Mergolins Filips

Pēdējais godīgais cilvēks

Filips Mergolins

PĒDĒJAIS GODĪGAIS CILVĒKS

PIRMĀ DAĻA TIESAS PROCESI

Raugoties pa sava biroja logu, Deivids Nešs redzēja, kā virs Portlendas samilzt negaisa mākoņi. Birojs atradās trīsdesmit otrajā stāvā, Pirmās nacionālās bankas torni. Lietus būtu tīkama atveldzē no jūnija tveices. Pirmās lielās lāses jau skāra upes gludo virsmu. Bridi vērojis lietu, Deivids uzgrieza logam muguru. Telpas pretējā galā uz dīvāna guļošais Tomass Golts ieņēma ērtāku pozu.

Avīzēs Deividu dēvēja par "Ledus cilvēku", jo tiesas zālē viņš ārēji vienmēr palika nesatricināms, taču īstenībā šo titulu būtu pelnījis Golts. Pulkstenis bija gandrīz astoņi. Zvērinātie apspriedās jau divas dienas. Bet Golts snauda, būdams pilnīgi vienaldzīgs pret faktu, ka divpadsmit cilvēki lemj, vai viņš atzīstams par vainīgu slepkavībā.

Telefona zvans lika Deividam satrūkties. Golts atvēra acis. Telefons iezvanījās vēlreiz, un Deivids pacēla klausuli. To darot, sirds viņam strauji sitās. Sasvidusī plauksta lipa pie plastmasas.

- Neša kungs, - sacīja tiesneša Makintaira sekretārs, - spriedums ir gatavs.

Deivids ievilka elpu, lai sevi nomierinātu. Mute viņam bija izkaltusi. Tā tas bija vienmēr, kaut šos tiesneša sekretāra vārdus viņš bija dzirdējis neskaitāmas reizes. Tajos bija tāda nolemtība, ka, par spīti daudzkārt piedzīvotajām uzvarām, advokāts juta izmisīgu satraukumu.

-Tūlīt būšu klāt, - Deivids teica un nolika klausuli.

Golts bija pieslējies sēdus un staipīja rokas.

-   Patiesības bridis ir klāt, veco zēn? - viņš žāvādamies jautāja.

Likās, ka viņš neizjūt pat ne niecigu daļu no tā sasprindzinājuma, ko pārdzīvo Deivids.

-   Patiesības brīdis, - Deivids atkārtoja.

-  Nu, tad iesim un uzklausīsim, kas viņiem sakāms. Un paturiet prātā, kā jūs šobrīd jūtaties. Gribēšu jūs intervēt tūlīt pēc tam, kad būsim dzirdējuši spriedumu. Šopēcpus- dien runāju ar savu redaktoru, un viņš vēlas sākt grāmatas iespiešanu, cik ātri vien tas ir iespējams. Pārvērst kapitālā manu atklātību.

Deivids pārsteigts papurināja galvu.

-   Kā jūs spējat šobrīd domāt par grāmatu, Tom?

Golts smējās.

-   Ņemot vērā, par ko mani apsūdz, man nekas cits neatliek. Turklāt vēlos jūs padarīt slavenu.

-   Viii tiešām jūs nekad nekas neskar? - Deivids vaicāja.

Golts mirkli pētīja advokātu, un smaids no viņa lūpām

nozuda, bet acis kļuva aukstas.

-  Pilnīgi nekas, veco zēn. Pilnīgi nekas.

-        Bez tam, - Golts turpināja, atkal savilcis lūpas smaidā, - tajā Āfrikas ellē esmu piedzīvojis daudz ko ļaunāku. Neaizmirstiet, ka šie divpadsmit lēmēji nevar mani nogalināt. Visļaunākajā gadījumā man dažus gadus būs jānodarbojas ar rakstniecību, dzīvojot valsts maizē. Un visļaunāko, veco zēn, man noteikti nenāksies piedzīvot, jo es ticu jūsu spējām.

Golta smaids bija lipīgs, un Deivids juta, ka ari viņš pasmaida, kaut viņu joprojām māca ļaunas priekšnojautas.

- Labi, Tom, tad dosimies viņus uzklausīt.

Ārā lietus un vējš pluinīja lielo Amerikas karogu, kas karājās pie nama ielas pretējā pusē, līdz beidzot sagrieza to grīstē un šmiukstināja kā pātagu. Vienam no Amerikas simboliem tiek pamatīgi sadots pa mizu, prātoja Deivids. Ja viņš patiešām ir tik izcils advokāts, kā par viņu runā, liesas namā ieradušies, viņi piedzīvos, ka tas sievišķis ar aizsietajām acīm arī padosies un nosvērs svaru kausus viņiem par labu.

Ja Deivids jau nebūtu bijis slavens, Golta lieta viņu neapšaubāmi būtu tādu padarījusi. Portlendā bija sabraukuši reportieri no Parīzes un Maskavas, lai vēstītu par šo tiesas procesu un glīto apsūdzēto, kas izskatās kā filmu zvaigzne un raksta kā Džozefs Konrāds.

Deviņpadsmit gadu vecumā Goltam - tolaik kādas Losandželosas bandas loceklim - ļāva izvēlēties starp cietumu un armiju. Militārā dzīve Goltam bija pa prātam, un viņam piemita dabiski dotumi, lai veiksmīgi darbotos bruņoto spēku īpašajā vienībā.

Divdesmit sešu gadu vecumā Golts kļuva par algotni un lika savu prasmi lietā gan Āfrikas austrumos, gan rietumos.

Visus šos ārzemēs pavaditos gadus Golts bija kalpojis vēl kādai kaislībai - rakstīšanai. "Ciešanu lauki" - tā saucās grāmata, kuras uzmetums bija tapis, klejojot pa Āfriku, un kuru Golts pabeidza un noslīpēja, sešus mēnešus saspringti strādādams kādā lētā Manhetenas dzīvokli. "Ciešanu lauki" atnesa Goltam bagātību un vienā rāvienā padarīja viņu par slavenu rakstnieku. Sekojošie romāni nostiprināja viņa literāta reputāciju. Bet literatūra nebija vienīgais iemesls, kāpēc Golta vārds itin bieži parādījās avīžu lappusēs.

Neilgi pēc tam, kad uz ekrāniem parādījās filma, kas bija uzņemta pēc Golta otrā romāna motīviem, viņš apprecēja aktrisi, kas filmā tēloja galveno lomu. Avīžu tenku slejas pēkšņi bija pilnas ar nostāstiem par Golta pēdējo mīlas dēku vai dzērumā sarīkoto skandālu. Kad Golts savā rolsroisā izbrauca cauri tā pludmales namiņa guļamistabas sienai, kas piederēja viņa sievas mīļākajam, Golta kundze paziņoja, ka nu viņi esot norēķinājušies un laulībai pienācis gals. Līdz apnikumam izbaudījis Holivudas dzīvi, Golts devās meklēt mieru Klusā okeāna ziemeļrietumu piekrastē.

Pēc noslēgtībā aizvadītā gada Golts atkal parādījās sabiedrībā. Bija tapis jauns romāns - "Kā atpirkties no nāves", un tas ieguva Pulicera balvu. Strādājot pie šīs grāmatas, Golts bija iepazinies ar Džūliju Vebstcri, kuras piekaušanā līdz nāvei viņš patlaban tika apsūdzēts.

Džūlija Vebstere Golta, izbijuša tirdzniecības sekretāra meita, bija skaista, samaitāta un bagāta. Vecākiem par šausmām, viņa apprecēja Tomasu Goltu pēc īsas cerēšanās, kas sastāvēja no vairākkārtīgas neprātīgas kopošanās dažādās dīvainās vietās un pozās. Šī laulība jau no paša sākuma bija nolemta neveiksmei.

Džūlija Vebstere nebija spējīga mīlēt nevienu citu kā tikai pati sevi, un tā pati kaite piemita ari Tomasam Goltam. Kad "Kamasutrā" aprakstītās mīlēšanās pozas laulātajam pārim vairs nebija nekas jauns un interesants, viņi atskārta, ka nevar viens otru ciest. Golta žūpošana, kas pat viņa dzīves labākajos brīžos bija pārmērīga, kļuva vel ļaunāka. Lai noslēptu zilumus, Džūlija sāka valkāt svīterus ar augstām apkaklēm un saulesbrilles. Tad, kādu vakaru savā guļamistabā Goltu ezermalas savrupmājas otrajā stāvā viņa tika piekauta līdz nāvei.

Policija apcietināja Goltu. Viņš zvērēja, ka nav vainīgs. Golts apgalvoja, ka tajā brīdī esot izgulējis dzērumu un viņu uzmodinājuši kliedzieni sievas guļamistabā. Viņš apgalvoja, ka atradis Džūliju guļam asins'peļķē un nometies ceļos viņai līdzās, lai sataustītu pulsu. Kāda negaidīta sakustēšanās aiz muguras likusi viņam pagriezties, un viņš ieraudzījis vidēja auguma vīrieti ar atlētisku miesas būvi un cirtainiem, blondiem matiem. Svešinieks iesitis viņam pa galvu, policistiem stāstīja Golts, un viņš uz dažiem mirkļiem zaudējis samaņu. Kad ieradās policija, Golta rokas un ritatērps bija notraipīti ar asinīm, bet viņa sejas kreisajā pusē vīdēja sasitums.

Tiesas process bija ildzis divus mēnešus. Zvērinātajiem vajadzēja izlemt, kas laupījis dzīvību Džūlijai Vebsterei Goltai - noslēpumainais svešinieks vai Tomass Golts. Liecinieku vietu viens pēc otra ieņēma slaveni rakstnieki un filmu zvaigznes - vai nu stāstīdami par Goltu ģimenes ķildām, vai cenzdamies rakstnieku aizstāvēt. Kad lietas iztiesāšana tuvojās nobeigumam, Deivids bija noraizējies. Tad liecinieka vietu ieņēma pats Tomass Golts.

Pa visu šo laiku, kopš Deivids bija uzņēmies viņa aizstāvību, Golts nebija izrādījis ne vismazāko pazīmi, ka sievas nāve viņu satrauktu. Gluži pretēji, šķita - viņš jūtas laimīgs, ka ticis no Džūlijas vaļā. Bet Golts bija dižs aktieris, un viņa tēlojums liecinieka lomā bija nepārspējams. Divu dienu ilgajā tiešajā nopratināšanā un nopratināšanā jautājumu krustugunīs viņš pamanījās izraisīt līdzjūtību visos klātesošajos. Sniedzot liecību, viņš pat vienu reizi atļāvās izplūst asarās. Zvērinātie tika aizsūtīti uz apspriežu telpu, tāpēc viņi neredzēja, cik ātri Goltam izdevās savaldīties.

Tāds nu reiz Golts bija. Viņam piemita dabiskas spējas noskaņot cilvēkus sev par labu un manipulēt ar viņu jūtām. Deivids uzskatīja Goltu par valdzinošu, tomēr bīstamu cilvēku. Viņaprāt, Golts bija savādnieks, kura dziļākajā būtībā bija nojaušams kaut kas ļauns.Viss, ko Deivids par Goltu zināja, lika advokātam domāt, ka rakstnieka savrupiba no īstenības norisēm ir patiesa. Goltu nekas neskāra. Bet Deivids nezināja, kā Golts reaģēs, ja zvērinātie atzīs viņu par vainīgu.

* ^ ^

Uzliesmoja zibspuldzes, un kalsna, pievilcīga sieviete gandrīz trāpīja Deividam pa apakšlūpu ar mikrofonu, ko turēja rokā. Lauzdamies cauri pūlim uz tiesas zāli, viņš sniedza īsu ziņojumu presei. Golts viņam sekoja, smiedamies un tērzēdams ar reportieriem.

Vietējais fotogrāfs palūdza, lai Golts papozē fotouzņēmumam, un rakstnieks uz mirkli apstājās, atglauzdams moderni garos, brūnos matus, lai atsegtu savu glīto profilu. Golts bija labs fotomodelis - garumā nedaudz mazāks par sešām pēdām, un viņa augumu pastāvīgā nodarbošanās ar sportu uzturēja vingru un tvirtu.

Fotoaparāti noklikšķēja, un tiesas zāles durvis plaši atvērās. Kad Golts ienāca, zāle saviļņojās gandrīz seksuālā satraukumā. Deivids vēroja sieviešu sejas. Viņas Goltu iekāroja. Vēlējās izbaudīt satraukumu, ko justu, gulēdamas viņam blakus un prātodamas, vai viņš tām sniegs mīlestību vai nāvi.

Golts pa centrālo eju devās uz zemo barjeru, kas atdalīja skatītājus no tiesas procesā iesaistītajām personām. Dzinās un rūtainā kreklā tērpies vīrietis kaut ko pateica Goltam, bet Deivids to nesadzirdēja. Golts iesmējās un pacēla sveicienam roku ar sažņaugtu dūri.

Deivids sekoja viņam, un abi piegāja pie advokāta galda. Normens Keiperss, apgabala prokurors, jau bija ieņēmis savu vietu. Viņš izskatijās noguris. Tiesas izpildītājs sarunājās ar tiesas zāles sargu. Apsēdies pie galda, Deivids tiesas izpildītājam pamāja ar galvu. Viņš aizsteidzās uz tiesneša kabinetu pavēstīt, ka abas puses tiesas procesam ir gatavas. Mirkli vēlāk tiesas izpildītājs to pašu paziņoja zvērinātajiem.

Deividam reiba galva. Viņš pagriezās pret Goltu, gribēdams paskatīties, vai viņa klients neizrāda kādas sasprindzinājuma pazīmes. Viņš bija pārsteigts, redzot, ka rakstnieks cieši lūkojas uz durvīm, kas ved uz zvērināto apspriežu telpu. Zāles nodalījumā, kur sēdēja skatītāji, valdīja pilnīgs klusums.

Durvis uz sānu gaiteni atvērās, un Deivids noskatījās, kā ienāk zvērinātie. Viņi klusi un vienotā ierindā virzījās uz priekšu un ieņēma savas vietas zvērināto ložā. Neviens no zvērinātajiem nesmaidīja, un viņi rūpīgi izvairījās uzlūkot Goltu vai kādu no juristiem.

Deivids juta nelielu nelabumu. Šie bijā'visļaunākie brīži. Deivids pārlaida skatienu zvērināto ložai, meklēdams zvērināto tiesas priekšsēdētāju. Salocītu, baltu papīra lapu rokā turēja zvērināto tiesas locekle numur seši - pusmūža skolotāja. Deivids pūlējās atcerēties, kā viņa bija reaģējusi uz Golta liecību. Vai tas bija labi vai slikti, ka par priekšsēdētāju izvēlēta šī sieviete?

Troksnis tiesas zālē norima. Tiesas izpildītājs nospieda

pogu, kas atradās tiesneša sola sānos. Pa durvīm, kas atradās aiz paaugstinājuma, ienāca tiesnesis Makintairs.

-  Sēdieties, - tiesnesis sacīja.

Viņa balss tikko jaušami drebēja. Makintairu, tāpat kā Kciperu un Nešu, ieilgušais tiesas process bija krietni nogurdinājis.

-   Vai zvērinātie ir nonākuši pie sprieduma? - tiesnesis vaicāja.

-   Mēs esam nonākuši pie sprieduma, - atbildēja zvērināto tiesas priekšsēdētāja un pasniedza sprieduma veidlapu tiesas izpildītājam.

Golts noliecās uz priekšu un ar acīm sekoja šai papīra lapai no zvērināto ložas līdz tiesneša rokām. Tiesas zāles galā kāds noklepojās, ar švīkājošu skaņu tika pabīdīts kāds krēsls.

Tiesnesis Makintairs gausi atlocīja balto lapu un uzmanīgi izlasīja tur rakstīto. Tad, neskatīdamies uz Goltu, viņš lasīja skaļi:

-   Izlaižot ievaddaļu, spriedums ir sekojošs: "Mēs, zvērināto tiesa, būdami pienācīgi ierakstīti zvērināto sarakstā un nozvērināti, uzskatām, ka apsūdzētais Tomass Aira Golts nav vainīgs nodarījumā, par ko viņš apsūdzēts apsūdzības rakstā…"

Uz mirkli iestājās klusums, tad tiesas zālē kāds sāka raudāt. Deivids izdvesa dziļu nopūtu un atslīga pret krēsla atzveltni. Golts nebija pakustējies, it kā viņš tiesneša sacīto nebūtu dzirdējis. Tiesas zālē izcēlās pamatīga jezga, jo

Siguldas pilsētas BIBLIOTĒKA

reportieri spraucās uz priekšu, cenzdamies nokļūt iespējami tuvāk advokāta galdam.

Vispārējā apjukumā zvērinātie tika aizmirsti. Deivids vēroja, kā viņi aiziet - tādā pašā ierindā, kā bija ienākuši. Neviens no viņiem nepaskatījās uz cilvēku, ko viņi paši nupat bija attaisnojuši. Neviens 110 viņiem nedalījās priekā, ko skaļi pauda skatītāji. Deivids zināja, kāpēc. Lai attaisnotu Tomasu Goltu, zvērinātajiem viņš nebija jāuzskata par nevainīgu. Saskaņā ar likumu apsūdzētais bi ja jāattaisno, ja pastāvēja kaut tikai viens saprātīgs iemesls, kas lika zvērinātajiem šaubīties par viņa vainu. Deivids lieliski prata radīt zvērinātajiem šādas saprātīgas šaubas, un viņš kārtējo reizi bija guvis virsroku. Bet Deivids zināja, kāds būtu bijis spriedums, ja nepastāvētu šī striktā likuma prasība. Golts no paša sākuma bija apgalvojis, ka nav vainīgs. Ne reizi viņš nebija novirzījies no sava sākotnējā notikuma izklāsta. Bet Deivids par Golta vainu nejbija šaubījies. Viņš pat uz mirkli nebija domās pieļāvis iespēju, ka viņa klients varētu būt nevainīgs.

Deivids piecēlās un aizgāja no advokāta galda. Nor- mcns Keiperss bija ātri atstājis tiesas zāli. Deivids gribēja paspiest viņam roku. Keiperss bija labi uzturējis apsūdzību. Goltu ielenca labvēļi, ik pa brīdim uzplaiksnīja kāda zibspuldze. Tiesas zālē svinīgumu bija nomainījusi karnevāla gaisotne. Pagaidām reportieri drūzmējās tikai ap Goltu, bet Deivids zināja, ka viņš būs nākamais.

Deivids centās just kaut nelielu prieku par gūto uzvaru, bet iekšēji viņš bija galīgi iztukšots. Katrs krimināllietu advokāts būtu gatavs atdot savu labo roku par to vien, lai viņam ļautu tādā procesā uzstāties, bet Deivids, kas bija šajā procesā uzvarējis, nejuta nedz sajūsmu, nedz pacilāju mu.

Viņš atcerējās, ko bija jutis toreiz, kad tika pasludināts spriedums viņa pirmajā krimināllietā. Tā bi ja tāda jokaina lieta. Lielu honorāru viņam par to nemaksāja, jo Deividu par apsūdzētā aizstāvi bija nozīmējusi tiesa. Sabiedrība neizrādīja nekādu interesi par šo procesu. Izņemot dažus vecus vīrus, kas, aizgājuši pensijā, nīka pa tiesas zālēm, vērodami krimināllietu iztiesāšanu, neviens cits nebija uzskatījis par vajadzīgu ierasties.

Apsūdzētais bija kāds sīks zaglēns, kas vienreiz mūžā bija sasparojies uz kaut ko nozīmīgāku - proti, viņš bija nošāvis tā dzērienu veikala īpašnieku, ko gribēja aplaupīt. Deivida klients kā cilvēks nebija nekā vērts, un neviens nešaubījās par viņa vainu, bet Deividam tas bija vienaldzīgi. Viņš.bija sava pienākuma pārņemts. No viņa prasmes bija atkarīgs cilvēka liktenis, un Deivids strādāja līdz galīgam spēku izsīkumam, kaut visu laiku bija pārliecināts, ka procesu zaudēs. Viņš bija veicis visus juridiski pieļaujamos gājienus, izmēģinājis visas iespējas, bet ar to nebija pieticis.

Spriedums tika pasludināts ātri - viņa aizstāvamo atzina par vainīgu. Pēc tiesas sēdes Deivids veselu stundu bija sarunājies ar savu klientu apgabala cietuma nopratināšanas telpā. Likās, ka to viru paša liktenis nesatrauc. Bet Deividu tas satrauca. Tajā vakarā, palicis savā birojā viens pats, viņš aiz bezspēcīga izmisuma raudāja, tad gāja mājās un klusi piedzērās.

Tas bija bijis labs dzīves posms. Nu asaru vairs nebija. Apsūdzētā liktenis Deividu vairs emocionāli neskāra. Bija palikusi tikai griba uzvarēt un nopelnīt naudu. Pēdējā laikā Deivids bija sācis šaubīties, vai pat tas viņam ir no svara. Deivids bija sasniedzis mērķus, par kuriem citi advokāti varēja tikai sapņot. Viņš bija vecākais partneris cienījamā juridiskajā firmā, viņu pazina visā valstī, un viņš bija bagāts. Tas viss tika paveikts galvu reibinošā ātrumā, tā ka pārdomām neatlika laika. Nu Deivids bija sasniedzis virsotni, un tagad viņam bija laiks, lai ievilktu elpu un pavērtos visapkārt. Deivids nebija drošs, ka viņam patīk tas, ko viņš redz.

-  Cik tad kopā sanāk? - jautāja reportieris no Washing- ton Post.

-   Kā, lūdzu? - pārvaicāja Deivids.

-Cik slepkavības lietu jūsu praksē ir jau bijis?

Deivids atvairīja drūmās domas un atkal kļuva par "Ledus cilvēku". Ja kāds no reportieriem arī bija pamanījis viņa pirmītējo apjukumu, neviens to nepieminēja.

-   Būšu pret jums atklāts, - Deivids ar sazvērniecisku smaidu sacīja. - Man ir sajucis skaits. Šķiet, šī varētu būt kāda sestā.

-   Kā jūs domājat, kāpēc zvērinātie Goltu attaisnoja? - jautāja kāds reportieris ar ārzemnieka akcentu.

-   Tāpēc, ka viņš nav vainīgs, - Deivids bez vilcināšanās atbildēja. - Ja Toms nebūtu slavenība, neviens pat nebūtu izvirzījis viņam apsūdzību. Bet esmu apmierināts, ka viņi tomēr to darīja. Jūs, puiši, tikāt pie darba, un jums nevajadzēja klaiņot pa ielām.

-   Un jūs tikāt pie branga honorāra, - kāds iesaucās.

Reportieri smējās, un Deivids viņiem pievienojās, kaut

viņam prāts uz smiešanos nebūt nenesās. Deivids bija šausmīgi noguris un gribēja doties uz mājām.

Pūlis pa labi no Deivida sakustējās, un viņš pagrieza galvu. Uz viņa pusi ar pastieptu roku nāca Golts. Reportieri un līdzjutēji pašķīrās visai gausi, un Deividam pietika laika nopētīt sava klienta seju. Golts aši piemiedza viņam ar aci, tad viņu rokas saskārās.

-   Esmu šim vīram parādā savu atlikušo dzīvi, - Golts auroja. - Viņš ir karalis. Un es viņu šovakar tā piedzirdīšu, ka viņš kādu gadu nespēs nevienu aizstāvēt. Klau, jūs, parazītu bars - visi, kas grib mums pievienoties, lai stājas ierindā. Man mājās ir pietiekami daudz dzeramā, lai varētu piedzirdīt pat reportieri. Tā ka kustēsim nu uz māju pusi.

Golts ar vienu roku sagrāba Deividu. bet otru aplika ap pleciem tievajai, glītajai sievietei no NBC. Deivids zināja, ka nav jēgas mēģināt izlocīties. Pūlis aizrāva viņu sev līdzi. Izgājis uz tiesas nama kāpnēm, Deivids uz īsu brīdi pamanīja Normenu Keipersu. Prokurors kāpa automobilī, kas bija novietots kādu kvartālu tālāk. Deivids apskauda prokuroru par viņa vientulību un tīro sirdsapziņu.

Tās bija vecas koka durvis. Tādas, kas būtu piedienējušas vidusskolas klases telpai. Sen atpakaļ kāds bija nokrāsojis durvju stiklu gaiši zaļā krāsā, lai tie, kas atradās telpā, būtu paslēpti no svešiem skatieniem. Slēdzene joprojām darbojās, bet eņģu mehānisms bija mazliet bojāts. Durvis atvērās ar metālisku klikšķi, un Deivids pacēla acis no dokumentiem. Uz sliekšņa mīņājās pusaudze netīrā, baltā sporta krekliņā un slikti piegulošās dzinās. Viņai aiz muguras bija aizbildnieciski nostājusies Monika Pauersa, apgabala prokurora palīdze.

-  Tas ir Neša kungs, Džesij, - Monika teica.

Deivids piecēlās. Inspektors Stālheimers turpināja darboties ar magnetofonu, kas bija nolikts uz koka galda attālākā stūra. Ārā gaiss bija karsts un mitrs, bet telpā bija vēsi. Stiepļu pinums, kas aizsedza vienīgo logu, meta uz inspektora muguras rūtainu ēnu.

-   Neša kungs pārstāv Toniju Sīlsu, - Monika turpināja.

Meitene izskatījās apmulsusi.

-  T. S., - Monika teica, un Džesija pamāja ar galvu.

Deivids uzmanīgi vēroja meiteni. Viņa bija nervoza,

bet bail viņai nebija. Deivids saprata, ka pēc tā, kas ar šo meiteni bi ja noticis, bailes viņa nekad vairs nejutīs.

Džesija viņu interesēja. Meitenei nepiemita nekas tāds, kas liecinātu, ka viņa var izdzīvot kritiskā dzīves situācijā. Viņas augums bija ļengans, stāja - nevīžīga. Par neglītu saukt viņu nevarēja. "Neizteiksmīga" - tas būtu īstais apzīmējums. Brūno, nesukāto matu šķipsnas stiepās pāri pleciem. Tie bija apaļi, bet rokas - smagnējas. Deivids būtu apgalvojis, ka viņa pieder pie zaudētājiem, pie tiem, kas zem spiediena salūst. Viņa nebija salūzusi. Tas nozīmēja, ka dziļi iekšienē slēpās tērauda serde. Tas bija vērā ņemams fakts, viņš paturēja to prātā, kad sāka gatavoties nopratināšanai jautājumu krustugunīs.

-   Neša kungs vēlas, lai tu viņam pastāsti, kas notika tur, uz kalna. Iespējams, ka viņš arī uzdos tev dažus jautājumus.

-   Vai man tas ir jādara? - meitene vaicāja.

Viņa izskatījās nogurusi.

-   Esmu to jau tik daudzreiz stāstījusi.

-   Bet ne man, Džesij, - mierīgā, bet stingrā balsī teica Deivids.

-  Un kāpēc man būtu tas jāstāsta jums… jāpalīdz jums, pēc tā visa, ko viņi man nodarīja? - viņa izaicinoši jautāja.

Nekādu žēlabu meitenes balsī nemanīja. Tas nebija arī pusaudžu stūrgalvīgais tonis. Monika bija teikusi Deivi- dam, ka Džesijai ir sešpadsmit gadi. Viņa šķita krietni vecāka. Pusotru gadu bēguļojusi no mājām. Tad piedzīvojusi šo triecienu. Dzīve bija it kā pārsviedusi šo meiteni pāri viņas pusaudzes gadiem.

-   Lai es varētu uzzināt, kas notika.

-   Lai jūs varētu panākt, ka viņš tiek sveikā cauri.

-   Ja tāda iespēja pastāv. Tas ir mans darbs, Džesij, un es melotu, ja mēģinātu jums iegalvot pretējo. Bet parasti advokātiem neizdodas panākt, lai cilvēks, kas ir vainīgs, paliktu nesodīts, un es gribu izdibināt, kas īsti notika, lai zinātu, ko ieteikt T.S. - lai viņš atzīst savu vainu vai ļauj, lai par to spriež tiesa, vai dara vēl kaut ko citu. Bet es nevaru viņam nekādu padomu dot, ja neesmu dzirdējis tavu versiju par notikušo.

Džesija pētīja savu kurpju purngalus un prātoja. Tas atkal nostrādāja, domāja Deivids. Viņa vara pār cilvēkiem. Spēja pārliecināt. Paņēmiens, ko Deivids bija izmantojis tik daudzas reizes, bija kļuvis par tikpat dabisku viņa sastāvdaļu kā, teiksim, roka.

Trīsdesmit piecu gadu vecumā Deivids joprojām izska- tījās vaļsirdīgs un godīgs - kā mazs zēns, kas piedalās Amērikāņu leģiona* rīkotajā oratoru konkursā. Zvērinātie viņam uzticējās. Kad Deivids skatījās viņiem acīs un apgalvoja, ka viņa klients nav vainīgs, viņi advokātam ticēja. Kad viņš sacīja lieciniekiem, tādiem kā šī Džesija Gar- za, ka vēlas tikai uzzināt patiesību, viņi runāja ar Deividu. Ne reizi vien viņš bija redzējis, kāds šoks atspoguļojas liecinieka sejā, kad gluži nevainīgs fakts, ko viņš pieminējis sarunā ar apsūdzētā aizstāvi, sagrauj prokurora izvirzīto apsūdzību.

*Biedrība, kurā apvienojušies tie amerikaņi, kas kara laika dienējuši bruņotajos spēkos.

Džesija paraustīja plecus un, uzgriezusi Deividam muguru, piegāja pie krēsla, kas atradās līdzās inspektoram Stālheimeram.

-   Man vienalga, - viņa sacīja.

Deivids ievēroja, ka vairāk meitene neko nesaka. Darba kārtība viņai bija pazīstama.

-   Domāju, ka tas ir kārtībā, - teica Stālheimers.

Monika apsēdās iepretim Deividam un blakus Džesijai.

Viņa bija nevainojami ģērbusies - brūna žaketē ar baltām svītriņām un divrindu pogām, tai pieskaņotos svārkos un krēmkrāsas blūzītē ar kruzuļotu krūšu daļu. Tagad Monika izskatījās skaistāka nekā tolaik, kad viņi bija precējušies. Viņu acis uz brīdi sastapās, tad Deivids novērsās. Viņš vienmēr jutās mazliet neveikli, kad bija jāstrādā kopā ar Moniku. Viņu šķiršanās bija noritējusi salīdzinoši draudzīgā noskaņā, tomēr bijušās sievas klātbūtne uzjundīja Deividā vainas sajūtu, ko viņš labprātāk būtu nodevis aizmirstībai.

-   Runā inspektors Leons Stālheimers, - inspektors sacīja mikrofonā. - Ir ceturtdiena, sešpadsmitais jūnijs. Pulkstenis ir septiņas minūtes pāri desmitiem no rīta. Es atrodos Nepilngadīgo likumpārkāpēju aizturēšanas centra apspriežu zālē, un mans mērķis ir uzklausīt slepkavības mēģinājuma upura sniegto liecību. Te atrodas Džesija Me- ja Garza, apgabala prokurora palīdze Monika Pauersa un Entonija Silsa advokāts Deivids Nešs.

Stālheimers apturēja magnetofonu un tad atskaņoja nu- le ierakstīto. Deivids izņēma no diplomātportfeļa piezīmju bloknotu un lappuses augšdaļā ierakstīja datumu, laiku un "Džesija Meja Garza". Monika noliecās uz priekšu un kaut ko pateica meitenei, bet Deivids to nesadzirdēja. Džesija sakrustoja tuklās rokas uz galda un atbalstīja pret tām galvu. Viņa izskatījās garlaikota.

-   Kārtībā, - teica Stālheimers.

-   Džesij, - iesāka Deivids, - es pārstāvu Toniju Sīlsu, vienu no tiem trim zēniem, kas, pēc jūsu apgalvojuma, pirms trim nedēļām mēģinājuši jūs nogalināt. Šīs sarunas mērķis ir darīt man zināmu, kas notika, un, jo īpaši, kāda bija Tonija loma… Jūs viņu pazināt kā T.S., vai ne?

Viņa pamāja ar galvu.

-Tev ir jārunā, Džesij, lai tavu atbildi varētu ierakstīt magnetofonā, - Monika aizrādīja.

-   Jā. T.S. Tas nozīmē "Trakais Sūds", - meitene sacīja. - Es pat nezināju, ka tas varētu nozīmēt "Tonijs Sīlss".

-   Labi. Tad es turpmāk saukšu viņu par T.S.

-   Man tas ir gluži vienalga.

-   Klau, Džesij, nezinu, kāds priekšstats par advokātiem jums radies no televīzijas seriāliem vai kinofilmām, bet es neesmu Perijs Mesons un nemēģināšu jūs apmuļķot. Šīs sarunas mērķis ir noskaidrot notikušo, un, ja es uzdodu jautājumu, ko jūs nesaprotat, vai arī ja jūs vēlaties kaut ko mainīt iepriekš teiktajā, palūdziet, lai es jums jautājumu izskaidroju, vai pasakiet, ka gribat labot savu iepriekšējo izteikumu. Esam vienojušies?

Meitene neko neteica.

-   Vai jūs nevarētu izstāstīt man visu no paša sākuma-,

Džesija izslējās, tad sašļuka atpakaļ krēslā.

-   Kad tas notika un tamlīdzīgi? - viņa jautāja.

-   Nu, jā - kad jūs pirmoreiz salikāt T.S., Stiksu un Za- hariju?

-   Nezinu. Tas bija pie Vecmāmuļas. Kad cs sāku tur dzīvot. Zaks tur jau mitinājās, un T.S. un Stikss ievācās kādu nedēļu pēc manis.

-   Kas ir Vecmāmuļa?

-   Viņas uzvārdu es nezinu. Vienreiz dzirdēju, ka viņu uzrunā par Teriju.

-   Kas tajā Vecmāmuļas mītnē īsti notiek?

-   Nu, tur mēdz sapulcēties visdažādākie ļaudis. Vienmēr gadās kādi puiši, kas iznākuši no cietuma un sarīko dzīres. Vēl viņa mēdz ielaist pie sevis tos, kas gribēja lietot narkotikas. Pie viņas varēja dabūt LSD un tamlīdzīgi, bet tad viss mainījās, jo Zaks un Stikss pārdozēja. Viņi visi bija tuvu pārdozēšanai, jo sāka lietot tīru heroīnu, bet lāgā nezināja, kā tas darāms. Šķiet, ka viņas vecis dien Kara flotē vai vismaz kādreiz ir tur dienējis, un večus viņa bieži mainīja. Viņas jaunais vecis ir tas čalis, vārdā Nor- mens.

-   Vai viņš ir jauns?

-  Ak, viņam ir ap divdesmit trīs.

-   Bet viņa gan ir drusku vecāka, vai ne?

Džesija sarkastiski iesmējās.

-   Vcca ka mūžība.

-   Viņai patīk, ka pie viņas apgrozās jauni zēni, tādi kā Stikss un T.S.?

-  Jā. Viņa tos prot novērtēt.

-  Vai viņa kādu laiku sagājās ^r Zaķu?

-   Nē. Viņa atveda Zaķu pie sevis, lai dabūtu viņu nost no adatas, jo viņš jau bija nonācis tiktāl, ka viņam visu laiku vajadzēja durstīties.

-   Vai tonakt, kad tas notika, jūs arī nebijāt lietojuši heroīnu?

-   Es gandrīz divas nedēļas heroīnu nebiju lietojusi, tāpēc ka pēdējoreiz, kad to darīju, biju mazliet pārcentušies.

-   Bet Stikss un Zaks?

-   Nē. Kā jau sacīju, viņi bija atteikušies gan no heroīna, gan no LSD, jo pēc pārdozēšanas gandrīz atdeva galus.

-Un T.S.?

-   Viņš jau nu gan visu laiku bija "uztankojies". Jā, viņš sev šļircināja gan heroīnu, gan LSD. Bet es nezinu, ko tieši viņš tonakt bija lietojis, ja neskaita marihuānu, jo to mēs visi smēķējām.

-   Vai iikās, ka viņš tonakt ir pie skaidras apziņas un aptver notiekošo vai varbūt ne? Kā viņš izskatījās?

-   Domāju, ka viņš bija apdullis. Mēs visi bijām mazliet apdulluši.

-   Kad sakāt "apdullis", ko jūs ar to domājat? Vai varat pastāstīt, kā T.S. izskatījās?

-   Viņš runāja gausi, acu zīlītes viņam bija lielas, un viņš bija miegains. Patiesību sakot, es neko daudz vis neatceros. Atceros,' kā automobilī, braucot uz parku, sēdēju uz aizmugures sēdekļa blakus T.S. un viņš bija "atslēdzies", nu, saprotiet, it kā iegrimis savā mazajā pasaulītē. Ar atcerēšanos man ir grūti tāpēc, ka pirms izbraukšanas iedzēru dažas nomierinošas tabletes un gandrīz visu brauciena laiku es biju aizmigusi.

-   Kāpēc jūs uz turieni vispār braucāt?

-   Ap diviem pēc pusdienas Zaks man pastāstīja, ka viņš zinot vietu aiz parka, kur esot aprakta marihuāna, un ka šonakt viņi gribot to izrakt. Tā nu es apvaicājos, vai nevaru braukt viņiem līdzi.

-   Vai Stikss un T.S. arī bija turpat, kad viņš to stāstīja?

-   Jā gan. Stikss mani ķircināja un teica, ka neņemšot vis līdzi, bet Zaks sacīja, ka varu braukt.

-  Un T.S.?

-  Neatceros, ka viņš būtu kaut ko teicis.

-  Labi, kas notika, kad bijāt tikuši līdz parkam?

-   Nu, pagāja diezgan ilgs laiks, iekams mēs līdz turienei aizbraucām. Es atceros, ka Stikss sēdēja pie stūres, bet Zaks viņu nomainīja, jo Stikss bija noguris un apmaldījās. Tad, kad aizkļuvām līdz tai vietai, kur, pēc Zaķa domām, tam vajadzēja būt, mēs šā vai tā neko neatradām.

Novietojām automobili, un Stikss saritinājās uz aizmugures, sēdekļa, lai nosnaustos. Tad es, Zaks un T.S. gājām pa meža ceļu, līdz nonācām pie dzelzceļa sliedēm. Mums līdzi bija lāpsta, to nesa Zaks, un T.S. bija kabatas lukturītis. Atceros, ka garām aizbrauca kādi četri vilcieni, jo ik reizes, kad kāds no tiem tuvojās, Zaks lika izslēgt lukturīti, lai neviens mūs neredzētu.

Lai būtu kā būdams, mēs staigājām gar sliedēm šurpu turpu, un Zaks ik pa brīdim teica, ka šī esot īstā vieta. Tad viņš pārdomāja un beidzot sacīja, ka tas esot laukumiņš kādas divdesmit pēdas nost no sliedēm, un mēs sākām rakt.

-   Vai jūs arī rakāt?

Meitene palūkojās tieši uz Deividu un pasmaidīja, it kā uzjautrinādamās par kādu viņai vien zināmu joku.

-   Jā, raku gan. Es gandrīz viena pati izraku to sasodīto bedri. Zaks tikpat kā neko nedarīja, un T.S. arī mazliet paraka, bet galvenokārt viņš turēja kabatas lukturīti. Un, kad es biju nogurusi, Zaks teica, lai turpinu rakt, citādi zālīti nedabūšu.

-  Vai jūs sadusmojāties?

-  Protams, bet gribēju tikt pie marihuānas.

-   Vai jūs domājat, ka tur patiešām bija aprakta marihuāna?

-  Tagad es nudien par to šaubos, jo… nu, no sākuma es domāju… jā, patiešām, es domāju, ka tur kaut kas ir, tāpēc ka Zaks mani visu laiku mudināja - roc, roc, roc, it kā viņam gribētos ātrāk tikt kaut kam klāt. Bet tagad… kad uz mani šāva, es biju bedrē, un esmu par to daudz domājusi. Tagad es domāju, ka viņi man lika izrakt pašai sev kapu.

Deivids sajuta aukstu vēsmu. Tas bija tikai īss brīdis, tad vēsuma sajuta pazuda. Viņš iztēlojās Toniju Sīlsu - viņa bakurētaino seju ar iedubušajiem vaigiem. Tādu advokāts šo puisi bija redzējis, kad sarunājās ar viņu apgabala cietumā. Nespodras acis, netīrie, nesukātie mati saķepuši. Deividam piepeši uzmācās nelabums.

-   Kā tas notika? - viņš vaicāja. - Es domāju - šaušana.

-   Kā jau teicu, sliedes bija mums aiz muguras, un es biju rakusi jau ilgu laiku un saku pagurt. T.S. stāvēja pie bedres malas pa labi no manis un turēja kabatas lukturīti. Zaķu es nevarēju redzēt, bet domāju, ka viņš atradās pa kreisi no manis, jo Zaks bija tas, kas lika izslēgt lukturīti, kad tuvojās vilciens, un esmu pārliecināta, ka viņa balss skanēja no kreisās puses.

Katru reizi, kad nāca vilciens, gaisma tika izslēgta. Šoreiz, kaut lukturītis tika izslēgts, Zaks sacīja: "Turpini rakt." Es atbildēju: "Labs ir," - un tad pie kreisās auss izdzirdēju šāvienu.

-   Kas notika pēc tam?

. - Paliku stāvam bedrē un sastingu. Tajā brīdī nekādas sāpes nejutu, bet biju nobijusies. Saucu T.S. un Zaķu, bet viņi neatsaucās. Bija tumšs un auksts, un, tā kā gaisma netika ieslēgta, saucu viņus vēlreiz. Man uznāca nespēks, un es saļimu bedrē. Biju piespiedusies ar vēderu pie bedres sāniem, tikai rokas un galva bija pāri tās malai.

Atkal saucu viņus, un šoreiz pamanīju viņu ēnu. Viņi stāvēja apmēram četrdesmit piecas pēdas tālāk pie kaut kādiem kokiem, un es iebļāvos: "Uz mani šāva," un tad viņi nāca atpakaļ. Zaks teica: "Paskatīsimies," un viņš notupās uz bedres malas un sacīja, ka neko neredzot, uz manas kreklblūzes esot tikai dubļu pikucis. Tad T.S. un Zaks paspīdināja lukturīti man zem blūzes, un viņi teica, ka joprojām neko neredzot.

Es viņiem vēlreiz sacīju, ka uz mani šāva, un kļuvu aizvien gurdāka. Viņi tcica, ka iešot pēc palīdzības, un gāja prom. Saucu viņiem nopakaļ: "Nē, es iešu kopā ar jums," - bet viņi tikai turpināja iet, un tad es izrāpos no bedres pati saviem spēkiem.

Garlaikotā izteiksme no Džesijas acīm bija nozudusi, un Deivids redzēja, ka viņa dzīvi iztēlojas toreizējo notikumu. Meitenes skatiens bija vērsts tālumā, un viņas augums pēkšņi bija tapis saspringts un stingrs. Monika pasniedza Džesijai glāzi ar ūdeni, tad paskatījās uz Deividu. Viņš uztvēra vārdos neizteikto nosodījumu. To, ka viņš uzņēmies aizstāvēt Toniju Sīlsu, viņa bijusī sieva nevērtēja diez cik atzinīgi.

- Automobilis nebija novietots pārāk tālu no tās vietas, kur mēs rakām, bet atpakaļceļš bija grūts. Jutos vārga, un man trūka elpas. Kad beidzot aizkļuvu līdz turienei, viņi visi stāvēja pie automobiļa pakaļgala un sarunājās. Lūdzu, lai viņi man palīdz, bet viņi izturējās tā, it kā būtu nobi jušies, un turējās no manis tālāk. Likās, ka viņi negrib atrasties man līdzās. Stikss, kāpjot ārā no automobiļa, bija atstājis aizmugures durvis vaļā, tā nu es apgūlos uz aizmugures sēdekļa. Tad man no tiesas sāka sāpēt, un es ierau- dājos, un man pa muti un degunu tecēja asinis un tā reiba galva, ka es aizvēru acis un paliku nekustīgi guļam. Jutu mutē asins garšu, un tas mani biedēja vairāk nekā sāpes. Kāds iedarbināja automobili, un es nodomāju, ka mēs braucam uz slimnīcu, jo biju viņiem to lūgusi un viņi teica, ka aizvedīs mani turp.

-   Vai atceraties, kā automobilis apstājās?

-   Kad viņi mani izgrūda ārā? - Džesija dzēlīgi pārvaicāja. - Jā, to es atceros. Biju atspiedusi galvu pret vadītāja sēdekli un pagriezusi seju pret automobiļa aizmuguri. Automobilis bieži palēcās, laikam braucām pa grambainu zemes ceļu, un tad viņi apstājās, un pasažieru nodalījuma durvis atvērās. Stikss vai Zaks, nezinu, kurš tieši, teica, lai kāpju ārā. Ka te varot atrast kādu augu, kas, pielikts brūcei, apturēšot asiņošanu. Sapratu, kas viņiem padomā, tāpēc sacīju, ka man stipri sāp un es nevaru pakustēties/lād T.S. un Stikss sagrāba mani aiz kājām un vilka, un Zaks grūda mani no mugurpuses. Mēģināju tikt uz priekšējā sēdekļa, pieķēros tā apakšmalai, un viņi vilka mani aiz kājām ārā. Tad es nudien nobijos, tāpēc ka bija tik tumšs un es negribēju palikt viena. Zaks vēlreiz sacīja, ka man esot jākāpj ārā, jo te ir augs, kas apturēs asiņošanu, un es atteicu: "Muļķības, nekāda auga te nav. Aizvediet mani uz slimnīcu." Un tad Zaks iesita man pa pirkstiem ar pistoli, un es palaidu vaļā sēdekļa malu, un viņi aizvilka mani pa zemi kādu gabalu nost no automobiļa.

Tā nu es tur paliku guļam. Šķiet, ka raudāju, jo viņi grasījās pamest mani vienu tumsā un sāpes kļuva aizvien stiprākas. Dzirdēju, kā tiek aizcirstas automobiļa durvis, un es kliedzu, lai viņi ņem mani līdzi. Es pat sacīju, ka neņemšu ne nieka no zālītes. Tad izdzirdu divus šāvienus un apklusu. Gulēju nepakustēdamās, līdz automobilis bija prom. Ari tad es vēl nekustējos. Domāju, ka viens no viņiem varbūt ir palicis te un gaida, kad es sakustēšos.

Apmēram pēc divām minūtēm viņi atgriezās un izšāva uz mani visas atlikušās patronas.

Telpā bija ļoti kluss. Deividam tikai ar grūtībām izdevās aptvert nule dzirdēto, un tas bija diezgan neparasti. Viņš taču bija vecs profesionālis, kas tamlīdzīgus stāstus dzirdējis ne vienu reizi vien. Cik sakropļotu līķu viņš gan nebija redzējis kā fotogrāfijās, tā dzīvē? Cik daudzu cilvēku traģēdijas gan nebija vērojis? Kas viņam bija šī meitene?

-   Kādā attālumā no jums šie šāvieni trāpīja? - Deivids jautāja.

-   Viena lode uzvandīja zemi man tieši pie galvas. Otra tāpat.

-  Vai dzirdējāt, ka promejot kāds no viņiem kaut ko sacītu?

-   Jā, viens no viņiem teica: "Domāju, ka esam viņu piebeiguši," bet nezinu, kurš tas bija.

-   Vai jūs zināt, kas uz jums šāva no automobiļa?

Meitene papurināja galvu un atkal atbalstīja to pret sakrustotajām rokām. Viņa izskatījās ļoti nogurusi.

-   Kā jūs aizkļuvāt līdz kalna pakājei? Tā atrodas vairākas jūdzes no tās vietas, kur uz jums tika šauts.

-   Es rāpoju.

-  Rāpojāt?

-   Tur guļot, man uzmācās bailes. Kādu brīdi gulēju sarāvusies čokurā, bet sāpes nemitējās, un visapkārt nebija dzirdama ne skaņa. Tikai vējš un dzīvnieku balsis mežā. Negribēju palikt tajā vietā, tāpēc rāpoju no turienes prom. Rāpoju stundām ilgi, un man tik ļoti sāpēja.

Viņas acīs bija asaras, un Deivids piepeši arī jutās noguris un iztukšots.

-   Bet es negribēju pieļaut, ka viņi man to nodara. Tā nu rāpoju tikai uz priekšu un dažbrīd gāju kājām, un es tiku līdz kalna pakājei un iegāzos ceļmalas grāvī. Katru reizi, kad tuvojās kāds vieglais automobilis vai kravas mašīna, piespiedu sevi izslieties. Tas bija vissliktākais brīdis. Sliktāks pat par šaušanu un vientulību mežā. Neviens neapstājās un man nepalīdzēja.

Magnetofona lenta turpināja griezties". Saules stari veidoja gaismas plankumus uz galda virsmas. Monika aplika roku ap Džesijaš uzrautajiem pleciem un kaut ko mierinoši sacīja. Deivids cieši raudzījās sienā. Viņam bija jāsakopo visas pašsavaldības rezerves, lai neļautu pārdzīvojumam atspoguļoties sejā. To viņš bija iemācījies tiesas zālē. Dažreiz Deividam ienāca prātā, ka šī spēja izlikties viņam ir kļuvusi gluži dabiska.

Monika un Deivids vienojās, ka tiksies uzgaidāmajā telpā, un tad Monika aizveda Džesiju atpakaļ uz meiteņu ieslodzījuma telpām. Bija mazliet pāri divpadsmitiem, un uzgaidāmā telpa bija tukša. Deivids apsēdās uz dīvāna telpas stūrī. Saruna ar Džesiju bija viņu satraukusi, un viņš gribēja pabūt vienatnē un nomierināties.

Pie uzgaidāmās telpas sekretāres galda pienāca kāds pusaugu zēns, un Deividam bija jādomā par Toniju Sīlsu - vairs ne zēnu, bet vēl arī ne pieaugušu vīrieti - par kura aizstāvēšanu viņam tik devīgi maksāja. Astoņpadsmit gadu vecs, ar aizliegto vielu izdedzinātām smadzenēm, viņš bija vienaldzīgs pret visu un visiem, sevi pašu ieskaitot.

Un viņa vecāki. Deivids nemūžam neierastos savā birojā jau nākamajā dienā pēc Golta attaisnošanas, ja Entons un Emīlija Silsi nebūtu seni un cienījami viņa firmas klienti un tuvi personiski draugi Gregorijam Benksam - vienam no firmas vecākajiem partneriem un Deivida labākajam draugam.

Tikšanās laikā Entons Sīlss bija sēdējis ar taisnu muguru un neizteiksmigu seju, un vecmodīgais, sīksvītrotais uzvalks viņam piedienēja kā formas tērps karavīram. Entons Sīlss atļāvās vienvienīgu emociju izpausmi - viņš nemitīgi glāstīja sievas roku. Arī Emīlija Sīlsa izturējās savaldīgi, bet Deivids redzēja, ka viņas acis no raudāšanas ir apsarkušas. Silsi nebija nekādi jaunbagātnieki. Viņi bija smalki ļaudis. Ne viens, ne otrs pilnībā neizprata, ko viņu dēls ir nodarījis Džesijai Garzai, pats sev vai savu vecāku dzīvei.

Kāpēc jūs šāvāt uz Džesiju Garzu? - Deivids iepriek- seja dienā apgabala cietumā bija vaicājis Tonijam Sllsam.

Pat tagad Deivids nezināja, kāpēc bija šo jautājumu uzdevis. Lai paglābtu noziedznieku no soda, advokātam nav l.izina, kāpēc viņa klients pārkāpis likumu.

-  Viņa mums bija apnikusi kā suņanagla pakaļā.

-  Jūs šāvāt uz viņu tāpēc, ka…

-   Viņa zināja, kā tikt pie narkotikām, tāpēc mēs viņu kādu laiku izmantojām šim nolūkam, bet viņa bija briesmīgi apnicīga. Tad viņa izpostīja Stiksa audzētos marihuānas stādus. Mēs runājām par viņu un nospriedām, ka viņa mums ir pamatīgi apnikusi. Nevienam viņa nepatīk, jo viņai ir pārāk liela mute. Un tad Zaks sacīja, ka novāks viņu.

-  Tik vienkārši? - Deivids bija jautājis. - To izpostīto stādu dēļ?

-   Laikam gan. Zaks jau allaž tā runāja. Stāstīja, ka viņš esot algots slepkava. Teicās jau agrāk esam dažu labu nošāvis, bet mēs ar Stiksu viņam neticējām, lai gan Zaks mūždien plātījās ar savu šaujamo. Mēs nedomājām, ka viņš patiešām to darīs.

-   Kāpēc jūs nemēģinājāt pierunāt Zaķu, lai viņš aizved Džesiju uz slimnīcu pēc tam, kad viņa tika sašauta?

-   Es teicu gan, ka mums vajadzētu griezties atpakaļ, bet Zaks sacīja: "Neraizējies par viņu, viņai šā vai tā jāmirst," - tā nu es par to piemirsu. Turklāt biju patiešām saguris un negribēju iekulties nepatikšanās ar "kruķiem".

Deivids redzēja, ka uz viņa pusi nak Monika, un pieceļas.

-   Vai meitene jūtas normāli? - Deivids vaicāja, kad viņi bija izgājuši ārā.

-  Viss atkarīgs no tā, ko tu saproti ar jēdzienu "normāli". Fiziski viņai nekas nekaiš. Garīgi…

Monika papurināja galvu.

-   Šī meitene ir cieta kā krams, Deiv, bet es nezinu, ko viņa patiesībā pārdzīvo. Un nelāgais piedzīvojums uz tā kalna nebūt nav tas tumšākais plankums viņas biogrāfijā. Mēs paturēsim Džesiju pie sevis, kamēr tiesas process būs galā. Pēc tam gribam nosūtīt viņu pie vecākiem uz Montā- nu. Tikai Džesijas vecāki nav pārliecināti, ka grib saņemt savu meitu atpakaļ.

-   Pie velna, - Deivids nolamājās.

-   Jā, - Monika dzēlīgi atteica, - bet tāda ir dzīve, vai ne? Kāpēc tu tā interesējies par Džesiju?

Deivids paraustīja plecus.

-    Viņai izdevās tevi aizkustināt, vai ne? Uzmanies, Deiv. Tas nenāks par labu tavam "Ledus cilvēka" imidžam.

-   Nekaitini mani, Monika, - miermīlīgi sacīja Deivids. - Neesmu tādā noskaņojumā, lai ecētos.

Monika saprata, ka viņš patiešām ir noguris, un piekāpās.

-   Klau, neesmu tevi vēl apsveikusi ar uzvaru Golta prāvā.

Pēc Monikas balss toņa nevarēja lāgā saprast, vai teiktais ir domāts kā kompliments, tāpēc Deivids neko neatbildēja.

-   Norms sacīja, ka tu esot labi pastrādājis.

-  Viņš arī.

-   Interesanti, kas tēlos tevi, kad pēc Golta grāmatas tiks uzņemta filma? - Monika jautāja ar ironisku smīnu.

Deivids iesmējās.

-   Vai tu arī gribētu dabūt kādu lomu? - viņš vaicāja.

-   Ak, nezinu vis. Ja nu vienīgi galvenajā lomā būtu Toms Krūzs.

Viņa nostājās kārdinošā pozā.

-   Ko't domā? Vai tad man joprojām nav viss, kas nepieciešams filmu zvaigznei?

-  Jā, Monika, tas tev patiešām ir.

Un piepeši viņi sajutās neveikli, jo bija pārāk pietuvojušies savām personiskajām problēmām.

-   Klausies, - Deivids ierunājās, lai mainītu sarunas tematu, - vai nepastāv iespēja noslēgt vienošanos starp manu klientu un šo meiteni?

-   Uz to tev nav ne mazāko izredžu, Deiv, - Monika atbildēja.

-   Pat ne tad, ja piesolu tev Tomu Krūžu? - Deivids ar smaidu jautāja.

-   Es tam nepiekristu pat Toma Krūza dēļ.

-  Tā jau es domāju, bet man tomēr bija jāmēģina.

-  Tu jau vienmēr to mēģini.

Viņi kādu bridi pastāvēja kopā, līdz abi attapa, ka saruna ir apsīkusi.

-   Parūpējies par sevi, Deiv, - Monika teica.

Deivids zināja, ka viņa to saka no sirds. Monika laulības šķiršanu bija pārdzīvojusi sāpīgāk nekā viņš, un tas Deividam vienmēr lika justies nelāgi.

-  Tu arī, - viņš Monikai sacīja.

Viņi devās katrs pie sava automobiļa, un Deivids noskatījās, kā Monika aizbrauc. Tad viņš aizvēra acis un kādu brīdi sēdēja piekarsušajā automobilī, nogaidīdams, kamēr gaisa kondicionēšanas iekārta sāks darboties ar pilnu sparu. Viņam nebūtu vajadzējis tik drīz pēc Golta procesa ķerties pie tādas lietas kā šī. Viņam bija nepieciešams atvaļinājums. Bet Deividam jau nekad nepietika laika atpūtai. Viņš nevarēja atcerēties, kad pēdējo reizi bija atļāvies atslābināties. Starpība bija tikai tā, ka agrāk Deivids par to nedomāja.

Dārlena Herša bija gluži aizelsusies, kad beidzot iesteidzās dežūrtelpā. Virs ūdens rezervuāra pakārtais pulkstenis vēstīja, ka viņa ir nokavējusi. Izkāpusi no automobiļa, Dārlena bija skrējusi, cik ātri vien varēdama, bet viss velti. Nu viņa tur vairs neko nevarēja darīt - nokavēts paliek nokavēts. Viņai tikai bija nepatīkami atstāt par sevi sliktu iespaidu. Visi pārējie netikumības apkarošanas nodaļas locekļi bija ilggadīgi policijas darbinieki. Dārlena bija jaunatnācēja, tāpēc šķita divtik neglīti, ka viņa ir vienīgā kavētāja.

Dežūrtelpā bija neliela. No sienām lobījās nost blāvi zaļais krāsojums, un ar linoleja flīzēm noklātā grīda vietām bija saplaisājusi. Trīs sienas bija nokārtas ar lielāka un mazāka izmēra ziņojumu dēļiem. Brīvajās vietās starp tiem bija saspraustas karikatūras par policistiem, iekšējās darba kārtības noteikumi un liels plakāts ar norādījumiem, kā jārīkojas, ja izcēlies ugunsgrēks.

Pie ārsienas atradās izlietne un lete, uz kuras bija sakrautas papīra glāzes. Divas kafijkannas dvašoja garaiņus blakus dežūrtelpas vienīgajam logam. Telpas vidusdaļu aizņēma divi gari galdi ar plastikāta virsmām. Todien dežūra bija vēl divām sievietēm - policijas darbiniecēm Sandrai Telentai un Luīzei Gestai. Viņas sēdēja galda galā netālu no durvīm. Dārlena klusiņām apsēdās uz atlokāmā krēsla un cerēja, ka seržants Raiders viņas nosebošanos nepamanīs.

- Atkal esi aizvadījusi traku naksniņu, Dārlcn? - skaļā balsī apjautājās Ortics.

Dārlena nosarka. Nēls pasmīnēja, un Kofins nospraustajās. Seržants Raiders pacēla skatienu no rakstāmgalda, kas atradās telpas priekšdaļā, un Dārlena, pagriezusi galvu, uzmeta Orticam niknu skatienu. Ortics piemiedza aci. Draņķis tāds.

Ortics stāvēja, atbalstījies pret leti netālu no kafijkan- nām. Viņš bija glīts, un viņš to zināja. Melnīgsnējs, ar nokarenām ūsām un bieziem, melniem, cirtainiem matiem, kas bija sasukāti a la d'Artanjans, Ortics tēloja dāmu mīluli. Dārlena uzskatīja viņu par stulbeni.

Seržants Raiders piecēlās un pārbaudīja ziņojumus, ko pats bija piespraudis pie dēļa. Viņš bija liela auguma vīrs. kas allaž jutās nedroši, tāpēc mūždien pārbaudīja faktus savos ziņojumos, it kā baidīdamies, ka tie mainīsies, ja viņš tos pastāvīgi nepieskatīs.

-   Vai visi esam sapulcējušies? - Raiders retoriski vaicāja.

Klātesošo skaits seržantam bija zināms kopš ienākšanas šajā telpā.

-  Labi, tiem, kas nav lasījuši kapteiņa iknedēļas ziņojumu par notikumiem tiesībsargājošajās iestādēs, gribu pastāstīt, ka pagājušajā nedēļā liesas nozīmētais aizstāvis iesniedza sūdzību par to, ka pārkāptas Vonetas Renē Kingas tiesības uz vienlīdzību…

-  Tā nudien ir taisnība, - iesaucās Ortics. - Voneta tiek apgānīta* biežāk nekā jebkura cita man zināma prostitūta.

Kofins ieķiķinājās, un Raiders uz viņu cieši paskatījās. Kofins aizlika mutei priekšā plaukstu un noklepojās.

-  Vai drīkstu turpināt, Bert? - Raiders gurdā balsī jautāja.

Viņš zināja, ka novērst Ortica klaunādes nav viņa spēkos. Viņš zināja arī tu, ka Ortics ir viens no netikumības

*Vārdu spēle - violatcd nozīmē gan pārkāpts, gan apgānīts.

apkarošanas nodaļas labākajiem darbiniekiem. Tas līdzsvaroja viņa muļķošanos.

-   Kā jau es teicu, tiesas nozīmētais advokāts sūdzējies, ka pret prostitūciju vērstie likumi tiekot piemēroti netaisni, jo apcietina tikai… ē… sievietes. Tā kā likumā paredzēts, ka vainīgs ir jebkurš, kas piekrīt sniegt vai saņemt seksuālos pakalpojumus par maksu, aizstāvis uzstāj, ka jāaiztur ir arī prostitūtu klienti.

Policijas priekšnieks Geltons tam piekrīt. Jums, dāmas, būs jāstrādā kopā ar kādu no vīriešiem. Jūs tikai nedrīkstat nozust no kolēģa redzesloka.

-  Seržant? - ierunājās Dārlena.

-Jā.

-   Esmu par to jau domājusi. Mums būs jāapģērbjas kā prostitūtām, vai ne?

-Jā.

-   Bet vai to nevar uzskatīt par provokāciju? Es gribu teikt - vai mūsu āriene nepamudinās vīriešus uz netikumīgām domām?

-   Mūsu juridiskais padomdevējs teica, ka tā neesot provokācija, bet būs labāk, ja vīrieši tiks aizturēti tikai pēc tam, kad būs sākuši runāt par seksu un samaksu.

-   Cik tālu mums jāiet, lai viņus varētu droši aizturēt? - jautāja Luīze.

-  Tavējās* jau ir izvirzītas pietiekami tālu, - sacīja Ortics.

*Vārdu spēle: bust- sievietes krūtis, to bust- policijas žargonā nozīmē "apcietināt, aizturēt". v

Kofins iesmējās, tad ar vainīgu sejas izteiksmi aprāvās. ,

-   Dieva dēļ, Bert, rimsties taču. Tas ir svarīgi, - teica Raiders.

Un tas patiešām ir svarīgi, nodomāja Dārlena. Sasodītie Ortics, Kofins un Nēls. Kāpēc viņi neuztvēra sievietes nopietni, bet izturējās tā, it kā viņas būtu formas tērpos ieģērbtas sekretāres?

-  Tas ir labs jautājums. Pēc tā, kas sacīts likumā, es secinu, ka jums nevajadzēs… ē… mhm… stāties seksuālās attiecībās ar klientu, lai pret viņu varētu ierosināt lietu. Likums tiek pārkāpts, ja vīrietis pats piedāvā dzimumaktu vai piekrīt prostitūtas piedāvājumam. Kas ir dzimumakts, to jūs, dāmas, pašas zināt. Likums tiek pārkāpts arī tādā gadījumā, ja tiek izteikts piedāvājums vai piekrišana pretdabiskam dzimumaktam, un tas, saskaņā ar likumu, nozīmē… ē… kontaktu starp vienas personas dzimumorgānu un otras personas… ē… muti vai… ē… anālo atveri.

Raiders pietvīka. Nudien pietvīka! Dārlenai gribējās smieties, bet situācija bija pārāk bēdīga. Kāpēc viņš nevarēja teikt "sūkāšana" vai "pakaļas caurums" vai minēt jebkuru no tiem vārdiem, ko nevilcinātos lietot, ja tuvumā nebūtu sieviešu?

-  Tātad, ja jums tiek izteikts piedāvājums darīt kaut ko tamlīdzīgu par samaksu, klientu var apcietināt.

-  Un kā notiks apcietināšana? - jautāja Ortics.

-   Nevēlos, lai sievietes uz ielas vienas pašas mēģinātu kādu apcietināt. Skandāls mums nav vajadzīgs. Jums jāaizved klients pie policijas darbinieka, kas jūs piesedz. Vīrieša klātbūtnē risks iekulties nepatikšanās būs mazāks.

-   Ko darīt, ja klients vēlas, lai sieviete kāptu viņa automobilī?

-  To nedrīkst darīt nekādā gadījumā. Nekādus automobiļus. Nevēlos, lai jūs, dāmas, paliktu bez sava piesedzēja. Ja klients uzaicina kāpt automobilī, sakiet viņam, ka tuvumā ir policisti un viņi sacels traci, ja redzēs jūs to darām. Ierosiniet doties uz vietu, kur jūs gaida piesedzējs. Ja klients uzstāj, atraidiet viņu.

Labi, vai ir vēl kāds jautājums? Nē? Gribu, lai viss tiktu paveikts nevainojami. Ir daži tiesneši, un jūs zināt, par kuriem es runāju, kas būs varen priecīgi, ja varēs noraidīt izvirzīto apsūdzību kā nepamatotu. īpaši, ja mums izdotos savākt kādu dakteri vai slavenu advokātu. Tā ka pacentieties nedot viņiem tādu iespēju.

Gribu, lai Telenta un Kofins strādātu rajonā starp Devīto ielu un Bērnsaidu. Luīze, jūs un Nēls ņemiet savā pārziņā viesnīcas Hilton apkārtni. Dārlena un Bert - jums jāstrādā parku kvartālā.

Dārlena nogludināja melnos, cieši piegulošos minisvār- ciņus un mazliet pietupās, lai, raudzīdamās policijas automobiļa sānskata spogulītī, varētu sakārtotu blondo, afrikāņu stilā uzbužināto parūku. Policijas pazīšanas zīmju automobilim nebija. Parasti Dārlena izskatījās kā meitene, kas Kalifornijas pludmalē vizinās ar vējdēli. So iespaidu radīja viņas taisnie, blondie mati, lielās, zilās acis un tumšais iedegums. Nu tas viss bija nomaskēts ar liekajām skropstām, biezu smiņķa kārtu un spilgtu lūpukrāsu. Groteska, viņa nodomāja, beigdama kārtot parūku.

-  Nav slikti, Dārlen, - Ortics īsi iesmējās. - Šķiet, ka tu neesi izvēlējusies īsto profesiju.

-   Izbeidz, Bērt, - viņa atcirta, joprojām dusmodamās uz Orticu par izrunāšanos dežūrtelpā.

-   Vai zini, Dārlen, tava nelaime ir tā, ka tu nevēlies ziedot mazliet laika un iepazīt mani tuvāk. Ja tu būtu ar mieru pēc darba iedzert ar mani kādu glāzīti, redzētu manu īsto seju.

-   Klau, - Dārlena teica, iztaisnodamās un ieskatīdamās viņam acīs, - šovakar man nebūs laika ne priekš tevis, ne priekš kāda cita sūdīga tēviņa. Pasniedz man, lūdzu, kažoku.

Vārds "lūdzu" tika izteiksmīgi uzsvērts. Ortics iesmējās un izņēma no bagāžas nodalījuma lētu trušādas kažoku. Dārlena bija uzģērbusi tik piegulošu ugunssarkanu svīteri, ka tikai ar grūtībām varēja ievilkt elpu. Kažoku viņa atstāja neaizpogātu, lai svīteris būtu labi saskatāms. Viņas oficiālo prostitūtas formas tērpu papildināja melnas zeķubikses un gari, melni zābaki. Dārlena ieskatījās rokassomiņā, lai pārliecinātos, ka nav aizmirsusi savu dienesta revolveri.

Novērošanas postenim Ortics bija izvēlējies tumšu automobiļu stāvvietu. Kvartāla otru pusi aizņēma kāda biroju ēka. Otrpus ielai atradās rotaslietu veikals, apavu labošanas darbnīca, skaistumkopšanas salons un kafejnīca, kas bija atvērta visu diennakti. Vienīgais gaismas avots bija vienādos atstatumos izkarinātās ielas lampas.

-   Kāds ir rīcības plāns? - vaicāja Ortics, pēkšņi kļuvis par pašu lietišķības iemiesojumu.

Dārlena paskatījās uz abām ielas pusēm. Tā bija vienvirziena iela, kas stiepās uz dienvidiem.

-   Aiziešu līdz kvartāla stūrim un nostāšos iepretim kafejnīcai. Tādējādi varēšu vērot satiksmi uz divām ielām. Vai tu mani no šejienes varēsi saskatīt?

-   Jā. Tikai stāvi tieši zem laternas. Šī ēka mazliet aizsedz man skatu.

-Ja saņemšu piedāvājumu, kas būs gana labs, lai klientu apcietinātu, pārvilkšu ar plaukstu savai parūkai. Tad vedināšu klientu uz. automobiļu stāvvietu.

-   Kā tu panāksi, lai viņš tev sekotu?

Dārlena nebija izdomājusi, ko teiks klientam, lai aizvilinātu viņu pie Ortica. Bērts atspiedās pret automobiļa sānu un vēroja Dārlenu.

-   Sacīšu viņam, ka esmu stāvvietā atstājusi automobili un tajā palikušas manas istabas atslēgas. Kā tev patīk tāds variants?

Ortics iztaisnojās un izstaipījās.

-   Labs diezgan. Te ir pietiekami tumšs, un viņš mani ieraudzīs tikai tad, kad būsiet gandrīz pienākuši pie automobiļa.

-   Nu, tad sākam, - sacīja Dārlena.

Viņa uzgrieza Orticam muguru un sāka iet pāri stāvvietai. Vēderā viņāi kņudēja un pēkšņi sagribējās uz tualeti. Tā tas bija vienmēr, kad Dārlena nervozēja, un patlaban viņa ne vien nervozēja, bet arī jutās mazliet nobijusies.

-   Dārlen, - Ortics sauca viņai nopakaļ, - nevajag riskēt.

Dārlena bija nostāvējusi uz ielas stūra kādas piecpadsmit minūtes, kad smilšu krāsas mersedess pirmoreiz pabrauca viņai garām. Viņa uzmeta ašu mirkli vīrietim, kas sēdēja pie stūres. Blonds, izskatīgs. Viņš bija Dārle- nai uzsmaidījis. Viņa bija smaidījusi pretim, cerēdama, ka viņš apstāsies, bet vīrietis to nebija darījis. Dārlena nesaprata, kāpēc paņēmusi līdzi trušādas kažoku. Tajā bija daudz par karstu. Ja uz viņas ēsmas drīzumā neviens ne- uzķersies, viņa aiznesīs kažoku atpakaļ uz stāvvietu. Dārlena pameta skatienu uz Ortica pusi, bet tumsā nevarēja viņu ieraudzīt.

Mersedess vēlreiz pabrauca viņai garām un apstājās pie ietves ielas pretējā pusē. Vīrietis deva zīmi, un Dārlena devās pie viņa, ejot neaizmirsdama šūpoties gurnos. Viņai bija jāuzmanās, lai nepakluptu savos augstpapēžu zābakos.

-  Jauks vakars, - vīrietis teica.

Viņš nedaudz nervozē, bet pūlas izlikties mierīgs. Dārlena nodomāja.

-   Jā, diezgan jauks, - viņa piekrita. - Kāpēc tu viens pats braukā apkārt tādā lielā, vecmodīgā autiņā?

Vīrietis pasmaidīja. Varbūt viņš ir precējies, domāja Dārlena. Ko darīja mazā sieviņa, kamēr papucis klaiņoja pa pilsētu? Spēlēja kārtis bridža klubā? Varbūt viņa sēdēja mājās un skatījās televizoru, kamēr vīriņam bija "darījumu" tikšanās. Dārlena varēja iedomāties, kā pārvērtīsies laulātās draudzenes mīlīgā sejiņa, kad papucim vajadzēs mammucim atzīties, ka viņš apcietināts par prostitūciju.

-  Tāpat vien braukāju bez noteikta mērķa, meklēdams kādu izklaidēšanos. Un kā ir ar tevi?

-   Es arī tāpat vien klaiņoju apkārt, dārgumiņ. Gribas mazliet papriecāties.

-Zinu kādu vietu, kur mēs varētu lieliski pavadīt laiku. Vai nevēlies braukt līdzi?

