadus ir prom! Un varbūt kāds tur šad

un tad ir, bet neviens tur nedzīvo, zvēru! Viņa pirkstu nospiedumi? Ak

Dievs! Mana mazulīte. Mana mazulīte. Viņa elso, apņemdama rokām

pati sevi, raudot tik stipri, ka atklājas apakšējais žoklis, un viņa piespiež trīcošās rokas pret vaigiem. Ko viņš izdarīja ar manu mazulīti?

Viņš to nogalināja, lūk, ko, Marīno attrauc. Pastāstiet mums

par viņu, Sūz.

Ak nē, viņa vaimanā. Ak, Džilij.

Apsēdieties, Sūz.

Viņa stāv un raud, plaukstas piespiedusi pie sejas.

Sēdies! Marīno dusmīgi pavēl, un Skarpeta pazīst viņa izrādi.

Viņa ļauj tam darīt to, ko viņš tik labi pieprot, pat ja vērot to ir smagi.

Sēdi! Viņš norāda uz dīvānu. Kaut šoreiz savā nolāpītajā dzīvē

izstāsti nolāpīto patiesību. Izdari to Džilijas dēļ.

Polsone sabrūk uz rūtainā dīvāna zem loga, viņas seja paslēpta

plaukstās, asaras plūst pa kaklu un izraibina halāta priekšu. Skarpeta

pavirzās aukstā kamīna priekšā, aiz Polsones.

Izstāsti par Edgaru Alanu Pougu, Marīno saka skaļi un skaidri.

Sūz, tu klausies? Hal-lo? Tu klausies, Sūz? Viņš nogalināja tavu meitiņu. Vai varbūt tev tas ir vienalga? Viņa, Džilija, bija tāda nasta. Es

dzirdēju par to, kāda čāča viņa bija. Tu to tik vien darīji, kā visu uzlasīji

tai izlaistajai skuķei…

Izbeidz! viņa spalgi iekliedzas. Viņas acis ir platas, sarkanas

un niknas, naidīgi veroties uz Marīno. Izbeidz! Izbeidz! Tu, kretīnis

kais… Tu… Viņa elso un ar trīcošu roku slauka degunu. Mana Džilija!

Marīno sēž krēslā ar augstu atzveltni, un neviens no viņiem neliekas apzināmies to, ka Skarpeta ari ir istabā, bet viņš to zina. Viņš zina

šo izrādi. Sūz, vai tu gribi, lai mēs viņu notveram? viņš jautā pēkšņi klusāk un mierīgāk. Viņš paliecas uz priekšu un noliek savus res

nos apakšdelmus uz saviem lielajiem ceļiem. Tu gribi to? Pasaki man.

J ā . Viņa raudādama pamāj. Jā.

Palīdzi mums.

Viņa papurina galvu un raud.

T u mums nepalīdzēsi? Viņš atgāžas krēslā un palūkojas uz

Skarpetu, kas stāv kamīna priekšā. Viņa mums nepalīdzēs, dok. Viņa

negrib, lai kādu noķertu.

Nē, Polsone elso. Es… es nezinu. Es tikai redzēju viņu, liekas,

tas bija… Vienu vakaru es izgāju ārā, saprotiet. Es… es aizgāju līdz

žogam. Es aizgāju līdz žogam, lai paņemtu Saldumiņu, un tur pagalmā

bija vīrietis.

Pagalmā aiz mājas, Marīno precizē. Otrā pusē aiz jūsu pa

galma žoga.

Viņš bija aiz žoga, un starp dēļiem tur ir sprauga, viņš bija izbāzis

pirkstu un caur žogu glaudīja Saldumiņu. Es teicu: "Labvakar!" Tā, lūk,

es viņam teicu… Velns. Viņa tik tikko var atvilkt elpu. Velns. Viņš to

darīja. Viņš glaudīja Saldumiņu.

Ko viņš tev teica? klusā balsī jautā Marīno. Viņš kaut ko

teica?

-Viņš teica… Viņas balss paaugstinās un pazūd. Viņš… viņš

teica: "Man patīk Saldumiņš."

Kā viņš zināja jūsu kucēna vārdu?

"Man patīk Saldumiņš", viņš teica.

Kā viņš zināja, kā sauc jūsu kucēnu? Marīno atkārto.

Viņa elpo smagi, neraudādama vairs tik stipri un urbdamās grīdā.

Marīno saka: Nu, liekas, viņš būtu varējis ari kucēnu paņemt. Ja

jau viņam tas patika. Tu neesi redzējusi Saldumiņu, vai ne?

Tātad Saldumiņu paņēma viņš. Polsone klēpī žņaudza rokas, un

viņas pirkstu kauliņi nobālē. Viņš visu paņēma.

Tajā vakarā, kad viņš glaudīja Saldumiņu caur žogu, ko tu nodomāji? Ko domāji par to, ka tur ir kaut kāds vīrietis?

Ziniet, viņam bija zema balss, neskaļa balss, tāda kā lēna balss,

kas nebija ne draudzīga, ne nedraudzīga. Es nezinu.

Vairs neko viņš tev neteica?

Viņa lūkojas uz grīdu, rokas sažņaugusi dūrēs klēpī. Domāju, es

viņam teicu: "Esmu Sūza. Jūs dzīvojat kaimiņos?" Viņš atteica, ka ciemojoties. Tas viss. Tā nu es pacēlu Saldumiņu un devos atpakaļ uz māju.

Un, kad gāju iekšā pa virtuves durvīm, es redzēju Džiliju. Viņa bija savā

guļamistabā, skatījās pa logu. Vēroja, kā es paņemu Saldumiņu. Tiklīdz

es biju durvīs, viņa aizskrēja no loga sagaidīt mani un paņemt Saldumiņu. Viņa mīlēja to suni. Polsones lūpas, raugoties grīdā, raustās.

Viņa būtu ļoti bēdīga.

Vai aizkari bija vaļā, kad Džilija skatījās ārā pa logu? Marīno

jautā.

Polsone raugās grīdā, acis nemirkšķinot, dūres sažņaugusi tik stipri,

ka nagi iegriežas plaukstās.

Marīno pamet skatienu uz Skarpetu, un viņa saka no savas vietas

pie kamīna: Ir jau labi, Polsones kundze. Mēģiniet nomierināties.

Mēģiniet nedaudz atslābināties. Kad viņš glaudīja Saldumiņu caur žogu,

cik ilgi tas bija pirms Džilijas nāves?

Polsone noslauka acis un aizver tās.

Dienas? Nedēļas? Mēneši?

Viņa paceļ acis un paskatās. Es nezinu, kāpēc jūs šeit atgriezāties.

Es jums teicu to nedarīt.

Runa ir par Džiliju, Skarpeta saka, mēģinot panākt, lai Polsone

koncentrējas uz to, par ko viņa negrib domāt. Mums jāzina par vīrieti,

kuru jūs redzējāt caur žogu, vīrieti, kurš, kā jūs teicāt, glaudīja Saldumiņu.

J ū s nevarat tā vienkārši atgriezties, kad es jums teicu to nedarīt.

Man žēl, ka jūs negribat mani šeit, Skarpeta atteic, klusi stāvēdama kamīna priekšā. Jūs varbūt tā nedomājat, bet es cenšos palīdzēt. Mēs visi vēlamies noskaidrot, kas atgadījās ar jūsu meitu. Un kas notika ar Saldumiņu.

Nē, Polsone saka sausām acīm, kas ērmoti veras uz viņu. Es

gribu, lai jūs aizejat. Viņa nenorāda, ka Marīno ir jāaiziet. Viņa liekas pat neapzināmies Marīno sēžam krēslā pa kreisi no dīvāna nepilnu

divu pēdu attālumā. Ja jūs neizvāksieties, es kādu izsaukšu. Policiju.

Es viņus izsaukšu.

Tu gribi palikt vienatnē ar viņu, nodomā Skarpeta. Tu gribi vēl spēlītes, jo spēlītes ir vieglākas nekā īstenība. Vai atceraties, kad policija izņēma lietas no Džilijas guļamistabas? viņa jautā. Atcerieties,

viņi paņēma palagus no gultas! Uz laboratoriju tika aizvestas daudzas

lietas.

Es nevēlos jūs šeit, Polsone atkārto, nekustīgi sēdēdama uz

dīvāna. Viņas skarbi skaistā seja salti blenž uz Skarpetu.

Kriminālisti meklē pierādījumus. Viss uz Džilijas gultas palagiem,

viss uz viņas pidžamas, viss, ko policija paņēma no jūsu mājas, tika

apskatīts. Un viņa tika apskatīta. Es viņu apskatīju, Skarpeta turpina,

raudzīdamās Polsones lētajā, skaistajā sejā. Zinātnieki neatrada nekādas suņu spalvas. Nevienas.

Polsone blenž uz viņu, un viņas acīs kā mailīte, kas kustas seklā,

brūnā ūdenī, iepeld kāda doma.

Nevienas suņu spalvas. Nevienas baseta spalvas, Skarpeta saka

tajā pašā klusajā, noteiktajā balsī no paaugstinājuma pie kamīna, kur

viņa stāv, lūkodamās lejā uz Polsoni uz dīvāna. Saldumiņš, bez šaubām, ir prom. Jo viņš nekad nav eksistējis. Nav nekāda kucēna. Nekad

nav bijis.

Pasaki, lai viņa iet prom, Polsone vēršas pie Marīno, neskatīdamās uz viņu. Lai vācas ārā no manas mājas, viņa saka, it kā viņš

būtu viņas sabiedrotais vai vīrs. Jūs, ārsti, darāt ar cilvēkiem, ko vēlaties, viņa saka Skarpetai. Jūs, ārsti, darāt ar cilvēkiem tieši to, ko gribat.

Kādēļ jūs melojāt par kucēnu? Marīno jautā.

Saldumiņš ir prom, viņa atteic. Prom.

Mēs uzzinātu, ja jūsu mājā būtu bijis suns, viņš saka.

Džilija sāka daudz skatīties ārā pa logu. Saldumiņa dēļ. Skatīties

ārā uz Saldumiņu. Taisīdama vaļā logu un saukdama Saldumiņu, Polsone saka, raudzīdamās lejā uz savām sažņaugtajām rokām.

Te nekad nav bijis suņa, vai ne tā, Sūz? Marīno jautā.

Viņa cilāja logu augšā un lejā Saldumiņa dēļ. Kad Saldumiņš bija

pagalmā, Džilija attaisīja logu, smējās un aicināja viņu. Slēdzis salūza.

Polsone lēnām attaisa plaukstas un nolūkojas tajās, skatīdamās uz pusloka brūcēm ap nagiem, skatīdamās uz asiņainajiem puslokiem. Man vajadzēja to salabot, viņa saka.

44

Nākamais rīts, pulkstenis desmit. Lūsija staigā pa istabu, paceldama žurnālus un tēlodama nepacietību un apnicību. Viņa cer, ka helikoptera pilots, kas sēž blakus televizoram, pasteigsies un ies iekšā vai saņems steidzamu izsaukumu un aizies. Viņa staigā pa viesistabu mājā blakus slimnīcas kompleksam, piestāj pie loga ar vecu, viļņainu stiklu un paskatās ārā uz Barstrītu un vēsturiskajām mājām uz tās. Līdz pavasarim Čārlstonā nepieplūdīs tūristi, un ārā viņa neredz daudz cilvēku.

Lūsija nospieda zvana pogu pirms kādām piecpadsmit minūtēm, un apaļīga, vecāka sieviete ielaida viņu iekšā un norādīja ceļu uz uzgaidāmo telpu, kas bija turpat blakus ārdurvīm un droši vien mājas triumfa dienās bija maza oficiālā viesistaba. Sieviete viņai iedeva aizpildīt tukšu

Federālās Aviācijas administrācijas formulāru, tādu pašu formulāru, ko Lūsija pēdējās desmitgades laikā ir aizpildījusi katru otro gadu, un tad sieviete devās augšā pa pulētajām koka kāpnēm. Lūsijas formulārs ir uz kafijas galdiņa. Viņa sāk to aizpildīt un tad apstājas. Viņa norauj no galdiņa vēl vienu žurnālu, uzmet tam skatienu un noliek atpakaļ kaudzē.

Helikoptera pilots tikmēr aizpilda savu formulāru un laiku pa laikam paskatās uz viņu.

Neiebilstat, ja pateikšu, ko darīt, viņš saka draudzīgā tonī, bet doktoram Polsonam nepatīk, ja, ieejot pie viņa, formulāri nav aizpildīti.

Tātad jūs zināt, ko un kā vajag, Lūsija saka apsēzdamās. Šie nolādētie formulāri. Man to aizpildīšana nepadodas. Es vidusskolā izgāzos formulāros.

Es tos neciešu, helikoptera pilots viņai piekrīt. Viņš ir jauns un fiziski attīstīts, ar īsi apcirptiem, tumšiem matiem un tuvu novietotām tumšām acīm. Pirms pāris minūtēm, stādoties priekšā, viņš teica, ka lido ar Black Hawks Nacionālajā Gvardē un Jet Ranger čarterkompānijā.

Beidzamajā reizē es aizmirsu atzīmēt alerģiju ailīti, jo saņemu alerģijas potes. Manai sievai ir kaķis, un man bija jāsāk saņemt potes. Tās tik labi iedarbojās, ka aizmirsu par savu alerģiju, un dators atsvieda manu iesniegumu.

Pretīgi, Lūsija saka. Viena neatbilstība, un dators samaitā tev dzīvi uz vairākiem mēnešiem.

Šoreiz es paņēmu vecā formulāra kopiju, viņš saka, paceldams salocītu, dzeltenu papīra lapu. Tagad manas atbildes ir vienādas. Tas tāds triks. Bet jūsu vietā es aizpildītu savu formulāru. Viņam nepatiks, ja, ejot iekšā, nebūsiet to izdarījusi.

Es pieļāvu kļūdu, Lūsija atteic, pasniegdamās pēc sava formulāra. Ierakstīju pilsētu nepareizā ailē. Man tas atkal jāpārraksta.

O o .

Tā kundze nāk atpakaļ, man vajadzēs vēl vienu formulāru.

Viņa šeit ir veselu mūžību, helikoptera pilots saka.

Kā jūs zināt? Lūsija apvaicājas. Jūs esat pārāk jauns, lai zinātu, vai kāds te ir bijis mūžību.

Viņš plati pasmaida un sāk nedaudz flirtēt ar Lūsiju. Jūs būtu pārsteigta, uzzinot, cik ilgi jau šeit esmu. No kurienes jūs izlidojāt? Es jūs šeit nekad neesmu redzējis. Jūs man nepateicāt. Jūsu lidošanas tērps neizskatās militārs, vismaz tādu karaspēka daļu es nekad neesmu redzējis.

Viņas lidošanas tērps ir melns, ar Amerikas karoga uzšuvi uz viena pleca un neparastu uzšuvi uz otra pleca viņas pašas izdomātu zilas un zelta krāsas uzšuvi ar zvaigžņu ielenktu ērgli. Uz viņas vārda ādas birkas šodien rakstīts "P. V. Vinstoiie". Tā bija piestiprināta ar līmlenti, un, kad vien vēlas, viņa var nomainīt vārdu atkarībā no tā, kur un ko dara. Tā kā viņas bioloģiskais tēvs ir kubietis, Lūsija var uzdoties par spānieti, itālieti vai portugālieti, pat neķeroties pie grima. Šodien viņa ir Čārlstonā, Dienvidkarolīnā, un ir vienkārši skaista baltā sieviete ar ciešamu dienvidniecisku balss modulāciju, kas piešķir ļoti jauku ritmu viņas citādi vispārpieņemtajai amerikāniskajai izloksnei.

Apvidus Deviņdesmit-viens, viņa saka. Džekam, pie kura es lidoju, pieder Četri-trisdesmit.

Laimīgais, pilotam tas imponē. Rādās bagāts džeks. Tas ir viss, ko varu pateikt. Tas tik ir ellīgs putniņš, šis Četri-trisdesmit. Kā jums patīk redzeslauks? Vai bija vajadzīgs laiks, lai pierastu pie tā?

Dievinu, viņa atteic, vēlēdamās, kaut viņš aizvērtos. Par helikopteriem viņa var runāt augām dienām, bet šoreiz vairāk ir ieinteresēta izgudrot, kur lai novieto slepenos raidītājus Frenka Polsona mājā un kā to izdarīt.

Tuklā sieviete, kura ielaida Lūsiju uzgaidāmajā telpā, atkal parādās un pasaka otrajam pilotam, ka viņš var nākt tai līdzi un ka doktors Polsons ir gatavs viņu pieņemt, un vai viņš ir aizpildījis savu formulāru, un vai ir pārliecināts, ka atbildes ir pareizas.

J a kādreiz esat MercuryAir, mums ir birojs angārā, jūs to redzēsiet pie stāvvietas. Man tur ir novietots hārlijs, viņš saka Lūsijai.

Vīrietis ar manu gaumi, viņa atteic no sava krēsla. Man vajag jaunu formulāru, viņa saka sievietei. Šo es sabojāju.

Sieviete velta viņai aizdomu pilnu skatienu. Paraudzīšu, ko varu darīt. Nemetiet to projām. Jūs sajauksiet secības numurus.

J ā , kundze. Man tas ir šeit uz galda, Lūsija saka pilotam. Es tikko iemainīju savu sporsteru pret V-Rod. Tas vēl nav pat salauzts.

Sasodīts! Četri-trisdesmit un V-Rod. Jūsu dzīve ir manā gaumē, viņš ar apbrīnu saka.

Varbūt kādreiz pabraukāsim. Lai veicas ar kaķi!

Viņš iesmejas. Lūsija dzird, kā viņš kāpj augšā pa kāpnēm, paskaidrojot nesmaidošajai, druknajai sievietei, kad tad, kad viņš iepazinās ar savu sievu, viņa neatteicās no sava kaķa, un tas gulēja viņas gultā, un visnepiemērotākajos brīžos viņam izsitās nātrene. Apakšstāvs vismaz uz minūti paliek Lūsijas rīcībā. Vismaz tik ilgi, kamēr sieviete paņem vēl vienu tukšu formulāru un atgriežas atpakaļ uzgaidāmajā zonā. Lūsija uzvelk kokvilnas cimdus un ātri pārvietojas pa istabu, noslaukot katru žurnālu, kam pieskārusies.

Pirmā noklausīšanās ierīce, ko viņa ievieto, ir bezvadu mikrofons-audioraidītājs cigaretes izsmēķa lielumā, kuru viņa pēc ieraduma iemontē

mitrumizturigā, augu zaļā plastmasas caurulē, kas ne pēc kā neizskatās. Vairums noklausīšanās ierīču ir jānomaskē, lai tās izskatītos pēc kaut kā, bet šad un tad tām vienkārši jāizskatās kā nekam. Viņa ievieto zaļo caurulīti košā keramikas podā ar sulīgi zaļu zīda augu uz kafijas galdiņa. Viņa ātri aiziet uz mājas galu un ievieto vēl vienu zaļo noklausīšanās ierīci, kas nekam nelīdzinās, vēl vienā zaļā zīda augā, kas atrodas uz galda virtuvē, un tad viņa dzird sievietes soļus uz kāpnēm.

45

Savā mājā, trešā stāva guļamistabā, kas tiek izmantota kā kabinets, Bentons sēž pie rakstāmgalda klēpjdatora priekšā un gaida, kad Lūsija aktivēs noslēpto videokameru, kas nomaskēta par pildspalvu un savienota ar šūnveida salāgošanas ierīci, kas izskatās kā peidžers. Viņš gaida, kad Lūsija aktivēs augstas sensitivitātes audioraidītāju, kas nomaskēts par automātisko zīmuli. Uz galda pa labi no viņa klēpjdatora atrodas modulāra audioizlūkošanas monitoringa sistēma, iebūvēta diplomātā. Diplomāts ir atvērts, magnetofons un uztvērējs tajā ir gatavībā. Čārlstonā ir divdesmit astoņas minūtes pāri desmitiem no rīta, un tas ir par divām stundām mazāk nekā šeit, Aspenā. Viņš lūkojas uz klēpjdatora melno ekrānu, pacietīgi sēdēdams pie rakstāmgalda, gaidot uzlicis radioaustiņas. Viņš gaida jau gandrīz stundu. Lūsija viņam piezvanīja, kad nolaidās Čārlstonā vēlu vakarā pēc viņas laika, un pateica, ka ir pierakstījusies pie ārsta. Doktora Polsona pieraksts ir pārpildīts, viņa piebilda. Viņa teikusi kundzei, kas pacēla klausuli, ka tas ir steidzami. Lūsijai esot nekavējoties jāiziet lidotāja medicīniskā apskate, jo viņas medicīniskajai izziņai termiņš beidzoties pēc divām dienām.

Kādēļ viņa ir gaidījusi līdz pēdējai minūtei, gribēja zināt sieviete doktora Polsona birojā. Lūsija aprakstīja savu teātra mākslu Bentonam, lepodamās ar to.

Viņa teica, ka stomījusies un izklausījusies nobijusies. Viņa mazliet stostījusies un atteikusi, ka nav varējusi ierasties, jo helikoptera īpašnieks, pie kura strādā, viņu pamatīgi nodarbina, un viņa vienkārši nav varējusi tikt uz medapskati. Un viņai esot bijušas personiska rakstura problēmas, viņa teica sievietei, un, ja viņa nedabūs medapskati, tad nedrīkstēs lidot un var zaudēt darbu, un klāt pie visām problēmām darba zaudēšana ir beidzamais, kas viņai vajadzīgs. Sieviete lika Lūsijai pagaidīt. Atgriezusies pie telefona, viņa sacīja, ka doktors Polsons viņu pieņems rit desmitos no rīta, tas ir šis rīts, un viņš izdarot lielu pakalpojumu, jo viņas nepatīkamā stāvokļa dēļ atceļot savu iknedēļas tenisa pāru spēli. Būs labāk, ja Lūsija nemainīs savus plānus un ieradīsies milzīgā pakalpojuma dēļ, ko viņai izdara svarīgais, aizņemtais doktors Polsons.

Tiktāl viss ir labi un rit saskaņā ar plānu. Lūsijai ir pieraksts. Tagad viņa ir aviācijas ārsta mājā. Bentons gaida pie rakstāmgalda un skatās ārā pa logu uz sniegainajām debesīm, kas ir zemākas un blīvākas, nekā bija pirms nepilnas pusstundas. Ap tumsu sāks atkal snigt, un snigs visu nakti. Viņu sāk nogurdināt sniegs. Viņu ir sākusi nogurdināt viņa māja. Viņu ir sākusi nogurdināt Aspena. Kopš Henrijas iebrukšanas viņa dzīvē viņu gandrīz viss ir sācis nogurdināt.

Henrija Voldena ir sociopāte, narciste, vajātāja. Viņa ir Bentona laika izniekotāja. Viņa pēcincidenta stresa padomu došana Henrijai ir joks, un viņam varbūt būtu žēl Lūsijas, ja viņš nedusmotos par to, ka Lūsija ļāvusi Henrijai nodarīt tik daudz postījumu. Henrija apbūra un izmantoja viņu. Henrija dabūja to, ko gribēja. Varbūt viņa neieplānoja uzbrukumu sev Lūsijas Floridas mājā, varbūt ir daudz kas tāds, ko viņa nebija izplānojusi, bet galu galā Henrija lūkojās pēc Lūsijas un atrada viņu, un paņēma to, ko gribēja, un tagad zobojas par viņu. Viņš ir upurējis savu Aspenas atvaļinājumu ar Skarpetu, tā nu kaut kāda caurkritusi aktrise-caurkritusi izmeklēšanas aģente, vārdā Henrija, var viņu nerrot un tracināt. Viņš atteicās no laika ar Skarpetu, un viņš nevarēja atļauties atteikties no šī laika. Viņš nevarēja. Jau tā viss bija slikti. Varbūt tagad viņiem viss būs beidzies. Viņš nepārmestu viņai. Šī doma bija nepanesama, bet viņš Skarpetai nepārmestu.

Bentons paceļ raidītāju, kas izskatās pēc mazas policijas rācijas.

Esi pieslēgusies? viņš jautā Lūsijai.