Dārlena noliecās uz priekšu un atbalstīja elkoņus pret automobiļa uz leju nolaisto loga rūti. Svītera augšējās podziņas nebija aizpogātas, un blondais vīrietis nespēja novērst acis no viņas krūšu bedrītes. Atrazdamās viņam tik tuvu, Dārlena sajuta, ka vīrieša elpa ož pēc alkohola. Viņš nepārprotami bija diezgan pamatīgi piedzēries, tomēr turējās braši.

-   Man patiktu gan papriecāties, dārgumiņ. Kādas izpriecas tev ir padomā?

-  Tu zini, par kādām izpriecām es runāju, - viņš izvairīgi atbildēja.

Klients uzbudinājās aizvien vairāk. Varbūt viņš sajā spēlītē bija iesācējs. Dārlena sāka kļūt nepacietīga. Viņa gaidīja, kad vīrietis pateiks īstos vārdus, lai rastos iemesls viņu apcietināt.

-   Vai tev prātā tās pašas izpriecas, kas man? - Dārlena jautāja ar baudkāru smaidu - vismaz viņa cerēja, ka tā izskatās.

Klients pārlaida skatienu ielai.

-   Klau, - viņš sacīja, - vai tu negribētu iekāpt automobilī, un tad mēs varētu to pārrunāt?

• - Vai tev vispār ir nauda, mīļumiņ? - Dārlena apvaicājās, cenzdamās paātrināt notikumu gaitu.

Blondais vīrietis satrūkās.

-   Kāpēc tu par to jautā?

-   Tās izpriecas, kas man padomā, var izrādīties ļoti dārgas.

Šķita, ka klients ir ārkārtīgi uzbudināts. Viņa acis ātri šaudījās no vienas puses uz otru.

-  Zini ko, - viņš teica, - negribu te ilgi uzkavēties. Kuru katru bridi var uzrasties kāds "kruķis". Ja gribi kāpt iekšā, dari to.

Dārlena pārvilka ar labo plaukstu savai parūkai.

-  Kāpēc tu uztraucies par "kruķiem"? Es te nevienu neredzu.

-   Es vairāk nevaru gaidīt. Vai tu gribi noslēgt darījumu vai ne?

Vēders Dārlenai sažņaudzās. Viņš bija tam tik tuvu. Vi~ ņa negribēja ļaut viņam izsprukt. Ja izdotos viņu pierunāt vēl kādu bridi te uzkavēties. Viņai jau gandrīz bija izdevies panākt to, kas nepieciešams.

Kad mersedess palēnināja gaitu, Ortics pieslējās sēdus. Kad tas uzņēma ātrumu un aizbrauca, viņš atkal atslīga uz policijas automobiļa priekšējā sēdekļa. Šīvakara uzdevums ir nevērtīga laika izšķiešana, viņš domāja. Grābt ciet kādu nabaga zelli, kas iekārojis skuķi un gatavs par to maksāt. Nejau tāpēc viņš bija atnācis strādāt uz policiju. Kāpēc viņš bija jāatrauj no darba ar narkotiku tirgotājiem un tieši tajā brīdī, kad notikumi sāka virzīties uz priekšu? Un strādāt kopā ar Dārlenu Heršu… Kungs Jēzu, tā nu gan bija laimīgā loze. īsta azbesta dāmīte. Bet varbūt viņa nemaz tik cieta nebija. Reizēm gadījās, ka visgribošākās bija tieši tās, kas visilgāk lauzās, - viņas tikai negribēja pašas sev atzīties. Ortics prātoja, kāda viņa varētu bīīt gultā. Lāga skuķēns Dārlena. Viņš pie sevis īsi pasmējās. Iespējams, ka viņa gribētu atrasties virspusē. Vismaz tā varēja spriest pēc viņas uzvedības.

Tas mersedess atkal bija klāt. Un šoreiz apstājās. Ortics iztaisnojās. Dārlena gorīdamās pārgāja pāri ielai un sarunājās ar braucēju. Ortics atradās pārāk tālu, lai varētu to zelli labi saskatīt.

Nu viņa bija noliekusies un atbalstījusies pret automobiļa loga malu. Droši vien uzķēries uz ēsmas. He, viņa glauda parūku. Tagad viņai atlicis vienīgi pierunāt to tipu, lai viņš brauc šurp, uz automobiļu stāvvietu.

Orticam mugurā bija plārta žakete. Revolveris makstī, kas piestiprināta pie bikšu siksnas. Viņš pārbaudīja, vai ierocis ir kārtībā. Vīrietis, kas brauc ar mersedesu, nekādas lielas nepatikšanas nevarēja sagādāt, bet nav arī jēgas riskēt. Dārlena joprojām bija atspiedusies pret automobiļa logu. Smuks dupsis. Pat no tāda attāluma. Ortics nevarēja saprast, kāpēc viņas saruna ar klientu ieilgst. Jēziņ, viņš bija noguris. Viņam bija draudzene - viesmīle, kas pasniedza kokteiļus "Zeltītajā zirgā", un viņi bija mīlējušies visu pagājušo nakti. Ortics nožāvājās un papurināja galvu. Viņam vajadzēs sevi ierobežot. Pārmērības ar sievietēm var iedzīt vīrieti kapā. Tāpat kā cigaretes. Tomēr viņš… Pie velna, kas…

Dārlena gāja automobilim apkārt uz pasažieru nodalījuma durvīm un kāpa tajā iekšā. Automobilis brauca prom. Ortics iegrūda aizdedzes atslēgas slēdzenē. Motors ierūcās, un viņš izbrauca no stāvvietas. Sūdu būšana! Viņš atcerējās. Šī bija vienvirziena iela, un atļautais virziens viņam nederēja. Tā stulbā slampa! Ja viņš tagad brauks kvartālam apkārt, noteikti pazaudēs viņus no redzesloka. Bija vēls, un uz ielas neviena nemanīja. Ortics bija izlēmis. Viņš pagrieza stūri pa labi. Automobiļa riepas pagriezienā žēli iekaucās. Tā muļķa kuce. Kad viņš iesniegs ziņojumu, viņa dabūs… Izdarīt vismuļķīgāko, ko vien varēja. Ortics paņēma rācijas mikrofonu. Viņam būs nepieciešama palīdzība, ja izrādīsies, ka mersedess ir par daudz izrāvies uz priekšu. Viņš jau gribēja pieteikt izsaukumu, bet tad pārdomāja. Ja viņš ziņos par notikušo, Dārlena patiešām iedzīvosies nepatikšanās. To Ortics negribēja. Turklāt, ja viņam izdosies paturēt automobili acīs, viss būs kārtībā.

Viņš izbrauca uz Morisona ielas un tūlīt pat ieraudzīja mersedesu. Divus luksoforus tālāk, bet citu braucēju uz ielas tikpat kā nebija. Ortics atslāba un samazināja ātrumu. Viņš nevēlējās, lai vīrietis mersedesā viņu pamanītu. Kāpēc Dārlenai noteikti bija jāpierāda, cik viņa ir varonīga? Viņa nebūtu ne uz pusi sliktāka, ja reiz atmestu savu uzpūtību. Kad viņi būs to zelli apcietinājuši, viņš sados Dārlenai krietnu sutu. Nē, būs jālūdz, lai ar viņu aprunājas Sandra vai Luīze. Vīrieti jau viņa nemūžam neuzklausīs.

* * *

- Kā tevi sauc, dārgumiņ? - Dārlena jautāja, kad viņi bija izbraukuši uz ātrgaitas šosejas.

Vīrietis pagrieza galvu un pasmaidīja. Viņam bija skaisti zobi. Līdzeni un mirdzoši balti kā kinoaktierim. Iz-' skatīgs puisis. Viņa nevarēja saprast, kāpēc tādam smuku- lim būtu par to joku jāmaksā.

-   Un kāds ir tavs vārds? - blondais vīrietis piesardzīgi atvaicāja.

-   Dārlena.

-   Skaists vārds. Tev nevajadzētu tā smiņķēties, Dārlena. Tik glītai meitenei tas nav nepieciešams.

-   Paldies, - viņa sacīja un, ieskatījusies sānu spogulītī, saglauda matus.

Ortics vēl aizvien bija viņiem aiz muguras. Ļoti labi. Dārlena bija rēķinājusies ar to, ka viņš sekos. Viņa bija dabūjusi pancrvozēt, jo policijas automobili ieraudzīja tikai tad, kad mersedess izbrauca uz Morisona ielas. Patlaban viņš jau vārās no dusmām, Dārlena apmierināti nodomāja. Nu, pie velna ar Orticu. Šī būs nevainojama apcietināšana, advokātam nebūs kur piesieties.

-   Izskatās, ka tev varētu būt skaistas krūtis, Dārlena, - klients teica, nenovērsdams acis no ceļa.

To sakot, viņa balsī bija ieskanējies kaut kas skarbs, un Dārlena uz mirkli kļuva nemierīga.

-   Paldies, - viņa sacīja. - Vai tu šajā sakarā esi ieplānojis kaut ko īpašu?

Klients iesmējās, bet neko neatbildēja. Orticu no viņiem šķīra tikai pāris automobiļu garumu liels attālums. Kāds kravas automobilis mainīja braukšanas joslu un uz brīdi aizsedza policijas automobili viņas skatienam.

-  Sieva ar tevi diez cik labi neapietas, vai ne? - Dārlena vaicāja.

Klients joprojām neko neatbildēja, un viņš arī nepagrieza galvu un nepaskatījās uz viņu. Vīrietis smaidīja, bet viņa acīs nebija ne vēsts no prieka. Tās padarīja Dārlenu nervozu, un viņa sajuta tādu kā garāmslīdošu aizkaitinājumu.

-   Dārlena gan pret tevi būs laba. Ko tieši tu gribētu, lai viņa priekš tevis izdara? - viņa jautāja zemā, jutekliskā balsi.

Kravas automobilis vēl aizvien aizsedza mersedesu Or- tica skatienam. Piepeši mersedess nogriezās un brauca augšā pa slīpu uzbrauktuvi. Ortics nolamājās un gandrīz palaida garām pagriezienu. Viņam joprojām nebija izdevies piebraukt pietiekami tuvu, lai varētu saskatīt, kas rakstīts uz plāksnītes mersedesa aizmugurē, un viņš nevarēja atļauties viņus pazaudēt. Ticis līdz uzbrauktuves galam, Ortics redzēja, ka iela ir pilna ar braucējiem. Mersedess strauji attālinājās. Viņam beidzot izdevās iespraukties satiksmes biežņā, bet mersedess jau bija nozudis, Ortics trieca dūri pret paneli, bet turpināja vērot neonā mirdzošās restorānu ieejas un automobiļu stāvvietas pie moteļiem abpus ielai. Nekā. Nekā. Parādieties taču. Kur jūs esat?

Tad viņš to ieraudzīja. Mersedess tobrīd apstājās pie moteļa "Relijs" administrācijas ēkas. Braucot garām motelim, Ortics mēģināja saskatīt braukšanas licences plāksnīti, bet automobilis bija novietots neizdevīgā leņķī un viņš brauca pārāk ātri. Sānu spogulītī Ortics redzēja, kā Dārlena izkāpj no mersedesa. Viņš ātri iebrauca stāvvietā pie Makdonalda, kas atradās tieši blakus motelim.

-   Es negribu šeit runāt par mūsu darījumu, Dārlen, bet varu apgalvot, ka tev tiks dāsni samaksāts.

Viņi vairs nebrauca pa ātrgaitas šoseju, un viņa nevarēja būt droša, ka Ortics ir redzējis viņus nogriežamies. Nolādētais kravas automobilis. Šim vīrietim piemita kaut kas tāds, kas Dārlenu darīja nemierīgu. Viņš sevi nenodeva, un viņa sāka domāt, vai tikai nav rīkojusies pārsteidzīgi.

Klients iebrauca automobiļu stāvvietā pie moteļa "Re- lijs". Dārlena aptaustīja rokassomiņu un, sajutusi revolvera siluetu, mazliet nomierinājās. Ja Orticam būtu jāapcietina prostitūta, viņš šādā situācijā nenobītos. Viņa paskatījās ārā pa aizmugures logu. Kur viņš palicis? Policijas automobili nekur nevarēja pamanīt.

-   Gribu, lai tu noīrē istabu uz sava vārda, - Dārlena izdzirda klientu sakām. - Es tikmēr apgriezīšu automobili riņķī un novietošu stāvvietā.

-   Man nav…

-   Par to tev nav jāraizējas, - viņš smaidīdams atteica un pasniedza viņai vairākas saritinātas naudas zīmes.

Dārlena paņēma naudu un izkāpa. Klients aizbrauca uz stāvvietas attālāko stūri, prom no administrācijas ēkas. Vecs vīrs rūtainā kreklā lasīja nobružātu grāmatu mīkstos vākos. Uz deguna viņam bija brilles ar šauru metāla ietvaru un biezām lēcām. Kad Dārlena ienāca, viņš pacēla galvu.

-   Es gribētu noīrēt istabu, - viņa teica.

Ne vārda neteicis, vecais vīrs pārslidināja pār rakstāmgaldu reģistrācijas kārtīti. Dārlena izņēma no plastmasas rakstāmpiederumu turētāja pildspalvu un attiecīgajās ailēs ierakstīja savu īsto vārdu un adresi. Tas būs labs pierādījums, kad lieta nonāks līdz tiesai.

-   Trīsdesmit pieci dolāri, jāmaksā uz priekšu, - dežurants sacīja.

Viņš blenza uz Dārlenas krūtīm, pat nemēģinādams slēpt savu interesi.

-  Kāpēc jūs man nevaicājat, cik ilgi es te palikšu? - nolikusi naudu uz galda, viņa vaicāja.

Vecais vīrs sarauca uzacis, gausi papurināja galvu un neatbildējis paņēma naudu.

-   Otrais stāvs ielas pusē, - viņš teica, sniegdams atslēgas.

Kad Dārlena vēra ciet administrācijas ēkas durvis, viņš jau atkal bija iegrimis grāmatā.

Moteļa istabas atradās ēkā otrpus stāvvietai. To šķērsojusi, viņa pagāja garam saldēšanas iekārtai un kāpa uz otro stāvu. Viņas papēži klaudzēja uz katra metāla pakāpiena. Klaudzoņa mitējās, kad Dārlena sasniedza cementa kāpņu laukumu, kas stiepās gar ēkas ārsienu visā tās garumā. Viņas klients nekur nebija redzams. Dārlena apstājās pie moteļa istabas durvīm un pārlaida skatienu garajam kāpņu laukumam. Viņai likās, ka redz tā otrajā galā tumsā kādu stāvam, bet viņa nebija par to pārliecināta. Dārlena atkal sāka nervozēt. Varēja gadīties, ka tam puisim ir novirzes. Viņa nolēma turēt revolveri pa rokai. To nebija grūti izdarīt - pietika iebāzt roku somiņā. Viņa nedrīkstēja pielaist klientu sev pārāk tuvu.

Dārlena atvēra durvis un ieslēdza gaismu. Oda pēc tīrīšanas šķidrumiem un nevēdinātas telpas. Diez kur bija gaisā kondicionēšanas iekārta? Moteļu istabas uz viņu vienmēr atstāja nomācošu iespaidu. Tās bija tik sterilas un bezpersoniskas. Elli Dārlena bieži vien iedomājās kā virkni moteļa istabu, kur cilvēkiem jāsēž pilnīgā vientulībā un citam ar citu ncsazinoties.

Istabā bija liela divguļamā gulta, pārsegta ar izbalējušu dzeltenu gultas pārklāju. Varēja nojaust, ka zem pārklāja pabāzti divi spilveni, un katrā pusē gultai stāvēja pa lētam naktsgaldiņam dabiskā koksnes krāsā ar tam pieskaņotu lampu. Iepretim gultai bija novietota kumode ar lielu spoguli. Uz viena kumodes stūra stāvēja krāsainais televizors, uz otra - telefons un pamācība, kā izdarāmi vietējie un starppilsētu telefona zvani. Vēl istabā bija divi izsēdēti zviedru atzveltnes krēsli. Dārlena apsēdās tajā krēslā, kas bija pavērsts pret durvīm, un iebāza roku somiņā. Durvis atvērās.

-   Sveika, Dārlen, - klients sacīja.

Viņš bija vidēja auguma, varbūt mazliet īsāks par sešām pēdām. Viņam bija gaiši brūnas bikses. Puķainais krekls izskatījas dārgs. Spoži nospodrinātās kurpes - tāpat. Viņa ievēroja, ka, aizvēris durvis, vīrietis tās aizslēdz, un sažņaudza ciešāk revolvera spalu.

-   Kāpēc tu to darīji? - Darlena nervozi vaicāja.

Klients pasmīnēja.

-   Domāju, ka mēs negribēsim, lai mūs kāds traucētu, - viņš teica.

Vīrietis nāca uz Dārlenas pusi, bet pie gultas viņš apstājās.

-  Kāpēc tu nevelc nost drēbes? - viņš klusi jautāja. - Gribu redzēt tās krūtis, par kurām mēs runājām.

Dārlena nosprieda, ka situācija ir jau aizgājusi par tālu. Viņa bija pieļāvusi kļūdu un tagad gribēja tikt no šejienes prom. Varbūt tam tipam patiešām ir seksuālas novirzes. Iespējams, ka viņš tikai vēlas redzēt viņu kailu un neko vairāk. Tādā gadījumā likums netiktu pārkāpts. Viņai būtu trāpījies lempis ar novirzēm, ko paša sieva neprot apmierināt. Viņa kļūtu par izsmiekla objektu. Dārlena jutās nelāgi. Kāpēc viņa nebija ievērojusi seržanta norādījumus?

-  Paklau, - viņa teica, - te nebūs nekāds šovs priekš lū- rētājiem. Ja tu gribi mīlēties, tā arī pasaki, vai es eju prom.

-  Neej vis prom, Dārlen, - viņš sacīja, - es tev bagātīgi atlīdzināšu par zaudēto laiku.

Tagad vīrieša balss bija piesmakusi. Dārlena gandrīz varēja sajust viņa iekāri. Viņš atkal sakustējās. Gandrīz jau bija pienācis viņai klāt. Dārlena izlēma. Viņai tūlīt pat jādara tam gals. Viņa stāstīs, ka viņš tai izteica priekšlikumu. Viņa būs spiesta to darīt. Sacerēs kaut ko ticamu. Klients šā vai tā atzīs savu vainu. Viņš jutīsies pārāk apkaunots, lai pieļautu, ka lieta nonāk līdz tiesai.

-   Aizmirstiet par naudu, kungs, - Dārlena teica, pieceldamās kājās. - Tā jums būs nepieciešama advokāta noal- gošanai.

Klients sastinga.

-   Ko? - viņš jautāja.

-  Jūs dzirdējāt, ko teicu. Esmu policiste, un jūs tiekat apcietināts.

Stāvēdams Makdonalda automobiļu stāvvietas stūrī, Ortics noskatījās, kā Dārlena kāpj augšā pa kāpnēm. Viņa piegāja pie durvīm kāpņu laukuma attālākajā galā un pirms ieiešanas istabā pavērās visapkārt. Pēc dažām sekundēm blonds vīrietis iznāca no tumsas kāpņu laukuma otrā galā un ātri piegāja pie durvīm, aiz kurām bija nozudusi Dārlena. Viņš atradās pārāk tālu, lai varētu vīrieti labi saskatīt, bet tik daudz Ortics redzēja, ka Dārlenas "klients" ir slaids un ar atlētisku miesas būvi. Viņš skaidri redzēja, ka vīrietis ir ģērbies puķainā kreklā un dzeltenbrūnās biksēs.

Kad moteļa istabas durvis aizvērās, Ortics sāka uztraukties. Viņam būtu vajadzējis doties turp, bet viņš negribēja izjaukt Dārlenas ieceri. Ortics pūlējās kaut ko izlemt. Raiders bija ielicis viņu vienā pāri ar Dārlenu tieši viņa lielās pieredzes dēļ. Ja ar Dārlenu kaut kas atgadīsies, tā būs viņa vaina. Ortics bija izlēmis. Viņš skriešus metās uz moteli.

Ticis līdz kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, Ortics izdzirda kliedzienu. Viņš sastinga. Bija dzirdams kritiena troksnis, un tad atskanēja otrs kliedziens. Istaba bija apgaismota, un caur moteļa plānajiem aizkariem Ortics varēja saskatīt neskaidru vīrieša siluetu. Viss notika ļoti ātri. Ortics aptvēra, ka nav pakustējies.

Gaisma tika izslēgta, un viņš skrēja augšā, paliekdams diviem pakāpieniem uzreiz. Kāds istabā vaidēja. Kāds smagi elpoja. Ortics trieca kāju pret durvīm, mērķēdams nedaudz virs slēdzenes. Bija dzirdama lūstoša skaņa, bet durvis izturēja. Viņš vēlreiz trieca pret tām ar kāju, un durvis salūza, atveroties uz iekšu. Lampa ar apaļo kupolu, kas karājās ārpusē pie durvīm, meta telpā blāvi dzeltenīgu atblāzmu. Dārlena kā lupatu lelle bija nokritusi līdzās krēslam istabas attālākajā stūrī. Galva viņai ļengani nokarājās uz sāniem un no lūpu kaktiņa sūcās asinis. Viņas kaklu pāršķēla brūce ar robotām malām, un uz grīdas viņai līdzās bija satecējusi asins palts.

Ortica acu priekšā kaut kas eksplodēja, un ierocis izkrita viņam no rokām. Ortics tika iegrūsts istabā, un viņš sajuta asas sāpes skaustā un muguras augšdaļā. Viņš sagrīļojās un krita. Ortica galva atsitās pret gultas metāla stūri. Viņš gar gultas malu noslīdēja uz grīdas. Uz sliekšņa, kāpņu laukuma spuldzes apspīdēts, stāvēja kāds vīrietis. Viņš bija apstājies tikai uz mirkli, tad aizdrāzās prom ka izbiedēts briedis. Ortics juta, ka zaudē samaņu. Viņš pūlējās iegaumēt seju. Blondi, cirtaini mati. Šo seju viņš nekad neaizmirsīs. Nekad.

- Deivid, panāc šurp. Te ir kāds, kas vēlas ar tevi iepazīties.

Deivids paskatījās apkārt un ieraudzīja Gregoriju Ben- ksu stāvam pie kamīna kopā ar vairākiem citiem cilvēkiem. Gregorijs bija senatora Martina Bauera politiskais sabiedrotais, un viņš bija sarīkojis šo kokteiļvakaru savā plašajā upmalas mājā, lai celtu senatora akcijas gaidāmajās vēlēšanās un nodrošinātu viņa atkalievēlēšanu šajā amatā.

Gregorijs bija liela auguma vīrs. Kādreiz bijis bokseris un jūrnieks; viņš savu pieauguša cilvēka dzīvi uzsāka kā krāvējs ostā un arodbiedrības darbinieks, tad iestājās juridiskās skolas vakara nodaļā. Gregorijs sniedza juridiskos pakalpojumus arodbiedrībām, un arodbiedrības bija padarījušas viņu bagātu.

Pēdējā vasaras brīvlaikā pirms juridiskās skolas beigšanas Deivids bija ceļojis pa valsti un iemīlējies Portlendā. Nedēļu pēc izlaiduma viņš atvadījās no ģimenes un devās uz rietumiem no Ņujorkas, lai iestātos Oregonas pavalsts advokatūrā. Šo gājienu Deivids nekad nebija nožēlojis. Austrumkrasta juridiskās skolas centās novirzīt savus absolventus uz juridiskajām firmām un radīja viņiem priekšstatu, ka individuālā prakse un personiska uzstāšanās tiesas procesos ir kaut kas netīrs un pazemojošs. Portlendā valdīja cita noskaņa. Šeit joprojām bija dzīvs individuālisma gars, kas mudināja cilvēkus izmēģināt darbošanos pašiem uz savu roku. Nedēļas laikā pēc eksāmenu nokārtošanas un uzņemšanas advokatūrā Deivids atvēra biroju Amerikas Bankas ēkas ceturtajā stāvā.

Deivids bija labs advokāts un drīz vien nodrošināja sev reputāciju kā aizstāvis krimināllietās. Viņš bi ja tas vīrs, pie kura griezās, ja kāds tika apsūdzēts par smagu noziegumu. Sabiedriskā kārtā viņš uzņēmās pārstāvību ari Amerikas pilsoņu tiesību apvienības ierosinātajās lietās. Strādādams ieslodzīto tiesību aizsardzības jomā, Deivids iepazinās ar Gregoriju Benksu, vēl vienu brīvprātīgo sabiedrības interešu aizstāvi. Par spīti vecumu atšķirībai, viņi acumirklī sapratās. Kādu vakaru Benkss uzaicināja Deividu pie sevis uz pusdienām un izteica jaunajam advokātam priekšlikumu iestāties darbā viņa firmā. Deivids palūdza nedēļu pārdomām. Viņam negribējās atteikties no savas neatkarības, bet vienlaikus viņš vēlējās strādāt kopā ar Gregoriju Benksu. Deivids priekšlikumu pieņēma, un ap to laiku, kad Benksa juridiskā firma atvēra biroju Pirmās nacionālās bankas augstceltnē, viņa vārds jau bija minēts firmas nosaukumā.

-   Deivid, iepazīsties ar Leo Betsu, juridiskās skolas profesoru, - sacīja Gregorijs, stādīdams viņam priekšā gara auguma vīrieti ar ērgļa degunu un saķepušiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem.

Profesors Betss stāvēja blakus sīkai, neizteiksmīgai sievietei, kam varēja būt nedaudz pāri trīsdesmit gadiem.

-  Un šī ir Dorisa, profesora sieva, - piemetināja Gregorijs.

Deivids sarokojās ar Betsu.

-   Leo ir lasījis tavu aizstāvības runu Ešmora lietā.

-   Lieliski nostrādāts. Liku to saviem pirmkursniekiem izlasīt kā paraugu tam, kādai jābūt augstas klases aizstāvja argumentācijai apelācijas tiesā.

-   Es to uzskatītu par bargu sodu, - teica Deivids. - Runa taču bija vairāk nekā simts lappuses gara.

Visi iesmējās, un Gregorijs stādīja priekšā vēl vienu pāri - maza auguma plikpauri un viņa slaido, eleganti tērpto sievu.

-    Džons un Priscilla Moltriji. Džons darbojas banku apdrošināšanas sfērā, un Priscilla ir skolotāja Fērmontas pamatskolā.

Gregorijam piemita kaitinošs paradums iepazīstinot stāstīt par cilvēka nodarbošanos. Deivids pamāja Moltrijiem ar galvu, bet viņa uzmanība bija pievērsta jaunai, skaistai sievietei, kas tobrīd pienāca klāt un nostājās citiem aiz muguras.

-   Kas tā ir par Ešmora lietu, Gregorij? - Moltrija kundze apvaicājās.

Jaunā sieviete vēroja Deividu, un viņu skatieni acumirklī sastapās.

-   Vai Ešmors nebija tas zellis, kas izvaroja un nogalināja skolēnus? - jautāja Moltrija kungs.

-   Jā, - profesors Betss ar smaidu atbildēja. - Deividam pirms divām nedēļām izdevās panākt, ka pavalsts augstākā tiesa atceļ spriedumu. Patiesi monumentāls darbs. Viņš pārliecināja tiesu ieņemt citu nostāju pret tāda veida lietām, atsaukdamies uz kādu precedentu tūkstoš astoņi simti deviņdesmit trešajā gadā.

Jaunā sieviete nedroši pasmaidīja, un Deivids palocīja galvu. Viņš nolēma, ka aprunāsies ar šo sievieti, tikko viņam izdosies atbrīvoties no šīs sarunas. Ešmora lieta nepiederēja pie viņa mīļākajiem sarunas tematiem.

-   Vai tas nozīmē, ka viņš tiks atbrīvots? - Moltrija kundze vaicāja.

-   Nē, - Deivids nopūtās, - tas nozīmē tikai to, ka man darbs pie šīs lietas būs jāsāk no gala. Pagājušoreiz tas man prasīja veselu mēnesi.

-   Jūs aizstāvējāt to cilvēku? - jautāja Moltrija kundze, un viņas balsī pārsteigums jaucās ar riebumu.

-   Deivids ir advokāts, kas praktizējies krimināllietās, - sacīja Gregorijs, uzskatīdams to par pienācīgu paskaidrojumu Moltri ja kundzes izbrīnam.

-  Es laikam gan nekad nevarēšu to saprast, Neša kungs, - šķiet, ka viņa ar nolūku uzrunāja Deividu uzvārdā, - jo pazinu vienu no tiem bērniem. Man nav saprotams, kā jūs varat aizstāvēt cilvēku, kas izdarījis kaut ko tādu.

-  Kādam jau Ešmora aizstāvība bija jāuzņemas, Priscilla, - teica Gregorijs.

-  Esmu dzirdējusi, ka pirms nogalināšanas viņš tos bērnus spīdzinājis, - sacīja Moltrija kundze.

-   Tas netika pierādīts, - Deivids gandrīz instinktīvi atsaucās, vienlaikus aptverdams, ka Moltrija kundzes acīs tas nav nekāds attaisnojums.

-   Advokāts nedrīkst atteikties kādu aizstāvēt izdarītā nozieguma rakstura dēļ, - teica profesors Betss.

-   Vai jūs būtu uzņēmies Ādolfa Hitlera aizstāvību, profesor? - Moltrija kundze ar humoru vaicāja.

Iestājās neveikls klusums. Tad profesors Betss atbildēja:

-   Jā. Mūsu tiesiskā sistēma balstīta uz pieņēmumu, ka cilvēks, kas apsūdzēts kāda nozieguma izdarīšanā, uzskatāms par nevainīgu, kamēr nav pierādīts pretējais.

-    Bet ja nu jūs zināt, ka jūsu klients ir vainīgs, Neša kungs? Ja jūs nešaubāties, ka viņš tos trīs skolēnus ir vairākas dienas turējis ieslodzītus, izvarojis un pēc tam nogalinājis?

-   Ak, rimsties nu, Priscilla. Tu esi netaisna, - iebilda viņas vīrs.

Viņa seja bija pietvīkusi sarkana, un bija skaidri redzams, ka sarunas ievirze Moltrija kungam ir nepatīkama.

Deivids jutās neērti. Profesors Betss viņu aizstāvēja, bet kāpēc gan Deividu vajadzētu aizstāvēt par to, ka viņš izpildījis savu morālo pienākumu? Kāpēc šī sieviete, ar ko viņš nekad agrāk nebija ticies, juta pret viņu tik neslēptu naidīgumu?

-    Baidos, ka nedrīkstu apspriest šīs lietas apstākļus, Moltrija kundze. Es nodotu sava klienta uzticēšanos, ja ru- .nāttu ar jums par viņa vainu vai nevainīgumu.

' - Tad runāsim par to nosacīti. Es nudien vēlos šo jautājumu noskaidrot.

-   Cilvēks, kas ir vainigs, advokātam jāaizstāv tikpat godprātīgi, kā viņš aizstāvētu nevainīgu cilvēku, Moltrija kundze, jo sistēma ir svarīgāka par katru konkrēto gadījumu. Ja advokāts savā darbībā pieļaus izņēmumu no sistēmas, kad viņam ir darīšana ar vainīgu personu, viņš drīz vien sāks pieļaut izņēmumus, aizstāvot arī nevainīgus cilvēkus.

-  Tātad jūs aizstāvat cilvēkus, labi zinādams, ka viņi ir vainīgi?

-  Tādi ir vairākums manu klientu.

-   Un jūs… gūstat uzvaru tiesas procesā… panākat, ka viņi tiek atbrīvoti?

-   Dažreiz.

-   Vai tas jums nekad nedara raizes?

Deivids vēroja šur tur iemirdzamies upē noenkuroto liellaivu gaismas. Saule bija norietējusi, un no upes pūta dzestrs vējiņš. Tas viegli jauca biezo, brūno matu cirtu uz Deivida pieres. Bija patīkami stāvēt uz terases. Krēsla un klusums remdināja viņa satraukumu.

Kaut kur tālumā no nakts tumsas izlauzās tankkuģi signāltaures spalgais svilpiens. Skaņa izdzisa, un' uz upes atkal valdīja miers. Deivids vēlējās, kaut tikpat vienkārši varētu atjaunot savu iekšējo mieru. Saruna par Ešmora lietu bija viņu satraukusi. Tā bija uzjundījusi viņa dvēselē kaut ko tādu, kas tur bija jau pārāk ilgi slēpies. Kaut ko ķēmlgu, kas tagad sāka lauzties uz āru.

Torīt nepilngadīgo likumpārkāpēju centrā viņš bija sarunājies ar to meiteni. Un kas bija noticis? Kad viņa stāstīja par to, kas viņai bija nodarīts, Deivids juta kaunu un žēlumu. Viņš bija emocionāli reaģējis uz lietas apstākļu izklāstu. Tas nedrīkstēja notikt. Viņš taču bija profesionālis. Turklāt viens no labākajiem. Nebija pieļaujams, ka viņš justu žēlumu pret upuri vai riebumu pret savu klientu.

Kaut kas noteikti bija sagājis grīstē. Pēdējā laikā viņš pārāk bieži jutās nomākts, un šī nomāktība pārāk ieilga. Dažās pēdējās nedēļās viņa garastāvoklis palaikam strauji mainījās - no līksmas pacilātības viņš ieslīga dziļā melanholijā, pie tam tas notika bez redzama iemesla. Un vēl šī dīvainā sajūta. Tā līdzinājās lēnai nāvei. It kā viņa dvēsele pamazām izgaistu, atstājot viņam tikai ķermeņa čaulu. Viņš mēdza justies iztukšots un apjucis. Nespēja pakustēties. Dažreiz Deivids tā nekustīgi sēdēja, būdams tuvu asarām, un viņa saprāts kliedza: "Kāpēc?" Viņam bija lieliska veselība. Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņš jau bija sasniedzis savas profesijas augstienes, pelnīja vairāk naudas nekā jebkad agrāk. Visam būtu vajadzējis noritēt brīnišķīgi, tomēr tā nebija.

Bija laiks, kad viņš katru zaudētu prāvu uzskatīja par smagu personisko sakāvi, bet uzvaru - par grandiozu triumfu. Laika gaitā Deivids bija zaudējis šo saasināto piesaistes sajūtu, kaut kur pa ceļam uz virsotni tā bija viņu pametusi. Kādudien viņš guva uzvaru ļoti sarežģītā prāvā, un viņam tas bija vienaldzīgi. Citā reizē viņa klientam tika piespriests ilgs cietumsods, un Deivids neko nejuta. Viņa iekšējā pasaule no spilgtām galējībām bija pārgājusi uz pelēcīgiem pustoņiem.

Deivida profesionālā dzīve vairs nebija emocionāli piepildīta, bet viņa personiskajā dzīvē valdīja galīgs tukšums. Viņš ne reizi vien bija dzirdējis, ka citi vīrieši viņu apskaužot to skaisto sieviešu dēļ, ko viņam esot izdevies savaldzināt. Tikai retais zināja, ka tas vairs sen neatbilst patiesībai.

Vienīgais mēģinājums nodibināt ģimeni bija beidzies ar neveiksmi. Oficiāli Deivida laulība ilga divus gadus, bet emocionāli tā beidza pastāvēt jau pēc astoņiem mēnešiem. Monikai bija iebildumi pret viņa garajām darba stundām, un, patiesibu sakot, Deivids patiešām reti kad bija mājās. Viņam bija jāgatavojas tik daudziem svarīgiem tiesas procesiem. Viņš tikko bija sācis virzīties uz augšu. Visi gribēja, lai viņu aizstāvis būtu tieši Deivids Nešs, un paša sievai viņam nepietika laika.

Negantas ķildas mijās ar nomācošu klusēšanu. Monika viņam pārmeta neuzticību. Viņš sievas apvainojumus noliedza, bet tic atbilda patiesībai. Viņš bija sācis uzstāties tiesā arī citās pavalstīs, un ja kāda Teksasas meiča gribēja sasildīt viņa gultu… viņš taču bija zvaigzne, vai ne? Galu gala mūžīgās nesaskaņas viņus abus nogurdināja, un motīvs,' kas bija pamudinājis Deividu un Moniku apprecēties, neizrādījās pietiekami pārliecinošs, lai noturētu viņus kopā.

Monika pēc laulības šķiršanas bija iestājusies juridiskajā skolā. Deivids domāja, ka viņa to dara, lai varētu sacensties ar bijušo viru. Tā noteikti nebija sagadīšanās, ka viņa sāka strādāt prokurora birojā. Katru reizi, kad viņiem tiesas procesā bija jāuzstājas vienam pret otru, bi ja jūtams nedabisks sasprindzinājums. Deivids nojauta, ka viņu juridiskā cīņa tiesas zālē Monikai bija tikai iegansts, lai turpinātu to personisko cīņu pret bijušo vīru, ko viņš tai nebija ļāvis izcīnīt līdz galam. Tā bija viņu laulības dzīves galvenā problēma. Ja Deivids nebūtu izturējies tik vienaldzīgi, būtu nostājies Monikai pretim kā līdzvērtīgs pretinieks, viņu laulība nekad nebūtu izjukusi. Bet viņš bija Moniku ignorējis un tagad jutās vainīgs, ka viņa joprojām jūt nepieciešamību viņam kaut ko pierādīt.

Kamēr Monika mācījās juridiskajā skolā, viņi tikās diezgan reti. Viņi atkal kļuva draugi, kad Monika sāka strādāt apgabala prokurora birojā. Izrādījās, ka draudzība viņiem padodas labāk nekā laulība. Reizēm Deivids prātoja, vai attiecībā pret Moniku nav pieļāvis kļūdu, bet viņam arī bija skaidrs, ka nu jau ir par vēlu to labot. Visu sagandēja tas, ka viņi bija satikušies neīstajā dzīves brīdī.

Deivids iedzēra malku no glāzes, ko turēja rokā. Džinam bija pārāk saldena piegarša. Viņš aiznesa dzeramo uz terases stūri, kas grima tumsā, jo mājas apgaismojums to nesasniedza, un apsēdās dārza atpūtas krēslā. Deivids aizvēra acis un atlieca galvu, piespiezdams skaustu krēsla metāla atzveltnei.

Monika bija pievilcīga sieviete, un nu viņa bija kļuvusi citādāka, stiprāka nekā tolaik, kad viņi iepazinās. Arī Dei- vids bija mainījies. Viņš reiz tika apsvēris iespēju atjaunot viņu attiecības, bet bija no šis domas atteicies. Diez, ko Monika sacītu, ja viņš tomēr būtu mēģinājis?

Durvis, kas veda uz terasi, atvērās, un Deivida domās ielauzās viesību troksnis. Viņš atvēra acis. Kāda sieviete stāvēja ar muguru pret Deividu un raudzījās pāri upei, tāpat kā pirmīt to bija darījis viņš. Viņa bija gara un slaida, un viņas garajiem, zīdainajiem matiem piemita blāvi zeltains mirdzums.

Viņa pagriezās un graciozā dejotājas gaitā nāca pāri terasei. Deividu sieviete pamanīja tikai tad, kad bija jau gandrīz pienākusi pie viņa krēsla. Tumsa bija noslēpusi Deividu viņas skatienam. Sieviete satrūkusies apstājās. Šajā sastinguma brīdī Deivids vēroja viņu kā statuju. Zilās acis no pārsteiguma ieplestas. Augsta, gluda piere un izcilni vaigu kauli. Tā bija tā pati sieviete, ko viņš redzēja nostājamies citiem aiz muguras, kad pie kamīna tika pārrunāta Ešmora lieta.

Nekustīguma mirklis pagāja, un sievietes plauksta līgani tuvojās viņas mutei. Viņa izbīlī iesaucās. Deivids piecēlās, nolikdams glāzi uz terases.

-   Piedodiet, ka es jūs nobiedēju, - viņš teica.

-  Tā nav jūsu vaina, - sieviete atbildēja, nervozi pamādama ar roku. - Biju iegrimusi domās, un es…

Viņa atstāja teikumu nepabeigtu.

-   Labi, - sacīja Deivids, - jūs esat mani pārliecinājusi. Mēs abi bijām pie vainas. Kā būtu ar neizšķirtu rezultātu?

Sieviete izskatījās apmulsusi. Tad viņa iesmējās, priecādamās, ka neveiklības bridis ir pārvarēts.

-   Mani sauc Deivids Nešs.

-  Es zinu, - mirkli vilcinājusies, sieviete atbildēja.

-  Jūs zināt?

-   Es… es klausījos, kad jūs ar to sievieti runājāt par slepkavas aizstāvēšanu.

-  Jūs domājat - par Ešmora lietu?

-  Viņa jūs aizvainoja, vai ne ?

Nu bija Deivida kārta vilcināties ar atbildi.

-   Man nebija patīkami būt par Ešmora aizstāvi un nebūs patīkami piedalīties lietas otrreizējā izskatīšanā. Man nepatīk par to domāt, ja tas nav nepieciešams.

-  Piedodiet, - sieviete bikli sacīja.

Deivids acumirklī nožēloja, ka bija runājis tādā tonī.

-  Jums nav jāatvainojas. Es to nebiju domājis tik nopietni.

Kādu brīdi viņi stāvēja klusēdami. Sieviete jutās neveikli, un Deivids baidījās, ka viņa var aizspurgt kā izbiedēts putns.

-  Vai jūs esat Gregori ja paziņa? - viņš jautāja, lai uzturētu sarunu.

-  Gregor i ja?

-  Gregorija Benksa. Šī ir viņa māja. Es domāju, ka jūs piederat pie kompānijas, kas runāja ar mani par Ešmora lietu. Vairākums no viņiem ir Gregorija draugi.

-   Nē. Patiesību sakot, es te nevienu nepazīstu. Es pat nezinu, kāpēc atnācu.

Viņa raudzījās lejup, un Deivids nojauta, ka sieviete iekšēji cīnās pati ar sevi un ir viegli ievainojama kā lamatās iedzīts zvērs.

-   Jūs vēl neesat pateikusi man savu vārdu, - Deivids teica.

Sieviete izbijusies pacēla acis. Viņš uz brīdi tajās ielūkojās un redzēja bailes un nedrošību.

-   Baidos, ka man tagad jāiet, - viņa nemierīgi atteica, izvairīdamās no atbildes.

-   Bet tas nav godīgi, - sacīja Deivids, pūlēdamies runāt nepiespiestā tonī. - Mans vārds jums ir zināms. Jūs nedrīkstat aizbēgt, nepateikuši man savējo.

Viņa klusēja, un viņu acis atkal sastapās. Viņš zināja, ka sieviete šaubās, atbildēt viņam vai ne, un ka no viņas atbildes būs atkarīga šī vakara turpmākā norise.

-   Valērija, - viņa beidzot teica. - Valērija Dodža.

Un Deivids no viņas balss stingrā toņa noprata, ka Valērija ir izšķīrusies viņam par labu, vismaz tobrīd.

Deividam attiecībās ar sievietēm bija liela pieredze, un Valērijai piemita kaut kas tāds, kas viņu ieintriģēja. Veselais saprāts mudināja nepārsteigties, bet viņš manīja, ka sievietes noskaņojums ir mainījies. Pateikusi viņam savu vārdu, Valērija bija sevi nodevusi, un intuīcija Deividam sacīja, ka ir jāizmanto izdevība.

-   Jums šeit laikam diez ko nepatīk? - viņš laipni jautāja.

-  Nē, - viņa atbildēja.

-    Man arī ne. Tai sievietei laikam gan izdevās mani aizvainot sāpīgāk, nekā gribētos atzīt. Klausieties, man ir priekšlikums. Zinu pilsētā kādu jauku vietu, kur mēs varētu iekost vēlīnas vakariņas.

-   Nē, - viņa atbildēja, acumirklī pārvilkdama svītru Deivida cerībām. - Es labāk gribētu, lai jūs aizvestu mani pie sevis uz mājām.

Deivida māja bija uzbūvēta piekalnē un balstījās uz tādas kā no resniem baļķiem darinātas konsoles. Dienā varēja stāvēt uz kādas no daudzajām ciedrkoka platformām un pāri Portlendai raudzīties uz Kaskādes kalnu grēdas sniegotajām galotnēm. Vakaros, stāvot tajā pašā vietā, varēja saskatīt tikai pilsētas ugunis, kas pletās kalna pakājē kā Ziemassvētku eglītes lampiņu virtene.

Māja bija moderna, būvēta no tumšiem baļķiem, kas lieliski saderēja ar Vesthilas koku un krūmu zaļumu. Mājai bija trīs stāvi, bet no ceļa bija pamanāms tikai viens no tiem, pārējie divi saplūda ar kalna nogāzi. Māja bija būvēta pēc Deivida pasūtījuma, un austrumu siena bija darināta gandrīz vai tikai no stikla.

Deivids palīdzēja Valērijai izkāpt no sporta automobiļa un uzveda viņu pa kāpnēm līdz parādes durvīm. Tās vērās uz kāpņu laukumu, kas bija pacelts virs plašās, mēbelēm nepārblīvētās dzīvojamās istabas. Centrālā vieta šajā telpā bija ierādīta milzīgam kamīnam - patiesi skulpturālam veidojumam, kas atgādināja vaļā atvāztu bruņinieka ķiveri. Kamīns bija balts, bet paklājs tā priekšā - nespodri sarkans. Krēslu un dīvānu dzīvojamā istabā nebija, bet uz nišā iebūvētā sēdēšanai paredzētā paaugstinājuma bija sakrauti spilveni visdažādākajās krāsās. Sienu klāja raupjš apmetums. Izņemot zemu, apaļu gaiša koka galdu un vairākus lielus spilvenus, citu mēbeļu telpā nebija.

Kreisajā pusē pa vītņkāpnēm varēja nokļūt augšstāva guļamistabā un lejā, virtuvē. Trešā stāva augstumā bija uzbūvēts balkons, kas stiepās pussienas garumā un no kura pavērās skats uz dzīvojamo istabu.

-   Lieliski, - Valērija sacīja, novilkdama kurpes un kailām kājām pāriedama pāri paklājam, lai aplūkotu kādu abstraktu gleznu, kas karājās pa kreisi no kamīna.

-   Priecājos, ka mans miteklis jums patīk. Vai vēlaties to apskatīt no augšas līdz apakšai?

Viņa pamāja ar galvu, un Deivids noveda Valēriju slāvu zemāk, kur atradās virtuve un ēdamistaba. Tad viņi atgriezās otrajā stāvā un iegāja darbistabā mājas dienvidpusē, kur no logiem pavērās skats uz kalna nogāzi. Darbistaba bija neliela, pieblīvēta ar juridiskajiem žurnāliem, krimināllietu materiāliem, grāmatām, papīra loksnēm, pildspalvām un papīra spraudēm. Vienā sienā bijā iebūvēts grāmatplaukts, pretējā kaktā stāvēja dokumentu skapītis. Sienas rotāja avīžu izgriezumi - tie bija raksti par Deivida slavenākajiem procesiem. Valērija pārlaida acis dažiem no tiem.

-   Vai jūs guvāt uzvaras visos šajos procesos?

-  Šajos un vēl dažos citos, - viņš atbildēja, iepriecināts, ka Valērija šos preses cildinājumus ir pamanījusi.

-   Vai jūs esat slavens?

Deivids iesmējās.

-   Tikai tādās aprindās, kurās jūs nemēdzat apgrozīties.

-  Ak tā - piemēram, kādās?

-   Starp slepkavām, narkotiku tirgotājiem, suteneriem un izvarotājiem.

-    Kā jūs zināt, ka es neesmu izvarotāja? - viņa jautāja-

Valērija bija centusies to pavaicāt mierīgā un ikdienišķā tonī, bet balss trīsas nodeva viņas nervozitāti. Viņa pati tās saklausīja un apmulsusi novērsās, kad Deivids viņu uzlūkoja.

-   Es jums vēl neesmu parādījis augšstāvu, - viņš rāmi teica.

Viņš veda Valēriju pa vītņkāpnēm augšā uz guļamistabu. Gaisma bija izslēgta, bet logu aizkari palikuši neaiz- vilkti. Viņi redzēja mēnesi peldam virs tumšajām priežu galotnēm.

Valērija šķērsoja guļamistabu un, piespiedusi pieri pie lielā loga vēsās rūts, vēroja pilsētas ugunis. Deivids nostājās viņai līdzās un saudzīgi pieskārās viņas pleca gludajai ādai. Valērija pagriezās ar seju pret Deividu, un viņš sievieti apskāva. Viņa lūpu uzspiediens Valērijas mutei bija» ļoti maigs. Valērija uz mirkli saminstinājās, un Deivids juta, kā viņas augums saspringst. Tad viņa apvija rokas viņam ap kaklu, pievilka Deividu sev cieši klāt un kaislīgi atbildēja uz viņa skūpstu.

Deivids paspēra soli atpakaļ, negaidīti dedzīgās reakcijas pārsteigts. Valērija ieskatījās viņam acīs un atpogāja vasaras kleitas lencītes. Tērps gausi noslīdēja uz grīdas. Viņa stāvēja, mēnessgaismas apspīdēta, bet viņas seju slēpa tumsa.

Deivids izģērbās, nenolaizdams skatienu no Valērijas. Viņas augums bija brīnišķīgs. Sportisks, ar nelielām nevainojami veidotām krūtīm. Viņš vēroja, kā Valērijas elpa ritmiski šūpo maigos apaļumus, kā zem gludās, saulē ie- degušās ādas cilājas viņas krūšuķurvis.

Viņu augumi saskārās, un Valērija izkusa Deivida. Viņi glāstīja viens otru, un Deivids aizmirsa, kas viņš ir un kur atrodas. Viņa mīlējās ar dabisku aizrautību, nežēlīga kaislība lika viņas augumam locīties Deivida skavās, līdz beidzot Valērijas mugura piepeši izliecās un viņa cieši aizvēra acis. Deivids juta, kā viņas pirksti ieurbjas viņam mugurā, un dzirdēja vispirms elsas, tad vaidu.

Kādu brīdi viņi gulēja, saķērušies kopā, tad Deivids lēnām pārvēlās uz muguras. Valērija piespieda galvu viņam pie krūtīm un nopūtās. Deivida pirksti šķirstīja viņas garos, blondos matus. Tad viņš ar pirkstu galiem pieskārās Valērijas vaigam. Tas bija mikls no asarām.

- Neraudi, - viņš čukstēja.

-   Man pēc mīlēšanās vienmēr uzmācas skumjas. Ja mīlēšanās bijusi patiesa. Es tad jūtos tā… nezinu… it kā būtu kaut ko zaudējusi.

Deivids pieslējās sēdus un maigi noguldīja viņu uz muguras. Mēness spīdēja uz viņas matiem, uz gaišzilās spil- vendrānas tie izskatījās kā zelta straumītes.

-  Tu esi loti skaista, - viņš teica.

Viņa novērsās.

-   Vai es pateicu kaut ko aplamu? - Deivids vaicāja. . - Nē… es… tikai…

Viņš uzspieda pirkstu Valērijas lūpām, tad noskūpstīja tās. Atkal uzmutuļoja iekāre. Viņa pievilka Deividu sev klāt.

-   Man jāiet, - viņa sacīja. - Ir jau ļot i vēls.

Viņš paskatījās uz modinātāju, kas stāvēja uz naktsgaldiņa. Bija pāri pusnaktij.

-   Kāpēc tu nevarētu pārnakšņot pie manis? Apsolu, ka no rīta pagatavošu tev varenas brokastis.

Valērija pēkšņi izskatījās noraizējusies.

-   Es nedrīkstu palikt, Deivid. Tas… es gluži vienkārši nevaru.

-   Kāpēc? - Deivids jautāja, nobažījies par viņas negaidīto garastāvokļa maiņu.

-   Ludzu, Deivid. Tam ar tevi nav nekāda sakara. Es nedrīkstu palikt. Tas arī viss. Vai vari aizvest mani atpakaļ uz Benksa kunga māju? Es tur atstāju savu automobili.

Deivids palocīja galvu. Viņa piecēlās un gāja uz van- nasistabu, pa ceļam paņemdama savas drēbes. Deivids no gultas viņu vēroja. Valērija noklikšķināja elektrības slēdzi, un spoguļos, kas stiepās no grīdas līdz griestiem, parādījās daudzkārtīgs, gaismas oreola apņemts sievietes atspulgs. Katrs viņas auguma fragments bija kā daiļa skulptūra. Garās, kalsnās rokas, skaisti veidotās kājas, gludais, muskuļotais vēders. Viņam atkal gribējās Valērijai pieskarties.

Viņa nozuda no Deivida redzesloka, un viņš dzirdēja, kā atvčras dušas nodalījuma durvis. Deivids atgūlās uz muguras un skatījās griestos. Viņu seksuālā tuvība bija izdevusies. Iegājis viņā, Deivids bija juties tā, it kā atdotu kaut ko no sevis, nevis tikai ņemtu.Tā viņš sen nebi ja juties,

Iešalcās duša, un Deivids pagrieza galvu pret vannasis- tabas durvīm. Viņš negribēja, ka Valērija aiziet, un nesaprata, kāpēc viņai tas jādara. Visticamāk, ka viņa bija precējusies. Tas izskaidrotu viņas nervozitāti viesībās. Vai viņam tas kaut ko mainītu, ja viņš būtu zinājis, ka Valērija ir precējusies? Nebūtu vis, viņš nosprieda.

Ūdens šalkšana mitējās, un Deivids sāka ģērbties. Diez, kā tas būtu, ja viņš iemīlētos? Tas, kas pastāvēja starp viņu un Moniku, nebija mīlestība, bet ari neviena cita sieviete viņā tik stipras jūtas nebija izraisījusi. Deivids domāja par Gregoriju Benksu un viņa laulību, kam bija tik ilgs mūžs. Kas tas bija par noslēpumu?

Vai tiešām to visu noteica ķīmiskas reakcijas? Vai viņam pietrūka kaut kā tāda, ar ko bija apveltīti citi vīrieši?

Valērija beidza sukāt matus un izslēdza vannasistabā gaismu. Deivids uzvilka bikses. Pogādams ciet sporta kreklu, viņš raudzījās uz Valēriju. Viņa staigāja pa istabu, ik pa brīdim pameta skatienu ārā pa logu, ar pirkstu galiem pieskārās priekšmetiem, bet izvairījās skatīties uz Deividu. Viņš gribēja satikt Valēriju vēlreiz. Viņai piemita kaut kas neparasts. Deivids gribēja zināt, vai izjūtas, ko Valērija viņā izraisījusi, pieder pie vakara burvības vai tur slēpjas kaut kas vairāk.

Lejup no kalna viņi brauca klusēdami. Ainava bija ļoti skaista, un neviens no abiem nevēlējās izjaukt tās radīto noskaņu. Vairākums Gregorija viesu jau bija aizgājuši, bet no lielās mājas vēl aizvien plūda viesību troksnis. Valērijas automobilis stāvēja gara, līkumota piebraucamā ceļa sākumā. Deivids apstājās tam aizmugurē. Viņš izslēdza motoru, un viņi sēdēja tumsā.

-   Es gribētu tevi vēl kādreiz satikt, - Deivids teica.

Viņa piepeši izskatījās sanervozējusies, it kā nožēlotu

to, kas tovakar bija noticis.

-   Vai tu ar kaut ko esi neapmierināta? - viņš vaicāja.

-   Deivid, - Valērija gausi sacīja, - nevēlos, lai tu mani pārproti. Es… man bija tik labi… kopā ar tevi. Bet patlaban es jūtos mazliet apmulsusi.

Viņa aprāvās. Deivids gribēja viņu apskaut. Piespiest sev klāt. Lai viņa sevi nodotu. Bet viņš zināja, ka tā būtu kļūda.

- Labi, - Deivids noteica. - Es ari priecājos, ka mēs šo vakaru pavadījām kopā. Ja tavas izjūtas ir tādas pašas kā manas, tu zini, kā vari mani atrast.

Valērija bija nodūrusi skatienu klēpī, tad viņa strauji pagriezās, noskūpstīja Deividu, atvēra durvis un devās pie sava automobiļa. Deivids noskatījās, kā viņa aizbrauc. Viņš jutās noguris un nedaudz nomākts, bet nebrauca tūlīt pat atpakaļ uz mājām.

5

Caur Deivida guļamistabas stikloto sienu ieplūda saules gaisma, un viņš izstaipījās. Siltā rīta saulīte darīja viņu slinku un mudināja uz vaļošanos. Deivids atvēra acis. Dziedāja kāds putns, un viņš redzēja priežu zaļos siluetus slejamies pret skaidrajām, zilajām debesīm. Viņam vajadzētu justies pacilātam. Bet Deividu bija pārņēmusi zaudējuma sajūta. Tā nebija pārāk traģiska, tomēr pietiekami spēcīga, lai sabojātu garastāvokli.

Vannasistabā viņš noskaloja seju ar aukstu ūdeni, iztīrīja zobus un noskuvās. Deivids atgriezās guļamistabā un, nostājies pie lielā spoguļa, nodevās rīta vingrošanai. Viņam patika vērot muskuļu rotaļu, kā tie izstiepās un sarāvās. Kad uz pieres izspiedās sviedri, viņš izdarīja dažus atslābinošus vingrinājumus, lai atbrīvotu kāju muskuļus no sasprindzinājuma. Tad Deivids uzvilka īsbikses un tenisa krekliņu un sasēja sporta kurpju auklas.

Deivida māja atradās pie trīsarpus jūdzes garā ceļa, kas, apliecis loku ap kalna pakāji, atgriezās pie viņa namdurvīm. Ikrīta skrējienā viņam bija jāskrien garām meža pudurim un citām modernām savrupmājām. Uz ceļa jau bija daži skrējēji, un Deivids, garām skriedams, pamāja viņiem ar galvu. Pēdējos piecos gados skriešana bija kļuvusi par neatņemamu viņa ikdienas sastāvdaļu. Viņa ķermenis cieta no visiem juristiem raksturīgā sēdošā dzīvesveida. Pēc trīsdesmit gadu vecuma viņš sāka satraukties, ka ieslīgst mīkstmiesībā. Tā nu Deivids sāka cilāt svaru bumbas un skriet, cenzdamies atgūt zaudēto muskuļu tonusu.

Pulkstenis bija deviņi. Viņš bija gulējis ilgāk nekā parasti, bet tas neko nekaitēja. Tiesā Deividam todien ierasties nevajadzēja, un, izņemot Sīlsa lietu, citu steidzamu darbu arī nebi ja.

Pusceļu noskrējis, Deivids pamanīja, ka viņam pa priekšu skrien kāda glīta meitene. Viņa lika Deividam iedomāties par Valēriju Dodžu. Valērija bija atstājusi uz viņu savādu iespaidu. Varbūt viņas noslēpumainība vakara nobeigumā bija tā, kas modināja Deividā iekāri. Viņu tuvība bi ja dīvains kaislības un atturības sajaukums. Kad viņi bija gultā, Valērija tik cieši apskāva Deividu, bet tad, tieši tajā brīdī, kad viņam šķita - šī sieviete atdodas līdz galam, viņš pēkšņi bija sajutis Valērijā sasprindzinājumu, kas liecināja par garīgo atrautību no fiziskajām izjūtām. Tas bija mulsinoši un vienlaikus valdzinoši, jo vedināja uz domām, ka aiz ārējās čaulas - slaidā auguma, ko viņš bija apskāvis - slēpjas kāds noslēpums.

Deivids ar izrāvienu noskrēja pēdējo ceturtdaļjūdzi līdz mājai. Viņš nomazgājās zem dušas un pārģērbās darbam. Deivids bija nolēmis, ka negaidīs, kamēr Valērija Dodža viņam piezvanīs. Viņš pats viņu sameklēs.

-   Bauera vēlēšanu kampaņas centrs.

-   Džo Beringtonu, lūdzu.

-   Klausos.

-   Džo, te Deivs Nešs.

-   Vakardienas viesības bija ļoti izdevušās, Deiv. Izsaki Gregam lielu pateicību.

-   Priecājos, ka tas nācis par labu jūsu kampaņai.

-   Senators patiesi bija ļoti apmierināts.

-   Tad jau labi. Klau, Džo, zvanu tev tāpēc, ka man nepieciešama kāda informācija. Tu palīdzēji Gregam sastādīt viesu sarakstu, vai ne?

-  Jā gan. Ar ko varu tev palīdzēt?

-   Viesībās iepazinos ar kādu sievieti. Viņas vārds ir Valērija Dodža. Gara auguma, apmēram divdesmit piecus gadus veca, blondi mati. Apsolīju viņai atbildēt uz kādu juridisku jautājumu un esmu pazaudējis telefona numuru. Piezvanīju izziņu birojam, bet tur viņas telefons nav reģistrēts.

-   Nav problēmu. Pagaidi mirkli, es sadabūšu viesu sarakstu.

-   Deiv, - Džo Beringtons sacīja kādu minūti vēlāk, - tā vien rādās, ka nevarēšu vis tev palīdzēt. Sarakstā nav nevienas personas ar uzvārdu Dodža. Vai viņa bija ar kādu kopā?

-   Nē. Viņa bija viena pati.

-Tas ir jocīgi. Esmu pārliecināts, ka visi, ko bijām ielūguši, minēti sarakstā. Protams, Gregs varēja kādu ielūgt pats uz savu roku. Vai arī senators. Vai vēlies, lai es to pārbaudu?

-   Tu to varētu?

-   Nav problēmu. Tomēr tas var prasīt pāris dienu. Mēs te esam apkrauti ar darbiem.

-   Būs jau labi. Nav nekādas steigas. Varbūt, nesagaidījusi manu zvanu, viņa pati tuvākajās dienās piezvanīs.

-   Neaizmirsti izteikt Gregam mūsu pateicību. Senators pats viņam piezvanīs, bet tas varbūt nebūs tik drīz.

-   Es pateikšu Gregam. Paldies.

Deivids nolika klausuli un atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņas vārda nebija nedz telefona grāmatā, nedz viesu sarakstā. Iespējams, ka Valērija Dodža nemaz nebija viņas īstais vārds. Ja viņa bija precējusies, varbūt nosauca izdomātu vārdu. Viņam bija šī sieviete jāsatiek vēlreiz. Jo lielākā noslēpumainībā viņa tinās, jo dedzīgāka kļuva Deivida iekāre. Viņš aizvēra acis un sāka apcerēt variantus, kā varētu tikt viņai uz pēdām. Ap lenča laiku viņš vēl neko prātīgu nebija izdomājis.

Ortics dzirdēja, kā palātā ienāk Rons Krosbijs. Viņš pagrieza galvu uz durvju pusi. Pat tik niecīga kustība prasīja no viņa milzīgu piepūli. Zilumi zem abām acīm un apsaitētais deguns darīja viņu līdzīgu bokserim, kas cietis zaudējumu ringā. Galva pulsējoši smeldza, un salauztais deguns sāpēja vēl vairāk.

-   Esi gatavs atgriezties darbā, Bērt? - Krosbijs jautāja.

Ortics saprata, ka Krosbijs cenšas viņu uzmundrināt, bet nespēja izmocīt smaidu.

-   Vai viņa… ? - Ortics gurdā balsī vaicāja.

-  Mirusi.

Ortics nebija pārsteigts. Neviens viņam to vēl nebija teicis, bet viņš zināja.

-   Vai tu vari par to runāt, Bert? - Krosbijs jautāja.

Viņš pievilka tuvāk pelēku metāla krēslu un apsēdās

blakus gultai. Tā nebija pirmā reize, kad Krosbijs ieradās slimnīcā, lai nopratinātu kādu slepkavības liecinieku. Viņš bija nostrādājis policijā piecpadsmit gadus, astoņus no tiem - kā slepkavības lietu izmeklēšanas inspektors. Tomēr bija zināma starpība, ja liecinieks bija tavs kolēģis un draugs.

-   Es mēģināšu, - atbildēja Ortics, - tikai man ir grūti atcerēties visu, kā bija.

-Zinu. Tev ir smadzeņu satricinājums. Ārsts teica, ka tāpēc tev kādu bridi var būt atmiņas traucējumi.

Ortics izskatījās nobijies, un Krosbijs pacēla roku.

-Tikai kādu brīdi, Bert. Viņš sacīja, ka ar laiku tas pāries un tu visu atcerēsies. Varbūt man pat nevajadzēja tik ātri nākt šurp, bet gribēju tevi apraudzīt un nospriedu, ka nebūtu par ļaunu tevi mazliet uzmundrināt.

-   Paldies, ka atnāci, Ron, - teica Ortics.

Viņš aizvēra acis un atlaidās spilvenos. Krosbijs apsēdās ērtāk. Priekš policista viņš bija augumā nedaudz par mazu - tikai piecas pēdas un astoņas collas, bet viņam bija ražena ķermeņa augšdaļa un plati pleci, kas pārsniedza krēsla atzveltnes platumu. Uz policiju Krosbijs bija atnācis pēc ieilguša dienesta armijā, būdams jau gandrīz trīsdesmit gadus vecs. Pagājušā gada februāri viņš bija nosvinējis savu četrdesmit otro dzimšanas dienu, un viņa plānajos, tumšajos matos sāka parādīties sirmo pavedienu pārsvars.

-   Par slepkavību es neko nevaru atcerēties. Neskaidri atminos to moteli, bet tas arī viss. Tomēr automobili es atceros, - Ortics sacī ja, kļūdams mazliet līksmāks. - Tas bija mersedess. Šķiet, ka smilšu krāsā.

Runāšana bija prasījusi pārāk lielu piepūli, un viņš nokāra galvu kā spēkus zaudējis skrējējs.

-Vai ievēroji licences numuru vai… ?

-   Nē. Viss ir tāds kā izplūdis.

Krosbijs piecēlās.

-   Es nu tagad iešu un ļaušu tev atpūsties. Negribu tevi steidzināt.

-   Ir jau labi, Ron. Es… - Ortics aprāvās.

Kaut kas darīja viņam raizes.

-   Ko Raiders domā? - viņš pēc brīža jautāja. - Tas ir, vai viņš uzskata, ka es…?

-   Viņš neko nedomā. Neviens neko nedomā, Bert. Mēs taču pat nezinām, kas notika.

Ortics pacēla roku pie sejas un noglauda īsos bārdas rugājus, kas klāja viņa vaigus. Viņš jutās iztukšots.

-   Un ja nu tā bija mana vaina, ko tad? Mani ielika vienā pārī ar Dārlenu, jo viņa bija iesācēja, un ja nu… ?

Viņš nepabeidza domu.

-   Tev nav jānododas pašnožēlai. Tu esi labs policists, un to visi zina. Labāk raizējies par to, kā tikt ātrāk uz kājām un atgūt atmiņu.

-  Jā. Labi. Es tikai…

-   Saprotu. Visu labu, ko?

-   Visu labu. Vēlreiz paldies, ka atnāci.

Durvis aizvērās, un Ortics tajās cieši noraudzījās. Zāles, ko viņam deva, uzdzina miegainību, bet neatbrīvoja no sāpēm. Tās tikai padarīja sāpes paciešamas. Viņš aizvēra acis un redzēja Dārlenu. Viņa bija bi jusi tik kaitinoša. īsta zaļknābe. Vai viņš bija pieļāvis kādu kļūdu tāpēc, ka dusmojās uz Dārlenu? Ortics vēlējās, kaut spētu atcerēties, kas bija noticis. Viņš gribēja palīdzēt notvert slepkavu, bet visvairāk Bērts alka uzzināt, vai jauniņās policistes nāvē ir vainojams viņš.

Jūlija pirmā puse bija patīkami vēsa. Saule pārāk stipri nekarsēja, pūta liegs vējiņš, puķes ziedēja kā neprātīgas un meitenes pastaigājās tērpos, kas viņu daiļumus pārāk daudz neapslēpa. Tad piepeši viss mainījās - spirdzinošās vēsmas nozuda, saules svelme kļuva neciešama, un pār Portlendu nolaidās bieza, nekustīga karsta gaisa masa, kas novītināja-puķes un padarīja meitenes gurdas un apātiskas. Deivids šo nomācošo karstumu uzskatīja par personiskā garastāvokļa meteoroloģisko izteicēju. Sastingušais gaiss nosūca enerģiju pilsētai, un Deivids juta, ka tādā pašā veidā aizplūst viņa garīgā un dvēseles enerģija - kā vasks, kas gausi rit uz leju pa sveces gludajiem sāniem.

Visi viņa mēģinājumi atrast Valēriju Dodžu bija cietuši neveiksmi, un viņa Deividam nebija piezvanījusi. Iespējams, ka Deivids iekāroja Valēriju tieši tāpēc, ka nevarēja viņu atrast, bet ilgas pēc viņas nedeva Deividam mieru, liekot skaudri izjust savas personiskās dzīves tukšumu.

Darbs vairs nesniedza glābiņu. Tas tikai padziļināja Deivida depresiju. Golta lietā gūtie panākumi bija atveduši pie viņa daudzus jaunus klientus - tie visi bi ja vainīgi, un visi cerēja, ka viņš paveiks brīnumus un nomazgās viņus baltus. Darbs viņu labā laupīja Deividam sirdsmieru.

Viņā aizvien stingrāk nostiprinājās pārliecība, ka viņš dara kaut ko tādu, ko nevajadzētu darīt.

Oriģinalitāti, kas bija raksturīga Deivida juridiskās karjeras sākumposmam, nomainīja spoža rutīna - tā ļāva viņam pāriet no vienas lietas pie otras, par šo lietu būtību nemaz nedomājot. Deivids bija guvis panākumus, pateicoties savam prātam un darbaspējām. Var būt, ka citi to neievēroja, bet viņš vairs nestrādāja ar pilnu atdevi. Pagaidām darba rezultātu tas vēl nebija ietekmējis. Bet kādudien tas nenovēršami notiks. Un tajā dienā vismaz pašam Deividam būs skaidrs, ka viņš ne ar ko neatšķiras no zemākās kategorijas kaktu advokātiem un neprašām, kas zvejoja klientus krimināltiesiskās sfēras padibenēs.

Tonija Sīlsa tiesas procesam vajadzēja sākties jūlija beigās, un Deivids veica pēdējos sagatavošanās darbus, kad sekretāre pavēstīja, ka pie viņa ieradies Tomass Golts. Pēc prāvas beigām viņš ar rakstnieku bija ticies tikai vienu reizi - viņi pavadīja kopā pusi dienas, un Deivids atbildēja uz Golta jautājumiem, lai viņš varētu radīt ticamu fonu savā grāmatā aprakstītajiem notikumiem. Deividam par Golta lietu diez ko nebija gribējies runāt, bet sadarbība pie grāmatas tapšanas bija savulaik paredzēta viņu līgumā, par to viņam pienācās daļa no peļņas, ko šī grāmata ienesīs, un Deivids nevarēja atteikties. Tikšanās bija notikusi nākamajā dienā pēc tiesas, un nedēļu vēlāk Golts bija devies atvaļinājumā uz Kārību salām, bet pēc tam noslēdzies no ārpasaules, lai pabeigtu grāmatu.

Kad atvērās kabineta durvis, Deividam aizrāvās elpa. Golts smējās. Viņam patika šokēt cilvēkus, un viņa āriene jebkuram liktu pārsteigumā sarauties. No kakla uz leju Golts izskatījās tāpat kā parasti. Pārmaiņas bija piedzīvojusi viņa galva. Viņa garie, brūnie mati bija apgriezti uz nullīti, atsedzot spīdīgo galvaskausu, bet augšlūpu rotāja ūsas Fu Manču [1] stilā.

-   Jēziņ! - Deivids, Goltam par prieku, iesaucās. - Vai esat kļuvis par profesionālu cīkstoni?

-  Esmu mainījis savu paštēlu, - Golts smaidīdams at-. bildēja.

-  Apsēdieties, - Deivids teica, galvu purinādams. - Kas jūs atdzinis uz pilsētu?

-  Grāmata. Redaktors grib, lai uzlaboju noslēguma nodaļas. Viņš ierosināja papildināt tās ar detaļām par jūsu gatavošanos tiesas procesam.

-   Ko tieši jūs gribētu no manis dzirdēt?

-   Nezinu. Tā bi ja viņa ideja. Ko jūs ēdāt šī svarīgā notikuma rītā. Kas šuj jūsu uzvalkus. Izdomājiet pats kaut ko. Galu galā, es esmu tas, kurš raksta grāmatu, bet daļa peļņas tiks arī jums. Izrādiet taču interesi par darba rezultātu:

-Tom, man nav ne mazāka priekšstata, kas varētu interesēt jūsu lasītājus. Dodiet man vismaz kādu mājienu.

-   Vai vidusskolā un koledžā jūs nodarbojāties ar sportu?

Deivids paraustīja plecus.

-   Koledžā mazliet nodarbojos ar distanču skriešanu un brīvo cīņu.

-   Ļoti labi. Vai jūs nevarētu salīdzināt savas izjūtas tiesas procesā ar to, ko jutāt pirms sacensībām?

Deivids dažas minūtes pārdomāja šo jautājumu.

-   Nedomāju, ka tas būtu viens un tas pats, - viņš atbildēja. - Uzvara vai zaudējums sportā atkarīgi no tā, cik veiksmīgi jūs startējat sacensībās, bet liesas procesā ar to vien nepietiek. Vismaz vairākumā gadījumu.

-   Kā jūs to domājat?

-   Tajā brīdī, kad lieta nonāk pie jums, tās apstākļus mainīt vairs nav iespējams. Varbūl visi fakti netiek atklāti, tomēr tos nevar padarīt par nebijušiem. Tā ka advokāts patiesībā gūst uzvaru jau pirms tiesas procesa - noskaidrodams, izmeklēdams lietas apstākļus. Faktus mainīt nav viņa spēkos, bet, zinot, kādi tie ir, viņš var ar tiem manipulēt. Panākt, lai zvērinātie paskatās uz šiem faktiem no citas puses. Un parasti to iespējams darīt no daudzām un dažādām pusēm.

Pirms dažiem gadiem es aizstāvēju kādu cilvēku, kas bija mēģinājis aplaupīt sīkumpreču tirgotavu. Viņš iegāja veikalā ar šauteni rokā un sacīja, lai pārvaldnieks atdod viņam naudu vai arī viņš to nošaus. Pārvaldnieks izrādījās kareivīgs zellis, viņš izrāva pistoli un iešāva manam klientam kaklā. Kad ieradās policija, mans aizstāvamais gulēja asins peļķē ar šauteni rokā, un pieci aculiecinieki apzvērēja, ka viņš mēģinājis aplaupīt veikalu. Apgabala prokurors apsūdzēja manu klientu bruņotā laupīšanā. Tie bija fakti, kas nonāca manā rīcībā, uzsākot darbu pie šīs lietas. Gribat minēt, kāds bija spriedums?

Golts pasmaidīja.

-   Tam vajadzēja skanēt - "nav vainīgs", bet kā jūs to panācāt?

-   Pastāvēja vēl citi fakti, kas sākumā man nebija zināmi. Kad aizstāvamo aizveda uz slimnīcu, lai operētu, viņam izdarīja asins analīzi. Tas pirms operācijām tiek darīts vienmēr, lai uzzinātu, cik daudz alkohola satur operējamās personas asinis. Mans klients bija pamatīgi piedzēries. Viņš bija patērējis lik daudz alkohola, ka divi ievērojami psihiatri bija ar mieru liecināt, ka cilvēks tādā stāvoklī nav spējīgs īstenot savus noziedzīgos nodomus. Lai uzturētu apsūdzību par bruņotu laupīšanu, prokuroram jāpierāda, ka apsūdzētais rīkojies ar nodomu.

Nākamais solis bija noskaidrot, kāpēc mans klients tā piedzērās. Atklājās, ka viņam nomirusi sieva un viņš nekādi nav varējis atjēgties no šī pārdzīvojuma. Kad es ar viņu iepazinos, viņš jau bija alkoholiķis.

Visbeidzot, vajadzēja noskaidrot, kāpēc viņš tajā sī- kumpreču tirgotavā vispār bija iegājis. Mans izmeklētājs noskaidroja, ka mūsu puisis todien jau no paša rīta bijis galīgi piedzēries. Divi viņa drauģeļi iecerējuši aplaupiša- nu un iesūtījuši viņu iekšā. Viņš bijis tādā reibuma pakāpē, ka nav apjēdzis, ko dara. Patiesību sakot, viņš līdz šai dienai nav varējis atcerēties, kas īsti toreiz notika.

Kad es šos faktus izklāstīju zvērinātajiem, viņi manu klientu attaisnoja. Un no svara bija nevis tas, ko darīju tiesā, bet gan izmeklēšana, kas tika veikta līdz tiesas procesam. Faktu noskaidrošana un to pasniegšana zvērinātajiem savam klientam labvēlīgā gaismā - lūk, panākumu ķīla.

-   Un to pašu jūs izdarījāt, kad pavalsts vērsās ar apsūdzību pret Tomasu Airu Goltu? Manipulējāt ar faktiem? - ar nerātnu smaidu uz lūpām vaicāja Golts.

Deivids paskatījās uz Goltu. Viņš nesmaidīja. Šis jautājums viņam bija nācis negaidīti.

-  Jā, - Deivids atbildēja.

-   Vai zināt, Deivid, - sacīja Golts, - es jau sen gribēju jums kaut ko pavaicāt. Tajā laikā, kad jūs mani aizstāvējāt un darījāt to lieliski, ko jūs par mani domājāt? Vainīgs vai nevainīgs? Pasakiet man.

-   Vainīgs, - Deivids atbildēja, ne mirkli nevilcinādamies.

Golts atmeta galvu un sāka skaļi smieties.

-   Vareni. Un jūs tomēr strādājāt sviedriem vaigā. Deivid, vecais draugs, jūs esat izcils profesionālis. Klau, vai gribat, lai es jums kaut ko atklāju? - Golts sazvērnieciskā tonī jautāja.

-   Ko tad?

-   Vai joprojām ir spēkā nosacījums, ka advokātam jāglabā sava klienta noslēpumi?

Deivids apstiprinoši pamāja ar galvu. Viņš bija ļoti saspringts.

-  Tātad jebkas, ko es jums saku, ir noslēpums? To nedrīkst izpaust nedz policijai, nedz kādam citam?

Deivids atkal palocīja galvu. Golts atzvila pret krēsla atzveltni un pasmaidīja.

-   Nu, es to izdarīju gan, veco zēn. Dauzīju viņu kā pelavu maisu. Ak, viņa to bija pelnījusi. Viņa bija īsta kuce - es to domāju šī vārda burtiskajā nozīmē. Lai būtu kā būdams, biju piesmēlies. Līdz ūkai. Bet gribošs. Gauži gribējās nogrūstiēs. Un vai zināt ko? Viņa mani atraidīja. Tā kuce nebija piedabūjama apgulties. To es nevarēju tā atstāt, vai ne, Deiv? Biju taču gatavs uz kaut ko pavisam eksotisku. Man nebija padomā nekāda remdena bakstīšanās. Nē, ser. Neesmu jau nekāds misionārs. Gribēju viņu kārtīgi izdrātēt. Bet viņa teica "nē", un tā nu es viņu samizoju. Tā bija lieliska sajūta.

Vēlēdamies atstāt lielāku iespaidu, Golts ieturēja pauzi. Deivids sēdēja nepakustēdamies.

-   Vai esat kādreiz iesitis sievietei? Nē? Tā ir brīnišķīga sajūta. Viņas ir mīkstas. Nespēj izturēt sāpes.

Golts uz mirkli aizvēra acis, un viņa sejā parādījās svētlaimīga izteiksme.

-   Džūlija bija ļoti mīksta, Deiv. Mīksta visās vietās, kam tādām jābūt. Un viņa dievināja sāpes. Viņai tās patika. Tā nu es viņai ļāvu izbaudīt sāpju kalngalu. Nāvi.

Golts apklusa un paskatījās uz Deividu.

-   Ko jūs par to domājat, Deiv?

Deivids nezināja, ko lai saka. Viņam bija nelabi. Golta seja runājot bija pārvērtusies par stingu, sadistisku masku, un glītie vaibsti izskatījās pēc groteska viepļa. Tad stingums no viņa sejas nozuda, un Golts sāka kratīties smieklos.

-  Jums vajadzētu redzēt savu seju. Mans Dievs! - viņš auroja starp smieklu šaltīm.

Deividu šī pēkšņā pārmaiņa bija apmulsinājusi.

-Tā nav taisnība. Es to visu izdomāju, - rakstnieks izdvesa. - Kas par satriecošu dialogu! Jums vajadzētu redzēt savu seju.

-   Es ne… - Deivids iesāka.

-   Tas ir joks, dēliņ. Sapratāt? Joks. Es nenogalināju Džūliju. Viņa bija kuce, tas tiesa, un viņas nāve nelika man sabrukt no bēdām. Bet, sūds ar' ārā, viņa.bija cilvēciska būtne, un tādu galu es nevienam nenovēlu.

Golts apklusa, un Deivids mēģināja kaut ko teikt. Viņš nezināja, vai vēlas iesist Goltam vai piedzerties.

-   Kuņas dēls tāds, - Deivids beidzot noteica.

-   Man patiesi izdevās jūs pārliecināt, vai ne?

-   Kungs Jēzu.

-  To jūs bijāt pelnījis - par to, ka turējāt mani tik nelāgās aizdomās.

Bet Deivids nezināja, ko lai domā. Viltus atzīšanās brīdī viņš Golta sejā bija saskatījis kaut ko tādu…

-   Vai jūs man neko neteiksiet, veco zēn? - Golts jautāja, plati smaidīdams.

-   Nezinu, ko lai saku, - Deivids atbildēja, un viņa balss daļēji nodeva dusmas, kas bija nomainījušas sākotnējo šoku un apmulsumu.

-   Ei, rimstieties nu, Deiv. Jūs taču neesat dusmīgs, ko?

-   Nolādēts, Tom, - teica Deivids, un viņa seja pietvīka, - ar tādām lietām nejoko.

-   Te nu jūs kļūdāties, puis, - atsaucās Golts. - Nāve ir joks - tas ir pirmais, ko iemācās karā. Pēdējā draiskulība. Tā tas ir, veco zēn.

Golts noliecās pār rakstāmgaldu. Viņš runāja ar Deividu, bet Deivids juta, ka sacītais vairāk domāts viņam pašam.

-   Nāve ir visur, to jūs nekad nedrīkstat aizmirst. Jo civilizētāka apkārtne, jo grūtāk to veco raganu pamanīt, bet tepat vien viņa ir, paslēpusies veļas mazgājamā mašīnā, lūr no mikroviļņu krāsns. Te, Portlendā, vina var labāk nomaskēties, bet viņas klātbūtne ir nenovēršama.

Pastāv divas iespējas, kā attiekties pret nāvi, veco zēn - mēs varam no viņas baidīties vai arī varam par viņu smieties. Bet es pateikšu jums patiesību - ir pilnīgi vienalga, kā mēs attiecamies pret nāvi, jo viņas attieksme pret mums no tā nemainās. Džungļos nāve neslēpjas, tā kaila iznāk atklātībā, un tu iepazīsti tās vecās raganas patieso seju un apjēdz, ka viņa tāda draiskule vien ir un nav vajadzības uztvert viņu nopietni. Un tad tu saproti, ka labāk ir mirt smejoties nekā dzīvot pastāvīgās bailēs.

Golts strauji aprāvās un atspiedās pret krēsla atzveltni.

-  Ceru, ka atcerēšos šo tirādi, - viņš teica. - Tā lieliski iederēsies manā nākamajā grāmatā, vai jums tā nešķiet? Patiesi dziļš atzinums, vai ne?

-    Ļoti dziļš, Tom, - sacīja Deivids, joprojām nezinādams, kā lai reaģē uz Golta atzīšanos, un šīs neziņas dēļ juzdamies apmulsis. - Klausieties, ja jums ņav iebildumu, varbūt mēs varētu pastrādāt pie grāmatas kādu citu reizi?

-   Ei, es taču nebūšu jums sabojājis garastāvokli, ko?

-   Nē, Tom, - Deivids meloja, - es gluži vienkārši jūs šodien negaidīju, un man ir šis tas darāms. Vai mēs nevarētu satikties nākamnedēļ?

-   Labi, - pieceldamies teica Golts. - Es jums piezvanīšu.

Golts gāja prom, tad apstājās, uzlicis roku durvju tvereklim.

-   Vēl kas, Deiv. Ja tas, ko es jums sacīju, būtu patiesība -ja es patiešām būtu nogalinājis Džūliju - vai jūs to saglabātu noslēpumā?

-   Es nekad neizpaužu to, ko klienti man ir uzticējuši.

-   Jūs rīkojaties pareizi, veco zēn. Un jums vajag parūpēties par sevi. Jūs neizskatāties pārāk labi. Jums jāatvēl vairāk laika miegam.

Golts piemiedza aci, un prom viņš bija.

7

Pagāja diezgan ilgs laiks pēc Golta aiziešanas, iekams Deivids nomierinājās. Vai tas viss bija joks? Goltam piemita kaut kas sadistisks. Viņam bija paticis noskatīties, kā Deivids lokās, uzķēries uz viņa āķa. Un, kad viņš stāstīja par slepkavību, Deividam bija licies, ka Golts runā vaļsirdīgi. Tas izklausījās pēc paša pieredzētā, nevis pēc izdomas. Deivids nezināja, ko lai domā, un visļaunākais bija tas, ka, būdams Golta advokāts, viņš ne ar vienu nedrīkstēja par to runāt.

Ieskanējās iekšējās saziņas aparāts, un Deivids bija pateicīgs par šo iejaukšanos viņa domās. Tā bija Monika, viņa zvanīja no apgabala prokurora biroja.

-  Vai tu nevarētu atbraukt, Deiv? - Monika jautāja.

-   Protams. Kas noticis?

-  Gribu ar tevi aprunāties par Toniju Sīlsu.

-   Kas tad anviņu ir?

-   Pateikšu, kad būsi atnācis, - viņa mazliet dzēlīgi atteica. - Un paņem līdzi iepirkumu ratiņus. Pie mums šodien notiks izpārdošana.

Abpus šaurajam gaitenim atradās bezpersoniskas celles, ko apgabala prokurora birojā dēvēja par kabinetiem. Monika bija viena no vecākajiem biroja darbiniekiem, tāpēc viņai bija piešķirta celle gaiteņa galā - tā bija mazliet lielāka par pārējām. Viņas vienīgais mēģinājums cilvēciskot savu darba vietu bija ierāmētā Sagāla krāsainā litogrāfija, kas dzirkstīja pie sienas starp melnbaltajiem diplomiem.

Kad Deivids ienāca kabinetā, Monika strādāja pie kāda dokumenta, un viņa ar rokas mājienu norādīja uz krēslu.

Pie Monikas rakstāmgalda stāvēja divi krēsli, un Deivids nocēla no viena krēsla mapju kaudzi un nolika to uz grīdas, tad paskatījās uz avīzi, kas apsedza vēl vienu tādu pašu mapju kaudzi uz otra krēsla. Monika pacēla galvu..

-   Man nepieciešama Sīlsa liecība, un, lai to dabūtu, esmu gatava piešķirt viņam imunitāti, - viņa bez ceremonijām sacīja.

Deivids pirmajā brīdī neko neteica. Viņš vēroja Monikas seju. Pārliecinājies, ka viņa runā nopietni, Deivids vaicāja:

-   Kāpēc tev vajadzīga viņa liecība?

-   Tāpēc, ka viņš un Zaharijs Smols ir vienīgie, kas var apliecināt, ka Stikss bija tas, kurš šāva tur augšā, kalnā. Bez Sīlsa liecības Stikss izspruks sveikā cauri.

Mums bija ziņotājs, kas dzirdēja, kā viņi visi trīs sarunājas pēc tam, kad bija šāvuši uz Džesiju. Stikss un Zaks plātījušies ar savu "varoņdarbu", un bijis pilnīgi skaidrs, ka no automobiļa uz Džesiju šāvis Stikss.

-   Kāpēc tad tu neizmanto savu ziņotāju?

-   Viņš ir prom. Aizmuka neilgi pēc tam, kad mēs viņu nopratinājām. Viņš ir caurbraucējs, kas dzīvoja pie Gome- sas tajā laikā, kad puiši tika apcietināti. Domāju, ka viņš nobijās, kad saprata, ko mēs no viņa gribam. Liku policijai viņu meklēt, bet, ja arī viņu atradīs, neesmu pārliecināta, vai viņa liecībai būs pārāk liela nozīme. Viņam ir bijušas sadursmes ar policiju, un viņš ir dzērājs.

Deividam pakrūtē iekņudējās. Viņš mazliet noliecās uz priekšu.

-Tu garantē pilnīgu imunitāti?

-Jā.

Deivids piecēlās.

- Es aprunāšos ar savu klientu.

Sargs aizveda Toniju Sīlsu uz apgabala cietuma tikšanās telpu. Tā bija gara un šaura, un visā tās garumā bija izvietoti ļodzīgi koka salokāmie krēsli. Telpas tālākajā galā atradās galds ar plastikāta virsmu. Pie tā sēdēja Deivids, noskatīdamies, kā klients nāk viņam tuvāk.

Piezvaniet man, kad būsiet galā, - sacīja sargs, norādīdams uz maziņu, melnu zvana pogu sudrabainā metāla kārbā, kas bija piestiprināta zem ventilācijas iekārtas blakus restotajām durvīm.

Tad viņš aizcirta durvis, un Deivids dzirdēja slēdzenē pagriežamies atslēgu.

Viesu dienās tikšanās telpa parasti bija bāztin piebāzta ar satrauktām sievām un draudzenēm, kas klusi sarunājās ar vīriešiem, ar kuriem viņām varbūt vēl ilgi nebūs lemts mīlināties. Bet todien nebija nedēļas nogale, un Deivids un viņa klients tikšanās telpā bija divi vien.

T. S. oda nelāgāk nekā viņu pēdējā tikšanās reizē. Šī īpatnēji pretīgā ķermeņa dvaka bija raksturīga visiem apgabala cietuma ieslodzītajiem. Šķita, ka pat mazgājoties no šīs smakas naviespējams atbrīvoties.

Lempīgais pusaudzis tuvojās Deividam ļodzīgā lupatu lelles gaitā. Izskatījās tā, it kā viņam kaulu vietā būtu salmi. Deivids pētoši ieskatījās savam klientam acis. Tās bija tikpat tukšas un nedzīvas kā viņa mūžīgais smaids ar vienu lūpu kaktiņu.

-  Sveicināti, Neša kungs, - T.S. teica.

Viņam bija klusa balss, kurā reti kad varēja saklausīt kādu emociju izpausmi.

-   Apsēdieties, T.S.

T.S. darīja, kā viņam lika. Viņš vienmēr paklausīja. Deividam bija jāprāto, vai šis puisis vispār ir kādreiz kaut ko darījis pēc paša iniciatīvas. Monikai bija taisnība. Šāvējiem vajadzēja būt Stiksam un Zaharijam. Deividam bija darīšana ar zēnu, kam trūka brīvas gribas. Ar cilvēkveidīgu radījumu, kas no punkta A uz punktu B pārvietojas tikai pēc kādas citas personas komandas.

-   Kā jums klājas?

-   Šķiet, ka labi.

-    Gribu uzdot jums dažus jautājumus, T.S., un vēlos saņemt uz tiem patiesas atbildes. Tas ir svarīgi, tā ka jums jābūt pret mani atklātam.

-   Protams, Neša kungs.

-   Kas šāva uz Džesiju, kad bijāt pie tās bedres? Kas izdarīja pirmo šāvienu?

-   Tas bija Zaks.

-  Jūs uz viņu nešāvāt?

Deivids pamanīja puiša sejā baiļu atblāzmu.

-   Goda vārds, Neša kungs. Nekad neesmu uz viņu šāvis.

-   Un augšā kalnā? Kas (ur šāva uz Džesiju?

Zēns gausi pacēla roku un sāka knibināties ap kādu pinni uz vaiga. Silsa mēles galiņš pārslīdēja apakšlūpai, tad aši nozuda atpakaļ mutē.

-  Nu, kā tad bija?

-   Ē… nu, tur bija Zaks. Viņš šāva pirmais, tūlīt pēc tam, kad mēs bijām no viņas aizgājuši. Tad mēs aizbraucām gabaliņu tālāk, un Stikss sacīja, ka mums jābūt drošiem, ka viņa ir pagalam. Tāpēc braucām atpakaļ, un Stikss palūdza, lai Zaks ari viņam atļauj izšaut, un Zaks iedeva Stiksam pistoli.

Deivids cieši vēroja T.S. Šķita, ka nepieciešamība kaut ko atcerēties viņu krietni nogurdina. Diez, kā tas ir, ja mūžs jānodzīvo ar smadzenēm, kas darbojas tik gausi, domāja Deivids.

-  T.S., vai jūs kādreiz es^t šāvis ar pistoli?

Roka mitējās spaidīt pinni, un T.S. izskatījās nobijies.

-   Nē, goda vārds, neesmu. Viņi taču neteica, ka to darīju es, vai ne?

-   Es gribu zināt.

-   Nē, nē. Zaks sacīja, ka ļaus man pamēģināt, bet es biju pārāk apdullis. Teicu, ka negribu, un tad Stikss izšāva vēlreiz.

-   Kā to saprast - apdullis?

-   Biju noguris, - T.S. sacīja un sašļuka krēslā.

Izskatījās, ka pirmītējais izbīlis viņam jau ir aizmirsies.

Viņš atkal knibināja pinni.

-T.S., tas paliks starp mums, bet sakiet - ja jūs nebūtu bijis noguris, vai šautu uz Džesiju?

T.S. pārdomāja jautājumu, un Deivids pats nesaprata, kāpēc bija to uzdevis. Kāda tam nozīme? Viņš bija guvis kārtējo uzvaru. Pēc tam, kad T.S. būs sniedzis liecību savu agrāko draugu tiesas procesos, viņš tiks atbrīvots, un Deivids būs godam nopelnījis savu honorāru. Kāpēc viņam vajadzēja zināt patiesību par šo pusidiotu, kas drīz vien atkal būs brīvībā?

-  Jā, domāju, ka būtu gan, - T.S. teica.

Pinne pārsprāga, un viņam starp pirkstiem izspiedās baltas strutas. Deividu pārņēma auksta vientulības sajuta. Tukšā telpa viņam piepeši likās pārāk šaura, un Deivids gribēja ātrāk tikt no šejienes prom.

-    Apgabala prokurora palīdze mums piedāvājusi noslēgt darījumu, T.S. Viņai nepieciešama jūsu liecība, lai varētu apsūdzēt Stiksu un Zaķu. Ja jūs būsiet ar mieru liecināt pret viņiem, viņa jums piešķirs pilnīgu imunitāti. Vai jūs zināt, ko tas nozīmē?

T.S. papurināja galvu. Viņa pirksti jau čakli darbojās ap nākamo pinni.

-  Tas nozīmē, ka jūs tiekat brīvībā. Ka viņi atceļ jums izvirzīto apsūdzību slepkavības mēģinājumā.

Pirksti joprojām kustējās, skatiens joprojām bija tukšs.

-   Es varēšu iet mājās? - viņš beidzot jautāja.

-   Pēc tam, kad būsiet sniedzis liecību.

-   Man būs jāliecina tiesā?

Deivids palocīja galvu.

-  Jēziņ, nezinu vis, - viņš teica.

Sīlss pūlējās aptvert dzirdēto. Deivids iekārtojās krēslā ērtāk un ļāva viņam domāt. Deividam reiba galva un gribējās ieelpot svaigu gaisu. Viņš juta nedabisku vieglumu. Ja varētu iedzert ūdeni.

-   Domāju, ka tā lieta ies, - T.S. beidzot sacīja.

Nedz priecīgu satraukumu, nedz sajūsmu viņa balsī nemanīja. Deividam pat šķita, ka Sīlsam irvienalga. T.S. pasauli uztvēra kā mocību, jo tur viss bija pārāk sarežģīti. Viņš bija kā radīts dzīvei cietumā, kur likumi un noteikumi viņu atbrīvotu no apgrūtinošā darba - lēmumu pieņemšanas.

-  Jums tiesā būs jānostājas liecinieka vietā un jāpastāsta, kā tas viss notika, un pirms tam jūs pārbaudīs ar melu detektoru, lai apgabala prokurora palīdze varētu būt droša, ka jūs runāsiet patiesību. Vai esat ar mieru to darīt?

-  Ja jūs sakāt, ka tā vajag, - zēns teica.

Viņš pārtrauca sejas knaibīšanu un mirkli padomāja.

-  Es patiesi varēšu doties uz mājām?

-  Jā, T. S.

Sīlsa lūpām pārslīdēja ašs smaids. Tad viņš pavērās Deividā.

-   Vai zināt, puiši te runā, ka man palaimējies, jo esmu dabūjis tādu advokātu kā jūs. Viņi teica, ka jūs panākšot, lai es tieku cauri bez soda.

Deivids piecēlās uz promiešanu. Šaurajā telpā bija ļoti karsts, un viņam trūka gaisa. Viņš pavērās lejup uz pamuļķo zēnu, kas sēdēja pie galda, un redzēja viņu atkal klaiņojam pa ielām, redzēja, kāds viņš būs pēc sešiem mēnešiem vai pēc gada. Atkal narkotikas. Un ar ko viņš nodarbosies? Vai nākamreiz viņš būs tas, kurš šaus? Vai būs tāda nākamā reize? Deivids zināja, ka būs gan, jo pats savām acīm redzēja, kas ir Tonijs Sīlss. Viņam sāka niezēt rokas, it kā tās butu netīras.

-   Domāju, ka tu esi aizgājis mājās, - sacīja Gregorijs Benkss.

Deivids sēdēja kabinetā, gaismu neieslēdzis. Viņa žakete bija pārlocīta pār krēsla atzveltni rakstāmgalda pretējā pusē un kaklsaite - atsieta. Viņš bija pagriezis savu biroja krēslu tā, lai varētu sēdēt ar seju pret upi, kur pa straumi peldēja kāds velkonis - gluži kā jāņtārpiņš, kas rāpjas pa nevērīgi nomestu, melnu lentu.

-   Sēžu un domāju, - Deivids noteica.

Viņa balss skanēja nomākti.

-  Gribi aprunāties vai varbūt man labāk iet prom?

Deivids pagriezās un uzlūkoja savu draugu.

-  Vai tev, Greg, kādreiz ir jāprāto par to, ko mēs ar tevi, pie velna, vispār darām?

Benkss apsēdās.

-   Tas nudien skan varen nopietni, - viņš puspajokam teica.

-   Nupat noslēdzu darījumu ar apgabala prokuroru. Tonijam Sīlsarn tiks garantēta pilnīga imunitāte.

-  Lieliski! - iesaucās Gregorijs.

Deivida noskaņojums viņu mulsināja. Viņš bija tuvs Silšu paziņa un zināja, ko Tonija vecākiem tas nozīmēs.

-  Vai patiesi? Tātad es varu mierīgi dzīvot nākamos sešus mēnešus līdz tam brīdim, kad Tonijs kādu nogalinās un viņa vecāki mani atkal nolīgs, jo es šoreiz esmu tik labi pastrādājis?

-  Priekšlikumu izteica apgabala prokurors, Deiv. Tu tikai pārstāvēji savu klientu.

-   Jah, mein Herr, es tik' izpildīj' savu pienākumu, - Deivids dzēlīgi atteica.

-   Vai tu man nepastāstītu, kas tevi uzvedinājis uz tik drūmām domām?

-  Nezinu, Greg, - Deivids sacīja.

Gregorijs pacietīgi gaidīja, kad viņš turpinās.

-   Laikam būšu paskatījies no malas uz nodarbošanos, ar ko pelnu sev iztiku. Neesmu pārliecināts, ka man patīk tas, ko ieraudzīju. Pasaule pilna ar cilvēkiem, kas dara pāri citiem. "Kruķi" viņus apcietina, prokurori apsūdz, bet es tos mēslus izšķipelēju atkal ārā uz ielas. Vai zini, tā ir trāpīga metafora. Varbūt mūs vajadzētu saukt par sanitārajiem inženieriem.

-   Vai tu nekļūsti mazliet melodramatisks, ko? Un kā ar to puisi, ko tu izpestīji no soda? To koledžas zēnu, pie kura atrada marihuānu. Viņš taču bija vainīgs kriminālnoziegumā, vai ne? Bet vai viņu vajadzēja notiesāt? Ja tu nebūtu prāvu vinnējis, viņš šodien medicīnas skolā vis nemācītos. Un tu procesā uzvarēji, izmantodams tos pašus juridiskos argumentus, ko tiki izmantojis pagājušajā gadā, kad aizstāvēji to heroīna tirgotāju. Divas taisnīguma sistēmas nevar pastāvēt.

-   Iespējams, ka tev taisnība, Greg. Tavi argumenti, kā parasti, ir ļoti loģiski. Tāpēc jau tu esi tik labs advokāts. Bet es šodien noslēdzu darījumu, kas ļaus garīgi nepilnvērtīgam jauneklim, kurš licis jaunai meitenei pašai izrakt sev kapu un tad atstājis viņu noasiņojam, iziet no cietuma un palikt nesodītam.

Zini, Greg, kad es uzsāku jurista darbu, redzēju sevi kā bruņinieku mirdzošās bruņās aizstāvam nevainīgos, nepatiesi apsūdzētos. Bet cik daudzi no tiem, ko esmu aizstāvējis, ir bijuši nevainīgi? Pēc kāda laika tu saproti, ka nekādu nevainīgo nemaz nav, ir tikai vesels lērums vainīgo, kas var labi samaksāt izveicīgam advokātam. Tā nu galu galā izrādās, ka tu ar to nodarbojies tikai naudas dēļ.

-   Klau, Deiv, es zinu, ko tu pārdzīvo. Es arī esmu gājis tam cauri. Jebkuram, kas darbojas krimināltiesību sfērā un kam ir sirdsapziņa, nākas saskarties ar konfliktu, kas pastāv starp tām idealizētajām muļķībām, ko tev māca juridiskajā skolā, un to, kā šī pasaule patiesībā ir iekārtota, bet arī tevis tēlotā aina nav gluži precīza.

Tu esi labs advokāts un godīgi veic savu darbu. Palaikam tiek apcietināti nevainīgi cilvēki. Ir arī tādi kā tas koledžas zēns - vainīgi, bet viņus notiesāt nebūtu lietderīgi. Lai varētu palīdzēt viņiem, tev ir jāpalīdz arī tādiem kā Tonijs Sīlss. Svarīga ir sistēma. Tas ir vienīgais, kas neļauj šai valstij līdzināties nacistu Vācijai. Padomā par to.

-   Esmu par to domājis, Greg. Man ir zināmi tavi uzskati, un es tevi par tiem cienu. Bet mana problēma ir tā, ka nezinu, kam es pats vēl ticu. Zinu, kam es ticēju, un man liekas, ka esmu savu ticību pārdevis, kad sāku pelnīt pārāk daudz naudas.

Gregorijs gribēja kaut ko teikt, bet pārdomāja. Viņš atcerējās mokas, ko bija pārcietis, domādams par šo pašu jautājumu. Viņam nevajadzēja rast uz to atbildi - sākdams strādāt arodbiedrību uzdevumā, Gregs bija atteicies no krimināllietām un tikai pa retam uzņēmās aizstāvību, ja konkrētā krimināllieta viņu interesēja. Gregs bija ticis pie bagātības, gūdams uzvaras lietās par strādājošo tiesību neievērošanu un smagi strādādams, kad arodbiedrības slēdza līgumus ar darba devējiem. Viņš bez īpašiem sarežģījumiem bija ticis prom no krimināltiesību sfēras.

Deivids bija savādāks. Neviena cita tiesību nozare viņu neinteresēja. Viņš bija mēģinājis pievērsties kaut kam citam, bet allaž atgriezies pie savas krimināllietu advokāta prakses. Un kāpēc lai viņš to nedarītu? Deivids ar to labi nopelnīja, un šis darbs viņam patika. Tikai patlaban viņš bija sācis apšaubīt sava darba vērtību.

— Vai nevēlies kaut kur aiziet un iedzert kādu glāzīti? - Gregorijs vaicāja.

Šajā vakara stundā birojā bija kluss un tukšs. Daži advokātu palīgi gan vēl strādāja pie savu patronu atstātajiem uzdevumiem, un kāds nejaušs troksnis laiku pa laikam pārtrauca naksnīgo mieru. Deivids piecēlās un uzvilka žaketi.

-  Domāju, ka došos uz mājām.

-   Varu palūgt, lai Helēna sagatavo pie galda vietu vēl vienam pusdienotājam.

-   Nē, man gribas pabūt vienam.

-   Labi. Tikai apsoli, ka neļausi šim domām tevi nomākt.

-   Es pacentīšos, - teica Deivids, piespiesti pasmaidīdams.

Kad Deivids bija aizgājis, Gregorijs atgriezās savā kabinetā. Viņš paskatījās pulkstenī. Bija vēls. Pēdējā laikā viņa darba stundas bija kļuvušas sasodīti garas. Vajadzētu izbeigt šo strādāšanu vakaros. Gregorijs nopūtās. To viņš sev sacīja jau kopš tā laika, kad tikko bija uzsāci^ advokāta praksi, un tas bija vairāk nekā pirms divdesmit gadiem. Tas bija ilgs laiks, šie divdesmit gadi.

Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un sāka pārlasīt lietas būtības izklāstu, ko pirms tam bija uzrakstījis. Nabaga Deivids. Cilvēks, kam bija pāri piecdesmit gadiem, baudīja zināmas priekšrocības. Vairs nebija jācieš izaugsmes mokas, kaut patiesībā tā nekad nebeidzās. Kad tiec ārā no tīņa gadiem, tev liekas, ka tu esi pieaudzis. Tad atklājas, ka nepatikšanas tikai sākas.

Lai nu kā, bet Deivids bija labs puisis. Dziļš domātājs. Deividam bija vajadzīga lieta, kas atdotu viņam ticību sev un savam darbam. Pēdējā laikā Deividam bija nācies nodarboties ar pārāk daudzām grūtām lietām. Viņš jūt nepieciešamību apzināties sava darba vērtību. Gan jau tāda laba lieta gadīsies. Tas bija līdzsvara likums.

OTRĀ DAĻA

PĒDĒJAIS  GODĪGAIS CILVĒKS

Tiesnesis Rozentāls paraudzījās pāri tiesas zālei uz pulksteni, kas karājās virs tukšās zvērināto ložas. Nupat kā bija atlaists pēdējais liecinieks, un līdz lenčam vēl bija daudz laika.

- Kungi, ja vēlaties, varat sākt debates, - viņš sacīja abiem advokātiem, kas sēdēja viens otram pretim pie galdiem tiesneša vietas paaugstinājuma priekšā.

Volters Grīvss ar pūlēm piecēlās kājās. Viņš izcīnīja smagu cīņu ar artrītu, un izskatījās, kā tiesnesis skumīgi nodomāja, ka slimība gūst virsroku. Žēl. Viņš bija pazīstams ar Volliju jau trīsdesmit gadus un juta pret viņu patiesas simpātijas.

Tiesnesis ļāva skatienam aizklīst pie advokāta, kas pārstāvēja pretējo pusi. Lerijs Stefords bija pilnīgs pretstats Grīvsam. Viņš izskatījās tik veselīgs, ka tiesnesim uzmācās šaubas par personisko fizisko labsajūtu. Dažās pēdējās nedēļās bija tik daudz darba, ka viņam nācās atteikties no ierastajām skvoša partijām pusdienlaikā. Tiesnesis piepeši sajuta, ka siksna ir pārāk cieši apjozta ap vēderu. Šis uzspiediens radīja Rozentālam vainas un neērtības sajūtu, un viņš centās uzmanīgāk ieklausīties Grīvsa argumentos, lai novirzītu domas no personiskā vidukļa problēmām.

Kad Grīvss apsēdās, tiesnesis pamāja ar galvu Stefor- dam. Jaunais advokāts jau dažas reizes bija uzstājies Ro- zentāla vadītajos procesos, pārstāvēdams Portlendas lielāko juridisko firmu "Praiss, Vinvords, Leksingtons un Raiss." Rozentāls uzskatīja viņu par apzinīgu un centīgu, kaut arī ne pārāk gudru juristu.

Stefords bija ģērbies vieglā, rūtotā uzvalkā, kas bija gana neuzkrītošs, lai tādā varētu ierasties tiesā, un pietiekami vasarīgs, lai atbilstu septembrim tik neierasti siltajiem laika apstākļiem. Stefords bija nedaudz mazāks par sešām pēdām, bet slaidā, sportiskā auguma dēļ viņš izskatījās garāks. Kad Stefords runāja, uz tumšā iedeguma fona izcēlās viņa baltie zobi. Tas puisis ir pietiekami glīts, lai varētu būt aktieris, Rozentāls nodomāja.

- Kā jau tiesai ir zināms un kā esmu to izklāstījis savā tiesas memorandā, Vienotais likums par partnerattiecībām pieļauj, ka ierobežotais partneris līdz zināmai pakāpei var kontrolēt to darījumu norisi, kuros viņš ir iesaistīts. Tiša kungs nav darījis neko vairāk kā vien to, ko ierobežotie partneri darījuši Greindžera vai Ratkes lietā. Negribu šajā jautājumā pārāk iedziļināties, jo tādā gadījumā tikai atkārtošu lietas izklāstu, bet es nudien neredzu, kur prasītāji saskata savas darbības traucējumu. Ja tiesai ir kādi jautājumi…

-   Nē, Steforda kungs. Atzīšos jums, kungi, ka man šis jautājums ir pārāk svešs, lai es varētu tūlīt pat pieņemt lēmumu. Esmu izlasījis jūsu lietas izklāstus un. pirms atrisinu konfliktu, gribu veikt neatkarīgus pētījumus šajā jomā. Pacentīšos sniegt rakstisku atzinumu apmēram pēc nedēļas. Ja vēlaties atsaukties uz papildu autoritātēm, iesniedziet viņu secinājumus rakstiskā formā. Vai jums vēl ir kaut kas sakāms?

Abi advokāti papurināja galvas.

-   Tādā gadījumā pasludinu tiesas sēdi par slēgtu. Novēlu jums patīkamu lenču, kungi.

Tiesnesis piecēlās un izgāja pa durvīm, kas atradās aiz viņa sēdekļa. Lerijs Stefords sāka vākt kopā savas piezīmes un rūpīgi kārtot tās mapē. Piezīmes, uzrakstītas glītā, skaidrā rokrakstā, bija klasificētas un izkārtotas uz indeksācijas kartiņām. Endrjū Tišs, Steforda klients, vaicāja, kāds ir advokāta viedoklis par lietas turpmāko gaitu. Stefords iebāza padusē likumkrājumu, aizvēra diplomātportfeli un, galvu purinādams, sāka iet uz tiesas zāles durvju pusi.

-   Ar Rozentālu nekad neko nevar zināt, Endij. Viņš ir gudrs vīrs un, pirms pieņems lēmumu, visu pamatīgi apdomās. Tas ir viss, ko patlaban varu jums pateikt.

Volters Grīvss gaidīja priekštelpā.

-Lerij.

Stefords apstājās un lūdza, lai Tišs viņu pagaida.

-   Es runāju ar saviem klientiem, un viņi ir gatavi izteikt priekšlikumu par vienošanos.

-   Darīšu to zināmu Tišam, bet es viņam ieteikšu stingri pastāvēt uz savām tiesībām.

-Es tikai izsaku savu klientu piedāvājumu.

Stefords pavīpsnāja un devās prom pa gaiteni, kas veda uz liftiem. Tiesas namā no plašās centrālās ejas atzarojās četri sānu gaiteņi. Grīvss paņēma portfeli un gāja uz telpām, kas atradās tiesas nama aizmugurē. Viņam nepatika kārtot darījumus ar Stefordu. Jaunais advokāts bija pārāk lecīgs. Ļoti… virspusējs - jā, tas bija īstais vārds. Zem virskārtas nekā nebija. Ārēji Stefords uzvedas kā godavīrs, bet tad tu atklāj, ka viņš gluži vienkārši ir apvedis tevi ap stūri. Un, strādājot pie šīs lietas, nebūt nevajadzēja darboties uz ētikas robežas, kā to bija darījis šis zēns. Pie velna, Stefords bija viņu sakāvis. Viņa klienti tikai izmēģināja pēdējo iespēju iedvest dzīvību saviem darījumiem. Grīvss papurināja galvu un pavirzījās sāņus, lai dotu ceļu kādam jaunam vīrietim, kas bija ģērbies džīnās un darba kreklā. Viņam bija melnīgsnēja seja, biezas melnas ūsas un kupli melni mati, un viņa skatiens bija pievērsts tiesneša Rozentāla tiesas zālei.

-  Un kas notika pēc tam, policist Ortic?

-   Mans uzdevums bija gaidīt ārpusē, jo varēja gadīties, ka aizdomās turētie mēģinās bēgt. Pārējie policisti iegāja iekšā, lai izdarītu kratīšanu, un mēs ar policistu Lesnovski gaidījām pie mājas parādes durvīm.

-   Vai jūs piedalījāties kratīšanā?

-   Nē, nepiedalījos.

-   Kas notika tālāk?

-   Neilgi pēc tam policisti Teske un Heningss iznāca no mājas ar diviem apcietinātajiem un somu, kurā atradās pierādījumi. Policists Teske somu atdeva man, un tad viņš un Heningss aizveda apcietinātos uz iecirkni.

-   Vai jūs runājāt ar kādu no apcietinātajiem vai ieskatījāties somā?

-  Nē, ser.

-Jūsu Godība, man vairāk jautājumu nav.

Tiesnesis Makdonalds pamāja a'r galvu tiesas nozīmētajam aizstāvim, kas apspriedās ar savu klientu - melnādaino pusaudzi, ko apsūdzēja kokaīna glabāšanā. Ortics atviegloti uzelpoja. Tas ēzeļgalva jau bija viņu kādreiz nopratinājis, un Ortics sagaidīja, ka iztaujāšana būs gara un muļķīga, kaut viņa rīcībā nebija ziņu, kas varētu interesēt kādu no pusēm.

Bet nopratināšana jautājumu krustugunīs Orticam raizes nedarīja. Viņš bija laimīgs, ka ir atgriezies darbā. Vispirms viņam bija jāguļ slimnīcā, tad jādodas atvaļinājumā, ko Ortics nemaz īsti nebija gribējis darīt. Priekšniecība tomēr bija uzstājusi. Viņi gribēja, lai Ortics atpūšas un atgūst atmiņu, jo viņa atmiņa bija vienīgais salmiņš, pie kā varēja pieķerties tie, kas izmeklēja Dārlenas Heršas slepkavības lietu.

Pirms nākšanas uz tiesu Ortics bija iegājis pie Ķrosbija. Nekas nebija mainījies. Nekādu pirkstu nospiedumu, nekādu citu liecinieku vai pieturas punktu. Krosbijs bija laipojis, negribēdams uzdot jautājumu tieši. Varbūt viņam to bija licis darīt kāds no tiem policijas departamenta mēr- gļiem. Ortics bija atbildējis uz priekšnieka vārdos neizteikto jautājumu. Nekas nebija mainījies. Viņam joprojām bija grūti atcerēties, kas toreiz notika. Atmiņa ar katru dienu uzlabojās, bet tas, ko viņš atcerējās, bija kaut kas izplūdis un daļēji izdzisis, un pat par skaidrākajām epizodēm Ortics nebija pārliecināts, ka tas, ko viņš atceras, patiešām ir noticis.

Aizstāvis vēl aizvien pļāpāja ar klientu, un Ortics nepacietīgi saknosījās uz krēsla liecinieku ložā. Domas par paša atmiņu un to vakaru bija sabojājušas mierpilno noskaņojumu, kāds viņam bija, sākot sniegt liecību. Tā bija Dārlena, kas viņu satrauca. Viņš baidījās no atmiņu ainām, kas varēja atgriezties viņa apziņā. Varbūt Dārlenas nāvē bija vainojams viņš. No tā Orticam bija bail. Visi apgalvoja, ka viņš nav vainīgs, bet kā viņi varēja to zināt? Kā viņi varēja tik droši spriest par tā vakara notikumiem?

Aizstāvis pacēla acis no savām piezīmēm. Ortics gaidīja jautājumus - tas būs glābiņš no nepatīkamajām domām.

-   Policist Ortic, ko darīja policisti Mērdoks un Elvins pēc tam, kad policisti Teske un Heningss bija aizgājuši no notikuma vietas?

-   Viņi palika mājā.

-   Paldies, man vairāk jautājumu nav.

-  Jūs varat būt brīvs, - sacīja tiesnesis.

Ortics bija pārsteigts, ka tik viegli ticis cauri. Varbūt tas stulbenis bija nācis pie prāta.

Kad atvērās tiesas zāles durvis, Ortica pārinieks Džeks Heningss pacēla skatienu no avīzes.

- Tevi izsauc, - Ortics teica.

Heningss atdeva avīzi Maikam Elvinam un iegāja zālē. Ortics pagriezās pret Elvinu, lai palūgtu viņam spoita lappusi, un pamanīja gaiteņa pretējā galā sarunājamies divus vīriešus. Roka viņam piepeši sāka trīcēt un krūtīs radās žņaudzoša sajūta. Abi vīrieši pabeidza sarunu, un vecākais no viņiem nāca uz Ortica pusi. Viņu Ortics neredzēja. Viņa acis bija pievērstas jaunākajam vīrietim - blondīnam. Viņš gāja pa gaiteni, kas veda uz liftiem, bet Ortics iztēlojās viņu pavisam citā vietā. Viņš atcerējās, kā vīrietis ar cirtainajiem, blondajiem matiem straujā gaitā gāja pa kāpņu laukumu moteļa istabu ārpusē, un Orticam acu priekšā bija seja, ko viņš uz īsu brīdi redzēja uz tās moteļa istabas sliekšņa, kurā tika noslepkavota Dārlena Herša.

Vecākais vīrietis pagāja Orticam garām, un blondīns nozuda aiz gaiteņa stūra.

V - Pasaki Džekam, lai viņš mani pagaida, - Ortics teica Elvinam.

Elvins pavērās augšup, bet Ortics jau bija aizsteidzies pa gaiteni.

Kad viņš sasniedza pagriezienu, priekštelpā neviena nebija. Viņš paskatījās uz gaismas indikatoriem, kas norādīja, kurā stāvā atrodas lifts. Abi lifti bija nobraukuši pirmajā stāvā. Ortics gāja atpakaļ uz tiesneša Rozentāla tiesas zāles pusi. Juridiskās skolas students, kas strādāja pie tiesneša par sekretāru, tukšajā tiesas zālē lasīja kādu mācību grāmatu un koda sviestmaizē.

-   Atvainojiet, - Ortics sacīja.

Puisis pacēla skatienu.

-Te nupat bija kāds advokāts, ar blondiem matiem. Vai varat man pateikt, kas viņš ir?

-   Kāpēc jums tas jāzina? - sekretārs aizdomīgi jautāja.

Ortics attapa, ka ir ģērbies maskēšanās tērpā un izskatās tikpat noplucis kā tās padibenes, ko viņam vajadzēja izsekot. Viņš šķērsoja tiesas zāli un parādīja savu žetonu.

-  Vai tagad varat man pateikt viņa vārdu?

Puisis nopētīja viņa žetonu un saminstinājās. Ortics zināja, ka topošais jurists domā par savām konstitucionālajām tiesībām - profesori bija viņam tās izskaidrojuši.

-   Es nezinu, vai… - sekretārs iesāka.

-   Būs labāk, ja jūs man to pateiksiet.

Viņa tonim laikam piemita kaut kas tāds, kas lika puisim saņemties uz runāšanu.

-   Stefords. Lerijs Stefords.

-  Un kur viņš strādā?

-  Praisa un Vinvorda firmā. Tā atrodas Stenderdplāzas biroju ēkā.

Ortics ielika žetonu kabatā un gāja uz durvīm. Pusceļā apstājies, viņš pagriezās pret sekretāru.

-   Uzdevu jums šo jautājumu oficiāli, saistībā ar kādu lietu, ko izmeklē policija, skaidrs? Nevēlos, lai jūs par to pļāpātu. Ja uzzināšu, ka neesat turējis muti, garantēju jums nopietnas nepatikšanas.

Netālu no liftiem bija telefona automāts. Telefona grāmatā bija minēti divi Lorensi DIni Stefordi. Ortics norakstīja abus telefona numurus, tad piezvanīja uz slepkavību izmeklēšanas nodaļu. Atsaucās Rons Krosbijs.

-   Te Bērts Ortics, Ron. Gribu, lai tu kaut ko pārbaudītu. Man jāzina, ar kādas markas automobili brauc Lorenss Dīns Stefords, kas dzīvo Ņūgeitas terasē, 22310.

-   Kāpēc tev tas jāzina?

-   Tagad nejautā, tikai izdari to līdz šai pēcpusdienai, labi? Es tev piezvanīšu.

-   Vai tam ir kāds sakars ar Heršas lietu?

-   Vistiešākais.

Gausi pagāja lenča laiks, un tūlīt pēc vieniem Ortics piezvanīja Krosbijam.

-  Esmu noskaidrojis to, ko tu gribēji zināt, - inspektors klusi teica.

Sasprindzinājums vada otrā galā sasniedza galējo robežu. Viss bija atkarīgs no tā, ko tagad sacīs Krosbijs.

-   Uz Lorensa Dīna Steforda vārda ir reģistrēti divi automobiļi. Viens no tiem ir poršs, otrs - mersedess.

Ortics neko neteica. Viņš turēja klausuli un cieši raudzījās telefona kabīnes sienā, to neredzēdams un nesajuzdams plastmasas priekšmetu savā plaukstā. Domās viņš bija atgriezies Morisona ielā, un acu priekšā viņam rēgojās mersedess.

-   Vai tas ir tas cilvēks, ko tu meklē, Bert?

-   Domāju, ka jā, bet man ir jāredz viņa seja.

-  Tu redzēji slepkavas seju?

-  Pirms zaudēju samaņu. Zinu, kā viņš izskatās.

-   Kur tu atrodies? Es tūlīt pat būšu klāt.

-   Nē. Ļauj man pašam tikt ar to galā. Tu sazinies ar apgabala prokuroru un sameklē kādu tiesnesi, kas nepieciešamības gadījumā varētu parakstīt kratīšanas atļauju.

-   Ko tu grasies darīt?

-  Sekošu viņam. Ja tas būs tas pats automobilis, es to pazīšu. Tad mēs varēsim meklēt drēbes. Bet es gribu, lai viss

noritētu likumīgi. Nevēlos, lai viņš no mums aizšmauktu.

* * *

-   Praiss, Vinvords, Leksingtons un Raiss, - patīkami dziedošā balsī nodūdoja uzgaidāmās telpas sekretāre.

-  Es gribētu runāt ar Leriju Stefordu.

-   Ko man viņam pieteikt kā zvanītāju?

-    Stens Reinoldss. Pie Steforda kunga man ieteica griezties kāds vecs draugs.

-   Lūdzu, pagaidiet. Es noskaidrošu, vai Steforda kungs ir savā kabinetā.

Atskanēja klikšķis, un tad klausulē iestājās klusums. Ortics turēja klausuli pie auss un gaidīja. Pēc trīsdesmit sekundēm atkal bija dzirdams klikšķis.

-    Lerijs Stefords klausās, Reinoldsa kungs. Vai varu jums palīdzēt?

-Ceru, ka varat. Radušies sarežģījumi, un man sacīja, ka jūs esat īstais vīrs, pie kā griezties. Man pieder neliels celtniecības uzņēmums, esam specializējušies dzīvojamo ēku celtniecībā. Finasiālā ziņā patlaban viss norit spoži, bet radušās nesaskaņas ar partneri, un man steidzami nepieciešams padoms.

-   Paskatīsimies… - sacīja Stefords, un Ortics dzirdēja nočaukstam papīrus. - Rīt man būs brīvs brīdis ap pulksten… Vai varat atnākt rīt ap pulksten trijiem?

Ortics uzmanīgi ieklausījās balsī un centās stādīties priekšā runātāju. Balss skanēja noteikti un pašpārliecināti, bet tās tonim piemita kaut kas neīsts, it kā tembrs un intonācija būtu iestudēti, nevis dabas doti.

-   Apžēliņ, es gan cerēju, ka varēšu jūs satikt jau šodien.

-  Baidos, ka šopēcpusdien man vairs nav neviena brīva brīža.

-   Skaidrs, - Ortics novilka.

Viņš ieturēja pauzi, it kā pārdomādams, tad vaicāja:

-   Cik ilgi jūs šovakar būsiet birojā?

-   Pēdējais apmeklētājs droši vien aizies ap septiņiem.

Ortics atkal mirkli klusēja.

-   Nu, ko - tādā gadījumā pagaidīšu līdz rītdienai.

-   Labi. Uz tikšanos rīt.

Vini nolika klausules, un Ortics iznāca no kabīnes. »

Viņš bija runājis no ielas pretējās puses. Luksoforā mainījās gaisma, un Ortics, pārgājis ielai pāri, atradās tieši pie

Stenderdplāzas biroju ēkas. Pēc desmit minūtēm viņš pazemes garāžā bija atradis smilšu krāsas mersedesu. Tas stāvēja pie rezerves izejas otrā stāva automobiļu novietnes aizmugurē. Ortics salīdzināja numuru uz plāksnītes ar licences numuru, ko viņam bija nosaucis Krosbijs, tad izgāja ārā. Vienīgais, ko Orticam tagad vajadzēja darīt, bija gaidīt līdz pulksten septiņiem vakarā.

Ebners Rozentāls bija sīks, kustīgs vīrelis ar izcila jurista reputāciju. Viņš bija iedzīvojies bagātībā, strādādams juridiskajā firmā, tad kļuvis par apriņķa tiesas tiesnesi. Ienā- » kumu ziņā tas bija liels kritiens. Bija vispārzināms, ka Rozentāls vairākkārtīgi atteicies no iespējas kļūt par pavalsts augstākās ties-as locekli, jo viņam patika pats lietas iztiesāšanas process. Ar īpašu labpatiku viņš vadīja kriminālprocesus, un Rozentālam bija izveidojusies liela pieredze ar kratīšanu un īpašuma konfiscēšanu saistītās likumdošanas jomā. Ja bija nepieciešama kratīšanas atļauja kādā sevišķi kutelīgā lietā, policisti parasti uzmeklēja tieši viņu.

Durvju zvans iešķindējās tajā brīdī, kad tiesnesis beidza pusdienot. Viņa pusaugu dēls jau cēlās kājās, bet Rozentāls ar rokas mājienu lika viņam apsēsties. Pirms kāda laika tiesnesim bija zvanījusi Monika Paucrsa un brīdinājusi, ka Dārlenas Heršas lietā ir jauns pavērsiens.

- Piedodiet, ka iztraucēju, tiesnes, - Monika teica, kad tika atvērtas durvis. - Vai pazīstat Ronu Krosbiju un Bertu Orticu?

-  Esmu ticies ar inspektoru Krosbiju, - tiesnesis atbildēja, atnācējiem pa priekšu iedams uz darbistabu. - Nedomāju, ka esmu pazīstams ar policistu Orticu.

Tiklīdz viņi bija apsēdušies, Monika pasniedza tiesnesim kratīšanas atļauju un ar zvērestu apliecinātu rakstveida liecību, ko Ortics bija sagatavojis kā pamatojumu kratīšanas nepieciešamībai. Liecībā bija minēti visi apstākļi, kas lika Orticam domāt, ka Dārlenu Heršu nogalinājis Lo- renss Dīns Stefords un ka šī nozieguma pierādījumi varētu ^ tikt atrasti Steforda mājā. Beidzis lasīt, tiesnesis izskatījās sadrūmis. Viņš uzmeta Orticam pietiekami ilgu skatienu, kļi policists sāktu justies neomulīgi.

-   Vai jums ir zināms, ka Lerijs Stefords vēl šodien uzstājās manā tiesas zālē, policist Ortic?

-  Jā, ser.

Rozentāls pārlasīja kādu liecības rindkopu.

-  Esmu izlasī jis jūsu rakstīto, bet gribu, lai jūs man pateiktu pats personīgi. Vai esat pārliecināts, ka Lerijs Stefords ir tas cilvēks, ko jūs redzējāt motelī?

Orticam mute kļuva sausa. Vai viņš bija pārliecināts? Vai viņš būtu varējis kļūdīties? Nē. Līdz pulksten septiņiem viņš bija gaidījis pie Steforda biroja. Viņš bi ja redzējis, kā Stefords no turienes iznāk Viņš bija redzējis Dārlenas slepkavas seju.

-  Lerijs Stefords nogalināja Dārlenu Heršu, - Ortics atbildēja, bet viņa balss tikko jaušami notrīcēja.

-   Un jūs, Pauersas jaunkundz? .

-   Man šāds pieņēmums ir tikpat nepatīkams kā jums, tiesnes, bet esmu jau agrāk strādājusi kopā ar policistu Orticu, un es viņa spriedumam uzticos.

Tiesnesis izņēma no kabatas pildspalvu.

-   Es parakstīšu šo kratīšanas atļauju, bet jūs gādājiet, lai kratīšana tiktu izdarīta bez lieka trokšņa, jo īpaši, ja tai nesekos aizdomās turētā apcietināšana. Tā būs sensācija. Ja jūs kļūdāties, - viņš sacīja, skatīdamies tieši uz Orticu, - ar presē sacelto kņadu vien pietiks, lai Steforda karjera Praisa un Vinvorda firmā būtu pagalam. Vai saprotat mani?

-  Jā, ser, - sacija Ortics.

Kamēr Rozentāls parakstīja kratīšanas atļauju, neviens nerunāja. Monika paņēma dokumentus, un viņi aizgāja - Monika uz mājām, bet Ortics, Krosbijs un vēl viens automobilis ar policistiem devās uz Lerija Steforda māju.

Ņūgeitas terase bija garš, līkumots, koku ieskauts lauku ceļš, kas atradās piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no Portlendas centra. Ik pēc atstatuma (un šie atstatumi nebija vienādi) piebraucamais ceļš veda uz kādu dārgu savrupmāju. Tikai retā no tām bija no ceļa saskatāma. Piebraucamais ceļš, kas veda uz Steforda māju, bija taisns kā stīga. Ēku aizsedza augsts dzīvžogs, un policisti to ieraudzīja tikai tad, kad jau bija nobraukuši kādu gabaliņu pa piebraucamo ceļu. Tas bija divstāvīgs savrupnams Tjudo- ru stilā, tradicionāli nokrāsots baltā un brūnā krāsā. Mājas labi koptā apkārtne liecināja, ka par to rūpējas profesionālis. Ēnu meta vairāki lieli koki. Mājas priekšā piebraucamais ceļš apmeta loku, un Ortics nosprieda, ka mersedess droši vien atrodas garāžā ši loka kreisajā pusē.

Durvis atvēra jauna sieviete. Ieraudzījusi pie nama sliekšņa divus automobiļus, no kuriem kāpa ārā formas tērpos ģērbušies policisti, viņa apmulsa.

-   Steforda kundze? - sievieti uzrunāja Rons Krosbijs.

-  Jā, - viņa atbildēja ar biklu smaidu.

-   Vai jūsu vīrs ir mājās?

-Jā,

-   Vai jūs, lūdzu, nepaaicinātu viņu pie durvīm?

-   Ko tas viss nozīmē?

-   Mums ar jūsu vīru jānoskaidro kāds jautājums. Būtu pateicīgs, ja jūs viņu pasauktu.

Sieviete vēl brīdi vilcinājās, it kā cerēdama uz plašāku paskaidrojumu. Tādu viņa nesaņēma.

-   Uzgaidiet šeit, es viņu pasaukšu, - Steforda kundze teica un, aizgājusi līdz priekštelpas galam, nozuda aiz kāpnēm, kas veda augšup.

Ortics noskatījās sievietei pakaļ, un vēdera muskuļi viņam saspringa. Pēc dažiem mirkļiem pāri šai priekštelpai uz viņu pusi nāks vīrietis, kas nogalināja Dārlenu Heršu.

Ortics bija uzvilcis formas tērpu un nostājies nelielā policistu pulciņa aizmugurē. Viņš gribēja uzmanīgi nopētīt Ste- fordu, iekams advokātam radīsies iespēja viņu atpazīt. Krosbijs un vēl divi policisti bija iegājuši priekštelpā un gaidīja atgriežamies Steforda kundzi. Pēc brīža pa paklājiem izklāto gaiteni viņiem tuvojās Lerijs Stefords, ģērbies bermudu stila īsbiksēs un sarkanmelni svītrotā regbija kreklā. Viņam sekoja sieva, kas nu bija acīm redzami noraizējusies.

-   Ar ko varu jums pakalpot? - advokāts ar platu smaidu vaicāja.

Ortics koncentrēja uzmanību uz viņa seju. Priekštelpā bija tik daudz gaismas, bet moteļa istaba bija bijusi tik vāji apgaismota… Tomēr Ortics nešaubījās. Tas bija viņš.

Krosbijs pasniedza Stefordam kratīšanas atļauju. Kamēr advokāts lasīja, Ortics turpināja viņu modri vērot. Ja arī Stefords bija nervozs vai saniknots, viņš to neizrādīja.

-   Baidos, ka nesaprotu… Kā jūs teicāt, kāds ir jūsu vārds?

-   Krosbijs. Inspektors Rons Krosbijs, Steforda kungs.

-   Man jums jāsaka, inspektor Krosbij, ka es nesaprotu, ko tas viss nozīmē.

-   Šī ir kratīšanas atļauja, Steforda kungs. Tiesneša apstiprināta atļauja meklēt jūsu mājā minētajā dokumentā norādītos priekšmetus.

-   Pats redzu, ka tā ir kratīšanas atļauja, - Steforda balsī ieskanējās nepacietība. - Bet gribu zināt, kāpēc jūs uzskatāt par nepieciešamu nakts vidū traucēt manas mājas mieru un rakņāties pa manām personiskajām mantām.

-   Es uzskatu par labāku patlaban šo jautājumu neiztir- zāt, Steforda kungs, - Krosbijs klusi atteica. - Ja jūs mums atļautu ķerties pie darba, mēs jūs ilgi netraucētu.

Stefords vēlreiz pārlaida skatienu kratīšanas atļaujai.

-   Un tiesnesis Rozentāls to parakstīja? - viņš neticīgi jautāja.

-   Jā, ser.

Kādu brīdi Stefords neko neteica. Šķita, ka viņš izcīna iekšēju cīņu. Tad viņa sejas vaibsti atslāba.

-   Ja vēlaties, varat pārmeklēt manu māju. Piedodiet, ka esmu kavējis jūsu darbu. Gluži vienkārši nekad agrāk neesmu neko tamlīdzīgu piedzīvojis. Es pat pacentīšos atvieglot jūsu meklējumus. Man pieder vairāki tāda veida sporta krekli, - Stefords sacīja, norādīdams uz kratīšanas atļaujā minēto apģērbu sarakstu, - un vismaz trīs pāri dzeltenbrūnu bikšu. Nāciet augšā uz manu istabu, un es jums parādīšu. Ja nebūsiet apmierināti, varēsiet pārmeklēt māju paši uz savu roku.

Stefords nereaģēja tā, kā Ortics bija gaidījis. Šis vīrs bija pārāk pašsavaldīgs. Varbūt viņš ir kļūdījies. Galu galā, Orticam taču izdevās uzmest slepkavas sejai tikai ašu mirkli, un viņš tobrīd bija apdullis un cieta stipras sāpes. Un tad vēl gaisma. Nē, apgaismojums bija pietiekams. Apaļā laterna ārpus moteļa istabas bija ļoti spoža. Viss tomēr bija nolicis tik ātri.

Stefords kāpa augšā uz otro stāvu, un sieva viņam sekoja cieši pa pēdām. Ortics kopā ar dažiem policistiem Krosbija vadībā arī devās uz augšstāvu. Viņš joprojām turējās citiem aiz muguras. Divi policisti palika priekštelpā.

Steforda guļamistaba atradās mājas aizmugurē. Tā bija gaiša un plaša, un tās iekārtojums bija nepārprotami vīrišķīgs. Pa bīdāmām stikla durvīm varēja iziet uz neliela balkona, un Ortics pavērās ārā tumsā. Pie ziemeļu sienas bija

F. Mergolins Pēdējais godīgais. S 129

novietota divguļamā gulta. Tā bija nesaklāta, un vienas segas stūris nokarājās uz cietkoka gridas. Austrumsienu aizņēma liels sienā iebūvēts skapis, bet tūlīt pa labi no durvīm stāvēja dārga izskata kumode. Stefords atvēra kādu no vidējām atvilktnēm un atkāpās.

-   Mani sporta krekli ir šeit. Bikses atradīsiet drēbju skapi.

Krosbijs deva zīmi Orticam, un policists piegāja pie

skapja. Viņš atvēra žalūzijveidlgās durvis un sāka pētīt vairākus bikšu pārus, kas karājās uz zemiem koka drēbju pakaramajiem. Pabīdījis vairākas bikses sāņus, Ortics apstājās pie kāda dzeltenbrūna pāra. Pārliecināts viņš nebija, bet šīs izskatījās ļoti līdzīgas. Drošs viņš varēs būt par kreklu. Tā puķotais raksts bija visai īpatnējs.

Izšķirstījis visus skapi sakārtos bikšu pārus, Ortics atgriezās pie pirmīt ievērotajām dzeltenbrūnajām biksēm un izņēma tās no skapja. Viņš paskatījās uz Stefordu. Vīrieša seja joprojām pauda izklaidīgu interesi, un nekas neliecināja, ka viņš būtu pazinis Orticu.

-   Ļauj man apskatīt kreklus, - Ortics teica Krosbijam.

Inspektors atkāpās, un Ortics kreklus citu pēc cita rūpīgi

izcēla no atvilktnes, sakārtodams tos glītā kaudzītē uz kumodes virsmas. Kad apmēram puse kreklu bija no atvilktnes izņemta, viņš apstājās. Te tas bija. Brūni zaļš krekls ar lapu un ziedu rakstu. Krekls, ko bija valkājis vīrietis, kas nogalināja Dārlenu Heršu. Ortics paaicināja Krosbiju sāņus, un abi vīrieši izgāja gaitenī apspriesties. Steforda kundze stāvēja vienā telpas malā, un viņas skatiens nervozi šaudījās no vīra uz gaiteņa durvīm un atpakaļ. Krosbijs un Ortics atgriezās guļamistabā. Viņi izskatījās sadrūmuši. Kopā ar viņiem ienāca vēl divi policisti. Pavisam guļamistabā atradās seši policisti, un šķita, ka lielā telpa ir sarāvusies.

-   Steforda kungs, jūs tiekat apcietināts.

Steforda kundze nobālēja, un viņas vīra pašsavaldība sašķobījās.

-   Kā to saprast? Klausieties, es…

-   Pirms jūs kaut ko sakāt, Steforda kungs, man jāatgādina jūsu konstitucionālās tiesības.

-   Manas tiesības! Vai jūs esat jucis? Es sadarbojos ar jums un ielaidu jūs savā mājā. Kas tās par muļķībām? Par ko mani apcietina?

Krosbijs paskatījās uz Stefordu, un Ortics vēroja, kāda būs reakcija.

-   Es jūs apcietinu par Dārlenas Heršas noslepkavošanu.

-   Ko es ēsmu noslepkavojis? - Stefords pārvaicāja, izbrīnā saraucis uzacis.

Steforda kundze aizšāva mutei priekšā plaukstu, un Ortics dzirdfja viņu sakām "mans Dievs". Krosbijs sāka uzskaitīt Steforda konstitucionālās tiesības.

-  Jums ir tiesības klusēt. Ja jūs nevēlaties…

-   Pagaidiet mirkli. Pagaidiet mirkli. Kas ir Dārlena Herša? Vai tas ir joks?

-   Tas nav joks, Steforda kungs. Zinu, ka jūs esat advokāts, bet man, vienalga, jāizskaidro jums jūsu tiesības, un es gribu, lai jūs klausītos uzmanīgi.

Steforda kundze kaul kā sāniski un neveikli pievirzījās tuvāk vīram. Steforda sejā parādījās izbailes. Krosbijs beidza uzskaitīt viņa tiesības un izņēma no bikšu aizmugures kabatas rokudzelžus.

-  Vai jūs negribētu pārģērbties garajās biksēs un kreklā ar garām piedurknēm? - Krosbijs teica. - Es uzlikšu jums rokudzelžus. Man ļoti žēl, bet šī procedūra ir jāievēro.

-  Tagad jūs uzklausiet mani. Tā kā esmu advokāts…

-  Es to zinu, Steforda kungs.

-  Tad jūs zināt arī to, ka no šī brīža būsiet ieķēpājušies sasodīti nepatīkamā tiesas prāvā.

-   Uzbudinājums jūsu stāvoklim par labu nenāks, Steforda kungs. Dodu jums padomu .saglabāt mieru, un lieciet, lai jūsu sieva sazinās ar kādu advokātu.

-   Steforda kundze, - Krosbijs turpināja, pievērsdamies apcietinātā sievai, — jums tagad vajadzētu piezvanīt kādam advokātam, kas varētu pārstāvēt jūsu vīru. Stundas laikā viņš tiks nogādāts uz apgabala cietumu.

Sieviete izturējās tā, it kā Krosbija sacīto nebūtu dzirdējusi. Stefords paspēra soli uz viņas pusi, apstājās un paskatījās uz Krosbiju.

-   Vai es kādu brīdi varu parunāt ar sievu divatā?

-  Es varu vairākumu savu vīru izsūtīt ārā, bet kādam te ir jāpaliek.

Stefords gribēja kaut ko teikt, bet aprāvās. Likās, ka viņš ir atguvis savaldību.

-   Būtu jums pateicīgs.

Stefords piegāja pie sievas tikai tad, kad telpā bija palicis viens vienīgs policists. Viņa izskatījās apjukusi un nobijusies.

-   Lerij, kas te notiek?

Stefords saņēma viņu aiz pleciem un ieveda guļamistabas attālākajā stūrī.

-Tas noteikti ir pārpratums. Piezvani Cārlijam Holtam. Pastāsti viņam, kas noticis un kur es atrodos. Cārlijs zinās, kas jādara.

-   Viņš teica - par slepkavību, Lerij.

-   Zinu, ko viņš teica, - Stefords stingri sacīja. - Dari, kā es tev teicu. Tici man, viss nokārtosies.

Stefords pārģērbās, un viņa sieva klusēdama noskatījās. Kad Stefords bija beidzis pārģērbties, Krosbijs uzlika viņam rokudzelžus un veda apcietināto lejā. Ortics cieši vēroja Stefordu. Viņš, ne vārda neteikdams, ļāva, lai viņu ved uz automobili. Viņa gaita bija droša, mugura - taisna un pleci - atliekti atpakaļ. Steforda kundze palika viena stāvam uz atvērto durvju sliekšņa. Ortics noskatījās, kā, viņiem attālinoties, sievietes stāvs kļūst aizvien mazāks.

2

-   Neša kungs, pie jums ieradies Holta kungs, - sacīja uzgaidāmās telpas sekretāre. - Viņš teica, ka tas esot steidzami.

Deivids paskatījās pulkstenī. Bija pusdeviņi. Viņš bija ieradies birojā jau septiņos un strādāja pie lietas apstākļu izklāsta prāvai, kam vajadzēja notikt pēc divām dienām. Deivids bija ticis līdz pusei un labprāt sacītu, lai Čārlijs ienāk pie viņa vēlāk, bet Deivids zināja, ka Čārlijs neierastos pie viņa tik agrā stundā, ja gadījums patiešām nebūtu steidzams. Viņš nopūtās.

-   Pasakiet viņam, ka es tūlīt nākšu.

Deivids pabeidza labot kādu rindkopu un uzmanīgi pabīdīja darbu malā. Tad viņš nolika rakstāmgalda vidū tukšu piezīmju bloknotu, sakārtoja kaklsaiti un uzvilka žaketi.

Čārlijs Holts staigāja šurpu turpu gar leti, kas atdalīja klientus no krāšņās rudmates, kas strādāja par uzgaidāmās telpas sekretāri juridiskajā firmā "Benkss, Keltons, Skār- steds un Nešs". Tikai Čārlijs uz meiteni neskatījās. Viņa acis saspringti raudzījās uz divviru durvīm, aiz kurām atradās advokātu kabineti. Čārlijs bija jurists, kas nodarbojās ar vērtspapīriem - gara auguma vīrs ar noslieci uz plikpaurību. Viņš nebija zaudējis kara flotē iegūto militāro stāju. Viņa kustības vienmēr bija asas un saraustītas, it kā viņš piedalītos karaspēka parādē. Būt kopā ar Čārliju bija visai nogurdinoši - viņa sarunbiedrs allaž jutās kā pasažieris sporta automobili, kas ar maksimālo ātrumu traucas pa līkumotu kalnu ceļu.

Deivids iznāca uzgaidāmajā telpā, un Čārlijs steidzās pie viņa.

-   Paldies, Deiv, - Holts ātri sacīja, sparīgi spiezdams Deivida roku. - Lielas nepatikšanas. Piedod, ka traucēju tik agri.

-   Viss kārtībā. Kas noticis? - Deivids jautāja, vezdams Holtu pa gaileni uz savu kabinetu.

-   Lerijs Stefords, viens no mūsu līdzstrādniekiem. Vai tu viņu pazīsti?

v - Šķiet, ka pagājušajā mēnesī sastapu viņu advokātu kolēģijas rīkotajās pusdienās.

Čārlijs apsēdās, nenogaidījis uzaicinājumu. Viņš skatījās grīdā un purināja galvu kā cilvēks, kas zaudējis cerības.

-   Patiešām satriecoši.

-   Kas tieši?

Holts strauji pacēla galvu.

-  Tu neesi par to lasījis avīzēs?

-   Kopš pulksten septiņiem esmu šeit.

-   Ak tā. Par to raksta titullapās. Slikti priekš mūsu firmas.

Viņš apklusa un uz mirkli iegrima domās.