Ja Lūsija nav pieslēgusies, tad neuztvers translāciju pa niecīgo bezvadu uztvērēju iekšā auss kanālā. Klausule nav redzama, bet viņai jāuzmanās, nēsājot to. Protams, viņai tā nevar būt ausī, kad doktors Polsons pārbauda viņas ausis, tādēļ Lūsijai būs jābūt ašai un veiklai. Bentons viņu brīdināja, ka vienvirziena uztvērējs būtu noderīgs, bet riskants. Es gribētu sarunāties ar tevi, viņš teica Lūsijai. Tas būtu ārkārtīgi noderīgi,ja es varētu dot tev norādījumus. Bet tu zini riskus. Kaut kādā izmeklēšanas brīdī viņš to atklās. Lūsija sacīja, ka labāk nesaņemtu norādījumus. Bentons atteica, ka viņam labāk patiktu, ja viņa saņemtu.

Lūsij? Esi pieslēgusies? viņš vēlreiz pārraida. Es tevi nedzirdu un neredzu, tāpēc pārbaudu.

Video pēkšņi ir aktivēts, un viņš vēro attēlus, kas aizpilda klēpjdatora ekrānu, un dzird Lūsijas soļus. Kāpjot pa trepēm, koka kāpņu attēls viņa priekšā kratās augšup un lejup, un austiņās Bentons dzird Lūsijas soļus. Viņš dzird Lūsijas elpu.

Uztveru skaļi un skaidri, viņš saka raidītājā, turēdams to pie pašām lūpām. Balss un video, un magnetofona uguntiņas ir pārslēgtas no gatavības uz aktīvu.

Attēlā iejaucas Lūsijas dūre, un viņa skaļi un skaidri pieklauvē pie durvīm. Bentons vērodams sēž pie rakstāmgalda, un durvis atveras, un ekrānu aizpilda halāts, un viņš ierauga vīrieša kaklu, pēc tam daktera Polsona seju. Polsons skarbi sasveicinās ar Lūsiju un atkāpjas no viņas, liekot tai apsēsties. Viņai kustoties, pildspalvas kamera pārslīd pāri mazajai, kailajai izmeklēšanas telpai, un redzeslokā parādās ar baltu papīru pārklāts izmeklēšanas galds.

Šeit ir vecais formulārs. Un otrais, ko es aizpildīju, Lūsija saka, pasniegdama viņam formulārus. Piedodiet. Ceru, ka nesalaidu grīstē jūsu sistēmu. Man nepadodas formulāri. Jau vidusskolā, ziniet, izgāzos ar tiem. Viņa nervozi iesmejas, kamēr dakteris Polsons nopietni pārskata abus formulārus.

Skaļi un skaidri, Bentons saka raidītājā.

Lūsijas roka pārslīd Bentona datora ekrānam. Pārlaižot roku pildspalvai priekšā, viņa apliecina, ka dzird niecīgajā uztvērējā ausī.

Vai jūs mācījāties augstskolā? dakteris Polsons viņai jautā.

Nē. Es gribēju, bet…

Slikti, viņš atteic nepasmaidīdams. Polsonam ir mazas brillītes bez ietvara, un viņš ir ļoti pievilcīgs vīrietis. Daži ļaudis, iespējams, dēvētu viņu par skaistu. Viņš ir garāks par Lūsiju, bet nedaudz, varbūt dažus centimetrus garāks, iespējams, aptuveni metru astoņdesmit garš, un viņš ir slaids un izskatās spēcīgs, ja spriež pēc tā, ko Bentons var saredzēt. Viņš spēj redzēt tikai to, ko pildspalvas kamera uzfilmē no Lūsijas lidotāja tērpa krūškabatiņas.

Nu, man nav jāmācās augstskolā, lai lidotu ar helikopteru, Lūsija nedroši atteic. Viņai lieliski padodas notēlot nedrošu, iebiedētu un būtībā dzīvē nevarīgu būtni.

Mana sekretāre minēja, ka jums ir personiska rakstura problēmas, dakteris Polsons saka, joprojām pārlūkodams viņas formulārus.

Mazliet, viņa atbild.

Izstāstiet, kas ir noticis, viņš saka.

Ak, tikai parastā puišu problēma, viņa nervozi un kaunīgi saka.

Man bija jāapprecas, bet tas nenotika. Saprotiet, mana grafika dēļ.

Ja saskaita, es varu saderēt, ka piecus mēnešus no sešiem es biju prom.

Tātad jūsu draugs nespēja izturēt jūsu prombūtni un aizlaidās,

saka Polsons, nolikdams Lūsijas papīrus uz galda virsmas, kur stāv dators. Lūsija nevainojami strādā, pagriezdama ķermeni, lai notvertu viņu pildspalvā nomaskētā videokamerā.

Labi, Bentons pārraida, pamezdams skatienu uz aizvērtajām, aizslēgtajām durvīm. Henrija izgāja pastaigāties, bet viņš aizslēdza durvis, jo nav pārliecināts, ka viņa neienāk iekšā. Viņa nav apguvusi robežas, jo viņai nekas nav ārpus ierobežojuma.

Mēs izšķīrāmies, Lūsija atbild. Ar mani viss ir kārtībā. Bet šis un viss pārējais… Tas bija stresaini, bet ar mani viss ir normāli.

Vai tādēļ jūs nogaidījāt līdz pēdējai minūtei, lai ierastos uz medapskati? Doktors Polsons jautā, pievirzīdamies viņai tuvāk.

Tā liekas.

Tas nav īpaši prātīgi. Jūs nevarat lidot bez medicīniskās izziņas.

Visā valstī ir aviācijas ārsti, jums vajadzēja parūpēties par to. Kas būtu, ja es jūs nevarētu šodien pieņemt? Man šorīt bija ārkārtas pieņemšana drauga dēlam un pārējā diena brīva, bet es jums izdarīju izņēmumu. Un ja nu es būtu teicis nē? Jūsu medizziņa izbeidzas rit, pieņemot, ka datums, kuru ierakstījāt, ir pareizs.

J ā . Es zinu, ka gaidīt bija stulbi. Es nevaru pat pateikt, cik ļoti pateicos…

Man ir ļoti maz laika. Tādēļ iesim tālāk un dabūsim jūs ārā no šejienes. Viņš paņem asinsspiediena mērītāja aproci no galda, liek uzlocīt labās rokas piedurkni, apliek aproci ap augšdelmu un sāk pumpēt. J ū s esat ļoti spēcīga. Vai daudz trenējaties?

Cenšos, viņa atteic drebelīgā balsī. Viņš ar roku pieskaras viņas

krūtij, un Bentons, to vērojot datorā vairāk nekā tūkstoš jūdžu attālajā Aspenā, Kolorādo, uztver robežu pārkāpšanu. Neviens, skatoties uz Bentonu, neredzētu viņa reakciju, pat ne dzirksti acīs vai lūpu sasprindzinājumu. Bet viņš sajūt robežu pārkāpumu tikpat ļoti kā Lūsija.

Viņš grābstās gar tevi, Bentons pārraida, lai tas tiktu ierakstīts. Viņš ir sācis grābstīties gar tevi.

J ā , Lūsija šķiet atbildam dakterim Polsonam, bet patiesībā atbild Bentonam, un viņa pakustina roku kameras lēcas priekšā, apliecinādama savu apstiprinošo atbildi. Jā, es daudz trenējos, viņa saka.

46

Simtu trīsdesmit uz astoņdesmit, doktors Polsons saka, atplēšot līplenti un noņemot aproci, atkal aizskardams viņu. Vai tas parasti ir tik augsts?

Nē, nepavisam, Lūsija saka, tēlodama šoku. Tas ir augsts? Tas ir, jums labāk zināms. Bet parasti tas ir simtu desmit uz septiņdesmit.

Gandrīz par zemu. Parasti.

Nervozējat?

Man nekad nav paticis iet pie ārstiem, viņa saka un, tā kā sēž uz galda un atrodas zemāk par ārstu, tad nedaudz atliecas. Viņa grib, lai Bentons redzētu doktora Polsona seju, kad viņa sarunājas ar to un mēģina iebiedēt un manipulēt. Varbūt esmu nedaudz sanervozējusies.

Viņš novieto plaukstas uz viņas kakla augstu zem zoda. Viņa āda ir silta un sausa, kad viņš palpē mīkstās vietas zem viņas ausīm, un viņas mati nosedz ausis. Viņš nevar redzēt noslēpto uztvērēju. Viņš liek

Lūsijai norit siekalas, iztaustot limfmezglus, un nesteidzas, bet viņa sēž taisni un turpina piespiest sevi būt sasprindzinājuma stāvoklī, zinot, ka viņš var sajust viņas pulsu spēcīgi sitamies kaklā.

Norijiet, viņš vēlreiz saka, iztaustīdams vairogdziedzeri, pārbaudot, vai traheja ir pa vidu. Lūsijai iešaujas prātā, ka viņa taču zina visu par fiziskiem izmeklējumiem. Katrreiz, kad viņu bērnībā izmeklēja,

Lūsija iztaujāja tanti Keju un nelikās mierā tik ilgi, kamēr neuzzināja iemeslus katram ārsta pieskārienam un piezīmei, veicot izmeklēšanu.

Viņš atkal sāk palpēt limfmezglus, ciešāk piespiezdamies Lūsijai, un viņa elpa ir viegli sajūtama uz galvvidus.

Neko neredzu, izņemot halātu, Bentona balss ir skaidri dzirdama viņas kreisajā ausī.

Nekā nevaru līdzēt, viņa nodomā.

Vai pēdējā laikā jūtaties nogurusi, jūtaties ne pārāk labi? doktors Polsons jautā savā lietišķajā, iebiedējošajā tonī.

Nē, nu, tas ir, es smagi strādāju, daudz braukāju apkārt. Varbūt tikai mazliet esmu nogurusi, viņa stostās, izlikdamās tikpat nobijusies, kā izklausās, kamēr viņš piespiežas pie viņas ceļgala, un viņa sajūt to. Viņš ir ciets pret vienu viņas ceļgalu. Tad viņš piespiežas pie otra ceļgala, un kamera nespēj notvert to, ko viņa jūt. Diemžēl.

Man jāaiziet uz dāmistabu, viņa saka. Piedodiet. Es būšu ātri. Viņš atkāpjas, un pēkšņi istaba ir atkal redzama. Tas ir tā, it kā pārsegs būtu noņemts no bedres zemē un viņai atļauts izkāpt. Viņa noslīd no galda un ātri dodas uz durvīm, bet viņš pieiet pie datora un paceļ viņas formulāru. To, kuru viņa bija izpildījusi pareizi. Plastmasas maisiņā pie izlietnes ir glāzīte, viņš saka, Lūsijai pametot istabu.

Jā .

Kad esat beigusi, vienkārši atstājiet uz poda.

Bet viņa neizmanto podu, tikai noskalo to un saka "atvaino" Bentona labā. Tas ir viss, ko viņa pasaka, izņemdama no auss uztvērēju un iebāzdama to kabatā. Viņa neatstāj urīnu glāzītē uz poda, jo viņai nav nodoma atstāt jebkuru bioloģisko sevis daļu. Lai gan maz ticams, ka viņas DNS ir datu bāzē, Lūsija nedomā, ka tā tur nav. Gadu gaitā viņa stingri sekojusi, lai viņas DNS un pirkstu nospiedumi nebūtu datu bāzē šajā valstī vai ārzemēs, taču viņa ir ieprogrammēta dzīvot vispirms pēc sliktākā scenārija, tādēļ neatstāj urīnu šim dakterim, kuram būs motīvs meklēt P. V. Vinstoni. Kopš ieiešanas Polsona mājā viņa ir noslaucījusi visas virsmas, kam ir pieskārusies, neatstājot nevienu pirkstu nospiedumu, kas varētu identificēt Lūsiju Farinelli, kādreizējo FIB aģenti, kādreizējo ATŠ*. Viņa atgriežas izmeklēšanas telpā, gatava stāties pretī ļaunākajam.

Viņas pulss reaģē atbilstoši.

J ū s u limfmezgli liekas nedaudz palielināti, doktors Polsons saka, un Lūsija zina, ka viņš melo. Kad pēdējo reizi… Nu, jūs jau teicāt, ka jums nepatīk iet pie ārstiem, tādēļ droši vien ilgi neesat rūpīgi izmeklēta. Pieņemu, arī asins aina nav taisīta?

Tie ir palielināti? Lūsija saka, reaģējot ar gaidīto paniku.

Vai pēdējā laikā jūtaties labi? Nav liela noguruma? Nav drudža?

Nekā tāda? Viņš atkal pieiet Lūsijai tuvāk un iebāž otoskopu viņas kreisajā ausī. Ārsta seja ir pavisam tuvu viņas vaigam.

ATS Alkohola, Tabakas un Šaujamieroču birojs.

Es nejūtos slima, viņa atteic, un doktors Polsons pārvieto otoskopu otrā ausi un skatās.

Viņš noliek otoskopu un paceļ oftalmoskopu. Viņš ieskatās Lūsijai acīs. Viņa seja ir dažu centimetru attālumā, pēc tam viņš paņem stetoskopu. Lūsija izturas kā nobijusies, lai gan drīzāk ir dusmīga, nekā nobijusies. Patiesībā viņa it nemaz nav nobijusies, viņa aptver, sēdēdama uz izmeklēšanas galda malas, un papīrs viegli burzās, viņas svaram kaut nedaudz pārvietojoties.

J a jūs tikai attaisītu savu lidotāja tērpu un novilktu to līdz jostasvietai, viņš saka tai pašā lietišķajā tonī.

Lūsija tikai paskatās uz viņu. Pēc tam saka: Liekas, man atkal jāizmanto dāmistaba. Piedodiet.

Ejiet, viņš saka visai nepacietīgi. Bet es kavējos.

Viņa steidzas uz tualeti un ir iekšā un ārā mazāk par minūti, pa ceļam noskalodama podu. Uztvērējs ir atgriezies viņai ausī.

Piedodiet, viņa atkal saka. Pirms nākšanas iekšā es izdzēru lielo diētisko kolu. Kļūda. Nolaidiet zemāk savu lidošanas tērpu, viņš pavēl Lūsijai.

Viņa minstinās. Tuvojas pārbaudījums, bet viņa zina, ko darīt. Attaisījusi sava lidošanas tērpa rāvējslēdzēju, viņa nolaiž to līdz viduklim, novirzīdama pildspalvas stāvokli tā, lai tā būtu novietota pareizi, lai vads, savienots ar šūnu interfeisu, piestiprināts lidotāja tērpa iekšpusē, nebūtu redzams.

Ne tik vertikāli, Bentona balss skan viņai ausī. Nolaid varbūt kādus desmit grādus zemāk.

Viņa veikli sakārto lidošanas tērpa augšdaļu, kas nu viņai ir ap vidukli, un doktors Polsons saka: Jūsu sporta krūšturi ari.

Man tas ir jānovelk? viņa bailīgi jautā. Es nekad iepriekš…

Vinstones kundze. Es patiešām steidzos. Lūdzu. Viņš iebāž stetoskopu ausīs. Viņa seja ir barga, pievirzoties tuvāk, gaidot izklausīt Lūsijas sirdi un plaušas, un viņa pārvelk sporta krūšturi pāri galvai un sēž pavisam nekustīgi, sastingusi uz baltā papīra noklātā galda.

Viņš piespiež stetoskopu zem vienas krūts, pēc tam zem otras, pieskardamies Lūsijai, kamēr viņa nekustīgi sēž. Viņa strauji elpo, viņas sirds joņo, paužot niknumu, nevis bailes, bet viņa zina, ka doktors Polsons uzskata viņu par nobijušos, un viņa prāto, kādas bildes uztver Bentons. Viņa veikli sakārto lidotāja tērpu ap vidukli, aizskardama pildspalvas kameru, kamēr doktors Polsons pieskaras viņai un izliekas, ka viņam nemaz neinteresē tas, ko viņš redz un jūt.

Desmit grādus uz leju, pa labi, Bentons instruē Lūsiju.

Viņa veikli sakārto pildspalvu, un doktors Polsons paliecas uz priekšu un ar stetoskopu pārbīdās uz viņas muguru. Elpojiet dziļi, viņš saka un ir visai prasmīgs, darot savu darbu, iemanīdamies apgrābstīt un rīvēties gar Lūsiju, un pat noliek plaukstu uz krūts, spēcīgi piespiezdamies viņai. Vai jums ir kādas rētas vai dzimumzīmes? Es nevienu neredzu. Blenzdams viņš pārlaiž rokas Lūsijai.

Nē, nav, viņa saka.

Kaut kas droši vien ir. No apendektomijas varbūt? Kaut kas?

N ē .

Pietiek, Bentons saka Lūsijai ausī, un viņa sajūt niknumu viņa rāmajā tonī.

Bet vēl nav gana.

Man vajag, lai jūs pieceltos un nostātos uz vienas kājas, Polsons saka.

Vai varu ģērbties?

Vēl ne.

Pietiek, Bentona balss skan viņai ausī.

Piecelieties, doktors Polsons pavēl Lūsijai.

Lūsija sēž uz galda un uzvelk savu lidotāja tērpu, iebāzdama rokas piedurknēs un aizvilkdama rāvējslēdzēju, taču neraizējas par krūšturi, jo nav laika. Viņa raugās uz doktoru Polsonu un pēkšņi vairs neuzvedas kā nervoza vai nobijusies būtne, viņš redz pārmaiņas, un viņa acis reaģē. Lūsija nokāpj no galda un pienāk viņam cieši klāt.

Sēdieties, viņa tam saka.

Ko jūs darāt? Frenka Polsona acis ieplešas.

Sēdieties!

Viņš nekustas, blenzdams uz viņu. Tipiski visiem draņķiem, ko viņa ir satikusi, Polsons izskatās nobijies. Lūsija pievirzās tuvāk, lai vairāk iebiedētu, izvilkdama no krūškabatas pildspalvu un paceldama to, lai viņš varētu redzēt pievienoto vadu. Frekvences pārbaude, viņa saka

Bentonam, jo viņš var pārbaudīt nomaskētos raidītājus, kurus viņa novietojusi uzgaidāmajā zonā un apakšstāva virtuvē.

Tīrs, viņš atgriežas.

Labi, viņa nodomā. Viņš neuztver nevienu skaņu apakšstāvā. Jūs pat nevēlaties uzzināt, cik lielās nepatikšanās esat, Lūsija saka doktoram Polsonam. Jūs pat negribat zināt, kas jūs reālajā laikā, visu laiku veroja un klausījās. Sēdieties! Sēdiet! Viņa atliek pildspalvu atpakaļ kabatā. Hs apslēptā lēca raugās tieši uz Polsonu. Viņš nedroši sakustas, sagrābsta krēslu, izripina to no galda apakšas un apsēžas, skatīdamies uz Lūsiju. Viņa seja ir bāla. Kas jūs esat?

Ko jūs darāt?

Es, kretīn, esmu tavs liktenis, Lūsija viņam saka un cenšas piespiest niknumam atgriezties savā krātiņā, bet viņai vieglāk ir piespiest sevi izskatīties nobiedētai nekā piespiest niknumu paklausīt. Tu šitādas cūcības dari ar savu meitu? Ar Džiliju? Tu arī viņai uzmācies, tu, kuces dēls?

Polsons blenž uz Lūsiju platām acīm.

Tu mani dzirdēji. Tu mani dzirdēji skaļi un skaidri, pakaļa. Arī FAA* tevi drīz vien dzirdēs.

Ārā no mana kabineta! Viņš prāto sagrābt viņu, Lūsija to redz pēc viņa muskuļu sasprindzinājuma, pēc viņa acīm.

Nemēģini, Lūsija brīdina viņu. Nedomā pakustēties no krēsla, līdz es tev teikšu. Kad tu pēdējo reizi redzēji Džiliju?

Par ko ir rima?

Par rozi, Bentons saka priekšā.

Es esmu tā, kas uzdod jautājumus, Lūsija saka doktoram Polsonam un gribētu to pašu pateikt ari Bentonam. Tava bijusī sieva izplata baumas. Tu to zināji, doktor Drošības dienesta sūdzmani?

Roze, Bentons skan viņai ausī.

Viņa apgalvo, ka tu apraudzīji Džiliju neilgi pirms viņas pēkšņās nāves. Tu atnesi viņai rozi. 0, mēs zinām to. Tās nabaga meitenes istabā viss ir pārskatīts, tici man.

Roze bija viņas istabā?

Lai viņš apraksta to, Bentons saka.

Tu man pasaki, Lūsija tirda doktoru Polsonu. Kur tu ņēmi rozi?

Es neņēmu. Es nezinu, par ko jūs runājat.

Neizšķied manu laiku.

J ū s neiesiet uz FAA…

Lūsija iesmejas un papurina galvu. 0, tādas pakaļas kā tu ir pēc vienas cepumu formas piegriezti. Tu patiešām domā, ka tiksi sveikā cauri, tu patiešām tā domā. Runā ar mani par Džiliju. Pēc tam runāsim

par FAA.

Izslēdziet to. Viņš norāda uz pildspalvas kameru.

Izstāstīsi par Džiliju, izslēgšu.

Viņš pamāj.

* FAA Federālā aviācijas administrācija.

Viņa pieskaras pildspalvai un izliekas izslēdzam to. Viņa acis ir izbijušās un neuzticas viņai.

Roze, Lūsija atkārto.

Zvēru pie Dieva, es neko nezinu par rozi, Polsons atteic. Es nekad nedarītu pāri Džilijai. Ko viņa runā? Ko tā kuce stāsta?

Jā, Sūzana. Lūsija urbjas viņā. Viņai ir daudz ko teikt. Pēc tā, ko viņa stāsta, tu esi cēlonis Džilijas nāvei. Viņa ir noslepkavota.

N ē ! Ak Dievs, nē!

Tu ar Džiliju ari spēlēji zaldātiņus? Tu, pakaļa, viņu ieģērbi kamuflāžā un zābakos? Tu laidi izvirtuļus savā mājā, lai spēlētu tavas sīkās, slimīgās rotaļas?

Ak Dievs, viņš novaid, aizvērdams acis. Tā kuce. Tā bija mūsu darīšana.

J ū s u ?

Sūzas un mana. Pāri viskautko dara.

Un kas vēl? Pie jums nāca vēl citi cilvēki uzspēlēt jūsu rotaļas?

Tā bija mana privātā māja.

Kas tu esi par cūku, Lūsija draudīgi saka. Darīt šitādas lietas mazas meitenes priekšā.

Jūs esat no FIB? Viņš atver acis, un tās izskatās drūmas no naida kā haizivs acis. Esat, vai ne? Es zināju, ka tā notiks. Man tas bija jāzina. Tā, it kā kaut kam būtu sakars ar manu dzīvi. Es to zināju. Esmu iegāzts.

Skaidrs. FIB tevi piespieda, lai es novilktu drēbes parastai medapskatei.

Tam nav nekāda sakara. Kāda tam nozīme.

Atļaujiet nepiekrist, viņa sarkastiski atteic. Tam tomēr ir nozīme. Tu uzzināsi, cik liela nozīme tam ir. Es neesmu no FIB. Tev nav paveicies.

Vai tas ir Džilijas sakarā? Viņš sēž krēslā mierīgāks, sakauts un tikko kustas. Es mīlēju savu meitu. Neesmu viņu redzējis kopš Pateicības dienas, un tā ir Dieva patiesība.

Kucēns, Bentons saka Lūsijai priekšā, un Lūsija apsver domu izraut uztvērēju no auss.

Tu domā, kāds nogalināja tavu meitu, jo esi drošībnieku sūdzmanis? Lūsija zina atbildi, bet viņa piespiedīs Polsonu to pateikt. Beidz, Frenk. Izstāsti patiesību! Nepadari visu vēl sliktāku!

Kāds viņu nogalināja, viņš atkārto. Es tam neticu.

Tici.

Tas nevar būt.

K a s nāca uz jūsu māju spēlēt spēlītes? Pazīsti Edgaru Alanu Pougu? Puisi, kas dzīvo aiz jūsu mājas? Tur, kur kādreiz dzīvoja Arnetas kundze.