-   Vēl sliktāk priekš Lerija. Viņš ir apcietināts. Viņa sieva man piezvanīja pagājušajā naktī. Mirka asarās. Nezināja, ko darīt. Vai es varu palīdzēt? Aizbraucu uz cietumu, bet es jau neesmu advokāts, kas specializējies krimināllietās. Pie velna, līdz pat šim rītam es cietumu no iekšpuses pat nebiju redzējis. Gluži dabiski, ka atcerējos par tevi - ja tu būtu ar mieru to uzņemties.

-   Ko uzņemties, Čārlij? Par ko viņš tiek apsūdzēts?

-   Par slepkavību.

-   Par slepkavību?

Holts enerģiski palocīja galvu.

-   Viņi apgalvo, ka viņš esot nogalinājis to policisti. To, kas izlikās par prostitūtu.

Deivids iesvilpās un gausi apsēdās.

-  Viņš ir ļoti uztraukts. Lika man apsolīt, ka dabūšu tevi pie viņa uz cietumu, cik ātri vien varēšu.

Holts apklusa un gaidīja, ko teiks Deivids. Nešs bungoja ar pirkstiem pa bloknotu. Advokāts. Un tā slepkavība. Šī lieta būs kā karsts kartupelis. To plaši atspoguļos prese un televīzija. Izmeklēšana būs veikta uz goda. Policija to nenostrādās pa roku galam. Pirms lieta nonāks tiesā, viņi darīs visu iespējamo, lai pamatotu apsūdzību. Un arī visu neiespējamo - ja reiz bija uzdrošinājušies apcietināt pilsētas lielākās un ietekmīgākās juridiskās firmas līdzstrādnieku. Velns un elle, puse Portlendas politiķu bija saņēmuši devīgu atbalstu no Seimura Praisa.

-   Kas segs rēķinu, Čārlij? Tas maksās lielu naudu.

-  Dženifera. Steforda kundze. Viņiem ir ietaupījumi. Viņai ir ģimene. Es viņai jautāju, un viņa sacīja, ka tikšot ar to galā.

-   Kādi viņiem ir pierādījumi, Čārlij?

Holts paraustīja plecus.

-  Nezinu. Es jau tev teicu - neesmu krimināllietu advokāts. Pat nezinu, kam man par to vajadzētu vaicāt.

-   Ko raksta avīzes?

-   Kaut ko par aculiecinieku. Tas ir kāds policists. Dženifera teica, ka viņi izdarījuši kratīšanu un paņēmuši līdzi dažus Lerija kreklus un bikses.

-   Pareizi, - noteica Deivids, atcerēdamies kādu avīž- rakstu, ko bija lasījis. - Kopā ar to sievieti strādāja Bērts

Ortics, viņam iesita pa galvu, un viņš zaudēja samaņu. Bet es nezināju, ka viņš ir redzējis slepkavu.

-   Vai tu to Orticu pazīsti?

-   Protams. Viņš ir policists no netikumības apkarošanas nodaļas. Ortics ir bijis liecinieks vairākās prāvās, kurās arī es esmu piedalījies.

-   Vai tu aizbrauksi pie Steforda?

Deivids paskatījās uz puspabeigto runu, ko gatavoja tiesas procesam. Vai viņš patlaban gribēja iesaistīties tik nopietnā lietā?

-  Dženifera zvēr, ka viņš to nav darījis. Apgalvo, ka tajā vakarā, kad tika nogalināta tā meitene, viņi abi esot bi juši mājās.

-  Ak tā viņa saka? Vai tu viņai tici? Galu galā, viņa ir Steforda sieva.

-   Tu nepazīsti Dženiju. Viņa ir kaut kas pirmšķirīgs. Nē, ja viņa tā saka…

Deivids pasmaidīja, tad klusiņām pasmējās. Holts viņu vaicājoši uzlūkoja.

-   Piedod, Čārlij. Mūsu darbā ar godīgiem cilvēkiem pārāk bieži sastapties neiznāk. Viņi ir tāds pats retums kā Amerikas ērgļi.

No šīs domas viņam sirdī ieplūda satraukums. Godīgs, atklāts, nevainīgs cilvēks. Uz tādu bija vērts paskatīties. Runu viņš pabeigs vakarā.

-   Priecājos jūs redzēt, - sacīja Leri js Stefords.

Sargs aizvēra slēgtās tikšanās telpas durvis, un Deivids piecēlās, lai sarokotos ar Stefordu. Apcietinātais bija ģērbies slikti piegulošā sporta tērpā.

-    Apsēdieties, Lerij, - Deivids teica, norādīdams uz plastmasas krēslu.

-   Cik ātri jūs varat dabūt mani no šejienes ārā? - Stefords jautāja.

Viņš pūlējās izturēties mierīgi, bet aiz bāli zilajām acīm un ārpilsētas klubā iegūtā iedeguma bija jaušams panisku baiļu strāvojums.

-   Jau šorīt mēs stāsimies tiesneša priekšā, bet tas nenozīmē, ka viņš jūs atbrīvos pret drošības naudu. Slepkavības lietās tiesnesis var atteikties to darīt.

-   Es… es domāju, ka viņi vienmēr… ka vienmēr pastāv iespēja tikt atbrīvotam pret drošības naudu.

-   Ne tajos gadījumos, kad izvirzīta apsūdzība slepkavībā. Ja apgabala prokuroram ir iebildumi, mēs varam lūgt, lai tiesnesis izskata jautājumu par apsūdzētā atbrīvošanu pret drošības naudu, bet nav nekādu garantiju, ka viņš pieņems šādu lēmumu, jo apgabala prokurors var pārliecināt tiesu, ka jūs esat vainīgs. Un pat ja tiesnesis nosauktu drošības naudas summu, tā var izrādīties tik augsta, ka nespēsiet to iemaksāt.

-  Saprotu, - Stefords klusi noteica.

Viņš centās sēdēt tikpat taisni un runāt tikpat pārliecinošā tonī, kādā bija runājis, apspriežoties ar advokātiem, kas pārstāvēja citus cilvēkus. Tikai šoreiz viņš pats bija klients, un ziņa, ka viņam, iespējams, nāksies palikt cietumā, bija viegli iedragājusi Steforda pašlepno stāju. Nolaistie pleci un nodurtās acis vēstīja Deividam, ka klients ir sācis aptvert viņa sacīto.

-   No otras puses, - Deivids turpināja, - jūs esat advokāts, kas strādā cienījamā firmā. Jūs esat precējies. Šaubos, vai apgabala prokurora birojs cels iebildumus jūsu atbrīvošanai pret drošības naudu, un, ja viņi to darīs, esmu pārliecināts, ka vairākums tiesnešu jūsu lūgumu tomēr apmierinās.

Steforda skatiens kļuva gaišāks, viņš pieķērās pie Deivida pastieptā salmiņa. Deividam nepatika dot klientiem nepamatotas cerības, bet šajā gadījumā viņš bija drošs, ka situāciju ir novērtējis pareizi.

-   Kā pret jums izturas? - Deivids vaicāja.

Stefords paraustīja plecus.

-   Diezgan labi, ņemot vērā apstākļus. Viņi mani ievietoja vienu pašu nelielā kamerā. Laikam esmu ieslodzīts izolatorā vai kā to sauc.

-To sauc par ieslodzījumu viennīcā.

-Jā.

Stefords dziļi ievilka elpu un uz mirkli novērsās.

-   Visi šie termini. Es nekad… es nenodarbojos ar krimināllietām.

Viņš iesmējās, bet tic bija piespiesti smiekli, un Stefords neveikli saknosījās uz šaurā sēdekļa.

-   Nekad negribēju šajos jautājumos iedziļināties. Tagad vēlos, kaut būtu juridiskajā skolā apguvis arī kādu ar krimināltiesībām saistītu kursu.

-   Vai policijā jūs jau mēģināja nopratināt?

-Jā. Tūlīt pat, kā bija mani turp aizveduši. Viņi bija ļoti pieklājīgi. Ļoti taktiski. Inspektors Krosbijs. Šķiet, ka viņa vārds ir Rons. Viņš ļoti labi pret mani izturējās.

-   Vai jūs viņam kaut ko pateicāt, Lerij?

-   Nē - izņemot to, ka neko neesmu darījis. Viņš… viņš iepazīstināja mani ar manām tiesībām.

Stefords atkal nervozi iesmējās. y - Gluži kā televīzijas seriālā. Man vēl aizvien ir grūti uztvert notiekošo nopietni. Gandrīz izskatās pēc kādas studentu palaidnības. Es par šo lietu pat neko nezinu.

-   Ko jūs stāstījāt policijā? - Deivids klusi jautāja.

Viņš uzmanīgi vēroja Stefordu. Cilvēki, kam nebija

pieredzes saskarsmē ar policiju vai cietumu, bieži vien kļuva pļāpīgi sarunās ar policijas inspektoriem, kas bija apmācīti, kā ar laipnību un iejūtību panākt apcietinātā vaļsirdību. Atrauts no ģimenes un draugiem, apcietinātais bija gatavs uz atklātu sarunu ar katru, kas izrādīja par viņu interesi, cerēdams uz sarunbiedra atbalstu. Bezpalīdzīgo cilvēku plašie paziņojumi bieži vien kļuva par visbīstamākajiem pierādījumiem, ko izmantoja, lai viņus notiesātu.

-   Neko nestāstīju. Ko es būtu varējis viņiem sacīt? Man par to visu nekas nav zināms.

-   Labi. Tagad es gribu jums šo to pateikt un vēlos, lai jūs klausītos ļoti uzmanīgi. Es jums izskaidrošu, kādas attiecības pastāv starp aizstāvi un viņa klientu. Zinu, ka jūs pēc profesijas esat jurists, bet patlaban manā priekšā sēž apcietinātais, kas apsūdzēts slepkavībā, un diez vai jūsu juridiskās zināšanas jums šajā situācijā palīdzēs. Cilvēki nekad nespēj būt īpaši mērķtiecīgi, kad jātiek galā ar pašu problēmām.

Lerijs palocīja galvu. Viņš bija noliecies uz priekšu un uzmanīgi ieklausījās katrā vārdā.

-   Visupirms iegaumējiet, ka es paturēšu noslēpumā visu, ko jūs man teiksiet. Tas nozīmē ne vien to, ka es nevienam neatstāstīšu jūsu sacīto, bet saskaņā ar likumu es arī nedrīkstu atklāt to, par ko esam runājuši.

Tālāk - kad mēs apspriedīsim šīs lietas apstākļus, jums jāsaka man patiesība. Ne tāpēc, ka jūsu meli mani apvainotu, bet tāpēc, ka, balstoties uz jūsu nepatiesajiem izteikumiem, es varu pieļaut savā darbībā kādu aplamību, kas nāktu jums par ļaunu.

Deivids apklusa un ļāva, lai klients pārdomā nule dzirdēto. Izskatījās, ka Stefords jūtas ļoti neveikli.

-   Klausieties, Deiv… vienu lietu es gribētu noskaidrot uzreiz. Es jums nemelošu, jo neesmu neko izdarījis. Man nav par ko melot. Viss šis gadījums ir muļķīga kļūda, un es jums apsolu, ka, izkļuvis no šīs ķezas, iesūdzēšu tos draņķus tiesā par katru centu, ko viņi iztērējuši, mani nepatiesi apsūdzēdami. Bet vēlos, lai viens mūsu attiecību aspekts būtu pilnīgi skaidrs. Es… man jābūt drošam, ka advokāts, kas mani pārstāv, man tic. Tas ir, ja jūs domājat, ka es meloju… es nemēdzu melot, un, ja saku, ka neesmu vainīgs, tad arī neesmu vainīgs.

Deivids uzmeta Stefordam tiešu skatienu, un Stefords bez izvairīšanās raudzījās viņam pretim.

-   Lerij, es jums sacīju tikai to, ko saku katram cilvēkam, ko pārstāvu, un tam ir savs iemesls. Ļaujiet man jums kaut ko paskaidrot. Jūs nevēlaties advokātu, kas jums tic. Jūs gribat, lai jums būtu advokāts, kas spētu atspēkot pret jums izvirzīto apsūdzību. Šeit nav nekāda Disnejlenda. Te ir Maltnomahas apgabala cietums, un šajā apgabalā ir pietiekami daudz labi apmācītu cilvēku, kas tieši šobrīd sadarbojas, lai ieslodzītu jūs cietumā uz visu atlikušo mūžu. Esmu vienīgā persona, kas atrodas starp jums un cietumu, un es darīšu visu, kas manos spēkos, neatkarīgi no tā, ticu jums vai ne, lai paglābtu jūs no cietuma.

Ja jūs gribat, lai kāds tur jūsu roku un stāsta, ka viņš jums tic un ka jūs esat krietns puisis, jums nepieciešami bērnaukles pakalpojumi, nevis manējie. Ja gribat izkļūt no ķezas, tas ir pavisam kas cits, un es ar prieku uzņemšos jūsu aizstāvību.

Stefords raudzījās grīdā. Kad apcietinātais pacēla galvu, viņš bija pietvīcis.

-   Piedodiet, - viņš teica, - es tikai…

-   Jūs tikai esat nobijies un atrauts no savas ģimenes un draugiem, un jūs jūtaties apmulsis un vēlaties zināt, ka šajā lietā kāds ir jūsu pusē. Es esmu jūsu pusē, Lerij, un arī jūsu sieva un Čārlijs Holts, un daudzi citi cilvēki.

-   Šķiet, ka jums ir taisnība. Mani tikai ir pārņēmusi tāda… tāda bezcerība. Sēdēju savā kamerā un domāju. Es pat nezinu, kā tas viss ir noticis.

-   Lai būtu kā būdams, bet noticis tas ir. Un mums ar to jātiek galā. Vai varat man pateikt, kur bijāt sešpadsmitā jūnija vakarā un septiņpadsmitajā jūnijā agri no rīta?

-   Vai tad tika izdarīta slepkavība?

Deivids pamāja ar galvu.

-   Kas tā bija par nedēļas dienu ? Darbdiena vai brīvdiena?

-  Sešpadsmitais jūnijs bi ja ceturtdiena.

-    Skaidrs. Neieskatījies savos pierakstos un neaprunājies ar dažiem cilvēkiem, precīzi es to pateikt nevarēšu, bet iespējams, ka strādāju birojā un pēc darba devos uz mājām.

-Cik ilgi jūs parasti strādājat?

- - Mana darba diena ir diezgan gara. Pie Praisa un Vin- vorda joprojām esmu tikai līdzstrādnieks. Drīzumā ceru kļūt par partneri, bet jūs jau zināt, kā tas ir. Tajā laikā strādāju pie kādas ļoti sarežģītas ar vērtspapīriem saistītas lietas. Iespējams, ka aizkavējos birojā vismaz līdz septiņiem. Varbūt pat vēlāk. Nudien nevaru to pateikt, iekams neesmu ielūkojies dienas kārtības pierakstos.

-  Pie kā atrodas šie pieraksti?

-   Pie Dženiferas. Manas sievas.

Deivids kaut ko ierakstīja dzeltenajā bloknotā.

-   Parunāsim mazliet pār jums pašu. Cik vecs jūs esat?

-   Man ir trīsdesmit pieci gadi.

-   Izglītība?

-   Esmu beidzis Lūisa un Klārka juridisko skolu, - Stefords atbildēja.

Deivids palocīja galvu. Tā bija privāta juridiskā skola, kas atradās Portlendā.

-Kad strādāju pie diplomdarba, atgriezos austrumos.

-  Jūs esat no Austrumkrasta?

-   Uz to man ir grūti atbildēt. Mans tēvs bija karavīrs. Mēs bieži pārbraucām no vienas vietas uz otru. Tad mani vecāki izšķīrās, un es līdz dienestam dzīvoju kopā ar mammu Longailendā, Ņujorkā.

-   Jūs esat dienējis armijā?

Stefords pamāja ar galvu.

-   Vai tas bija pirms vai pēc koledžas?

-Pēc koledžas un pirms juridiskās skolas.

-   Vai pie Praisa un Vinvorda sākāt strādāt tūlīt pēc juridiskās skolas beigšanas?

-    Jā. Kopš tā laika strādāju šajā firmā, - sacīja Stefords.

Deivids saklausīja Steforda atbildē kaut ko savādu, bet turpināja iztaujāšanu.

- Lerij, vai jūs kādreiz esat atzīts par vainīgu kāda nozieguma izdarīšanā?

-   Man bija nepatikšanas, kad mācījos vidusskolā. Būdams nepilngadīgs, biju dzēris alu. Bet tas tika nokārtots.

-    Mani interesē tikai kriminālnoziegumi, kas izdarīti pēc astoņpadsmit gadu vecuma, ja zvērināto tiesa vai tiesnesis atzina jūs par vainīgu vai arī jūs pats atzināt savu vainu.

-   Nē. Nekā tamlīdzīga nav bijis.

Pie durvīm pieklauvēja, un sargs pabāza galvu tikšanās telpā.

-  Viņam drīz jāiet uz tiesu, Neša kungs.

-  Cik daudz laika vēl ir manā rīcībā, AI?

-   Varu dot jums piecas minūtes.

-Labi. Pieklauvējiet, kad gribat vest viņu uz tiesu.

Durvis aizvērās, un Deivids sāka vākt kopā savus papīrus un likt tos diplomātportfelī.

-  So sarunu pabeigsim vēlāk. Mēs tiksimies tiesā.

-   Man ļoti žēl, ka pirmīt tā izturējos. Ka es…

Deivids viņu pārtrauca. -

-   Lerij, jūs patlaban pārdzīvojat grūtības, kādas es nekad neesmu pārdzīvojis, un, ņemot vērā apstākļus, kādos atrodaties, es domāju, ka jūs turaties ļoti labi. Mēģināšu izdibināt, uz ko pamatojas apgabala prokurora izvirzītā apsūdzība, tad mēs atkal tiksimies un sāksim izstrādāt aizstāvības stratēģiju. Papūlieties atslābināties, cik nu tas ir iespējams. Patlaban nav jūsu varā kaut ko darīt. Centieties par šo lietu pārāk galvu nelauzīt. Zinu, ka jums liekas neiespējami sekot tamlīdzīgam padomam, bet jūs man maksājat, lai es raizētos jūsu vietā. Ja jūs pats darīsiet šo darba daļu, būsiet izsviedis naudu vējā.

Stefords pasmaidīja. Tas bija plats, drosmīgs smaids. •• Viņš stingri satvēra Deivida plaukstu.

-  Gribu jums pateikties par to, ka uzņēmāties šo lietu. Jutos daudz pārliecinošāk, zinādams,.ka ar to nodarbosieties jūs. Jums ir izcila aizstāvja reputācija, ja jūs to vēl nezināt. Un vēl kas. Jūs gan teicāt, ka tam nav nekādas nozīmes, un es jums ticu, bet vēlos, lai jūs zinātu - es neesmu vainīgs. Nudien neesmu.

Telefons iezvanījās tieši tajā brīdī, kad Monika gāja ārā 110 kabineta. Mirkli vilcinājusies, viņa klausuli tomēr pacēla.

-   Monika, te Rons Krosbijs.

-   Ak, sveiks, Ron. Es jau biju ceļā uz tiesu. Jānolasa apsūdzības raksts Stefordam. Baidos, ka nokavēšu. Vai nevaru tev vēlāk piezvanīt?

-   Nē. Nenoliec klausuli. Runa bus tieši par Stefordu. Vai viņš šodien tiks atbrīvots pret drošības naudu?

-    Pārrunāju to ar savu šefu, un mēs nolēmām neiebilst, ja Deivids lūgs klienta atbrīvošanu pret drošības naudu.

-   Skaidrs. Klau, esmu ticis kaut kam uz pēdām un… es nedomāju, ka viņu Vajadzētu laist ārā no cietuma.

-  Kāpēc ne?

-   Atceries, par ko mēs runājām? Nospriedām, ka Stefords gribēja papriecāties mazliet "pa kreisi", iztiekot bez. riska un sarežģījumiem, ar ko saistīta mīlas dēka. Tā nu viņš uzaicina uz moteli prostitūtu un krīt panikā, uzzinājis, ka viņa ir policiste.

-   Tā es domāju, - teica Monika. - Viņa sieva ir tā, kas ģimenē ienesusi naudu. Ja laulība tiktu šķirta, Stefords ciestu vairāk nekā viņa.

-        Pareizi. Tā visi domā. Musu acis Dārlena bija policis- te. Bet viņa tēloja prostitūtu. Varbūt viņa tika nogalināta tieši tāpēc, ka Stefords uzskatīja viņu par prostitūtu.

-  Nesaprotu.

-   Es mazliet pārbaudīju Steforda pagātni. Viņš nekad nav ticis nedz tiesāts, nedz apcietināts par kāda nozieguma izdarīšanu, bet man tomēr izdevās kaut ko atrast. Šī nav pirmā reize, kad Stefordam gadījusies problēma attiecībās ar prostitūtu.

Sargs atvēra ieslodzījuma telpas durvis un sacīja, ka Lerijam laiks doties uz tiesas zāli. Viņš izturējās pret Stefordu pieklājīgāk un godbijīgāk, nekā jebkad bija izturējies pret citiem apcietinātajiem. Tas lika Lerijam justies neērti. Cits sargs atvēra durvis, kas savienoja ieslodzījuma telpu ar tiesas zāli. Uz sliekšņa Lerijs saminstinājās. Viņš vēlējās ieiet sevī un izgaist. Deivids bija nokārtojis, lai Lerijam atnestu viņa paša drēbes, tā ka viņa pašcieņa nelika pazemota - advokātam Stefordam nevajadzēja rādīties cietumnieka formas tērpā cilvēkiem, ko viņš labi pazina. Tomēr uzvalks neglāba viņu no kauna un nelabuma sajūtas vēderā, kas kopš apcietināšanas bija kļuvusi aizvien nelāgāka.

Kad Stefordu ieveda tiesas zālē, iestājās neveikls klusums. Citi juristi novērsās. Tiesnesis, kura vadītajā liesas procesā Lerijs bija uzstājies tikai pirms nedēļas, izlikās kārtojam pusizjukušu dokumentu kaudzi. Tiesas izpildītājs, juridiskās skolas vakara nodaļas students, ar kuru Le- rijs mēdza papļāpāt procesa starplaikos, centās uz viņu neskatīties.

Deivids piesteidzās pie Steforda un sāka viņam skaidrot, kas tagad notiks-, Lerijam gribējās redzēt Dženiferu, bet viņš nevarēja sevi piespiest paskatīties uz stāvgrūdām pilno tiesas zāli. Viņš juta, ka savaldīties izdosies vienīgi tad, ja viņa skatiens būs vērsts taisni uz priekšu. Viņš gribēja, lai visi viņa jutekļi atmirst, sirds sasalst un viņš pats nozūd kā pērnais sniegs.

Nu viņi bija izgājuši cauri barjerai un nostājušies tiesneša Stērdžisa priekšā. Pievilcīga sieviete nolasīja viņam izvirzīto apsūdzību, bet Lerijs nespēja viņas sacīto saistīt ar sevi. Tas it kā bija kāds cits Lerijs Stefords, par ko viņa runāja. Un visu laiku viņš cieši raudzījās uz kādu punktu tiesnesim virs galvas un centās turēties taisni.

-  Jūsu Godība, es esmu Deivids Nešs, un es šajā lietā pārstāvēšu Steforda kungu.

-   Ļoti labi, Neša kungs.

-  Jūsu Godība, es gribētu runāt par apcietinātā atbrīvošanu pret drošības naudu. Steforda kungs tika apcietināts pagājušajā naktī. Kā tiesai zināms, viņš ir advokātu kolēģijas loceklis, viņš ir precējies un strādā cienījamā juridiskajā firmā…

-  Jā, Neša kungs, - tiesnesis Deividu pārtrauca.

Viņš pagriezās pret Moniku Pauersu.

-   Vai šobrīd ir kādi iebildumi pret to, ka apcietinātais tiktu atbrīvots pret drošības naudu, Pauersas jaunkundz?

-  Jā, Jūsu Godība. Pavalsts šobrīd iebilst pret apcietinātā atbrīvošanu pret drošības naudu.

Deivids gribēja kaut ko teikt apsūdzības uzturētājai, bet pārdomāja. Tā vietā viņš uzrunāja tiesu:

-   Tādā gadījumā, Jūsu Godība, mēs gribētu, lai tiesas sēde šī jautājuma izskatīšanai tiktu noturēta pēc iespējas ātrāk.

Monika pagriezās pret Deividu.

-   Man jādara aizstāvim zināms, ka šopēcpusdien mēs nodosim lietu iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem un pēc dienas vai divām Steforda kungam tiks izvirzīta apsūdzība apriņķa tiesā.

-   Lai būtu kā būdams, Pauersas jaunkundz, mēs tomēr noteiksim datumu, kad tiesas sēdē tiks izskatīts jautājums par apcietinātā atbrīvošanu pret drošības naudu, - sacīja tiesnesis Stērdžiss. - Jūs varat pārcelt šī jautājuma izskatīšanu uz apriņķa tiesu, ja apsūdzība līdz tam laikam jau būs nodota viņiem, Neša kungs.

-   Vai man jāpaliek cietumā? - čukstus jautāja Stefords.

-  Jā, - Deivids atbildēja.

Viņš skatījās uz Moniku, bet šķita, ka viņa jūtas neērti un ir apzināti novērsusies no Deivida.

-   Bet es domāju…

-   Zinu. Nesaprotu, kas noticis, bet es to noskaidrošu, tiklīdz būsim šeit galā.

Tiesas sekretārs nosauca datumu, un Deivids atzīmēja to uz mapes vāka. Tika izsauktas puses nākamajai lietai, un Monika posās uz promiešanu. Deivids pieskārās viņas elkonim.

-   Vai varam kādu bridi parunāties?

Viņa svārstījās, tad palocīja galvu.

-   Es tevi pagaidīšu priekštelpā, - Monika teica, tad izsteidzās no tiesas zāles.

-  Lerij, es drīz ar jums sazināšos. Gribu noskaidrot, kāpēc tika celti iebildumi jūsu atbrīvošanai pret drošības naudu.

-  Jums jādabū mani no turienes, ārā, - Stefords sacīja.

Sargs ar žestu aicināja viņu atgriezties ieslodzījuma telpā, un tiesas zālē ieveda citu apcietināto.

-  Jūs nezināt, kā cilvēks tur jūtas.

-   Pēc dažām dienām šis jautājums tiks izskatīts tiesas sēdē, un mēs visu noskaidrosim. Es…

-   Nezinu, vai izturēšu tajā smirdīgajā caurumā vēl divas dienas. Nolādēts, gribu tūlīt pat tikt no turienes ārā. Tāpēc jau esmu jūs nolīdzis.

Deivids apstājās un uzlūkoja Stefordu. Viņa balss skanēja klusi, bet stingri.

-  Lerij, jums jāsāk samierināties ar to faktu, ka esat apsūdzēts nozieguma izdarīšanā. Tam, vai esat vainīgs vai nevainīgs, patlaban nav nozīmes. Var gadīties, ka jūs līdz tiesas procesam no cietuma ārā netiksiet. Apgabala prokurors var pārliecināt tiesnesi, ka atbrīvošana pret drošības naudu jums nav piemērojama. Jums jāsaņem sevi rokās, citādi uz tiesas procesu ieradlsieties kā emocionāls vraks.

Stefords smagi elpoja, un Deivids redzēja, cik ātri pulsē dzīsliņa viņam pie deniņiem. Piepeši Stefords sašļuka, un viņa elpa kļuva rāmāka.

-Jums taisnība. Piedodiet. Man būtu vajadzējis pietiekami pārzināt tiesvedību, lai zinātu, ka te nekas nenotiek uzreiz. Nekas jau nemainās no tā, ka tas, kam gadījušās nepatikšanas, šoreiz esmu es.

-Labi. Priecājos, ka jūs to saprotat. Uz drīzu tikšanos, Lerij.

Monika stāvēja priekštelpā pie liftiem.

-   Ko tas viss nozīmē? - Deivids jautāja.

-   Mūsu birojs iebilst pret to, ka tavs klients tiktu atbrīvots pret drošības naudu.

-   Tu to nepārprotami liki saprast jau tur, - viņš teica, ar īkšķi rādīdams pāri plecam uz tiesas zāli. - Es gribu zināt, kāpēc. Stefords jau nav nekāds blandoņa, kas aizmuktu, tiklīdz būtu ticis ārā no cietuma. Viņš ir precējies, viņam ir labs darbs…

-   Es to visu zinu. Bet tas neko nemaina.

-  Kāpēc? Kas jums ir pret viņu?

* - Tu visu dabūsi zināt parastajā kārtībā, kad viņš tiks apsūdzēts apgabala tiesā, - Monika strupi atteica.

Viņu kaut kas bija aizkaitinājis.

-   Procedūra man ir zināma, Monika. Bet es tev to vaicāju tagad, kā kolēģei, kas…

-   Klau, Deivid, liec vērā, ka šoreiz viss būs savādāk.

Nekas netiks izpausts, un nebūs nekādu noviržu no likuma normām.

-   Eu, rimsties nu. Esmu vienmēr bijis godīgs pret tevi, vai ne?

-  Jā. Un tam nav nekāda sakara ar tevi vai mani. Šī lieta nebūs tāda kā citas, to es tev varu apliecināt. Te slēpjas daudz kas vairāk, nekā tev ir zināms.

-  Piemēram?

Lifta durvis atvērās, un Monika iekāpa kabīnē.

-   Es nedrīkstu ar tevi to apspriest, un es to nedarīšu. Man ļoti žēl.

Deivids noskatījās, kā lifta durvis aizveras, un pagriezās, lai ietu atpakaļ uz liesas zāli. Monika nekad agrāk nebija tā rīkojusies, un tas viņu uztrauca. Kad viņiem gadījās kāda kopīga lieta, viņi parasti to pārrunāja.Viņi centās būt viens pret otru godīgi - cik nu to pieļāva spēles noteikumi. Deivida sākotnējais iespaids par Leriju Stefordu bija klienlam labvēlīgs, bet Monika bija teikusi, ka pastāv lietas apstākļi, par kuriem viņš nekā nezina. Vai tas nozīmēja, ka viņas rīcībā ir izšķirošs pierādījums, kas apstiprina Steforda vainu? Vai Stefords bija melojis, sacīdams, ka nav vainīgs?

Tiesas zāles durvis atvērās, un kāds sauca viņa vārdu. Deivids pacēla galvu un ieraudzīja tuvojamies Čārliju Hol- tu. Ļaužu pilnajā tiesas zālē Deivids nebija viņu pamanījis.

-  Ko tas nozīmē, kāpēc Lerijs netiek atbrīvots pret drošības naudu? - Čārlijs noprasīja.

Deivids neatbildēja. Viņš skatījās uz skaisto sievieti, kas sekoja Čārlijam.

-   Ak, piedodiet, - Holts sacīja, - Deiv, tā ir Dženifera Steforda.

Tikai tā nebija Dženifera Steforda. Tā bi ja Valērija Dodža.

-   Piedod, Deivid. Es negribēju tev melot, bet…

Viņas balss izdzisa, un viņa pētīja savas cieši kopā saspiestās, klēpī saliktās plaukstas. Deivids sēdēja viņai pretim. Braucot uz Deivida biroju, abiem bija izdevies uzturēt normālu sarunu. Čārlijs bija pārāk izklaidīgs, lai ievērotu saspīlējumu. Deivids palūdza, lai Čārlijs paliek uzgaidāmajā telpā, un abi klusēdami gāja uz viņa kabinetu. Kad Deivids aizvēra durvis, Dženifera bija apsēdusies, uz viņu neskatīdamās.

-  Nezinu, vai man nevajadzētu no šīs lietas atteikties, - viņš teica.

Viņa satrūkusies pacēla galvu.

-   Nē, to tu nedrīksti darīt. Lūdzu, Deivid. Lerijam tu esi nepieciešams.

-   Nejūtos pārliecināts, ka esmu tas labākais cilvēks, kas var pārstāvēt tavu vīru.

-   Kāpēc? Tāpēc, ka esmu ar tevi gulējusi? Lūdzu, Deivid. Nezinu, kāpēc es… Mēs bijām sastrīdējušies un…

Viņa papurināja galvu.

-   Nekad agrāk neko tamlīdzīgu nebiju darījusi. Tev ir man jātic.

-   Es tev ticu. Tam nav nozimes. Advokātam jābūt objektīvam, bez personiskās ieinteresētības. Kā es varu tāds būt?

Viņa atkal raudzījās lejup uz savām plaukstām, un Deivids atspiedās pret krēsla atzveltni, pūlēdamies valdīt pār sevi. Šoks, ko viņš pārdzīvoja, ieraudzījis šo sievieti tiesā, pamazām izgaisa, un to nomainīja dziļa depresija.

-   Kad Čārlijs ierosināja griezties pie tevis… vispirms gribēju sacīt "nē", bet nevarēju. Lerijam ir vajadzīgs vislabākais advokāts. Es nedrīkstu viņu…

Viņa aprāvās. Deivids mazliet pagrieza savu krēslu - tā, lai nebūtu tieši jāuzlūko pretimsēdošā sieviete.

-  Vai tu viņu mīli?

Viņa pavērās augšup, bet neko neteica.

-   Es jautāju, vai tu mīli savu vīru.

Patiesībā viņš to nemaz negribēja zināt. Deivids bija uzdevis šo jautājumu, lai viņu sāpinātu. Viņš jutās apmulsis un nodots.

-  Lūdzu, nevajag, - viņa sacīja.

Viņa runāja gandrīz čukstus, un Deivids baidījās, ka viņa varētu sākt raudāt.

-   Vai tu mīli savu vīru? - Deivids uzstājīgi atkārtoja.

-   Vai tam ir kāda nozīme? Vai tu Uzdod šo jautājumu visām sievām, kas nāk pie tevis pēc palīdzības? Vai ār to nepietiek, ka es lūdzu tevi man palīdzēt?

Deivids joprojām nespēja uz viņu paskatīties. Viņai bija taisnība, un viņš to saprata. Viņš uzvedās muļķīgi. Kā bērns. Un viņa lūdza palīdzību. Bet, lai viņš varētu to sniegt, viņam bija jāuzceļ starp sevi un šo sievieti barjera, kas varbūt nekad netiks nojaukta. Deivids pagrieza krēslu atpakaļ. Viņa sēdēja kā sastingusi un vēroja Deividu.

-   Varu tev nosaukt vairāku Citu advokātu vārdus. Viņi visi ir ļoti lietpratīgi.

-   Nē, gribu, lai tas būtu tu. Es tev ticu. Zinu, ka tu vari panākt, lai Lerijs tiktu attaisnots.

-   Kas ir Valērija Dodža? - viņš jautāja.

Viņa nosarka un pasmaidīja.

-       Dodža ir mans pirmslaulību uzvārds. Bet priekšvārds… Valērija… Tas ir no kāda televīzijas šova, ko mēdzu skatīties. Nezināju, ko teikt, un tas bija pirmais vārds, kas man iešāvās prātā.

Deivids iesmējās. Viņa mirkli pavilcinājās, gribēdama pārliecināties, ka Deivida smiekli ir īsti. Tad iesmējās arī viņa. Tie bija nervozi smiekli. Abi jutās iepriecināti, ka neveiklais saspīlējums ir lauzts.

-  Es ļoti nopūlējos, tevi meklēdams. Zvanīju uz senatora Bauera vēlēšanu kampaņas komiteju, lūkojos pēc tava vārda telefona grāmatās.

-   Es arī par tevi domāju. Bija brīži, kad vēlējos… Bet es nevarēju. Lerijs un es… mums bija problēmas. Viņš ļoti daudz strādā un… Tas, kas tonakt notika… Tā gadījās, un viss. Bet tu nedrīksti ļaut tam kaut kā ietekmēt tavu attieksmi pret Lerija lietu. Lai ko es pret viņu justu, vai tā ir mīlestība vai… viņš ir mans vīrs un…

Viņa apklusa, un viņi paskatījās viens uz otru. Nu bija Deivida kārta novērst acis. Viņš jutās ļoti noguris.

-   Es gribu padomāt, Dženifer. Šobrīd man galvā valda sajukums, un es vēlos mazliet nogaidīt, lai viss nostājas savās vietās.

-   Labi.

-   No rīta es tev piezvanīšu un darīšu zināmu, ko esmu izlēmis.

Viņš piecēlās, un viņa tam sekoja. Viņš turēja durvis atvērtas, un viņa gāja prom. Viņi bija tik tuvu viens otram. Viņus šķīra tikai dažas collas. Viņa plauksta sažņaudza durvju rokturi, gaisā virmoja viņas smarža. Viņš gribēja viņu apskaut. Viņa to sajuta un izlikās, ka nav neko manījusi. Mirklis bija garām, un viņš pavēra durvis plašāk. Kad viņa bija prom, viņš ilgu laiku sēdēja pie rakstāmgalda nepakustēdamies.

3

Deivids bija slikti gulējis. Debesis bija skaidras, un mēness spoži spīdēja kā dzeltena pīrāga šķēle, un viņš, sapratis, ka neizdosies aizmigt, no guļamistabas tumsas vēroja zvaigznes. Kas tad viņa bija? Sieviete, ar ko viņš ir vienu reizi pārgulējis. Kāpēc jāpiešķir viņai tāda nozīme, ja reiz daudzas citas, ar kurām viņš tāpat bija pārgulējis, viņam neko nenozīmēja? Viņš zināja, ka loģika - jurista darbarīks - šoreiz atbildi rast nepalīdzēs.

Ko lai viņš dara? Atbilde bija acīm redzama. Jāatsakās no šīs lietas. Ar prātu viņš to saprata, bet ar sirdi - ne. Un sirds bija tā, kas pieņems lēmumu. Un nemaz tik acīm redzami tas viss nebija, jo bija.kāds apstāklis, kas prāta apsvērumus apgrieza ar kājām gaisā. Ja nu Lerijs Stefords nebija vainīgs, ko tad? Čārlijam Holtam Dženifera bija sacījusi, ka tovakar, kad tika nogalināta Dārlena Ilerša, viņa bijusi kopā ar savu vīru. Un pa ceļam no tiesas nama uz Deivida biroju Dženifera viņam bija teikusi, ka Lerijs nav vainīgs. To bija apgalvojis ari pats Stefords, un Deivids viņam ticēja. Bet no otras puses - vai advokāts, kas uzlicis ragus aizstāvamajam, ir tas labākais cilvēks, kas var pārstāvēt viņu tiesā?

Deividam par to bija daudz jādomā. Tagad, kad viņš bija atradis Dženiferu, viņam negribējās šo sievieti atkal pazaudēt. Viņš vēlējās zināt, vai starp viņiem ir iespējams vēl kas vairāk. Kad viņi šķīrās uz Deivida kabineta sliekšņa, viņš bija nojautis tādu iespējamību.

Vai viņš grib uzņemties šo lietu Dženiferas dēļ? Vai Lerija Steforda liktenis viņu vispār interesē? Ja tas ir tikai Dženiferas dēļ, viņam jāatsakās. Bet tas nav tikai Dženiferas dēļ, Deivids sacīja pats sev. Ja Lerijs Stefords nav vainīgs, Deivids nedrīkst paiet malā un noskatīties, kā viņu notiesā. Šī lieta viņam nozīmēja kaut ko vairāk nekā tikai iespēju vēlreiz tikties ar Dženiferu. Vai tad viņš nebija jutis satraukumu, kad Čārlijs Holts viņam teica - var gadīties, ka Stefords nav vainīgs? Deivids domāja par Ešmoru,

Goltu un Entoniju Sīlsu. Kad viņu tiesas procesi bija galā, viņš juta nevis lepnumu, bet kaunu. Šī bija lieta, ar ko Deivids Nešs varētu lepoties. Viņš bija labākais no tiem pavalsts advokātiem, kas specializējušies krimināllietās, un viens no labākajiem valstī. Bija pienācis laiks izmantot savas spējas tādam nolūkam, kas bija to cienīgs.

Nākamajā rītā viņš saņēma zīmīti no Monikas. Bija noteikts datums, kad Stefordam tiks nolasīta apsūdzība apgabala tiesā. Deivids atgādināja pats sev, ka jānokārto, lai apgabala tiesā tiktu izskatīts jautājums par apcietinātā atbrīvošanu pret drošības naudu. Tikko ienācis kabinetā, viņš vispirms piezvanīja Dženiferai Stefordai. Viņa pacēla klausuli pēc pirmā signāla.

-  Es pārstāvēšu Leri ju, ja tu tā vēlies.

-   Jā, - viņa sacīja pēc īsa klusuma brīža. - Paldies. Es baidījos, ka tu atteiksies… Lerijs par tevi ir ļoti augstās domās. Mēs runājām par to vakar vakarā.

-   Tu taču neteici viņam, ka es pārdomāju iespēju no šīs lietas atteikties?

-  Nē. Viņš par mums nekā nezina.

Klausulē iestājās klusums.

-  Tu neesi… ? - viņa iesāka.

-   Protams, ka ne.

Atkal klusums. Sākums nebija diez cik daudzsološs. Viņi nespēja atslābināties, runājot viens ar otru.

-        Lerijs sacīja, ka piezīmju grāmata, kurā ierakstīta viņa dienas kārtībā, atrodoties mājās pie tevis, - viņš teica.

-   Šķiet, ka tā ir. Es paskatīšos.

-   Man vajadzētu to dabūt, cik ātri vien iespējams. Un arī honorāru, - Deivids piemetināja, juzdamies neērti, ka jārunā par naudu.

-   Protams, Čārlijs man teica. Es aiziešu uz banku.

Atkal stindzinošs klusums. Neviens no abiem nezināja,

kā to aizpildīt.

-   Es tev paziņošu, kādā datumā tiks izskatīts jautājums par atbrīvošanu pret drošības naudu, - Deivids sacīja, nevēlēdamies beigt sarunu.

-Jā.

-   Un neaizmirsti par piezīmju grāmatu. Tas ir svarīgi.

Viņš sāka atkārtoties.

-  Ja… ja es piezīmju grāmatu atradīšu, vai man aiznest to tev šorīt pat?

Vai tas nozīmē, ka Dženifera grib viņu redzēt? Viņš nebija par to pārliecināts.

-   Mēs varam norunāt tikšanos.

-   Es varētu atstāt piezīmju grāmatu pie tavas sekretāres. Ja tu esi aizņemts.

Mirkli vilcinājusies, viņa piebilda:

-   Nevēlos tevi traucēt. Es zinu, ka tu strādā arī pie citām lietām.

-   Nē. Tu mani netraucēsi. Ja atrodi, nāc šurp. Šo- pēcpusdien neesmu pārāk aizņemts un man šā vai tā ir ar tevi jāaprunājas, lai varu izstrādāt aizstāvības stratēģiju-

-  Labi. Ja es to atradīšu.

Viņi nolika klausules. Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni, dziļi ievilka elpu un centās savaldīties. Tas nebija labi. Šī lieta bija par daudz saistīta ar adrenalīna daudzumu viņa asinīs. Viņš nevarēja skaidri domāt. Kā tāds iemīlējies vidusskolnieks. Muļķīgi. Kad Deivids juta, ka ir saņēmis sevi rokās, viņš piezvanīja savam izmeklētājam Terijam Konklinam.

-   Kā sviežas, Terij?

-   Darba pāri galvai. Un tev?

-   Tas pats. Tāpēc jau es tev zvanu. Man gadījusies patiešām interesanta lieta. Iespējams, ka tev vajadzēs tai ziedot diezgan daudz laika.

-   Nezinu vis, Deiv. Nepatīkami tev atteikt, bet es nupat esmu sācis izmeklēšanu kādas apdrošināšanas kompānijas uzdevumā, un tur darba ir tik daudz, ka man pat nācās nolīgt sev palīgu.

Deivids bija vīlies. Terijs bija bijis gaisa kara flotes izlūks, pēc tam strādājis policijā. Kad viņam apnika strādāt citu uzdevumā, viņš pameta policiju un atvēra pats savu aģentūru. Deivids bija kļuvis par vienu no viņa pirmajiem klientiem, un viņi bija labi draugi. Kad Terijs bija nostiprinājis savu reputāciju, par viņa klientiem kļuva arī vairākas apdrošināšanas kompānijas. Terija darījumu stūrakmens tagad bija dažādu apdrošināšanas prasību pamatotības izmeklēšana, un viņam tikpat kā neatlika laika savai pirmajai mī- lcstībai - kriminālizmeklēšanai. Bet viņi ar Deividu bija vienojušies, ka patiešām svarīgos gadījumos Terijs nāks talkā, un līdz šim viņš vēl ne reizes nebija Deividam atteicis.

-   Runa ir par to policistes noslepkavošanu motelī "Re- lijs", - Deivids teica, izspēlēdams savu trumpi.

-   Ak tā? Draugi no policijas ir man par to stāstījuši. Viņi ir kādu noķēruši, vai ne?

-  Vai tad tu avīzes nelasi?

-  Pagājušo nedēļu pavadīju Ņūorleānā.

-   Nu, nu - esam sākuši doties ceļojumos pa valsti, vai ne? Kas tevi turp aizveda - darījumi vai izpriecas?

-   Pa druskai no abiem. Vai tu pārstāvi apsūdzēto?

Deivids pasmaidīja. Terijam bija radusies interese.

-   Jā. Viņi apcietinājuši advokātu no Praisa un Vinvorda firmas.

-  Piķis un zēvele!

Deivids varēja nomierināties. Terija palīdzība viņam bija garantēta.

-   Vai vari man ieteikt kādu darbam pie šīs lietas? Man nepieciešams labs izmeklētājs.

- Pagaidi mirkli. Nenoliec klausuli, labi?

Terijs bija licis viņam gaidīt, un Deivids skaļi iesmējās. Kad klausulē atkal atskanēja Terija balss, viņi norunāja pēc darba satikties un aizbraukt uz moteli "Relijs".

Dženifera ieradās pulksten trijos. Viņa bija ģērbusies ļoti atturīgi - pelēkos svārkos un baltā blūzē ar garām piedurknēm un augstu apkaklīti. Viņas mati bija sasukāti atpakaļ un uz kakla saņemti mezglā. Ja viņa vēl uzliktu brilles, izskatītos gluži kā tās bibliotekāres no četrdesmito gadu filmām, kuru patiesais skaistums atklājas, kad viņas palaiž klaidā savus matus.

-   Es atnesu piezīmju grāmatu, - Dženifera teica, sniegdama viņam kabatas bloknotu melnos ādas vākos.

Deivids pastiepa roku pāri rakstāmgaldam un paņēma bloknotu, uzmanīdamies, lai viņu rokas nesaskartos. Pāršķīris vairākas lappuses, viņš atrada ierakstu, kas attiecās uz sešpadsmito jūniju. Bez ceturkšņa desmitos Stefordam bijusi nozīmēta tikšanās ar kādu cilvēku, uzvārdā Lokets, bet puspiecos pēcpusdienā - ar Beriju Ditrihu. Dītriha vārds Deividam nebija svešs. Viņš bija viens no Praisa un Vinvorda firmas partneriem, speciālists vērtspapīru lietās. Tas sakrita ar to, ko Deividam cietumā bija sacījis Lerijs. Sešpadsmitajā datumā vairāk nekādu citu ierakstu nebija, un Deivids sev atzīmēja, ka jāsazinās ar Dītrihu.

-  Vai tas kaut ko palīdzēs? - jautāja Dženifera.

-  Iespējams. Slepkavības izdarīšanas clienā Lerijs ticies ar vienu no firmas partneriem. Es noskaidrošu, cikos viņi beidza darbu.

Dženifera palocīja galvu. Šķita, ka viņa jūtas neērti - Dženifera sēdēja, taisni izslējusies, rokas klēpī salikusi, un cītīgi nopūlējās, lai izskatītbs lietišķa. Deivids saprata, kas ir viņas neērtības sajūtas cēlonis. Arī viņš pats izturējās stīvi, un viņu sarunai bija samākslota pieskaņa.

-   Vēlos ar tevi aprunāties par tavām attiecībām ar Leriju. Daži no jautājumiem, ko es tev uzdošu, bus ļoti personiski, bet es tev tos neuzdotu, ja atbildes nebūtu svarīgas Lerija aizstāvēšanai.

Viņa vēlreiz palocīja galvu, un viņš ievēroja, ka Dženifera tik cieši sažņaudz rokas, ka pirkstu kauliņi acumirklī kļūst balti.

-   Cik ilgi tu esi pazīstama ar Leriju?

-   Mazliet vairāk par gadu.

-   Kā jūs iepazināties?

-   Strādāju skolā kopā ar Mirjamu Holtu, Čārlija sievu. Viņa mūs iepazīstināja. Lerijs un Čārlijs bieži kopā spēlēja rokasbumbu.

-   Cik ilgs laiks pagāja no iepazīšanās brīža līdz kāzām?

-   Daži mēneši. Četri.

Tas skanēja kā atvainošanās, un, sajutis viņas apmulsumu, Deivids nodūra skatienu savās piezīmēs. Neatkarīgi no tā, vai zvērinātie atzīs vai neatzīs Leriju par vainīgu, Dženiferai tas būs smags pārbaudījums. Pārdzīvojums, kas patiesībā nekad nebeigsies. Ja Leri ju atzīs par vainīgu, viņa būs tā jaunā advokāta sieva, kas nogalinājis policisti, domādams, ka viņa ir prostitūta. Kāpēc viņam bija vajadzīga prostitūta? Ļaudis skatīsies uz Dženiferu un brīnīsies. Kā viņai pietrūka, ja viņas vīrs bija spiests spert tādu soli?

Un ja viņš tiks attaisnots? Patiesību sakot, attaisnojošais spriedums nevienu baltu nenomazgāja. Kaut zvērināto tiesa pasludināja, ka tu neesi vainīgs, šaubas palika vienmēr.

-   Kādā skolā tu strādāji?

-   Peliseidas pamatskolā.

-  Cik ilgi tu jau strādā par skolotāju?

Viņa pasmaidīja, un viņas sasprindzinājums mazliet atslāba.

-   Šķiet, ka esmu to darījusi kopš neatminamiem laikiem.

-   Vai tev šis darbs patīk?

-  Jā. Bērni man allaž ir palikuši. Nezinu. Reizēm ir ļoti grūti, bet es nudien uzskatu, ka ir vērts pūlēties. Lerijs gribēja, lai pēc mūsu laulībām es skolā vairs nestrādātu, bet es viņam teicu, ka vēlos darbu turpināt.

-   Kāpēc viņš gribēja, lai tu vairs nestrādātu?

Dženifera pietvīka un raudzījās lejup uz savām rokām.

-   Tev vajadzētu Leriju saprast. Viņam piemīt tipiska vīrieša domāšana, ja runa ir par sievietes lomu ģimenē. Tāds nu viņš ir.

-   Vai Lerijs tevi kādreiz ir krāpis?

Dženifera asi ievilka elpu un uzmeta Deividam tiešu skatienu.

-   Nē, - viņa stingri atteica. - Un es domāju, ka būtu to zinājusi.

-   Vai viņš tev kādreiz ir iesitis?

-   Nē, - pēc nelielas saminstināšanās viņa atbildēja.

-   Ir vai nav?

-   Mēs esam strīdējušies, bet viņš nekad… Nē.

-   Vai tu uzskati, ka Lerijs ir seksuāli normāls vīrietis?

-   Ko tu saproti ar vārdu "normāls"? - Dženifera vilcinādamās jautāja.

Deivids jutās neveikli un nedroši. Arī agrāk viņam pietiekami bieži bija gadījies uzdot tamlīdzīgus jautājumus, bet viņš to vienmēr bija darījis vienīgi profesionālu iemeslu dēļ. Tagad profesionālajai nepieciešamībai bija piejau- cies klāt vēl kaut kas cits. Viņš gribēja zināt, kādas patiesībā bijušas Lerija Steforda un viņa sievas attiecības. Viņš gribēja zināt, vai seksuālajā ziņā var mēroties spēkiem ar vīrieti, ko pārstāv. Viņš gribēja zināt, vai Dženifera atsaukusies vīram tikpat kaislīgi kā viņam.

-   Vai viņam nav neparastas seksuālās prasības? Varbūt esi novērojusi kādas novirzes?

-   Nesaprotu, kāpēc… Kāds tam sakars ar… Vai mēs nevarētu runāt par kaut ko citu? Šis temats man ir pārāk smags.

-   Zinu, ka tev ir grūti par to runāt, bet šī lieta ir cieši saistīta ar seksu, un es veļos tevi sagatavot jautājumiem, ko apgabala prokurors tev uzdos atklātā tiesas sēdē.

-   Man vajadzēs… ? Es nevarēšu…

Dženifera dziļi ievilka elpu, un Deivids ļāva viņai nomierināties.

-   Mūsu seksuālās attiecības ir… pavisam normālas.

Balss viņai aizrāvās, un Deivids atkal vēroja viņas rokas -

saspringtas, kopā savītas, ar cieši sažņaugtām plaukstām.

-   Nezinu, ko tu vēlies no manis dzirdēt, - Dženifera sacīja tik klusi, ka viņš tikai ar pūlēm saklausīja viņas teikto.

-   Deivid, tovakar es un tu… Taisnība, mums ar Leriju bija problēmas, bet tās saistītas ar viņa darbu, nevis ar mūsu seksuālajām attiecībām. Viņš ļoti daudz strādāja. Pagājušajā gadā viņam neizdevās kļūt par partneri, un tas Leriju nomāca. Viņš pat gribēja no darba firma atteikties. Tas bija tūlīt pēc mūsu kāzām. Lerijs sacīja, ka vēloties pamēģināt kaut ko citu - strādāt valsts iestādē vai atvērt pats savu biroju. Tad viņš pārdomāja un nolēma, ka viņu pieņems par partneri, ja viņš strādās cītīgāk. Vēl cītīgāk nekā iepriekš. Viņš devās uz darbu agri no rīta un mājās atgriezās vēlu vakarā. Viņš arī dzēra. Mēs reti bijām kopā, reizēm neredzēju viņu pat nedēļas nogalēs. Un, kad mēs satikāmies, vienmēr izcēlās ķilda.

-  Tajā vakarā, kad es iepazinos ar tevi… Biju pārskaitusies uz Leriju. Piezvanīju viņam uz biroju. Viņš pārnāca mājās saniknots. Biju atļāvusies traucēt viņu darbā. Vai tad es nesaprotot, ka nedrīkstu tā rīkoties? Sacīju viņam, ka saprotu gan. Ka, manuprāt, darbs viņam ir svarīgāks par mani. Devos prom no mājām- Tad sastapu tevi un… un tā nu notika. Jādomā, ka gribēju nodarīt viņam pāri. Bet tas nav… tas nebija seksa dēļ. Tur mums… viss ir kārtībā.

Viņa apklusa, nogurusi meklēt īstos vārdus. Deivids nezināja, ko lai saka. Viņam gribējās apskaut Dženiferu un mierināt, bet viņš zināja, ka nedrīkst.

-        Turklāt, - viņa sacīja, - es nesaprotu, kāds tam sakars ar Lerija lietu. Es jau teicu Čārlijam, ka Lerijs nevarēja to meiteni nogalināt. Viņš tovakar bija mājās kopā ar mani.

-  Tu esi pārliecināta?

-   Jā. Es zinātu. To, ka viņš ir kaut kur aizgājis kopā ar citu sievieti… Viņš bija pie manis.

-  Tu varēsi tiesā to apzvērēt?

-Jā. Nevēlos, lai Leriju iesloga cietumā. Viņš to nepārciestu, Deivid. Tas viņam būtu par grūtu.

-   Šķiet, ka viņš turas gluži labi.

-   Tu viņu nepazīsti tā, kā es. Aiz viņa pašpārliecinātās ārienes slēpjas mazs zēns. Viņš lieliski prot izlikties, ka ir nesatricināms, bet es pazīstu viņu pietiekami labi, lai manītu pirmās sabrukuma pazīmes.

Deivids nolika savu piezīmju bloknotu. Neilgā saruna bija viņus abus emocionāli nogurdinājusi.

-   Domāju, ka šimbrīžam pietiks. Pēc darba aizbraukšu uz to moteli un mēģināšu aprunāties ar dežurantu. Ja man izdosies uzzināt kaut ko noderīgu, es tev paziņošu.

Viņa piecēlās, un viņš pavadīja Dženiferu līdz durvīm.

-  Gribu tev pateikties par to, ka uzņēmies šo lietu. Zinu, ka tev nebija viegli pieņemt tādu lēmumu. Un es zinu, ka tu izglābsi Leriju.

Deivids nezināja, ko lai saka. Viņa atrisināja šo problēmu, ātri aiziedama. Viņš noskatījās, kā Dženifera aiziet, cerēdams, ka viņa pagriezīsies un dos viņam kādu zīmi, bet Dženifera to nedarīja, un Deivids atgriezās pie rakstāmgalda, vēl vairāk apjucis. Viņš galīgi nesaprata, kā būtu vērtējamas viņu attiecības.

Deivida rakstāmgalda augšējā atvilktnē glabājās glāze un pudele laba viskija. Viskiju viņš iedzēra neatšķaidītu. Viņam sen nebija radusies vēlēšanās iedzert dienas vidū, bet Deividam bija tāda sajūta, ka tagad viņš to darīs ne vienu reizi vien - kamēr nodarbosies ar Steforda lietu.

Terijs Konklins bija patukls vidēja auguma virs, kas mūždien plati smaidīja. Viņš izskatījās pēc tik nekaitīga radījuma, ka cilvēki viņam uzticējās un labprāt runāja ar viņu. Tieši šī īpašība bija viņa profesionālo panākumu pamatā.

Terija dodžs iebrauca moteļa "Relijs" automobiļu stāvvietā. Konklina pieci bērni bija sporta automobili pamatīgi piegružojuši. Terija dodžs, protams, bija vāja atblāzma no tiem žilbinošajiem sporta automobiļiem, ar kādiem brauca Džeimss Bonds, un Konklins mēdza jokot, ka dodžs ir daļa no viņa maskēšanās tērpa.

Terijs pēcpusdienu bija pavadījis laikraksta Oregonian arhīvā un izlasījis visus rakstus par Heršas lietu, ko vien varēja atrast. Viņš bija izgatavojis šo rakstu fotokopijas un iedevis tās Deividam. Kad viņi piebrauca pie moteļa administrācijas ēkas, Deivids beidza lasīt pēdējo no tiem.

-   Vai atradi kaut ko noderīgu? - Konklins jautāja, izslēgdams motoru.

-   Es neuzzināju neko daudz vairāk par to, kas man jau bija zināms. Klau, pirms aizmirstu - rīt tiks izskatīts jautājums par apcietinātā atbrīvošanu pret drošības naudu, un var gadīties, ka viņi uzaicinās uz tiesu Orticu. Vai pagūsi noskaidrot visu, kas mums nepieciešams?

-   Bez problēmām, - atteica Terijs, kad viņi devās uz moteļa administrācijas ēku.

Mertons Graimss bija vecs vīrs ar saliektu muguru un gausām kustībām. Laiks vēl nebija kļuvis auksts, bet viņš bija ģērbies biezā, rūtainā, līdz kaklam aizpogātā kreklā un pelēkās, notraipītās biksēs. Kad ienāca Deivids, viņš darbojās ap kafijas kannu, un Deividam vajadzēja noklepoties, lai pievērstu sev Graimsa uzmanību. Graimss izskatījās sapīcis un nesteidzīgi, kājas šļūkādams, nāca uz viņu pusi. Pa pusatvērtajām durvīm Deivids varēja saskatīt kādu daļu no blakustelpas. Tur stāvēja neliels, ar pārklāju apsegts dīvāns. Uz zemā stūra galdiņa noliktā lampa meta vāju gaismas atblāzmu uz zaļi baltā auduma. Deivids saklausīja televizora klusi noslēgto skaņu, bet ekrānu neredzēja.

-  Graimsa kungs? - viņš jautāja.

Vecā vīra seja acumirklī tapa aizdomīga.

-   Mans vārds ir Deivids Nešs. Un tas ir Terijs Konklins. Es gribētu ar jums aprunāties par to slepkavību, kas tika šeit izdarīta pirms dažiem mēnešiem.

-  Jūs esat reportieri? - Graimss vaicāja tonī, kas liecināja, ka viņš nejustos apbēdināts, ja viņi tādi būtu.

-   Nē. Es esmu advokāts. Pārstāvu to cilvēku, kas apsūdzēts šī nozieguma izdarīšanā.

-  Ak tā, - Graimss vīlies novilka.

-   Es labprāt apskatītu to istabu, ja drīkst, un uzklausītu visu, kas jums ir zināms.

-  Es jau izstāstīju policijai visu, ko zinu. Veselu nedēļu šī nolādētā vieta bija kā tāda cirkus arēna, - vīrs sacīja un pašūpoja galvu, atcerēdamies toreizējo kņadu. - Reportieri un policisti. Lai gan motelim tas par sliktu nenāca.

Viņš iesmējās, kaut gan tas drīzāk izklausījās pēc sprauslāšanas. Vecais vīrs noslaucīja degunu ar plaukstas virspusi un pagriezās pret dēli ar atslēgu pakaramajiem, kas bija piestiprināts pie sienas otrpus letei. Pagāja kāds brīdis, iekams viņš atrada vajadzīgo atslēgu. Graimss jau pastiepa roku, lai to paņemtu, bet tad apstājās un atskatījās. Viņa sejā parādījās viltīga izteiksme, un Deivids skaidri zināja, kas tagad sekos.

-   Es, vai zināt, neesmu pārliecināts, ka man vajadzētu to darīt. Jūs taču pārstāvat to noziedznieku un tamlīdzīgi. Nezinu, vai "kruķiem" tas būtu pa prātam, ja es jūs tur ielaistu. Varu iekulties nepatikšanas.

-   Varu jums apgalvot, ka mūsu rīcība ir pilnīgi likumīga…

-   Vienalga, bet…

-   Un mēs, protams, atlīdzināsim jums par pūlēm.

-   Ā, tas nu gan būtu varen labi, - Graimss smīnēdams atteica.

Deivids prātoja, kādu summu vecais jau ir iebāzis kabatā, vadādams "ekskursijā" preses ļaudis. Viņš nolika uz letes divdesmit dolāru naudas zīmi. Graimss kādu mirkli uz to noskatījās, laikam apsvērdams, vai nevarētu izspiest vairāk. Tad viņa pirksti izdarīja ašāko kustību, kādu Deivids tovakar no Graimsa pieredzēja, un naudas zīme tika salocīta un ieslidināta bikšu kabatā.

-   Mēs varam aprunāties pa ceļam uz turieni, - Graimss sacīja, noņemdams no pakaramā atslēgu un šļūkdams uz durvju pusi.

Konklins turēja durvis atvērtas, un tad viņš un Deivids sekoja Graimsam pāri automobiļu stāvvietai uz ēku, kurā atradās izīrējamās istabas.

-   Viņa noteikti bija glīts meitēns, - Graimss teica, kad viņi devās pa metāla kāpnēm augšā uz otrā stāva kāpņu laukumiņu. - Man nemaz nelikās, ka viņa izskatītos pēc prostitūtas. Es tūlīt pat kļuvu aizdomīgs.

-   Prostitūtas pie jums iegriežas visai bieži, vai ne? - Terijs diezgan bargi noprasīja.

-   Kā to saprast?

Terijs paraustīja plecus.

-   Jūs sacījāt, ka viņa pēc tādas neizskatījās. Es tikai pieņēmu, ka jūs…

Vecais vīrs brīdi apdomāja atbildi, tad pavīpsnāja.

-  Jā, viena otra jau iegriežas. Es viesus nešķiroju. Bet viņām te pie mums diez ko nepatīk. Policisti uz to skatās caur pirkstiem, kāpēc man būtu jāsatraucas?

-   Vai bijāt kādreiz agrāk redzējis to zelli, kas ieradās kopā ar meiteni?

-      Kā jau es "kruķiem" stāstīju, viņš palika ārā automobilī, un es nepievērsu viņam uzmanību. Kad viņa ienāca, es lasīju. Viņai gan izdevās piesaistīt manu uzmanību, ja saprotat, ko ar to domāju. Smukas krūtis, cik nu varēju tās saskatīt. Bet tas vīrišķis mani galīgi neinteresēja.

-  Tātad jūs viņu nemaz kārtīgi neapskatījāt?

-   To neesmu teicis. Es viņu redzēju, bet viņš uz mani neatstāja nekādu iespaidu. Un tas bija tikai tāds ašs acu uzmetiens - kad viņš metās kā plēsts ārā no istabas, pēc tam, kad bija to meiteni nogalinājis.

-   Ko īsti jūs redzējāt?

-   Neko daudz. Vīrieti automobilī. Es jau "kruķiem" to visu sīki un smalki izstāstīju.

-   Es zinu, - sacīja Deivids, - un būtu pateicīgs, ja jūs tagad to izstāstītu mums.

Viņi bija sasnieguši kāpņu laukumu, un Graimss gāja viņiem pa priekšu uz istabu, kas atradās pašā galā. Terijs lūkojās apkārt, iegaumēdams visu, kas nākamībā varētu būt noderīgs. Graimss apstājās un iebāza atslēgu priekšpēdējo ārdurvju slēdzenē. Durvis atvērās. Deividam virs galvas to labajā pusē karājās laterna ar lielu, apaļu abažūru. Pāri durvīm krita bāli dzeltena gaismas strēle. Graimss atslēdza un atvēra istabas durvis.

-  Te nu ir tā istaba. Protams, tagad viss ir satīrīts. Bet toreiz gan te bija pamatīgs juceklis, es jums teikšu.

Graimss pakāpās sāņus, un Deivids iegāja neapgaismotajā telpā. Viņš pagriezās un redzēja mirguļojam bulvāra neona reklāmas. Tās bija kā atgādinājums par dzīvi ārpusē. Šeit, šajā sterilajā, ar plastmasu apdarinātajā telpā nebija ne vēsts nedz no dzīves, nedz nāves. Parasta divdesmitā gadsimta moteļa celle, kas neizraisīja nekādas emocijas. Graimsa un Konklina tumšie stāvi vīdēja uz sliekšņa kā mirušo gari. Graimss patauslījās gar sienu un atrada gaismas slēdzi.

-  Šeit mēs neko daudz neuzzināsim, - Terijs sacīja, kad bija izstaigājis guļamistabu un vannasistabu. - Apgabala prokuroram būs nozieguma vietas fotogrāfijas.

Deivids palocīja galvu.

-  Avīzēs raksta, ka tas bijis kāds jauns advokāts, - teica Graimss.

-   Ja, tā ir.

-  Tas sakrīt ar to, ko es redzēju. Dārgs automobilis, gari mati.

-   Jūs redzējāt viņa matus? - jautāja Deivids.

-  Es taču to teicu, vai ne?

-  Laikam nebūšu jūs īsti sapratis. Man likās, jūs sacījāt, ka viņš nav atstājis uz jums nekādu iespaidu.

-   Neatstāja jau arī. Bet matus es redzēju. Tic bija brūni.

-   Vai esat par to drošs? - vaicāja Deivids, uzmezdams ātru skatienu Konklinam.

-  Esmu nodzīvojis ilgu mūžu, bet vecuma plānprātība man vēl nav iestājusies. Klau, kā jūs domājat - ja es sniegšu liecību, vai avīzes par to rakstīs?

-   Bez šaubām, Graimsa kungs, - sacīja Terijs.

Graimss pasmaidīja un palocīja galvu.

-   Par mani jau vienreiz rakstīja avīzēs. Motelis tika aplaupīts, un es biju minēts starp cietušajiem. Rakstāmgalda atvilktnē man ir avīzes izgriezums.

-   Šķiet, ka esmu redzējis visu, ko vēlējos. Un tu? - Deivids jautāja Konklinam.

Izmeklētājs tikai pamāja ar galvu. Viņš un Deivids izgāja ārā uz kāpņu laukuma, un Graimss nodzēsa gaismu un aizslēdza durvis.

- Paldies par apskati, - Deivids teica, kad viņi bija atgriezušies pie administrācijas ēkas.

-   Priecājos pakalpot.

-   Uz tikšanos tiesā, - piemetināja Konklins.

Vecais vīrs īsi iesmējās un papurināja'galvu.

-   Tā jau būs, - viņš noteica. - Tā jau būs.

Kad viņi brauca prom, Graimss šļūcošiem soļiem aiz- slāja uz dibenistabu.

4

Apgabala tiesas galvenā ieeja atradās Ceturtajā avēnijā. Deivids ienāca pa durvīm no Piektās avēnijas puses. Gaitenis bija pilns ar policistiem, kas gaidīja, kad varēs sniegt liecību kādā no trim zālēm, kur tika izskatītas lietas par satiksmes noteikumu pārkāpumiem. Advokāti trīsdaļīgos uzvalkos apspriedās ar garmatainiem narkomāniem un moderni ģērbtām jaunām sievietēm par viņiem

izvirzītajām apsūdzībām. Tiesas sekretāri sūtīja cilvēkus turp un atpakaļ. Starp tiesas zālēm un lielo telpu, kur tika maksātas soda naudas» nemitējās ļaužu plūsma. Vecs advokāts pacietīgi uzklausīja kāda jauna advokātu kolēģijas locekļa žēlabas, un vēl jaunāks apgabala prokurora palīgs, gatavodamies uzturēt apsūdzību savā septītajā lietā - par ātruma pārsniegšanu, pūlējās izprast policista sniegto liecību.

Deivids izlauzās cauri pūlim un nokļuva līdz nelielajai nišai, kur atradās tiesas apcietinājuma telpu lifts. Tiesas apcietinājuma telpās tika ieslodzīti cietumnieki, kam bija jāstājas tiesas priekšā, kā arī tie, ko apcietināja tiesas zālē.

Lifts apstājās septītajā stāvā, un Deivids piegāja pie loga ar biezu stikla rūti un pa iekšējās saziņas aparātu izsauca sargu, kas sēdēja pie kontrolpults.

-   Es gribētu tikties ar Leriju Stefordu. Vai jums ir kāda brīva kabīne?

-   Paskatieties otrajā kabīnē, Neša kungs, - sargs pāri plecam atteica.

Deivids ierakstīja savu vārdu apmeklētāju dienasgrāmatā. Sargs nospieda pogu, un tērauda vārti, kas stiepās no grīdas līdz griestiem, pacēlās uz augšu. Deivids iegāja šaurajā apcietinājuma telpu gaiteni un gaidīja, kamēr vārti aizvērsies. Tiklīdz tas bija noticis, sargs nospieda kādu citu pogu. Apcietinājuma telpu gaiteņa otrā galā zumēda- mas atvērās smagas tērauda elektroniskās durvis. Deivids caur tām iegāja apspriežu telpā. Tur cita pie citas bija sarindotas vairākas vienādas kabīnes. Katru kabīni uz pusēm pārdalīja stiepļu tīkls, kas sākās mazliet virs grīdas. Abpus tīklam atradās pa krēslam, bet zem tīkla grīdā bija izveidots paaugstinājums.

Deivids izņēma no diplomātportfeļa dažus dokumentus un, gaidīdams, kamēr sargs atvedīs Leriju Stefordu, pārlasīja tos. Stefords ieradās pēc dažām minūtēm. Viņš smaidīja un izskatījās vājāks nekā toreiz, kad viņam tika izvirzīta apsūdzība apgabala tiesā.

-   Priecājos jūs redzēt, Deiv, - Lerijs sacīja cauri stiepļu tīklam.

Balss viņam nedrebēja - kā tas bija bijis viņu pēdējā tikšanās reizē.

-   Kā jums klājas? - Deivids apvaicājās.

Stefords paraustīja plecus.

-   Domāju, ka cilvēks spēj pierast pilnīgi pie visa. Savā

zinā man te nemaz nav tik slikti. Neviens klients uz mani

>

nekliedz. Neviens no partneriem neizrīko. Varu kārtīgi izgulēties. Ja ēdiens būtu mazdrusciņ labāks, es ieteiktu katram šeit atpūsties.

Deivids pasmaidīja. Šķiet, ka Stefordam bija attīstījusies humora sajūta, un tas bija ļoti būtiski, ja viņš gribēja izturēt šo pārbaudījumu.

-   Izskatās, ka jūs esat nedaudz novājējis, kopš mēs pēdējoreiz tikāmies.

-   Jā, nekādas treknas mērces pie ēdieniem pasniegtas netiek. Tas noteikti palīdz saglabāt slaido līniju.

Deivids izņēma no portfeļa Lerija piezīmju grāmatu un piespieda to pie stiepļu tīkla.

-   Līdz tiesas sēdei ir vēl mazliet laika, tāpēc es gribētu pārrunāt ar jums dažus jautājumus. Vai tas jums palīdz atcerēties kaut ko vairāk par to vakaru, kad tika izdarīta slepkavība?

Stefords izlasīja sešpadsmitā jūnija ierakstus.

-  Jā. Es grasījos ar jums par to runāt. Kad tikos ar Dže- niju, viņa ieminējās par piezīmju grāmatu. Piezvaniet Dīt- riham. Viņš jums visu pateiks. Tovakar mums bija apspriede. Atcerieties, es jums stāstīju par to vērtspapīru lietu. Mēs bijām kopā līdz sešiem, pusseptiņiem. Jūs to varat pārbaudīt pēc ierakstiem laika tabulā, uz ko firma balstās, nosūtot klientiem rēķinus.

-   Labi, - teica Deivids, piezīmēdams to bloknotā, - bet tas mums neko daudz nepalīdz. Herša sāka darbu apmēram pusvienpadsmitos, un viņu nogalināja ap pusnakti.

-  Ak tā, - Stefords, acumirklī saplacis, novilka.

Tad viņa seja noskaidrojās.

-   Tas tomēr varētu būt labs netiešais pierādījums manam nevainīgumam. Nebūtu taču nekādas jēgas aizvadīt normālu darba dienu, pēc tam apspriesties par vērtspapīru lietu un tad pārgriezt rīkli policistei. Es domāju - šīs darbības ir savstarpēji nesaderīgas, vai ne?

-   Noteikti apgalvot to nevar. Daudzi lietišķi cilvēki izmanto prostitūtu pakalpojumus. Kāpēc lai jūs būtu citādāks?

-   Labi, - Stefords kaismīgi turpināja, - esmu domājis par šo aspektu. Bet arī tam nav nekādas jēgas. Dženija liecinās, ka mūsu laulība bija laimīga. Jūs taču esat redzējis Dženiju, vai ne? Vai tad zvērinātie spēs noticēt, ka vīrietis, kas precējies ar tik skaistu sievieti, ies tērēt laiku ar prostitūtu? Atkal nesaderība, vai ne?

Stefords atspiedās pret krēsla atzveltni un smaidīja, apmierināts par gūto uzvaru paša lietā. Deivids pacēla acis no savām piezīmēm un mirkli nogaidīja, iekams sāka runāt. Viņš pamanīja, ka plaukstas viņam ir miklas, un kādu brīdi Deividam likās, ka viņš jūtas nedrošāks nekā viņa klients.

-    Vīrietis, kas precējies ar skaistu sievieti, izmanto prostitūtas pakalpojumus, ja viņam un sievai laulībā radušies sarežģījumi.

Stefords turpināja smaidīt. Viņš palocīja galvu par zīmi, ka ir šo argumentu sapratis.

-   Ja radušies sarežģījumi. Bet mums ar Dženiju tādu nav.

-   Nav vispār nekādu sarežģījumu? Ne strīdu, ne seksuālu problēmu, ne naudas grūtību? Lerij, būs labāk, ja jūs par šo jautājumu runāsiet ar mani atklāti, jo tad, kad jūs ar Dženiju stāvēsiet liecinieku vietā, apgabala prokurorei būs brīvas rokas, un, ja kāds tumšs plankums jūsu kopdzīvē pastāv, varu derēt, ka viņa to izdibinās.

Gaidīdams Steforda atbildi, Deivids domāja par to vakaru, ko bija pavadījis kopā ar viņa sievu. Deivids iztēlojās Dženiju kailu guļam gultā, un viņam tikai ar grūtībām izdevās atbrīvoties no šī redzes tēla.

-   Mums bi ja sīkas ķildas. Kam tās nav?

Stefords mirkli klusēja.

-   Labi, būšu pret jums atklāts. Mums ar Dženiju bija problēmas. Vai tad ir kāda laulība, kurā to nav? Un jūs jau zināt to teicienu, ka pirmais gads ir tas grūtākais.

Deivids atcerējās savas laulības pirmo gadu. Diez cik patīkams tas nebija bijis nedz viņam, nedz Monikai. Ļauni vārdi, izteikti tikai ar vienu mērķi - sāpināt otru. Aizcirstas durvis un dusmās uzgrieztas muguras.

-   Pie velna, tā bija mūsu abu vaina. Ar mani reizēm ir diezgan grūti sadzīvot. Pagājušajā gadā man neizdevās kļūt par partneri, un tas mani ļoti apbēdināja. Divi citi puiši, kas tika pieņemti darbā tajā pašā gadā, kad es, šo titulu izpelnījās. Ilgu laiku jutos stipri nomākts. Nedomāju, ka Dženijai bija viegli to pārdzīvot.

-   Kādas ir jūsu seksuālās attiecības?

Stefords viegli pietvīka. Likās, ka šis jautājums liek viņam justies neērti.

-   Nezinu. Es sacītu, ka mēs labi saprotamies. Varbūt esmu mazliet prasīgāks nekā citi vīrieši. Varētu teikt, ka es vairāk tiecos pēc daudzveidības seksuālajās attiecibās nekā Dženija. Viņas gaume ir… ē… tradicionālāka. Bet nekā tāda, ko varētu saukt par… ē… problēmu, starp mums nebija.

Stefords saminstinājās. Viņš izskatījās aizkaitināts.

-   Vai… vai tādus jautājumus uzdos tiesas procesā? Tas ir - par mūsu seksuālo dzīvi?

-   Noteikti. Kāpēc jūs tas satrauc?

-   Nezinu. Manuprāt, tas ir mulsinoši. Man nav nekas pretim runāt par to ar jums. Jūs esat mans advokāts, un es jums uzticos. Bet stāstīt par tādām lietām daudzu svešu cilvēku priekšā - tas ir pavisam kas cits.

Deivids paskatījās pulkstenī. Tiesas sēdei vajadzēja sākties divos, un tobrīd bija bez desmit minūtēm divi.

-   Ir jau gandrīz laiks doties uz tiesas zāli, - viņš sacīja, - tāpēc beigsim sarunu. Bet es vēl gribu jums uzdot vienu jautājumu. Vai atceraties, cik es biju pārsteigts, kad apgabala prokurora birojs cēla iebildumus jūsu atbrīvošanai pret drošības naudu? Pēc tiesas runāju ar Moniku Pauersu, un viņa izturējās visai dīvaini. Ļāva noprast, ka viņiem ir padomā kāds pārsteigums - pierādījums, par ko man nekas nav zināms. Vai jums nav kāda nojausma, kas tas varētu būt, Lerij?

^ - Pārsteigums, - Stefords atkārtoja. - Nevaru iedomāties, kas…

Viņš uz mirkli apklusa, un Deivids nepārprotami juta, ka viņa klients ir par kaut ko noraizējies.

-   Klausieties, es neesmu to izdarījis. Kādi gan viņiem var būt pierādījumi? To gluži vienkārši nevar būt.

-   Jūs tomēr par to padomājiet, Lerij, labi? Man nepatīk pārsteigumi, un izskatās, ka Monika grasās mums tādu sagādāt. Atcerieties, ko es jums sacīju par nepieciešamību būt pret mani atklātam. Ja esat izdarījis kaut ko tādu, kas var kaitēt aizstāvībai, es vēlos par to uzzināt tieši tagad.

-   Deiv, esmu bijis pret jums atklāts par visiem simts procentiem. Nekā tāda nav.

-   Esat pārliecināts?

-  Pilnīgi. Klau, kā jums šķiet, kādas šodien ir manas izredzes? - Stefords nemierīgi vaicāja.

-   Nezinu. Tas atkarīgs no tā, ko cels priekšā apsūdzības uzturētāji. Vienu punktu mums par labu dod tas, ka šomēnes vadošais krimināllietu tiesnesis ir Džerijs Mailzs.

Stefords atplauka.

-   Viņš ir ļoti liberāls, vai ne?

-   Viņš ir labs un taisnīgs tiesnesis. Turiet pirkstus sakrustotus. Ceru, ka līdz vakaram būsiet 110 cietuma ārā.

Viņi paspieda viens otram roku, un Deivids izsauca sargu. Kad sargs izlaida Deividu no apspriežu telpas, Stefords vēl aizvien stāvēja durvju priekšā un gaidīja. Braukdams ar liftu augšā uz tiesas zāli, Deivids mēģināja noskaidrot, kādas izjūtas klients viņā izraisa. Steforda klātbūtnē viņš jutās neērti. Lerijs šķita tik godīgs un atklāts, bet Deivids nespēja atturēties no domas, ka Stefords pret viņu izmanto to pašu paņēmienu, ko viņš, Deivids, mēdza izmantot pret zvērinātajiem. Vai varbūt viņam tikai gribas tā domāt? Deividam bija jāatzīst kāds nepatīkams fakft: viņš iekāroja Dženiju, un Lerijs,bija viņa sāncensis ceļā uz Dženijas sirdi.

Deivids p.ūlējās atvairīt šo personisko problēmu un būt objektīvs. Viii Stefords viņam meloja? Vai patiesībā viņš bija vainīgs? Vai neērtības sajūta, ko viņā izraisīja Stefords, bija saistīta tikai ar viņa jūtām pret Dženiju? Viņš šodien bija devis Lerijam iespēju sameloties, un Stefords to nebija izmantojis. Lai gan iesākumā viņš izturējās atturīgi un nebi ja gribējis runāt par savu personisko dzīvi, Lerijs tomēr galu galā bija kļuvis vaļsirdīgs un izstāstījis Deividam gan par laulības dzīves problēmām, gan par pārdzīvojumu, ko viņam sagādāja neuzņemšana firmas partnera kārtā. Un tad vēl Dženija. Viņa apzvērēja, ka vakarā, kad tika izdarīta slepkavība, bijusi kopā ar Leriju. Viņa Deiv.idam nemelotu.

Kad lifta durvis atvērās, viņš bija krietni vien pārliecinātāks par izdošanos. Dženija būs laba lieciniece, un vēl viņiem bija Graimsa liecība par matiem. Varbūt zvērinātie nebūs droši par moteļa dežuranta novērojumu precizitāti, bet Graimsa liecība kopā ar citiem pierādījumiem liks šaubīties par Steforda vainu, un tieši tas bija nepieciešams attaisnojošam spriedumam. Nu Deividam tikai vajadzēja sadabūt šos citus pierādījumus. Viņš cerēja, ka šīsdienas tiesas sēdē sniegtās liecības dos kādu pieturas punktu, kur tos meklēt.

Tiesas zāle, kurā tika izskatītas krimināllietas atradās gaiteņa pretējā galā no tā liftu bloka, ko bija izmantojis Deivids. Būdams pusceļā uz tiesas zāli, viņš ieraudzīja Tomasu Goltu, kas smaidīdams sēdēja uz sola pie zāles durvīm.

-   Jūs esat tieši tas cilvēks, ko vēlējos sastapt, - Golts teica.

Deivids apstājās un paskatījās pulkstenī. Tiesas sēdei bija kuru katru brīdi jāsākas, turklāt viņam nudien negribējās runāt ar Goltu. Kopš tās reizes, kad Golts bija Deividu satriecis ar savu neīsto atzīšanos, viņš centās no rakstnieka izvairīties.

-   Man ļoti žēl, Tom, bet es steidzos uz tiesas zāli.

-  Tiesas sēdē tiks izlemts, vai Stefordu var atbrīvot pret drošības naudu, vai ne?

-Jā.

-   Tieši par to es vēlos aprunāties. Es par šo tiesas procesu rakstīšu priekš Ncwswcck.

-  Rakstīsiet priekš žurnāla? - Deivids neticīgi pārvaicāja.

-  Tieši tā. Viņi plaši atspoguļoja manu prāvu, un es viņiem iestāstīju, ka tas būtu varen pikanti, ja par slepkavības lietu rakstītu cilvēks, kas pats nesen bijis apsūdzēts slepkavībā un ticis attaisnots. Velns un elle, es tagad esmu žurnāla privātslepkava. Turklāt esmu viņiem jau vairākkārtīgi rakstījis par Kambodžu un publicējis arī vienu rakstu par algotņiem.

Tātad - kāds ir jūsu viedoklis? Vai Stefords ir vainīgs? Klājiet vaļā. Man nepieciešama sensācija, lai pārspētu vietējos skribentus.

Deivids nespēja noturēties neiesmējies. Kad Golts gribēja, viņam izdevās notēlot tādu jokainu rūķīti, un viņa smiekli parasti pielipa arī citiem.

-   Nebūs nedz sensācijas, nedz komentāru. Kā jums tas būtu paticis, ja es izpļāpātos reportieriem par jūsu lietu?

-   Bet, Deiv, man nebija nekā slēpjama. Vai varat sacīt to pašu par Stefordu? Ja nedabūšu no jums nekādus faktus, man nāksies kaut ko sacerēt. Ar publikāciju vairs nevar vilcināties.

-   Nekādu komentāru, - Deivids atkārtoja.

Golts paraustīja plecus.

-   Kā jums tīk. Es tikai cenšos padarīt jūs slavenu.

-   Paldies par pūlēm, bet nu man patiešām jāiet.

-   Vismaz pasakiet kādu ievēribas cienīgu frāzi, veco zēn. Manam rakstam tas nepieciešams kā sāls un pipari.

Deivids papurināja galvu un vēlreiz iesmējās. Viņš atvēra durvis un iegāja tiesas zālē. Golts viņam sekoja un, gribēdams palikt neievērots, apsēdās zāles aizmugurē.

-   Tiks izskatīts jautājums par apcietinātā atbrīvošanu pret drošības naudu lietā numur C 94-07-850: pavalsts pret Lorensu Dinu Stefordu. Pavalsti pārstāv Monika Pau- ersa, - teica Monika, - un apsūdzētā intereses aizstāv viņa advokāts Deivids Nešs.

-   Vai esat gatavs darbam, Neša kungs? - jautāja tiesnesis Otlijs.

-   Esmu gatavs, Jūsu Godība, - Deivids stīvi atbildēja.

Viņiem nebūtu varējis trāpīties sliktāks tiesnesis par

Klementu Otliju. Gandrīz septiņdesmit gadus vecais Otlijs tiesas zālē uzvedās tik dīvaini, ka daudzi advokāti labprātāk rakstīja iesniegumus par tiesneša noraidīšanu neobjek- tivitātes dēļ, nekā riskēja pakļaut sevi un savus klientus neparedzamiem tiesneša lēmumiem procesa gaitā un ļoti labi paredzamiem Otlija dusmu izvirdumiem. Otiijam nevajadzēja todien vadīt tiesas sēdi, bet Džeroms Mailzs bija saslimis ar gripu, un tā nu vecais īgņa bija uz nedēļu atsūtīts viņa vietā.

-  Varat sākt, Neša kungs.

-Jūsu Godība, manuprāt, vispirms apgabala prokurora palīdzei jāpierāda sava viedokļa pareizība.

-   Jūs lūdzat atbrīvošanu pret drošības naudu, vai ne? Tātad sava viedokļa pareizība vispirms jāpierāda jums, - Otlijs atcirta.

-  Ja drīkstu, Jūsu Godība, - sacīja Deivids.

Viņam bija jāuzmanās, ka nezaudē savaldīšanos un neaizmirst vēfsties pie tiesneša ciešā saskaņā ar formālajām prasībām. Deividam reiz bija gadījies vērot, kā Otlijs dusmu uzplūdā apvaino jaunu advokātu necieņa pret tiesu - iesācējs nebija viņu uzrunājis saskaņā ar tiesas etiķeti.

-   Pavalsts konstitūcijas pirmā paragrāfa četrpadsmitajā iedaļā noteikts sekojošais, es citēju: "Apsūdzības, izņemot slepkavībā un valsts nodevībā, pieļauj apcietināto atbrīvošanu pret pienācīgu galvojumu (drošības naudu). Apsūdzības slepkavībā un valsts nodevībā nepieļauj atbrīvošanu pret galvojumu (drošības naudu), ja vainas pierādījumi ir acīm redzami vai ir nopietns pamats uzskatīt apcietināto par vainīgu."

Savulaik izskatot kasācijas kārtībā lietu Ogists pret Čambersu, mūsu augstākā tiesa pieņēmusi sekojošu lēmumu: ja pavalsts personai, kas apsūdzēta par slepkavību, liedz iespēju tikt atbrīvotai pret drošības naudu, tai jāpierāda, ka ir pierādījumi šīs personas vainai vai ir nopietns pamats uzskatīt apsūdzēto par vainīgu. No šī precedenta izriet, ka pierādīšanas smagums jāuzņemas pavalstij, nevis Steforda kungam.

Tiesnesis Otlijs brīdi nikni blenza uz Deividu, tad strauji pagriezās pret Moniku Pauersu.

-   Ko jūs par to sakāt?

-   Baidos, ka viņam ir taisnība, Jūsu Godība, - Monika nervozi atteica.

Bi ja vispārzināms, ka vairāk par juristiem - iesācējiem Otlijs ienīda juristes - sievietes.

-   Tad kāpēc jūs kavējat tiesas laiku? Man ir saspringta darba kārtība. Jūs taču redzat, cik daudzi cilvēki gaida? Kāpēc jūs ļāvāt viņam gari un plaši skaidrot šo jautājumu, ja piekrītat viņa viedoklim?

-   Piedodiet… - Monika iesāka, bet Otlijs ar rokas mājienu viņu apklusināja.

-Kādi ir jūsu pierādījumi?

Monika sameklēja apsūdzības rakstu, un tiesas izpildītāja, paveca sieviete, kas strādāja pie Otlija jau gadiem ilgi, pasniedza šo dokumentu viņam.

-   Uzskatu, ka šajā gadījumā pietiek ar apsūdzības rakstā minētajiem faktiem. Iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie, noklausījušies liecības, nolēma, ka ir pietiekami daudz pierādījumu, lai izvirzītu apsūdzību slepkavībā.

Tiesnesis Otlijs pārlaida dokumentam paviršu skatienu, tad sniedza to atpakaļ tiesas izpildītājai.

-   Lūgums par atbrīvošanu pret drošības naudu noraidīts, - viņš sacīja, skatienu nepacēlis. - Nākamā lieta.

Deivids pielēca kājās un vicināja pret tiesnesi likumu un tiesas pieņemto lēmumu krājumu.

-  Jūsu Godība.

-Lēmumu esmu pieņēmis, Neša kungs. Nākamā lieta.

-  Jūsu Godība, pagājušajā mēnesī, izskatot Ārčera lietu, Oregonas augstākā tiesa tieši šajā jautājumā pieņēma lēmumu, ka iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto apstiprināta apsūdzība slepkavībā nav pietiekams pierādījums, lai pamatotu atteikumu atbrīvot apcietināto pret drošības naudu. Man ir šīs lietas materiāli, ja tiesai labpatiktos ar tiem iepazīties.

-   Kas tā ir par lietu? - Otlijs jautāja, neapmierināts, ka jautājums vēl nav izsmelts.

-  Ārčera lieta. Varat tajā ielūkoties.

-   Iedodiet to man. Bet, ja izrādīsies, ka tas neattiecas…

Viņš nepabeidza teikumu, ļaujot neizteiktajiem draudiem nokarāties kā zobenam pār Deivida galvu.

Deivids pasniedza krājumu tiesas izpildītājai. Stefords noliecās uz priekšu, gribēdams kaut ko sacīt, bet Deivids pieskārās viņa kājai, un Lerijs atslīga atpakaļ. Otlijs divas reizes pārlasīja attiecīgo lappusi, tad vērsa savas dusmas pret Moniku Pauersu.

-   Vai tad juridiskajā skolā likumus vairs nemāca? Vai jums par šo lietu nebija zināms?

-Jūsu Godība, es…

-   Būtu labāk, ja jūs tiesai celtu priekšā kaut ko vairāk par šo, - Otlijs dārdināja, vicinādams pret Moniku apsūdzības rakstu, - un būtu vēl labāk, ja jūs darītu to ātri.

-   Mums ir arī citi pierādījumi, Jūsu Godība. Policists Ortics ir gatavs sniegt liecību.

-  Tad pasauciet viņu.

Monika pamāja ar roku uz skatītāju zāles pirmās rindas pusi, un Bērts Ortics, kas bija sēdējis blakus inspektoram Krosbijam, piecēlās. Viņš izgāja cauri vārtiņiem barjerā, kas atdalīja skatītāju zāli no tiesas procesā iesaistītajām personām, un apstājās tiesas izpildītājas priekšā.

-   Vai zvērat, ka stāstīsiet patiesību, tikai patiesību un neko citu, izņemot patiesību, lai palīdz jums Dievs? - viņa vaicāja.

-   Zvēru, - atbildēja Ortics.

-   Tad paziņojiet tiesai savu vārdu, bet uzvārdu nosauciet pa burtiem.

Ortics apsēdās liecinieka vietā un nosauca tiesas sekretāram savu uzvārdu pa burtiem. To darot, Ortics juta, ka rīkle viņam ir izkaltusi un nav ne vēsts no tās pašpārliecinātības, kas viņam parasti piemita, sniedzot liecības. Viņam bija nepatīkami atsaukt atmiņā slepkavības apstākļus.

-   Policist Ortic, - jautāja Monika, - kur jūs strādājat?

-   Portlendas policijas iecirknī.

-  Cik ilgi jūs tur jau strādājat?

-   Februārī apritēs septiņi gadi.

-   Vai šī gada sešpadsmitajā jūnijā jūs pildījāt darba pienākumus?

-Jā.

-Kādi tolaik bija jūsu uzdevumi?

-    Strādāju īpašajā netikumības apkarošanas nodaļā. Mēs izmantojām attiecīgi maskējušās policistes, lai apcietinātu vīriešus, kas nolīga prostitūtas.

-   Vai jūs nepaskaidrotu tiesai tuvāk?

Tiesnesis Otlijs noliecās pret Moniku un nepacietīgi pamāja ar roku.

-  Es saprotu, par ko viņš runā. Palūgšu neapšaubīt tiesas prāta līmeni. Turpiniet.

-   Ļoti labi, Jūsu Godība. Policist Ortic, kas tovakar bija jūsu partnere?

-   Policiste Dārlena Herša.

-   Kad jūs sākāt pildīt uzdevumu?

-   Mūsu maiņa sākās pusvienpadsmitos, bet mēs devāmies ārā uz ielas apmēram pusdivpadsmitos. Pirms tam mums bi ja sapulce.

-   Policist, pastāstiet, lūdzu, tiesai, kas notika, sākot ar brīdi, kad izgājāt uz ielas, līdz brīdim, kad Dārlena Herša tika nogalināta.

Ortics mazliet noliecās uz priekšu. Viņa pleci bija saspringti un vēderā iemeties žņaudzējs. Viņš raudzījās lejup uz liecinieka vietas margām un ātri aplaizīja sausās lūpas.

-   Es atrados policijas automobili, kas bija novietots automobiļu stāvvietā uz Parka un Jamhilas ielu stūra, un po- liciste Herša stāvēja uz nākamās ielas stūra. Neilgi pēc tam, kad biju sācis novērošanu, pieturēja kāds smilšu krāsas mersedess un Dārlena - policiste Herša - iekāpa tajā. Mersedess aizbrauca, un es tam sekoju.

-   Vai tobrīd vai citā laikā jūs varējāt izlasīt, kas rakstīts uz licences plāksnītes automobiļa aizmugurē?

-Nē.

-  Turpiniet.

-   Policistei Heršai nebija jāpieņem uzaicinājums iekāpt automobilī. Viņai bija jāaizvilina "klients" uz automobiļu stāvvietu, kur mēs viņu būtu apcietinājuši. Viņai bija stingri piekodināts rīkoties tikai tā un ne savādāk.

Ortics apklusa. Viņš saprata, ka mēģina attaisnot savu rīcību, noveldams vainu uz Dārlenu. Viņš pacēla skatienu. Monika gaidīja, kad viņš turpinās. Tiesas zālē bi ja dzirdama sačukstēšanās. Pirmo reizi kopš ilga laika viņš pamanīja sejas, kas viņu vēroja.

-   Policiste Herša iekāpa mersedesā, un es sekoju automobilim uz moteli "Relijs". Redzēju, kā policiste Herša ieiet moteļa administrācijas ēkā, un redzēju, kā automobilis apgriežas riņķī. Es novietoju automobili stāvvietā pie blakus esošā ātro uzkodu restorāna un ieņēmu novērošanas posteni.

-   Vai līdz tam brīdim jūs bijāt varējis saskatīt, kas sēž pie mersedesa stūres?

-Tāīsti ne. Redzēju braucēju, kad policiste Herša kāpa automobilī, bet viņš atradās no manis pārāk tālu. Kad viņa izkāpa no mersedesa pie moteļa administrācijas ēkas, stāvoklis bija tāds pats.

-  Turpiniet.

-   Policiste Herša bija iesācēja. Viņai nebija pārāk liela pieredze darbā ārpus iecirkņa. Sāku uztraukties par to, ka viņa ir viena kopā ar to… ē… cilvēku.

Ortics atkal apklusa. Viņš gribēja paskatīties uz Krosbi- ju, bet viņam bija bail. Vai vecākais kolēģis nosoda viņu par to, ka viņš bija ļāvis situācijai aiziet tik tālu? Ortics bija kļūdījies. Viņam ne mūžam nevajadzēja ļaut Dārlenai vienai pašai iet iekšā tajā moteļa istabā. Pat ja tas nozīmētu izkrišanu no spēles. Tiklīdz viņi bija sasnieguši moteli, viņam vajadzēja visu izbeigt. Iebraukt moteļa automobiļu stāvvietā un doties taisnā ceļā uz to istabu.

Ortics paskatījās uz aizstāvja galdu. Ieģērbuši Stefordu uzvalkā. īsts Efeju līgas paraugstudents. Viņš vairāk izskatījās pēc advokāta nekā Nešs. Viņu acis sastapās, un Steforda sejā uz īsu brīdi pavīdēja nicinājums. Baiļu viņa acīs nebija, tikai ledains miers. Tajās nemanīja nedz uzjautrinājumu, nedz kādas citas emocijas - atšķirībā no Ortica paša acīm, kurās apjukums mijās ar šaubām. Ortics sakauts novērsās. Un tajā brīdī viņš juta, kā nelabums vēderā pārvēršas par naidu pret cilvēku, kas bija laupījis dzīvību Dārler nai Heršai. Viņš gribēja šo vīrieti piespiest pie sienas. Vēlējās to dedzīgāk nekā jebkad, kad bija kādu vajājis.

-   Redzēju, kā tas vīrietis iet pa otrā stāva kāpņu laukumu un nozūd aiz tās istabas durvīm, kur bija iegājusi policiste Herša.

-  Kā vīrietis izskatījās?

-   Viņš bija garš. Kādas sešas pēdas. Sportisks augums. Es teiktu, ka viņam bija apmēram trīsdesmit gadi. Viņa seju es neredzēju, bet viņam bija cirtaini blondi mati un viņš bija ģērbies dzeltenbrūnās biksēs un puķainā kreklā.

-   Kas notika pēc tam, kad vīrietis iegāja moteļa istabā?

-    Es… es šķērsoju moteļa automobiļu stāvvietu un sāku kāpt augšā pa kāpnēm. Pusceļā izdzirdu kliedzienu. Izlauzu durvis, un tad man vairākas reizes iesita. Atceros, kā krītot ietriecos gultā. Laikam biju atsities ar galvu pret • gultas metāla kāju, jo zaudēju samaņu.

-   Pirms zaudējāt samaņu, vai paguvāt aplūkot uzbrucēju?

-  Jā.

-   Vai redzat to cilvēku šeit, tiesas zālē?

Ortics norādīja uz Stefordu. Šoreiz naids darīja viņu stipru, un viņa skatiens bija nešaubīgs. Deivids vēroja savu klientu. Ja šis identificēšanas brīdis viņu satrauca, viņš to neizrādīja.

-   Vīrietis, ko redzēju moteļa istabā, sēž pie galda blakus advokātam, - teica Ortics.

-  Policist Ortic, vai jums ir zināms, ar kādu automobili brauc Steforda kungs?

-       Steforda kungs brauc ar Mercedes Benz - automobilis smilšu krāsā, 1991. gada izlaidums, modelis 300 SEL.

-   Vai tas ir tas pats automobilis, ko redzējāt uz Parka un Morisona ielu stūra un vēlāk pie moteļa "Relijs"?

-Jā.

-   Vai kādu laiku pēc tam jums bija izdevība pārmeklēt apsūdzētā māju?

-   Piektajā septembrī mēs saņēmām atļauju izdarīt kratīšanu Steforda kunga mājā. Inspektors Krosbijs, es un vēl vairāki policisti apcietinājām Steforda kungu un meklējām kratīšanas atļaujā minēto apģērbu.

-   Ko jūs atradāt?

-   Kreklu, kas bija identisks tam, ko valkāja persona, kuru es redzēju motelī "Relijs", un dzeltenbrūnas bikses - ļoti līdzīgas tām, ko valkāja slepkava.

-   Man vairāk jautājumu nav, - sacija Monika.

-   Policist Ortic, - vaicāja Deivids, - kad pirmoreiz ie- raudzījāt mersedesu, jūs atradāties vesela kvartāla attālumā no tā, vai ne?

-Jā.

>y - Kā sapratu no jūsu liecības, vīrieti, kas būtu izteicis viņai priekšlikumu, policistei Heršai vajadzēja atvest pie jums uz automobiļu stāvvietu un jūs tad būtu viņu tur apcietinājis?

-Jā.

-  Un jūs no sava automobiļa novērojāt policisti Heršu?

-  Jā.

-   Vai motors bija ieslēgts?

-  Policijas automobilim? -Jā.

-Nē.

-    Un jūs bijāt pārsteigts, kad policiste Herša iekāpa mersedesā?

-Jā.

-   Parka iela ir vienvirziena iela, un braukšanas virziens ved uz dienvidiem, vai ne?

-Jā.

-   Kur atradās policiste Herša, pirms viņa iekāpa mersedesā?

-   Uz Parka un Morisona ielas stūra.

-   Vai mersedess nogriezās uz Parka ielu?

-   Nē. Tas turpināja ceļu pa Morisona ielu.

-   Lai varētu tam sekot, vai jums nevajadzēja pa Parka ielu aizbraukt līdz Teilora ielai un tad atpakaļ pa Desmito ielu?

-   Nē, ser, es braucu pa Parka ielu nepareizajā virzienā.

-   Un tad nogriezāties uz Morisona ielu?

-  Jā, ser.

-   Cik tālu no mersedesa jūs atradāties, kad atkal to pamanījāt?

-   Apmēram divu namu kvartālu attālumā.

-   Un vai jūs saglabājāt šo atstatumu? -Jā.

-   Jūs bijāt pārāk tālu, lai izlasītu, kas rakstīts uz licences plāksnītes?

-Jā.

-   Kur atradās mersedess, kad jūs sasniedzāt moteli?

-   Manuprāt, tas bija nupat kā apstājies pie moteļa administrācijas ēkas.

-  Kāpēc jūs tajā bridi nepaskatījāties uz licences plāksnīti?

-   Tobrīd nesapratu, ka tas būs svarīgi. Turklāt braucu motelim garām ar pārāk lielu ātrumu.

-   Kad jūs tonakt atkal ieraudzījāt mersedesu?

-   Es to vairs neredzēju. Kad novietoju automobili, tas jau bija aizbraucis.

-   Pārbaudīsim, vai esmu pareizi sapratis. Vispirms jūs redzat automobili no viena namu kvartāla liela atstatuma, tad jūs tam sekojat attālumā, kas līdzinās apmēram diviem namu kvartāliem, un, visbeidzot, jūs redzat to uz īsu brīdi, braukdams garām moteļa automobiļu stāvvietai?

-Jā.

-  Jūs liecinājāt, ka automobilis, ko redzējāt, bija smilšu . krāsas mersedess, 1991. gada izlaidums, modelis 300 SEL, vai ne ?

-Jā.

-   Kājās to zināt?

Ortics izskatījās apjucis.

-   Kā es zinu… ?

-   Modeli, gadu un krāsu?

-  Tāds ir automobilis, ar kuru brauc Steforda kungs.

-   Jā. Bet vai slepkavības naktī jūs zinājāt, kāda ir mersedesa krāsa, izlaiduma gads un modelis?

-   Es… Tas bija smilšu krāsā. To es varēju saredzēt.

-   Un kā ar gadu un modeli?

Ortics mirkli klusēja.

-   Nē. Tajā nakti es zināju tikai to, ka tas ir smilšu krāsas mersedess.

-   Tātad tas varēja būt gan 1989., gan 1985. gada mersedess?

-   Vēlāk es redzēju Steforda kunga automobili, un tas bija tas pats mersedess.

-   Vai jūs zināt, kā izskatās 1989. gada izlaiduma mersedess?

v - Nē.

-   Vai 1985. gada?

-Nē.

-   Slepkavas seju jūs redzējāt tikai vienu reizi - pirms samaņas zaudēšanas. Tā bija, vai ne?

-   Jā.

-   Kur atradāties jūs un kur atradās viņš tajā bridi, kad redzējāt viņa seju?

-   Es atmuguriski gulēju uz grīdas un raudzījos augšup, un Steforda kungs…

-   Jūsu Godība, es noraidu šo atbildi, - teica Deivids. - Viņš apgalvo, ka tas bija Steforda kungs. Šādu secinājumu drīkst izdarīt tikai zvērinātie vai tiesnesis.

-   Ak, ļaujiet viņam turpināt, Neša kungs. Es sapratu jūsu domu.

Tiesnesis Otlijs pagriezās pret policistu Orticu un pasmaidīja. Deividam tas nepatika. Otlijs reti kad pagodināja kādu ar smaidu, un tas, ka tiesnesis bija uzsmaidījis Orticam, neko labu nevēstīja.

-   Sakiet "aizdomās turētais", policist, un Neša kungam nevajadzēs lēkt no ādas ārā, lai pierādītu savu taisnību.

-   Pateicos, Jūsu Godība, - teica Ortics. - Tātad es gulēju atmuguriski uz grīdas, mana galva bija atbalstīta pret gultu, un aizdomās turētais stāvēja uz sliekšņa.

-    Vai jūs nevarētu pieiet pie molberta un uzzīmēt mums šo ainu?

Ortics pagriezās pret tiesnesi, un Otlijs piekrītoši pamāja ar galvu. Pret sienu bija atbalstīts molberts, uz tā piesprausta zīmēšanas papīra lapa, blakus nolikti dažādu krāsu flomasteri. Ortics pievilka molbertu tuvāk pie liecinieka vietas un paņēma melnu flomasteru.

-   Tas būs durvju portāls, - viņš sacīja, zīmēdams uz papīra taisnstūri. - Es biju šeit, atbalstījies pret gultu. .

Ortics uzskicēja gultu un cilvēka figūru. Cilvēka galva bija atbalstīta pret gultas kāju, seja - pavērsta pret durvīm.

-   Durvis bija vaļā. Tās vērās uz iekšu un bija atvērtas līdz pusei - apmēram tik tālu, cik es tās ar kājas spērienu biju atvēris. Domāju, ka tās bija nedaudz pievērušās. Viņš stāvēja pie durvju rāmja, nedaudz noliecies uz priekšu.

-  Cik tālu viņš bija noliecies?

-  Ne pārāk tālu. Viņa augums bija mazliet saliekts, labā kāja un roka atradās ārpusē, bet kreisā kāja un roka - istabā.

-  Un kur atradās viņa galva?

-  Tā bija pastiepta uz manu pusi. Viņš skatījās uz mani.

-   Esat par to pārliecināts?

Ortics tieši uzlūkoja Deividu. Tad viņš paskatījās uz Leriju Stefordu..

-  To seju es nekad neaizmirsīšu.

Deivids kaut ko piezīmēja, tad deva zīmi Orticam, lai viņš atgriežas liecinieka vietā.

-  Vai jūs bijāt nopietni ievainots?

-  Kādu dienu vai divas pavadīju Labo samāriešu slimnīcā.

-   Kādā slimnīcā?

-  Labo samāriešu.

-  Cik ilgi jūs redzējāt slepkavas seju?

-  Nezinu.

-   Ilgu laiku? -Nē.

-  Cik ilgi tas vīrietis tur stāvēja?

-   Dažas sekundes. Tad viņš aizdrāzās prom.

-  Tātad jūs viņu redzējāt dažas sekundes? -Jā.

-  Mazāk nekā minūti?

-  Varbūt piecas, desmit sekundes. Bet es viņu redzēju. Deivids ieskatījās piezīmēs. Tad viņš paraudzījās uz

tiesnesi.

-  Vairāk jautājumu nav, Jūsu Godība. Tiesnesis Otlijs uzlūkoja Moniku Pauersu.

-   Vai ir vēl kāds liecinieks?-

-   Nē, Jūsu Godība. Pavalsts uzskata, ka likuma prasības ir izpildītas. Policists Ortics ir labi apmācīts policijas darbinieks. Viņš norādīja, ka motelī "Relijs" redzētais vīrietis un apsūdzētais ir viena un tā pati persona. Viņa liecību apstiprina fakts, ka apsūdzētais brauc ar automobili, kas līdzīgs pie moteļa redzētajam automobilim, un viņam ir drēbes, kas līdzīgas tām, kas bija mugurā slepkavam.

-   Neša kungs?

-   Jūsu Godība, es neuzskatu, ka cilvēks, kam bijusi smaga galvas trauma, var identificēt personu, ko redzējis tikai piecas sekundes. Manuprāt, tas nav pietiekams pierādījums, lai pieņemtu, ka apsūdzētā vaina ir acīm redzama vai aizdomas par viņa vainu tik pamatotas, kā to prasa Čembcrsa lietas precedents.

Vēl vairāk - policists Ortics var apgalvot tikai to, ka automobilis bijis mersedess. Viņš izpušķoja automobiļa aprakstu ar ziņām, ko bija ieguvis vēlāk.

-   Vai tas jums ir viss, Neša kungs?

-   Esmu uzaicinājis vairākus lieciniekus, kas var liecināt par labu apsūdzētajam.

-   Jums viņi nebūs nepieciešami. Policists Ortics nav " jūsu ierindas liecinieks, Neša kungs, Viņš ir pieredzējis un

labi apmācīts policists. Es uzskatu viņa liecību par likuma prasībām atbilstošu un lūgumu par atbrīvošanu pret drošības naudu noraidīšu.

Deivids redzēja, kā uz mirkli sašļūk Steforda pleci.

Monika vāca kopā savus papīrus, un Ortics gāja prom no liecinieka vietas.

-   Es varu to pārsūdzēt augstākajā tiesā, Lerij. Ja mēs…

-  Ir jau labi, - Stefords nomāktā balsi atteica: - Zināju, ka esam pagalam, tiklīdz ieraudzīju tiesnesi Otliju. Jūs veicāt lielisku darbu, Deiv.

-   Vai vēlaties, lai es jūs cietumā apmeklēju?

-   Nē. Viss ir kārtībā. Tikai gādājiet, lai tiesas process notiktu pēc iespējas ātrāk. Nezinu, vai… Nokārtojiet, lai man uz tiesu nebūtu pārāk ilgi jāgaida.

Stefords piegāja pie sarga, kas aizveda viņu atpakaļ uz apcietinājuma telpām. Deivids redzēja, kā Terijs Konklins ar prāvu piezīmju bloknotu rokā virzās uz tiesas zāles durvīm. Ārpusē gaidīja Dženifera.

-   Viņš netiks ārā. Tiesnesis noraidīja lūgumu par atbrīvošanu pret drošības naudu, - Deivids sarūgtināti sacīja.

Viņš bija vilies. Viņš bija gribējis gūt uzvaru un vēlējies, lai Dženifera redz, kā viņš uzvar, jo bija pārliecināts, ka Stefords tiks atbrīvots pret drošības naudu. Bet viņš bija zaudējis Un. sāka to saprast - šoks par tiesneša pēkšņo lēmumu mazinājās, un fakts, ka lūgums par atbrīvošanu noraidīts, pakāpeniski nonāca līdz Deivida apziņai.

-   Izskatījās, ka viņš pat neklausās, - Dženifera neticīgi teica. - Viņš pat neļāva tev izsaukt mūsu lieciniekus.

-  Zinu. Iesniegšu augstākajā tiesā prasību par Otlija lēmuma atcelšanu, bet šaubos, vai viņi to apmierinās. Viņi reti kad atceļ tiesneša patstāvīgo lēmumu, ja vien nav pieļauta kāda kliedzoša aplamība.

-   Bet vai tad šī nav… - iesāka Dženifera.

Deivids papurināja galvu.

-   Nē. Viņš gluži vienkārši izrādīja lielu uzticību Ortica liecībai. Cits tiesnesis varbūt nebūtu tik ļoti paļāvies uz policista sacīto. Tas kuņas dēls Otlijs. Iespējams, ka man vajadzēja…

Deivids aprāvās.

-   Klau, Dženij, man jātiekas ar izmeklētāju, kas strādā manā uzdevumā. Zinu. ka šoreiz mēs zaudējām, bet, nopratinot Orticu, es atklāju vairākus svarīgus faktus. Tādus faktus, kas var mums palīdzēt gūt uzvaru tiesas procesā. Un tas ir vissvarīgākais.

-   Vai tiesas procesā nenotiks tieši tas pats? Viņi paļausies uz Ortica teikto, jo viņš ir policists. Un viņi neticēs…

Deivids uzlika roku viņai uz pleca un tikai tad apķēra, ko ir izdarījis. Dženifera izskatījās satrūkusies, un viņš atcerējās pirmo reizi, kad viņi viens otram tika pieskārušies. Domās Deivids redzēja, kā Dženifera toreiz stāvēja - piespiedusi pieri aukstajai loga rūtij. Viņš gausi atvilka roku. Viņa skatījās sāņus.

-   Tiesas procesā mūs uzklausīs zvērinātie, un tas būs savādāk, - Deivids sacīja, bet viņa domas bija citur. - Zvērinātie ir ļoti taisnīgi. Viņi liek pavalstij pārliecinoši pierādīt, ka apsūdzība ir pamatota, un, manuprāt, apgabala prokurora palīdzei klāsies grūtāk, nekā viņa domā, ja izrādīsies, ka man dažos jautājumos ir taisnība. Tagad ļauj man ķerties pie darba, labi?

-Jā. Protams. Es… Paldies, Deivid.

-  Nevajag man pateikties. Pagaidām viss manis darītais ir izvērties par neveiksmi.

-   Galu galā tu gūsi uzvaru. Es zinu.

Viņi abi stāvēja priekštelpā, nevēlēdamies šķirties. Kad Deivids beidzot pagriezās un gāja pie Terija Konklina, viņš jutās ļoti nomākts.

Pietika dažas minūtes pavadīt Konklina sabiedrībā, lai Deivida garastāvoklis uzlabotos. No tiesas nama viņi devās uz Singla tavernu, pa ceļam pārspriezdami Steforda lietu. Konklins bija uztvēris tos pašus faktus, ko Deivids, un tas apstāklis, ka viņa izmeklētājs domā tādā pašā virzienā kā viņš, lika Deivida sirdij priecīgi iepukstēties. Ja viņiem abiem izrādīsies taisnība, Deividam būs nevainojams atspēriena punkts, lai panāktu Lerija attaisnošanu.

-   Kad tu varētu to noskaidrot? - Deivids satraukti vaicāja.

-   Ja atradīšu vajadzīgo cilvēku, izdarīšu to jau šovakar pat.

Deivids iemalkoja alu, tad nokoda kumosu no sviestmaizes ar šķiņķi.

-  Man jādabū Ortica slimības vēsture. Vai tu pazīsti kādu no Labo samāriešu slimnīcas darbiniekiem?

Konklins mirkli padomāja.

-  Tas varbūt maksās pāris "zaļos", bet domāju, ka varēšu lo nokārtot.

-   Par naudu neraizējies. Tev būs jāpaveic vēl šis tas. Pārliecinies, vai man ir taisnība attiecībā uz mersedesu, un pārbaudi to kreklu.

-   Pa šo nedēļu es to visu izdarīšu.

-   Labi. Vai zini, Terij, man par šo lietu sāk rasties labas priekšnojautas. Ļoti labas.

Rons Krosbijs cītīgi darbojās ar garajiem, mērcē samir- kušajiem makaroniem, līdz tic uz irbulīšiem bija ieņēmuši tādu stāvokli, kā viņš vēlējās. Tad Krosbijs ar ašu, trāpīgu kustību iegrūda saritinātos makaronus mutē.

-  Šajā restorānā tiek gatavoti vislabākie ķīniešu ēdieni mūsu pilsētā, - viņš teica.

Pussakošļāts makarona gabaliņš izslīdēja viņam no mutes kaktiņa, un viņš ar irbulīti iestūma to atpakaļ.

-   Kā tev liekas, kāda ir situācija, Ron? - jautāja Ortics.

Viņš knakstījās ar ēdienu un nebija diez cik daudz apēdis.

-   Nešs ir apķērīgs. Tāpēc jau viņam tā veicas. Viņš ieguva dažus punktus, bet Stefords joprojām atrodas cietumā, vai ne?

-  Tikai tāpēc, ka sēdi vadīja Otlijs. Viņš neatbrīvotu pret drošības naudu pat Romas pāvestu. Negribu melot pats sev. Es izrādījos diezgan draņķīgs liecinieks, un Nešs vēl nemaz neizlaida nagus, kā viņš to noteikti darīs tiesas procesā.

Krosbijs nolika irbullšus.

-   Kas tev dara raizes, Bert?

-   Nekas. Tikai… Redzi, es jūtos atbildīgs… ja es būtu ātrāk sācis rīkoties, Dārlena varbūt vēl aizvien būtu dzīva. Un tagad… gribu to nelieti piespiest pie sienas, Ron, un baidos, ka atkal pieļaušu kādu kļūdu un Nešs panāks, ka viņu attaisno.

-   Nekādu kļūdu tu neesi pieļāvis. Neviens tevi neuzskata par vainīgu. Herša bija iesācēja, un viņa gribēja pierādīt savu drosmi. Viņa ir mirusi tāpēc, ka neievēroja norādījumus. Un, lai būtu kā būdams, bet Steforda attaisnošanu Nesam panākt neizdosies.

Krosbija balsij piemita kaut kas tāds, kas lika Orticam pacelt skatienu.

-   Kā to saprast? - viņš vaicāja.

-   Ēd savus makaronus, un es tev pastāstīšu, - atbildēja Krosbijs, izņemdams no žaketes iekškabatas salocītu policijas ziņojumu. - Vai pazīsti suteneru, vārdā Sairuss Džonsons?

-  T.V.? Pilsētā nav tāda netikumības apkarošanas nodaļas policista, kas to sūdabrāli nepazītu.

-   Izlasi šo ziņojumu, - Krosbijs teica, sniegdams papīra lapas Orticam, - tad aprunājies ar T.V. Var atklāties šis tas interesants.

Sairuss (T.V.) Džonsons laikam gan bija visvieglāk atrodamā persona Portlendā, Katru vakaru viņš novietoja savu rozā kadiljaku pie Jomo Keniatas pula* spēļu nama, tā ka narkomāni zināja, kā ar viņa palīdzību likt pie vajadzīgās preces, bet prostitūtas zināja, kur nest suteneram pienākošos ienākuma daļu. T.V. nebija tas dižākais suteners vai narkotiku tirgotājs Portlerdā, bet viņš bija visslavenākais. Reiz viņš pat atļāvās pārdrošību sniegt interviju vietējā televīzijas pārraidē, kuras temats bija "Narkotikas mūsu skolās", un tādējādi iedzīvojies palamā T.V

Ortics novietoja savu automobili kadiljakam priekšā un pūlējās cauri cigarešu dūmiem saskatīt ļaudis, kas rosījās aiz spēļu nama stiklotās vitrīnas. Džonsonu viņš saredzēt nevarēja, bet tam nebija nekādas nozīmes - Ortics skaidri zināja, kur meklējams T.V. Džonsons vienmēr "komandēja parādi", sēdēdams dārgā, polsterētā atzveltnes krēslā, ko īpašniekam bija licis novietot spēļu zāles attālākajā stūrī. Trūcīgi iekārtotajā telpā šis atzveltnes krēsls bija T.V. bagātības simbols, un visi zināja, ka ikvienu, kas uzdrošinātos tajā apsēsties, gaida bargs sods.

Ortics veikli apgāja pula spēlētājus un viņu izstieptās kijas, nepārprotami manīdams, ka balsu čalas kļūst klusākas, tiklīdz viņš pietuvojas kādam no galdiem. Daži spēlētāji pagriezās, lai paskatītos uz viņu, bet neviens nepakustējās, lai dotu viņam ceļu. Pie tādām spēlēm Ortics bija pieradis. Viņš prata apspiest dusmas, ko uzjundīja tamlīdzīgu iestāžu apmeklētāju izaicinošā izturēšanās. Balta seja tādā vietā kā Keniatas spēļu nams parasti nozīmēja policista ierašanos, bet vīri, kas te spēlēja pulu, Orticu neinteresēja.

T.V., kā parasti, bija ģērbies vienā no saviem bezgaumīgi greznajiem tērpiem. Viņa ģērbšanās stils pirms televīzijas pārraides ne vienmēr bija atbildīs stereotipam par to, kā jāizskatās suteneram, un tā bija tikai sagadīšanās, ka tobrīd, kad pret viņu tika pavērstas televīzijas kameras, Džonsonam mugurā bija kažoks, kas sniedzās līdz potītēm, un viņš bija izrotājies ar uzkrītošām zelta greznum- lietiņām. Bet ļaudis mēļoja, ka televīzijas pārraide ir augstākais sasniegums Džonsona dzīvē, un kopš tā laika viņš vienmēr ģērbās tā, lai būtu pietiekami uzposies, ja atkal uzrastos televīzi jas operatori ar savām kamerām.

Orticam tuvojoties, T.V. nāsis nodrebēja, un viņš ievilka tajās gaisu.

-  Mums šovakar tiks pasniegta uz restēm cepta gaļa, Ker- mit? - T.V. ar pārspīlētu nēģera akcentu jautāja liela auguma vīram, kas stāvēja viņam pie kreisajiem sāniem. - Man rādās, ka saožu cūku.

Milzis nomērīja Orticu ar vēsu, izaicinošu skatienu. Ortics pazina Kermitu Monro, Džonsona miesassargu, kas pirms ceļgala savainošanas bija spēlējis beisbolu Detroitas profesionāļu komandā.

-  Šķiet, ka tu esi labā garastāvoklī, T.V., - Ortics mierīgi sacīja.

-   Par ko't nu ne, kungs. Mēs, krāsainie, vienmēr jūtamies laimīgi.

-   Kā tev liekas, vai tu nevarētu uz bridi atrauties no darba pienākumiem? Mums vajadzētu drusku aprunāties.

Smaids no T.V. lūpām nozuda, un viņš aizdomīgi nopē: tija Orticu. Šis policists viņam nebija nekāds svešinieks. Ortics divas reizes bija T.V. apcietinājis, bet viņam neko neizdevās pierādīt. Pēdējā reizē Ortics bija pārsitis T.V. lūpu. Ārējais izskats bija Džonsona vārīgā vieta, un viņš veselu nedēļu nebija rādījies spēļu namā. Ortics bija ari izgāzis dusmas uz vienu no Džonsona meitenēm un aizsūtījis viņu uz slimnīcu. T.V. uzskatīja, ka Ortics ir viņu pazemojis un laupījis viņam peļņu no meičas iespējamiem ienākumiem.

-   Par ko't tu grib' runāt?

-   Zem četrām acīm, - Ortics atteica, norādīdams uz Monro.

-  Ak, tā gan. Man nav tev sakāms nekas tāds, ko es nevarētu teikt savu draugu klātbūtnē.

-   Vai tu negribētu lasīties prom, Ortic? - Monro noprasīja.

Viņam bija dziļa, pieglaudīga balss. Ortics centās to neizrādit, bet viņam bija bail. Viņš zināja, ka Monro var nevilcinādamies nogalināt policistu. Iespējams, ka viņam tas pat sagādātu baudu.

-   Man nepieciešamas ziņas par kādu balto vīrieti, kam pirms dažiem gadiem bija darīšanas ar tevi un vienu no tavām meitenēm, - Ortics sacīja, ignorēdams Monro un izņemdams no kabatas Lerija Steforda fotogrāfiju.

Viņš ievēroja, ka vienlaikus ar viņa rokas kustību sakustas arī Monro roka ādas žaketes iekšpusē.

-   Meitenes? Par kādām meitenēm viņš runā, Kermit? - T.V. pāri plecam jautāja Monro.

-   Esmu dzirdējis, ka Orticam meitenes nepatīkot. Runā, ka viņš dodot priekšroku maziem zēniem, - miesassargs nicīgi atbildēja.

T.V. paņēma fotogrāfiju un nopētīja to. Ja arī viņš pazina Stefordu, no viņa sejas to nevarēja noprast.

-  Tas ir tavs draudziņš, Ortic? - T.V. vaicāja.

-   Tev patīk to darīt ar zēniem, Ortic? - Monro piebalsoja savam saimniekam.

Viņa balsī nevarēja saklausīt nekādas emocijas.

-   Vai tu viņu pazīsti? - Ortics jautāja T.V.

T.V. pasmaidīja.

-  Nekad neesmu redzējis to balto zēnu, kungs.

-  Domāju, ka esi gan.

Ortics ievēroja, ka spēļu zālē iestājies klusums. Viņš pēkšņi nožēloja, ka bija nolēmis nākt šurp viens pats.  - Tu saki, ka es meloju, Ortic? - T.V. noprasīja.

Monro paspēra soli uz policista pusi. T.V. vēlreiz paskatījās uz fotogrāfiju.

-   Vai zini, Kermit, šis te izskatās pēc tā baltā zēna, kas nožmiedzis to policijas cūku. Lasīju par to avīzē. Baumo, ka Ortics toreiz nošāvis greizi. Ļaudis runā, ka viņa ir pagalam tevis dēļ.

Pēdējais teikums tika šautin izšauts uz Ortica pusi, un tas trāpīja mērķī. Ortics juta, kā vēders viņam sažņaudzas no dusmām un naida. Viņš gribēja kaut ko atcirst, bet paša šaubas par to, kāda ir viņa loma Dārlenas nāvē, lika Orticam klusēt. T.V. saskatīja šīs šaubas viņa acīs, un triumfējošs smīns uzlocīja Džonsona lūpu kaktiņus. Ortics pietiekami ilgi noraudzījās sutenerā ar ciešu skatienu, lai pats savaldītos. Tad viņš paņēma fotogrāfiju atpakaļ.

- Bija patīkami ar tevi aprunāties, T.V. Mēs vēl tiksimies.

Ortics uzgrieza muguru Monro un Džonsonam un cauri melnādaino pūlim devās uz izeju. Viņam aiz muguras bija dzirdami smiekli, bet melnkokam līdzīgās sejas Ortica acu priekšā bija vai nu neizteiksmīgas, vai draudīgas.

Kad viņš pagrieza aizdedzes atslēgu, roka viņam drebēja. Orticam reiba galva un mācās virsū viegls nelabums. Viņš sevi bija nostādijis muļķa lomā. Viņš to zināja. Piepeši Orticam sanāca dusmas. Tas melnādainais draņķis runās ar viņu. Tas kuņas dēls pastāstīs viņam to, ko viņš vēlas zināt. Un Ortics zināja, kā to panākt.

5

Deivids paraudzījās lejup uz savu ar papīru kaudzēm apkrauto rakstāmgaldu. Viņš bija paņēmis līdzi uz mājām Steforda lietas memorandu, lai vēlreiz to pārlasītu, bet Deivids bija pārāk noguris, lai pie tā ķertos. Viņš aizvēra acis un paberzēja plakstiņus. Vieglais uzspiediens acu āboliem bija patīkams.

Deivids piecēlās un izstaipījās. Pulkstenis bija pusvienpadsmit. Viņš paraudzījās ārā pa darbistabas logu. Daļēji paslēpies aiz kalna, spīdēja bāli dzeltens pusmēness.

Kopš tiesas sēdes, kurā tika izskatīts lūgums par atbrīvošanu pret drošības naudu, bija pagājušas divas nedēļas, un Steforda lietai sāka iezīmēties cerīgas aprises. Konklins bija sadabūjis Ortica medicīniskās kartes kopiju, un tajā varēja izlasīt šo to interesantu. Izrādījās, ka arī ideja par mersedesu nav zemē metama. Vēl svarīgāk bija tas, ka Terijs Konklins beidzot nofotografēja moteli to, kas viņiem bija nepieciešams. Fotogrāfijas vēl nebija attīstītas, bet Terijs bija pārliecināts, ka tajās būs redzams tieši tas, kas vajadzīgs.

Deivids bija daudz ko uzzinājis arī par Leriju Stefordu. Viņš un Terijs bija runājuši ar cilvēkiem, kas Leriju pazina. Viņiem radās priekšstats, ka Lerijs Stefords ir cilvēks, kas allaž pakļauts mazliet lielākam stresam, nekā viņš var likt galā. Lerijs bija censonis, kas nekad nejutās apmierināts ar sasniegto, kas mūždien alka tikt pie zelta poda varavīksnes viņā pusē.

Lerija tēvs šķīrās no viņa mātes, kad Lerijs bija pusaudzis. Lerijs palika dzīvot pie mātes, kas tā arī nespēja tikt galā ar savu sabrukušo dzīvi, kas bija balstīta uz vienu vienīgu vīrieti.

Lerija tēvs bija karavīrs, kas gan sevi, gan citus pakļāva bargai disciplīnai. Lerijs viņu dievināja. Lai gan tas neatbilda patiesībai, Lerijs pa daļai uzskatīja, ka tēvs viņus pametis tāpēc, ka dēls nav attaisnojis uz viņu liktās cerības. Visu turpmāko dzīvi Lerijs centās sevi pierādīt.

Viņš ne tikai iestājās armijā, bet izvēlējās tieši kara floti. Koledžā un juridiskajā skolā Lerijs mācījās tik cītīgi, ka noveda sevi līdz spēku izsīkumam. Arī viņa izturēšanās sabiedrībā bija vērsta uz to pašu. Viņš izlasīja visas grāmatas par sevis pilnveidošanu, brauca ar jaunāko modeļu sporta automobiļiem, bieži vien iedzīvodamies parādos, lai pie tiem tiktu, un ģērbās saskaņā ar pēdējām modes prasībām. Katrs, kas nepazina Leriju pietiekami labi, varētu uzskatīt, ka viņš ir guvis kārotos panākumus, bet Leri js tikai bija novedis sevi mūžīgā baiļu stāvoklī, kas trenca viņu uz mērķiem, ko viņš nemūžam nespētu sasniegt.

Deivids bija sācis just pret Stefordu žēlumu. Dženijai bija taisnība, kad viņa sacīja, ka Lerijs ir kā mazs zēns, Viņam nebija nojēgas par to, kas dzīvē patiesi ir svarīgs, un viņš bija pavadījis savu dzīvi, dzīdamies pēc panākumu simboliem. Tagad, kad viņš tos nule bija dabūjis rokā, tie viņam varēja tikt atņemti.

Stefords bija apprecējis bagātību un skaistumu, bet laulība nebija izdevusies. Dženija izturējās pret vīru gādīgi, bet Deivids zināja, ka viņa to dara pienākuma, ne mīlestības dēļ. Viņš bija pārliecināts, ka tad, kad tiesas process būs galā - lai kāds arī būtu tā iznākums - Lerijs Stefords savu sievu zaudēs.

Lerijs nekad ari nekļūs par partneri Praisa un Vinvorda firmā. Deivids par to bija runājis ar Čārliju Holtu. Pirms Steforda apcietināšanas partneru domas šajā jautājumā dalījušās. Stefords nebija apveltīts ar pirmklasīgu juridisko domāšanu, bet viņam labi padevās lietas, kas prasīja neatlaidību. Steforda apcietināšana bija nosvērusi svaru kausus viņam par sliktu. Firma nevarēja atļauties, ka tās vārds tiek, vazāts pa avīzēm, turklāt ar tik nelāgu pieskaņu. Ja Leriju attaisnos, viņš kādu gadu vēl varēs palikt firmā kā līdzstrādnieks, lai neviens neteiktu, ka firma pret viņu izturējusies netaisni, bet viņam liks skaidri saprast, ka uz partnerību nav ko cerēt.

Iešķindējās durvju zvans, un Deivids gāja atvērt. Atvēris durvis, viņš ieraudzīja Dženiferu Stefordu

-  Vai drīkstu ienākt? - viņa mazliet nedroši jautāja.

-  Protams, - viņš teica, pakāpdamies sāņus.

Dženija bija ģērbusies džīnās, melnā svīterī ar augstu apkakli un pončo. Viņas garie mati bija sasieti zirgastē. Viņa izskatījās ļoti skaista.

Gribēju piezvanīt, - viņa minstinādamās sacīja, - bet baidījos, ka tu teiksi, lai nenāku šurp.

-  Nemuļķojies nu, - viņš teica, bet šis iebildums izskanēja pārāk ātri. - Visu vakaru sēdēju ieslēdzies ar saviem likum- krājumiem, un cilvēka sabiedrība man nāks tikai par labu.

Deivids noskatījās, kā viņa šķērso dzīvojamo istabu. Kamīnā kurās uguns, un Dženija apstājās tā priekšā, uzgriezusi viņam muguru.

-   Vai varu tev piedāvāt kaut ko dzeramu? - Deivids vaicāja.

-   Lūdzu.

Alkohols atradās citā telpā, un viņš gribēja sagādāt sev izdevību pabūt vienatnē un nomierināties. Dženija nebija bijusi pie viņa mājās kopš tās nakts, kad viņi te mīlējās. Nu viņa bija atnākusi, un Deividu māca šaubas. Kopš viņu atkaltikšanās tiesas namā viņš vai ik brīdi bija Dženi ju iekārojis, bet starp viņiem pastāvēja vārdos neizteikta vienošanās, kas liedza uzsākt personiskas dabas sarunas. v Kad viņš atgriezās ar dzeramo, Dženija sēdēja kamīna priekšā, atspiedusies pret lielu spilvenu. Deivids apsēdās viņai blakus, klausījās, kā sprakšķ pagales, un vēroja liesmu vijīgo deju.

-  Kā tev pa šo laiku klājies? - viņš jautāja.

-   Daudz darba. Sācies jaunais mācību gads. Man bija jāsastāda stundu plāni, un skolas vadība uzticējusi manai audzināšanai klasi ar sevišķi spējīgiem bērniem. Ar viņiem nudien ir ko noņemties.

-  Vai tev neradās kādi sarežģījumi tiesas prāvas dēļ?

-    Nē. Patiesību sakot, visi pret mani ir ļoti laipni. Džons Olsons, skolas direktors, sacīja, ka visu laiku, kamēr noritēs process, es varu nenākt uz darbu.

-Tas ir lieliski.

-   Mani vecāki arī izrāda gluži negaidītu atbalstu.

-   Kāpēc negaidītu?

-  Mammai Lerijs nekad nav paticis. Tu jau zini, kādas mēdz būt mātes.

Dženija paraustīja plecus.

-   Lai nu kā, bet mamma pat bija ar mieru viesu dienā kopā ar mani doties uz cietumu.

Dženija pēkšņi iesmējās.

-  Kas tev liekas tik jocīgs?

-   Mamma cietumā. Tu nesapratīsi, jo tu viņu nepazīsti.

Dženija atkal iesmējās. Tie bija sirsnīgi un vaļsirdīgi

smiekli, ko nesasaistīja biklums, kas jau no paša sakuma bija raksturīgs viņu attiecībām. Tajā brīdī Deivids ļoti vēlējās Dženiju apskaut. Acīmredzot viņa to sajuta, jo aprāvās un viņas smaids izdzisa.

-   Deivid, es vēlos, lai tu būtu pret mani godīgs. Vai tu uzvarēsi? Vai Lerijs tiks attaisnots?

-    Domāju, ka jā. Pavalsts apsūdzība balstīta tikai uz Orticu, un šķiet, ka viņa sacīto man izdosies atspēkot.

Deivids sagaidīja, ka Dženija viņam jautās, kā viņš domā tikt galā ar Ortica liecību, bet viņa to nedarīja. Tā vietā viņa piecēlās un piegāja pie loga. Viņš pagriezās uz sāniem un vēroja Dženiju.

- Ja Lerijs tiktu notiesāts… - viņa iesāka. - Ja tu nedarītu visu, kas tavos spēkos, lai…

Dženija teikumu nepabeidza. Deivids piecēlās un piegāja pie viņas. Kad viņš ierunājās, viņa balss skanēja stingri.

-   Bet es tā nerīkošos, un tu negribētu, lai es tā rīkotos. , Tas neatrisinātu mūsu problēmu, Dženij.

-   Deivid, es…

Viņš piespieda pirkstu galus pie viņas lūpām, neļaudams viņai turpināt.

-   Mums abiem klājas grūti, Dženij. Man nemūžam nevajadzēja šo lietu uzņemties, tomēr esmu to izdarījis. Esmu mēģinājis sevi piemānīt, bet galvenais iemesls bija iespēja atkal tikties ar tevi. Tas ir ļoti slikts iemesls, bet tāds nu tas ir, un es tur neko nevaru darīt.

- Ak, Deivid, - viņa sacīja, un tas izskanēja kā nomaldījušās dvēseles nopūta.

Deivids aplika roku viņai ap pleciem, un tā viņi stāvēja - Dženijas galva bija atbalstīta pret Deivida plecu, un viņa apskāviens nebija ciešs, bet maigs un mīļš.

-   Tu nezini, cik ļoti esmu tevi gribējusi, - viņa teica, - bet es nevarēju nodarīt pāri Lerijam. Pēc tā vakara… es jutos tik apjukusi un vainīga. Un es nezināju, ko šis vakars nozīmē tev. Tu izturējies tik pašapzinīgi, it kā būtu paradis… it kā bieži pārgulētu ar citām sievietēm. Baidījos, ka tev tas bija tikai sekss un mani pārdzīvojumi tev liksies muļķīgi.

-    Tas nekādā gadījumā nebija tikai sekss, - Deivids čukstēja.

-   Tad Leriju apcietināja, un Čārlijs ieteica nolīgt tevi. Man no tā kļuva vēl ļaunāk, bet tu Lerijam esi nepieciešams.

-   Un tu esi nepieciešama man, Dženij, ļoti, ļoti nepieciešama.

Viņa uzlūkoja Deividu. Viņa bija nobijusies. Viņi abi tādi bija. Tad viņu lūpas sastapās, un viņi noslīga uz mīkstā paklāja un mīlējās kamīna priekšā.

' Pēc tam viņa aizmiga, saritinājusies Deivida skavās. Kad viņš bija drošs, ka Dženiju neuzmodinās, Deivids nolaida viņu zemē uz paklāja un apsedza ar segu. Liesmu mestās ēnas rotaļājās uz viņas sejas, un viņa izskatījās tik mierpilna kā guļošs bērns.

Deivids ielika kamīnā vēl vienu pagali, tad viņš apsēdās iepretim dusošajai Dženijai, lai varētu viņu vērot. Viņa gandrīz bija pateikusi to, par viņam negribējās domāt. Viņš varētu tiesas procesu zaudēt, un viņu problēmas būtu atrisinātas. Bet viņš nezaudēs. Viņš panāks, ka Lerijs Stefords tiek attaisnots, veikdams savus aizstāvja pienākumus tik spoži kā vēl nekad.

Kāda gan būtu viņa un Dženijas kopdzīve, ja viņš Lerija Steforda procesu apzināti zaudētu? Pat ja neviens cits to nezinātu, viņi paši zinātu, un tas iznīcinātu viņu laimi.

Dženija sacīja, ka Lerijs nav vainīgs, un Terija Konklina fotogrāfijas to pierādīs. Lerijs Stefords tiks attaisnots. Tad Dženija varēs izdarīt izvēli. Brīvu izvēli.

TREŠĀ DALA

ZVĒRINĀTO TIESAS PRIEKŠĀ

-   Cik jauki, ka tu atradi laiku uz bridi pie manis ieskriet, - Lerijs sarkastiski teica, tiklīdz sargs bi ja aizvēris individuālo apmeklētāju istabas durvis.

-   Nevajag, Lerij, - Dženifera iesāka.

Viņa gribēja sacīt vēl kaut ko, bet drosme viņu pameta. Arī Lerijs ierunājās, tad pārdomāja un papurināja galvu.

-   Piedod. Tas tikai tāpēc, ka sācies tiesas process… Es domāju, ka tu mani apciemosi biežāk.

Dženifera neatbildēja. Viņa pagriezās un aizgāja uz šaurās telpas attālāko stūri. Lerijs sekoja un pieskārās viņas rokai.

-   Es lūdzu tev piedošanu, kaķīt. Esmu tā sanervozējies.

-   Zinu, - viņa klusi atteica.

Viņš bija novājējis un izskatījās skumjš un bezcerīgs. Viņai negribējās nodarīt Lerijam vairāk pāri, kā viņam jau bija nodarīts, bet viņa zināja, ka nāksies to darīt.

-  Lerij, es nezinu, vai tikšu ar to galā.

Lerijs nobālēja un, acis iepletis, raudzījās viņā ar pavērtu muti.

-Ko… ko tu… ?

-  Tas nebūs labi. Viņi manīs, ka es meloju, un tas nāks tev par sliktu.

-    Nē. Nē. Tu to varēsi, - Stefords izmisīgi iebilda.

-   Nešs tev tic, vai ne? Viņš ir profesionālis. Ja mums ir izdevies viņu apmuļķot, ar zvērinātajiem būs vēl vieglāk.

Dženifera mēģināja kaut ko sacīt. Pārliecināt viņu. Bet viņas vēderu sažņaudza bailes un pašnosodījums, un viņai pietrūka elpas. Lerijs tikai skatījās uz viņu, baidīdamies runāt. Telpas klusums Leriju biedēja.

-   Dženij, viņi neko nevar pierādīt, - viņš beidzot teica.

-   Kā viņi var zināt?

Lerijs aprāvās. Tad viņa balss kļuva lūdzoša.

-   Turklāt tā ir patiesība. Es taču tev to sacīju, vai ne? Zvērēju pie Dieva.

Dženija joprojām nespēja parunāt. Viņa saskatīja Lerija acīs paniskas bailes.

-   Nolādēts, - viņš skaļākā balsī teica, - tagad tu nedrīksti mainīt savu liecību. Tu mani iznīcināsi. Saki kaut ko. Tā ir tava vaina, ka es atrodos šeit. Vai gribi mani dzīvu aprakt?

Viņa spalgā balss caururba Dženiju kā nazis. Viņa sāka raudāt.

Lerijs rupji sagrāba viņu aiz abām rokām. Viņa pirksti sāpīgi spieda viņas miesu.

-   Atbildi man, Dženij. Vai tu gribi manu nāvi? Jo tieši tas ar mani šeit notiks. Es nevarēšu dzīvot, būdams ieslēgts cietumā. Es jau" tagad vairs nevaru to izturēt. Trokšņus, smakas. Visus šos mēslus.

, Viņš pacēla rokas kā apsūdzošs eņģelis un norādīja uz telpu, kurā viņi atradās.

-  Vai tu ienīsti mani tik stipri, ka vēlies, lai es visu atlikušo mūžu nodzīvoju kā tāds dzīvnieks?

Viņa raudāja, novērsusies no Lerija, negribēdama, lai viņš viņu apskauj vai mierina. Viņam bija taisnība. Viņa Leriju neienīda. Dženija tikai bija no viņa nogurusi. Mīlestība, ko viņa pret viru kādreiz juta, bija sabrukusi, laupot viņai jebkādas ilūzijas. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka Lerija dzīve beidzas tādā vietā kā šī. Pat ja viņš… Viņa nespēja domu pabeigt. Ja Lerijs bija to sievieti nogalinājis, tā daļēji bija arī viņas vaina. - Labi, - Dženija nočukstēja un balss viņai rīklē aizrāvās. - Labi.

Stefords ļāva viņai iet. Viņš bija vientuļš un baiļu pārņemts, un viņš redzēja, kā gludais dzīves pinums sairst atsevišķās šķipsnās viņa acu priekšā.

Ortics smagnēji atslīga policijas automobiļa pasažieru sēdeklī. Automobilis bija bez policijas atšķirības zīmēm. Ortics bija uzvilcis biezu žaketi un svīteri, tomēr viņam vēl aizvien sala. Džeks Heningss, kas sēdēja Orticam blakus, pūta dvašu uz kopā saliktajām plaukstām, tad iebāza tās pasildīties padusēs.

-   Nevarēju iedomāties, ka būs tik nolādēti auksts, - viņš sūkstījās.

-   Man vari to neteikt, - Ortics nomurmināja.

Viņš noliecās uz priekšu un notīrīja aizsvīdušo priekšējo logu.

-  Nesaprotu, kāpēc mēs nevaram gluži vienkārši tur ielauzties un viņu apcietināt, - sacīja Heningss.

-   Es jau tev teicu, kāpēc. Mans ziņu pienesējs teica, ka tā manta viņam būs līdzi. Kratīšanā mēs varam to arī neatrast, un tad tas sūdabrālis par mani gardi pasmiesies.

-   Es labāk pieļautu, ka visi pilsētas nēģeri zviedz par mani, nekā tādā aukstumā sēdētu te ārā vēl vienu stundu.

-   Turklāt var gadīties, ka Kermits ir kopā ar viņu tur iekšā, un, pirms mēs kaut ko uzsākam, man jāzina, kur tas zellis atrodas.

-   Monro ir nekaitīgs kā kaķēns, - teica Heningss.