Es pazinu viņu, viņš saka. Viņa bija mana paciente. Hipohondriķe. Gatavā sodība, patiešām.

Tas ir svarīgi, Bentons saka tā, it kā Lūsija to nezinātu. Viņš atklājas. Esi draudzīga. Tava paciente Ričmondā? Lūsija jautā doktoram Polsonam, un būt par viņa draudzeni ir pēdējais, ko viņa grib, bet viņa atmaigst, tēlo ieinteresētību. Kad?

K a d ? Ak Dievs! Pirms veselas mūžības. Patiesībā mūsu Ričmondas māju es nopirku no viņas. Viņai piederēja virkne māju Ričmondā.

Gadsimtu mijā viņas ģimenei piederēja vesels sasodīts kvartāls, tas bija viens liels īpašums, kas tika sadalīts starp ģimenes locekļiem, vēlāk pārdots. Mūsu māju es nopirku no viņas, izdevīgi. Par kādu izdevīgu darījumu.

Izklausās, ka jums viņa īpaši nepatika, Lūsija saka, it kā viņi abi ar doktoru Polsonu itin labi satiktu, it kā viņš pirms pāris minūtēm nebūtu viņai uzmācies.

Viņa nāca uz mūsu māju, manu kabinetu, kad vien gribēja. Sodība.

Vienmēr žēlojās.

Kas ar viņu notika?

Nomira. Pirms astoņiem, desmit gadiem. Sen.

No kā? Lūsija vaicā. No kā viņa nomira?

Viņa bija slima, audzējs. Viņa nomira mājās.

Sīkāk, Bentons saka.

Kas jums par to zināms? Lūsija jautā. Viņa bija viena, kad nomira? Vai viņai bija lielas bēres?

Kāpēc jūs to visu jautājat? Doktors Polsons sēž savā krēslā, raudzīdamies uz viņu. Bet viņš jūtas labāk, jo viņa ir draudzīga. Tas ir acīmredzami.

Tas varētu būt saistīts ar Džiliju. Es zinu to, ko jūs nezināt. Ļaujiet man jums uzdot jautājumus.

Uzmanīgi, Bentons viņu brīdina. Uzmani viņu.

Nu tad jautājiet, doktors Polsons liekuļoti saka.

Vai jūs bijāt viņas bērēs?

Es neatceros, ka viņai būtu bijušas bēres.

Bērēm taču bija jābūt, Lūsija saka.

-Viņa neieredzēja Dievu, vainoja visās savās sāpēs un nelaimēs, par to, ka neviens nevēlas būt pie viņas, tas bija saprotami, ja jūs pazītu viņu. Kas par riebīgu, vecu kundzi! Vienkārši neciešama. Ārsti nesaņem pietiekami lielu samaksu, lai ārstētu tādus cilvēkus kā viņa.

Viņa nomira mājās? Viņa bija tik slima ar vēzi un nomira mājās pavisam viena? Lūsija jautā. Viņa bija slimnīcā?

N ē .

Viņa ir turīga sieviete un nomirst pavisam viena mājā, bez medicīniskās aprūpes, bez nekā?

Vairāk vai mazāk. Kāda tam visam nozīme? Viņa skatiens slīd pa izmeklēšanas kabinetu, un viņš ir modrs un pārliecinātāks.

Ir nozīme. Jūsu labā tam ir nozīme. Liela nozīme, Lūsija viņu vienlaikus pārliecina un piedraud. Es gribu redzēt Arnetas kundzes medicīniskos dokumentus. Parādiet man tos. Sameklējiet viņu savā datorā.

Būšu izdzēsis viņas failu. Viņa ir mirusi. Frenka Polsona acis izsmej Lūsiju. Dīvaini, ka Dārgā Arnetas kundze ziedoja savu ķermeni zinātnei tāpēc, ka negribēja bēres, jo viņa neieredzēja Dievu, un tā tas bija. Domāju, kādam nabaga medicīnas studentam bija jāstrādā pie tās vecās kuces. Es mēdzu šad tad iedomāties un izjust žēlumu pret to nabaga studentu, kuram laimējās izlozēt viņas izkaltušo, neglīto, veco ķermeni. Viņš ir rāmāks un vairāk par sevi pārliecināts, un, jo pašpārliecinātāks viņš kļūst, jo vairāk aug Lūsijas naids.

Kucēns, Bentons saka viņai ausī. Pajautā viņam.

Kas notika ar Džilijas kucēnu? Lūsija jautā doktoram Polsonam. Jūsu sieva apgalvo, ka viņu kucēns ir pazudis un ka jūs esat saistīts ar šo pazušanu.

Viņa vairs nav mana sieva, Polsons atcērt. Viņa acis ir cietas un aukstas. Un viņai nekad nav bijis suņa.

Saldumiņš, Lūsija saka.

Viņš paskatās uz Lūsiju, un viņam acīs kaut kas iezalgojas.

Kur ir Saldumiņš? Lūsija jautā.

Vienīgie man zināmie Saldumiņi esmu es un Džilija, viņš saka ar vīpsnu sejā.

Neāksties, Lūsija viņu brīdina. Te nav it nekā smieklīga.

Sūza sauc mani par Saldumiņu. Vienmēr ir saukusi. Un es saucu Džiliju par Saldumiņu.

Tā ir atbilde, Bentons saka. Pietiek. Ej ārā.

Nav nekāda kucēna, Polsons saka. Pilnīgas blēņas. Viņš vairāk iesaistās sarunā, un Lūsijai ir skaidrs, kas sekos. Kas jūs esat?

viņš jautā. Dodiet man to pildspalvu! Viņš pieceļas no krēsla.

esi kaut kāda stulba, sīka skuķe, kas atsūtīta apsūdzēt mani, vai ne?

Domāju, tev par to maksā. Saproti, cik muļķīgi tas ir, vai ne tā? Atdod man to pildspalvu!

Lūsija stāv, nolaidusi rokas gar sāniem. Viņa ir sagatavojusies.

Ej ārā, Bentons brīdina. Tūlīt.

Tātad jūs pāris aktrisītes sanākat kopā un izdomājat, ka dabūsiet pāris dolāru? Viņš stāv Lūsijas priekšā, un viņa zina, kas tūlīt notiks.

Ej ārā, Bentons uzsvērti atkārto. Viss ir cauri.

Tu gribi kameru? Lūsija jautā Polsonam. Tu gribi mikromagnetofonu? Viņai nav magnetofona. Bentonam ir. Tu patiešām tos gribi?

Mēs varam vienkārši izlikties, ka tas nekad nav noticis, Polsons smaidīdams saka. Atdod tos man. Tu dabūji informāciju, ko gribēji, &gt; vai ne? Tad nu visu pārējo mēs aizmirsīsim. Ļauj man tos paņemt!

Viņa paklaudzina pa šūnu interfeisu, kas ir piesprausts pie siksnas cilpas. Vads, kas ir savienots ar to, stiepjas caur sīku caurumiņu iekšā viņas lidošanas tērpā. Viņa nospiež slēdzi, izslēgdama interfeisu. Bentona ekrāns paliek tukšs. Viņš var dzirdēt un sarunāties, bet nevar redzēt.

Nevajag, Bentons saka viņai ausī. Atkāpies. Tūdaļ.

Saldumiņš, Lūsija izmēda Polsonu. Kas par joku! Nespēju iedomāties kādu dēvējam tevi par Saldumiņu. Tas ir pretīgi. Gribi kameru, gribi magnetofonu, tad nāc un paņem.

Viņš metas pie Lūsijas un uzskrien tieši virsū viņas dūrei, un tad viņam paslīd kājas, un viņš atrodas uz grīdas ņurdot un kliedzot, un Lūsija atrodas viņam uz muguras, ar ceļgalu piespiezdama viņa labo roku, ar labo delnu piespiezdama kreiso roku. Polsona rokas ir izgrieztas un sāpīgi satvertas aiz muguras.

Laid vaļā! brēc. Man sāp!

Lūsij! Nē! Bentons runā ar viņu, bet Lūsija neklausās.

Viņa satver Polsona matus un smagi elpo, un sagaršo savu niknumu, un paceļ viņa galvu aiz matiem. Ceru, ka tu šodien jauki pavadīji laiku, Saldumiņ, Lūsija saka, paraudama viņa galvu aiz matiem.

Man vajadzētu izsist tavas kretīniskās smadzenes. Tu uzmācies pats savai meitai? Tu ļauj citiem izvirtuļiem to darīt, kad viņi atnāk uz tavu māju uz seksa spēlītēm? Tu uzmācies meitai viņas pašas guļamistabā tieši pirms pārcelšanās pagājušajā vasarā? Viņa spiež ārsta galvu pret grīdu un tur to tik stipri, it kā slīcinātu viņu balto flīžu grīdā. Viņa vaigs ir saspiests pret grīdu. Cik daudzas dzīves tu esi izpostījis, tu, kretīn? Viņa dauza Polsona galvu pret grīdu pietiekami spēcīgi, lai atgādinātu, ka var izšķaidīt viņa smadzenes. Viņš ņurd un kliedz.

Lūsij! Izbeidz! Bentona balss ieurbjas bungādiņā. Ej prom!

Viņa samirkšķina acis, pēkšņi apjēgdama, ko dara. Viņa nevar nogalināt Frenku Polsonu. Viņa nedrīkst to nogalināt. Viņa noraušas nost un sāk spert viņam pa galvu, bet tad aptur kāju. Viņa elpo smagi, svīzdama, atkāpdamās, gribēdama iespert viņam, gribēdama piekaut viņu līdz nāvei, un viņa to varētu, it viegli. Nekusties, viņa norūc, atvirzīdamās no viņa, sirds lido, aptverot, cik ļoti vēlas viņu nogalināt. Guli te un nekusties. Nekusties!

Viņa pasniedzas pie galda un pagrābj savus neīstos FAA formulārus, tad atkāpjas līdz durvīm un attaisa tās. Viņš paliek zemē un nekustas.

Viņa seja ir pret grīdu. No deguna viņam pil asinis, un tās ir sarkanas uz baltajām flīzēm.

Ar tevi ir cauri, viņa saka no durvīm, prātodama, kur ir tuklā sieviete, sekretāre, pamezdama skatienu uz trepēm un nevienu neredzēdama. Māja ir absolūti klusa, un viņa tajā ir viena ar Polsonu, tieši tā, kā viņš bija izplānojis. Ar tevi ir cauri. Tev paveicās, ka neesi miris, viņa saka, aiztaisīdama aiz sevis durvis.

47

Pa treniņnometnes šaurajām ielām pieci aģenti, bruņoti ar Beretta Storm deviņu milimetru šautenēm ar Bushnell optiskajiem tēmēkļiem un lukturiem, virzās no dažādiem virzieniem uz mazu mājiņu ar ģipša apmetumu un cementa jumtu.

Mājiņa ir veca un nožēlojamā stāvoklī, un mazais, aizaugušais pagalms ir izrotāts ar spilgtiem piepūšamiem Santa Klausiem, sniegavīriem un konfekšu spieķiem. Palmas ir nevīžīgi nokārtas ar daudzkrāsainām lampiņām. Mājā bez apstājas rej suns. Aģenti ir uz vilkuši savus

Storm uz taktiskajiem pārsējiem, kas novietoti ieslīpi šķērsām uz viņu ķermeņiem, un ieroču stobrus pavērsuši četrdesmit grādu leņķī uz leju.

Ģērbušies melnos tērpos, viņi nav uzvilkuši bruņuvestes, tas reidam nav raksturīgi.

Rūdijs Masils mierīgi gaida apmestajā mājā aiz augstas, otrādi apgrieztu galdu un stāvus novietotu krēslu barikādes, kas aizbloķē šaurās durvis, kuras ved uz virtuvi. Viņš ir ģērbies maskēšanās biksēs un tenisa kurpēs un bruņojies ar AR-15, kas nav tik nenopietns izlūkošanas ierocis kā Storm, bet tomēr ir jaudīgs kaujas ierocis ar divdesmit collu stobru, kas var iznīcināt ienaidnieku pat trīssimts jardu attālumā.

Viņam nav vajadzīgs ierocis, lai atbrīvotu māju, jo viņš jau ir mājā.

Rūdijs pārvietojas no durvīm pie sasistā loga blakus izlietnei, skatīdamies ārā. Viņš ierauga kustību aiz konteinera apmēram piecdesmit jardu attālumā no mājas.

Viņš atbalsta AR-15 uz izlietnes malas un atstutē stobru uz sapuvušās palodzes. Optiskajā tēmēklī viņš sameklē pirmo upuri, kas aiz konteinera ir pieplacis zemei, atklājot tikai strēmeli no sava melni ietērptā ķermeņa. Rūdijs nospiež gaili, un šautene noblīkšķ, aģents iekliedzas, un tad vēl viens aģents izšaujas no nekurienes un trāpa dubļos aiz palmas, un Rūdijs arī viņu nošauj. Šis aģents nekliedz un neizdod nekādu skaņu, ko Rūdijs sadzirdētu, un viņš pārvietojas no loga pie barikādēm durvīs, dusmīgi sperdams un izmētādams galdus un krēslus savā ceļā.

Viņš izlaužas cauri savām barikādēm, steidzas uz mājas priekšu, iztriecas ārā pa viesistabas logu un sāk šaut. Piecu minūšu laikā visi pieci aģenti ir novākti ar gumijas lodēm, bet viņi turpina nākt, līdz Rūdijs pa rāciju pavēl tiem apstāties.

J ū s , veči, neesat nekam derīgi, viņš saka savā rācijā, svīzdams uzbrukumu mājā, ko treniņnometne izmanto simulētām kaujām. Jūs esat beigti. Katrs no jums. Stāties ierindā!

Viņš iziet pa ārdurvīm, bet aģenti melnajās drēbēs dodas uz Ziemassvētku noskaņās izrotāto pagalmu, un Rūdijam viņi ir pienācīgi jānovērtē. Aģenti vismaz neizrāda sāpes, un viņš zina, ka tiem velnišķīgi sāp, gumijas lodes ietriekušās viņu neaizsargātajos ķermeņos. Tu gana daudz reižu esi saņēmis sitienus ar gumijas lodēm, un tu gribi saļimt un raudāt kā bērns, bet vismaz šis jauno rekrūšu bariņš ir izturīgs un spēj paciest sāpes. Rūdijs nospiež mazu pulti, un mājā pārstāj skanēt kompaktdisks ar suņa rējieniem.

Rūdijs stāv durvīs un skatās uz aģentiem. Viņi smagi elpo, svīst un dusmojas uz sevi. Kas notika? Rūdijs jautā. Atbilde ir vienkārša.

Mēs izgāzāmies, kāds aģents atteic.

-Kāpēc? Rūdijs jautā, AR-15 nolaidis gar sānu. Sviedri plūst

pa viņa muskuļotajām, kailajām krūtīm, un vēnu virves izspiežas uz nosauļotajām, kā akmenī izcirstajām rokām. -«Es gaidu vienu atbildi.

Jūs pieļāvāt vienu kļūdu un tāpēc esat beigti.

Mēs neparedzējām, ka tev būs kaujas ierocis. Varbūt pieņēmām,

ka tev ir pistole, min kāda aģente, slaucīdama savu pilošo seju piedurknē un smagi elpodama no nervu un fiziska sasprindzinājuma.

Nekad neizdariet pieņēmumus, Rūdijs skaļi atbild grupai. Man šeit varēja būt automāts. Es te varēju izšaut piecdesmitā kalibra lodes.

Bet jūs pieļāvāt vienu fatālu kļūdu. Saņemieties! Jūs zināt, kas tā ir. Mēs jau runājām par to.

Mums bija sadursme ar bosu, kāds saka, un visi smejas.

Komunikācija, Rūdijs lēnām saka. Tu, Endrūs. Viņš paskatās uz aģentu, kura melnās darba drēbes ir noklātas ar dubļiem. Tiklīdz tu saņēmi lodi kreisajā plecā, tev vajadzēja brīdināt savus biedrus, ka es šauju no virtuves loga aiz mājas. Vai tu to izdarīji?

Nē.

Kāpēc ne?

Liekas, es nekad iepriekš neesmu sašauts.

Sāp, vai ne?

Velnišķīgi.

Tieši tā. Un tu to negaidīji.

Nē. Neviens neteica, ka uz mums šaus ar īstām lodēm.

Un tieši tādēļ mēs to darām šeit Sāpju un Ciešanu Nometnē,

Rūdijs saka. Kad kaut kas slikts notiek īstenībā, mēs parasti netiekam iepriekš instruēti, vai ne? Tā nu tev trāpa, un tas ellišķīgi sāp un šausmīgi nobiedē tevi, un rezultātā tu nepaņem rāciju un nebrīdini savus biedrus. Un nošauti tiek visi. Kurš dzirdēja suni?

Es, vairāki aģenti saka.

J ū s dzirdējāt nolāpīto suni rejam kā traku, Rūdijs nepacietīgi runā. Vai jūs paņēmāt rāciju un paziņojāt par to pārējiem? Sasodītais suns rej, tātad džeks mājā zina, ka jūs nākat. Varbūt uzvedinājums?

J ā .

Beigas, Rūdijs atlaiž viņu. Lasieties! Man jāsakopjas uz jūsu bērēm.

Viņš ieiet mājā un aiztaisa durvis. Viņa divvirzienu radiotelefons divreiz novibrējis pie siksnas, kamēr viņš runāja ar rekrūšiem, un viņš pārbauda, kas bija mēģinājis ar viņu sazināties. Abi zvani ir no datorspeca, un Rūdijs atzvana viņam.

Kas ir? Rūdijs jautā.

Izskatās, ka tavam džekam drīz beigsies prednizons. Pēdējoreiz viņam pēc receptes pagatavoja zāles pirms divdesmit sešām dienām CVS aptiekā, un viņš nosauc Rūdijam adresi un telefona numuru.

Problēma tāda, Rūdijs atteic, es nedomāju, ka viņš ir Ričmondā. Tādēļ mums tagad jāizgudro, kur, ellē, viņš varētu nākamreiz gādāt savas zāles. Pieņemot, ka viņš to darīs.

Viņš ir ņēmis savas recepšu zāles katru mēnesi vienā un tai pašā Ričmondas aptiekā. Tādēļ izskatās, ka viņam tā manta ir vajadzīga, vai vismaz viņš tā domā.

Viņa ārsts?

Dakteris Stenlijs Filports. Viņš nosauc Rūdijam ārsta numuru.

Nav ierakstu, ka viņš pirktu zāles kaut kur citur? Dienvidfloridā nav?

Tikai Ričmondā, un es izpētīju pa visu valsti. Kā jau teicu, līdz tuvākajai zāļu pasūtīšanai ir atlikušas piecas dienas. Un tad viņam vairs veiksme nesmaidīs. Pareizāk, nevajadzētu veikties, ja vien viņam nav cita avota.

Labi darīts, Rūdijs saka, attaisīdams virtuvē ledusskapi un pagrābdams pudeli ūdens. Es neatlaidīgi sekošu.

48

Privātā lidmašīna izskatās kā rotaļlieta pret gigantiskajiem baltajiem kalniem, kas paceļas apkārt mitrajam, melnajam asfaltam. Lidostas darbinieks kombinezonā un ar ausu aizbāžņiem vicina oranžus konusus, vadīdams Beachjet , kad, turbīnu dzinējiem gaudojot, tas lēnām manevrē. No privātā termināļa iekšpuses Bentons dzird pienākam Lūsijas lidmašīnu.

Ir sestdienas pēcpusdiena Aspenā, un aiz viņa, dzerdami kafiju un karstu sidru blakus milzīgam kamīnam, pārvietojas bagāti ļaudis ar kažokiem un bagātnieku bagāžu. Viņi atgriežas mājās un žēlojas par aizkavēšanos, jo ir aizmirsuši komerclidojumu dienas, ja vien vispār zinājuši par šīm dienām. Viņi spīdina zelta pulksteņus un lielus dimantus, un viņi ir nosauļojušies un skaisti. Daži ceļo ar saviem suņiem, kuri, tāpat kā viņu īpašnieku privātlidmašīnas, ir dažādas formas un lieluma un ir labākie, ko par naudu var nopirkt. Bentons vēro, kā Beachjet durvis atveras un tiek izlaistas kāpnes. Lūsija nolec pa tām, nesdama savas somas un kustēdamās ar atlētisku grāciju un pārliecību un bez minstināšanās, allaž zinādama, kur dodas, pat ja viņai nav tiesību to zināt.

Viņai nav tiesību būt šeit. Viņš teica, lai nebrauc. Kad viņa piezvanīja, viņš teica: "Nē, Lūsij. Nebrauc šurp. Ne tagad. Šis nav īstais laiks."

Viņi nesastridējās. Viņi varēja sastrīdēties uz dažām stundām, bet nevienam no viņiem nebija tāda temperamenta, kas ir piemērots ilgām, bezjēdzīgām nesaskaņām, piepildītām ar neloģiskiem izvirdumiem un liekvārdību; tādas nesaskaņas starp viņiem vairs nepastāv, tādēļ viņi sliecas ātri saplēsties, izspēlēt pāris strauju raundu un pielikt tam punktu. Bentons nav pārliecināts, vai tas viņam patīk, ka, laikam ejot, viņam un Lūsijai ir arvien vairāk kopīgu iezīmju, bet acīmredzot tā tas ir. Tas visu laiku kļūst arvien skaidrāks, un Bentona smadzeņu analītiskā daļa, kas bez pārtraukuma šķiro, krauj kaudzē un izsūta informāciju, ir jau apsvērusi vai varbūt secinājusi, ka līdzību starp viņu un

Lūsiju var izskaidrot ar viņa un Kejas attiecībām, cik nu tās vispār ir izskaidrojamas. Keja mīl savu krustmeitu kvēli un bez nosacījumiem.

Bentons nekad nav īsti sapratis, kāpēc Keja arī viņu mīl kvēli un bez nosacījumiem. Nu viņš varbūt sāk saprast.

Lūsija atgrūž ar plecu durvis un ienāk, katrā rokā nesdama pa ceļojuma somai. Viņa ir pārsteigta, ieraugot Bentonu.

Dod. Ļauj palīdzēšu. Viņš paņem somu.

Negaidīju tevi šeit ieraudzīt, viņa saka.

Nu es esmu šeit. Acīmredzami tu arī esi. Izmantosim šo tikšanos pēc iespējas labāk.

Bagātnieki savās dzīvnieku ādās un kažokos droši vien domā,

ka Bentons un Lūsija ir nelaimīgs pāris viņš turīgs, vecs vīrs, viņa skaista, jauna draudzene vai sieva. Viņam ienāk prātā, ka daži cilvēki varētu uzskatīt Lūsiju par viņa meitu, bet viņš neuzvedas kā viņas tēvs.

Viņš neuzvedas ari kā viņas mīļākais, bet, ja būtu jāsader, viņš derētu, ka vērotāji uzskatītu viņus par tipisku bagātnieku pāri. Viņam nav ne kažoka, ne zelta, un viņš neizskatās uzkrītoši bagāts, bet bagātnieki pazīst cits citu, un ap viņu valda bagātnieka aura, jo viņš ir bagāts ļoti bagāts. Bentons daudzus gadus ir dzīvojis klusi un neredzami. Viņš daudzus gadus nav uzkrājis neko, izņemot fantāzijas, projektus un naudu.

Esmu noīrējusi mašīnu, Lūsija saka, ejot cauri terminālim, kas izskatās stipri līdzīgs mazam lauku namiņam no koka un akmens, ar ādas mēbelēm un rietumu mākslas darbiem. Ārā priekšā ir milzīga kājās saslējušās ērgļa bronzas skulptūra.

Nu tad paņem savu īrēto mašīnu, Bentons saka Lūsijai. Viņa elpa kā bāli dūmi izplūst spožajā, asajā gaisā. Tiksimies "Marona zvanos".

Ko? Viņa apstājas uz apļveida piebrauktuves ēkas priekšā, ignorēdama sulaiņus garajos mēteļos un kovboju cepurēs.

Bentona stingrā, nosauļotā, glītā seja raugās uz viņu. Viņa acis pirmās pasmaida, pēc tam nedaudz pasmaida lūpas, it kā viņš būtu uzjautrināts. Bentons stāv uz ceļa blakus milzīgajam ērglim un noskata Lūsiju no augšas uz leju. Viņa ir ģērbusies zābakos, kargo biksēs un slēpošanas jakā.

Man mašīnā ir sniega kurpes, viņš saka.

Viņa skatiens ir piesaistīts Lūsijai, un vējš paceļ viņas matus, kuri ir garāki, kopš Bentons beidzamo reizi redzēja viņu, un tumši brūni ar sarkanu pieskaņu, it kā tos būtu iekrāsojusi uguns. Aukstuma svēdras krāsojas viņas vaigos, un viņš vienmēr ir domājis, ka skatīties Lūsijai acīs droši vien ir līdzīgi kā skatīties kodolreaktorā vai aktīvā vulkānā, vai redzēt to, ko, lidojot pretī saulei, redzēja Ikars. Lūsijas acis mainās līdz ar gaismu un viņas svārstīgo garastāvokli. Šobrīd tās ir koši zaļas. Kejai ir zilas acis. Kejas acis ir tikpat kvēlas, bet tikai citādas. Abu sieviešu mainīgās acu nokrāsas drīzāk ir netveramas un var būt tik vieglas kā dūmaka vai tik stipras kā metāls. Pašreiz viņam pietrūkst Kejas vairāk, nekā viņš domāja. Pašreiz Lūsija ar svaigu nežēlību ir atgriezusi viņa sāpi.

Es domāju, ka mums būtu jāpastaigā un jāaprunājas, iedams stāvvietas virzienā, viņš saka Lūsijai, pasludinot savas ieceres, kas nav apspriežamas. Mums tas vispirms ir jāizdara. Tādēļ tiksimies "Maronu zvanos", tur, kur iznomā sniegmobiļus, pie noslēgtajiem ceļiem. Izturēsi augstumu? Tur gaiss ir retināts.

Es zinu par gaisu, viņa saka Bentona mugurai, kas attālinās.

49

Pārejas abās pusēs slejas sniega nosegti kalni, un vēlās pēcpusdienas ēnas nolaižas zemas un platas, un augstajās grēdās pa labi no viņiem snieg. Nav vajadzības slēpot vai iet ar sniega kurpēm pēc pusčetriem, jo Klinšu Kalnos agri satumst, un ceļš, uz kura viņi atrodas, aizsalst, un gaiss kļūst ass.

Mums vajadzēs ātrāk doties atpakaļ, Bentons saka, iedurdams slēpju nūju savas uz priekšu izvirzītās sniega kurpes priekšā. Abi kopā mēs esam bīstami. Mēs nekad nezinām, kad apstāties.

Negribēdami griezties atpakaļ pēc ceturtās lavīnu atzīmes, kur Bentons ierosināja apstāties, viņi turpina mierīgi soļot kalnā Maronu ezera virzienā, tikai lai pagrieztos atpakaļ nepilnu jūdzi pirms tā. Ja turpinās iet, tad līdz melnai tumsai nosaluši un izsalkuši viņi tik tikko pagūs atgriezties pie savām mašīnām. Pat Lūsija ir pārguruši. Viņa to nekad neatzīs, bet Bentons redz, ka augstums jauno sievieti ir nomocījis; viņa kustas ievērojami lēnāk, un viņai ir grūti sarunāties.

Pāris minūšu viņu sniega kurpes skrapst uz Maronkrikas ceļa sniega garozas, un šī skrapstēšana un čirkstoņa, un viņu nūju ieduršanās ledus noklātajā, grambainajā sniegā ir vienīgā skaņa. Viņu elpa kūp, bet viņi vēl nav aizelsušies, tikai šad un tad Lūsija ievelk pavairāk gaisa un izpūš to ārā. Jo vairāk viņi runā par Henriju, jo tālāk soļo, un nu viņi ir aizgājuši jau pārāk tālu.

Atvaino, Bentons saka, kurpes alumīnija rāmim šķindot pret ledu. Man vajadzēja ātrāk pagriezties atpakaļ. Man vairs nav proteīna tāfelīšu un ūdens.

Es izturēšu, saka Lūsija, kas parastos apstākļos var itin labi turēt Bentonam līdzi, var vairāk nekā tikai turēt viņam līdzi. Tās mazās lidmašīnas. Es nepaēdu. Es skraidīju un braukāju ar riteni. Daudz darīju.

Es nedomāju, ka šis gājiens man varētu sagādāt problēmas.

Katrreiz, nākot šurp, es aizmirstu, viņš atteic, skatīdamies uz sniegputeni pa labi no viņiem, kad tas laižas zemāk pāri baltajām smailēm, tuvodamies lēnām kā migla. Tas atrodas varbūt jūdzes attālumā un tūkstoš pēdu virs viņiem, ne vairāk. Viņš cer, ka pagūs atgriezties pie mašīnām, pirms sniegputenis pietuvojas. Ceļam ir viegli sekot, un viņiem nav cita ceļa kā tikai lejup. Viņi neies bojā.

Es neaizmirsīšu, Lūsija saka, smagi elpodama. Nākamreiz es paēdīšu. Varbūt neiešu ar sniega kurpēm pirmajā stundā pēc ierašanās šeit.

Piedod, viņš vēlreiz saka. Dažreiz es piemirstu, ka tev ir savas robežas. To ir viegli piemirst.

Liekas, pēdējā laikā man ir daudz robežu.

Ja tu būtu man jautājusi, es tev teiktu, ka tā notiks. Viņš pastiepj nūju uz priekšu un sper soli. Bet tu man nebūtu ticējusi.

Es uzklausu tevi.

Es neteicu, ka tu neuzklausi mani. Es teicu, ka tu netici. Šajā gadījumā tu neticētu.

Varbūt. Cik vēl tālu? Uz kuras atzīmes mēs esam?

Negribu tevi biedēt, bet tikai uz trešās. Mums vēl jānoiet vairākas jūdzes, Bentons atteic. Viņš paskatās uz biezo, dūmakaino sniegputeni. Tikai dažu minūšu laikā tas ir nolaidies zemāk, un kalnu augšējā puse ir izgaisusi sniegā, un vējš ir pieņēmies. Tā ir, kopš es atbraucu šurp, viņš saka. Snieg gandrīz katru dienu, parasti pēcpusdienā, piecas sešas collas. Kad kļūsti par mērķi, tu nevari būt objektīvs. Kā kaujinieki mēs tiecamies par objektiem padarīt tos, kurus vajājam, tāpat kā viņi par objektiem padara savus upurus. Citādi ir tad, kad par upuri kļūsti tu pats, un Henrijai tu esi mērķis. Lai kā tu ari neciestu šo vārdu, tu esi upuris. Viņa tevi padarīja par objektu, pirms jūs satikāties. Tu viņu fascinēji, un viņa gribēja būt par tevi. Citādā veidā, bet ari Pougs ir padarījis tevi par objektu. Tikai pats savu iemeslu vadīts; viņam bija citi iemesli nekā Henrijai. Viņš negribēja gulēt ar tevi vai dzīvot tavu dzīvi, vai būt par tevi. Viņš tikai grib tev darīt pāri.

Tu patiešām uzskati, ka viņam vajag mani, nevis Henriju?

J ā . Tu esi izraudzītais upuris. Tu esi mērķis. Viņa vārdus akcentē slēpošanas nūju dūrieni un sniega kurpju žvadzēšana. Neiebilsti, ja niinūtīti atpūtīsimies? Bentonam atpūta nav vajadzīga, bet viņš ir Pārliecināts, ka Lūsijai vajag.

Viņi apstājas un savās sniega kurpēs noliecas uz priekšu, izelpodami lielus, baltus gaisa mutuļus un vērodami, kā labajā pusē sniegputenis noslāpst aptuveni jūdzes attālumā, tuvu viņu tagadējai augstienei.

Es dodu mazāk nekā pusstundu, Bentons saka, noņemdams saulesbrilles un iebāzdams tās jakas kabatā.

Nepatikšanas tuvojas, Lūsija saka. Tā kā simboliski.

Viena no labajām lietām, kas saistīta ar braukšanu šurp vai pie okeāna. Daba nostāda lietas perspektīvā, un tai ir šis tas sakāms, viņš atteic, vērodams pelēko, miglaino puteni pazudinām kalnus, zinot, ka mākoņos stipri snieg un drīz vien snigs arī tur, kur ir viņi. Nepatikšanas nāk. Baidos, tev taisnība. Viņš izdarīs vēl kaut ko, ja netiks apstādināts.

Ceru, ka viņš to mēģinās darīt ar mani.

Neceri, Lūsij.

Es ceru, viņa saka un sāk atkal soļot. Ja viņš to mēģinātu darīt ar mani, tad tas būtu visjaukāk. Tas būs viņa beidzamais mēģinājums.

Henrija pati ir visnotaļ spējīga par sevi parūpēties, Bentons atgādina Lūsijai, sperdams lielu, pārliecinātu soli, novietojot sērsnas klātajā sniegā vispirms vienu kurpi, tad otru.

Ne tik spējīga kā es. Ne tuvu. Vai viņa tev izstāstīja, ko darījusi treniņnometnē?

Nedomāju vis.

Izmantojot Geviba de Bekera kaujas simulācijas stilu, mēs esam visai nežēlīgi, viņa atteic. Nevienam no audzēkņiem netiek teikts, ko gaidīt, jo reālajā dzīvē mēs nezinām, kas notiks. Tā nu pēc trešās suņu uzridīšanas reizes viņi piedzīvo nelielu pārsteigumu. Suņi viņiem uzklūp, tikai šoreiz bez uzpurņiem. Protams, Henrijai nebija polsterējuma, bet, aptvērusi, ka sunim nav uzpurņa, viņa sāka ārdīties. Kliedza, metās skriet, tika nogāzta. Viņa raudāja, bija kā ārprātīga un sacīja, ka aizejot.

žēl, ka viņa to neizdarīja. Lūk, otrā atzīme. Bentons paceļ slēpju nūju, norādot uz lavīnu atzīmi, nokrāsotu ar lielu 2.

Viņa tika tam pāri, Lūsija saka, iekāpjot agrāk izveidotajās sliedēs, jo tā ir vieglāk soļot. Viņa pārdzīvoja ari gumijas lodes. Un ari šī kaujas simulācija viņai nepatika.

-Jābūt trakam, lai tā patiktu.

Man ir bijuši daži trakie, kam tas patika. Varbūt es esmu viena no viņiem. Tās sāp ellīgi, bet rada zināmu pacilātību. Kāpēc tev ir žēl, ka viņa neaizgāja? Tu domā, ka tā būtu bijis labāk? Gribēju teikt, nu, es zinu, ka man vajadzēja viņu atlaist.

Atlaist par to, ka viņai uzbruka tavā mājā?

Es zinu. Es nevaru viņu atlaist. Viņa iesūdzēs mani tiesā.

J ā , viņš saka. Es domāju, ka viņai vajadzēja aiziet. Velns, jā. Viņš paskatās uz Lūsiju, turpinādams nūjot uz priekšu. Kad aizvilināji viņu no LAPD, tavs redzējums bija notušēts kā tie tur kalni. Viņš norāda uz puteni. Varbūt viņa bija gana laba policijai, bet viņa nav radīta tava līmeņa operācijām, un es šausmīgi ceru, ka viņa aizies, pirms atgadīsies kaut kas patiešām slikts.

Pareizi, viņa saka nožēlas pilna sasalušas elpas mākonī. Patiešām slikts.

Neviens netika nogalināts.

Pagaidām, Lūsija atteic. Dievs, esmu nogurusi. Tu to katru dienu dari?

Gandrīz. Laiks atļauj.

Noskriet pusi maratona ir vieglāk.

J a tu skrien tur, kur gaisā ir skābeklis, Bentons saka. Tur ir numur viens atzīme. Tu priecāsies uzzināt, ka viens un divi ir tuvu kopā.

Pougam nav sodāmības. Viņš ir tikai kāds neveiksminieks. Nespēju tam noticēt, Lūsija saka. Kāds neveiksminieks, kas strādājis pie manas tantes. Kāpēc? Kāpēc es? Varbūt patiesībā Pougam vajag viņu.

Varbūt viņš vaino tanti Keju savās veselības problēmās un, Dievs zina, kādēļ vēl.

Nē, Bentons atbild. Viņš vaino tevi.

Kāpēc? Tas ir vājprāts.

J ā , vairāk vai mazāk tas ir vājprāts. Tu iekļaujies viņa paranojiskajā domāšanā, tas ir viss, ko varu tev pateikt, Lūsij. Viņš soda tevi. Viņš droši vien sodīja tevi, uzbrukdams Henrijai. Mēs nevaram zināt, kas notiek viņa galvā. Viņam ir sava loģika, kas atšķiras no mūsējās. Varu tev pateikt, ka viņš ir psihiski slims, nevis psihopāts, ko vada impulss, nevis aprēķins. Paranojisks, ar apbrīnojamu domāšanu. Tas ir apmēram viss, ko varu tev pateikt. Lūk, tas nāk, viņš saka, un sīkas sniegpārsliņas pēkšņi sāk virpuļot ap viņiem.

Lūsija nolaiž brilles, vēja brāzmām satricinot apses, kas visbeidzot pārtapušas pelēkās, tumšās ēnās pret baltajiem kalniem. Sniegs sitas ātri un ir sīks, sauss; pūš sānvējš, kas stumj viņus sāņus, kamēr viņi pārvietojas, liekot vienu sniega kurpi priekšā otrai, līkumojot pa sasalušo ceļu.

50

Ārpusē sniegs sablīvējies augstās kaudzēs melnegļu un apšu zaros.

No trešā stāva loga Lūsija dzird slēpju zābaku čirkstēšanu uz sniega garozas pārklātās ietves. St. Regis ir plaša sarkanu ķieģeļu viesnīca, kas viņai atgādina Ajaksa kalna pakājē zemei pieplakušu drakonu. Gondo-las šai agrajā stundā vēl nav atdzīvojušās, bet cilvēki ir. Kalni aizšķērso sauli, un saullēkts ir kā zili pelēka ēna bez skaņas, izņemot aukstus, gurkstošus slēpotāju soļus, kas dodas uz pakalnēm un autobusiem.

Pēc trakā pārgājiena pa Maronkrīkroudu vakar pēcpusdienā Bentons un Lūsija iekāpa katrs savā mašīnā un aizbrauca katrs savu ceļu. Bentons sākumā negribēja, lai Lūsija brauktu uz Aspenu, lai viņa nonāktu šeit, bet tāda ir dzīve. Dzīve ir pilna dīvainību, pārsteigumu un satricinājumu. Henrija ir šeit. Tagad Lūsija ir šeit. Bentons teica, ka Lūsija nevar palikt pie viņa, tas ir saprotami. Viņš nevēlas, lai sabojā progresu, ko viņš varētu būt sasniedzis ar Henriju, to mazumiņu, ko viņš, iespējams, ir sasniedzis, ja vispār ir sasniedzis kādu progresu ar Henriju. Bet šodien Lūsija tiksies ar Henriju viņai izdevīgā brīdī. Ir pagājušas divas nedēļas, un Lūsija ilgāk vairs nevar izturēt, nevar izturēt vainas izjūtu un neatbildētos jautājumus. Lai kas ari Henrija būtu, Lūsijai tas pašai jāredz.

Rītam kļūstot gaišākam, viss, ko Bentons darīja un teica, kļūst skaidrs. Vispirms viņš nogurdināja Lūsiju retinātā gaisā, kur viņai bija grūti pateikt pārāk daudz un pārāk ātri. Turklāt viņa nevarēja ļaut vaļu savām baiļu vadītām dusmām. Pēc tam, praktisku iemeslu vadīts, viņš aizsūtīja viņu gulēt. Viņa nav bērns, pat ja Bentons likās vakar izturamies pret viņu kā pret bērnu, un Lūsija zina, ka Bentons raizējas par viņu. Viņa to vienmēr ir zinājusi. Viņš vienmēr ir bijis labs pret viņu, pat tad, kad viņa to ienīda.

Viņa sameklē ceļojumu somā elastīgās slēpošanas bikses, džemperi, garo zīda apakšveļu un zeķes un noliek uz gultas blakus savai deviņu milimetru Glock pistolei ar tritija tēmēkli un septiņpadsmit pat-ronu aptveri. Šo ieroci viņa izvēlas, kad padomā ir kārtējā pašaizsardzība iekštelpās, kad viņai vajag tuvcīņas ieroci ar ugunsjaudu, nevis nokdauna spēku, jo viesnīcas istabā viņa negribētu šaut ar 40. vai 45. kalibra patronām, vai jaudīga revolvera patronām. Viņa nav izgudrojusi, ko teiks Henrijai vai kā jutīsies, ieraugot viņu.

Negaidi neko labu, viņa nodomā. Negaidi, ka viņa priecāsies, ieraugot tevi, būs jauka vai pieklājīga. Lūsija sēž uz gultas un novelk treniņbikses un sagrābj T kreklu, noraudama to pāri galvai. Viņa nopauzē lielā spoguļa priekšā, paskatīdamās uz sevi un pārliecinādamās, ka neļauj gadiem un zemes pievilkšanas spēkam gūt virsroku pār sevi. Tie nav guvuši virsroku, un nevajadzētu, jo Lūsijai nav pat trīsdesmit gadu.

Viņas ķermenis ir muskuļots un kalsnējs, bet ne puicisks, un viņa patiešām nesūdzas par savu fizisko formu, bet izbauda savādu sajūtu, redzot sevi atspulgā. Tad viņas ķermenis kļūst par svešinieku, no ārpuses citādu, nekā viņa ir iekšēji. Ne mazāk vai vairāk pievilcīgu, tikai citādu, salīdzinot ar iekšējo sajūtu. Un viņai prātā pavīd doma, ka nav nozīmes, cik reižu mīlējās, viņa tāpat nekad neuzzinās, kā viņas ķermeni, kā viņas pieskārienus sajūt mīļākais. Viņa gribētu to zināt un priecājas, ka nezina.

Tu izskaties normāli, viņa nodomā, aiziedama no spoguļa. Tu izskaties pietiekami labi, lai iztiktu, viņa nodomā, iekāpdama dušā. Tam, kā tu izskaties, šodien nebūs nozīmes, itin nemaz. Šodien tu nevienam nepieskarsies, viņa sev saka, atgriezdama krānu. Ne ari rit. Ne nākamajā dienā. "Dievs, ko es taisos darīt?" viņa skaļi saka, karstajam ūdenim sitoties pret marmoru, apšļakstot stikla durvis un spēcīgi traucoties pa viņas miesu. Rūdij, ko es esmu izdarījusi? Ko es esmu izdalījusi?

Lūdzu, nepamet mani. Apsolu, ka mainīšos. Gandrīz pusi savas dzīves viņa ir slepus raudājusi dušā. Kad sāka strādāt FIB, viņa bija pusaudze, kura dabūja vasaras darbus un stažēšanos savas ietekmīgās tantes dēļ, un viņai nebija tiesību raudāt, dzīvojot kopmītnēs Kvantiko, šaujot ar ieročiem un skrienot šķēršļu krosus ar aģentiem, kuri nekrita panikā un neraudāja, vai vismaz viņa nekad neredzēja tos krītam panikā vai raudam. Viņa pieņēma, ka viņi nekad nepadodas panikai un neraud. Tolaik viņa ticēja daudziem mītiem, jo bija jauna, lētticīga un izjuta bijību, un tagad viņa varbūt zina labāk, bet jaunībā ieprogrammētais viņu ietekmējis tā, ka to vairs nevar mainīt. Ja viņa raud, tad raud vienatnē, un tas notiek reti. Viņa slēpj savas sāpes.

Viņa ir jau gandrīz saģērbusies, kad ievēro klusumu. Klusībā lādēdamās un pēkšņi izmisusi, viņa parakņājas slēpošanas jakas kabatā un sameklē mobilo telefonu. Akumulators ir izlādējies. Iepriekšējā vakarā viņa bija pārāk nogurusi un nelaimīga, lai domātu par telefonu, un aizmirsa to kabatā, kas viņai nav raksturīgi. Rūdijs nezina, kur viņa ir apmetusies. Tāpat arī tante nezina. Neviens no viņiem nezina, kādu pseidonīmu viņa izmanto, tādēļ, pat ja viņi mēģinātu meklēt St. Regis, viņi Lūsiju nesameklētu. Tikai Bentons zina, kur un kas viņa ir. Tā pārtraukt sakarus ar Rūdiju ir neiedomājami un neprofesionāli, un viņš būs pārskaities. Šis nu galīgi nav īstais laiks atgrūst Rūdiju. Kas notiks, ja viņš aizies? Lūsija neuzticas nevienam citam no saviem darbiniekiem tā kā viņam. Sameklējusi lādētāju, viņa iesprauž to telefonā un ieslēdz.

Viņai ir pienākuši vienpadsmit ziņojumi, lielākoties atstāti kopš sešiem no rīta pēc Austrumkrasta standartlaika un lielākoties no Rūdija.

Es domāju, ka esi nokritusi no kartes, Rūdijs saka, acumirklī atbildot. Jau trīs stundas cenšos sazvanīt. Ko tu dari? Kopš kura laika tu neatbildi uz telefona zvaniem? Nestāsti, ka tas nedarbojas. Es tam neticu. Tas telefons darbojas visur, un es centos sazināties ar tevi arī pa rāciju. Tu to nolādēto draņķi biji izslēgusi, vai ne?

Nomierinies, Rūdij, viņa saka. Akumulators izlādējās. Telefons, rācija nedarbojas, ja akumulators ir izlādējies. Piedod.

Tu nepaņēmi lādētāju?

Es teicu piedod, Rūdij.

Labi, mums ir nedaudz saprāta. Būtu labi, ja tu varētu atgriezties šeit, cik ātri vien iespējams.

Kas noticis? Lūsija apsēžas uz grīdas blakus kontaktligzdai, kur ir iesprausts viņas telefons.

Diemžēl tu neesi vienīgā, kas saņēma dāvaniņu no viņa. Kāda nabaga veca kundze saņēma vienu no Pouga ķimikāliju bumbām, tikai viņai tā nepaveicās.

J ē z i ņ , Lūsija saka, aizvērdama acis.

Oficiante netīrā bārā Holivudā tieši pāri ielai no Shell benzīntanka, kur uzmini, kas ir? Viņi tirgo gāzētos dzērienus glāzēs ar Runci cepurē.

Upuris ir pamatīgi apdedzis, bet dzīvos. Acīmredzot Pougs bija iegājis viņas darba vietā bārā "Cits ceļš". Esi par to kādreiz dzirdējusi?

Nē, Lūsija gandrīz nedzirdami atbild, domādama par apdegušo sievieti. Jēziņ, viņa nomurmina.

Tā nu mēs pārmeklējam visu apvidu. Esmu izsūtījis dažus no mūsu ļaudīm. Ne rekrūšus. Viņi nav asākie naži atvilktnē, šie nav.

-Jēzus, ir vienīgais, ko viņa var iedomāties pateikt. Vai viss būs labi?

Viss ir labāk, nekā bija. Divas citas lietas. Tava tante apgalvo, ka Pougs, iespējams, nēsā parūku. Garu, melnu, cirtainu matu parūku.

Melni krāsotu cilvēka matu parūku. Liekas, mitohondriju DNS būs visai smieklīgs, vai ne? Varbūt norādīs uz kādu padauzu, kas pārdeva savus matus parūku kompānijai, lai šī varētu nopirkt kreku*.

Tu tikai tagad man to saki? Parūka?

Edgaram Alanam Pougam ir sarkani mati. Tava tante redzēja sarkanus matus gultā viņa mājā, mājā, kurā viņš bija apmeties. Parūka * Kreks kokaīna narkotika.

varētu izskaidrot garos, viļņainos, krāsotos, melnos matus, ko paņēma no Džilijas Polsones gultas veļas, no tavas guļamistabas un ari no izolācijas lentes uz ķimikāliju bumbas, kas tika atstāta tavā pastkastītē.