Viņš bija liels un spēcīgs un mēdza dižoties, bet Ortics

šaubījās, vai Heningss uzdrošinātos stāties Kermitam Monro pretim viens pret vienu.

-Ja tev, Vientuļais Cīnītāj, liekas, ka tas ir tik viegli izdarāms, ej vien iekšā un pasauc mani, kad viss būs galā.

Heningss pasmīnēja.

-   Neesi nu tik nervozs, Bert. Es pieprotu karatē.

-   Ak, Jēzu, tas ir viss, kas man nepieciešams.

-   Turklāt, - Heningss turpināja un paņēma revolveri, ko bija nolicis uz sēdekļa sev līdzās, - tam vīram diez kā neizdosies vicināt dūres, ja pauti būs sašķaidīti. Klau, ja…

Ortics izslējās. Džonsona mājas durvis atvērās, un lieveņa spuldze apgaismoja divus vīriešus. No tās vietas, kur automobili sēdēja abi policisti, nebija grūti sazīmēt Džon- sonu - viņš, kā parasti, bija ģērbies kažokā, kas sniedzās līdz potītēm.

-   Ejam, - Ortics teica, un viņi izkāpa no automobiļa.

Džonsons un Monro sarunājās, iedami uz ietves pusi.

Ortics un Heningss ātri viņiem tuvojās, cenzdamies kustēties tā, lai nepievērstu sev uzmanību. Monro uzgrieza policistiem muguru un atvēra savam saimniekam automobiļa durvis. Vēja auri noslāpēja soļu troksni. Monro pagriezās un ķēra pēc ieroča. Viņš sastinga, ieraudzījis, ka Heningss ir šaušanas gatavībā.

-  Nekustēties! - Heningss uzkliedza.

Džonsons stāvēja, rokas līdz pusei pacēlis, ar apmulsušu sejas izteiksmi. Tad viņš nolieca galvu un, acis piemiedzis, ieskatījās ledainajā tumsā.

-   Vai tas esi tu, Ortic?

-   Muti ciet un nostāties ar seju pret automobili, kājas plati, rokas augšā.

-   Sasodīts, puis, kas tev lēcies? Tu man neko nevari piesiet.

-   Es teicu - pret automobili. Abi.

-  Es neļaušu sevi pazemot…

Ortics no visa spēka iesita Džonsonam pa saules pinumu, tad iespēra viņam pa kājstarpi. Suteners izskatījās tā, it kā grasītos vemt. Viņš nokrita uz ceļiem. Heningsa sejai pārslīdēja ašs izbrīns. Monro sāka laist rokas uz leju.

-Tikai pamēģini, draņķa purns. Es labprāt nolaidīšu tevi no kātiem, - Ortics sacīja, pavērsdams ieroci pret Monro. Milzis bridi šaubījās, tad gausi atspiedās pret automobili, kā bija pavēlēts.

-   Rokas un kājas plati, - Ortics nokomandēja, uzrāvis Džonsonu kājās un piegrūdis viņu pie automobiļa.

Heningss nostājās dažus soļus tālāk, un Ortics pārmeklēja Monro. Viņš pasniedza pāriniekam pistoli un nazi ar automātisko asmeni. Heningss iebāza šos ieročus kabatā. Tajā bridi, kad viņš bija novērsis uzmanību, Ortics izņēma no kabatas plastmasas maisiņu un paslēpa plaukstā. Džonsons joprojām bija no sāpēm saliecies, bet viņš visiem spēkiem centās ieņemt norādīto pozu, lai nesaņemtu vēl kādu sitienu. Patlaban asprātības diez kā nešķiļas, Ortics apmierināti nodomāja. Neviens muti vis nepalaiž.

Ortics aplika roku Džonsonam ap vidu un izlikās, ka meklē kažoka iekšpusē ieroci. Piepeši viņš izrāva roku no T.V. kabatas un pavicināja plastmasas maisiņu uz Henin- gsa pusi.

-   Kārtībā, - Ortics teica.

T.V. pagrieza galvu. Kad viņš ieraudzīja, kas Orticam ir rokā, viņa acis plati iepletās.

-   Kas tas? - suteners jautāja, no pārsteiguma aizmirsis par sāpēm.

-  Tava ceļazīme uz cietumu, T.V. Tagad ej uz policijas automobili, lai varam aizvest tevi uz pilsētas centru.

-  Tu pats to tur iebāzi! - T.V. sašutis iesaucās.

-   Muti ciet, - klusi sacīja Ortics.

-   Tu ari pie tā piedalījies, cūka? - T.V. jautāja Henin- gsam.

-  Vai tu nedzirdēji, ka policists Ortics liek tev turēt muti? - Heningss noprasīja.

Ortics atlieca Monro rokas uz muguras un uzlika milzim rokudzelžus. Viņš gādāja, lai tie būtu saslēgti pārāk cieši. Tāpat Ortics apgājās arī ar T.V.

-   Es iepazīstināšu jūs ar jūsu tiesībām, kungi, - Ortics teica, kad apcietinātie tika vesti uz policijas automobili.

-Tu tiešām esi traks kiīņas dēls, Ortic. Iegrūdi man tos mēslus un tad runā par tiesībām.

Ortics nolasīja apcietinātajiem viņu konstitucionālās tiesības, tad iebīdīja viņus policijas automobiļa aizmugurē. Aizmugures durvīm nebija rokturu, un stiepļu pinums atdalīja aizmugures sēdekļus no priekšējiem. Heningss sāka braukt, un Ortics atspiedās pret sēdekļa atzveltni. Monro lūkojās ārā pa aizmugures logu, samierinādamies ar savu likteni klusējot. Džonsons sašļucis sēdēja viņam blakus ar drūmu sejas izteiksmi. Visa šī lieta bija negodīga. Viņš sagaidīja, ka viņu atkal sitīs. Viņš bija redzējis, kā policisti melo, liecinieku vietā stāvēdami, kad apcietināšana bija izdarīta likumīgi, bet apsūdzētais varētu izvairīties no soda tehnisku nianšu dēļ, ja atklātos patiesība. Bet te bija pavisam kas cits. Tas bija… bija… negodīgi.

Džonsons cauri stiepļu tīklam skatījās uz Ortica pakausi. Ortics no viņa kaut ko gribēja. Viņš to nojauta. Gribēja tik ļoti, ka bija gatavs pārkāpt likumu. Viņš nogaidīs. Gan jau atklāsies, kas tas īsti ir. Ja tas būs viņa spēkos, viņš darīs to, ko Ortics vēlas, tad gaidīs savu izdevību.

* * *

-    Kāpēc tu man iegrūdi tās narkotikas, Ortic? - T.V. jautāja, kad viņi nopratināšanas telpā bija palikuši vieni.

-   Neko es tev neiegrūdu, T.V. Mans informators sacīja, ka atradīšu pie tevis narkotikas, un es tās atradu. Katrs, kas skatās televizoru, zina, ka tu esi bagāts narkotiku tirgotājs. Kāpēc lai tu tās nenēsātu sev līdzi?

-   Mans advokāts šito pasaciņu atspēkos. Tu nevarēsi piešūt man lietu.

-   Ak tā? Kad runāsi ar savu advokātu, pavaicā, kā viņš domā tevi izpestīt. Tiesa man nepavēlēs nosaukt tev informatora vārdu. Tas ir pret likumu, T.V

T.V. bridi cieta klusu. Viņa acis nervozi šaudījās no vienas telpas puses un otru, it kā meklējot izeju no kļūmīgā stāvokļa.

-  Tu esi viens negodīgs "kruķis", Ortic.

-   Pamēģini pierādīt to tiesā. Vai tiešām tu domā, ka zvērinātie ticēs melnādainam suteneram, nevis man? Tevi gaida desmit gadi cietumā, T.V., ja vien…

T.V. vairs neskatījās grīdā.

-   Ja vien - kas?

-   Ja vien tu nepastāstīsi patiesību par to, ko tas baltais vīrietis nodarīja tavai draugaļai - prostitūtai.

- Tu joprojām par to pašu? - Džonsons pārsteigts vāicāja.

-  Patiesība, T.V., ļaus tev izkļūt brīvībā.

-  Kādā veidā? Kā tu domā atsaukt man izvirzīto apsūdzību?

-   Es pierādījumu atradu, es varu to pazaudēt. Ja spēlēsi pēc maniem noteikumiem, tava apsūdziba izgaisīs kā Mudini* trikā. Bet ja tu mani piekrāpsi, cietuma tev saldi neklāsies. Dodu vārdu.

-   Tavs vārds nav sūda vērts, - pēkšņā dusmu uzplūdā sacīja Džonsons.

-   Varbūt, - Ortics ar platu smaidu atbildēja, - Bet tev nav nekā cita, uz ko paļauties.

Džonsons piecēlās un aizgāja līdz tālākajai sienai. Viņš uzgrieza Orticam muguru. Ar skaņu izolējošo materiālu apdarinātajā telpā valdīja kapa klusums.

- Un ja es tev pastāstīšu to, ko zinu? Vai tas būs viss?

-  Nē. Tev tas būs jāpastāsta zvērinātajiem. Tu liecināsi tiesa.

-  Man… es nezinu, vai varu to darīt.

-    Būs labāk, ja tu ar izlemšanu nevilcināsies. Tiesas process sākas rit, un tev nav pārāk daudz laika.

2

Miglas vāli slīdēja pa smiltīm, padarot bezgalīgās krastmalas ainavu neskaidru. Monika apstājās, izbijusies un vientuļa. Viņa lēnām pagriezās, ar acīm meklēdama kādu ceļazīmi, bet migla bija pārmainījusi apkārtni, un viņa jutās pazudusi.

♦Harijs Mudini (1874—1926) - slavens amerikāņu burvju mākslinieks, kas prata atbrīvoties no ķedem un i/.kļut no slēgtiem konteineriem.

Miglas plīvurs uz mirkli pašķīrās, un no Monikas aizslīdēja prom kāds stāvs, pa daļai ietīts baltajā blīvā. Viņa skrēja tam pakaļ, augstu celdama kājas, lai nokratītu smiltis, kurās stiga viņas potītes. Viņa nedrīkstēja nokrist, jo tad smiltis viņu apraktu.

Migla atkāpās, un spokainais tēls slīdēja prom tumsā. Viņa sāka skriet ātrāk, un viņas skaļie sirdspuksti apslāpēja paisuma šalcošo troksni. Ātrāk. Viņa zaudēja pamatu zem kājām. Ātrāk. Viņa krita, kliedza, bezpalīdzīgi mētāja rokas, veldamās lejup tumsā.

Tad pludmale pazuda, un vienīgais, kas atgādināja viņai par nule redzēto sapni, bija sirdspuksti.

Monika pārlaida skatienu telpai. Tā bija viņas guļamistaba, un viņa bija pieslējusies gultā sēdus, mirkdama sviedros. Pulkstenis rādīja seši no rīta. Viņa vajēja mēģināt iesnausties vēl uz kādu pusstundu, bet Monika jutās pārāk satraukta.

Viņa ieslēdza gaismu un iegāja vannasistabā. Seja, ko Monika ieraudzīja spogulī, bija bāla un ar maisiņiem zem acīm. Diez kas nav, viņa nodomāja, un nekas neuzlabosies, ja viņa naktis kārtīgi neizgulēsies.

Zvērināto izvēlēšanās procedūra bija viņu nogurdinājusi, un viņas ievadrunai trūka tā iedarbības spēka, kas piemita Deivida emocionālajam paziņojumam, ka viņa klients nav vainīgs. Kad Monika uzskaitīja pierādījumus, ko cels tiesas priekšā, viņa vienlaikus vēroja zvērināto sejas. Viņi bija klausījušies uzmanīgi, un Monika bija pārlie- cinata, ka tie ir cilvēki ar atbildības sajūtu. Viņi notiesās Leriju Stefordu, ja noticēs, ka viņš ir vainīgs. Bet vai viņi tam noticēs vai arī Deividam izdosies viņus apmuļķot?

Apmuļķot. Dīvains apzīmējums aizstāvja darbībai, bet Monika uzskatīja, ka tas ir precīzs. Kad viņi dzīvoja kopā, Deivids bieži vien pašnosodoši dēvēja sevi par burvju mākslinieku, kas liek cilvēkiem saskatīt to, kā nemaz nav, un noliegt acīm redzamo. Monika bija pārliecināta, ka Lerijs Stefords ir nogalinājis Dārlenu Heršu, un viņa baidījās, ka Deivids ar savu lokano mēli liks viņas pierādījumiem pārplīst kā ziepju burbuļiem.

Monika atvēra ledusskapi un izņēma apelsīnu sulas bundžu. Viņa uzlika uz plīts tējkannu un nevarēja izlemt, ko ēst - aukstas auzu pārslas vai saldētas vafeles. Monika izšķīrās par labu divām šķēlēm grauzdētas baltmaizes.

Tiesas sēdi bija uzdots vadīt tiesnesim Rozentālam, un Deivids necēla iebildumus, kaut arī tieši Rozentāls bija tas, kas parakstīja kratīšanas atļauju. Zvērināto izvēlēšanās procedūra bi ja prasījusi vairāk laika, nekā tika domāts, jo bija grūti atrast divpadsmit Portlendas iedzīvotājus, kam nebūtu izveidojies aizspriedumains uzskats par "Poli- cistes slepkavu". Monika un Deivids bija vienojušies par zvērinātajiem īsi pirms pusdienas otrajā procesa dienā. Ievadrunas viņi notufēja pēc lenča, un, pirms tiesnesis Rozentāls pasludināja tās dienas sēdi par slēgtu, Monika bija paguvusi liecības sniegšanai izsaukt tiesu medicīnas ekspertu doktoru Frcnsisu R.Bīčempu.

Kafija bija rūgta, un, norijusi malku, Monika saviebās, bet kofeīns viņai bija nepieciešams. Grauzdiņi piedega. Velns un elle! Monika juta vēlēšanos triekt kaut ko pret grīdu. Nebija labi tā uzsākt tiesas procesa svarīgāko dienu. Viņa pūlējās nomierināties.

Piedaloties tiesas procesā, Monika vienmēr bija saspringta, bet stāvoklis kļuva vēl ļaunāks, kad pretējo pusi pārstāvēja Deivids. Viņa bija sieviete, kam patika sacensties un gūt sacensībās uzvaru. Kad pretējo pusi pārstāvēja citi advokāti, Monika par viņiem domāja tikai kā par profesionāļiem. Ar Deividu viss bija citādāk. Pat pēc visiem šiem gadiem viņa vēl aizvien bija Deividā mazliet iemīlējusies un pati to apzinājās, tāpēc tiesas procesā vienmēr pārspīlēja un izturējās bargāk nekā nepieciešams, baidīdamās, ka viņas jūtas pret bijušo vīru varētu ietekmēt apsūdzības uzturēšanu.

Torīt Monikas satraukumam bija papildu iemesls; Ortics un viņa fiecinieks, kas tika gatavots kā pārsteigums. Iepriekšējās dienas vakarā, pēc tiesas sēdes slēgšanas, viņa rakstīja piezīmes par Bīčempa liecību, kad viņas kabinetā ienāca Ortics un Krosbijs. Monika bija nelāgā noskaņojumā un gribēja doties prom, bet abi policisti šķita satraukti.

- Dzirdēju, ka Bīčemps esot uzstājies ļoti pārliecinoši, - Krosbijs sacīja, iekārtodamies krēslā.

Doktors Bīčemps bija satriecošs aktieris - viņš prata stāstīt par nāvējošiem ievainojumiem tā, ka klausīties par licm bija vēl pretīgāk, nekā aplūkot tos krāsainās fotogrāfijās.

-   Bīčemps tikai secināja, ka Dārlenai Heršai ir iesists pa vēderu un pa kaklu, bet pēc tam viņai pārgriezta rīkle. Viņš nepaziņoja, kas to ir izdarījis, - Monika īgni atteica.

-   Domāju, ka tagad vairs nebūs grūti pierādīt Steforda vainu, - ar sazvērniecisku smaidu teica Ortics.

-   Priecājos to dzirdēt, Bērt. Man gan likās, ka mums ir problēmas.

Ortica seja apmācās.

-   Kāpēc tu tā saki? - viņš jautāja.

-   Apsūdzība būvēta uz nedrošiem pamatiem. Mūsu rīcībā, Bert, ir tikai tava liecība. Tu identificēji slepkavu, balstoties uz dažas sekundes ilgu novērojumu. Tu viņu redzēji pēc tam, kad tev tika iesists pa galvu - pietiekami spēcīgi, lai tu nokļūtu slimnīcā. Es sāku domāt, ka esam pārsteigušies ar lietas nodošanu tiesai.

-  Tu vari beigt raizēties, jo esmu sadabūjis to vīru, kas pazudinās Steforda kungu.

Monika nolika pildspalvu un gaidīja, kad Ortics stāstīs tālāk. Orticam patika ieturēt dramatiskas pauzes, lai sakāpinātu spriegumu.

-   Atceries - kad Stefordu apcietināja, Rons tev piezvanīja un lūdza, lai tu iebilsti pret-apcietinātā atbrīvošanu pret drošības "naudu?

-   Jā, - viņa sacīja, pagriezdamās pret Krosbiju. - Jūs teicāt - kāds no policistiem ir pārliecināts, ka Stefords kādreiz piekāvis prostitūtu, un viņš mēģinās atrast policijas ziņojumu. Atceros ari to, ka ik reizes, kad vaicāju jums par šo ziņojumu, jūs mani atvairījāt, - Monika dusmīgi piebilda. - Jūsu apgalvojumu dēļ es nelokāmi pastāvēju uz to, ka apcietināto pret drošības naudu atbrīvot nedrīkst.

-   Jūs ar pilnām tiesībām varat būt uz mums dusmīga, Monika, - Krosbi js kā atvainodamies teica. - Gluži vienkārši izrādījās, ka nepieciešams ilgāks laiks, lai tiktu uz pēdām mūsu lieciniekam.

-   Jums ir liecinieks, kas redzējis, kā Lerijs Stefords piekauj prostitūtu?

-  Tieši tā, - atbildēja Ortics.

-   Kas viņš ir? - vaicāja Monika.

-   Sairuss Džonsons.

• - Sairuss… Ak, Kungs… Bert, es taču nevaru sagaidīt, lai zvērinātie notic plaši pazīstamam suteneram un narkotiku tirgotājam.

-   Kurš gan cits varētu liecināt par Steforda seksuālajiem paradumiem? Viņam ticēs tieši tāpēc, ka viņš ir suteners.

-   Bert, tev ir gadījies vērot Deivida darbību tiesas procesā. Vai zini, ko viņš ar Džonsonu izdarīs? Dieva dēļ, tas vīrs taču pārdod narkotikas skolēniem.

-  Ja tev ir bail no Neša, nevajadzēja šo lietu uzņemties, - piepeši kļūdams nikns, sacīja Ortics.

Monika pielēca kājās.

-   Ārā no mana kabineta, - viņa uzkliedza. - Netaisos klausīties tādus mēslus.

Krosbijs uzlika roku Orticam uz elkoņa, un Ortics acumirkli nožēloja sarunāto.

-   Piedod. Es nedomāju, ka… Manuprāt, tu esi sasodīti laba juriste. Tikai… šī lieta man daudz ko nozīmē, un es gribu būt drošs, ka Stefords netiks sveikā cauri.

Monika apsēdās un atspiedās pret krēsla atzveltni. Dusmu izvirdums bija laupījis viņai spēku.

-  Atvainošanās pieņemta. Mani arī šī lieta satrauc vairāk nekā citas.

-   Vai jūs vismaz neaprunātos ar Džonsonu un neizlasītu šo policijas ziņojumu? - jautāja Krosbijs, nolikdams ziņojumu viņai priekšā uz galda.

-   Labi. īstenībā es nebūt negribēju iet uz mājām. Bet jūs abi man izmaksāsiet pusdienas. Es mirstu no bada.

* * *

Saruna ar Džonsonu bija problēmas vairāk radījusi nekā atrisinājusi. Tas bija glums tips, un Monika nevarēja noteikt, vai viņš stāsta patiesību. Taisnība, viņš stāstīja Monikai to pašu, ko pirms diviem gadiem bija stāstījis policijā, bet toreiz viņam bija iemesls policistiem sameloties, bet tagad Džonsons bija iekūlies nepatikšanās un acīm redzami vēlējās iztapt. Monika gribēja, lai Stefords tiktu notiesāts, bet viņa nedrīkstēja paļauties uz liecību, kas, viņasprāt, varēja būt arī meli.

Pat ja Džonsona stāstītais bija patiesība, viņa nezināja, vai varēs šo liecību izmantot kā pierādījumu. Džonsons tad liecinātu par kriminālnoziegumu, ko Stefords izdarījis agrāk, un likums par pierādījumiem tamlīdzīgas liecības atļāva izmantot tikai īpaši noteiktos izņēmuma gadījumos. Monika nebija pārliecināta, ka Džonsona liecība atbilstu kādam no tiem. Deivids bija lietpratējs pierādījumu likumdošanā, un viņai nāksies rūpīgi pārbaudīt jautājumu par šīs liecības pieļaujamību, jo viņa zināja, cik sīvi Deivids cīnīsies, kad uzzinās par Džonsonu.

Monika beidza sukāt matus un uzvilka mēteli. Šodien liecība bija jāsniedz viņas galvenajiem lieciniekiem - Graimsam un Orticam. Ja viņi godam izturēs nopratināšanu jautājumu krustugunīs, varbūt viņai nemaz nevajadzēs izsaukt Džonsonu.

-    Un kas notika pēc tam, Graimsa kungs? - Monika jautāja.

Moteļa dežurants nupat kā bija ieņēmis liecinieka vietu. Pirms viņa bija liecinājuši vairāki laboratorijas tehniskie darbinieki, policijas transporta nodaļas priekšnieks, kas apstiprināja, ka Stefordam pieder mersedess, un inspektors Krosbijs, kas liecināja par Steforda mājās izdarīto kratīšanu.

-   Iedevu viņai atslēgas, un viņa aizgāja. Es atsāku lasīšanu, un pēc kāda laika izdzirdu kliedzienus.

Deivids noliecās uz priekšu un sāka kaut ko ātri pierakstīt dzeltenajā piezīmju bloknotā. Lerijs Stefords sēdēja viņam blakus pie advokāta galda un vecmodīgajā, tumši x i lajā uzvalkā izskatījās pēc nopietna darījumu cilvēka. Deivids apzināti bija izvēlējies ikdienišķāku apģērbu, lai zvērinātajiem sākotnēji rastos iespaids, ka aizstāvis ir Stefords, nevis viņš.

-   No kurienes šie kliedzieni skanēja? - Monika jautāja.

Deivids dzirdēja, kā Stefords uz sēdekļa nervozi sagrozās. Viņš uzmeta klientam ašu skatienu un redzēja, ka Lerijs pāri viņa plecam raugās uz pārpildīto tiesas zāli. Stefords ar acīm meklēja sievu, un Deivids sajuta nelielus sirdsapziņas pārmetumus, kas acumirklī piezemēja viņa visnotaļ pacilāto noskaņojumu. Deivids zināja, kur ir Dženija un kāpēc viņa šorīt tiesas sēdi nokavēs. Viņi bija nakti pavadījuši kopā, un Dženija aizbrauca uz mājām pārģērbties.

-   Vai esat šorīt manījis Dženiju? - Stefords čukstus vaicāja, it kā uzminējis Deivida domas.

Lerija balss nodeva viņa nervozitāti, un Deivids bija ievērojis, ka kopš tiesas procesa sākuma viņa klients ir ārkārtīgi saspringts. Deividu nepārsteidza tas, ka slepkavībā apsūdzēts cilvēks ir satraukts, bet viņš nojauta, ka Lerijam nedod mieru vēl kaut kas cits un tam ir kāds sakars ar Dženiju.

-   Viņa drīz būs klāt, - Deivids tāpat čukstus atbildēja. - Un nerādiet tik bezcerīgu seju. Paņemiet piezīmes un koncentrējiet uzmanību uz lieciniekiem, kā es jums teicu. Negribu, lai zvērinātie redzētu jūs kaut uz mirkli zaudējam interesi par tiesas zālē notiekošo.

-        No sākuma nevarēju saprast, kas kliedz, - Graimss turpināja, - tāpēc izgāju ārā, automobiļu stāvvietā. Moteļa istabas atrodas aiz administrācijas ēkas, tā ka man bija jāiet tai apkārt. Tad es ieraudzīju to vīru izskrienam no divdesmit otrās istabas.

-  Vai jūs labi apskatījāt cilvēku, ko redzējāt bēgam?

-   Nē, kundze. Viņš skrēja pārāk ātri, un tur bija diezgan tumšs.

-  Turpiniet.

- - Nu, uz to brīdi kliegšana jau bija mitējusies, un es raudzījos augšup uz divdesmit otro istabu, lai redzētu, vai no turienes vēl kāds nenāks ārā. Redzēju, ka durvis ir plati atvērtas, bet neviens ārā nenāca, tā nu es sāku iet pāri automobiļu stāvvietas laukumam, lai paskatītos, kas tur īsti noticis. Tieši tajā brīdī no stāvvietas attālākā gala izbrauca automobilis. Tas bija tas pats automobilis, ar ko atbrauca tā meiča, bet tagad viņas automobilī nebija.

-   Ko jūs redzējāt sēžam automobilī?

-   Pie stūres sēdēja kāds vīrietis, bet es nevarēju viņu skaidri saskatīt.

Monika piecēlās un piegāja pie liecinieku vietas.

-   Graimsa kungs, dodu jums to, kas apzīmēts kā pavalsts uzskates materiāls numur pieci, un es jums jautāju, vai jūs pazīstat automobili, kas redzams ša jā fotogrāfijā.

Graimss paņēma Steforda mersedesa krāsaino fotoattēlu un uzmanīgi to nopētīja.

-   Droši nevaru apgalvot, bet izskatās pēc tā automobiļa, ar ko atbrauca tā meitene.

-   Pateicos, - sacīja Monika, atdodama fotogrāfiju tiesas izpildītājam. - Ko jūs darījāt pēc tam, kad automobilis bija no stāvvietas aizbraucis?

-   Patiesību sakot, man diez ko negribējās steigties uz divdesmit otro istabu, lai noskaidrotu, kas tur noticis, bet tad es iedomājos, ka tur varbūt kāds ir ievainots, tāpēc kāpu vien augšā. Tad es viņus ieraudzīju.

-   Kas tie bija?

-  Gaisma bija izslēgta, tāpēc meiteni es sākumā nepamanīju. Vīrietis gulēja uz grīdas, atbalstījis galvu pret gultu. Viņš asiņoja, un es vispirms nodomāju, ka viņš ir miris. Kad redzēju, ka vīrietis elpo, gāju piezvanīt. Un tad es ieraudzīju meiteni. Strādājot motelī, gadās redzēt daudz ko, bet tas nudien izskatījās šausmīgi. Es izskrēju no tās istabas un izsaucu policistus no sava kabineta.

-   Un kad policija ieradās?

-   Pēc dažām minūtēm. Atbrauca arī ātrās palīdzības automobilis.

-   Pateicos, Graimsa kungs. Man vairāk jautājumu nav.

-   Neša kungs, - sacīja tiesnesis Rozentāls, pamādams ar galvu uz Deivida pusi.

Deivids vēl pēdējo reizi ieskatījās savās piezīmēs par inspektora Krosbija un Terija Konklina ziņojumiem. Abi bija šos ziņojumus rakstījuši pēc sarunas ar Graimsu. Tiesas zālē valdīja klusums, un Deivids varēja saklausīt, kā saknosās kāds no zvērinātajiem un kā Stefords nervozi bungo ar pirkstiem pa koka galdu.

-   Tikai vēl daži jautājumi, Graimsa kungs. Kā sapratu no jūsu liecības, tobrīd, kad Dārlena Herša reģistrējās motelī, jūs nevarējāt labi apskatīt vīrieti, kas sēdēja pie mersedesa stūres.

-   Tieši tā.

-   Un jūs viņu lāgā neapskatījāt arī tad, kad viņš pēc slepkavības izskrēja no istabas?

Graimss apstiprinoši palocīja galvu.

-   Vai jums izdevās uzmest viņam skatienu, kad automobilis brauca prom no stāvvietas?

-   Kā jau teicu, pie stūres sēdošo es skaidri saskatīt nevarēju.

-   Vai jūs tomēr redzējāt viņu pietiekami labi, lai varētu pastāstīt zvērinātajiem, kādi bija šī vīrieša mati?

Monika tobrīd pārlasīja savas piezīmes un tikai ar pus- ausi ieklausījās Deivida uzdotajos jautājumos. Nu viņa nolika pildspalvu un saasināja uzmanību. Monika no Deivida toņa noprata, ka viņam ir kaut kas aiz ādas.

-   Jā, viņa matus es redzēju, - Graimss atbildēja. - Tikai īsu mirkli, tomēr redzēju.

-   Vai vīrietim, kas sēdēja pie mersedesa stūres, bija tādi blondi un cirtaini mati kā Steforda kungam?

Graimss noliecās uz priekšu un pētīja Leriju Stefordu.

-   Vai viņš nevarētu pagriezties? - Graimss jautāja, pagriezies pret tiesnesi. - Es to vīrieti redzēju tikai no mugurpuses.

-  Tas atkarīgs no Neša kunga, - atteica Rozentāls.

-   Protams, ka var, - sacīja Deivids.

Lerijs piecēlās un pagrieza pret liecinieku vietu muguru.

-    Neatminos gan, ka tie būtu izskatījušies šādi, - Graimss apņēmīgi atbildēja.

-  Kā jūs aprakstītu tā vīrieša matus, kas sēdēja automobilī?

-   Kā jau teicu, redzēju viņu tikai uz īsu mirkli, bet viņa mati man izskatījās brūni, un uz kakla tie bija diezgan gari.

-  Pateicos. Vairāk jautājumu nav.

Monika aši pārlasīja policijas ziņojumu par sarunu ar Graimsu. Par malu krāsu tur nebija teikts ne vārda. Viņa uzšķīra trešo lappusi un saprata, kāpēc. Tas kuņas dēls policijai to gluži vienkārši bija noklusējis. Tas bija slikti, jo Graimss izskatījās pēc godīga liecinieka. Var gadīties, ka viņa liecībai par matu krāsu būs izšķiroša nozīme.

-  Graimsa kungs, - Monika vaicāja, - vai moteļa automobiļu stāvvieta ir labi apgaismota?

Graimss atlieca galvu un sarauca pieri.

-   Tajā pusē, kas robežojas ar Tekoma ielu, laternu nav pārāk daudz, bet laukumu lieliski apgaismo Makdonalda gaismas reklāmas. Daži klienti pat ir sūdzējušies, ka viņiem šī gaisma traucē.

Monika juta, kā viņai sažņaudzas vēders. Nolādēts, viņa stāvokli bija padarījusi vēl sliktāku. Pārsteigumi procesa gaitā viņai nepatika, un šis turklāt bija ļoti nelāgs pārsteigums. Viņa nolēma apgaismojumu vairs nepieminēt.

-   Vai slepkavas automobilis no stāvvietas aizbrauca ar lielu ātrumu?

-   Tā es teiktu gan. Tas strauji apgriezās ap stūri. Riepas spalgi nokaucās, un tāpēc es paskatījos uz to pusi.

-  Tātad jūs viņu redzējāt tikai īsu bridi?

-   Jā. Kā jau sacīju, tam cilvēkam es pārāk daudz uzmanības neveltīju. Skatījos augšā uz istabas durvīm.

-    Vai atceraties, kā jūs slepkavības vakarā iztaujāja Portlendas policijas inspektors Ronalds Krosbijs?

-   Vai tas bija tas zellis, kas uzcienāja mani ar kafiju?

-  To es nezinu, Graimsa kungs.

-   Patīkams cilvēks. Viņš pat bija nopircis smalkmaizīti. Nebija vis tāds sīkstulis kā dažs labs no tiem policistiem, ko pazīstu.

Tiesas zāles aizmugurē kāds iesmējās, un tiesnesis pa- klaudzināja ar āmuriņu. Monika nogaidīja, kamēr zvērināto uzmanība atkal bija pievērsta liecinieku vietai.

-   Jūs netikāt sacījis inspektoram Krosbijam, ka tam vīrietim bija gari brūni mati, vai ne?

-  Viņš man to nevaicāja.

-   Bet viņš taču jums jautāja, vai ir kaut kas tāds, ko jūs par šo cilvēku atceraties, vai ne?

-  Es visu sarunu neatceros.

-   Vai atceraties - jūs teicāt, ka tas vīrietis nav atstājis uz jums tikpat kā nekādu iespaidu, un tad inspektors Krosbijs vaicāja, vai jūs neatminaties, kādi viņam bijuši mati, acis un tamlīdzīgi, bet jūs atbildējāt "nē"?

-   Izklausās pareizi. Tikai mēs runājām par to bridi, kad meitene ienāca reģistrēties. Viņš man neko nejautāja par vīrieti, kas aizbrauca no stāvvietas.

Izskatījās, ka Monika grib vēl ko jautāt, bet tad viņa pārdomāja.

-   Vairāk jautājumu nav, - viņa sacīja.

Tiesnesis Rozentāls uzlūkoja Deividu, kas tikai pasmaidīja un pakratīja galvu.

-  Skaists gājiens, - Lerijs nočukstēja.

-   Par to jūs man maksājat. Ja ar nākamo liecinieku man veiksies tikpat labi, mūsu stāvoklis kļūs krietni vien cerīgāks.

-   Kas ir nākamais liecinieks? - Stefords Deividam jautāja.

-  Pavalsts izsauc Bertramu Orticu, - paziņoja Monika.

V

Tiešā nopratināšana nesagādāja Orticam nekādas grūtības. Jautājumi bija gandrīz tādi paši kā tajā tiesas sēdē, kad lika izskatīts jautājums par apcietinātā atbrīvošanu pret drošības naudu, un atbildes viņi ar Moniku bija vairākkārtīgi pārrunājuši. Vispirms viņš pastāstīja par tāvaka- ra uzdevumu un smilšu krāsas mersedesu. Tad runāja par saviem novērojumiem, braucot uz moteli. Tiesas zāle visi klausījās elpu aizturējuši. Nobeigumā Ortics pastāstīja par nežēlīgo kautiņu ar vīrieti, kas bija nogalinājis Dārlenu Heršu, par to, kāda bijusi viņa reakcija, kad viņš tiesas nama gaitenī ieraudzījis Leriju Stefordu, un par to, ko devusi kratīšana Steforda mājā. Kad zvērinātie, sasprindzinājuši uzmanību līdz pēdējai iespējai, noliecās uz priekšu, Orlics pagriezās pret advokāta galdu un ar pirkstu norādīja uz apsūdzēto. Tiešā nopratināšana bi ja galā, un Monika pamāja ar galvu Deividam.

Ortics bija pagriezies pret advokāta galdu, un gaidīja, kad sāksies nopratināšana jautājumu krustugunīs. Viņa roka nebija nodrebējusi, un arī balss nebija notrīcējusi, kad viņš identificēja Leriju Stefordu, jo, neskaitāmas reizes stāvējis liecinieku vietā, viņš bija iemācījies savaldīt nervus. Orticam tomēr bija mazliet bail no Deivida jautājumiem.

Deivids ar jautāšanu nesteidzās. Viņš uzsmaidīja Orticam un atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņš apzināti lika Orticam gaidīt un gribēja, lai sasprindzinājums tiesas zālē kļūtu vēl lielāks.

-   Policist Ortic, - Deivids beidzot vaicāja, - kas tā bija par dienu, kad tika nogalināta Dārlena Herša?

-   Sešpadsmitais jūnijs, - Ortics kodolīgi atbildēja.

Viņš bija nolēmis atbildēt tikai to, kas no viņa tiks prasīts, nepapildinot savu atbildi ne ar kādām detaļām. Jo mazāk viņš runās, jo mazāka būs informācija, kas nonāks Neša rīcībā.

-   Pateicos, - Deivids pieklājīgi teica. - Un kad jūs ie- raudzījāt Steforda kungu tiesas nama gaitenī?

-   Septembra sākumā.

-   Kādus trīs mēnešus pēc slepkavības?

-Jā.

Deivids piecēlās un piegāja pie molberta, ko tiesas sekretārs bija nolicis starp liecinieku vietu un zvērināto ložu. Deivids pāršķīra uz molberta novietotā lielā zīmēšanas bloka pirmo lappusi, atsedzot moteļa istabas diagrammu, ko Ortics bija uzzīmējis tiesas sēdē, kad tika izskatīts jautājums par apcietinātā atbrīvošanu pret drošības naudu.

-   Iepriekšējā tiesas sēdē es jūs lūdzu uzskicēt moteļa istabu un norādīt, kur atradāties jūs un kur - slepkava tajā brīdī, kad jūs redzējāt viņa seju. Tā bija, vai ne?

-Jā.

-   Un šajā zīmējumā jūsu abu atrašanās vietas ir norādītas precīzi?

Mirkli pētījis zīmējumu, Ortics pamāja ar galvu.

-   Iepriekšējā tiesas sēdē jūs sacījāt, ka tajā brīdī, kad redzējāt slepkavas seju, viņa kreisā roka un kāja bija nedaudz ievirzītas telpas iekšpusē, augums bija mazliet saliekts, bet labā roka un kāja atradās ārpusē.

-Jā.

-   Labi. Jās saņēmāt sitienu, tiklīdz bijāt iegājis moteļa istabā, vai ne?

-   Jā.

-  Gaisma telpā bija izslēgta?

-Jā.

-Jūs nokritāt un atsitāties ar galvu pret gultu?

-Jā.

-   Cik ilgs varēja būt tas bridis, kad jūs redzējāt slepkavas seju?

-   Dažas sekundes.

-   No piecām līdz desmit sekundēm?

-   Mazliet ilgāk.

Deivids paņēma tiesas sēdes protokolu un, palūkojies indeksācijas kartītē, uzšķīra vajadzīgo lappusi.

-   Iepriekšējā tiesas sēdē jūs liecinājāt sekojošo:

"J.: Tātad jūs redzējāt viņu dažas sekundes?

A.: Jā.

J.: Mazāk nekā minūti?

A.: Varbūt piecas, desmit sekundes. Bet es viņu redzē- ju."

-   Manuprāt, viss ir pareizi.

-   Tātad vienīgā reize, kad jūs redzējāt slepkavas seju, bija tās piecas līdz desmit sekundes pēc tam, kad jums iesita pa galvu, un pirms jūs zaudējāt samaņu?

— Jā, bet es redzēju Viņu pavisam skaidri. Tas bija Stefords, - Ortics izgrūda.

Monika sagaidīja, ka Deivids cels iebildumus un nosauks to par nepiedienīgu atbildi, bet viņš tikai pasmaidīja-

-   Vai esat par to pārliecināts? - Deivids jautāja.

Monika bija appiulsusi. Kāpēc Deivids deva Orticam

iespēju atkārtot apgalvojumu, kas bija tik bīstams viņa klientam?

-   Pilnīgi.

-  Jā. Šķiet, ka iepriekšējā tiesas sēdē es jums uzdevu to pašu jautājumu un jūs atbildējāt: "To seju es nekad neaizmirsīšu."

-  Jā, tā eš teicu, - Ortics nervozi atbildēja.

Viņš bija aizmirsis, ka iepriekšējā tiesas sēdē atbildējis tieši tā.

-  Tomēr notika neiespējamais, vai ne?

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

Deivids piegāja pie advokāta galda tālākā stūra un paņēma kādu papīru kaudzīti.

-   Vai pēc tam, k-ad bijāt saņēmis triecienu pa galvu, jūs tikāt ievietots slimnīcā?

-Jā.

-   Vai jūsu ārstējošais ārsts bija doktors Arturs Stjuarts?

-Jā.

-  Cik ilgi jūs bijāt slimnīcā, policist Ortic?

.— Apmēram nedēļu.

-   Cik ilgi jūs turpinājāt apmeklēt doktoru Stjuartu to veselības traucējumu dēļ, ko jums bija radījis sitiens pa galvu?

Ortics juta, ka viņam uz pieres izspiežas sviedri. Ortics zināja, kādus jautājumus tas draņķis viņam tagad uzdos.

-   Pārtraucu šos apmeklējumus pirms divām nedēļām.

-   Oktobra vidū? Tad doktors sacīja, ka jums pie viņa vairs nav jāierodas?

-Jā.

-  Jums bija smadzeņu satricinājums, vai ne?

-Ja.

Deivids ieturēja pauzi, un smaids no viņa lūpām nozuda.

- Un no sešpadsmitā jūnija līdz pat septembrim jūs nevarējāt neko atcerēties par to, kas notika tajā moteļa istabā, vai ne?

-  Es notikušo atcerējos daļēji. Tas bija…

-  Ortica kungs… Piedodiet. Policist Ortic, - teica Deivids, un viņa balss bija asa kā nazis, - man šeit ir jūsu medicīnas kartes kopija. Vai trešajā septembrī jūs bijāt pie doktora Stjuarta Labo samāriešu slimnīcā?

-  Ē… es… Tas varēja būt tajā datumā. Man bija jāierodas septembra sākumā.

-  Jūs neatceraties? - Deivids pavīpsnājis vaicāja.

Ortica augums saspringa. Viņš būtu gribējis Deividam

iesist. Ortics jutās kā tauriņš, kas ar kniepadatu piesprausts pie dēļa un gaida uz preparēšanu.

-   Iebilstu, - piecēlusies sacīja Monika. - Neša kungs iesaistās diskusijā ar liecinieku.

Viņa manīja briesmu pazīmes, un viņai bija jādod Orticam iespēja sakopot domas.

-  Jā, Neša kungs, - teica tiesnesis, - uzdodiet jautājumus.

-  Labi, Jūsu Godība. Policist Ortic, vai šī septembra apmeklējuma laikā, dažas dienas pirms Lerija Steforda apcietināšanas, jūs neteicāt doktoram Stjuartam; ka neatceraties, kas notika moteļa istabā un kāds izskatījās slepkava?

Ortics uzreiz neatbildēja. Viņš cieši noraudzījās Deivida un Steforda. Stefords viņam atbildēja ar tikpat ciešu skatienu.

-   Kā tad ir, policist? - Deivids skarbi jautāja.

-Jā.

-  Jums bija amnēzija, vai ne?

-  Jā, ja jūs to tā saucat.

-   Un kā to saucat jūs?

-   Es domāju…

Ortics aprāvās. Deivids mirkli nogaidīja, vērodams zvērinātos. /

-   Policist, ja esmu pareizi sapratis jūsu liecību, jūs pirmo reizi ieraudzījāt mersedesu no attāluma, kas līdzinās vienam namu kvartālam?

-   Jā, - Ortics ātri atbildēja, priecādamies, ka temats ir mainīts.

-   Tad jūs tam sekojāt attālumā, kas līdzinās apmēram diviem namu kvartāliem?

-Jā.

-   Un, visbeidzot, jūs uzmetāt tam ašu skatienu, braucot garām moteļa automobiļu stāvvietai?

-Jā.

-   Tās bija vienīgās reizes, kad jūs tovakar redzējāt to automobili?

-Jā.

-  Un jūs nezinājāt, kāds ir automobiļa modelis un izlaiduma gads, iekams nebijāt par to painteresējies transporta nodaļā?

-   Es… Tas bija tas automobilis, ko es redzēju, - Ortics nedroši atbildēja.

Deivids paņēma no sava galda trīs krāsainas fotogrāfijas un piegāja pie liecinieku vietas. Monika ar pildspalvas galu bungoja pa rakstāmgaldu. Ortics bija ķezā, un viņa nezināja, cik ilgi viņš spēs dot sakarīgas atbildes uz Deivida āķīgajiem jautājumiem. Viņa izsauks doktoru Stjuartu, lai viņš liecinātu, ka Ortics, tāpat kā jebkurš cits, kas cietis no smadzeņu satricinājuma izraisītas amnēzijas, var pilnīgi precīzi atcerēties notikumus, ko bija aizmirsis. Bet, lai zvērinātie noticētu, ka Ortics var atcerēties, viņiem bija jātic pašam Orticam.

-   Vai jūs, lūdzu, neaplūkotu šīs trīs fotogrāfijas? - Deivids Orticam palūdza.

Policists apskatīja katru fotogrāfiju atsevišķi.

-   Vai jūs nepateiktu zvērinātajiem, kas tajās redzams?

-  Tur redzams smilšu krāsas mersedess.

-   Tāds pats mersedess kā tas, ar ko brauc Steforda kungs?

-Jā.

Deivids uzsmaidīja Orticam un paņēma fotogrāfijas atpakaļ .

-   Man vairāk jautājumu nav.

, Monika nespēja tam noticēt. Viņa bija piedzīvojusi, kā Deivids satriec liecinieku lupatu lēveros, un viņa tehniskie paņēmieni Monikai nebija sveši. Viņš vienmēr sāka ar jautājumiem, kas satricināja liecinieka pašpaļāvību. Tad Deivids virzījās tālāk, nobeigumā uzdodams jautājumus, kas skāra svarīgāko liecībā minēto faktu. Jautājumus par Ortica amnēziju viņi bija gaidījuši, bet Monika arī bija >/gaidījusi, ka tie būs asāki. Orticu Deivids bija tikai iztaustījis, bet ne satriecis. Viņa vēlējās, lai policists pēc iespējas ātrāk atstātu liecinieku vietu - kamēr viņa liecība vēl nebija pamatos atspēkota.

-   Vairāk jautājumu nav, - sacīja Monika.

-   Izsauciet savu nākamo liecinieku.

-   Doktors Arturs Stjuarts, Jūsu Godība.

Ortics gribēja pārrunāt lietu tūlīt pēc tam, kad viņa bija iznākusi no tiesas zāles, bet Monika teica, lai viņš pagaida, kamēr viņi būs tikuši līdz viņas kabinetam. Doktors Stjuarts bija turējies lieliski, un Deivids neko īpašu nebija ieguvis. Sairušu Džonsonu Monika kā liecinieku nebija izsaukusi.

-   Bet kāpēc? - Ortics skarbi jautāja, kad viņš, Monika un Krosbijs bija palikuši vieni.

-   Tāpēc, ka tas nebija nepieciešams, un es negribēju riskēt.

-    Tu neesi uzrādījusi nevienu slepkavības motīvu. Džonsons var apliecināt, ka tas zellis ir izdzimtenis ar sadistiski mazohistiskām novirzēm.

-   Vai arī radīt iespaidu, ka mēs gribam panākt Steforda notiesāšanu, balstoties uz nepatiesu liecību. Klau, Bert, mums jau ir motīvs. Viņš ir lielas juridiskās firmas līdzstrādnieks, bet

ne partneris. Viņš ir precējies ar bagātu sievieti. Ja viņu apcietinātu par prostitūciju, viņa karjerai un laulībai būtu beigas. Kas vēl mums vajadzīgs? Turklāt tu turējies loti braši.

Ortics papurināja galvu.

-   Nezinu vis. Tā lieta ar to amnēziju… Vai tu domā…?

-   Es biju tiesas zālē, Bert, - teica Krosbijs. - Tava liecība bija nevainojama, un tas dakteris visu salika pa plauktiņiem. Biju pārsteigts, ka Nešs tevi tik viegli palaida vaļā.

-  Jā. Mani ari tas satrauc. Kā tev šķiet, kāpēc viņš atkāpās?

-   Nezinu, - sacīja Monika, - bet neskatīsimies nu dāvātam zirgam zobos.

-   Ja vien tā ir dāvana, - iebilda Ortics. - Tas kuņas dēls zina kaut ko tādu, par ko viņš tev nav stāstījis. Es to jūtu.

Monika paraustīja plecus.

-   Negrasos patlaban par to satraukties.

-    Un tu vēl aizvien vari izmantot T.V., kad atspēkosi aizstāvja apgalvojumus, vai ne? - noprasīja Ortics.

-   Bert, es viņam neuzticos. Viņš ir gatavs uz visu, lai tiktu ārā no tās narkotiku lietas.

-   Es gan tā nedomāju, - sparīgi purinādams galvu, teica Ortics. - Tā ir pārāk liela sagadīšanās.

-   Ja process ari turpmāk ritēs uz priekšu tikpat labi kā līdz šim, viss notiks saskaņā ar akadēmiskajiem kanoniem.

-   Steforda kungs izsauc Patriku Velšu, Jūsu Godiba, - sacīja Deivids, un tiesas sekretārs izgāja no tiesas zāles pasaukt liecinieku.

Deivids izmantoja šo īso pārtraukumu, lai savāktu vienkop uzskates materiālus un pārskatītu savas piezīmes par Velša liecību.

Aizstāvības process noritēja veiksmīgi. Deivids bija izsaucis kā lieciniekus Lerija draugus un kolēģus, un viņi sniedza liecību par apsūdzētā labajām rakstura īpašībām. No viņu stāstītā izrietēja, ka Lerijs ir jauns, nesen precējies jurists, kas apveltīts ar humora izjūtu un ir uzcītīgs darbā. Monika, nopratinot aizstāvības lieciniekus jautājumu krustugunīs, gan atklāja to faktu, ka Leri jam firmā atteikta partnerība, bet Čārlijs Holts prata šo nepatīkamo apstākli nogludināt. Deivids domāja, ka zvērinātajos minētais fakts i,r izraisījis līdzjūtību pret jauno censoni.

Beriju DītrihU, firmas partneri, ar ko Lerijs bija licies slepkavības vakarā, Deivids izmantoja kā pārejas posmu no lieciniekiem, kas raksturoja apsūdzēto, uz lieciniekiem, kas minēs Stefordu attaisnojošus faktus. Dītrihs nebija sajūsmināts par to, ka viņam jāsniedz liecība tiesā. Izņemot Čārliju Holtu, pārējie Praisa un Vinvorda firmas partneri negribēja šajā lietā iesaistīties. Tomēr, nokļuvis liecinieku vietā, Dītrihs liecināja nevainojami, v Tiesas zāles durvis atvērās, un liecinieku vietai mazliet pieklibodams tuvojās gara auguma stūrains vīrs ar rudiem matiem. Deivids atskatījās, lai palūkotos uz viņu, un ieraudzīja, ka Dženija ir apsēdusies tiesas zāles beigās. Aizvadītajā mēnesī viņi bija daudz laika pavadījuši kopā, izbaudīdami katru tuvības mirkli tā, it kā tas būtu pēdējais.

Deivids mīlēja Dženiju. Tagad viņš to zināja. Bieži vien, kad viņi gulēja kopā, Deivids prātoja, kas ar viņiem noliks, kad tiesas process būs beidzies. Ja Leriju atbrivos, vai Dženija atgriezīsies pie viņa? Tādos brīžos Deivids jutās vājš un viegli ievainojams. Viņš mēdza piekļaut Dženiju sev cieši klāt, baidīdamies no tā, kas var notikt, ja palaidīs viņu vaļā.

-   Velša kungs, par ko jūs strādājat? - Deivids jautāja, kad liecinieks bija nodevis zvērestu.

-   Esmu Mercedes Benz izplatīšanas zonas pārvaldnieks Ziemeļamerikā.

^- Ar ko nodarbojas izplatīšanas zonas pārvaldnieks?

-   Lai veicinātu tirdzniecību, firma ir iedalījusi Savienoto Valstu teritoriju zonās un apakšzonās, un es atbildu par mersedesu pārdošanu Sanfrancisko zonā, kas ietver sevī Klusā okeāna ziemeļrietumu piekrasti un Ziemeļkaliforniju. Es pasūtu automobiļus un sadalu tos apakšzonu dīleriem.

Deivids paņēma Lerija mersedesa fotogrāfiju un pasniedza to lieciniekam.

-   Cik ilgi jūs jau strādājat firmā Mercedes Benz, Velša kungs?

-  Aprīlī apritēs divdesmit divi gadi.

-   Es nupat iedevu jums fotogrāfiju, kas apzīmēta kā pavalsts uzskates materiāls numur pieci, un es vaicāju, vai varat zvērinātajiem pastāstīt, kas tas ir par automobili.

-   Protams. Tas ir mūsu modelis 300SEL, 1991. gada izlaidums. Automobilis ir smilšu krāsā.

-   Ko nozīmē 300SEL?

-   300SEL ir slēgts četrdurvju automobilis ar gāzes motoru. Trīs simti - tas ir motora izmērs. S nozīmē, ka tas ir viens no mūsu superklases modeļiem, vislielākais slēgtais automobilis, ko mēs pārdodam. E nozīmē, ka automobilim ir degvielas inžektors. L apzīmē garu mašīnas pamatni.

-   Vai jūs pārdodat arī modeli 300SE?

-   Jā. Šis modelis izskatās lidzīgs iepriekšējam, bet ir četras collas īsāks.

-   Pateicos. Tagad es jums dodu trīs citas fotogrāfijas, - Deivids sacīja, sniegdams Velšarn fotoattēlus, ko iepriekšējā dienā bija rādījis Orticam. - Vai varat identificēt tajās redzamos automobiļus?

Velšs nopētīja fotogrāfijas, tad salika tās kaudzītē un pagriezās pret zvērinātajiem, kā, tiekoties pirms tiesas, Deivids viņam bija mācījis. Viņš pacēla uz augšu pirmo fotogrāfiju.

-   Šajā fotogrāfijā, kas apzīmēta kā apsūdzētā uzskates materiāls numur septiņi, redzams smilšu krāsas mersedess.

-   Vai tas ir modelis 300SEL, 1991. gada izlaidums?

-   Nē, nav vis. Tas ir modelis 300SD, 1981. gada izlaidums.

Vairāki zvērinātie noliecās uz priekšu, un Monika piešķieba galvu, visu uzmanību pievērsdama lieciniekam.

-   Un uzskates materiāls numUr astoņi?

Velšs pacēla uz augšu fotogrāfiju, kurā bija redzams vēl viens smilšu krāsas mersedess.

-Tas ir modelis 300SE, 1985. gada izlaidums.

Tiesas zāle saviļņojās.

-   Un automobilis, kas redzams pēdējā fotogrāfijā?

-  Uzskates materiāls numur deviņi ir modelis 420SEL, 1987. gada izlaidums.

-   Ja es jums sacītu, ka persona, kas apskatīja šīs fotogrāfijas, apgalvoja, ka visās trijās redzami tāda paša lipa automobiļi kā apsūdzētā modelis 300SEL, 1991. gada izlaidums, vai jūs būtu pārsteigts?

-   Nebūt ne. Laikā no 1981. līdz 1991. gadam mūsu fir-, ma izveidoja vairākus ārēji ļoti līdzīgus modeļus ar nelielām atšķirībām. No 1981. līdz 1983. gadam tika ražots modelis 380SEL, garš, slēgts četrdurvju automobilis. No 1981. līdz 1985. gadam tika ražots arī modelis 300SD. 1984. un 1985. gadā tam pievienojās modeļi 500SEL un 380SE. No 1986. līdz. 1991. gadam mēs ražojām modeli 560SEL, kas ārēji līdzinājās modeļiem 300SEL un 420SEL. Un 1986. un 1987. gadā mums bija arī automobilis ar dīzeļdegvielas motoru,, kam bi ja gluži tāds pats karkass. 1990. un 1991. gadā mums bija dīzeļmodeļi 350SD un 350SDL.

-   Ja reiz. visi šie automobiļi izskatās tik līdzīgi, kā jūs varējāt noteikt, ka neviens no trim uzskates materiālos numur septiņi, astoņi un deviņi redzamajiem automobiļiem nav modelis 300SEL?

-   Uzskates materiālā numur septiņi redzams modelis 300SD, 1981,. gada izlaidums. Visbūtiskākā atšķirība ir

automobiļa garums - 300SD ir par četrām collām īsāks. Ja apskata automobiļa priekšējās un aizmugures durvis un logus, var redzēt, ka modelim 300SD tie lielos vilcienos ir tādi paši kā modelim300SEL, bet pēdējam tomēr aizmugures logs un durvis ir garāki nekā priekšējās durvis un logs, jo garāka ir pati mašīnas pamatne. Man šī atšķirība liekas acīm redzama, bet cilvēks, kas nav pētījis mersedesu karkasa atšķirības, to, protams, var nepamanīt.

1985. gadā izlaistajam modelim 380SE, kas redzams uzskates materiālā numur astoņi, ir ne vien garāka pamatne, bet atšķirīgs ir arī tās dizains. 1991. gadā izlaistajam automobilim riteņa rumbas uzmava ir prāvs disks, bet 1985. gada automobilim šī uzmava ir ieliekts disks, kas nav lielāks par degvielas tvertnes vāciņu.

-    Velša kungs, kādas pamanāmas atšķirības pastāv starp 1991. gadā izlaisto modeli 300SEL un 1987. gadā izlaisto modeli 420SEL, kas redzams uzskates materiālā numur deviņi?

-   Neša kungs, tādu atšķirību nav. Pat eksperts nevarētu pateikt, ar ko šie automobiļi atšķiras. Es zināju, ka tas nav modelis 300SEL tikai tāpēc, ka pats sagādāju jums šo fotogrāfiju.

-   Vai četrās fotogrāfijās redzamo četru automobiļu modeļu pārdošanas daudzums ir bijis atšķirīgs?

-  Nē. Četros gados tie pārdoti apmēram vienā daudzumā.

-  Un kāda krāsa šiem četriem modeļiem bija vispieprasītākā?

-   Smilšu krāsa.

Deivids pagriezās un uzsmaidīja Monikai. Lieciniekam viņš teica:

-   Pateicos, Velša kungs. Man vairāk jautājumu nav.

-   Un ar ko jūs nodarbojaties, Vaklheima kungs? - Deivids jautāja cienīga izskata darījumu vīram, kas nupat bija ieņēmis liecinieku vietu.

Pretējā pusē sēdošā Monika klausījās tikai ar vienu ausi. Viņa steigšus apspriedās ar inspektoru Krosbiju. Velša liecība bija iedragājusi apsūdzību, un viņa gribēja, lai Krosbijs meklē iespēju to atspēkot. Monika pati no automobiļiem neko nesajēdza, tāpēc nebija uzdevusi Velšam nevienu jautājumu. Tas nozīmēja, ka tobrīd Ortica liecība par mersedesu praktiski bija kļuvusi nederīga.

-   Esmu firmas Sherwood Forest Sportsweitr viceprezidents un manā pārziņā ir vīriešu apģērbi.

-   Kur atrodas jūsu firmas birojs?

-   Blūmingtonā, Ilinoisā.

- Un tur atrodas arī jūsu darba vieta?

-   Tieši tā.

No uzskates materiālu kaudzītes Deivids izvilka kreklu, kas, izdarot kratīšanu, bija paņemts no Steforda kumodes, un sniedza to Valdheimam.

-   Es dodu jums to, kas apzīmēts kā pavalsts uzskates materiāls numur divdesmit trīs, un vaicāju jums, vai jūs pazīstat šo kreklu.

Valdheims paņēma kreklu un nopētīja to.

-   Jā. Tas ir viens no mūsu pagājušās vasaras modeļiem.

-  Vai jūs nepastāstītu zvērinātajiem, kādu daudzumu šo kreklu jūsu firma ir izplatījusi pa visu valsti?

Valdheims mazliet pagriezās un vērsās pie zvērinātajiem.

-   Pagājušais gads vīriešu apģērbu tirdzniecības jomā bija ļoti veiksmīgs. Tieši šis krekls bija viens no mūsu populārākajiem modeļiem. Pirms izlidoju uz Portlendu, ieskatījos atskaitēs un varu teikt, ka šādus kreklus visā valstī esam pārdevuši kādus piecus tūkstošus duču.

-  Cik daudz kreklu ir piecos tūkstošos duču, Valdheima kungs?

-   Viens tūkstotis duču ir divpadsmit tūkstoši kreklu, tātad… ļaujiet man parēķināt… tas būs sešdesmit tūkstoši kreklu.

-   Un tā tas ir, noapaļojot pārdoto kreklu daudzumu?

-   Jā. Patiesais skaitlis bija lielāks par pieciem tūkstošiem duču.

-   Valdheima kungs, vai jums ir zināms, kādus kreklu modeļus ražo jūsu sāncenši?

-   Protams. Mums uzmanīgi jāseko sāncenšu darbībai.

-    Vai jums ir zināms, ka Servuda Foresta firma vai kāds cits apģērbu ražotājs būtu ražojis līdzīga modeļa kreklus?

-   Jā. Šis modelis ar augu zīmējumiem izrādījās tik veiksmīgs, īpaši šajā valsts daļā, ka mēs sākām ražot vēl vienu, līdzīgu modeli, un to pašu darīja arī divi mūsu sāncenši.

- Pateicos, Valdheima kungs. Vairāk jautājumu nav.

Kamēr Deivids iztaujāja Valdheimu, Monika bija šo to apsvērusi. Pastāv noteikums, ka, nopratinot liecinieku jautājumu krustugunīs, jurists nedrīkst uzdot jautājumu, uz kuru pats nezina atbildi. Monikai bija kāds jautājums, ko viņa vēlējās uzdot, un Valdheima liecība bija nodarījusi tādu ļaunumu apsūdzībai, ka viņa nolēma šo noteikumu pārkāpt.

-   Valdheima kungs, jūsu kompānija izplata kreklus pa visu valsti, vai ne?

-Jā.

-  Cik daudz tādu kreklu, kā jums nupat rādīja, tika pārdots mūsu pavalsti?

-   Hmm, domāju, ka varētu būt vairāk par simts dučiem. Šeit kreklus pirka ļoti labi.

-   Un cik daudz krekli no tiem simts dučiem varēja tikt pārdoti tieši Portlendā?

-   Precīzi pateikt nevaru, bet pieņemu, ka vairāk nekā puse.

-  Tātad mēs runājam par sešsimts krekliem, kas varētu būt pārdoti pavalsts metropolē?

-  Nedaudz vairāk par sešiem simtiem. Jā.

-  Vairāk jautājumu nav.

Monika bija uztraukusies. Viņai bija izdevies mazliet mīkstināt Valdheima liecības radīto iespaidu, bet arī seši simti kreklu bija liels daudzums, un kur tad vēl citu kompāniju pakaļdarinājumi. Deivids bija sācis graut Ortica slepkavas atpazīšanas pamatus, un ja viņš veiksmīgi tiks ar to galā…

Tiesas zāle atkal saviļņojās, un Monika pavērās apkārt. Kamēr viņa bija iegrimusi domās, Deivids bija izsaucis nākamo liecinieci - Dženiferu Stefordu.

Dženifera piegāja pie liecinieku vietas, uz Deividu nepaskatījusies, bet, tikusi līdz Lerijam, viņa tomēr uz īsu brīdi bija apstājusies. Skatienu, ko viņa vīram uzmeta, zvērinātie neredzēja un Deivids nesaprata.

Dženifera norunāja zvērestu, tad apsēdās liecinieku ložā. Viņa sēdēja, taisni izslējusies, rokas kārtīgi salikusi klēpī. Dženiferas lūpu kaktiņos bija jaušams satraukums, un saspringtā stāja nodeva viņas nervozitāti. Kad Deivids viņu uzrunāja, viņa tikko pamanāmi sarāvās, it kā saņēmusi vieglu elektriskās strāvas triecienu.

-   Steforda kundze, vai jūs strādājat?

-  Jā, - viņa klusi atbildēja.

Protokolists paskatījās uz tiesnesi, un Rozentāls noliecās uz liecinieces pusi.

-Jums jārunā skaļāk, Steforda kundze,-viņš laipni sacīja.

-  Jā, es strādāju, - Dženija atkārtoja.

Deivids ievēroja, ka Lerijs ir noliecies uz Dženiferas pusi un ieklausās viņas liecībā daudz uzmanīgāk, nekā bija klausījies iepriekšējo liecinieku teikto.

-   Kur jūs strādājat?

-   Es mācu otrās klases skolēnus Peliscidas pamatskolā.

-   Cik ilgi jūs jau esat skolotāja šajā skolā?

-   Šis ir mans trešais darba gads.

-   Cik ilgi jūs ar Leriju esat precējušies?

-   Nedaudz mazāk par gadu, - Dženija atbildēja, un viņas balss no sasprindzinājuma mazliet aizlūza.

Deivids pagaidīja, lai viņa varētu saņemt sevi rokās. Viņam bija jāapspiež vēlēšanās pieiet Dženijai klāt un apskaut viņu.

-   Vai varat atcerēties, kad pirmo reizi redzējāt savu vīru šī gada sešpadsmitajā jūnijā?

-   Jā. Mēs reizē piecēlāmies un kopā ēdām brokastis. Tad Lerijs aizbrauca uz darbu.

-   Vai viņa uzvedībai piemita kaut kas neparasts?

-Nē.

-   Kad jūs viņu atkal sastapāt?

-   Ap pulksten astoņiem vakarā, kad viņš atgriezās no darba.

-  Vai tas bija neparasti, ka Lerijs aizkavējās darbā tik vēlu?

-   Nē. Viņa darbs prasīja… prasa daudz laika. Viņš bieži mēdza strādāt līdz vēlam vakaram.

-   Pastāstiet zvērinātajiem, kas notika, kad Lerijs bija atgriezies mājās.

-   Mēs skatījāmies kādu televīzijas pārraidi. Es pat neatceros, kas tas īsti bija. Tad paēdām vieglas vakariņas un gājām gulēt.

-   Vai jūs un Lerijs guļat kopā?

-   Jā, - teica Dženifera un pietvīkusi nodūra skatienu klēpī.

-   Kur atradās Lerijs, kad jūs nākamajā rītā pamodāties?

-Gultā.

-   Vai jums ir iemesls uzskatīt, ka viņš tonakt bija kādā brīdī no guļamistabas izgājis?

-   Nē. Man ir trausls miegs, un, ja viņš būtu piecēlies, es to dzirdētu.

Deivids ieturēja pauzi. Viņš bija darījis zināmu Lerija alibi. Nebija nekādas vajadzības uzdot vēl kādu jautājumu, un viņš gribēja padarīt Dženijai šo proeeduru pēc iespējas vieglāku. Deivids pagriezās pret Moniku.

Monika redzēja, ka Deivids viņai pamāj ar galvu. Dženifera Steforda bija liecinājusi ļoti ticami, un viņas apstiprināto Steforda alibi būs grūti atspēkot. Monika nezināja, no kuras puses lai tam uzbrūk, un viņa sāka justies bezpalīdzīga. Viņa bija likusi izmeklētājam papētīt Stefordu privāto dzīvi, bet nekas nebija atklājies. Monika atļāvās uzmest skatienu Deividam. Viņš tērzēja ar apsūdzēto, izskatīdamies varen pašpārliecināts. Monika juta, ka no dusmām saspringst. Viņa nedrīkstēja šo lietu zaudēt. Viņai kaut kas bija jādara. Bet kas?

-   Steforda kundze, jūs esat bagāta sieviete, vai ne?

-   Iebilstu, - pieceldamies sacīja Deivids.

-   Tas attiecas uz nozieguma motīvu. Jūsu Godība, - paskaidroja Monika.

-    Mēs to jau pārrunājām pirms tiesas sēdes, Neša kungs. Jūsu iebildums noraidīts.

-   Pateicos, Jūsu Godība, - teica Monika. - Vai jūs esat bagāta sieviete, Steforda kundze?

-   Nezinu, ko jūs ar to domājat. Finansiāli esmu nodrošināta.

-   Ja neviens no jums abiem - nedz jūs, nedz apsūdzētais - nestrādātu, vai jūs varētu iztikt?

-   Lerijs manu naudu nepieņemtu. Viņš…

-  Tā nav atbilde uz manu jautājumu, Steforda kundze.

-  Man nāv nepieciešams strādāt, - Dženifera stīvi noteica.

-   Bet jūsu vīram tas ir nepieciešams?

-   Viņam ir ietaupījumi. Viņš ļoti daudz strādā un,..

-   Jūsu Godība, - Monika Dženiferu pārtrauca, - vai jūs, lūdzu, nenorādītu lieciniecei, lai viņa, atbildēdama uz maniem jautājumiem, nenovirzās no temata?

-   Jā, Steforda kundze. Atbildiet tikai uz jums uzdotajiem jautājumiem.

-   Piedodiet, - Dženifera nervozi atbildēja.

Monika bija apmierināta ar nopratināšanas, gaitu. Steforda sieva sāka taisnoties, un tas palīdzēs radīt šaubas "par viņas uzticamību.

-  Jūs nopirkāt savu māju par četrsimt septiņdesmit pieciem tūkstošiem dolāru, vai ne?

-Jā.

-   Steforda kungs bez jūsu naudas šo māju nebūtu varējis nopirkt, vai ne?

-   Nē, - Dženifera atbildēja.

Viņa bi ja saniknota, un Deivids sāka uztraukties.

-  Patiesību sakot, ja jūs šķirtu laulību, viņa dzīves stilam būtu jūtami jāmainās, vai ne?

-   Iebilstu, - teica Deivids.

-    Iebildums pieņemts. Tas ir pārāk teorētisks minējums, Pauersas jaunkundz.

-   Es atsaucu jautājumu, - sacīja Monika, būdama apmierināta, ka izdevies zvērināto domas ievirzīt vajadzīgajā gultnē.

-   Steforda kundze, vai jūs milat savu viru?

Deivids palūkojās augšup. Viņš zināja, ka Dženiferas atbildei nav nekādas nozīmes, tomēr mēģināja kaut ko saskatīt viņas acīs - kādu vēsti, ko saprastu viņš vien.

Dženifera uz bridi saminstinājās, un Monika to ievēroja. Viņa prātoja, vai arī zvērinātie ir to pamanījuši, un pagriezās uz viņu pusi.

-  Jā, - Dženifera klusi atbildēja.

-   Vai jūs varētu samelot, gribēdama viņam palīdzēt?

-   Jā, - viņa atbildēja, - bet es nemeloju, jo man nebija vajadzības to'darīt. Lerijs bija kopā ar mani, Pauersas jaunkundz. Viņš nevarēja nogalināt to nabaga sievieti.

Deivids nolēma, ka lenču viņi varētu paēst restorānā "Džordžtauna", jo tur valdīja tumsa un atsevišķajā, vīna sarkanajā kabīnē viņus neviens netraucētu.

-  Tas bija tik briesmīgi, - sacīja Dženija.

Tā bija pirmā reize, kad viņi dienas laikā atļāvās satikties ārpus Deivida biroja. Viņš pastiepa roku pāri šaurajam galdam un pieskārās Dženijas plaukstai.

-  Tu biji lieliska.

-   Un Lerijs? - viņa jautāja.

-   Arī viņš turējās braši. Tiesas process norit ļoti labi.

Tiesnesis Rozentāls bija pasludinājis lenča pārtraukumu tūlīt pēc tam, kad Lerijs bija beidzis liecināt. Stefords bija nervozējis, tomēr parādījis sevi no labākās puses. Tiešajā nopratināšanā Deivids bija aprobežojies ar to, ka pajautāja, kur apsūdzētais atradies slepkavības izdarīšanas vakarā, un precizēja dažus viņa biogrāfijas faktus, ko nebija pieminējuši iepriekšējie liecinieki. Kā jau varēja paredzēt, nopratināšanu jautājumu krustugunīs Monika sāka ar rakņāšanos Lerija izjūtās - ko viņš pārdzīvojis, kad uzzinājis, ka nav pieņemts firmā par partneri, un kādas ir viņa attiecības ar sievu. Stefords tam bija labi sagatavots, jo Deivids, tiekoties ar viņu cietumā, bija tēlojis apgabala prokurora lomu un uzdevis viņam daudz āķīgākus jautājumus, nekā to darīja Monika tiesas zālē. Deivids ar prieku konstatēja, ka Monikai sāk uzmākties bezcerība. Apsūdzētā nopratināšana viņai tikpat kā neko nedeva. Viņas pēdējie jautājumi attiecās uz Steforda seksuālo dzīvi, un Deivids juta, ka tie ir pietiekami netaktiski, lai izraisītu zvērinātajos līdzjūtību pret viņa klientu. Kad Monika uzdeva pēdējo jautājumu - "Vai pēdējos divos gados esat izmantojis prostitūtu pakalpojumus?", Lerija atbilde - "Kāpēc lai es būtu to darījis, ja man ir tāda sieva kā Dženija, kas mani mīl?" lika vairākiem zvērinātajiem atzinīgi palocīt galvas.

-   Vai tu… vai tu uzvarēsi, Deivid? - Dženija vaicāja.

-To nav iespējams pateikt, bet man ir labas priekšnojautas. Es ticu Lerijam. Kad tavs vīrs liecināja, redzēju, ka viņš runā vaļsirdīgi. Esmu labs cilvēku pazinējs, un, ja man radās tāds iespaids, esmu pārliecināts, ka zvērinātajiem - arī.

Dženija kādu brīdi raudzījās lejup uz galdu. Viņa izskatījās noraizējusies.

-   Kas noticis? - Deivids jautāja.

-   Esmu izlēmusi, Deivid, - Dženija piesmakušā balsī atbildēja.

Deivids juta, ka sirds viņam salecas. Vai tās bija atvadas? Vai viņu sapnis būtu beidzies?