Sakarā ar tavu tanti parūka izskaidrotu daudzas lietas. Mēs meklējam ari viņa mašīnu. Izrādās, vecajai sievietei, kas nomira mājā, kurā viņš uzturas, Arnetas kundzei, bija balts 1991. gada buiks, un neviens nezina, kas ar to noticis pēc viņas nāves. Viņas ģimene par to nekad nav iedomājusies. Izklausās, ka viņi arī par Arnetu pašu nav iedomājušies. Mēs domājam, Pougs varētu braukt ar šo buiku. Tas joprojām ir reģistrēts uz Arnetas vārda. Būtu labi, ja tu atgrieztos, cik ātri vien iespējams. Taču droši vien nav laba doma tev palikt savā mājā.

Neuztraucies, viņa saka. Es nekad vairs nepalikšu tajā mājā.

51

Edgars Alans Pougs aiztaisa acis. Viņš sēž savā baltajā buikā stāvvietā pie A1A autostrādes, klausoties to, ko ļaudis mūsdienās dēvē par lielo rokmūziku. Viņš tur acis aizvērtas un cenšas neklepot. Klepojot viņa plaušas deg, reibst galva un salst. Viņš nezina, kā pagāja nedēļas nogale, bet tā nudien pagāja. Lielās rokmūzikas radiostacija apgalvo, ka ir sastrēgumstunda, pirmdienas rīts. Pougs ieklepojas, un, kad viņš mēģina dziļi ievilkt elpu, acis pielīst asarām.

Viņš ir saaukstējies. Viņš ir pārliecināts, ka noķēris slimību no sarkanmatainās oficiantes bārā "Cits ceļš". Viņa pienāca tuvu pie galdiņa, kad viņš pagājušajā piektdienā gāja projām. Viņa pienāca tuvu, slaucīdama degunu kabatlakatā, un pienāca daudz par tuvu, jo gribēja pārliecināties, ka viņš samaksājis. Kā parasti viņam bija jāatgrūž krēsls un jāpieceļas, pirms viņa apgrūtināja ar savu pārbaudi. Patiesība tāda, ka viņš būtu gribējis vēl vienu "Asiņaino saulrietu" un būtu to pasūtījis, bet sarkanmatainā viesmīle nelikās traucēta. Neviena no oficiantēm neliekas traucēta. Tādēļ viņa saņēma Lielo Apelsīnu un bija to pelnījusi.

Saule spīd caur priekšējo aizsargstiklu un silda Pouga seju, kamēr viņš, acis aizvēris, sēž pie stūres, sēdekli atstūmis atpakaļ. Viņš cer, ka saule izārstēs viņa saaukstēšanos. Viņa māte allaž teica, ka saules gaismā ir vitamīni un tā ārstē gandrīz visu. Tieši tādēļ, veciem kļūstot, cilvēki pārceļoties uz Floridu. Tā viņa teica. Kādu dienu, Edgar Alan, tu pārcelsies uz Floridu. Tagad tu esi jauns, Edgar Alan, bet kādu dienu tu būsi vecs un noguris tāpat kā es, tāpat kā daudzi cilvēki, un tu gribēsi pārcelties uz Floridu. Ja tikai tev būtu cienījams darbs, Edgar Alan. Es šaubos, vai ar tādiem ienākumiem spēsi atļauties Floridu.

Māte grauza viņu par naudu. Viņa mocīja dēlu līdz nāvei par to. Tad viņa nomira un atstāja pietiekami daudz naudas, lai kādudien, ja gribētu, viņš varētu pārcelties uz Floridu, un tad viņš pensionējās un sāka katru otro nedēļu pa pastu saņemt čekus. Beidzamais čeks droši vien guļ pastkastītē, jo viņš neatrodas Ričmondā, lai to paņemtu. Viņam ir nedaudz naudas pat bez šiem čekiem. Pagaidām viņam ir pietiekami.

Viņš aizvien var atļauties pirkt savus dārgos cigārus, tādēļ viņam pietiek, un, ja māte būtu šeit, tad grauztu viņu par smēķēšanu slimības laikā, bet viņš tomēr smēķēs. Viņš domā par gripas poti, kuru nedabūja tikai tādēļ, ka uzzināja par savas vecās ēkas nojaukšanu, lai pilsēta varētu uzbūvēt daudzstāvu autostāvvietu, un Lūsija bija Floridā, un, ja

Skarpeta nebūtu atstājusi Pougu un Ričmondu, tad nebūtu bijusi vajadzība pēc jauna vadītāja, un tādējādi vecā ēka būtu vesela, jo viss būtu palicis tāpat, un viņš nebūtu nokavējis gripas poti un būtu to saņēmis.

Vecās ēkas noplēšana nebija ne pareiza, ne taisnīga, un neviens nepapūlējās pajautāt viņa domas par tās nojaukšanu. Tā bija viņa ēka. Viņš joprojām katru otro nedēļu saņem algu, un viņam joprojām ir sētas durvju atslēga, un viņš joprojām strādā Anatomijas nodaļā parasti naktīs.

Viņš darīja tur visu, ko gribēja, līdz uzzināja par ēkas nojaukšanu.

Līdz pēdējam brīdim nevienu tas neuztrauca, un nu pēkšņi viņam bija jāizvāc savas mantas no turienes. Visus tos cilvēkus, kas viņam bija mazajās, iespiestajās kastītēs, nācās izvest vēlu naktī, kad neviens nevarēja redzēt viņu to darām. Kas tas bija par smagu pārbaudījumu, ejot augšā un lejā pa kāpnēm, iekšā un ārā no stāvvietas. Viņa plaušas dega, pelniem pa visurieni izplūstot. Viena no kastītēm noslīdēja no viņa nestās grēdas un izbira stāvvietā, un bija ļoti grūti savākt pelnus, kas likās vieglāki par gaisu un lidoja pa visurieni. Kas tā bija par noņemšanos! Tas nebija godīgi, un nemanot pagāja mēnesis, un viņš nokavēja savu gripas poti, un vairāk vakcīnu nebija. Viņš klepo, un viņa krūtis deg, un acis asaro, un viņš pavisam mierīgi sēž saulē, uzsūkdams vitamīnus, un viņš domā par Lielo Zivi.

Viņš jūtas nomākts un dusmīgs, kad domā par Lūsiju. Viņa neko nezina par viņu un nekad nav pat teikusi sveiki, un tagad viņam ir stīvas plaušas viņas dēļ. Viņas dēļ viņam nav nekā. Viņai ir liela savrupmāja un mašīnas, kas maksā vairāk nekā jebkura no mājām, kurā viņš dzīvojis, un viņa pat nepapūlējās atvainoties tajā dienā, kad tas notika. Patiesībā viņa smējās. Viņa domāja, ka tas bija smieklīgi, kad viņš palēcās un iesmilkstējās kā sunītis, kad, ejot ārā no iebalzamēšanas telpas, viņa aizgrabēja garām, vizinoties ar guļamratiem. Viņa stāvēja uz ratu kāpšļa smiedamās un grabēdama, un viņas tante stāvēja pie atvērtas vannas, sarunādamās ar Deivu par kaut ko, kas notiek ar Ģenerālo Asambleju, par kaut kādām problēmām.

Skarpeta nekad nenāca lejā, ja vien nebija problēmu. Šajā konkrētajā dienā, tas bija šis pats gadalaiks, Ziemassvētku laiks, viņa atveda sev līdzi izlutināto viszini Lūsiju, un viņš jau zināja par Skarpetas krustmeitu. Visi zināja. Viņš zināja, ka Lūsija ir no Floridas. Viņa kopā ar Skarpetas māsu dzīvoja Floridā, Maiami. Pougs nezina visus sīkumus, bet viņš zina pietiekami, un viņš jau tolaik zināja pietiekami, lai saprastu, ka Lūsija varēja mirkt vitamīnos un dzīvot bez gaušanās un žēlošanās, ka viņai nekad neies tik labi, lai dzīvotu Floridā.

Viņa jau tur dzīvoja, bija tur dzimusi un neko neizdarīja, lai nopelnītu to, un pēc tam viņa smējās par Pougu. Viņa pabrauca garām ar ratiem, pagrūzdama tukšu piecdesmit galonu formaldehīda tvertni uz platformas, un Lūsijas dēļ viņš palēcās un spēji apstājās, un platforma sašķiebās, un tvertne apgāzās un aizripoja, un Lūsija aizgrabēja garām uz ratiem kā izlaists knēvelis, kas vizinās pārtikas veikala iepirkumu ratiņos. Tikai viņa nebija knēvelis, viņa bija pusaudze, ļoti izlaista, skaista, lepna septiņpadsmit gadus veca meitene, un Pougs precīzi atceras viņas gadus. Viņš zina Lūsijas dzimšanas dienu. Gadiem ilgi viņš ir sūtījis Lūsijai anonīmas apsveikuma kartītes dzimšanas dienā uz Skarpetas pārraudzībā esošā GMEB veco adresi pat pēc tam, kad ēka tika pamesta. Viņš apšauba, ka Lūsija tās kādreiz saņēmusi.

Tajā dienā, tajā liktenīgajā dienā, Skarpeta stāvēja pie vaļējas vannas un bija uzvilkusi darba halātu pāri ļoti elegantam, tumšam kostīmam, jo viņai bija paredzēta tikšanās ar likumdevēju, viņa teica Deivam un taisījās risināt kaut kādu problēmu. Viņa grasījās runāt ar likumdevēju par kaut kādu ierosinātu likumprojektu, un Pougs nevar atcerēties, kas tas bija, jo tobrīd likumprojekts nebija uzmanības centrā. Viņš ievelk elpu, un, sēžot saulē, tā grab viņa stīvajās plaušās. Skarpeta bija ļoti izskatīga sieviete, kad ģērbās eleganti kā tajā rītā, un Pougam allaž bija sāpīgi skatīties uz viņu, kad Skarpeta neskatījās uz viņu, un viņš izjuta dziļu sāpju lēkmi, ko nespēja formulēt, kad skatījās uz viņu no attāluma. Viņš juta kaut ko pret Lūsiju, bet tas bija atšķirīgi nekā tas, ko viņš juta pret Skarpetu. Viņš juta to pašu kvēli, ko Skarpeta juta pret Lūsiju, un tā izraisīja Pougā kaut kādas jūtas pret Lūsiju. Bet tas bija citādi.

Aizveļoties pa flīzēm, tukšā tvertne sacēla bezdievīgu ļembastu, un Pougs steidzās to saķert, kad tā vēlās uz ratiem Lūsijas virzienā.

No piecdesmit galonu metāla cisternas nav iespējams līdz pēdējai pilei izliet visu formaldehīdu, un saskalas tvertnes dibenā izlija un izšļakstijās. Dažas lāses trāpīja Pougam sejā, kad viņš satvēra cisternu, un viena pile ielēca mutē, un viņš to ieelpoja. Pēc tam viņš vannasistabā klepoja un vēma, un neviens neatnāca apraudzīt viņu. Skarpeta neatnāca. Lūsija pavisam noteikti neatnāca. Viņš dzirdēja caur aizvērtajām vannasistabas durvīm. Viņa atkal smiedamās vizinājās ar ratiem. Neviens nezināja, ka Pouga dzīve tika salauzta tieši tajā brīdī salauzta uz visiem laikiem.

Vai jums viss kārtībā? Jums viss kārtībā, Edgar Alan? Skarpeta jautāja cauri aizvērtajām durvīm, bet neienāca iekšā.

Pougs atmiņā bija atkārtojis viņas teikto tik daudzas reizes, ka vairs nebija pārliecināts, vai atceras viņas balsi, vai ir pareizi un precīzi to iegaumējis.

Vai ar tevi viss kārtībā, Edgar Alan?

Jā, kundze. Es tikai mazgājos.

Kad Pougs beidzot iznāca no vannasistabas, Lūsijas guļamratu gokarts bija pamests telpas vidū un viņa pati bija prom, un Skarpeta bija prom. Deivs bija prom. Tikai Pougs bija šeit, un viņš gandrīz nomira vienas pašas formaldehīda lāses dēļ, kuru viņš juta eksplodējam un degam plaušās kā kvēlojošu dzirksteli, un tur nebija neviena tikai viņš.

Nu tu saproti, es zinu visu par to, viņš vēlāk skaidroja Arnetas kundzei, sarindodams sešas pudeles ar sārtu iebalzamēšanas šķidrumu uz ratiņiem viņai blakus uz nerūsējoša tērauda galda. Dažkārt nākas ciest, lai izjustu citu ciešanas, viņš teica Arnetai, nogriezdams auklas gabalus no rituļa uz ratiņiem. Es zinu, tu atceries, cik daudz laika es pavadīju ar tevi, kad runājām par taviem dokumentiem un tavām iecerēm un to, kas ar tevi notiktu, ja tu dotos uz VMK* vai VU**. Tu teici, ka mīli Šarlotsvilu, un es tev apsolīju gādāt, lai tu nonāktu VU, ja jau tu mīli Šarlotsvilu. Es stundām ilgi tevī klausījos tavā mājā, vai ne? Es atbraucu, kad vien tu sauci, sākumā dokumentu dēļ, pēc tam tādēļ, ka tev bija nepieciešams kāds klausītājs un tu baidījies, ka tava ģimene noraidīs tevi. Viņi to nevar, es tev teicu. Šis papīrs ir likumīgs dokuments. Tā ir tava pēdējā griba, Arnetas kundze. Ja tu gribi, lai tavs ķermenis aiziet zinātnei un lai vēlāk es to kremēju, tava ģimene neko nevar padarīt. Pougs, saulē sēdēdams baltajā buikā, aptausta sešas kapara-unsvina 38. kalibra patronas dziļi kabatā un atceras, kā kopā ar Arnetas kundzi bija juties tik varens kā nekad dzīvē. Kopā ar veco dāmu viņš bija likums.

Es esmu nelaimīga, veca sieviete, un nekas vairs nedarbojas, Edgar Alan, viņa sacīja beidzamajā reizē, kad viņi bija kopā. Nekad nekļūsti tik vecs.

Es nekļūšu, Pougs apsolīja.

Tie ir dīvaini cilvēki otrā žoga pusē, viņa tam sacīja, ļauni smiedamās smieklus, kas kaut ko nozīmēja. Tā viņa sieva ir tāda draņķe. Esi ticies ar vinu?

Nē, kundze. Nedomāju, ka būtu.

Netiecies. Viņa purināja galvu, un viņas skatiens kaut ko nozīmēja.

Nekad netiecies ar viņu.

Es netikšos, Arnetas kundze. Tas ir šausmīgi, ka tavs ārsts neliekas traucēts. Viņam nebūtu jāizsprūk sveikā.

Tādi cilvēki kā viņš saņem, ko pelnījuši, viņa sacīja no sava spilvena gultā mājas gala istabā. Piemini manus vārdus, Edgar Alan, cilvēki saņem to, ko paši izposta. Es viņu pazīstu daudzus gadus, un viņš neliekas traucēts. Nerēķinies, ka viņš mani izrakstīs?

Ko tu ar to gribi teikt? Pougs viņai jautāja, un viņa bija tik maza un vāja savā gultā, apsegta ar daudzām segu un pārklāju kārtām, jo apgalvoja, ka vairs nevar sasildīties.

Nu, es uzskatu, kad tu aizej, kādam tevi jāizraksta, vai ne?

Jā. Tavs ārstējošais ārsts izraksta tavu miršanas apliecību. Viena lieta, ko Pougs noteikti zināja, ir tas, kā nāve strādā.

Viņš būs pārāk aizņemts. Atceries manus vārdus. Un kas tad? Dievs atsviedīs mani atpakaļ? Viņa dzedri iesmējās, un šie smiekli nebija smieklīgi. Zini, viņš atsviestu. Mēs ar Dievu nesatiekam.

Es noteikti to varu saprast, Pougs viņai apliecināja. Bet neuztraucies, viņš piebilda, pilnībā apzinādamies, ka tajā mirklī viņš ir Dievs.

Dievs nebija Dievs. Pougs bija Dievs. Ja tas dakteris aiz žoga tevi neizrakstīs, Arnetas kundze, vari man ticēt, ka es parūpēšos par to.

Kā?

Ir veidi.

Tu esi mīļākais puisēns, kādu es pazīstu, viņa sacīja no sava spilvena. 0, kā tavai mātei paveicies.

Viņa tā nedomāja.

Tad viņa bija ļauna sieviete.

Es pats tevi izrakstīšu, Pougs viņai apsolīja. Es katru dienu redzu šīs apliecības, un pusi no tām izraksta ārsti, kam tas nerūp.

Nevienam nerūp, Edgar Alan.

Ja vajadzēs, es viltošu parakstu. Netērē ne mirkli, velti raizēdamās.

Tu esi tāds mīļums. Ko tu gribētu no manis? Testamentā, zini, ir tas, ka viņi nevar pārdot šo māju. Es visu labi nokārtoju. Tu vari dzīvot manā mājā, tikai lai viņi to neuzzina, un tu vari ņemt manu mašīnu, protams, neesmu ar to tik ilgi braukusi, akumulators ir beigts. Tas bridis tuvojas, tu un es to zinām. Ko tu vēlies? Tikai pasaki. Kaut man būtu bijis tāds dēls kā tu.

Tavus žurnālus, viņš tai sacīja. Tos Holivudas žurnālus.

Ak jēziņ! Tos, kas ir uz mana kafijas galdiņa? Vai esmu tev stāstījusi par laikiem, ko pavadīju Beverly Hills Hotel, un visām tām filmu zvaigznēm, ko redzēju Polo Lounge un ārā ap bungalo?

Pastāsti man vēlreiz. Es mīlu Holivudu vairāk par visu citu.

Tas mans draņķis vīrs vismaz aizveda mani uz Beverlīhilzu. Gods kam gods, un mēs tur pavadījām dažus jaukus brīžus. Es mīlu kino, Edgar Alan. Ceru, tu skaties kino. Neko nevar salīdzināt ar labu filmu.

Jā, kundze. Nav nekā labāka. Kādu dienu es došos uz Holivudu.

Tev vajadzētu gan. Ja es nebūtu tik veca un nederīga, tad pati aizvestu tevi uz Holivudu. 0, cik jocīgi.

Tu neesi veca un nederīga, Arnetas kundze. Vai nevēlies kādu dienu satikt manu māti? Es viņu kādreiz atvedīšu.

Iebaudīsim džinu ar toniku un kādas no tām kumosa lieluma desu maizītēm, ko es pagatavotu.

Viņa ir kastē, Pougs teica.

Tu runā dīvainas lietas.

Vina nomira, bet vina man ir kastītē. T0! Viņas pelni, tu gribēji teikt.

Jā, kundze. Es no tiem nešķirtos.

Cik tas ir jauki. Neviens nenieka nedotu par maniem pelniem, es tev teikšu. Zini, ko gribu, lai izdarītu ar maniem pelniem?

Nē, kundze.

Izkaisi tos otrā pusē aiz tā nolādētā žoga. Viņa iesmējās savus dzedros smieklus. Lai doktors Polsons ieliek tos savā pīpē un izsmēķē! Viņš neliekas traucēts, un es samēslošu viņa mauriņu.

O, nē, kundze, es nevarētu pret jums izturēties ar tādu necieņu.

Izdari to, es tev labi samaksāšu. Aizej uz viesistabu un atnes manu somiņu.

Viņa izrakstīja Pougam čeku par pieciem simtiem dolāru, priekšapmaksu par viņas gribas izpildīšanu. Pēc tam, apmainījis čeku pret skaidru naudu, viņš nopirka viņai rozi, noslaucīja rokas kabatlakatiņā un bija jauks pret viņu, runādams un slaucīdams savas rokas.

Kāpēc tu tā slauki rokas, Edgar Alan? Mums jānoņem celofāns no tās burvīgās rozes un tā jāieliek vāzē. Nu kāpēc tu to liec atvilktnē? viņa jautāja.

Lai tu to varētu glabāt mūžam, viņš atbildēja. Tagad man vajag, lai tu uz mirkli apgrieztos otrādi.

Ko?

Vienkārši izdari to, viņš teica. Tu sapratīsi.

Viņš palīdzēja viņai apgriezties otrādi, viņa tikpat kā neko nesvēra, un viņš apsēdās viņai uz muguras un iebāza savu balto kabatlakatu viņai mutē, lai viņa būtu klusa.

Tu runā pārāk daudz, viņš tai teica. Tagad nav īstais laiks runāt, viņš tai sacīja.

Tev nevajadzētu tik daudz runāt, viņš turpināja, turēdams viņas rokas piespiestas gultai, un viņš aizvien vēl juta viņas galvas Taustīšanos un vārgo pretošanos zem viņa svara, līdz viņa pārstāja elpot. Kad viņa norima, viņš atlaida viņas rokas un uzmanīgi izņēma savu balto kabatlakatu no mutes, un sēdēja uz viņas muguras, kad viņa bija jau pavisam rāma, pārliecinādamies, ka viņa neelpo. Tikmēr viņš runāja tāpat kā vēlāk ar mazo meiteni, ārsta meitu, skaisto meitenīti, kuras tēvs tajā mājā darīja visādas lietas. Lietas, kuras Pougam nebūtu bijis jāredz.

Viņš palecas un noelšas, kaut kam asi pieklauvējot pie loga. Viņa acis atsprāgst vaļā, un viņš sausi, aizžņaugti ieklepojas. Aiz mašīnas loga stāv liels, plati smaidošs melnādains vīrietis, klaudzinādams pa stiklu ar gredzenu un pacēlis lielu kasti MЈ&gt;M konfekšu.

Pieci dolāri, skaļi caur stiklu saka vīrietis. Manai baznīcai. Pougs iedarbina dzinēju un ieslēdz buiku atpakaļgaitā.

52

Doktora Stenlija Filpota birojs Fenā ir baltā ķieģeļu rindu mājā Meinstritā. Viņš ir ģimenes ārsts un bija ļoti laipns, kad Skarpeta viņu vakar vēlu sazvanīja un jautāja, vai varētu aprunāties par Edgaru Alanu Pougu.

Jūs zināt, ka es nevaru to darīt, viņš vispirms teica.

Policija var dabūt orderi, viņa atbildēja. Vai tā jums būtu ērtāk?

Nudien ne.

Man ar jums jāaprunājas par viņu. Vai varu aizbraukt uz jūsu biroju no rīta? viņa jautāja. Baidos, ka policija šā vai tā runās ar jums par viņu.

Filpots negrib tikties ar policiju. Viņš nevēlas, lai policijas mašīnas būtu viņa biroja tuvumā, un nevēlas, lai policija uzrastos viņa uzgaidāmajā telpā un nobaidītu pacientus. Lēnīga izskata vīrietis ar spīdīgiem, baltiem matiem un elegantu iznesību, viņš ir visai pieklājīgs, kad sekretāre ielaiž Skarpetu pa sētas durvīm un pavada uz mazītiņu virtuvīti, kur viņš to gaida.

Esmu vairākas reizes dzirdējis jūs uzstājamies, Filpots saka, ieliedams kafiju no kafijas automāta uz letes. Vienreiz Ričmondas Medicīnas akadēmijā, vēl vienu reizi Federācijas klubā. Jums nebūtu bijis iemesla mani atcerēties. Kādu kafiju dzerat?

Melnu, lūdzu. Paldies, viņa saka, sēdēdama pie galda blakus logam, kas paveras uz bruģētu, šauru ieliņu. Tas bija sen, Federācijas klubs.

Viņš noliek kafijas tases uz galda un izvelk krēslu, muguru pagriezis pret logu. Gaisma, izlauzdamās cauri mākoņiem, apspīd viņa akurāti saķemmētos matus un iestērķelēto, balto halātu. Stetoskops ir brīvi aizmirsts uz kakla. Viņa rokas ir lielas un mierīgas. Cik atceros, jūs izstāstījāt pāris visnotaļ amizantu notikumu, viņš domīgi saka. Gaumīgi.

Atminos, tobrīd domājam, ka jūs esat drosmīga sieviete. Tolaik ne pārāk daudz sieviešu tika aicinātas uz Federācijas klubu. Īstenībā joprojām netiek. Ziniet, patiesībā man bija ienācis prātā, ka varbūt man ari būtu jāpiesakās par medicīnas ekspertu. Lūk, cik iedvesmojoša jūs bijāt!

Vēl nav par vēlu, viņa atbild ar smaidu. Es saprotu, ka viņiem ir visai liels deficīts. Pietrūkst vairāk nekā simts ekspertu, un tā ir būtiska problēma, jo viņi ir tie, kas izraksta lielāko daļu miršanas apliecību, izbrauc uz vietas un izlemj, vai ir nepieciešama sekcija, it īpaši dziļā aizmugurē. Kad es šeit strādāju, mums bija aptuveni pieci simti ārstu pa visu pavalsti, tie brīvprātīgi pieteicās būt par medicīnas ekspertiem.

Karaspēks, kā es viņus dēvēju. Nezinu, ko es būtu darījusi bez viņiem. Ārsti vairs īpaši nekam negrib brīvprātīgi veltīt savu laiku, Filpots saka, grozīdams kafijas krūzi abās rokās. It īpaši jaunie. Baidos, ka pasaule ir kļuvusi ļoti egoistiska.

Cenšos tā nedomāt, citādi zaudēšu dūšu.

Tā droši vien ir laba filozofija. Ar ko tieši varu jums palīdzēt?

Viņa gaiši zilajās acīs jaušamas skumjas. Es zinu, ka neesat šeit, lai pavēstītu man priecīgas ziņas. Ko Edgars Alans ir izdarījis?

R ā d ā s , ka slepkavību. Slepkavības mēģinājumu. Spridzekļu taisīšana. Tīšs ievainojums, Skarpeta atbild. Četrpadsmit gadus veca meitene, kas nomira pirms dažām nedēļām netālu no šejienes. Esmu pārliecināta, ka esat par to dzirdējis ziņās. Viņa negrib iedziļināties detaļās.

Ak Dievs, viņš saka, galvu purinādams, blenžot savā kafijā.

Mīļais Dievs!

Cik ilgi viņš ir jūsu pacients, doktor Filpot?

Veselu mūžību, viņš atbild. Kopš zēna vecuma. Es biju ari viņa mātes ārsts.

Vai vina ir dzīva?

Viņa nomira, es gribētu teikt, pirms desmit gadiem. Visai valdonīga būtne, sarežģīta sieviete. Edgars Alans ir vienīgais bērns.

Kā ar viņa tēvu?

Alkoholiķis, kurš visai sen izdarījis pašnāvību. Varbūt pirms divdesmit gadiem. Ļaujiet man uzreiz jums pateikt, ka es labi nepazinu Edgaru Alanu. Viņš laiku pa laikam ierodas šurp ar parastām problēmām, pārsvarā pēc gripas un pneimonijas vakcīnām. Vakcinēšanos viņš veic ar pulksteņa mehānisma precizitāti katru septembri.

Ieskaitot šo pagājušo septembri? Skarpeta jautā.

Starp citu, nē. Tieši pirms jūsu ierašanās es pārskatīju viņa kartīti.

Viņš atnāca četrpadsmitajā oktobrī, saņēma pneimonijas vakcīnu, bet ne gripas poti. Diemžēl man bija beigusies gripas vakcīna. Ziniet, bija deficīts. Man beidzās. Tā nu viņš tikai saņēma vienu vakcīnu pret pneimoniju un aizgāja.

Ko jūs atceraties no viņa apmeklējuma?

Viņš ienāca, sasveicinājās. Es pajautāju, kā klājas viņa plaušām.

Viņam bija visai ievērojama, nopietna plaušu fibroze no balzamēšanas šķidruma hroniskas ietekmes. Acīmredzot viņš reiz strādājis apbedīšanas birojā.

Ne gluži, viņa atteic. Viņš strādāja pie manis.

Nū, nolādēts, viņš pārsteigts iesaucās. Es nezināju. Interesanti,

kāpēc viņš… Viņš sacīja, ka strādā apbedīšanā, bija direktora vietnieks vai tamlīdzīgi.

Viņš nestrādāja apbedīšanā. Viņš strādāja Anatomijas nodaļā. Jau bija tur, kad es kļuvu par vadītāju astoņdesmito gadu beigās. Pēc tam deviņdesmit septītajā viņš pensionējās darba nespējas dēļ, tieši pirms mūsu pārvākšanās uz jauno ēku Austrumu ceturtajā ielā. Kādu stāstu viņš jums izklāstīja par to, kā ieguvis savu plaušu slimību? Hroniska iedarbība?

Viņš sacīja, ka vienu dienu apšļakstījies un ieelpojis formaldehīdu.

Tas ir viņa kartītē. Viņam bija visnotaļ iespaidīgs stāsts par to. Es jums teikšu, Edgars Alans ir nedaudz dīvains. Es to vienmēr esmu zinājis. Viņš apgalvoja, ka strādāja apbedīšanā un iebalzamēja līķi, un aizmirsa kaut ko iebāzt mutē, tas ir, pēc viņa teiktā, un balzamēšanas šķidrums sāka burbuļot no mutes, jo tecēšanas ātrums bija pārāk liels, vai notika kaut kas tikpat grotesks, šļūtene izspruka. Viņš spēj būt visai dramatisks. Kādēļ gan es jums stāstu? Ja viņš strādāja pie jums, jūs zināt vairāk nekā es. Man patiešām nav jāatstāsta viņa dīvainās pasakas.

Es nekad iepriekš neesmu dzirdējusi šo stāstu, viņa saka. Es tikai atceros par hronisku iedarbību un ka viņam bija fibroze, vai man būtu jāteic, ka viņam bija plaušu fibroze.

Par to nav jautājumu. Viņam bija sarētojuši audi, kā liecināja biopsija nopietns plaušu audu bojājums. Viņš nekrāpjas.

Mēs cenšamies viņu atrast, Skarpeta saka. Vai ir kas tāds, ko jūs mums varat pastāstīt, kas varētu mūs uzvedināt uz meklēšanas vietu.

Es nedomāju konstatēt acīm redzamo. Bet kā ar cilvēkiem, ar kuriem viņš kopā strādāja?

Policija to visu pārbauda. Es neesmu cerību pilna. Kad strādāja pie manis, viņš bija savrupnieks, viņa atteic. Es zinu, ka tuvākajā laikā viņam vajadzīga prednizona recepte. Vai šai ziņā viņš ir rūpīgs?

Pēc manas pieredzes, viņš ar savām zālēm iziet cauri vairākām fāzēm. Gadu viņš būs prasīgs, pēc tam, iespējams, uz vairākiem mēnešiem jāatsakās no tām, jo palielinās svars.

Vai viņam ir liels liekais svars?

Beidzamo reizi, kad es viņu redzēju, viņam bija ļoti daudz liekā svara.

Cik garš viņš ir, un cik daudz viņš svēra?

Viņš ir varbūt kādus simt septiņdesmit piecus centimetrus garš.

Kad es viņu redzēju oktobri, izskatījās, ka viņš varētu svērt pāri par deviņdesmit kilogramiem, un es viņam teicu, ka tas rada papildu slodzi viņa elpošanai, nemaz jau nerunājot par sirdi. Es ar viņu uz priekšu un atpakaļ pārrunāju par kortikosteroīdiem svara problēmu dēļ. Viņš var kļūt ļoti paranojisks, kad lieto zāles.

J ū s raizējaties par steroīdu psihozi?

Vienmēr esmu par to raizējies. Ja reiz esi redzējis steroīdu psihozi, tu raizējies. Bet es nekad neesmu izšķīries, vai ar Edgaru Alanu ir nelāgi, kad viņš lieto zāles, vai vienkārši nelāgi. Kā viņš to izdarīja, ja neiebilstat, ka pajautāju? Kā viņš nogalināja to meiteni, Polsonu meiteni?

Esat dzirdējis par Bērku un Heiru? Deviņpadsmitā gadsimta sākumā Skotijā bija divi vīrieši, kas nogalināja cilvēkus un pārdeva viņu ķermeņus medicīniskai secēšanai? Tur bija visai liels līķu trūkums secēšanai, un patiesībā vienīgais veids, kā daži studenti varēja mācīties anatomiju, bija aplaupīt svaigus kapus vai iegūt līķus citos nelikumīgos ceļos.

Līķu nolaupīšana, Filpots saka. Mazliet zinu par tā dēvēto Bērkingu. Nevaru apgalvot, ka kādreiz būtu dzirdējis par mūsdienu gadījumiem. Augšāmcēlāji, tā liekas tolaik sauca šos vīrus, tos, kuri aplaupīja kapus un sagādāja līķus secēšanai.

Mūsdienās mēs nerunājam par cilvēku nogalināšanu un līķu tirdzniecību. Taču Bērkings notiek. Taču to ir tik grūti atklāt, mēs vienkārši nezinām, cik bieži tas notiek.

Nosmacēšana vai arsēns, vai kas cits?

Tiesu medicīniskajā patoloģijā Bērkings attiecināms uz mehāniskās asfiksijas radītu slepkavību. Bērka modus operandi , teikts aprakstā, bija izvēlēties kādu nespēcīgu, parasti vecu cilvēku, bērnu, slimnieku,

apsēsties uz tā muguras un aizsegt degunu un muti. Vai tā notika ar to nabaga meiteni? Filpots jautā, un viņa seju izvago ciešanas. Vai tā viņš izdarīja ar Polsonu meiteni?

Kā jūs zināt, dažkārt diagnoze tiek uzstādīta, pamatojoties uz diagnozes trūkumu. Izslēgšanas process, Skarpeta atbild. Uz viņas netika atrasts nekas cits, izņemot svaigus zilumus, kas noteikti būtu savienojami ar kāda sēdēšanu uz viņas muguras, viņas rokas piespiežot. Viņai bija asiņojis deguns. Skarpeta nevēlas daudz runāt par šo lietu. Saprotams, tas ir īpaši konfidenciāli.

Man nav ne jausmas, kur viņš varētu būt, Filpots drūmi saka.

J a viņš kaut kādu iemeslu dēļ ierodas, es jums tūdaļ pateikšu.

Ļaujiet jums iedot Pīta Marīno numuru. Viņa sāk to rakstīt.

Edgars Alans patiešām nav tas cilvēks, par kuru es daudz zinātu.

Taisnību sakot, man viņš nekad nav paticis. Viņš ir dīvainis, atstāja šaušalīgu iespaidu, un, kamēr dzīva bija Pouga māte, viņa vienmēr nāca dēlam līdzi. Es runāju par laiku, kad viņš bija pieaudzis vīrietis, līdz pat viņas nāvei.

No kā viņa nomira?

Tas mani dara nemierīgu, tagad, kad mēs par to runājam, viņš saka, un viņa seja ir drūma. Viņa bija korpulenta un pavisam nerūpējās par sevi. Kādu ziemu viņa dabūja gripu un nomira mājās. Tobrīd nekā aizdomīga nebija. Tagad es gribētu noskaidrot.

Varētu ieskatīties viņa medicīniskajos dokumentos? Un viņas, ja jums tie vēl ir? Skarpeta jautā.

Tā, tie man nebūs viegli pieejami, tā kā viņa ir tik sen mirusi.

Bet es varu jums ļaut ieskatīties viņa dokumentos. Jūs varat sēdēt šeit pat un izskatīt tos. Tie ir uz mana galda. Viņš pieceļas no krēsla un atstāj virtuvi, un viņš kustas lēnāk un liekas vairāk saguris nekā iepriekš.

Skarpeta paskatās ārā pa logu uz zilo sīli, kas aplaupa putnu barotavu, kura šūpojas ozola kailajā zarā. Sīlis ir zilas agresijas brāzma, un sēklas lido, viņam iztukšojot barotavu, atlec no spalvainā zilā mutuļa un ir prom. Edgars Alans Pougs var izsprukt sveikā cauri. Pirkstu nospiedumi daudz neko nepierāda, un miršanas veids un cēlonis būs diskutējams. Nav zināms, cik daudz cilvēku viņš ir nogalinājis, Skarpeta domā, un tagad viņai jāuztraucas par to, ko viņš darīja, strādājot pie viņas. Ko viņš darīja lejā pazemē? Viņa redz Pougu tur lejā speciālajā apģērbā.

Tolaik viņš bija bāls un tievs, un viņa atceras tā balto seju skatāmies uz viņu, reizē zaglīgi un kautrīgi, kad viņa izkāpa no tā drausmīgā dienesta lifta un ieradās, lai aprunātos ar Deivu, kuram arī ne visai patika Edgars

Alans un kuram droši vien nav ne jausmas, kur Pougs tagad atrodas.

Skarpeta Anatomijas nodaļā pavadīja tik maz laika, cik vien varēja.

Tā bija nomācoša vieta, un tai bija pavisam maz valsts finansējuma.

Medicīnas koledžas, kam vajadzēja līķus, maksāja maz, nepietiekami naudas, lai vispār atļautos veltīt kaut kādu cieņu nelaiķim. Un krematorija mūžam bojājās. Stūri bija sastutētas beisbola nūjas, jo tad, kad kremētais līķis tika izņemts no krāsns, atsevišķi kaulu gabali bija jāsasmalcina, citādi tie neietilpa lētajās, valsts nodrošinātajās urnās. Smalcinātājs bija pārāk dārgs, un beisbola nūjas lieliski noderēja kaulu gabaliņu samazināšanai līdz realizējamam izmēram līdz putekļiem. Viņa negribēja atcerēties to, kas notika tur lejā, un šo nodaļu viņa apmeklēja tikai tad, kad bija nepieciešams, un izvairījās no krematorijas, izvairījās skatīties uz beisbola nūjām. Viņa zināja par beisbola nūjām un turējās pa gabalu no tām, izlikdamās, ka to tur nav.

Man vajadzēja nopirkt smalcinātāju, viņa domā, sēdēdama un raudzīdamās uz tukšo putnu barotavu. Es nedrīkstēju pieļaut beisbola nūjas. Tagad es tās nebūtu atļāvusi.

Lūk, Filpots saka, atgriezdamies virtuvē un pasniegdams viņai biezu dokumentu mapi ar uzdrukātu Edgara Alana Pouga vārdu uz tās. Man ir jāatgriežas pie pacientiem. Bet es ienākšu, lai noskaidrotu, vai jums ko nevajag.

Patiesība tāda, ka viņai nebija dedzības pret Anatomijas nodaļu.

Viņa ir kriminālistikas patoloģe, juriste, nevis apbedīšanas dienesta direktore vai iebalzamētāja. Viņa allaž uzskatīja, ka tiem mirušajiem cilvēkiem nav nekā sakāma viņai, jo viņu nāve nav noslēpumos tīta.

Ja cilvēki var nomirt mierīgi, tad šie cilvēki tā ari izdarīja. Viņas misija ir cilvēki, kas nomirst vardarbīgā nāvē, pēkšņi un aizdomīgi, un viņa negribēja runāt ar cilvēkiem vannās, tādēļ tolaik vairījās no šīs savas valstības apakšzemes daļas. Viņa vairījās no cilvēkiem, kas strādāja tur, un vairījās no nelaiķiem tur. Viņa nevēlējās pavadīt laiku kopā ar Deivu vai Edgaru Alanu. Nē, viņa negribēja. Kad sārtie ķermeņi tika uzvilkti ar trīšiem, ķēdēm un āķiem, viņa negribēja tos redzēt. Nē, viņa negribēja.

Man vajadzēja veltīt vairāk uzmanības, viņa domā, un viņai kuņģī no kafijas ir skāba sajūta. Es nedarīju tik daudz, cik varēju. Viņa lēnām pārskata Pouga medicīniskos ierakstus. Man vajadzēja nopirkt smalcinātāju, viņa domā un lūkojas pēc adreses, kuru Pougs uzrādījis doktoram Filpotam. Saskaņā ar Pouga dokumentiem līdz 1996. gadam viņš dzīvoja Ginterpārkā, pilsētas ziemeļu daļā, pēc tam viņa adrese mainījās uz pasta nodaļas kastīti. Nekur ierakstos nav minēts, kur viņš dzīvojis kopš 1996. gada, un viņa vēlas noskaidrot, vai tas bija tad, kad viņš ievācās mājā aiz Polsonu sētas žoga Arnetas mājā. Varbūt ari viņu

Pougs nogalināja un kļuva par skvoteru.

Aiz loga uz barotavas nolaižas zīlīte, un Skarpeta to vēro, rokas rāmi turēdama uz Pouga medicīniskajiem dokumentiem. Saule skar sejas kreiso pusi un ir silta, bet ne karsta. Ziemas siltums pieskaras viņai, kamēr viņa vēro mazo, pelēko putniņu knābājam sēklas, tā acis ir spožas, aste raustās. Skarpeta zina, ko daži ļaudis runā par viņu. Visā savā karjerā viņa ir bēgusi no komentāriem, ko nezinoši cilvēki saka par ārstiem, kuru pacienti ir nelaiķi. Viņa ir patoloģiska. Viņa ir dīvaina un nevar sadzīvot ar dzīviem cilvēkiem. Kriminālistikas patologi ir antisociāli, savādi un aukstasinīgi, un salīdzinājumā ar parastiem ārstiem galīgi neveiksminieki. Viņi izvēlas šo medicīnas apakšnozari, jo ir neizdevušies ārsti, neizdevušies tēvi, neizdevušās mātes, neizdevušies mīļākie, neizdevušies cilvēki. Nekompetentu cilvēku runātā dēļ viņa vairījās no savas profesijas tumšākās puses, un viņa nevēlējās iet uz šo tumšo pusi, bet varēja. Viņa saprot Edgaru Alanu Pougu. Viņa nejūt to, ko viņš jūt, bet viņa zina, ko viņš jūt. Skarpeta redz Pouga seju zagšus uzmetam slepenus skatienus viņai, un tad viņa atceras to dienu, kad aizveda Lūsiju tur lejā, kur viņš strādāja, jo meitene pie Skarpetas pavadīja Ziemassvētku brīvdienas.

Lūsijai patika iet tantei līdzi uz darbu, un tajā gadījumā Skarpetai bija darīšanas pie Deiva, tādēļ Lūsija pavadīja viņu uz apakšzemi uz Anatomijas nodaļu un bija trokšņaina, negodbijīga un draiskulīga. Viņa bija

Lūsija. Kamēr Lūsija tur bija, todien tajā īsajā brīdī tur kaut kas atgadījās. Kas tas bija? Zīlīte knābā sēklas un caur stiklu skatās tieši uz Skarpetu. Viņa paceļ kafijas krūzi, un putns aizlido. Blāva saules gaisma spīd uz baltās krūzes, uz baltās krūzes ar Virdžīnijas Medicīnas koledžas emblēmu. Viņa pieceļas no Filpota virtuves galda un uzgriež Marīno mobilā telefona numuru.

Jou, viņš atbild.

Viņš neatgriezīsies Ričmondā, Skarpeta saka. Viņš ir pietiekami gudrs, lai zinātu, ka mēs viņu meklējam. Un Floridā ir ļoti laba vieta cilvēkiem ar elpošanas ceļu problēmām.

Es labāk došos turp. Kā būs ar tevi?

Man ir jāizdara vēl tikai viena lieta, tad esmu tikusi galā ar šo pilsētu, viņa atteic.

Tev vajag manu palīdzību?

Paldies, ne, viņa atbild.

53

Būvstrādniekiem ir pusdienas pārtraukums, un viņi ēd, sēdēdami uz izdedžu blokiem vai savu lielo, dzelteno mašīnu sēdekļos. Cietām ķiverēm galvās un vēja appūstām sejām viņi vēro Skarpetu, kas iet cauri biezajiem, sarkanajiem dubļiem, uz augšu pieturēdama garo, tumšo mēteli, it tā tie būtu gari svārki.

Viņa neredz darbu vadītāju, kuru iepriekš bija satikusi, ne ari kādu citu, kas izskatās pēc atbildīgās personas, komanda vēro viņu, un neviens nepasper soli uz priekšu, lai noskaidrotu, ko viņa vēlas. Vairāki vīrieši tumšos, putekļainos apģērbos ir sapulcējušies ap buldozeru, ēzdami sendvičus un dzerdami gāzētos dzērienus, un viņi blenž, kā viņa līkumo cauri dubļiem, pieturēdama savu mēteli.

Es meklēju darbu vadītāju, viņa saka, pienākot pie strādniekiem. Man jātiek iekšā ēkā.

Skarpeta pamet skatienu uz to, kas ir atlicis no viņas kādreizējās darbavietas. Puse no priekšējās daļas tagad atrodas uz zemes, bet aizmugure joprojām ir neskarta.

Tas nav iespējams, viens no vīriem saka ar pilnu muti. Iekšā

neviens neiet, viņš rezumē, gremodams un skatīdamies uz Skarpetu kā uz jukušu.

Ēkas aizmugure izskatās vesela, viņa atteic. Kad es biju galvenā medicīnas eksperte, šī bija mana darbavieta. Es te biju atnākusi pēc tam, kad gāja bojā misters Vitbijs.

Jūs nevar iet tur iekšā, tas pats vīrietis atbild, un viņš velta skatienu saviem biedriem, kuri stāv un klausās sarunā. Viņš velta tiem skatienu, kas pauž, ka viņa ir traka.

Kur ir jūsu darbu vadītājs? viņa jautā. Ļaujiet man aprunāties ar viņu.

Vīrietis noņem no siksnas mobilo telefonu un piezvana darbu vadītājam. Sveiks, Džo, viņš saka. Te Bobijs. Atceries dāmu, kas te bija citudien? Dāma un liels kruķis no Losandželosas? Jā, jā, pareizi. Viņa ir atgriezusies un grib aprunāties ar tevi. Labi. Viņš beidz sarunu un paskatās uz Skarpetu. Viņš aizgāja pēc cigaretēm un pēc minūtes būs atpakaļ, viņš saka Skarpetai. Kāpēc jūs gribat iet tur iekšā? Es nedomāju, ka tur kaut kas ir.

Izņemot rēgus, cits vīrietis piebilst, un viņa biedri iesmejas.

Kad tieši jūs sākāt to noārdīt? viņa tiem jautā.

Pirms kāda mēneša. Tieši pirms Pateicības dienas. Pēc tam uz kādu nedēļu darbus pārtraucām aukstuma dēļ.

Vīri sarunājās savā starpā, labsirdīgi strīdēdamies par to, kad tieši ēku graušanas bumba pirmo reizi ķēra namu, un Skarpeta vēro vīru,

kurš nāk gar ēkas malu. Viņš ir ģērbies haki krāsas darba biksēs, tumši zaļā jakā un zābakos un, brizdams pa dubļiem, smēķējot tuvojas Skarpetai, nesdams ķiveri zem rokas.

T a s ir Džo, celtnieks, vārdā Bobijs, saka Skarpetai. Taču viņš neļaus jums iet tur iekšā. Jūs, kundze, negribat tur iet. Tas nav droši aiz daudziem iemesliem.

Kad jūs sākāt nojaukt māju, vai jūs atslēdzāt strāvu vai tā jau bija atslēgta? viņa jautā.

Nekādā ziņā mēs nesāktu strādāt, ja strāva nebūtu atslēgta.

Tā ilgi netika atslēgta, cits vīrs iestarpina. Atceries, pirms mēs sākām? Ļaudīm vajadzēja tai iziet cauri. Tur bija ieslēgta gaisma, vai ne?

Nav ne jausmas.

Labdien, darba vadītājs Džo saka Skarpetai. Kā varu jums palīdzēt?

Man jāiekļūst ēkā. Pa sētas durvīm blakus paceļamajām durvīm, -vina atteic.

Nekādā gadījumā, viņš nelokāmi saka, purinādams galvu un skatīdamies uz ēku.

Vai es varu ar jums mirkli aprunāties? Skarpeta viņam saka un atvirzās tālāk nost no pārējiem strādniekiem.

Velns, nē, es neļaušu jums iet tur iekšā. Kāda velna pēc jūs to gribat? Džo saka tagad, kad viņi ir krietnu desmit pēdu attālumā no pārējiem. Tas nav droši, kādēļ jūs to vēlaties?

Klausieties, viņa saka, pārvietodamās pa dubļiem un vairs neturēdama uz augšu sava mēteļa stērbeli. Es palīdzēju izmeklēt Vitbija kunga līķi. Mēs atradām dīvainas atspoguļojuma pēdas uz viņa ķermeņa, pietiks, ja tā teikšu.

J ū s mānāties.