-   Neatkarīgi no tā, kā tas viss beigsies, es lūgšu Lerijam laulības šķiršanu. Tad, ja tu mani gribi…

- Gribu tevi? Mans Dievs! Dženij, tu nezini, ko man tas nozīmē. Es tevi tik ļoti mīlu… Neraudi.

Dženijas galva bija noliekta, bet pat nespodrajā gaismā viņš varēja saskatīt, ka viņai pa vaigiem rit asaras.

-   Ceru, ka nebūšu pārtraucis svarīgu sarunu, - sacīja kāda balss Deividam aiz muguras.

Dženifera satrūkusies pacēla acis, un Deivids strauji pagriezās. Pie viņu galda bija pienācis Tomass Golts, un viņa lūpas zem ķīnieša ūsām bija sašķiebtas velnišķīgā smīnā.

-   Ieraudzīju jūs abus te sēžam un nodomāju, ka varbūt dabūšu kādu materiālu savam rakstam.

-  Golt, - Deivids dusmīgi uzkliedza, - šī ir privāta tikšanās.

-   Bet gan jūs, gan kundze esat cilvēki, kam patlaban pievērsta sabiedrības uzmanība. Man kā preses aģentam ir pienākums meklēt sensācijas jebkuros apstākļos.

Golts piepeši aprāvās - viņš bija pamanījis Dženijas asaras. Blēdīgais smaids nozuda.

-   Piedodiet. Es nezināju… Te ir tik tumšs.

Viņš izvilka mutautiņu un sniedza to Dženijai. Viņa apmulsusi uzlūkoja Deividu.

-   Būs jau labi, - teica Golts. - Es arī esmu to piedzīvojis. Mani tāpat bija apsūdzējuši slepkavībā.

Viņa balsī bija jaušams lepnums.

-   Bet Deivs mani izpestīja, un viņš panāks arī jūsu vīra attaisnošanu. Neraizējieties.

Dženija turpināja skatīties uz mutautu, kas nokarājās Golta plaukstā kā nevērīgi nomests karogs. Deivids izglāba stāvokli, piedāvādams viņai savu mutautu, ko Dženija ātri paņēma.

-   Klausieties, Tom, Steforda kundze ir satraukta, un mēs gribētu pabūt divatā.

-   Protama lieta. Man ļoti žēl. Es negribēju… nu, jūs jau saprotat.

-   Protams. Ja jūs, Tom, kārojat pēc sensācijas, atnāciet uz tiesu šodien pēc pusdienas. Mans pēdējais liecinieks būs satriecošs.

Golts atplauka.

-   Tas ir īstais noskaņojums. Es gādāšu, lai presē par jums būtu tikai cildinošas atsauksmes, vecais draugs. Vēlreiz piedodiet, Steforda kundze. Jūsu vīram ir izcils aizstāvis.

Golts aizgāja, un abi palikušie kādu brīdi neteica ne vārda. Tad Dženija jautāja Deividam:

-   Kam tad šopēcpušdien ir jānotiek?

Deivids juta uzvilnījam priecīgu satraukumu un pasmaidīja.

-   Ak, es gatavojos iedzīt pēdējo naglu pavalsts apsūdzības zārkā. Bet negribu par to tagad runāt. Gribu runāt par mums abiem.

-   Konklina kungs, vai, strādājot par izmeklētāju, jūs esat kļuvis arī par pieredzējušu fotogrāfu?

-   Jā.

-   Vai jūs nepastāstītu zvērinātajiem, kā esat pilnveidojis savu prasmi šajā jomā?

Terijs pagriezās pret zvērinātajiem un pasmaidīja. Viņš bija arī pieredzējis liecinieks un tiesas priekšā jutās brīvi.

-   Pamatzināšanas es ieguvu, dienēdams gaisa kara flotē, pēc tam papildināju savu prasmi, sarakstoties ar Ņujorkas fotografēšanas institūtu. Neilgu laiku, pēc dienesta gaisa kara flotē un pirms uzsāku darbu policijā, man piederēja fotostudija, un es darbojos arī kā operators KOIN- TV.

Kad strādāju Leinas apgabala policijas iecirknī, es iekārtoju tur fotolaboratoriju, un tagad, kad nodarbojos ar privātpraksi, es fotografēju vairāku pilsētas juridisko firmu uzdevumā - satiksmes negadījumus un tamlīdzīgas specifiskas situācijas.

-    Vai esat par savu darbu saņēmis kādus apbalvojumus?

-   Aizvadītajos desmit gados man ir piešķirtas vairākas balvas. Pēdējā Maltnomahas apgabala gadatirgū ieguvu zilās lentas divās kategorijās.

-   Vai es griezos pie jums, lai lūgtu palīdzību Lerija Steforda lietas izmeklēšanā?

-  Jā, Neša kungs, to jūs darījāt.

-   Vai, pildot manu uzdevumu, jūs fotografējāt moteļa "Relijs" divdesmit otrajā istabā?

-Jā.

-   Kāds tieši bijājušu uzdevums?

-   No jūsu teiktā es sapratu, ka istabā, kur notika slepkavība, man jāfotografē tā, lai būtu redzams, kā izskatītos cilvēks, kas nostājies tur, kur tajā vakarā stāvēja slepkava, raugoties tā cilvēka acīm, kas savukārt atrastos tādā stāvoklī, kādā atradās policists Ortics tajā brīdī, kad redzēja slepkavu.

Tiesas zālei pārskrēja šalkas, un vairāki zvērinātie kaut ko pierakstīja savos bloknotos.

-   Kā jūs sagatavojāties šī uzdevuma veikšanai?

-        Vispirms es kopā ar jums ierados motelī un apskatīju tās istabas iekārtojumu un apgaismojumu. Tad izlasīju policijas ziņojumus un ierados uz tiesas sēdi, kad policists Ortics uzzīmēja diagrammu - personu izvietojumu telpā pēc nozieguma izdarīšanas.

Deivids norādīja uz molbertu. V- Vai jūs runājat par šo diagrammu?

-Jā.

-Tātad patiesībā jūs personu izvietojumu uzzinājāt tieši no policista Ortica?

-   Jā. No viņa zem zvēresta sniegtās liecības un rakstiskā ziņojuma.

-   Kādu informāciju jūs ieguvāt par to, kā sešpadsmitajā jūnijā bija apgaismota moteļa istaba?

-   Kā sapratu no liecības un ziņojuma, telpā nebija ieslēgta gaisma, kad tur iegāja policists Ortics, bet kāpņu laukumu apgaismoja liela, apaļa laterna.

-   Kur šī laterna atradās?

-   Ārpusē, pa labi no durvīm.

-   Vai bija vēl kādi gaismas avoti?

-Tikai uz ielas. Neona reklāmas, automobiļu starmeši un tamlīdzīgi. Tā moteļa puse, kas nav pavērsta pret administrācijas ēku, nav pārāk labi apgaismota.

-   Ko jūs darījāt tālāk?

-   Dažas nedēļas pēc tiesas sēdes, kad manā rīcībā bija informācija par to, kādās pozās atradušies notikumā iesaistītie cilvēki, es nolīgu vīrieti, kas ir vienā augumā ar Steforda kungu, lai viņš kopā ar mani atnāktu uz moteli "Relijs". Saņēmu no moteļa pārvaldnieka, Graimsa kunga, atļauju ieiet divdesmit otrajā istabā un tad novietoju fotokameru tādā augstumā, kādā būtu vajadzējis atrasties policista Ortica galvai, ja viņš gulētu norādītajā stāvoklī. Tad liku, lai modelis nostājas tā, kā bija stāvējis slepkava.

-   Kāda bija šī pozīcija?

-   Liku, lai viņš nostājas pie durvju rāmja un nedaudz noliecas uz istabas pusi. Modeļa labā roka un kāja atradās ārpus istabas un kreisā roka un kāja bija mazliet ievirzītas telpā. Devu rīkojumu, lai modelis raugās lejup - uz fotokameru.

-  Kādā diennakts stundā jūs fotografējāt?

-   Vēlu vakarā, apmēram tajā pašā laikā, kad tika izdarīta slepkavība.

Deivids piegāja pie Konklina urt pasniedza viņam trīs fotogrāfijas.

-   Es dodu jums to, kas apzīmēts kā apsūdzētā uzskates materiāls numur divpadsmit, trīspadsmit un četrpadsmit. Vai jūs nepateiktu zvērinātajiem, kas ir šie uzskates materiāli?

-Tās ir fotogrāfijas, ko tiku nofotografējis moteļa istabā.

-   Pastāstiet zvērinātajiem, kas tajās redzams.

-   Labi, - sacīja Terijs, pacēlis pret zvērinātajiem pirmo fotogrāfiju. - Uzskates materiālā numur divpadsmit redzams vīrietis, kas stāv uz moteļa divdesmit otrās istabas sliekšņa. Tas ir modelis. Viņš stāv tieši tā, kā policists Ortics par to stāstīja tiesas sēdē.

-   Vai ir redzama vīrieša seja, Konklina kungs?

-  Ņē, ser.

Kāds.noelsās, un zvērinātie steidzīgi rakstīja. Monika bija noliekusies uz priekšu, gribēdama saskatīt fotogrāfiju.

-   Jūsu Godība, es šos fotoattēlus nekad neesmu redzējusi, - viņa izsaucās. - Es iebilstu…

-  Jā, Neša kungs. Zvērinātajiem nav jāredz šīs fotogrāfijas, iekams tās nav pieņemtas kā pierādījums. Parādiet tās, lūdzu, prokurorei, - teica tiesnesis Rozentāls.

Deivids pasmaidīja. Kņada, kas tika sacelta, pārmetot viņam formalitāšu neievērošanu, tikai sasprindzinās zvērināto gaidas un pastiprinās fotogrāfiju atstāto iespaidu. Viņš bija rēķinājies ar Monikas iebildumiem, un viņa nebija Deividu pievīlusi.

Monika nopētīja fotoattēlus. Viņa nespēja tam noticēt. Kad ārpusē ieslēgta apaļā laterna un modelis tik tikko pabāzis galvu pa istabas durvīm, viņa seju sedz ēna. Saskatīt sejas vaibstus nebija iespējams. Abās pārējās fotogrāfijās modelis bija redzams iztaisnojies un izliecies nedaudz ārā pa durvīm. Pēdējā attēlā, kad galva atliekta, dažus vaibstus varēja saskatīt, bet ēna tomēr neļāva spriest par seju kopumā. Ortica veiktā identifikācija bija pilnīgi iznīcināta. Viņa pagriezās pret Deividu, lai sāktu izteikt juridiskos iebildumus, un ieraudzīja smaidu, ko viņš no zvērinātajiem bija noslēpis. Monika juta galvā sakāpjam asinis. Tad viņa ar acu kaktiņu pavērās uz Steforda pusi. Viņš arī ļauni priecājās.

Tiesnesis Rozentāls deva rīkojumu pieņemt fotogrāfijas kā pierādījumu, un Konklins turpināja sniegt liecību, izskaidrodams tehniskos paņēmienus, ko bija izmantojis fotografējot, bet Monika to dzirdēja tikai pa pusei. Viņā kūsāja dusmas. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka Deivids gūst virsroku. Viņa neļaus tam glumajam kuņas dēlam iziet no tiesas zāles attaisnotam. Deivids ar šīm fotogrāfijām bija Moniku iedzinis stūrī, bet uzvarējis viņš vēl nebija. Monika paņēma pildspalvu un ierakstīja liecinieku sarakstā Sairuša Džonsona vārdu.

3

Deivids palaida bikšu siksnu par vienu caurumiņu vaļīgāk un atviegloti nokrekšķējās. Helēna Benksa pasmaidīja par šo komplimentu viņas gatavotajam ēdienam un sāka novākt netīros traukus.

-  Vai jūs ar Gregu nevarētu iziet ārā paelpot svaigu gaisu, kamēr es uzvārīšu kafiju? - viņa sacīja, kraudama šķīvjus uz servējamā riteņgaldiņa.

-   Lieliska ideja,- teica Gregorijs, pieceldamies no galda.

Bija sestdienas vakars, un tiesas sēdei bija pasludināts nedēļas nogales pārtraukums. Pēc Terija Konklina liecības piektdienas pēcpusdienā Deividu bija pārņēmis atslābums. No visiem viedokļiem raugoties, izskatījās, ka uzvara ir nodrošināta. Pat cietumsargs Rūdijs, kas reti kad izteica savu vērtējumu par tiesas procesu, bija piezīmējis, ka Stefords drīz būs no cietuma ārā.

Kā tas notika gandrīz katru gadu, ari šogad rudens aukstumu uz kādu nedēļu nomainīja itin pavasarīgs siltums, kas lika nelaikā uzplauki ziediem un lava vēl oktobrī kavēties tīkamās atmiņās par vasaru. Gregorijs aizkūpināja cigāru, un abi draugi izgāja uz terases. Tumšie upes ūdeņi bija rāmi, un tāds bija arī Deivids.

-   Kas paredzēts pirmdienas tiesas sēdes darba kārtībā? - jautāja Gregorijs.

-  Nezinu, - atlaidies dārza krēslā, atbildēja Deivids. - Monika teica, ka nākšot klajā ar atspēkojumu, bet es nevaru iedomāties, kas tas varētu būt.

-   Varbūt viņa liks kādam no saviem izmeklētājiem doties uz moteli un sagādāt fotogrāfijas, kurās ir redzama seja-

-   Nav ne mazāko izredžu. Pirms izmantoju Terija fotogrāfijas tiesā, liku, lai viņa darbu pārbauda vēl divi profesionāļi. Pie tāda apgaismojuma Orticam nebija nekādas iespējas saskatīt slepkavas seju.

Gregorijs atspiedās pret krēsla atzveltni un kūpināja cigāru. Uz terases bija kluss. Pūta dzestrs vējš, un, liellaivām šūpojoties straumē, šķita, ka to gaismas te iedegas, te izdziest.

-    Ko tu zini par Orticu, Deiv? - Gregorijs pēc brīža jautāja.

-   Kāpēc tu tā vaicā?

Deividam no sātīgajām pusdienām un izdzertā vīna uzmācās miegs. Viņu ieaijāja upes klusās čalas.

-   Nezinu. Gluži vienkārši liekas savādi, ka viņš ir tik pārliecināts - īpaši, ja tās fotogrāfijas ir precīzas.

-   Smadzenes reizēm izstrādā ar cilvēkiem dīvainus jokus. Neaizmirsti, ka viņš bija ienācis tumšā istabā un tūlīt pat dabūjis sitienu pa galvu. Iespējams, ka psihiatri tev varētu minēt simtiem izskaidrojumu Ortica apgalvojumiem.

^ - Tev taisnība. Lai būtu kā būdams, ja tu procesā uzvarēsi, man ir vienalga, ko viņš redzējis.

-   Par apjukumu mūsu ienaidnieku rindās, - Deivids uzsauca tostu, iedzerdams malku vīna no glāzes, ko bija paņēmis līdzi.

Gregorijs pacēla uz augšu savu cigāru.

-  Šī lieta vismaz ir uzlabojusi tavu noskaņojumu.

-   Ko tu ar to domā?

-   Tavs sapīkušais ģīmis mums, pārējiem, bija kā suņanagla sēžamvietā. Domāju, ka drīkstu tev to tagad pateikt, jo šķiet, ka tavs skumju periods ir beidzies.

-  Es ne… Ak, tu domā to Sīlsa lietu.

-  Un vēl dažas citas.

-  Vai es tiešām tik uzkrītoši sūkstījos un vaimanāju?

-   Pietiekami, lai es sāktu par tevi uztraukties. Tev jānodibina ģimene. Atrodi kādu jauku sievieti.

-  Tādu kā Helēna?

Gregs pamāja ar galvu.

-   Tādas sievietes mūsdienās vairs neražo, - Deivids aušīgi atteica, iedomādamies, kā tas būtu, ja katru rītu pamodies viņš redzētu Dženiju un katru vakaru pirms gulētiešanas varētu viņu noskūpstīt.

-   Man jāaizstaigā līdz vannasistabai, - sacīja Gregorijs. - Pasargā manu vietu, labi?

-   Ar prieku, - teica Deivids un vēl mazliet iedzēra vīnu.

Kaut kur tālāk uz upes ieskanējās tankkuģa signāltaure. Deivids uz īsu mirkli apjuka, tad saprata, ka smeldzīgo nemieru radījusi deja vu sajūta. Šis vakars šķita piederam diviem laikiem, un viņš cīnījās ar savu atmiņu, lai pielāgotu pagātni tagadnei'./Atmiņas atgriezās klusi un saudzīgi, kā vieglā vakara vējpūsma. Kad viņš pirmoreiz sastapa Dženiju, bija tieši tāds pats vakars. Rāmā upe, naksnīgie trokšņi, vējš. Pat gaiss bija smaržojis tieši tāpat. Atmiņas kļuva dzīvas, tās likās esam siltas un taustāmas, it kā Deivids būtu aizceļojis pagātnē un teju teju uz terases parādīsies Dženija, un viņas gaišais stāvs izcelsies pret tumšajām debesīm. Viņš pasmaidīja. Tās bija labas atmiņas, nomierinošas domas.

Deivids atcerējās, ka vispirms bija ievērojis Dženiju stāvam aiz muguras nelielam ļaužu pulciņam. Viņš atminējās savu pirmo iespaidu. Cik skaista viņa tam bija šķitusi!

Tad, gluži kā pēdējais gabaliņš ķīniešu mozaīkā, viņa domās ieslīdēja kādas citas atmiņas, un Deivida iekšējais miers tika iztraucēts. Todien bija noticis ari kaut kas cits. Viņš bija sarunājies ar to jauno meiteni - upuri Sīlsa lietā. Deivids krēslā iztaisnojās. Viņa sirds strauji sitās.

-   Kafija ir gatava, - no sliekšņa sauca Helēna.

Deivids neatbildēja. Viņa domas bija vērstas pagātnē.

Viņš mēģināja par kaut ko pārliecināties un cerēja, ka kļūdās.

-   Vai tu mani dzirdi, Deiv?

Deivids piecēlās. Viņam bija smagi ap sirdi.

-   Vai kaut kas atgadījies? - vaicāja Helēna.

-   Es tikai atcerējos, ka man kaut kas ir noteikti jāizdara. Baidos, ka no kafijas dzeršanas nāksies atteikties.

-   Ak, Deiv. Vai tad tu nevari sev piešķirt brīvdienu un atpūsties?

Deivids pieskārās viņas plecam un pūlējās sakopot domas. Viņš varēja kļūdīties. Viņš lūdza Dievu, kaut viņam nebūtu taisnība.

-  Ja es to neizdarīšu, - viņš sacīja, izmocījis smaidu, - nevarēšu šonakt gulēt.

-  Ja nu tu esi tā nolēmis… - Helēna ar nopūtu teica.

-   Ko viņš ir nolēmis!,- jautāja Gregori js.

-   Man tagad jāiet, Greg. Es nupat kaut ko atcerējos, un tas ir steidzami.

Gregorijs uzmeta viņam ciešu skatienu. Viņš pamanīja rūpju rievas sava jaunā drauga sejā un saprata, ka tam, par ko Deivids noraizējies, ir jābūt kaut kam nopietnam.

-   Vai varu tev palīdzēt?

-   Nē. Paldies. Tas ir kaut kas tāds, kas man jāpaveic vientulībā.

Un viņš bija vientuļš. Vientuļāks kā jebkad.

Sargs, kas dežurēja priekštelpā, ielaida viņu iekšā, un Deivids, sameklējis vienīgo darbojošos liftu, uzbrauca trīsdesmit otrajā stāvā. Durvis uz firmas biroja telpām viņš atslēdza ar savu atslēgu un ātriem soļiem devās pa gaiteni uz arhīvu, pa ceļam klikšķinādams elektrības slēdžus. Tumšie gaiteņi, viņam tuvojoties, pielija ar spožu gaismu.

Lietas materiāli atradās nodalījumā ar uzrakstu "Slēgtās lietas". Mape bija bieza un neskarta. Audiokasete bi ja iestūķēta nelielā aploksnē, kas ar līmlentu bija piestiprināta mapes vāka iekšpusei. Deivids aiznesa lietas materiālus uz savu kabinetu un aizvēra durvis. No rakstāmgalda apakšējās atvilktnes viņš izņēma magnetofonu un ielika tajā kaseti. Deivids nospieda pogu, un lente sāka tīties. Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni un klausījās, lūgdams Dievu, kaut būtu kļūdījies.Cerēdams, ka nedzirdēs to, ko viņš zināja, ka nāksies dzirdēt.

Te nu tas bija. Pašā ieraksta sākumā. Viņš apturēja lenti, tad patina to atpakaļ un atskaņoja vēlreiz, lai butu drošs par dzirdēto.

-   Runā inspektors Leons Stālheimers, - sacīja balss ierakstā. - Ir ceturtdiena, sešpadsmitais jūnijs…

Deivids izslēdza magnetofonu.

Viss bija meli. Viņa bija melojusi, atrazdamās liecinieku vietā, un viņa bija melojusi viņam. Izmantojusi viņu. Vai viņai tas viss bija rotaļa? Rūpīgi iestudēta loma? Vai kāda no viņas jūtu izpausmēm bija patiesa? Kāda tam nozīme? Kā viņš tagad varēs viņu mīlēt?

Deivids izslēdza kabinetā gaismu. Labāk bija sēdēt tumsā. Neredzot apkārtni, bija vieglāk ieiet sevī. Ko lai viņš dara? Ko viņš varēja darīt? Viņš jutās bezspēcīgs un sakauts. Viņš bija radījis sapni, kas balstījās uz Dženiferas mīlestību un Lerija Steforda nevainīgumu, un šis sapnis bija sabrucis, aprakdams viņu zem drupām.

Atkal uzvilnīja izmisums, ko viņš bija jutis pirms vairākiem mēnešiem, noslīcinādams viņu pašnožēlas un riebuma jūrā. Nelāgās sajūtas, ko viņš bija domājis esam uzveicis, atgriezās, lai plosītu viņu, līdz no viņa paliks pāri tikai skumju mākta, noguruša un novecot sākuša vīrieša skelets.

Deivids paskatījās pulkstenī, kas stāvēja uz rakstāmgalda. Pusnakts. Strīdam tas nebija par vēlu. Nebija arī par vēlu darīt galu kaut kam tādam, kas bija bijis tik labs.

Trako braucienu uz Ņūgeitas terasi Deivids tikpat kā neatcerējās. Agrajā rīta stundā uz ātrgaitas šosejas pazibēja tikai reta automobiļa ugunis, tad sekoja līkumots lauku ceļš, un zem viņa automobiļa riepām nošņirkstēja piebraucamā ceļa grants. Gaisma mājā iedegās pēc viņa otrā klauvējiena, un pirmais, kas skaidri iegūla viņam atmiņā, bija Dženijas no gulēšanas bālā seja.

-  Tu meloji, - Deivids teica, iestumdams viņu atpakaļ priekštelpā.

Tumšās istabas ap priekštelpu radīja iespaidu, ka viņš atrodas miniatūrā teātrī.

-   Ko? - viņa vaicāja, joprojām apreibusi no miega.

Deivids satvēra Dženijas plecus un piespieda viņu ielūkoties tam acīs, kurās sāpes mijās ar dusmām. Viņš zināja.

-   Gribu dzirdēt patiesību. Tagad. Visu.

-   Es ne… - viņa iesāka, tad, sāpīgi savicbusics, mēģināja atbrīvoties no Deivida tvēriena - viņa stiprie pirksti bija cieši ieurbušies viņas plecu maigajā miesā.

-  Es padarīšu tev atzīšanos vieglāku, Dženij, - viņš teica.

Viņas vārds, ko Deivids kādreiz bija izrunājis ar tādu mīlestību, nu izklausījās pēc negantām lamām.

-   Mēs tovakar tikāmies Grega mājā. Viesības senatora Bauersa atbalstam. Vai atceries? Pirmā nakts, kad mēs mīlējāmies.

Viņa sarāvās. Vārdu "mīlējāmies" viņš izrunāja tā, ka tas izklausījās pēc kaut kā neķītra - kā kopošanās ar prostitūtu kādā salašņu viesnīcā.

-  Tajā rītā es nepilngadīgo ieslodzījuma vietā sarunājos ar kādu meiteni. Šī saruna tika ierakstīta magnetofona lentē. Minēts arī datums, kad tā notika. Sešpadsmitais jūnijs. Diena, kad nogalināja Dārlenu Heršu. Tu nevarēji tovakar būt kopā ar Leriju, Dženij. Tu drātējies ar mani. Atceries?

Viņas galva pasitās sāņus, it kā viņai butu iecirsts pliķis. Deivids sapurināja viņu, lai piespiestu Dženiju paskatīties uz viņu.

-   Nedari tā! - viņa iesaucās.

-  Tu man meloji.

-Nē!

-   Visu laiku zinādama… - viņš kliedza.

-Es ne… es… Lūdzu, Deivid, es mīlu…

-   Mīli, - viņš Dženijai uzbļāva un ar plaukstas virspusi asi iesita viņai pa vaigu.

Viņas acis no pārsteiguma iepletās, un viņa sabruka Deividam pie kājām.

-  Ja tu vēl kaut reizi minēsi šo vārdu, es tevi nogalināšu. Tu neko nezini par mīlestību, - viņš izgrūda caur sakostiem zobiem.

Viņa akli pastiepa roku, mēģinādama viņam pieskarties.

-Tas nebija… es… Ļauj man tev paskaidrot. Neaizej, mani neuzklausījis. Lūdzu.

Deivids noskatījās, kā Dženija, saritinājusies kā bērns, guļ viņam pie kājām. Viņas garie, zeltainie mati bija no- slīguši pār pleciem, kas noraustījās pie katra izmisīgā šņuksta.

-   Piedod, Deivid. Man patiesi ļoti žēl, - viņa šņukstēja, - bet nebija citas iespējas. Nevarēju izdomāt neko citu.

-  Tev pat neienāca prātā, ka tu varētu izstāstīt patiesību?

-   Baidījos, ka tad tu Leriju neaizstāvētu. Es domāju…

Tas izskatījās tik nelāgi. Un es joprojām ticu, ka viņš nav vainīgs. Bet neviens cits nebūtu ticējis.

Deivids bargi uzlūkoja Dženiju, pūlēdamies saskatīt, kas slēpjas aiz viņas izmisušās, asarām noplūdušās sejas.

-   Nav vainīgs?

-   Lerijs zvēr, ka nav to darījis. Nezinu, vai… Nedomāju, ka viņš melotu.

-   Bet viņš meloja, sacīdams man, ka slepkavības vakarā bijis kopā ar tevi.

-  Jā. Todien, kad ierados pie tevis birojā, es tev stāstīju. Mēs sastrīdējāmies. Viņš pusdienoja kopā ar Beriju Ditri- hu, tad atgriezās birojā, lai vēl pastrādātu. Man tas bija apnicis. Mēs tikpat kā viens otru neredzējām. Tas viņa nolādētais darbs. Kļūt par partneri - nekas cits vairs nebija no svara. Piezvanīju Lerijam un teicu, ka es viņu pametīšu.

Klausīdamies Dženijā, Deivids dzirdēja savu un Monikas ķīviņu atskaņas. Viņš saplaka un apsēdās uz kāpņu apakšējā pakāpiena. Izskatījās, ka arī Dženijas spēki ir galā. Viņa vairs neraudāja.

-  Mūsu laulība bija kļūda jau no paša sākuma. Lerijs ir kā bērns — egocentrisks, valdonīgs. Visam bija jānotiek tā, kā viņš to gribēja. Tovakar viņš atgriezās mājās pārskaities. Viņš kliedza uz mani, lamājās. Es viņu nesaprotot. Es nevēloties, ka viņš gūst panākumus. Pēc brīža es pat vairs nedzirdēju, ko viņš saka. Uzkāpu augšstāvā un aizcirtu savas istabas durvis.

-   Savas istabas? - Deivids viņu pārtrauca.

-Jā. Tu nezināji? Protams, ka tu nezināji. Nē, mēs jau kādu mēnesi vairs negulējām kopā. Es jau tev teicu, ka mūsu attiecības tolaik bija stipri pasliktinājušās.

Dzirdēju noklaudzam Lerija guļamistabas durvis, un tad iestājās klusums. Nezinu, kāpēc atcerējos par senatora atbalsta vakaru. Domāju, ka ielūgums bija nolikts uz manas kumodes citu pasta sūtījumu virspusē. Man gluži vienkārši vajadzēja kaut kur aiziet. Tā nu es paņēmu ielūgumu un devos prom.

-  Un Lerijs?

-   Kad braucu prom, viņš vēl aizvien bija mājās. Vai tu nesaproti, cik man tas bija grūti? Es jutos tik vainīga. Kad sastapu tevi, kad tu mani mīlēji, tas bija pavisam savādāk. Es jutos tā, it kā tu man kaut ko dotu, nevis ņemtu no manis kā Lerijs. Nezināju, ko lai daru. Vispirms domāju, ka man vajadzētu no viņa aiziet. Bet pietrūka drosmes. Un savā ziņā es viņu joprojām mīlēju. Manas izjūtas bija tā sajaukušās. Un mūsu attiecības pēc tā vakara kļuva mazliet labākas. Viņš centās. Nedaudz saīsināja savas darba stundas. Biežāk bija mājās. Daudz tas nebija, tomēr liecināja par pūlēm, un es vēl aizvien mocījos ar sirdsapziņas pārmetumiem, jo biju viņu krāpusi. Patiesībā es kā krāpniece nemaz nejutos. Tas bija bijis pārāk labi. Bet kāda balss mani sacīja, ka esmu nodevusi uzticēšanos.

Viņa aprāvās, un Deivids apsēdās uz grīdas, lai būtu viņai tuvāk, ļaudams Dženijai atbalstīties pret viņu.

-        Tad Lerijs tika apcietināts, un es sapratu, kas tas bija par vakaru, kad notika slepkavība. Viss liecināja Lerijam par sliktu. Viņa krekls, mūsu automobilis. Tas policists, kas apgalvoja, ka redzējis viņu. Bet Lerijs teica, ka viņš nav vainīgs. Ka pēc manas aiziešanas viņš palicis mājās. Viņš man zvērēja.

-   Kāpēc tu man neizstāstīji patiesību?

-   Man bija bail. Gribēju, lai tu uzņemtos Lerija aizstāvību, jo es tev ticēju. Zināju, ka tu vari panākt viņa attaisnošanu. Ja būtu pateikusi tev patiesību… atgādinājusi tev, ka slepkavība notika tajā vakarā, kad mēs satikāmies… tu būtu varējis liecināt pret Leriju.

-   Un tagad, būdams viņa advokāts, es to nevaru.

Viņa atkal novērsās un ļoti klusā balsī sacīja:

-Jā.

-   Un ko mēs tagad darīsim, Dženij? - Deivids jautāja.

-   Kā tu to domā?

-   Es domāju, ka tu vakar izdarīji noziegumu. Tu lauzi zvērestu. Un to pašu izdarīja Lerijs. Un es to zinu. Vai zini, kāds ir mans pienākums saskaņā ar Ētikas kodeksu? Kā advokātam, kā tiesas procesā iesaistītam juristam man ir pienākums ziņot par tavu rīcību tiesnesim un atteikties no Lerija aizstāvēšanas, ja viņš neatsauks savu liecību. Ja nepastāstīšu tiesnesim Rozentālam to, ko zinu, es būšu izdarījis noziegumu, un mani varbūt pat izslēgs no advokatūras.

-  Tu taču ne… - iesāka Dženija

-   Nezinu, ko darīšu. Man galvā viss sajucis. Patlaban neko nevaru izdomāt.

Deivids piecēlās un gāja uz durvīm. Viņa kājas bija smagas kā svins, un viņam šķita, ka viss ir kļuvis vienaldzīgs. Tiesas process, viņa darbs, mīļotā sieviete, viņa dzīve. Nekam vairs nebija nekādas nozīmes. Nebija vairs ne vērtību, ne mērķu.

-   Deivid, - Dženija ierunājās, kad viņš bija ticis līdz durvīm, - es tevi mīlu. Tu to zini, vai ne? Pasaki man, ka tu zini - par to es tev nekad neesmu melojusi.

Deivids pagriezās pret viņu. Viņš uz Dženiju nedusmojās, tikai iekšā viņam viss bija miris.

' - Es zinu, ka tu mani izmantoji, Dženij. Zinu, ka spēlēji uz manām jūtām. Zinu, ka joprojām mīlu tevi, bet nezinu, vai vēl kādreiz varēšu tev uzticēties.

-   Mans Dievs! Deivid, - Dženija sauca viņam nopakaļ. - Neatgrūd mani tā. Vai tad tu nesaproti? Nezinu, vai Lerijs ir nogalinājis to sievieti vai nav, bet, ja viņš nav vainīgs, tev viņam jāpalīdz, un ja viņš ir vainīgs… es nevarēju ļaut viņam nokļūt cietumā, zinot, ka viņš bijis kopā ar to sievieti manis dēļ.

Aiz loga zibēja ceļa apmale, un klusumu laiku pa laikam pārtrauca kāda autotaure. Visu varētu izbeigt pavisam vienkārši - aizvērt acis un ļaut, lai automobilis drāžas, kur grib. Kad ceļš sāka mest līkumus, Deivids papurināja galvu, lai domas noskaidrotos. Viņš negribēja mirt. Par to viņš bija pārliecināts. Bet viņa dzīvē tobrīd valdīja sajukums, un tā bija kļuvusi mokoša.

Iespējami bija vairāki rīcības varianti. Viņš varēja piespiest Dženiju atgriezties liecinieku vietā un atsaukt nepatieso liecību. Ja viņa to atteiktos darīt, Deivids varēja iet pie tiesneša. Viņš varēja arī nedarīt neko. Ja Dženija atsauktu savu liecību, Leriju noteikti notiesātu.

Vai tas būtu tik slikti? Jā, ja viņš nav vainīgs. Tāda iespēja joprojām pastāvēja. Līdz pat šim vakaram Deivids bija pārliecināts, ka Stefords nav vainīgs. Fotogrāfijas lika apšaubīt Ortica apgalvojumus. Lerija stāstītais bija izklausījies tik ticami. Bet ja nu viņš kļūdās un Stefords ir vainīgs?

Deivids domāja par Ešmoru un Toniju Sīlsu. Viņam sametās nelabi. Deivids atkal redzēja acu priekšā to mazo meitenīšu līķu sekcijas fotogrāfijas, ko Ešmors bija izvarojis un pēc tam nogalinājis, un atkal dzirdēja Džesiju Garzu stāstām par to, kā viņa bija rāpojusi lejā no kalna. Ko viņš darīja, aizstāvēdams šos cilvēkus?

Un Lerijs Stefords, pie kādas kategorijas viņš piederēja? Deivids iztēlojās dziļo brūci uz Dārlenas Heršas kakla. Tāpēc jau visi advokāti sviedriem vaigā nopūlējās, lai tiesas procesā pēc iespējas mazāk tiktu demonstrētas upuru fotogrāfijas. Ja par nāvi tikai runā, tā ir kaut kas abstrakts, bet fotogrāfijas liek zvērinātajiem to uztvert kā realitāti. Sajust varmācīgas nāves smaržu un garšu. Arī Deividam nāve tagad bija kļuvusi par kaut ko taustāmu. Ar Ešmora lielu bija sākušas sairt tērauda bruņas, aiz kurām viņš slēpa savu jūtīgumu, un nu visas aizsargbarjeras bija kritušas. Bet Deivida bailes būt atbildīgam par to, ka vēl viens slepkava paliks nesodīts, viņa apziņā joprojām cīnījās ar mīlestību pret Dženiju. Deivids jutās kā pēdējais muļķis, kā cilvēks, kas ticis izmantots, bet viņš vēl aizvien mīlēja Dženiju. Galu galā Deivids secināja, ka tikpat maz zina, ko darīs tālāk, kā tajā brīdī, kad gāja prom no Dženijas.

4

-  Es visu zinu, - Deivids sacīja. Lerijam Stefordam.

Viņi sēdēja tukšā zvērināto apspriežu telpā, ko tiesnesis

Rozentāls ļāva Deividam izmantot pārrunām ar klientu. Stefords bija ģērbies tumšzilā uzvalkā un gaiši zilā kreklā. Ap kaklu viņam bija aplikta kaklalsaite ar tumšzilām un sarkanām svītrām. Rokudzelži bija tik tikko saskatāmi, un viņa kurpes bija nospodrinātas. Jauna advokāta tēlam neatbilda tikai Lerija sejas krāsa, kas no ilgstošās uzturēšanās cietumā bija kļuvusi dzeltenbāla.

-   Nesaprotu, - Stefords nervozi teica.

-   Dženija man pastāstīja. Ak, par viņu jums nav jāraizējas. Es pats to izskaitļoju. Viņa nesāka runāt pirmā.

-   Joprojām nesaprotu, ko jūs ar to domājat, - Lerijs piesardzīgi atbildēja.

Deivids no šīm spēlītēm bija noguris, viņam tās bija līdz kaklam. Pagājušajā naktī viņš nebija gulējis, un nu viņam bija grūti sakopot domas. Deivids uzreiz ķērās vērsim pie ragiem.

-Zinu, ka jūs un Dženija melojāt, liecinādami, ka slepkavības vakarā esat bijuši kopā. Zinu, ka jums bi ja strīds un viņa aizbrauca no mājām. Jums nav alibi, un jūs abi esat pārkāpuši zvērestu.

Stefords neko neteica. Viņš izskatī jās kā mazs zēns, kas teju teju sāks raudāt.

-   Vai jūs viņu nogalinājāt, Lerij? - Deivids jautāja.

-   Kāda tam nozīme? Vai jūs man ticēsiet, ja sacīšu, ka nenogalināju?

-   Es vēl aizvien esmu.jūsu advokāts.

-   Tā tas ar mani ir bijis visu mūžu, - Stefords sarūgtināti sacīja. - Esmu kaut kam tik tuvu. Un tad - blaukš, durvis aizkrīt ciet. Apprecēju šo sapņu meiteni. Viņa ir skaista un bagāta. Un izrādās, ka viņa ir kuce, kas domā tikai par sevi.

Strādāju līdz spēku izsīkumam, lai varētu pabeigt juridisko skolu, iekļūt vislabākajā lirmā, un tie nelieši nepieņēma mani par partneri, jo man nav pareizās izcelšanās.

Bet šis ir lielākais joks no visiem, un iespējams, ka es beigšu savu dzīvi cietumā.

-  Es jums vaicāju, vai jūs viņu nogalinājāt.

-  Jūs, tāpat kā Dženija, maniem vārdiem neticēsiet.

. - Tad kāpēc viņa jūsu dēļ meloja? - Deivids jautāja, Steforda ārišķīgās pašnožēlas sadusmots.

-    Kā tad tas būtu izskatījies? Atklātos, ka Dženifera Dodža no Portlendas Dodžu ģimenes, kas jau tā apprecējusi vīrieti no zemākām aprindām, ir slepkavas sieva. Viņa taču šķirnes zirgu skatē neuzdrošinātos ne acu pacelt.

-   Jūs esat muļķis, Steford. Jūs esat tik egocentrisks, ka neapjēdzat…

-   Es apjēdzu, ka esmu saņēmis dūrienu mugurā. Zinu, kāpēc tā mazā draņķe tā rīkojās. Es biju viens no viņas labdarības projektiem, tāpat kā tā skola, kurā viņa strādā. Viņa paņēma trūcīgu puisi līdzi uz lenču vai, pareizāk sakot, uz gultu. Viņa ir no tām, kas apmeklē nabadzīgo kvartālus labdarīgos nolūkos, Neš. Bet tikko es mēģināju panākt, lai pats kaut kas būtu, viņa sāka iejaukties. Viņa nekad nav mani sapratusi. Ka es negribu būt viņai neko parādā.

-   Bet jūs tas nesatrauca, kad viņa nepatiesi zvērēja un riskēja jūsu dēļ nokļūt cietumā, vai ne?

-Ja viņa tovakar man neuzkluptu, nekas tāds nenotiktu.

-   Nekas tāds? - Deivids stingri pārprasīja.

Stefords apmulsis apklusa.

-   Nebūtu… nekādas apcietināšanas. Klausieties, ir taču acīm redzams, ka es neesmu to darījis. Jiīs to pierādījāt. Proti, Graimss taču teica, ka slepkavam bijuši gari brūni mati, un kā tad ar tām fotogrāfijām un to, ko Velšs pastāstīja par automobiļiem?

-   Ko jūs tagad cenšaties izdarīt, Lerij? Pārliecināt mani, ka neesat vainīgs? Aplūkosim faktus tā, kā es uz tiem raudzītos, ja šajā lietā uzturētu apsūdzību.

Slepkavam mugurā bija krekls un bikses, kas līdzinās attiecīgiem jūsu apģērba gabaliem. Viņš brauca ar tādas pašas markas un krāsas automobili kā jūs. Viņam ir tāda pati miesas būve. Un speciāli apmācīts policists zvēr, ka viņš - tas esat jūs. Vai tas nav dīvaini, ka diviem cilvēkiem Portlendā pieder vienādas bikses, krekls un dārgs automobilis?

Jums bija iespēja izdarīt šo slepkavību. Jums nav alibi. Un būtu gluži dabiski, ja vīrietis pēc ķildas ar sievieti, kas seksuāli viņu atraidījusi…

Steforda galva pacirtās uz augšu.

-  Jā, es arī to zinu. Būtu gluži dabiski, ja tāds vīrietis dotos meklēt citu sievieti.

Un ir arī nozieguma motīvs. Ja jūs apcietinātu par prostitūciju, jūsu laulība būtu apdraudēta un jūsu jau tā niecīgās izredzes kļūt par partneri - iznīcinātas.

Pret šo motīvu un pārsteidzošo apģērba un auguma sakritību liecina tikai kāda veca vīra sacītais, ka slepkavam nav bijuši blondi, cirtaini mati, statistikas dati par pārdoto apģērbu daudzumu, ko saprātīgs zvērinātais nemaz neņemtu vērā, aptvēris, ka sagadīšanās tomēr ir pārāk liela, un dažas meistarīgas fotogrāfijas.

-   Kāds butu jūsu spriedums, ja jūs būtu zvērinātais?

Stefords nokāra galvu.

-   Ko jūs gribat, lai es saku? - viņš jautāja.

-   Ko es gribu… ? Nolādēts, jums vajadzētu justies laimīgam, ka es vispār ar jums runāju. Man būtu vajadzējis aizvilkt jūsu sievu pie tiesneša Rozentāla un likt, lai viņa atsauc savu liecību. Bet es joprojām esmu jūsu advokāts un gribu dzirdēt patiesibu nojums paša. Vai jūs nogalinājāt Dārlenu Heršu?

Stefors papurināja noliekto galvu, bet neskatījās Deividam acīs.

F. Mergolins Pēdējais godīgais:.. -10 289

-  Man ir vienalga, - viņš teica. - Un, kad zvērinātie uzzinās, ko mēs esam izdarījuši…

-  Ja viņi to uzzinās, - sacīja Deivids.

Stefords paraudzījās uz viņu ar tādu skatienu kā sunim, kas diedelē barību.

-  Jūs negrasāties…?

-  Jūs neesat vienīgais vainīgais. Nezinu, vai esat nogalinājis to sievieti vai ne, bet es neļaušu jums sabojāt sievas dzīvi, kas nenovēršami notiks, ja viņa atzīsies, ka ir nepatiesi zvērējusi.

Un, ja jūs patiešām neesat vainīgs, jums nav izredžu, ka jūs par tādu atzīs arī zvērinātie, ja viņi uzzinās, ko abi ar sievu esat izdarījuši.

Stefords sāka raudāt, bet Deivids pat nemēģināja viņu mierināt.

-   Un vēl kas, Steford. Vai ir vēl kādi mazi noslēpumi, par kuriem man vajadzētu zināt? Ar to es domāju jebkāda veida informāciju, ko jūs būtu no manis noslēpis.

-   Nē, nē. Es zvēru.

Deivids piecēlās un gāja uz durvīm. Šķita, ka Stefordam nav spēka pakustēties. Viņš palika sakņupis sēžam un raudzījās grīdā.

-  Saņemieties, - Deivids pavēlēja vēsā, neizteiksmīgā balsī. - Mums jāiet uz tiesas zāli.

Deivids apsēdās pie advokāta galda, un vēroja, kā tās dienas notikumi slīd viņam garām kā vīzijas. Zvērinātie gausi ieņēma savas vietas. Parādījās Monika, viņa nesa prāvu kaudzi ar likumkrājumiem. Ja Deivida uzmanība būtu saasināta, viņam tas liktos dīvaini, jo todien taču tiesas debatēm vajadzēja beigties. Taču līdz Deivida apziņai tas nenokļuva. Viņš gluži vienkārši gribēja, lai šī lieta reiz beigtos un viņš varētu izlemt, ko darīt ar savu dzīvi, nebūdams spiests rēķināties ar citu cilvēku dzīvēm.

Stefordu sargs ieveda zālē jau tad, kad vēl nebija ienākuši zvērinātie, bet viņš ar savu aizstāvi nepārmija ne vārda. Beidzamais ienāca tiesnesis, un liesas procesa pēdējā diena bija sākusies.

-    Vai esat gatava uzsākt debates, Pauersas jaunkundz? -jautāja tiesnesis Rozentāls.

-   Nē, Jūsu Godība, - Monika atbildēja. - Pavalstij ir viens liecinieks, ko mēs gribētu izsaukt, lai atspēkotu aizstāvja apgalvojumus.

-   Ļoti labi. .

Monika deva zīmi kādam, kas atradās zāles aizmugurē, un tiesas zālē lepni iesoļoja Sairuss Džonsons, ģērbies baltā kreklā, jūrnieka svīterī un brūnās biksēs. Deivids noskatījās, kā Džonsons iet uz liecinieku vietu, mēģinādams atcerēties, kur ir redzējis šo seju. Tikai tad, kad liecinieks nosauca savu vārdu, Deivids sāka justies nemierīgs.

-   Vai jūs pazīstat šo cilvēku? - Deivids stingri vaicāja.

Stefords nobāla un neko neatbildēja, nespēdams novērst acis no liecinieka.

-   Vai jūs pazīst arī kā T.V., Džonsona kungs? - Monika jautāja.

-   Labāk pasakiet man, ko tas viss nozīmē, - Deivids teica klusā un draudīgā balsi.

Stefords klusēja, bet viņam bija tāda seja kā cilvēkam, kas zina, ka nenovēršami mirs.

-   Un vai jūs nepastāstītu zvērinātajiem, ar ko jūs nodarbojāties šī gada sešpadsmitajā jūnijā? - Monika vaicāja, pagriezusi savu krēslu tā, lai redzētu Deivida un Steforda reakciju.

-  Nu, es… ē… - Džonsons neveikli iesāka, - šķiet, varētu teikt, ka es pārvaldīju dažas sievietes.

-  Jūs gribat sacit, ka darbojāties kā suteners? - jautāja Monika.

Tiesas zāle saviļņojās, tiesnesis pieprasīja klusumu, uzsizdams ar āmuriņu pa galdu.

-   Pauersas jaunkundz, jūs liekat šim cilvēkam atzīties noziedzīgā darbībā. Vai viņš ir iepazīstināts ar savām tiesībām?

-   Džonsona kungs sniedz liecību tāpēc, ka viņam ir garantēta pilnīga imunitāte, Jūsu Godība, - Monika atbildēja.

Viņa pasniedza tiesnesim notāra apstiprinātu dokumentu, bet Deividam - šī dokumenta kopiju. Tiesnesis izlasīja dokumentu.

-  Ļoti labi, - viņš teica, kad bija beidzis lasīt. - Jūs varat turpināt.

-  Džonsona kungs, vai jūs jau kādreiz agrāk esat sastapis Leriju Stefordu, apsūdzēto šajā lietā?

Džonsons bridi nopētīja Stefordu, tad pagriezās atpakaļ pret Moniku.

-  Jā, esmu.

-   Vai jūs nepastāstītu zvērinātajiem par šīs tikšanās apstākļiem? - Monika palūdza.

Džonsons liecinieku vietā saknosījās, un Monika sastinga, gaidīdama Deivida iebildumus. Tā kā tic neatskanēja, viņa piesardzīgi pašķielēja uz savu bijušo vīru. Tas, ko Monika ieraudzīja, viņu izbiedēja. Deivids, kas parasti atgādināja uzvilktu stīgu, tagad bija sašļucis krēslā. Viņš izskatījās noskumis un vienaldzīgs. Monikai jau bija gadījies procesa gaitā sagādāt Deividam pārsteigumus, un viņa bija redzējusi, kā viņš uztver citu juristu mestos izaicinājumus. Deivids izcēlās ar ātru domāšanu un prasmi dot pretsitienu. Tas Deivids, ko viņa redzēja tagad, izskatījās sakauts.

-   Tas bija pirms pāris gadiem. Šķiet, ka septembrī. Šis švīts… ē… apsūdzētais pienāca bārā pie vienas no manām sievietēm, un pēc dažām minūtēm viņi devās prom. Man nav paraduma traucēt savas meitenes darbā, bet šim klientam piemita kaut kas tāds, kas darīja mani uzmanīgu, tāpēc es viņiem sekoju.

\ Tiesnesis Rozentāls paskatījās uz Deividu. Arī viņš gaidīja advokāta iebildumus. Tā kā Deivids neko neteica, tiesnesis apsvēra iespēju izsaukt abus juristus pie sevis uz kabinetu un apspriest liecības ievirzi. Bet Nešs bija pieredzējis advokāts, un līdz šim viņa darbība procesā bija bijusi nevainojama. Tiesnesis nolēma, ka jāļauj Deividam vest šo lietu pēc viņa prāta.

-   Mēs tolaik izmantojām par bāzes vietu kādu moteli, tā ka es skaidri zināju, uz kurieni viņi ir aizbraukuši. Novietoju automobili stāvvietā netālu no istabas, kur šie abi atradās, un gaidīju. Pēc desmit minūtēm izdzirdu kliedzienu, tāpēc iegāju istabā.

Mordesa kaila ķepurojās gultā, un šitais švīts, - Džonsons teica, norādīdams uz Stefordu, - uzsēdies viņai virsū un sit no visa spēka. Viņai pa muti tecēja asinis, un acs bija galīgi aiztūkusi.

Man līdzi bija ierocis, es to izvilku un liku viņam rimties. Viņš paklausīja. Tad es jautāju, kas-te notiek. Mordesa sacīja, ka Stefords vēlējies īpašu pakalpojumu - sasiet viņu un nopērt. Viņa teikusi, ka par to jāmaksā papildus, un šis bijis ar mieru. Tad Mordesu kaut kas Steforda uzvedībā aizvainojis, un viņa pārdomājusi. Un tad viņš sācis Mordesu dauzīt.

-   Kas notika pēc tam?

-   Atbrauca "kruķi", tas ir, policija. Domāju, ka viņus bija izsaucis kāds, kas izdzirdīs Mordesu kliedzam. Lai būtu kā būdams, bet tas baltais "kruķis" vaicāja Stefordam, kas te notiek, taču ar mani pat nerunāja. Stefords teica, ka mēs esot mēģinājuši viņu apzagt, un mūs aizveda uz iecirkni, kur apsūdzēja prostitūcijā un laupīšanas mēģinājumā.

-  Vai jūs izstāstījāt policijai savu versiju?

-  Protams, bet viņus tas īpaši neintereseja.

-   Kas galu galā notika ar jums izvirzītajām apsūdzībām?

-  Nekas. Tās tika atsauktas.

-  Un kāpēc tad tā?

T.V. pasmaidīja un atkal norādīja uz Stefordu.

-   Viņš tās neuzturēja. Sacīja, ka neesot policijai neko tamlīdzīgu teicis.

-   Vai jūs varat nešaubīgi apgalvot, ka vīrietis, kas piekāva Mordesu, ir apsūdzētais Lorenss Dīns Stefords?

Džonsons cieši uzlūkoja Stefordu un pamāja ar galvu.

-  Jā, kundze.

Monika lielāka efekta labad ieturēja pauzi, tad sacīja:

-  Liecinieks ir jūsu rīcībā, advokāt.

Tiesas zāle pamira, un visu acis bija pievērstas Deividam. Steforda galva bija noliekta, un viņš stīvi blenza tukšajā bloknotā, kas atradās viņam priekšā. Kamēr Džonsons liecināja, Lerijs nebija pakustējies.

Arī Deivids sēdēja nekustīgi. Kad Džonsons bija liecinājis, advokāts aptvēra, ka viņam būtu bijuši neskaitāmi iemesli iebilst un viņš ar visdažādākajām juridiskajām darbībām būtu varējis nepielaist T.V. pie liecināšanas, bet Deivids - jurists neko tamlīdzīgu nebija darījis, jo Deivids - cilvēks viņam to neļāva.

Katru reizi, kad viņš iedomājās par iebildumu celšanu, viņam bija jādomā arī par Toniju Sīlsu un Ešmoru. Viņam bija apnicis laist zvērus ārā no krātiņa, un viņš bija noguris attaisnot viņu rīcību ar filozofiskiem argumentiem, kam pats vairs neticēja. Stefords bija vainīgs. Viņš bija nogalinājis Dārlenu Heršu. Deivids par to vairs nešaubījās. Viņam bija jāpasargā iespējamie upuri no tāda vīra kā Stefords, nevis jāizmanto sava prasme, lai arī nākamībā cilvēki būtu no viņa apdraudēti. Stefords bija laupījis cilvēka dzīvibu, un viņam par to būs jāsamaksā.

Tiesnesis otrreiz sauca Deivida vārdu. Zvērinātie viņā cieši noraudzījās. No zāles atskanēja klusa balsu murdoņa. Deivids gausi pagrozīja galvu no vienas puses uz otru.

- Jautājumu nav, - viņš teica.

Un pār Steforda lūpām nenāca neviens protesta vārds.

CETURTĀ DAĻA PĀRBAUDE AR UGUNI

Pavalsts cietuma apmeklētāju istaba bija liela, plaša telpa, kurā bija izvietoti ar sarkanu vinilu pārvilkti un ar hromētiem paroceņiem aprīkoti dīvāni un atzveltnes krēsli. Pie vienas sienas atradās trīs preču automāti. Uz zema koka galda bija nolikts pelnu trauks.

Dženija tamlīdzīgā vietā nekad agrāk nebija bijusi, un šie apmeklējumi viņu nomāca. Citi cietumnieki viņai likās savādi un draudīgi, tie nelīdzinājās Dženijas paziņām. Katru reizi, ieejot cietumā, viņa jutās kā cilvēks, kas ieradies svešā zemē.

Lerijs nesaprata, kāpēc Dženija negrib viņam pieskarties. Visapkārt sievas, mīļākās un radi apskāva savus cietumā ieslodzītos tuviniekus. Viņa mēģināja izskaidrot Lerijam savas izjūtas, bet viņš Dženijas atturību uzskatīja par vēl vienu nodevību.

- Es runāju ar Bloha kungu, - teica Dženija. - Viņš sacīja', ka šonedēļ nodos tavu lietu apelācijas tiesai. Tas, ko viņš runāja, izklausījās cerīgi, Lerij.

Stefords papurināja galvu. Viņš bija atlaidis Deividu tūlīt pēc tam, kad tiesnesis Rozentāls viņam piesprieda

mūža ieslodzījumu. Tagad Leriju pārstāvēja Džerijs Blohs, pieredzējis apelācijas lietu advokāts. Pagājušajā nedēļā viņi bija runājuši par lietas pārsūdzēšanu.

-   Es netikšu no šejienes ārā. Par to gādāja tas neģēlis Nešs, pieļaudams, ka mani notiesā.

-   Bet Bloha kungs…

' - Es runāju ar Blohu. Neaizmirsti, ka es pats esmu jurists. Tiesas procesā nav pieļautas nekādas kļūdas, pie kurām Blohs varētu pieķerties, jo Nešs ne reizes neiebilda, kad viņi uzaicināja liecināt to suteneru. Tas kuņas dēls mani ir iespundējis pamatīgi un droši.

Dženija neko neteica. Viņa to visu jau bija dzirdējusi. Kad Lerijs sāka niknoties, viņš nevarēja nomierināties līdz pat apmeklējuma beigām.

-   Ja viņš būtu nopratinājis Džonsonu jautājumu krustugunis vai pat nepieļāvis, ka viņu pielaiž pie liecināšanas… Dženij, pastāvēja tūkstoš iespējas, ko Nešs varēja izmantot, lai nelaistu to suteneru liecinieku vietai ne tuvu.

Viņš arī varēja pateikt tiesnesim, ka mēs ar tevi melojām, Dženija pie sevis nodomāja, bet viņš to nedarīja. Viņš nedarīja neko. Un viņas apziņā atkal nelūgtas ieslīdēja ainas no Lerija tiesas procesa pēdējās dienas. Atkal viņa redzēja, kā no klusuma pārņemtās tiesas zāles iziet T.V. Džonsons. Kā aiziet zvērinātie. Kā viņiem seko tiesnesis un prokurore. Bet Deivids un Lerijs nebija pakustējušies. Un, kad sargs beidzot aizveda Leriju, Deivids vēl aizvien bija palicis sēžam. Dženija viņu bija gaidījusi tiesas zāles aizmugurē, vēlēdamās ar viņu aprunāties, apskaut viņu.

Kad visi citi bija prom, Deivids gausi piecēlās kājās, it kā viņam būtu jāveic pēdējais posms, kāpjot augšup pa stāvu kalna nogāzi. Kad Deivids pagriezās, viņš izskatījās pārguris, un viņa skatiens bija izklaidīgs. Viņš savāca no galda savus papīrus un gāja uz durvīm. Pa solu aili viņš nāca tieši uz Dženijas pusi. Ticis līdz tai vietai, kur viņa sēdēja, Deivids tikai uz mirkli apstājās, lai pavērtos lejup uz viņu. Viņa bija domājusi, ka redzēs Deivida acīs naidu, bet tajās bija vienīgi izmisums. Tas bija tāda cilvēka skatiens, kas padevies bez cīņas.

Tajā vakarā zvērinātie pēc īsas apspriedes pasludināja spriedumu - vainīgs. Kopš tā brīža viņa ar Deividu nebija tikusies. Uz Dženijas telefona zvaniem viņš neatbildēja, un šķita, ka mājās viņa nekad nav. Pēc kāda laika Dženija viņu vairs nemeklēja.

-   Blohs sacīja - ja mēs zaudēsim augstākajā tiesā, lietu var pārsūdzēt federālajā tiesā un aizbildināties ar advokāta nekompetenci. Bet man jāgaida un jāvārgst, kamēr lietu nebūs izskatījusi pavalsts apelācijas tiesa.

-  To mēs varam darīt, ja tu vēlies.

-  Domāju gan, ka es to vēlos.

-  Vai tad neatklāsies… ka es tonakt nebiju kopā ar tevi?

-   Man vienalga, Dženij. Tas ir tikai nepatiess zvērests. Es šeit esmu ieslodzīts uz mūžu par noziegumu, ko neesmu izdarījis.

Un kā būs ar mani? Dženija gribēja to pajautāt, bet nespēja. Ja viņai bija jāsaņem sods, lai Lerijs varētu tikt no šejienes laukā, viņa saņems to, ko ir pelnījusi. Ja viņa nebūtu pievīlusi Deividu, viņš nemūžam tā nesabruktu. Lerijs atradās cietumā tāpēc, ka viņa ar saviem meliem bija iznīcinājusi Deividu.

Deivids. Kā Dženija viņu mīlēja. Vēl jo vairāk tagad, kad bija viņu uz visiem laikiem zaudējusi. Viņa atminējās pirmo nakti, ko viņi bija pavadījuši kopā. Pēc tam viņa tik tikko spēja sevi apvaldīt, lai viņam nepiezvanītu. Un kāpēc viņa nebija to darījusi? Tāpēc, ka jutās vainīga. Atbilde vienmēr bija viena un tā pati. Vainas sajuta nebija viņai ļāvusi lūgt Lerijam laulības šķiršanu jau labu laiku pirms Dārlenas Hcršas nogalināšanas. Vainas sajūta neļāva viņai pateikt Deividam patiesību. Un vainas sajūta kā ar važām piekals viņu pie cilvēka, kas, iespējams, visu atlikušo dzīvi pavadīs cietumā.

Tomasa Golta jakas uzlocītā apkakle apturēja ledaino vēju un atsvieda brāzmu atpakaļ pie piedzērušajiem jūrniekiem un apskurbušajiem krāvējiem, kas drūzmējās uz ietves. Golts atvēra "Holandieša" durvis - tas bija trokšņains strādnieku bārs, kas klientus pievilināja galvenokārt no tuvīnā doka. Aukstais vējš lika diviem pie letes sēdošiem vīriem paskatīties uz Golta pusi. Bāra lete stiepās gar sienu pa labi no Golta, bet kabīnes bija izvietotas kreisajā pusē. Telpas lielāko daļu aizņēma galdiņi ar plastmasas virsmu.

Līdzās vīriešu tualetei bija atbrīvota vieta diviem pula galdiem.

-   Aiztaisi durvis, - viens no vīriem, kas sēdēja pie letes, nokomandēja.

Golts pie sevis pasmaidīja. Viņš nenāca uz dokiem, lai izbaudītu gaisotni. Viņš nāca, lai rīkotos. Un izskatījās, ka šovakar iespēja rīkoties pavērsies ātrāk, nekā viņš bija gaidījis. Golts bija domājis durvis aizvērt, bet nu viņš tām ļāva palikt vaļā.

-  Aiztaisi pats, pakaļa, - Golts noteica un gāja gar leti, nepametis vairs ne skatienu uz tā vīra pusi.

Viņš dzirdēja aiz muguras dusmīgu murdoņu, un pēc dažām sekundēm durvis tika aizcirstas.

Golts apsēdās pie brīva galdiņa līdzās elektriskajām klavierēm. Viņš novietojās tā, lai mugura atrastos pret sienu. Viesmīle atnesa viņam alu, un Golts iedzēra malku, pāri glāzes malai vērodams vīru, ko bija apvainojis. Viņš bija nedaudz garāks par sešām pēdām. Resnais vēders bija pārvēlies pāri bikšu siksnai, un krekls bija pa daļai izlīdis no biksēm, ļaujot saskatīt piesvīdušu apakškreklu. Viņa kustības bija gausas un saraustītas. Varēja skaidri redzēt, ka vīrs jau ir diezgan ilgi dzēris.

Rešņa biedrs bija Golta augumā. Viņš bija kalsns un izskatījās neiereibis. Likās, ka resnais virs ir aizmirsis par starpgadījumu ar durvīm un nomierinājies. Slikti, Golts nodomāja. Viņš ļāva skatienam klejot pa telpu. Jūrnieks un smagnējs sievišķis ar balinātiem matiem spēlēja pulu pret diviem puišiem darba kreklos un džīnās. Sieviete izdarīja trāpīgu sitienu. Viens no puišiem nolamājās. Jūrnieks iesmējās un papliķēja sievietes sēžamvietu.

Trīs vīri, kas sēdēja dažus galdiņus tālāk, strīdējās par gaidāmajām boksa sacīkstēm smagā svara kategorijā. Kad Golta skatiens atgriezās pie bāra, viņa acis nejauši sastapās ar rešņa acīm un tur arī palika. Cīkstēšanās ar skatieniem nevilkās ilgi. Resnais vīrs neizturēja ne minūti. Lai kaut kā atspēlētos, viņš parādīja Goltam pirkstu. Golts nosūtīja resnajam gaisa skūpstu. Vīrs norāpās no bāra sēdekļa un paspēra soli uz Golta pusi. Draugs satvēra viņu aiz elkoņa, gribēdams atturēt, bet viņš izrāvās, atsizdamies pret leti. Resnis streipuļoja pie Golta, un, mirkli vilcinājies, draugs viņam sekoja.

-   Vai tu skatījies uz mani, tu, suņa sūds? - nonācis pie Golta galdiņa, resnais vīrs noprasīja.

-  Liecies mierā, Hārvij, - augumā mazākais vīrietis teica.

-  Viņš nosūtīja man gaisa skūpstu, AI, - Hārvijs sacīja, nenolaizdams acis no Golta. - Tu to redzēji. Tikai pediņi bučojas ar vīriešiem. Vai tu esi pediņš, plikpauri?

-   Tu esi tik pievilcīgs, ka ļaušu tev to noskaidrot pašam, - Golts sievišķīgi nošļupstēja.

-   Domāju, ka būs labāk, ja tu vāksies prom, vecīt, - teica Hārvija draugs, piepeši noskaities uz Goltu.

-   Man likās, ka tev ir vairāk prāta nekā tavam draugam, - Golts asi atcirta, atgrūzdams krēslu un lēnām celdamies kājās.

-    Mutes palaidējus es nevaru ciest tikpat stipri kā Hārvs, tā ka ej vien prom, kamčr vēl spēj pats to izdarīt.

-   Vai es nevarētu izdzert savu alu? - Golts zobgalīgā tonī vaicāja.

Hārvijs mirkli cieši vērās Goltā, tad notrieca alus glāzi zemē. Glāze uz grīdas saplīsa, un troksnis bārā norima. Golts juta, kā palielinās adrenalīna daudzums viņa asinīs. Viss viņa augums alka pēc kustībām.

-   Nu tava glāze ir tukša… - iesāka Hārvijs, bet balss viņam pēkšņi aizrāvās.

Golts bija iespēris Hārvijam pa kājstarpi. Nākamajā brīdī Golta kreisās kājas purngals trāpīja resnim pa deniņiem. Hārvija galva noslīga uz sāniem, un viņš smagi apsēdās uz grīdas.

Golts apcirtās uz papēžiem un ar apakšdelmu atvairīja Ala pirmo spēcīgo sitienu. Viņš nomērķēja, lai sāniski iespertu pretiniekam pa ceļgalu. Spēriens īsti netrāpīja mērķi, tomēr bija pietiekami stiprs, lai Golts pats tik tikko noturētu līdzsvaru. Sekojošais sitiens ar kreiso roku tikai viegli skāra Ala aci.

Golta pusē vairs nebija pārsteiguma priekšrocību, un Alani bija labi refleksi. Viņš ieķērās Goltam krūtīs un piespieda viņu pie sienas. Golts no trieciena ierēcās, uz mirkli apdullis.

Hārvijs bija pieslējies uz viena ceļgala un pūlējās piecelties kājās. Golts izdarīja ašu grūdienu ar pieri. Ala deguns nokrakšķēja. Asinis notraipīja Golta kreklu. Viņš salieca kāju un gādāja, lai viņa ceļgals sparīgi ietriektos Alam kājstarpē. Als noelsās, un viņa roku tvēriens atslāba. Golts ar labo roku iesita Alam pa saules pinumu, bet kreisās rokas pirkstus iegrūda pretiniekam acīs. Als iekliedzās un noslīga uz ceļiem. Golts ar plaukstu iesita vīram sāniski pa kaklu, un viņš ar asinīm noplūdušu seju nokrita uz" grīdas.

Nošķindēja plīstošs stikls, un Golts ieņēma aizsardzības pozu. Cieši sažņaudzis rokā saplēstu pudeli, viņam virsū nāca Hārvijs. Golts meta piesardzīgus lokus, saglabādams pienācīgu attālumu starp sevi un pretinieku. Hārvijs izdarīja māņu kustību, un Golts atlēca atpakaļ. Viņš juta, kā mugura atsitas pret letes malu. Pamanījis sev aiz muguras kaut kādu kustību, Golts noliecās sāņus, tomēr nepaguva to izdarīt pietiekami ātri, lai izvairītos no sitiena. Bārmenis iesita viņam pa pakausi ar apzāģētu pula kiju, ko glabāja tieši šādiem nolūkiem.

Zvanīja telefons. Deivids nesteidzīgi atvēra acis un sa- sprindzinājās, lai arī pārējie jutekļi attaptos no miega. Viņš sajuta mutē kaut ko skāņu un lipīgu, un acu āboli truli iesāpējās. Telefons iezvanījās vēlreiz, un viņš sarāvās. Ārā vēl bija tumšs. Modinātājs rādīja, ka pulkstenis ir divi naktī.

Deivids pacēla klausuli, lai zvanīšana mitētos.

-   Deiv, - iesaucās balss otrā vada galā.

-   Kas runā?

-   Toms. Toms Golts. Esmu cietumā, veco zēn, un jums vajadzētu atbraukt šurp un atbrīvot mani pret drošības naudu.

-   Kas runā? - Deivids pārvaicāja.

Vārdi nebija nonākuši līdz viņa apziņai.

-    Toms Golts. Paņemiet līdzi savu čeku grāmatiņu. Kad tikšu mājās, es jums naudu atdošu.

Deivids piecēlās sēdus un pūlējās koncentrēties.

-   Ko jūs esat izdarījis?

-   Iepinos kautiņā. Tie āksti apsūdzējuši mani par vardarbību. Kad būšu no šejienes ārā, es jums visu paskaidrošu.

Deividam negribējās pulksten divos naktī braukt uz cietumu. Viņam nebija arī nekādas lielās vēlēšanās tikties ar Tomasu Goltu. Bet viņš bija pārāk noguris, lai noraidītu Golta lūgumu.

v/- Būšu klāt, cik ātri vien pagūšu apģērbties, - Deivids sacīja, ieslēgdams lampu, kas stāvēja uz naktsgaldiņa.

-  Zināju, ka varu uz jums paļauties, - teica Golts.

Pārmijuši vēl dažus vārdus, viņi nolika klausules.

Deividam galvā džinkstēja. Viņš bija pārāk daudz dzēris, bet tas jau sāka kļūt par paradumu. Deivids dziļi ievilka elpu un devās uz vannasistabu. No spuldžu spožās gaismas sāpēja acis, bet viņa spoguļattēls liecināja par cita veida sāpēm. Deivida seja bija bāla un uzburbusi. Scjiis vaibsti sāka izplūst. Novilcis pidžamu, viņš redzēja, ka citās ķermeņa daļās sākusies miesas erozija.

Deivids jau trīs mēnešus nebija nodarbojies ar fiziskiem vingrinājumiem un vispār bija kļuvis mazkustīgs - kopš tā laika, kad tika notiesāts Lerijs Stefords. Nākamajā dienā pēc liesas procesa beigām viņš bija sakravājis mugursomu un devies uz kādu mežonīgu nostūri, bet, būdams viens ēnainā meža klusumā, viņš bija kā iedzīts slazdā - nemitīgi uzmācās tieši tās domas, no kurām Deivids bija gribējis izvairīties. Viņš bija atmucis atpakaļ uz mājām.

Pa viņa prombūtnes laiku bija zvanījusi Dženija, bet Deivids neatbildēja uz viņas zvaniem. Viņš mēģināja strādāt, bet nevarēja koncentrēties. Reiz viņš sava kabineta vientulībā bija izplūdis asarās. Pārstāvēdams Leriju Stefordu, viņš bija piekrāpis tiesas uzticēšanos, pārdevis savus principus un nodevis pats sevi. Steforda lietas drupās viņš saskatīja savas karjeras vraku un to rūpīgi būvēto, uz patiesību un taisnīgumu attiecināmo fikciju sabrukumu, ko viņš bija sev radījis, lai aizsegtu tās profesijas tukšumu, kurai viņš ar tādu aizrautību bija nodevies. Dzīve bija neciešama. Viņš darbojās automātiski, maz ēda, daudz dzēra, un tā aizritēja diena pēc dienas.

Gregorijs Benkss nojauta, cik izmisis jūtas viņa draugs, un lika Deividam uz divām nedēļām doties atvaļinājumā. Spožā Havajas saule un tūristu līksmās čalas nelielajā kūrorta viesnīcā tikai pastiprināja Deivida ciešanas. Viņš mēģināja piedalīties sarunās, bet ātri vien zaudēja interesi. Vienīgais mīlas dēkas mēģinājums bija beidzies ar pazemojošu vīrietisko nespēju. Palīdzēja tikai dzeršana, bet tā sniedza tikai īslaicīgu atvieglojumu no sāpēm. Kad alkohola iedarbība beidzās, tās atjaunojās ar divkāršu spēku.

Deivids, neviena nepamanīts, atgriezās Portlendā jau labu laiku pirms atvaļinājuma beigām. Viņš dzīvoja pa mājām, nemazgājies un neskuvies, ļaujot sev fiziski kļūt tikpat pretīgam un atbaidošam, kāda bija viņa garīgā juto- ņa. Mājas nomācošajā klusumā Deividam kļuva skaidrs, ka viņš sabrūk. Viņš nedarīja neko, lai šo procesu apturētu. Tā vietā Deivids iereibis slaistījās apkārt - kā skatītājs paša bērēs.

Galu galā tā bija Deivida ķermeņa smaka, kas viņu izglāba. Kādu rītu viņš pamodās pietiekami skaidrā prātā, lai sajustu, kā dvako viņa palagi un kā smird paduses un kājstarpe. Tas uzveica viņa pretestību un piespieda nomazgāties zem dušas. Sekoja skūšanās un sātīgas brokastis. Krīze bija garām, bet Deivida dvēseles stāvoklis vēl ne tuvu nebija labs.