Viņa zina, kā pievērst vīrieša uzmanību, un piebilst: Man kaut kas ir jāpārbauda ēkā. Vai tā patiešām nav droša, vai ari mēs uztraucamies par tiesas prāvām, Džo?

Viņš pablenž uz ēku un pakasa galvu, tad izlaiž pirkstus cauri matiem. Nu, mums virsū tā neuzkritīs. Es neietu iekšā pa priekšpusi.

Es negribu iet iekšā pa priekšpusi, viņa atteic. Pa aizmuguri ir lieliski. Mēs varam ieiet pa tām sētas durvīm, kas ir blakus paceļamajām durvīm, un pa labi gaiteņa galā ir kāpnes. Mēs pa kāpnēm varam nokāpt vienu līmeni zemāk, uz zemāko līmeni. Lūk, kur man jāaiziet.

Es zinu par kāpnēm. Esmu tur agrāk gājis. Jūs vēlaties nokāpt uz pirmo līmeni? Mīļais Dievs. Tas tik ir kaut kas.

Cik sen ir atslēgta strāva?

Mēs par to pārliecinājāmies, pirms sākām strādāt.

T ā t a d kad jūs gājāt cauri pirmajā reizē, tad tā bija ieslēgta?viņa jautā.

Tur bija apgaismojums. Tas varēja būt vasarā pirmā reize, kad man bija jāizstaigā māja. Tagad tur ir tumšs kā piķis. Kādas pēdas? Es nesaprotu. Jūs domājat, ka ar viņu notika kaut kas bez tā, ka traktors viņu sabrauca? Es gribēju teikt, ka viņa sieva tikai kašķējas, apsūdzēdama visvisādus cilvēkus par šo un par to? Daudz visādu blēņu. Es tur biju. Ar šamo notika tikai tas, ka viņš bija nepareizā laikā nepareizā vietā un viņam bija jāblēņojas ar starteri.

Man ir jāapskatās, viņa saka. Jūs varat nākt man līdzi. Es būtu pateicīga, ja jūs nāktu. Man ir tikai jāuzmet skatiens. Es iedomājos, ka sētas durvis ir aizslēgtas. Man nav atslēgas.

Nu tas jau mūs neatturēs no ieiešanas. Viņš palūkojas uz ēku,

tad paskatās atpakaļ uz vīriem. Hei, Bobij! viņš uzsauc. Vai vari izurbt slēdzeni sētas durvīs? Izdari to tūlīt. Nu labi, viņš saka Skarpetai. Labi. Es jūs ievedīšu iekšā, ja vien mēs neejam tuvu priekšpusei un nepaliekam tur ilgāk par minūti.

54

Gaismas dejo uz izdedžu bloku sienām un bēši nokrāsotiem betona pakāpieniem, un, ejot uz Edgara Alana darba vietu Skarpetas laikā, soļi rada šļūcošas skaņas. Ēkas pirmajos divos līmeņos nav logu, jo līmenī, kurā viņi iegāja ēkā, kādreiz bija morgs, un morgā nevajadzētu būt logiem un parasti arī nav, logi nav zem zemes līmeņa. Kāpnēs valda melna tumsa, un gaiss ir kodīgs, drēgns un biezs no putekļiem.

Kad viņi mani izvadāja pa šo māju, Džo saka, iedams lejā pa kāpnēm Skarpetai pa priekšu, kabatas lukturi šūpojot uz katra soļa,

viņi nenoveda mani šeit lejā. Es tikai izstaigāju augšstāvus. Es domāju, ka šis bija pagrabs. Viņi nenoveda mani lejā, viņš saka un izklausās uztraukts.

V i ņ i e m vajadzēja novest, Skarpeta atteic, un putekļi kņudina rīkli un dursta ādu. Tur lejā ir divas grīdas vannas, aptuveni seši reiz seši metri lielas un trīs metrus dzijas. Jūs negribētu ievelt traktoru kādā no tām vai iekrist.

Tas nu mani pa īstam sanikno, viņš saka un ari izklausās saniknots. Viņiem vajadzēja man vismaz parādīt attēlus. Seši reiz seši metri! Nolādēts! Tas nu mani patiešām sanikno. Šis ir beidzamais pakāpiens. Uzmanieties! Viņš pārlaiž gaismu apkārt.

Mums būtu jābūt gaitenī. Griezieties pa kreisi!

Izskatās, ka tas ir vienīgais ceļš, kur varam pagriezties. Viņš sāk atkal lēnām virzīties. Kāpēc, ellē, viņi mums nepateica par tām vannām? Viņš nekādi nespēj rimties.

Es nezinu. Tas atkarīgs no tā, kas jums izrādīja ēku.

Kāds puisis, o, velns, kā viņu sauca. Atceros tikai, ka viņš bija no Ģenerālās Pakalpojumu administrācijas un viņam nepatika šeit uzturēties ne tik, cik melns aiz naga. Neesmu pat pārliecināts, ka viņš būtu daudz zinājis par ēku.

Droši vien nezināja, Skarpeta piekrīt, skatīdamās uz netīri balto flīžu grīdu, kas blāvi spīd viņas raidītajos staros. Viņi tikai gribēja to nojaukt. Puisis no ĢPA droši vien nezināja par grīdas vannām. Viņš, iespējams, nekad nebija nokāpis Anatomijas nodaļā. Ne daudzi cilvēki ir bijuši šeit. 1ās ir, lūk, tur. Viņa norāda ar savu gaismu viņiem priekšā, un gaismas stars atgrūž milzīgās, tumšās istabas blīvo tumsu un blāvi apgaismo tumšos, četrstūrainos dzelzs vannu pārsegus uz grīdas. Nu vāki ir uzsegti. Es nezinu, vai tas ir labi vai ne, viņa saka. Bet šeit lejā ir drausmīgs bioloģisks risks. Vai esat pārliecināti, ka zināt, ar ko jums ir darīšana, kad sākat nojaukt šo ēkas daļu.

O, neuztraucieties. Es tikai nespēju noticēt, viņš saka dusmīgi un nervozi, spīdinādams gaismu apkārt.

Viņa pavirzās nost no vannām, atpakaļ uz to Anatomijas nodaļas daļu, kas atrodas lielās platības otrā pusē, paiedama garām mazai istabai, kur kādreiz veica iebalzamēšanu, un iespīdina tajā gaismu. Tērauda galds, piestiprināts pie lielām caurulēm grīdā, atspīd viņas gaismā, un tērauda izlietne un skapīši papeld garām. Pie sienas istabā novietoti sarūsējuši rati ar savīšķītu celofāna pārklāju tiem virsū. Telpas kreisajā pusē atrodas niša, un viņa iztēlojas izdedžu blokā iebūvētu krematoriju, pirms ierauga to. Pēc tam viņas gaisma spīd uz garām, tumšām dzelzs durvīm sienā un viņa atceras redzam uguni durvju spraugā, atceras putekļainās tērauda platformas, uz kurām līķis tika iestumts krāsnī un izvilkts, pārvērties par pelniem un kaļķainiem kaulu gabaliņiem, un viņa iedomājas par beisbola nūjām, kas tika izmantotas, lai sasmalcinātu šos gabaliņus. Viņai ir kauns, domājot par šīm nūjām.

Skarpetas luktura gaisma novirzās uz grīdu. Tā joprojām ir balta, ar putekļiem un mazām kaulu daļiņām, kas izskatās kā krīts, un pārvietojoties viņa jūt zem kurpēm čirkstoņu. Džo šeit nav ienācis kopā ar viņu. Viņš gaida turpat aiz nišas un palīdz no attāluma, spīdinot gaismu uz grīdas un stūros. Uz bloku sienas Skarpetas figūra mētelī un ķiverē izskatās milzīga un melna. Tad lukturis spēji apgaismo aci. Tā ir uzpūsta ar melnu krāsu uz bēša sienas bloka liela, melna, blenžoša acs ar skropstām.

Kas, ellē, tas tāds? Džo jautā. Viņš skatās uz aci uz sienas, lai gan Skarpeta neredz viņu. Jēzus! Kas tas ir?

Skarpeta viņam neatbild, kamēr viņas lukturis pārslīd telpai. Beisbola nūjas ir pazudušas no kakta, kur tās bija atbalstītas laikā, kad viņa bija vadītāja. Toties tur ir daudz putekļu un kaulu daļiņu. Visai daudz, viņa nodomā. Viņas luktura gaisma atrod melnas krāsas aerosola skārdeni un divas krāsu pudeles vienu sarkanu emalju un otru zilu emalju abas tukšas -, un viņa tās ieliek vienā polietilēna maisiņā, bet aerosola krāsas skārdeni atsevišķā maisiņā. Viņa atrod dažas vecas cigāru kastes, kurās ir pelnu nogulsnes, un uz grīdas ievēro cigāru galus un saņurcītu brūna papīra maisiņu. Viņas cimdotā roka ienāk gaismas starā un paceļ maisiņu. To atverot, papīrs čaukst, un viņa var pateikt, ka papīrs šeit lejā nav bijis astoņus gadus, pat ne vienu gadu. Attaisot maisiņu, viņa neskaidri saož cigārus, un tas nav izsmēķēts cigārs, kuru viņa sajūt, bet nedeguša cigāra tabaka un čeks. Džo viņu vēro un ir nostabilizējis savu gaismu uz maisiņu viņas rokās. Skarpeta paskatās uz čeku, un viņu pārņem nesakaribas un nerealitātes izjūta, izlasot šī pagājušā četrpadsmitā septembra datumu, kad Edgars Alans Pougs, un viņa jūtas pārliecināta, ka tas bija Pougs, kas par desmit Romeo y Juliet cigāriem iztērēja vairāk nekā simts dolārus tabakas veikalā tepat šajā ielā Džeimsa Centrā.

55

Džeimsa Centrs nebija no tām tirdzniecības vietām, ko Marīno mēdza apmeklēt, strādājot par policistu Ričmondā, un viņš nekad nepirka Marlboro smalkajā tabakas veikalā vai kādos citos tabakas veikalos. Viņš nekad nepirka cigārus, nekādas markas cigārus, jo pat lēts cigārs ir lērums naudas par vienu vienīgu smēķi, un turklāt viņš nebūtu pakšķinājis, viņš būtu ievilcis dūmus. Tagad, kad viņš tikpat kā vairs nesmēķē, viņš var atzīties. Viņš būtu ieelpojis cigāru dūmus. Iekšējais pagalms viss ir stiklos un gaismās, un palmās, un šļakstoša ūdens skaņa no ūdenskrituma un strūklakām seko Marīno, kad viņš aši soļo uz veikalu, kur Edgars Alans Pougs nopirka cigārus pirms nepilniem trim mēnešiem, pirms viņš noslepkavoja mazo Džiliju.

Vēl nav gluži dienas vidus, un veikalos nav lielas rosības. Daži cilvēki modernos biznesa uzvalkos pērk kafiju un pārvietojas, it kā tiem būtu kur iet un svarīga dzīve, un Marīno nevar ciest tādus cilvēkus kā tie, kas ir Džeimsa Centrā. Viņš pazīst šo sugu. Viņš uzauga, pazīdams šo sugu, ne personiski, bet zinādams par šo sugu. Viņi bija suga, kas nepazina Marīno sugu un nekad nemēģināja uzzināt par viņa sugu. Viņš soļo ātri un ir nikns, un, kad vīrietis smalkā, melnā uzvalkā ar gaišu svītriņu paiet viņam garām un pat neredz viņu, Marīno nodomā: "Tu ne sūda nezini. Tādi cilvēki kā tu ne sūda nezina."

Tabakas veikalā gaiss ir pikants un salds ar tabakas aromātu simfoniju, kas pilda ar ilgošanos, kuru viņš nesaprot, tāpēc uzreiz uzveļ vainu smēķēšanai. Viņš ir ellišķīgi sailgojies pēc tām. Viņš ir skumīgs un apbēdināts, jo ir sailgojies pēc cigaretēm, un viņam sāp sirds, un kaut kur dziļi dvēselē viņš sajūt drebuļus, jo zina, ka vairs nekad nevarēs smēķēt, ne tā kā kādreiz, viņš to vienkārši nevar. Viņš mānīja sevi, domādams, ka šad un tad varēs vienu vai divas cigaretes pa kluso izpīpēt. Kas tas par mītu domāt, ka ir kāda cerība. Nav nekādas cerības. Ja kāds ir neārstējams, tad viņa neremdināmā kāre pēc tabakas, viņa izmisīgā vēlme pēc tabakas ir nelabojama, un Marīno pēkšņi iedzeļ žēlums, jo viņš nekad nevarēs aizsmēķēt cigareti un dziļi ievilkt dūmus, un sajust to pacilātību, to tīro prieku, to atvieglojumu, ko viņš alkst izbaudīt ikkatru savas dzīves minūti. Viņš mostas alkdams, viņš alkdams iet gulēt, viņš alkst sapņos un alkst, kad ir pilnīgā nomodā. Pametis skatienu pulkstenī, viņš domā par Skarpetu, prātodams, vai viņas reiss nav aizkavējies. Pēdējā laikā tik daudz reisu kavējas. Marīno ārsts teica, ja viņš turpinās smēķēt, tad ap sešdesmit gadu vecumu staigās apkārt ar skābekļa balonu. Galu galā viņš nomirs, smakdams gluži tāpat kā nabaga mazā Džilija, kas cīnījās pēc elpas, kamēr tas izdzimtenis sēdēja uz viņas un turēja rokas, un viņa atradās viņam apakšā un krita izmisumā, ar katru savas plaušas šūnu brēkdama pēc elpas, kamēr viņas mute centās sakliegt māmiņu vai tēti, Marīno domā. Džilija nespēja izdvest ne skaņas, un ko gan viņa bija nodarījusi, nopelnot tādu nāvi? Neko, lūk, ko, Marīno domā, raudzīdamies apkārt uz cigāru kārbām tumšajos koka plauktos vēsajā, smaržīgajā bagātu vīru tabakas veikalā. Skarpetai aptuveni šobrīd būtu jāiekāpj lidmašīnā, viņš domā, ievērodams Romeo yJuliet cigāru kārbas. Ja viņa nav aizkavējusies, tad, iespējams, viņa jau ir lidmašīnā, dodamās uz rietumiem uz Denveru, un Marīno sajūt tukšumu sirds apvidū, un kaut kur ļoti dziļi dvēselē viņam ir kauns, un tad viņš jūtas pavisam nikns.

Dariet man zināmu, ja jums nepieciešama kāda palīdzība, vīrietis pelēkā džemperī ar V veida apkakli un brūnās velveta biksēs saka otrpus letei. Viņa apģērba krāsa un pelēkie mati Marīno atgādina dūmus.

Šis vīrietis strādā tabakas veikalā, pilnā ar smēķiem, un ir kļuvis dūmu krāsā. Viņš droši vien dienas beigās dodas mājās un var smēķēt visu, ko grib, bet Marīno dodas mājās vai atpakaļ uz viesnīcu pavisam viens un nevar pat aizsmēķēt cigareti, nemaz jau nerunājot par dūmu ieelpošanu. Tagad viņš redz patiesību. Viņš to zina. Viņš nevar. Viņš bija sevi mānījis, domādams, ka varēs, un viņu pilda žēlums un kauns.

Viņš iesniedzas jakas kabatā un izvelk čeku, ko Skarpeta atradusi uz kaulu putekļiem klātās grīdas savas vecās ēkas Anatomijas nodaļā. Čeks ir caurspīdīgā plastmasas maisiņā, un viņš to noliek uz letes.

Cik sen jūs šeit strādājat? Marīno jautā smēķim līdzīgajam vīrietim aiz letes.

Būs divpadsmit gadi, vīrietis saka, uzsmaidīdams viņam, bet viņa dūmaini pelēkajās acīs vīd īpašs skatiens. Marīno tajās redz izbīli un neko nedara, lai to kliedētu.

Tātad jūs pazīstat Edgaru Alanu Pougu. Viņš šeit bija ienācis šī gada četrpadsmitajā septembrī un nopirka šos cigārus.

Vīrietis sarauc pieri un noliecas, lai aplūkotu čeku plastmasas lietisko pierādījumu maisiņā. Tas ir mūsu čeks, viņš saka.

Bez šaubām, Šerlok. īss, mazs, resns džeks ar sarkaniem matiem,

Marīno turpina, neko nedarīdams, lai mazinātu vīrieša izbīli. Apmēram trīsdesmit gadus vecs. Kādreiz strādāja tajā vecajā morgā. Viņš norāda uz 14. ielu. Iespējams, dīvaini uzvedās, kad te bija.

Vīrietis turpina raudzīties uz Marīno LAPD beisbola cepuri. Viņš ir bāls un norūpējies. Mēs netirgojam kubiešu cigārus.

Ko? Marīno saviebjas.

Ja tas ir tas, par ko ir runa. Viņš varbūt jautāja, bet mēs nepārdodam.

Viņš nāca prasīt kubiešu cigārus?

Viņš bija ļoti apņēmīgs, visvairāk beidzamajā reizē, kad bija šeit ienācis, vīrs nervozi saka. Mēs netirgojam kubiešus vai ko citu nelegālu.

Es jūsus neapsūdzu, un es nav ATŠ vai PMA* vai Veselības ministrija, vai sasodītais Lieldienu Zaķis, Marīno saka. Man pie žurkas pakaļas, vai jūs zem letes tirgojat kubiešu sūdus.

Es netirgoju. Zvēru.

Es gribu tikai Pougu. Runājiet.

Es atceros viņu, vīrietis saka, un tagad viņa seja ir dūmu krāsā.

Jā, viņš man jautāja pēc kubiešiem. Pēc Kohibām, nevis pēc dominikāņu, ko mēs tirgojam, bet pēc kubiešu. Es viņam teicu, ka mēs netirgojam kubiešu cigārus. Tie nav atļauti. Jūs neesat šejienietis, vai ne?

Neizklausās, ka jūs būtu šejienietis.

Es kā divreiz divi ir četri neesu šejienietis, Marīno atbild. Ko vēl Pougs teica? Un kad viņš te bija ienācis pēdējo reizi?

Vīrietis palūkojas čekā uz letes.

Droši vien kopš tā laika nav bijis. Liekas, ka tas varēja būt oktobri, kad viņš ienāca pēdējo reizi. Viņš te ienāca varbūt reizi mēnesī. Ļoti dīvains vīrs. Ļoti dīvains.

Oktobri? Labi. Ko vēl viņš teica, kad bija ienācis?

Viņš gribēja kubiešu cigārus, sacīja, ka maksās, cik vajag, bet es teicu, ka mēs tos netirgojam. Viņš to zināja. Viņš jau agrāk bija jautājis, bet ne tik uzstājīgi, ne kā toreiz, kad beidzamo reizi ienāca.

Dīvains vīrietis. Viņš bija agrāk man jautājis un atkal jautāja, bet ļoti uzstājīgi. Liekas, viņš teica, ka kubiešu tabaka ir labāka plaušām, kaut kādas tamlīdzīgas blēņas. Tu vari smēķēt visus kubiešu cigārus, un tie tev nekaitēs, patiesībā tev no tiem būs pat labāk. Tie ir tīri un labāki plaušām, un patiesībā tiem piemīt dziednieciskas īpašības, tamlīdzīgas muļķības.

Ko jūs viņam teicāt? Nemelojiet man. Man pie pakaļas, vai jūs pārdevāt viņam kubiešus. Man viņš jāatrod. Ja viņš domā, ka tie mēsli nāk par labu viņa sabeigtajām plaušām, viņš tos kaut kur pērk. Ja viņam ir klikšķis uz tiem, tad viņš tos kaut kur dabū.

Viņš ir ķerts uz tiem, vismaz beidzamajā reizē, kad ienāca šeit, viņš bija nelokāms. Nejautājiet, kāpēc, vīrietis saka, lūkodamies

* PMA Pārtikas preču un medikamentu administrācija (ASV).

lejā uz čeku. Ir pa pilnam labu cigāru. Kāpēc tiem jābūt kubiešu, es nesaprotu, bet viņš tos gribēja. Tas man atgādināja slimus cilvēkus, kas ir izmisuši pēc kādiem burvju augiem vai marihuānas, vai cilvēkus ar artrītu, kuri vēlas zelta injekcijas vai ko tādu. Acīmredzot tā ir kaut kāda māņticība. Ļoti dīvains. Es aizsūtīju viņu uz citu veikalu, teicu, lai vairs neprasa kubiešus.

Kādu veikalu?

Nu, patiesībā tas ir restorāns, kur, kā esmu dzirdējis, tirgo tādas lietas un zina, kur dabūt mantu. To viņi dara bārā. Liekas, visu, ko vien vēlaties. Tā esmu dzirdējis. Es tur neeju. Man ar to nav nekāda sakara.

K u r ?

Slipā, viņš saka. Tikai pāris kvartālu no šejienes.

Vai zināt kādas vietas Dienvidfloridā, kur tirgo kubiešus? Varbūt jūs viņam ieteicāt kādu vietu Dienvidfloridā?

Nē, vīrietis atbild, papurinādams savu pelēko galvu. Man ar to nav nekāda sakara. Pajautājiet tiem tur Slipā. Viņi droši vien zina.

Labi. Tātad, lūk, ir miljonu dolāru vērts jautājums. Marīno iebāž plastmasas maisiņu atpakaļ jakas kabatā. Jūs izstāstījāt Pougam par šo vietu Slipā, kur viņš varbūt varēja sameklēt savus kubiešus?

Es viņam izstāstīju, ka daži cilvēki pērk cigārus tajā bārā, vīrietis saka.

Kā sauc to vietu Slipā?

"Svītras". Bāra nosaukums ir "Svītras", tieši uz leju pa Keristritu.

Es negribēju, lai viņš atgrieztos. Viņš bija ļoti dīvains. Es vienmēr domāju, ka viņš ir dīvains. Viņš gadiem šurp nāca, ik pēc pāris mēnešiem. Nekad neko daudz nerunāja, vīrietis saka. Bet beidzamajā reizē, kad viņš šeit bija, oktobri varbūt, viņš bija dīvaināks nekā parasti. Viņš bija atnesis beisbola nūju. Es viņam jautāju, kāpēc, un viņš man tā ari neatbildēja. Viņš kādreiz nebija tik uzstājīgs par kubiešu cigāriem, bet viņš bija vienkārši ķerts uz tiem. Kohibas, viņš visu laiku atkārtoja. Viņš tās gribēja.

Vai nūja bija sarkana, balta un zila? Marīno jautā, domādams par Skarpetu un smalcinātāju, un kaulu putekļiem, un visu pārējo, ko viņa tam izstāstīja, atstājot doktora Filpota biroju.

Varēja būt, vīrietis saka ar dīvainu skatienu. Par ko, ellē, ir runa? viņš jautā.

56

Meža audzē apkārt mājai ap plankumainajām, balti pelēkajām apsēm ēnas ir dziļas un aukstas. Koki ir kaili, bet saauguši biezi. Lai izietu starp tiem, Lūsijai un Henrijai jāizvairās un jāpastumj no ceļa zari un ziemas guļā dusošie jaunie kociņi. Viņu sniega kurpēm sniegs sniedzas līdz ceļiem ar katru soli, un, kur vien skatās, gludo, balto virsmu neiezīmē cilvēka pēdas.

Tas ir trakums, Henrija saka, smagi un kūpoši elpodama. Kāpēc mēs to darām?

Jo mums vajag iziet ārā un kaut ko darīt, Lūsija saka, iekāpdama sniegā, kas sniedzas gandrīz viņai līdz augšstilbiem. Oho! Paskaties!

Neticami! Skaisti!

Nedomāju, ka tev vajadzēja šurp braukt, Henrija saka, apstādamās un paskatīdamās uz Lūsiju ēnās, kas ietonē sniegu zilu. Esmu beigusi, man pietiek, un es atgriežos Losandželosā.

Tā ir tava dzīve.

Es zinu, ka tu tā nedomā. Kad tu runā blēņas, tev deguns kļūst garāks.

Iesim mazliet tālāk, Lūsija saka, virzīdamās uz priekšu, pārliecinoties, ka neļauj zariem vai trauslajiem jaunajiem kociņiem noplīkšķēt Henrijai pa seju, lai gan varbūt viņa ir to pelnījusi. Esmu pārliecināta, tur ir vecs, nokritis koks. Redzēju to no takas, kad nācu tevi satikt, un mēs varam notīrīt sniegu un apsēsties.

Mēs nosalsim, Henrija iebilst, izklupdama dziļā solī un izpūzdama saltas elpas mākoni.

Tagad tev nav auksti, vai ne?

Man ir karsti.

Tad, kad mums kļūs auksti, mēs celsimies un atkal kustēsimies, un iesim mājās.

Henrija neatbild. Viņas izturība ir ievērojami sarukusi, ja atceras, kāda tā bija, pirms viņa saķēra gripu un pēc tam pārcieta uzbrukumu.

Losandželosā, kur Lūsija pirmoreiz viņu ieraudzīja, Henrija bija teicamā fiziskā formā, ne liela, bet ļoti stipra. Viņa varēja atspiesties no sola un patstāvīgi varēja saliektās rokās desmit reizes pievilkties, lai gan lielākā daļa sieviešu nevar atspiesties un pievilkties pat vienu reizi. Viņa varēja noskriet pusotru kilometru septiņās minūtēs. Tagad viņa būtu laimīga nosoļot jūdzi. Mazāk nekā viena mēneša laikā Henrija ir zaudējusi formu un zaudē ar katru dienu vairāk, jo ir zaudējusi kaut ko vairāk par fizisko kondīciju. Viņa ir zaudējusi savu sūtību. Viņai nav sūtības.

Lūsija raizējas, ka Henrijai nekad tās nav bijis, tikai iedomība, un iedomības ugunis ir ātras un karstas un drīz vien pazūd.

Lūk, tur, Lūsija saka. Es to redzu. Redzi to lielo baļķi? Aiz tā ir maza, aizsalusi upīte, un tālāk pa to ceļu ir sporta klubs. Viņa pamāj ar slēpju nūju. Perfekts scenārijs būtu noslēgums sporta zālē un tad tvaika pirtī.

Es nevaru paelpot, Henrija saka. Kopš dabūju gripu, liekas, ka manas plaušas ir uz pusi mazākas, nekā bija.

T e v bija plaušu karsonis, Lūsija viņai atgādina. Vai varbūt tu neatceries? Tu nedēļu dzēri antibiotikas. Tu tās vēl dzēri, kad tas notika.

Jā. Kad tas notika. Viss ir par to. Tas. Viņa visu laiku uzsver vārdu "tas". Liekas, mēs tagad runājam eifēmismos. Viņa liek soļus tur, kur Lūsija bija likusi, jo kļūst lēnāka un svīst. Man sāp plaušas.

Ko tu gribētu, lai mēs sakām? Lūsija sasniedz nokritušo koku, un kādreiz tas bija liels koks, bet tagad ir tikai karkass, it kā būtu liela kuģa vraks, un viņa sāk tīrīt dziļo sniegu no tā. Kā tu nosauktu notikušo?

Es to nosauktu par gandrīz aiziešanu bojā. Lūk. Sēdi. Lūsija apsēžas un papliķē notīrīto baļķa laukumu ap sevi. Tik labi ir apsēsties. Viņas sasalusi elpa ceļas kā garaiņi, un seja ir tik auksta, ka viņa tikpat kā to nejūt. Gandrīz aiziet bojā ir pretēji būt gandrīz noslepkavotam?

Tas pats. Henrija ir nenoteikta, stāvot blakus baļķim un lūkojoties apkārt sniegainajiem kokiem un ēnām, kas top intensīvākas. Cauri tumšajiem, aukstajiem zariem gaismas no mājām un sporta kluba ir sviestaini dzeltenas, un no skursteņiem ceļas dūmi.

Es to gan nesauktu gluži par vienu un to pašu, Lūsija atteic, paskatīdamās uz Henriju, ievērodama, cik tieva viņa ir kļuvusi, un apzinādama viņas acīs kaut ko tādu, ko nebija pamanījusi sākumā. Gandrīz iet bojā ir objektīvs veids, kā to pateikt. Liekas, es meklēju jūtas, īstas emocijas.

Labāk neko nemeklēt. Henrija negribīgi apsēžas uz baļķa, ieturot distanci no Lūsijas.

Tu viņu nemeklēji, un viņš tevi atrada, Lūsija saka, rokas atbalstījusi uz ceļgaliem un raudzīdamās taisni uz priekšu mežā.

Tātad mani vajāja. Puse Holivudas tiek vajāta. Liekas, tas padara mani par kluba biedru, viņa atbild un šķiet visnotaļ apmierināta kļūt par biedru vajāto zvaigžņu klubā.

Līdz nesenam brīdim es domāju tāpat. Lūsijas cimdotās rokas iesniedzas sniegā starp pēdām, un viņa paceļ sauju šī pūdera un paskatās uz to. Acīmredzot tu sniedzi interviju par to, ka es pieņēmu tevi. Tu nekad man to neteici.

Kāda intervija?

The Hollywood Reporter. Tu tur esi citēta.

Esmu citēta runājam daudzas lietas, ko neesmu teikusi, viņa vīpsnādama atbild.

Runa nav par to, ko tu neteici. Runa ir par to, ka tu sniedzi interviju. Es domāju, ka tu sniedzi. Manas firmas vārds ir rakstā. Nav jau tā, ka "Pēdējā iecirkņa" eksistence būtu liels, tumšs noslēpums, bet fakts, ka esmu pārcēlusi savu galveno mītni uz Floridu, ir noslēpums. To es esmu turējusi pilnīgā slepenībā, pārsvarā apmācības nometnes dēļ. Bet galu galā tas nonāca avīzē, un, ja reiz kaut kas izplatās, tad to atkal un atkal izlasa.

Tu acīmredzot nesaproti baumu un blēņu rakstus, Henrija atbild, un Lūsija neskatās uz viņu. Ja tu kādreiz būtu strādājusi kino biznesā, tev būtu skaidrs. Tu saprastu.

Baidos, es pietiekami saprotu. Edgars Alans Pougs kaut kā uzzināja, ka mana tante, domājams, strādā pie manis jaunajā Floridas Holivudas birojā. Uzmini, ko viņš dara? Viņa noliecas un pasmeļ vēl sniegu. Viņš ierodas Holivudā. Lai sameklētu mani.

Viņam nevajadzēja tevi, Henrija saka, un viņas tonis ir tikpat auksts kā sniegs. Cimdu dēļ Lūsija nejūt sniegu, bet viņa jūt Henrijas aukstumu.

Baidos, ka meklēja gan. Zini, ir grūti pateikt, kas brauc ar tiem ferrari. Ir jāpienāk tuvu klāt, lai paskatītos, un tiem ir gana viegli sekot.

Rūdijam ir taisnība. Ļoti viegli. Pougs kaut kā sadzina man pēdas. Varbūt viņš uzdeva gana daudz jautājumu un atrada nometni, un sekoja ferrari līdz manai mājai. Iespējams, melnajam ferrari. Es nezinu. Viņa ļauj sniegam izbirt cauri melnajos cimdos ieģērbtajiem cimdiem un iesmeļ vēl, nepaskatīdamās uz Henriju. Taču viņš atrada manu melno ferrari. Neganti saskrāpēja to, tā nu mēs zinām, ka viņš atrada šo mašīnu, kad tu bez atļaujas ar to kaut kur aizbrauci pēc tam, kad es teicu nekad nebraukt ar to, starp citu. Varbūt tieši tajā vakarā viņš atrada manu māju. Es nezinu. Bet viņam nevajadzēja tevi.

Tu esi tik egoistiska, Henrija attrauc.

Zini, Henrij, Lūsija izmet sniegu no atvērtā melnā cimda, pirms tevis nolīgšanas mēs veicām plašu tavas izcelšanās pārbaudi. Droši vien nav neviena par tevi uzrakstīta raksta, ko mēs nebūtu atraduši. Skumji, bet tādi ir tikai daži. Kaut tu būtu beigusi gvelzt tos zvaigžņu mēslus. Kaut tu izbeigtu tās blēņas par mani-vajā-tātad-es-droši-vien-esmuīpaša. Tas patiešām ir garlaicīgi.

Es eju iekšā. Henrija pieceļas no baļķa un gandrīz zaudē līdzsvaru. Esmu patiesi nogurusi.

Viņš gribēja tevi nogalināt, lai atriebtos par to, kas atgadījās, kad es biju bērns, Lūsija saka. Cik nu daudz var piešķirt loģiku tādam ķertajam kā viņš. Lieta tāda, ka es pat neatceros viņu. Viņš, iespējams, nemaz pa īstam neatceras tevi, Henrij. Liekas, mēs visi dažkārt esam tikai līdzekļi mērķu sasniegšanai.

Kaut es nekad nebūtu tevi satikusi. Tu izpostīji manu dzīvi.

Asaras dzeļ Lūsijas acis, un viņa paliek sēžam uz baļķa, it kā būtu piesalusi. Viņa iesmeļ vēl sniegu un pamet to, un sniega pulveris birst lejā cauri ēnām.

Lai vai kā, mani vienmēr ir saistījuši vīrieši, saka Henrija, iekāpdama takā, kuru uztaisīja tikai pirms īsa brīža, nākot sniega kurpēm līdz baļķim. Es nezinu, kāpēc es piekritu tam visam. Varbūt es tikai gribēju zināt, kā tas ir. Liekas, daudzi cilvēki kādu bridi tevi uzskatītu par ļoti uzbudinošu. Nav jau tā, ka eksperimentēšana ir neparasta pasaulē, no kuras es nāku. Nav nozīmes. Nekam nav nozīmes.

Kur tu dabūji zilumus? Lūsija jautā Henrijas mugurai, kad viņa liek lielus, pārspīlētus soļus mežā, durdama nūjas un smagi elpodama.

Es zinu, ka tu atceries. Tu uz mata atceries, kā tas notika.

Ak! Zilumi, kurus tu nofotografēji, miss Superkruķi? aizelsusies atbild Henrija, durdama slēpju nūju dziļajā sniegā.

Es zinu, ka tu atceries. Lūsija noskatās viņā no baļķa. Viņas acis pieplūdušas asarām, bet viņa spēj saglabāt balsi mierīgu.

Viņš uzsēdās uz manis. Henrija iedur otru nūju sniegā un paceļ sniega kurpi. Tas maniaks ar garajiem, samezglotajiem matiem.

Sākumā es domāju, ka tā ir baseina kundze, domāju, ka viņš ir viņa. Es biju viņu redzējusi pie baseina pāris dienu iepriekš, kad slima gulēju augšstāvā, redzēju viņu izsmalstām baseinu, tikai domāju, ka tā ir resna dāma ar samezglotiem matiem.

Viņš smalstīja baseinu?

J ā . Tādēļ es domāju, ka viņš ir baseina otra kopēja, varbūt aizvietotāja vai kas tamlīdzīgs, un šī baseina otrā kopēja smalstījās pa ūdeni.

Bet, lūk, pats smieklīgākais. Viņa atskatās uz Lūsiju, un Henrijas seja neizskatās kā viņas seja. Tā izskatās citāda. Tā nolāpītā kaimiņu žūpa fotografēja gluži tāpat, kā viņa fotografē visu, kas notiek tavā īpašumā.

Labi, ka nodod tālāk informāciju, Lūsija saka. Esmu pārliecināta, tu par to neko neminēji Bentonam pēc visa šī laika, pēc visa šī laika, ko viņš pavadīja, cenzdamies tev palīdzēt. Jauki no tavas puses, ka ļāvi mums uzzināt, ka, iespējams, ir fotogrāfijas.

Tas ir viss, ko atceros. Viņš uzsēdās uz manis. Es negribēju stāstīt. Viņa tik tikko var paelpot, sperot soļus, tad apstājas un pagriežas, un viņas seja ir balta un cietsirdīga. Zini, tas likās apkaunojoši. Viņa  elpo. Domāt par kādu resnu, neglītu ķerto, kas uzrodas tavā gultā.

Nevis lai dabūtu kaut ko. Tu zini. Bet lai pasēdētu uz tevis. Viņa pagriežas un kūņojas uz priekšu.

Paldies par informāciju, Henrij. Tu tik esi izmeklētājai Vairs ne. Es aizeju. Es lidoju atpakaļ, viņa elš. Uz Losandželosu. Es aizeju.

Lūsija sēž uz baļķa, smalstīdama sniegu un skatīdamās uz to savos melnajos cimdos. Tu nevari aiziet, viņa saka. Jo esi atlaista.

Henrija viņu nedzird.

Tu esi atlaista, Lūsija saka no sava baļķa.

Henrija sper lielus soļus un dur ar savām nūjām cauri mežam.

57

"Šaujamie&amp;Ieroči" veikalā uz U.S.l autostrādes Edgars Alans Pougs staigā šurpu turpu starp ejām, nesteidzīgi skatīdamies, bet viņa pirksti tikmēr zvalsta vara-un-svina patronas dziļi bikšu labajā kabatā. Viņš pa vienai paņem makstis no statīva un izlasa uzrakstus, tad kārtīgi pakarina katru maksti atpakaļ. Šodien viņam nevajag maksti. Kas ir šodien?

Viņš īsti nezina. Dienas ir pagājušas bez ievērojamiem notikumiem, izņemot neskaidras atmiņas par mainīgām gaismām, ko viņš manīja, svīzdams dārza krēslā un blenzdams uz lielo aci, kas lūkojās pretī no sienas. Katru otro minūti viņš sāk klepot dziļu, sausu klepu, kas dara viņu pārgurušu, gārdzošu un savārgušāku. Viņam tek deguns un sāp locītavas, un viņš zina, ko tas viss nozīmē. Doktoram Filpotam beidzās gripas potes. Viņš nav pietaupījis nevienu vakcīnu Pougam. Lai nu kam, bet Filpotam vajadzēja pietaupīt vienu devu Pougam, bet viņš par to pat nav iedomājies. Filpots sacīja, ka viņam ir žēl, bet neviena vakcīna nav atlikusi, un, cik viņam zināms, nevienam visā pilsētā nav, un tā tas bija. Pamēģiniet atnākt pēc kādas nedēļas, bet nekas labs nerādās, doktors Filpots sacīja. Kā ir Floridā? Pougs viņam jautāja.

Es šaubos, Filpots steidzīgi atbildēja, tik tikko klausīdamies Pougā. Es šaubos, ka jūs kaut kur atradīsiet pretgripas vakcīnu, ja vien jums nepalaimējas, un, ja esat tik veiksmīgs, tad jums jāspēlē loterijā. Šogad ir smags valsts mēroga deficīts. Nav saražots pietiekami daudz vakcīnu, un ir nepieciešami vismaz trīs vai četri mēneši, lai saražotu vairāk, tā nu šim gadam tas ir viss. Taisnība ir tāda, ka tu vari vakcinēties pret vienu gripas paveidu, bet saķert citu. Vislabāk ir izvairīties no slimiem cilvēkiem un labi rūpēties par sevi. Nelidojiet ar lidmašīnu un turieties pa gabalu no sporta zālēm I Sporta zālēs jūs daudz ko varat saķert. Jā, kungs, Pougs atbildēja, lai gan nekad savā dzīvē viņš nebija lidojis ar lidmašīnu un kopš vidusskolas nav gājis iekšā sporta zālē.

Edgars Alans Pougs klepo tik stipri, ka acis asaro, kad viņš stāv pie plaukta ar ieroču tīrīšanas piederumiem, visu mazo birstīšu un pudelīšu un komplektu fascinēts. Šodien viņš netīrīs ieročus, un viņš klaiņo pa ejām, ievērodams katru cilvēku veikalā. Dažas minūtes vēlāk Pougs ir vienīgais klients, un pie letes viņš paskatās uz lielu, melni ģērbtu vīru, kurš nomaina vitrīnā pistoles.

Vai varu palīdzēt? vīrietis jautā, un viņš droši vien ir piecdesmit gadus vecs. Viņam ir noskūta galva, un izskatās, ka viņš varētu kādu savainot.

Dzirdēju, ka jūs pārdodat cigārus, Pougs atbild, apslāpēdams klepu.

Hm. Vīrietis izaicinoši paskatās uz viņu. Pēc tam viņa acis pārslīd Pouga parūkai, tad atgriežas pie Pouga acīm, un tajā vīrā, kas uzsit Pougam pa plecu, kaut kas ir.

Ak tā? Un kur jūs to dzirdējāt?

Es dzirdēju, Pougs saka, un kaut kas uzsit viņam pa plecu, prasīdams viņa uzmanību, un viņš sāk klepot, un acis sāk asarot.

Izklausās, ka jums nevajag smēķēt, saka vīrietis no otras stikla vitrīnas puses. Viņam ir melna beisbola cepure, iebāzta kargo bikšu aizmugurē aiz siksnas, bet Pougs nevar pateikt, kas tā par cepuri.

Es pats par to lemšu, Pougs atbild, cenzdamies atgūt elpu. Es gribētu Kohibas. Es maksāšu divdesmit gabalā par sešiem.

Kāds, pie velna, šaujamais ir Kohiba? vīrietis saka ar nopietnu seju. Tad divdesmit pieci.

Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

Trīsdesmit, Pougs saka. Tas ir maksimums. Lai tie labāk ir kubiešu. Es atšķiru. Un es gribētu apskatīt Smith and Wesson trīsdesmit astoņi. To tur revolveri. Viņš norāda uz vienu no vitrīnām. Es gribu to apskatīt. Parādiet man Kohibas un šo trīsdesmit astoņnieku.

Es jūs dzird, vīrietis saka, skatīdamies viņam garām, it kā redzētu kaut ko, un viņa tonis mainās, viņa sejas izteiksme mainās, un kaut kas šajā sakarā klaudzina Pougam pa plecu, visu laiku pa to klaudzina. Pougs pagriežas, it kā kaut kas varētu būt viņam aiz muguras, bet nekā nav, izņemot divas ejas, piebāztas ar piederumiem un aksesuāriem, un aizsargkrāsas apģērbiem, un munīcijas kastēm. Viņš aptausta kabatā sešas 38. kalibra patronas, prātodams, kāda būtu sajūta izšaut lielā vīra mugurā, un, nospriezdams, ka tas droši vien būtu patīkami, pagriežas atpakaļ pret stikla vitrīnu, un vīrietis aiz tās notēmē pistoli tieši starp Pouga acīm.

Kā ta' iet, Edgar Alan, vīrietis saka. Esmu Marīno.

58

Skarpeta redz Bentonu nākam pa nošķūrēto taciņu, kas ved no viņa  mājas līdz nesen noasfaltētajam ceļam, un apstājas zem tumši zaļiem,  smaržīgiem kokiem un gaida viņu. Viņa nav Bentonu redzējusi kopš  viņa aizbraukšanas uz Aspenu. Viņš pārstāja bieži zvanīt Skarpetai pēc  tam, kad pie viņa ievācās Henrija, par ko tobrīd Skarpeta neko nezināja,  un, runājot pa telefonu, viņam nebija daudz sakāmā. Viņa saprot. Viņa  ir iemācījusies saprast un vairs neuzskata, ka saprast ir tik grūti.

Viņš noskūpsta Skarpetu, un vīrieša lūpas ir sāļas.

Ko tu ēdi? viņa jautā, cieši apskāvusi viņu un atkal skūpstīdama  viņu ārā sniegā zem mūžzaļo augu smagajiem zariem.

Zemesriekstus. Tev vajadzēja būt par pēddzini ar to tavu degunu, viņš saka, skatīdamies viņai acīs un aplikdams roku viņai ap pleciem.

Es teicu, ka sagaršoju kaut ko, nevis saožu. Viņa smaida, iedama pa nošķūrēto taciņu uz māju.

Es biju domājis par cigāriem, viņš atteic, pievilkdams Skarpetu klāt, viņiem abiem cenšoties iet kopā tā, it kā viņu četras kājas būtu divas. Atceries, kad es smēķēju cigārus?

Tas negaršoja labi, viņa saka. Smaržoja labi, bet garša nebija laba.

Paskat', kas runā! Tu tolaik smēķēji cigaretes.

Tātad es labi negaršoju.

Tā es neteicu. Es gan pavisam noteikti negaršoju labi.

Ejot uz apgaismoto, pa pusei meža ieskauto māju, viņš tur Keju cieši, un viņas rokas ir cieši apskāvušas Bentona vidukli.

Tas bija patiešām gudri. Tu un cigāri, Keja, viņš saka, parakņādamies slēpošanas jakas kabatā, meklējot atslēgu. Ja neesmu skaidri izteicies, tad gribu, lai tu zinātu, cik gudri tas bija.

Es to neizdarīju, viņa atbild, prātodama, ko pēc visa šī laika jūt Bentons, un pārbaudīdama, kādas ir pašas jūtas. Marīno izdarīja.

Gribētu redzēt viņu pērkam Kubas cigārus tajā smalkajā tabakas veikalā Ričmondā.

Tur netirgo nelegālo preci, kubiešu preci, un, starp citu, cik gan stulbi tas ir? Izturēties pret Kubas cigāriem, it kā tie šajā valstī būtu marihuāna, viņa saka. Kāds smalkajā tabakas veikalā zināja, kā iziet uz viņu. Tad pavediens veda tālāk un tālāk taisni līdz tam ieroču veikalam Holivudā. Tu pazīsti Marīno. Viņš ir kaut kas.

Kā teiksi, Bentons saka, un viņu īpaši neinteresē sīkumi. Viņa jūt, kas Bentonu interesē, un nav pārliecināta par savu reakciju.

Pienācīgi novērtē Marīno, nevis mani. Tas ir viss, ko es saku. Viņš izgāja tam cauri. Nedaudz atzinības šobrīd viņam nāktu par labu. Ko tu man pagatavoji?

Man ir grils. Man patīk grilēt sniegā uz terases ārā pie burbuļvannas.

Tu un burbuļvanna. Aukstumā, tumsā, pliks un ar ieroci.

Zinu. Es joprojām nekad neizmantoju to nolādēto burbuļvannu.

Viņš apstājas pie ārdurvīm un atslēdz tās.

Viņi nodauza sniegu no kājām, un nav daudz sniega, no kā atbrīvoties, jo taka bija nošķūrēta, bet pēc paraduma un varbūt mazliet aiz  kautrības viņi padauza kājas pirms ieiešanas iekšā. Bentons aiztaisa

durvis un cieši tur viņu pie sevis, un viņi kaislīgi skūpstās, un viņa vairs nesagaršo sāli, tikai jūt viņa siltumu, spēcīgo mēli un gludi noskūto seju.

Tu esi ataudzējis matus, viņa saka Bentonam mutē un izlaiž pirkstus cauri viņa matiem.

Biju aizņemts. Pārāk aizņemts, lai apgrieztu, viņš atbild, un rokas slīd pāri viņas ķermenim, pāri visam viņas ķermenim, un viņas

rokas slīd viņam pāri, bet starp viņiem ir mēteļi.

Aizņemts, dzīvojot kopā ar citu sievieti, viņa saka, palīdzēdama viņam atbrīvoties no mēteļa, kamēr viņš palīdz Kejai atbrīvoties no mēteļa skūpstīdami, glāstīdami. Es dzirdēju.

Dzirdēji?

Jā . Negriez matus.

Viņa atslejas pret ārdurvīm, un aukstais gaiss, kas ieplūst pa durvju aplodu, viņu neuztrauc. Viņa to tikpat kā neievēro, tur Bentonu aiz rokas un skatās uz viņu, uz viņa sajauktajiem, sudrabainajiem matiem un mirdzumu acīs. Viņš pieskaras Skarpetas sejai, bet viņa skatās, un tas, ko viņa redz Bentona acīs, vienlaikus top dziļāks un spožāks, un uz mirkli viņa nevar pateikt, vai viņš ir laimīgs vai skumīgs.

Nāc iekšā, viņš saka ar to skatienu acīs, paņem viņas roku un virza Keju projām no durvīm, un pēkšņi ir siltāks. Es tev sagādāšu kaut ko iedzert. Vai ieēst. Tu droši vien esi izsalkusi un nogurusi.

Es neesmu tik nogurusi, viņa atbild.

Content

Kornvela Patrīcija Pēdas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

1 0

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58