Atgriezies birojā, viņš šķietami valdīja pār sevi. Deivids tikai biežāk aizmirsa norunātās tikšanās un nokavēja tiesas sēdes. Pūles, kas bija jāpieliek, lai ārēji izliktos mierīgs un līdzsvarots, atsaucās uz viņa veselību - Deividam sākās sāpes vēderā, naktīs viņš mocījās ar bezmiegu. Un itin bieži lenča laika tika izdzerts viens vai divi martini. Pirmdienai drīz vien sekoja trešdiena, un tad jau bija klāt ari piektdiena, un Deivids, nostabilizējies pusceļā uz galīgu pagrimumu, nekam vairs neredzēja jēgu.

* *

-   Ko jūs tur vispār darījāt? - Deivids jautāja.

Viņš veda Goltu mājās no apgabala cietuma. Golts pa- . smaidīja, tad piemiedza aci. Viņš bija pamatīgi sadauzīts. Hārvijs bija pamanījies atriebties bez samaņas guļošajam rakstniekam, iekams kāds no "Holandieša" darbiniekiem paguva viņu atturēt. Pāri labajai uzacij stiepās brūce, kam bija uzliktas vairākas šuves, un deguns un viena riba viņam bija salauzti.

-  Es meklēju kautiņu, veco zēn, - Golts nogurušā balsī atbildēja.

-Ko!?

-   Man patik kauties, un bāros tāda iespēja rodas krietni vien biežāk.

-   Vai jūs esat traks?

-   Dažreiz. Bet pati dzīve ir vājprāts. Vai jūs nelasāt manas grāmatas?

Kādu laiku viņi brauca klusēdami, kas Goltam bija daudz vairāk pa prātam. Viņš bija pārguris, bet iepriekšējā vakara piedzīvojums viņu iepriecināja, kaut nācās par to samaksāt ar dažiem puniem. Kamēr viņi brauca pa tukšo šoseju, viņš atcerējās kautiņu un domās izbaudīja tā labākos mirkļus.

-   Vai jūs bieži to darāt? - Deivids pēc kāda brīža vaicāja-

-   Esat ziņkārīgs, vai ne? - Golts iesmējās. - Jā, Deiv, es to daru bieži, tikai parasti mani tā neapstrādā kā šoreiz.

Kautiņš rada lielisku sajūtu. Pat ja tevi trāpa sitiens. Sāpes liek tev sajust, ka esi dzīvs, un sišana… nav neka labāka par spēcīgu sitienu. Labsajūta izskrien cauri tavai rokai un visam ķermenim ka elektriskā strāva. Nē, tam nekas nevar līdzināties, ja nu vienīgi nogalināšana.

Deivids neticīgi lūkojās Goltā.

-   Jūs runājat nopietni, vai ne?

-   Pilnīgi nopietni. Esmu pārāk noguris un sadauzīts, lai dzītu jokus, veco zēn.

-Jums patiesi patīk nodarīt cilvēkiem sāpes?

-  Tā ir nevis sāpju nodarīšana, bet neziņa, ar ko tas viss beigsies, kas mani aizrauj. Bailes, kad tu kautiņu uzsāc, un apmierinājums, kad esi uzvarējis.

-  Bet, mans Dievs, jūs taču kādā no tām vietām var nogalināt.

-   Protams. Tur jau ir tas smukums. Džungļos marķīza Kvīnsberija noteikumi [2] nav spēkā. Tā ir spēle uz dzīvību un nāvi. Mēs ar to nodarbojāmies Āfrikas mežos, veco zēn. Spēlējām uz dzīvību un nāvi. Un nēģeri darīja to.pašu. Tas liek tev justies dzīvam, jo, kad esi tuvu nāvei vai arī izbeidz kāda cita cilvēka dzīvi, tu izproti savas paša dzīvības vērtību, apjēdz, cik trausla ir šī Dieva dāvana.

Deivids bija satriekts. Viņš bija pietiekami tuvu iepazinis Goltu, lai zinātu, cik rakstnieka personība ir pretrunīga. Un, protams, viņš zināja par Golta karavīra gaitām.

Bet viņš nekad nebija domājis par Goltu kā par profesionālu slepkavu. Deivids atcerējās, kā Golts viņu bija piemuļķojis ar atzīšanos sievas slepkavībā. Vai šis bija vēl viens joks vai ari tā beidzot bija patiesa grēksūdze?

-   Dzīve ir piedzīvojums, Deiv. Bez piedzīvojumiem mēs mirstam. Karš tevi atdzīvina. Bailes atdzīvina. Jums to vajadzētu zināt. Kāpēc tad jūs noekirbojaties ar slepkavību lietām? Atzīstieties. Tas taču ir tik satraucoši - būt tuvu nāvei un cilvēkam, kas to izraisījis. Vai slepenas apbrīnas tārps nekad nav izgrauzis ceļu uz jūsu sirdi, veco zēn, kad jūs sēžat līdzās cilvēkam, kam pieticis drosmes laupīt otra cilvēka dzīvību?

-  Nē, Tom. Neko tamlīdzīgu es nekad neesmu jutis, - sacīja Deivids.

-  Ak tā? - Golts skeptiski atteica. - Nu, ko - katrs izklaidējas pa savai modei. Tā ir, veco zēn?

Deivids neatbildēja, un Golts aizvēra acis. Gar logiem tumša un neskaidra slīdēja apkārtnes ainava. Neviens no abiem vīriešiem vairs nerunāja, iekams viņi nebija aizbraukuši līdz ezeram.

Golta īpašumu apjoza mūra siena ar dzelzs vārtiem. Līdz pakalnam ezera krastā varēja nokļūt pa pusjūdzi garu piebraucamo ceļu, kas veda cauri mežam. Golta miteklis bija būvēts Francijas lauku māju stilā - tam bija no dēļiem darināts divslīpu jumts un poraina akmens ārējā apdare. Deivids apturēja automobili mājas priekšā un pamodināja Goltu, kas bija atslīdzis pret viņa plecu.

-  Piedodiet, ja miegā jūs apgrūtināju, - sacīja Goits.

Viņš izslējās taisni un izstaipījās.

-   Vai jūs negribētu ienākt? Es uzcienātu jūs ar kaut ko dzeramu?

-   Patlaban ir gandrīz četri no rīta, Tom. Man vajadzētu drusku pagulēt.

-   Jūs varat nosnausties tepat. Tad jums nebūtu jāveic atpakaļceļš uz mājām.

-   Paldies, tomēr nē.

-   Patiesību sakot, gribēju pārrunāt ar jums kādu juridisku jautājumu.

-  Vai tas nevar pagaidīt? Es gāžos nost no kājām.

-   Salūkošu jums kafiju. Turklāt es domāju, ka jums būs interesanti dzirdēt to, kas man ir jums sakāms.

Mājas iekšpusē bija tumšs, un Golts ieslēdza dažas lampas. Viņš atstāja Deividu nelielā darbistabā un aizgāja pēc kafijas. Ozolkoka sienas un grīda radīja telpā gotisku noskaņojumu, kas atstāja uz Deividu savādi satraucošu iespaidu. Viņam pretim pie sienas karājās groteska maska, ko Golts bija atvedis no Āfrikas, bet Deividam aiz muguras tumsā grima no pelēkiem akmeņiem mūrēts kamīns.

-   Kas jauns Lerija Steforda lietā? - Golts nevainīgi apvaicājās, ienākdams darbistabā.

Deivids juta, ka sirds viņam salecas.

-   Nezinu, - viņš atbildēja. - Ar apelāciju nodarbojas Džerijs Blohs.

-  Jums tas bija smags trieciens, - teica Golts, apsēdies

Deividam iepretim. - Es jau domāju, ka būsiet procesā uzvarējis, un tad liecināja tas suteners.

Golts apklusa, tad viegls smaids uzlieca viņam lūpu kaktiņus.

-  Starp mums, zēniem, runājot - vai viņš to izdarīja?

-   Es nedrīkstu par to runāt, Tom, - Deivids sacīja, cerēdams, ka Golts mainīs sarunas tematu. - Tā ir neizpaužama informācija.

-   Protams. Es piemirsu. Sakiet, kas notiktu, ja uzrastos kāds, kas atzītos šī nozieguma izdarīšanā? Vai tas zellis paliktu nesodīts, tāpēc ka par vainīgu jau atzīts Stefords?

-  Nē, ja izrādītos, ka persona, kas atzinusies, patiešām ir slepkava. Tad Stefordu izlaistu no cietuma un tiesātu īsto vainīgo.

-  Tas ir saprātīgi.

Šķita, ka Golts uz brīdi iegrimst dziļās domās. Deivids bija ļoti noguris, un viņš vēlējās ātrāk tikt skaidrībā ar Golta juridisko problēmu. Deivids jau gribēja kaut ko sacīt, kad ierunājās Golts.

-   Man ir viens jautājums, veco zēn. Kas notiktu tad, ja pie jums ierastos klients un pastāstītu, ka viņš to izdarīja, bet sacītu, ka negrib, lai jūs to kādam teiktu. Kā jūs rīkotos?

-   Ko jūs ar to domājat?

-  Jūs nedrīkstat izpaust neko no tā, ko klients jums ir stāstījis, vai ne? Pastāv šis īpašais klienta noslēpuma glabāšanas noteikums, vai ne?

-   Saprotu, ko vēlaties uzzināt. Man būtu jāveic zināma izmeklēšana, bet par atzīšanos es nedrīkstētu nevienam stāstīt.

Uz Golta lūpām rotaļājās blēdīgs smaids.

-  Un nevainīgs cilvēks paliktu cietumā.

Golta tonis bija tik dziļdomīgs, ka Deivids kļuva modrs.

-  Jā, - viņš negribīgi atbildēja.

-  Tas nostādītu jūs grūtā stāvokli, vai ne, veco zēn?

-   Paklausieties, Tom, es nudien esmu noguris. Kas tā ir par juridisku problēmu, ko jūs gribējāt steidzami apspriest?

-  Negribas runāt par tās policistes slepkavību, ko?

-  Negribas vis.

-   Vai tad jūs nevēlaties uzzināt, kas to izdarīja? - Golts vaicāja tik klusā balsī, ka Deivids šaubījās, vai ir sadzirdējis pareizi.

-   Nu man izdevās jūs ieinteresēt, vai ne? Bet, pie velna, ja jūs patiešām esat noguris, varam parunāt par to citureiz.

Deivids nepakustējās un neatbildēja. Viņš piepeši aptvēra, cik ļoti Golta māja ir nošķirta no ārpasaules. Rakstnieka acīs pazibēja uguntiņas, piešķirot velnišķīgu niansi viņa glītajiem sejas vaibstiem.

-   Vai zināt, es nudien jutos nelāgi, kad Lerijs tika notiesāts. Biju pilnīgi pārliecināts, ka jūs panāksiet viņa attaisnošanu. Un ir vēl kāds apstāklis. Manuprāt, nav godīgi, ka viņam tiek slava, kaut darbu esmu padarījis es. Tas ir gluži tāpat kā Pulicera balvas piešķiršana cilvēkam, kas apbalvoto grāmatu nemaz nav sarakstījis.

-   Vai jūs man tagad sakāt, ka esat nogalinājis Dārlenu Heršu?

-  Tieši tā, veco zēn. Es to izdarīju.

-   Ja tas ir jūsu kārtējais joks - tāpat kā atzīšanās Džūli- jas slepkavībā, tad liecina par sliktu gaumi.

Golta smaids kļuva platāks.

-   Es nogalināju ari Džūliju. Gribu, lai jūs to zinātu. Un esmu nogalinājis vēl arī citas sievietes.

-   Ortics teica, ka slepkavam esot bijuši blondi, cirtaini mati, - sacīja Deivids, pūlēdamies runāt mierīgā balsī.

-  Tā ir taisnība.

Golts piecēlās un piegāja pie rakstāmgalda, kas atradās blakus durvīm. Viņš no apakšējās atvilktnes izņēma blondu parūku un parādīja to Deividam.

-   Pēc tā tiesas procesa es biju tik sasodīti slavens, ka man nācās pārveidot savu ārieni katru reizi, kad gribēju mazliet padarboties.

Vai zināt, Deiv, ir dažas meičas, kam patīk pārgulēt ar krimināliem elementiem, bet vēl vairāk ir tādu, kas nevēlas vakara nobeigumā zaudēt dzīvību. Patiesību sakot, es arī kā blondīns gluži labi izskatījos.

-   Kāpēc jūs nogalinājāt Dārlenu Heršu?

-   Man par to ir drusku kauns. Patiesība ir tāda, ka es kritu panikā. Biju apstaigājis dažus bārus, un man nekas prātīgs nebija ķēries. Un tad - ko es redzu? Uz ielas stūra stāv īsta skaistule!

To atcerēdamies, Golts skumīgi papurināja galvu.

-   Man bija padomā lieliska izprieca, bet Dārlena pasteidzās visu sabojāt, mēģinādama mani apcietināt.

Viņš paraustīja plecus.

-   Kā jau teicu, es kritu panikā. Aši iesitu viņai. Tad sapratu, ka man viņa jāpiebeidz. Nupat bi ju izkļuvis no viena tiesas procesa, un doma, ka tam sekos"nākamais - šoreiz par vardarbību pret policisti - mani nebūt neiepriecināja.

-   Un tās citas, ko jūs pieminējāt?

Smaids nozuda, un Golta seja kļuva domīga.

-   Jūs droši vien domājat, ka, sapelnījis lērumu naudas ar grāmatām un filmām, es jutos varcn laimīgs, bet patiesībā labāko laiku savā mūžā esmu piedzīvojis, būdams algotnis. Toreiz es jutu, ka esmu dzīvs.

Dzīve ir garlaicīga, Deiv, nāvīgi garlaicīga. Apnicīga atkārtošanās - līdz pat nāves stundai. Bet radoša personība rada sev piedzīvojumus. Kļūt par bagātnieku - tas bi ja piedzīvojums. Apprecēt to maucīgo kinozvaigzni - arī. Tas bija kaut kas tāds, par ko vairākums cilvēku tikai lasa grāmatās, bet es liku tam notikt manā paša dzīvē. Vienīgā nelaime, ka ari šie panākumi sāka mani garlaikot, tā ka bija jāmeklē kaut kas jauns.

Visi piedzīvojumi pēc kāda laika sāk garlaikot, Deiv, izņemot vienu. Slepkavot nekad neapnīk.

-   Kāpēc jūs man to stāstāt? - jautāja Deivids.

-  Es jums uzticos, Deiv. Jo īpaši tāpēc, ka jus tik smagi strādājāt, lai mani aizstāvētu, kaut sirds dziļumos bijāt pārliecināts, ka esmu vainīgs. Es vēl aizvien atceros jūsu noslēguma runu. Tā bija tik spēcīga. Tik patiesa. Un visu laiku jūs domājāt, ka esmu pats grēka iemiesojums. Cilvē: kam, kas spējīgs uz tik spožiem meliem, var uzticēties.

Es jau sen vēlējos pārrunāt ar jums to, ko jūs droši vien nosauktu par manu filozofiju, bet līdz tam brīdim, kad uzzināju par advokāta pienākumu glabāt klienta noslēpumus, es neuzdrošinājos to darīt. Nu es jūtos daudz labāk, zinādams, ka viss, ko es jums stāstu, tiks paturēts noslēpumā.

Deivids nespēja ne pakustēties, ne parunāt. Viņam nebija spēka. Golts viņu vēroja, tad izplūda smieklos. Deivids pa daļai sagaidīja, cerēja, ka Golts pateiks — tas viss bija joks.

-   Jūs esat nonācis kļūmīgā stāvoklī, vai ne? Stefords sapūs cietumā, jo jūs tiesas procesā sēdējāt, rokas klēpī salicis…

Deivids strauji pacēla galvu, un viņš sāka kaut ko teikt, bet Golts pacēla roku.

-   Nē, nē, veco zēn, es jūs nenosodu. Tikai klīst tādas, valodas. Es rakstīju reportāžu par tiesas procesu, ja atceraties. Tas nozīmē, ka intervēju dažādus cilvēkus. Daudzi juristi uzskata, ka jūs varējāt neļaut Džonsonam liecināt. Bet jūs to nedarījāt, vai ne? Un mēs abi zinām, kāpēc, vai ne?

Golts piemiedza aci, un Deivids juta, ka viņam sirds sāk sisties straujāk.

-Kojūs… ?

-   Ir jau labi, veco zēn. Katram no mums ir kāds mazs noslēpums. Un es jūsējo neizpļāpāšu. Kļuvu makten aizdomīgs, kad nejauši sastapu jūs un Steforda lauleni tajā omulīgajā ēstuvē, tāpēc, žurnālista intereses mudināts, nolēmu jums pasekot. Tas izrādījās ļoti viegli, jo īpaši naktīs.

Klau, nerādiet nu tik stīvu ģīmi. Es jūs netiesāju. Velns un elle, diez vai puisis, kas nogalinājis pāris cilvēku, būs tas, kurš metis jums ar akmeni par to, ka saejaties ar precētu sievieti.

-   Kuņas dēls tāds, - Deivids aizsmakušā balsī noteica.

-   Pie joda, tas par mani vēl ir maigi teikts. Bet nav vajadzības uztvert šo sarunu tik personiski, un, kā jau sacīju, jūsu noslēpums pie manis ir drošībā, tāpat kā manējais - pie jums.

-Jūs ļausiet, lai nevainīgs cilvēks paliek cietumā un izcieš sodu jūsu vietā? - Deivids vaicāja, acumirklī saprazdams, cik muļķīgi uzdot tamlīdzīgu jautājumu tādam cilvēkam kā Goltš.

-   Vai tad man ir izvēle? Lai dabūtu viņu no cietuma ārā, man pašam jātop ieslodzītam.

Golts atgriezās pie rakstāmgalda un atlika atpakaļ parūku.

-        Tom, - Deivids piesardzīgi ieteicās, - domāju, ka jums nepieciešama palīdzība. Tā ir laba pazīme, ka jūs nolēmāt runāt ar mani, un…

Golts uzjautrināts papurināja galvu.

-  Tikai negvelziet tās psihiatru muļķības, lūdzu, - viņš sacīja, pazuzdams no Deivida redzesloka. - Es neesmu traks, veco zēn. Esmu sociopāts. Palasiet uzmanīgāk savas, likumu grāmatas. Es apzinos, ko daru, tikai man par to ir nospļauties, jo neesmu apveltits ar tādu pašu morālo struktūru kā jūs.

Golts atradās Deividam tieši aiz muguras, un rakstnieka klusā, maigā balss bija kļuvusi tikko jaušami draudīga.

-  Patiesību sakot, Deiv, man vispār nav morālās struktūras.

Golts vairs nerunāja. Mājā valdīja pilnīgs klusums.

Deivida sirds no bailēm mežonīgi dauzījās. Viņš gribēja skriet prom, bet nevarēja pakustēties.

-    Sociopāts darbojas pēc principa bauda - sāpes, - Golts turpināja. - Ja jūs atrodaties kopā ar sociopātu tumšā mājā un neviena cita tuvumā nav, sociopāts var jūs nogalināt - tāpat vien, prieka pēc - ja viņš domā, ka var palikt nesodīts.

Deivids dzirdēja pie auss kaut ko noklikšķam, un viņš atcerējās roboto griezuma brūci, kas it kā pārdalīja Dārlenas Heršas kaklu uz pusēm. Viņš noliecās uz priekšu, lai attālums starp viņu un Goltu būtu pēc iespējas lielāks. Deividam iepretim stāvēja krēsls, un viņš iemetās tajā, zibenīgi pagriezdamies, lai atrastos ar seju pret Goltu. Deivids pacēla rokas, atvairīdams iespējamo uzbrukumu.

Golts viņu vēroja, palikdams nekustīgi stāvam pie kārniņā. Rokā viņam bija nazis ar automātisko asmeni, un viņš smaidīja.

-   Nav slikta reakcija, jo īpaši puisim, kas patlaban nav savā labākajā formā. Protams, pirmām kārtām jūs nedrīkstējāt pieļaut, ka es nostājos jums aiz muguras.

Deivids piecēlās. Viņš izmisīgi lūkojās apkārt, meklēdams kādu ieroci.

-  Zinu, ko jūs domājat, - teica Golts, - bet ierocis jums diez ko nepalīdzētu. Ja es gribētu, vienalga pamanītos jūs nogalināt.

Golts apklusa, un Deivids zināja; ka tā ir taisnība. Viņš jutās sakauts un dīvaini mierīgs, kaut zināja, ka viņam jāmirst.

-   Bet es negribu jūs nogalināt, veco zēn, - sacīja Golts un atkal smaidīja. - Pie velna, jūs esat mans draugs un advokāts. Jūs izglābāt man dzivību, un tā būtu melna nepateicība, ja es pārgrieztu jums rīkli tāpat kā Dārlenai.

Golts iebāza nazi kabatā, un Deividu sāka kratīt drebuļi-

-   Būdams patmīlīgs, - Golts turpināja, - es ļoti paļaujos uz savu prasmi pareizi novērtēt cilvēkus un noslēdzu pats ar sevi derības. Tom, es sev teicu, Deivs ir tavs draugs un godīgs cilvēks. Ja uzticēšu viņam kādu noslēpumu, varēšu paļauties uz Deiva profesionālās ētikas izjūtu un draudzību. Tāds cilvēks kā Deivs drīzāk mirs, nekā izpaudīs klienta noslēpumu. Pat ja nevainīgam cilvēkam tādēļ būs jāpavada cietumā visa atlikusī dzīve. Lūk, to es sacīju pats sev. Neesmu taču kļūdījies, vai ne?

Deivids gribēja Goltam atbildēt, bet nevarēja parunāt.

-   Vai man ir taisnība? - Golts jautāja.

Viņa lūpas bija drūmi sakniebtas, acis raudzījās auksti un skarbi.

-   Kāpēc jūs man to nodarāt? - vaicāja Deivids.

-   Varbūt esmu tāds mūsdienu Diogēns, kas meklē godīgu cilvēku. Vai varbūt es gluži vienkārši gribu redzēt, kā jūs aiz nepatikas saraujaties.

-   Draņķis tāds, - sacīja Deivids, kam niknums acumirklī bija pārmācis bailes.

-  Tā nu gan nav pareizā attieksme, Deiv. Dusmas nepalīdzēs jums izkļūt no kļūmīgā stāvokļa. Palūkojieties uz šo problēmu tā, it kā tas būtu gājiens šaha spēlē. Baltajiem jāsāk un jāuzvar. Varbūt mats gaidāms jau pēc otrā gājiena, varbūt tiks iegūtas kādas priekšrocības vai arī, - Golts ieturēja pauzi, - pastāv iespēja, ka persona, kas radījusi problēmu, ir blēdījusies un baltajiem nav nekādu izredžu uzvarēt.

Vai jums tagad nevajadzētu braukt uz mājām un izgulēties? Jūs izskatāties vēl sliktāk nekā es.

2

Ortics sēdēja tiesas zāles pēdējā solu rindā un klausījās, kā tiesnesis Makintairs izspriež jautājumu par lietiskā pierādījuma noraidīšanu, ko bija ierosinājis Sairuša Džonsona advokāts. Likumā ir skaidri noteikts, paziņoja tiesnesis, ka pārmeklēt personu bez attiecīgas atļaujas policists drīkst tikai tad, ja viņam ir pietiekams pamats uzskatīt, ka pārmeklēšana ļaus iegūt nozieguma pierādījumu, bet dabūt pārmeklēšanas atļauju nav laika. Kad tika pārmeklēts Sairuss Džonsons, tiesnesis turpināja, policistam Orticam bija laiks dabūt pārmeklēšanas atļauju, un viņam nebija ticama iemesla uzskatīt, ka Džonsonam ir klāt narkotikas. Diemžēl, Makintairs nobeigumā secināja, citas iespējas neesot, viņam jāaizliedz pavalstij izmantot tiesas procesā pierādījumu, kas iegūts, pārkāpjot Savienoto Valstu konstitūcijas norādījumus.

Džonsona advokāts smaidīja un spieda savam klientam roku. Džonsons uz viņa smaidu neatbildēja. Viņš skatījās uz Orticu. Policists bija piecēlies un taisījās iet prom. Viņš visu laiku bija zinājis, ar ko beigsies šī tiesas sēde. Ortics bija sniedzis savu liecību tā, lai būtu skaidri saskatāmas pretrunas ar pēdējiem augstākās tiesas atzinumiem, un tas nozīmēja, ka lietiskais pierādījums tiks noraidīts. Viņš bija arī sazinājies ar apgabala prokurora palīgu, kas uzturēja apsūdzību Džonsona lietā, un izteicies, ka, pārmeklēdams Džonsonu, varbūt ir rīkojies pārsteidzīgi. Ņemot vērā, ka Džonsons bija liecinājis Steforda procesā, Ortics un prokurora palīgs vienojās, ka nevajadzētu narkotiku lietu pārspīlēt.

- Klau, Ortic, - kāds viņu pasauca dziļā krūšu balsī.

Ortics pagriezās un ieraudzīja, ka uz sola pie tiesas zāles durvīm sēž Kermits Monro.

-  Ar ko varu palīdzēt, Kermit? - viņš jautāja.

-  T.V. grib tevi satikt. Viņš mani palūdza gādāt, lai tu nekur neaizej, iekams viņš nav ar tevi runājis.

-   Pasaki T.V., ka mēs aprunāsimies kādu citu dienu. Esmu aizņemts.

-   Paklau, vecīt, - Kermits teica, gausi sliedamies kājās, - kāpēc tu vienmēr visu tā sarežģī? T.V. sacīja, ka tas ir svarīgi un ka tev jāgaida. Viņam ir priekš tevis kaut kas līdzīgs pārsteiguma balvai. Kāpēc man būtu jāaiztur tevi ar varu, ja viņš grib tev izdarīt pakalpojumu?

Ortics jau gribēja atbildēt, bet tajā brīdī no tiesas zāles iznāca Džonsons.

-  Tu gribēji mani satikt? - Ortics vaicāja.

Džonsons pasmaidīja.

-  Jā, es gribēju gan tevi satikt.

T.V. sarokojās ar savu advokātu, un viņi šķīrās.

-   Iesim uz manu automobili, jo es zinu. ka tur nav noklausīšanās ierīču, - Džonsons teica, joprojām smaidīdams.

Ortics paraustīja plēcus. Varbūt Džonsons nolēmis kļūt par ziņu pienesēju. Tā nebūtu pirmā reize, kad dižs darbonis nobīstas, sajutis sviluma smaku.

Viņi ar liftu nobrauca apakšstāvā, tad devās uz automobiļu novietnes ēku pretim tiesas namam. T.V. automobilis bija novietots piektajā stāvā. Monro ieslīdēja vadītāja sē- drkli, bet Ortics un Džonsons apsēdās ar zvērādām pārklātajā aizmugures sēdeklī.

-   Kas tad tev ir tik svarīgs sakāms? - Ortics noprasīja.

-  Tu mani piedrāzi, Ortic. Pagrūdi man tos mēslus, lai es. gribēdams tikt vaļā no apsūdzības narkotiku glabāšana. būtu ar mieru liecināt Steforda lietā. Līdz tam laikam tu liki man sēdēt cietumā, un es biju spiests maksāt lielu naudu advokātam. Un tu nepatiesi zvērēji un pārkāpi likumu. Kāpēc tu tos sūdus pastrādāji? Tev bija tikai viens iemesls, vai ne? Dabūt to nabaga nelgu Stefordu. Pienaglot viņa pakaļu pie cietuma durvīm. Man ir taisnība, vai ne?

-  Turpini vien, T.V. Vai nu tev ir man kaut kas sakāms, vai nav. Es nevaru te sēdēt visu dienu.

-   Ak, tu nebūsi savu laiku velti šķiedis, Ortic. Redzi, vēlos, lai tu zinātu, ka es meloju. Tie pīļu mēsli, ko gvelzu liecinādams, tieši tas arī bija - pīļu mēsli un viss.

Viņš apklusa, ļaudams Orticam aptvert dzirdēto. Ortics izskatījās apmulsis.

-Jā, Stefords par savu naudu mazliet ļāva vaļu rokam. Viņš iesita Mordesai, bet tas nenotika tā, kā es stāstīju. Baltais zēns kāroja pēc melnas miesas, bet nekādas pretdabiskas izvirtības viņš no Mordesas nepieprasīja. Kad viņi iegāja moteļa istabā, Mordesa, tā stulbā padauza, mēģināja nozagt Steforda naudas maku. Viņš to sievišķi pieķēra, un šī sāka bļaut uz viņu.

Mordesa ir viena traka kuce, un viņa metās Stefordam

N 325 virsū ar dūrēm. Viņam nācās dot šai pamatīgu belzienu, lai padzītu nost.

-   Un kā ar to pasaciņu, ko tu stāstīji policijai?

1 - Man bija aši kaut kas jāizdomā, kad uzradās tie cūkas. Nolēmu sacīt, ka klients darījis kaut ko tādu, par ko viņam patiešām būtu kauns, un viņš atsauktu apsūdzību. Pateicu to riebīgāko, kas man tobrīd ienāca prātā. Bet tas Stefords nav nekāds sadists vai kā jūs to saucat. Viņš nebūtu darījis ne sūda, ja Mordesa viņam tik stipri neiesistu.

Tā nu tu redzi, krietnais cilvēk, ka tie vārdi, ko tu man ar nelikumīgiem paņēmieniem piespiedi pasacīt tiesas procesā, bija meli. Un tu zini, ka zvērinātie būtu Stefordu attaisnojuši, ja neiejauktos es ar savu liecību. Bet tu nevienam nevari pateikt, ka es meloju, jo tad pats iekulsies nepatikšanās, vai ne? Tas nozīmē, ka visa atlikusī dzīve tev būs jādzīvo ar vainas apziņu par to, ko esi izdarījis, bet Stefords savukārt atlikušo dzīvi pavadīs pavalsts cietumā.

Ortics atspiedās pret sēdekļa atzveltni un pūlējās domāt. Kāda tam nozīme, ka Džonsons bija melojis? Arī Stefords meloja. Viņš bija liecinājis zem zvēresta, ka nekad nav izmantojis prostitūtas pakalpojumus. Ortics zināja, ko viņš bija redzējis uz tās moteļa istabas sliekšņa. Lerijs Stefords nogalināja Dārlenu Heršu.

-   Vai zini ko, Ortic? Jūs, baltie zēni, patiešām esat ar novirzēm. To esmu sapratis, strādājot savu darbiņu. Tu man iesmērēji tās narkotikas, Stefordam nezin kāpēc bija jāpērk draugaļa, un tas rakstnieks…

Džonsons papurināja galvu, un Ortics paraudzījās uz suteneru.

-   Kas par rakstnieku?

-  Tas, ku'š piekāva Mordesu un gribēja, lai viņa izdabā šā nenormālajiem untumiem. Velns un elle, par vienu slepkavību šis jau ir izsprucis sveikā cauri. Mordesai vēl palaimējās, ka viņa nebija tā, ko nožmiedza.

-   Par ko tu runā?

-  Kad viņu attaisnoja, Mordesa ieraudzīja šā attēlu avīzē. No sākuma viņa to tipu nepazina, jo šim galvā bija parūka, kad viņš Mordesu dauzīja. Tas notikums bija pamatā manai pasaciņai. Kāda viņa izskatījās! Mordesa teica, ka šis gribējis viņu sasiet. Kad viņa nav ļāvusi, sācis spārdīt ar kājām un sist, līdz viņa iebrēkusies. Un ir krietni jānopūlas, lai to sievišķi piespiestu bļaut. Viņš Mordesu bija pamatīgi piekāvis. Tad nogalināja savu sievu.

-   Par kādu rakstnieku tu runā? - Ortics lēnām jautāja.

-   Nevaru atcerēties viņa vārdu. Viņam bija bagāta sieva, un viņa tika piekauta līdz nāvei tajā savrupmājā ezera krastā.

-  Tomass Golts?

-  Jā, tas pats vien būs. •

Ortics cieši raudzījās Džonsonā.

-  Tu gribi teikt, ka tas, ko tu stāstīji tiesā, ir noticis īstenībā, tikai prostitūtu piekāva Tomass Golts, nevis Lerijs Stefords?

-  Tieši to es gribu sacīt.

-   Kāda parūka viņam bija .galvā?

-   Nav ne jausmas.

Ortics atvēra automobiļa durvis un izkāpa. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš sliktu.

-   Uz kurieni tu dosies, Ortic? - T.V. smiedamies vaicāja. - Uz baznīcu izsūdzēt grēkus vai pie tiesneša - pastāstīt, ka tas puisis Stefords, kas tup cietumā, īstenībā nemaz nav vainīgs? Bet to jau tu nevari darīt, vai ne, jo tad iegāzīsi pats sevi.

Ortics gāja prom. Ierūcās automobiļa motors, un Monro piebrauca Orticam tik tuvu klāt, cik vien tas bija iespējams. Braucot lejup pa rampu, automobiļa riepas spalgi iekaucās. Ortics to nepamanīja.

Tas, ka Džonsons bija melojis, vēl nenozīmēja, ka Stefords nav vainīgs. Bet tā parūka… Golta un Steforda augumi bija līdzīgi. Uzliekot galvā blondu parūku…

Tad Ortics atcerējās - Golts bija zvērējis, ka redzējis kādu noslēpumainu vīrieti, kas noslepkavojis viņa sievu. Viņš to bija aprakstījis kā atlētisku vidēja auguma viru ar cirtainiem, blondiem matiem. Šis apraksts atbilstu pašam Goltam, ja viņam būtu blondi, cirtaini mati. Un Stefordam.

Ortics atcerējās vēl kaut ko. Graimss, moteļa "Relijs" nakts dežurants, bija liecinājis, ka vīrietim, ko viņš redzējis aizbraucam, bijuši pagari brūni mati. Goltam bija brūni mati, un tiesas procesa laikā tie viņam bija bijuši arī diezgan gari. Ja pēc Dārlenas nogalināšanas viņš parūku bija noņēmis, kļuva skaidrs, kāpēc Graimss redzēja vīrieti ar brūniem matiem, bet viņš, Ortics - ar blondiem.

Vai viņš būtu kļūdījies un tas nemaz nebija Stefords? Likās gluži neiespējami, ka diviem vīriešiem varētu būt vienādi augumi, krekli, bikses un automobiļi. Tomēr Golta un Steforda augumi bija vienādi veidoti, un arī bikses bija diezgan līdzīgas.

Krekls? Lai arī samērā neparasts modelis, tomēr Port- lendā tādu kreklu netrūka. Un automobilis? To varēja viegli pārbaudit. Pārāk viegli. Ortics juta, ka vēders viņam sažņaudzas. Orticam bija bail. Bail, ka viņš ir pieļāvis šausmīgu kļūdu. Ja izrādīsies, ka Goltam pieder smilšu krāsas mersedess, tad ļoti iespējams, ka Lerijs Stefords nav vainīgs.

Kad ienāca Deivids, Gregorijs beidza kaut ko ierunāt diktofonā.

-   Tu esi advokātu kolēģijas ētikas komisijas loceklis, vai ne? - Deivids jautāja, ieslīgdams atzveltnes krēslā.

-  Jā. Kāpēc tu vaicā? Tu taču nebūsi pēdējā laikā izdarījis kaut ko neētisku, ko? - Gregorijs puspajokam noprasīja.

-  Ļauj man tev izstāstīt hipotētisku situāciju, un tad pasaki, ko tu domā.

Gregorijs izslēdza diktofonu un atspiedās pret krēsla atzveltni.Viņa acis savilkās šaurākas, un galva mazliet noliecās uz sāniem - Gregorijs bija pati uzmanība.

-   Pieņem, ka advokāts pārstāv kādu A, kas apsūdzēts bankas aplaupīšanā, un šis A tiek notiesāts. Vēlāk B, kas apsūdzēts pavisam cita veida nozieguma izdarīšanā, nolīgst to pašu advokātu. Būdams viņa klients, B advokātam uztic noslēpumu - pastāsta, ka viņš bijis tas, kas izdarījis bankas aplaupīšanu, par ko notiesāts A, un atzīstas, ka izdarījis vēl vairākas banku aplaupīšanas. Kad advokāts ierosina B atklāt patiesību varas iestādēm, lai A varētu tikt atbrīvots no cietuma, B atsakās to darīt. Ko drīkst darīt advokāts, lai palīdzētu A?

Gregorijs brīdi sēdēja un domāja, tad paņēma no plaukta, kas atradās aiz rakstāmgalda, kādu grāmatu. Viņš šķirstīja grāmatas lapas, līdz atrada meklēto. Pagāja vēl kāds brīdis - Gregorijs lasīja. Deivids klusi sēdēja un garām Benksam vērās uz kalna pakāji, kas bija redzama pa logu. Vēderā viņam uzvilnīja sāpes, un Deivids uzlika roku virs vidukļa un saudzīgi masēja sāpošo vietu.

-    Es teiktu, ka tavam advokātam ir problēma, - Benkss sacīja. - Saskaņā ar Vigmora atzinumiem par pierādījumu pieļaujamību un Ētikas kodeksu, klienta sniegtās konfidenciālās ziņas var tikt atklātas tikai tādā gadījumā, ja klients advokātu iesūdz tiesā - tad advokāts to var darīt, lai aizstāvētos pret klienta izvirzīto apsūdzību, vai arī, ja klients pastāsta advokātam, ka grasās izdarīt jaunu noziegumu - tad advokātam klienta noslēpums jāatklāj, lai šo noziegumu novērstu vai pasargātu cilvēkus, ko tas apdraud. Ja klients noslēpumu uzticējis, lūgdams juridisku padomu, to atklāt kategoriski aizliegts.

Baidos, ka tavā hipotētiskajā situācijā advokāts nevar palīdzēt A.

Deivids sēdēja klusēdams un domāja. Gregorijs bija apstiprinājis tikai to, ko viņš pats visu laiku bija zinājis.

-   Kas notiktu, ja advokāts nolemtu pārkāpt Ētikas kodeksu un klienta noslēpumu izpaustu?

-    Viņam var aizliegt izpaust to tiesas procesā, un klients var veiksmīgi aizstāvēties, pieprasot, lai advokāts savus apgalvojumus pierāda ar faktiem. Šādos apstākļos tev grūti nāktos pārliecināt varas iestādes, lai atbrīvo A no cietuma.

Sāpes Deivida vēderā pieņēmās spēkā. Viņš dziļi ievilka elpu un cerēja, ka Gregorijs neievēros viņa nelabsajūtu.

-   Vai varu tev kaut kā palīdzēt? - Gregorijs jautāja.

Deividam drauga palīdzība bija izmisīgi nepieciešama,

bet viņš zināja, ka nedrīkst to lūgt. Kā gan viņš varētu atklāt, ko bija izdarījis, un vienlaikus saglabāt Gregorija cieņu?

-   Nē, Greg. Tas bija tikai hipotētisks jautājums.

Gregorijs labprāt būtu uzzinājis kaut ko tuvāk, bet tā

vietā viņš vaicāja:

-   Vai neiesim paēst lenču?

-   Piedod, Greg, bet es braukšu uz mājām. Nejūtos labi.

-   Deiv, vai esi pārliecināts, ka es nevaru tev palīdzēt? - Gregorijs jautāja. - Ja tev kaut kas dara raizes…

Deivids papurināja galvu. Viņš vārgi pasmaidīja.

-   Man nav nekādu problēmu. Tikai gremošanas traucējumi.

Deivids piecēlās.

-   Līdz ritam.

-  Jā, - atsaucās Benkss.

Vairākas minūtes pēc tam, kad Deivids bija aizgājis, viņš palika nekustīgi stāvam ar drūmi sarauktu pieri.

-   Kāpēc tevi interesē Tomass Golts? - vaicāja Nor- mens Kcperss.

-   Es negribētu tev to teikt, Normen, - Ortics atbildēja.

Keperss paraustīja plecus.

-   Pie velna, kāda man tur daļa? Ja tas tev palīdzēs piespiest to draņķi pie sienas, es neskumšu, pat ja tu man to nekad neatklāsi.

Kepersa reakcija Orticu pārsteidza. Normens bija pieredzējis, profesionāls prokurors, kas apgabala prokurora birojā strādāja ļoti sen. Runājot par darba jautājumiem, viņš reti kad atļāvās kļūt emocionāls.

-   Tev nepatīk viņa rakstīšanas stils? - nenopietni jautāja Ortics, cerēdams Kepersu izprovocēt.

-  Man tas nelietis nepatik un viss. Esmu uzturējis apsūdzību pret daudziem cilvēkiem… Nezinu, kā to lai pasaka. Džūlija Golta… Tas, kurš viņu piekava līdz nāvei, bija darbojies ar baudu.

Keperss apklusa un pētīja īkšķa nagu.

-   Zini, kamēr noritēja tiesas process, viņš visu laiku plēsa jokus, - prokurors turpināja. - Izturējās pret notiekošo kā pret komēdiju, kas tiek izrādīta, lai viņu izklaidētu. Ak, protams, nejau zvērināto klātbūtnē. Tiklīdz zvērinātie apsēdās savās vietās, tas sūdabrālis nostiepās taisns kā stīga un savilka ģīmi skumīgā izteiksmē. Un, kad viņš liecināja… Vai zini, viņš nudien sabruka un birdināja asaras.

Tā bija izlikšanās. Tiklīdz zvērinātie bija izgājuši, viņš pagriezās pret mani un piemiedza aci. Bet, liecinieku vietā sēdēdams, viņš bija tēlojis lieliski, un zvērinātie neko citu neredzēja.

-Tu domā, ka viņš ir spējīgs kādu nogalināt?

-Golts? Viņš taču ir speciāli apmācīts nogalināt kailām rokām. Vai tad tu par viņa pagātni neko nezini?

Ortics-papurināja galvu.

-   Man ar viņa lietu nekādu darīšanu nebija, tāpēc nepievērsu tam uzmanību. Tikai dzirdēju šādas tādas valodas iecirknī un izlasīju dažus rakstus avīzēs.

-   Mūsu Toms ir profesionāls slepkavotājs. Viņš daudzus gadus bija algotnis Āfrikā. Tur notika traks slaktiņš. Asinis plūda aumaļām. Dzīvodams Holivudā, Golts vairākkārtīgi iesaistījās nežēlīgos kautiņos, un esmu dzirdējis, ka šeit noticis tas pats.

-   Vai viņš ir brunču mednieks?

-   Golts? Viņš gatavs izdrāzt visu, kas kustas. Un arī to viņš dara nežēlīgi. Izmeklēšanas gaitā mēs runājām ar pāris viņa bijušajām draudzenēm. Viņš abas bija sitis. Ļauni un ar smaidu uz lūpām, it kā tas viņam sagādātu patiesu baudu. Tam puisim ir spēcīgas novirzes un ass prāts.

Un transporta policijā viņš reģistrēts kā smilšu krāsas mersedesa īpašnieks, nodomāja Ortics.

3

Deivids kādu stundu bezmērķīgi braukāja apkārt, tad devās uz mājām. Viņš bija pārguris, un sāpes vēderā kļuva aizvien stiprākas. Ticis pāri slieksnim, viņš tūlīt pat ielēja sev dzeramo. Deivids zināja, ka vēderam tas par labu nenāks, bet sāpes, ko sagādāja pašapsūdzība un pašnožēla, bija daudz ļaunākas par fiziskajām ciešanām.

Pirmā glāze tikpat kā nepalīdzēja, un viņš ielēja otru. Saruna ar Gregoriju Benksu bija likusi Deividam saprast, cik viņš ir vientuļš. Deivids atcerējās kādu ainu no Orvela grāmatas "1984". Prokurors izgudrojis spīdzināšanas paņēmienu. Cilvēkam galvā tiek uzmaukta ķivere. Tās priekšdaļā, vienā līmenī ar cilvēka acīm, iemontēts neliels būrītis. Būrītī sēž žurka, un šo dzīvnieku no cilvēka atdala paceļama šķērssieniņa. Aizliegums izpaust klienta noslēpumus, gluži kā šī drausmīgā ķivere, ieslodzīja Deividu kopā ar Golta atzīšanos, kas grauza un spīdzināja advokātu katrā viņa nomoda mirklī.

Pat ja nepastāvētu tāds noteikums, Deivids būtu bezpalīdzīgs. Viņam nebija nekādu pierādījumu, ka Golts nogalinājis Dārlenu Heršu - tikai paša Golta atzīšanās. Ja Golts noliegs, ka atzinies advokātam, kā gan Deivids varēs pierādīt, ka viņš melo? Deivids nebija simtprocentīgi pārliecināts, ka Golts ar viņu nespēlējas. Pārstāvēdams Goltu, Deivids bija šo cilvēku pietiekami labi iepazinis, lai zinātu, ka viņam piemit sadistiskas novirzes. Deivids atcerējās, kā bija juties tajā brīdī, kad Golts stāvēja viņam aiz muguras ar atvāztu automātisko nazi rokā. Ja viņš nodos Golta uzticēšanos, tādas izjūtas viņu vajās visu atlikušo dzīvi.

v Un Deividu mocīja vēl kaut kas. Viņam vienmēr bija bijis savs lepnums. Nu viņš šo lepnumu bija zaudējis, bet tikai Deivids pats un Dženifera Steforda zināja, kāpēc. Ja viņš grieztos pie varas iestādēm, Golts darītu sabiedrībai zināmu viņa mīlas dēku ar Dženiju. Visi tad domātu, ka viņš tīšām zaudējis Lerija Steforda procesu, lai dabūtu Leriju nost no ceļa un pats turpinātu mīlināties ar Dženiju. Viņu izslēgtu no advokātu kolēģijas, viņš būtu apkaunots, un neviens neticētu viņa apsūdzībai pret Goltu.

Deivids iztukšoja glāzi. Viņš labprāt būtu izdzēris vēl vienu, bet viņam nebija spēka to sagādāt. Pilsētas ugunis uz mirkli novirzīja Deivida domas. Kad viņš izgāja no biroja, vēl bija gaišs, bet nu jau iestājusies tumsa. Viņš nebija ievērojis pāreju no dienas uz nakti. Deivids bija ļoti noguris. Doma, ka varētu saritināties naktsguļai tepat uz grīdas, viņam šķita vilinoša. Viņš pamēģināja. Paklājs bija mīksts, un, kad Deivids aizvēra plakstus, acu priekšā rēgojās tikai tumšs samts. Un Dženija. Viņas seja un augums neaicināti ieslīdēja Deivida domās. Viņš atvēra acis un raudzījās griestos. Dženija saprastu viņa mokas, jo pati bija dala no tām. Ja viņš varētu ar Dženiju parunāt… Bet vai Dženija gribēs ar viņu tikties?

Deividam uzmācās šaubas, un viņa roka sāka trīcēt. Viņš gribēja piecelties, bet bailes neļāva pakustēties. Kā viņš varēs skatīties Dženijai acīs? Ko Dženija viņam teiks? Deivids bija no viņas izvairījies, jo uzskatīja, ka Dženija ir viņu nodevusi, bet nu viņš saprata, ka pats ir nodevējs. Dženija bija melojusi aiz uzticības pret Leriju un tāpēc, ka ticēja vīra nevainīgumam. Deivida rīdības motīvi tik šķīsti vis nebija. Viņš bija ierobežojis savu darbību tiesā, iestāstot pats sev, ka nevēlas, lai slepkava tiktu sveikā cauri, bet Deivids zināja, ka tas nebija patiesais iemesls. Viņš gribēja Dženiju, un viņš bija nodevis Leriju, lai darītu viņiem abiem sāpes, jo uzskatīja, ka Stefordi ir viņu piekrāpuši. Vai Dženija viņu nicināja? Viņa noteikti saprata, ko Deivids ir izdarījis. Tam nebija nozīmes. Viņa bija vienīgā, pie kā Deivids varēja griezties.

Pusceļā uz Stefordu māju Deivids gandrīz pagriezās atpakaļ. Slepenībā viņš cerēja, ka Dženija nebūs mājās un viņiem nevajadzēs satikties, un Deividā cerības mijās ar bailēm, kad, uzbraucis uz piebraucamā ceļa, viņš ieraudzīja dzīvojamās istabas logā spīdam gaismu.

Dženija atvēra durvis pēc pirmā zvana. Kājas viņai bija kailas, un virs izbalējušām džinām viņa bija uzvilkusi dzeltenu kreklblūzi. Pagājušo mēnešu sasprindzinājums bija darī jis viņu vecāku, bet ne neglītāku.

-   Vai drīkstu ienākt? - Deivids nedroši, gandrīz atvainodamies, jautāja.

Viņa āriene Dženiju apmulsināja. Viņš izskatījās smagnējs, nesakopts un garīgi sašļucis. Nebija ne vēsts no tās enerģijas, kas bija būtiska agrākā Deivida iezīme.

-   Nezinu, - Dženija atbildēja.

Balss viņai trīcēja. Viņa juta, ka iekšā tai plosās īsta pretrunu vētra, kas draud viņu pārraut uz pusēm.

-   Tev ir visas tiesības… - Deivids iesāka. - Dženij, man ir ar tevi jārunā. Tas attiecas uz Leri ju.

Viņa soli atkāpās un meklēja Deivida sejā izskaidrojumu. Alkohola dvaka bija stipri jūtama. Viņš izskatījās sabrucis.

-   Kas tev sakāms par Leriju?

-   Vai drīkstu ienākt? - viņš atkārtoja.

Dženija mirkli vilcinājās, tad devās Deividam pa priekšu uz dzīvojamo istabu. Viņš vēroja Dženijas gaitu. Viņas mugura bija taisna un saspringta, soļi - precīzi, it kā viņa gatavotos bēgt. Dženijas atturība Deividu nomāca, bet viņam vajadzēja būt uz to gatavam. Pa ceļam uz šejieni viņš vienubrīd bija nodevies fantāzijām par asarainu izlīgšanu un Dženiju. kas metīsies viņa apkampienos. Kāds muļķis viņš bija, kaut ko tādu iztēlodamies. Viņam jābūt pateicīgam, ka Dženija vispār ir ar mieru ar viņu runāt.

-   Kas tev sakāms par Leriju? - viņa atkal vaicāja, kad viņi bija apsēdušies uz kāda no dzīvojamās istabas dīvāniem.

-  Dženij, var gadīties, ka viņš nav vainīgs.

Dženija izskatījās apjukusi.

-   Man ir klients, es viņu pārstāvu kādā lietā. Viņš man atzinās, ka ir nogalinājis Dārlenu Heršu.

Dženija papurināja galvu, it kā gribēdama padarīt domas skaidrākas. Viņa bija izsista no līdzsvara. Viņa vienmēr bija ticējusi, ka Lerijs nav vainīgs, bet ko tas viss viņai tagad nozīmēja?

-   Nesaprotu. Kāds cits atzinies, ka ir nogalinājis to sievieti?

-Jā.

-   Kāpēc tu to saki man? Kāpēc neesi gājis uz policiju?

-   Tas ir ļoti sarežģīti. Šo atzīšanos dzirdēju tikai es viens pats, tā man tika uzticēta kā noslēpums advokāta un klienta juridisko attiecību ietvaros. Saskaņā ar likumu es bez klienta atļaujas nedrīkstu nevienam šo ziņu izpaust.

-   Vai Lerijs… ? Vai tas nozīmē, ka viņš tiks atbrīvots?

-  Nē - ja vien klients neļaus man ziņot par viņa atzīšanos policijai.

-   Bet viņš taču… neļaus nevainīgam cilvēkam palikt cietumā.

-   Pamēģini saprast. Tās cilvēks… viņam tā ir spēle.

Viņš gūst prieku, sāpinādams cilvēkus. Man viņš uzticējās tāpēc, ka zina - es nedrīkstu par to ziņot varas iestādēm.

Viņš man to pateica, lai mani mocītu. Neesmu pat pilnīgi drošs, vai viņš man teicis taisnību.

-  Pagaidi mirkli. Kā to saprast - tu šaubies, vai viņš tev ir teicis taisnību?

-   Viņš jau vienreiz ar mani tā izrīkojās. Atzinās, ka izdarījis noziegumu. Toreiz viņš šo atzīšanos atsauca. Galu galā var izrādīties, ka tas ir tikai parupjš joks.

Deivids redzēja Dženijas sejā apmulsumu. Viņš novērsās un pamanīja savu atspulgu loga rūtī. Tas Deividu izbiedēja. Viņš izskatījās vārgs un nožēlojams. Kā cilvēks, kas varētu būt jūtīgs pret ļauniem, rupjiem jokiem.

-   Ja tas viss nav pārāk nopietni, kāpēc tu nāci šurp? Kāpēc tu man par to stāsti?

-   Nevajag, Dženij. Man bija ar kādu jāaprunājas. Es vairs nevarēju to ilgāk glabāt sevī. Un es nedomāju, ka tas ir joks. Tam vīram piemīt kaut kas tāds… Zinu, ka viņš ir spējīgs nogalināt.

i - Bet kāpēc es, Deivid? Kāpēc tu nāci pie manis?

Viņa cieši vērās Deividā, gribēdama ar savu jautājumu izdibināt vairāk, nekā izteica vārdos. Deivids centās izprast viņas acu skatienu. Viņš baidījās izteikt to, ko juta sirdī. Baidījās nostādīt sevi muļķa lomā. Baidījās, ka ir jau viņu zaudējis. Bet viņš zināja, ka šis ir tas bridis, kad jārunā, kad nedrīkst izvairīties. Beidzot Deivids saņēma drosmi.

-  Nācu pie tevis tāpēc, ka vēl aizvien mīlu tevi. Nekad neesmu pārstājis tevi mīlēt.

Deivids apklusa, un Dženija redzēja, ka viņš raud.

-   Dženij, pēc tiesas prāvas es dzīvoju kā apdullis. Esmu zaudējis pašcieņu, un esmu zaudējis arī interesi par visu, kas man kādreiz kaut ko nozīmēja. Bet mīlestība pret tevi ir palikusi. Es tikai neuzdrošinājos skatīties tev acīs.

Deivids novērsās. Dženija jutās tā, it kā dziļi viņas iekšienē būtu pārrauts kāds dambis un izlauzušās jūtas, ko viņa bija domājusi esam mirušas. Viņa pacēla roku un pieskārās Deivida vaigam.

-   Mans Dievs… Dženij… — viņš šņukstēja.

Viņa Deividu cieši apskāva.

-   Būs jau labi, - Dženi ja čukstēja, vieglītēm šūpodama viņu kā mazu bērnu.

-   Nezināju, ko lai iesāku, un man nebija neviena, pie kā aiziet.

-  Tev vienmēr esmu bijusi es. Vienmēr.

-   Pie tevis es nedrīkstēju nākt. Pēc tā, ko biju nodarījis Lerijam.

-   Lerijam tu nekā neesi nodarījis. Mēs ar Leriju esam kaut ko nodarījuši tev. Mēs abi tev melojām un izmantojām tevi.

Deivids izslējās un satvēra viņu aiz pleciem.

-   Tas bija aplami. Es rīkojos nepareizi. Mēs abi to zinām. Es nedrīkstēju pārstāvēt Leriju, mīlēdams tevi. Nu mums viņš jādabū ārā no cietuma.

-  Es joprojām domāju, ka tev viss jāizstāsta policijai, - Dženija stingri teica.

Deivids papurināja galvu.

-Tu nesaproti. Tā kā atzīšanās man tika uzticēta kā noslēpums, manu paziņojumu nedrīkst izmantot tiesā. Viņš var noliegt, ka jebkad atzinies tamlīdzīgā nodarījumā, un mēs neko nevarēsim viņam padarīt.

- Kas tas ir par cilvēku? Kas nogalināja Dārlenu Heršu?

Deivids vilcinājās. Pat tobrīd juridiskā izglītība lika viņam sacelties pret domu, ka nāksies pārkāpt Ētikas kodeksu.

-  Tomass Golts, - viņš beidzot atbildēja.

-   Ak, mans Dievs. Es pazinu Džūliju Vebsteri. Tas bija drausmīgi.

-   Zinu, Dženij. Un es esmu atbildīgs par to, ka Golts palika brīvībā un varēja slepkavot atkal.

-  Ir jābūt kaut kam tādam, ko mēs varētu darīt.

-  Esmu par to domājis vēl un vēl. Nevarēju atrast nekādu izeju. Viss, ko es uzsāktu…

Deivids aprāvās. Viņam galvā bija radies kādas idejas aizmetnis. Ja nu… ? Deivids sāka soļot turp un atpakaļ. Dženija viņu vēroja. Deivida acīs bija atgriezusies agrākā uguns. Viņa priecājās to atkal redzēt. Bija patīkami domāt, ka viņa varbūt ir līdzējusi to Deivida acīs iedegt no jauna.

Terijs Konklins diennakts restorānā pārlaida skatienu pusdienotājiem un pamanīja Deividu kādā kabīnē zāles dziļumā. Kad Konklins pienāca pie viņa galdiņa, Deivids malkoja kafiju. Tā bija jau otrā tase.

-   Ceru, ka iemesls ir pietiekami svarīgs, - izmeklētājs sacīja. - Gulēju dziļā miegā. Roza ir galīgi pārskaitusies.

-   Man ļoti žēl.

Konklins gribēja piebilst vēl kaut ko, bet pietika paskatīties uz Deividu, lai viņš iekostu mēlē. Kopš Steforda prāvas viņš advokātu nebija sastapis, un pārmaiņas drauga ārienē bija satriecošas. Deivida seja bija pietūkuši, acis - apsarkušas, bet viņa uzvalks bija saburzīts un notraipīts.

Pienāca viesmīle, un Konklins pasūtīja kafiju. Tiklīdz viņa bija aizgājusi, Deivids teica:

-   Gribu tevi nolīgt kādam darbam.

-   Esmu ļoti aizņemts, Deiv.

-   Zinu, bet man izmisīgi nepieciešama tava palīdzība. Es tev maksāšu divreiz vairāk par tavu parasto likmi un segšu atalgojumu jebkuram cilvēkam, ko tu nolīgsi darbam pie tavām pašreizējām lietām.

-  Tātad tas ir tik svarīgi?

Deivids pamāja ar galvu.

-   Un kas ir klients?

-Es.

-   Kas par lietu? - Konklins piesardzīgi vaicāja.

Ja Deividam bija kādas nepatikšanas, ar to varēja izskaidrot pārmaiņas viņa ārienē, bet Konklins nespēja iedomāties, ka Deivids būtu varējis pārkāpt likumu vai izdarīt kaut ko neētisku.

-   Mans klients sniedza man konfidenciālas ziņas. Man jāzina, vai viņš stāstīja patiesību vai meloja.

-  Kas ir šis klients?

-  Tomass Golts.

-  Es domāju, ka lieta pret viņu ir izbeigta.

-  Tā ir izbeigta.

-  Tātad runa ir par kaut ko jaunu?

-Jā.

-   Ko viņš tev pastāstīja?

-    To es nedrīkstu izpaust. Ja pārkāpšu noteikumu par klienta noslēpuma glabāšanu, baidos, ka viss, ko tu varētu atklāt, kļūs nederīgs.

-   Kļūs nederīgs? Kāpēc?

-         Ja advokāts izpauž klienta noslēpumu un policija izmanto šīs ziņas, lai atklātu noziegumu, tiesa neļaus apgabala prokuroram izmantot tās kā pierādījumu tiesas procesā.

-         Tātad tu nedrīksti man stāstīt, ko Golts tev teica? - Konklins neticīgi jautāja.

-  Tieši tā.

-         Kā tad es varēšu veikt izmeklēšanu, ja nezināšu, kas man jāizmeklē?

- Varu sniegt tev ziņas, kas man nav jāglabā noslēpumā, un atbildēšu uz visiem jautājumiem, uz kuriem drīkstu atbildēt.

Konklins jaun gribēja izteikt kādu sarkastisku piezīmi, bet viņš saskatīja Deivida sejā sāpes.

-         Labi. Spēlēšu pēc taviem noteikumiem. Ko tu drīksti man pastāstīt?

-   Mani satrauc tas, ka Lerijs Stefords ir notiesāts.

Konklins sarauca pieri.

-  Tas. attiecas uz Steforda lietu?

-   Uz to es nedrīkstu atbildēt.

-   Tātad Golts tev pastāstīja kaut ko par Steforda lietu, un tu domā, ka viņš varbūt melo.

Deivids neatbildēja.

-   Es jūtos tā, it kā spēlētu to spēlīti "Še tev dālderis, pērc, ko gribi…"

-   Nenovirzies. Es jūtos tikpat muļķīgi kā tu, bet lieta ir pārāk svarīga, lai mēs varētu ļaut vaļu sapīkumam. Gribu, lai tu izturētu pārbaudījumu ar melu detektoru, ja aizstāvis vēlēsies noskaidrot, vai neesmu tev izpaudis Golta noslēpumu. Tagad padomā par to, ko tu zini.

-   Tu man sacīji, ka esi satraukts Steforda notiesāšanas dēļ un gribi zināt, vai Golts tev nav melojis, stāstīdams kaut ko tādu, kas varbūt attiecas uz Steforda lietu. Es nevaru uzķert…

Konklins apklusa. Viņš pētīja Deividu. Pa visu viņu pazīšanās laiku viņš Nešu tādu nebija redzējis. Tam vajadzēja būt kaut kam grandiozam, ja reiz tas bija iedragājis viņa drauga pašapziņu. Konklins noliecās uz priekšu un cieši ielūkojās Deividam acīs.

-  Golts tev pateica, ka ir nogalinājis Dārlenu Heršu, un tu gribi, lai es noskaidroju, vai viņš tev nemeloja, - Konklins teica.

Deivids nepakustējās. Konklins smagnēji atspieda muguru pret kabīnes sienu.

- Liec, lai tava sekretāre atsūta man līgumu par tavu honorāru un darba nosacījumiem, - sacīja Deivids.

4

Izmeklēšanu Terijs Konklins sāka publiskajā bibliotēkā. Viņš atrada daudzus avīžu rakstus par slaveno rakstnieku Tomasu Goltu. Pēc tam, kad Goltam tika piešķirta Pulicera balva, The New York Times Magazine publicēja uz vāka viņa fotoattēlu un plašā rakstā atspoguļoja viņa algotņa gaitas Dienvidāfrikā, Libērijā un vēl vairākās Āfrikas valstīs. Bija intervēti arī citi dēkainie karotāji - Golta cīņu biedri. Ja Golts nogalināja savu sievu, tā nebūs bijusi pirmā reize, kad viņš kādam laupījis dzīvību ar kailām rokām.

No bibliotēkas Terijs devās uz policijas iecirkni, kur dabūja kopijas no policijas ziņojumiem. Tie bija sastādīti par starpgadījumiem, kas saistīti ar Goltu. Konklins bija gaidījis, ka tās būs Džūlijas Vebsteres Goltas sūdzības par vīra varmācību mājās, bet viņš bija pārsteigts, lasot ziņojumos galvenokārt par kautiņiem bāros. Viens tāds kautiņš bija noticis pavisam nesen, kādā ostas bārā, ko sauca par "Holandieti". Terijs ievēroja, ka šis starpgadījums noticis tikai dažas dienas pirms Golta tikšanās ar Deividu. Viņš ievēroja arī to, ka Golta atbrīvošanu pret drošības naudu nokārtojis viņa tagadējais klients Deivids Nešs.

Konklins aprunājās ar bārmeni un vēl vienu liecinieku. Abi atcerējās Golta cīņas prasmi un bezpersonisko veidu, kā viņš bija izprovocējis kautiņu. Konklins nogurdināja ar jautājumiem kādu no Golta bijušajām draudzenēm. Viņa joprojām baidījās no Golta, kaut nebija viņu redzējusi vairāk nekā divus gadus. Divas citas sievietes atteicās ar Te- riju runāt.

Sākotnēji Konklinam darīja raizes tas apstāklis, ka policists Ortics, aprakstot Heršas slepkavu, apgalvoja - vīrietim esot bijuši blondi, cirtaini mati. Tad viņš atcerējās, ka savukārt Mertona Graimsa stāstītais par slepkavas matiem atbilda tam, kādi bija bijuši Golta mati tiesas procesā, kad tika izskatīta Džūlijas Goltas slepkavības lieta. Ja pieņēma, ka Golts maskēšanās nolūkā izmantojis parūku - jo pēc tiesas procesa viņa āriene sabiedrībā bija labi pazīstama - kļuva skaidrs, kāpēc pastāv atšķirības Heršas slepkavas ārienes aprakstā. Konklins ari uzzināja, ka Goltam pieder smilšu krāsas mersedess.

Nedēļas beigās Terijs Konklins bija pārliecināts, ka Tomass Golts varēja nogalināt Dārlenu Heršu, bet viņam nebija pilnīgi nekādu pierādījumu, ka Golts zinājis, kas šī sieviete tāda ir. Konklins aprobežojās ar Golta izsekošanu, cerēdams, ka izsekojamais pats aizvedīs viņu pie kāda liecinieka vai pierādījuma, kas varētu palīdzēt atrisināt Deivida dilemmu.

Katru rītu Konklins novietoja savu automobili kādā sānceļā blakus Golta īpašumam un uzkāpa nelielā pakalnā, no kurienes, paslēpies koku puduri, novēroja maju. Konklinam reti izdevās novērot kādu kustību pirms pulksten desmitiem, kad Golts parasti iznāca no mājas, lai vienu stur.du nodotos skriešanai. Golts vienmēr jau pirms skriešanas izskatījās nosvīdis, un Konklins noprata, ka rakstnieks iepriekš mājā nodarbojies ar fiziskiem vingrinājumiem.

Trīs reizes nedēļā Golts trenējās vietējā austrumu cīņas klubā. Viņš ņēma privātstundas pie kluba īpašnieka, kas kādreiz bijis cīņas instruktors Dienvidkorejas armijā. Tajās dienās, kad Golts uz klubu negāja, viņš dzīvoja pa māju līdz pat vēlai pēcpusdienai.

Ja Golta dienas ritēja diezgan vienmuļi, naktīs viņš par garlaicību sūdzēties nevarēja. Gandrīz katru vakaru Golts pavadīja kādā bārā vai naktsklubā. Vienu reizi viņš atgriezās mājās kopā ar sievieti, kas pirms Golta rīta skrējiena aizbrauca ar taksometru. Nākamās novērošanas nedēļas v/Sākumā Golta naksnīgie paradumi mainījās. Tā vietā, lai no bāra vai naktskluba dotos tieši uz mājām, viņš brauca uz Portlendas rūpniecības rajonu. Automobili Golts vienmēr novietoja pie pamestas noliktavas, kuras aizmugure bija pavērsta pret Kolumbijas upi. Uz ēkas sāniem vīdēja pusnolupis, ar sarkanu krāsu uzrakstīts nosaukums Wcxler Electronics. Konklins noskaidroja, ka šī kompānija apmēram pirms gada bankrotējusi un par tās īpašumu notiek prāvošanās.

Kad Golts pirmo reizi aizbrauca uz noliktavu, Konklins

palika gaidām automobilī. Augsts, ar ķēdēm savienots žogs atdalīja noliktavu no smilšainas nogāzes, kas veda lejup uz upi. Konklins noskatījās, kā Golts paņem no automobiļa bagāžas nodalījuma lielu rupjas vilnas segu un kabatas lukturīti un nozūd aiz noliktavas stūra, kas robežojās ar žogu. Pēc pusotras stundas Golts atgriezās. Viņš izskatījās nostrādājies. Konklins redzēja, kā rakstnieks noslauka pieri ar krekla piedurkni, tad iemet kabatas lukturīti bagāžas nodalījumā un aizbrauc.

Nākamajā naktī Golts no automobiļa paņēma līdzi kabatas lukturīti un prāvu darba rīku kasti un stundu vēlāk atgriezās ar abiem šiem priekšmetiem.

Trešajā naktī Konklins nesekoja Goltam, kad viņš brauca prom no noliktavas. Tiklīdz Golta automobili vairs nevarēja saskatīt., Konklins no cimdu nodalījuma izņēma kabatas lukturīti un piegāja pie žoga. No upes pūta auksts vējš. Viņš ierāva galvu apkaklē, lai pasargātos no ledainajām brāzmām un lika gaismas staram slīdēt vispirms pa zemi, tad pa noliktavas sienu. Nekā tur nebija.

Konklins izdzirda sev priekšā skaļu klaudzoņu. Pret sienu sitās vaļā atstātas durvis. Konklins tām piesardzīgi tuvojās. Viņš palūkojās visapkārt, tad iegāja noliktavā.

Augstais jumts aizsedza mēnesi un zvaigznes, un nu kabatas lukturīša raidītais stars bija vienīgais gaismas avots. Konklinam uzmācās bailes. Viņš jutās kā nogrimis tumsā, it kā viņš būtu eholots, kas iegremdēts okeāna dibenā, kur ūdens masa pilnībā absorbējusi gaismu.

Konklins saskatīja sarūsējušas sijas, pamestu koka leti, uz kuras bija nolikta atvērta, tukša redeļu kaste» un šur tur pa kādai dēļu kaudzei, ko klāja putekļi un zirnekļu tikli. Viņš paspēra dažus soļus uz priekšu, un kabatas lukturītis apgaismoja kādu grīdas laukumu, uz kura bija noklāta sega, ko Golts pirmajā vakarā bija paņēmis no automobiļa. Konklins piegāja pie segas. Tā bija lēta vilnas sega blāvi zaļā krāsā. Viņš pārlaida gaismas staru tuvākajai apkārtnei un neredzēja nekā tāda, kas palīdzētu izskaidrot, kāpēc Golts atstājis segu noliktavā un kāpēc viņš vispār braucis šurp trīs vakarus pēc kārtas.

-  Ceru, ka jums sega patīk.

Konklins salēcās un gandrīz izmeta no rokām lukturīti.

-   Es to nopirku priekš jums.

Konklins pagriezās, bet viņam aiz muguras neviena nebija.

-   Pirms dabūsiet šo dāvanu, jums nāksies atbildēt uz dažiem jautājumiem, Konklina kungs.

-  Golt?

-  Vai tad ir vēl kāds, kam jūs divas pēdējās nedēļas sekojat?

-   Mēs varam aprunāties. Vai neiziesim ārā? - Konklins sacīja, lēnām pagriezdamies, lai atrastos ar seju pret to vietu, no kurienes bija skanējusi Golta balss.

-   Nē, paldies. Tepat būs.labi. Skaņas no šejienes pārāk tālu neizplatās. Būs mazāks risks, ka jūs kāds var izdzirdēt kliedzam.

-   Neša kungs, - teica Deivida sekretāre, - tas atkal ir Golta kungs.

Deivids juta, ka no dusmām pietvīkst.

-   Pasakiet viņam, ka esmu apspriedē.

-   Viņš sacīja, ka ieradīšoties šeit un sacelšot traci, ja jūs mēģināšot no viņa atkratīties.

-   Kungs Jēzu.

Deivids paraudzījās ārā pa logu.

-   Labi. Savienojiet.

-   Sveicināti, veco zēn, - Golts ierunājās, tiklīdz Deivids bija paņēmis klausuli, - man nepieciešama jūsu palīdzība.

-Tom, ļaujiet man jums paskaidrot bez aplinkiem. Nevēlos par jums neko zināt. Tagad vairs ne. Nekad vairs ne.

-   Klau, nav nekādas vajadzības būt tik naidīgam.

-   Paklausieties…

-   Nē, tagad jūs paklausieties, - teica Golts.

Viņa balsī nepārprotami bija saklausāmi draudi.

-    Ja jūs neliksiet klausuli, es varu piezvanīt uz Oregonian un piedāvāt šai avīzei interesantu materiālu par Steforda kundzi. Jūs taču viņu atceraties, vai ne?

Deivids ievilka elpu.

-   Labi. Ko jūs gribat?

-   Man nepieciešams padoms, nekas vairāk. Vai mēs nevarētu kopā paēst lenču? Uz mana rēķina.

Golts bija izvēlējies nelielu franču restorānu Portlendas ziemeļrietumos. Apmeklētāju tobrīd bija diezgan daudz - ap apaļu galdu sēdēja bariņš pavecāku dāmu, maltīti uz firmas rēķina ieturēja arī vairāki darījumu cilvēki, nomaļākus galdiņus bija izvēlējušies daži mīlas pārīši. Zāles pārzinis pavadīja Deividu līdz Golta galdam, un rakstnieks viņu sveicināja ar nepiespiestu smaidu.

-   Iedzersiet kādu malku rislinga? - Golts piedāvāja, izņemdams slaidu vīna pudeli no ledus spainīša, kas stāvēja ua galda malas.

-   Labāk ķersimies tūlīt pie lietas, Tom. Esmu noguris no spēlēm.

-   Ak tā? Man gan bija radies pavisam cits priekšstats. Lai būtu kā būdams, es piekrītu. Runāsim par lietu. Es strādāju pie jaunas grāmatas, un man radušās grūtības ar tās nobeigumu. Cerēju, ka jūs varēsiet man palīdzēt. Grāmata ir par kādu rakstnieku.. Patiesību sakot, gandrīz vai par mani pašu. Tātad šis rakstnieks dzīvo, nevienu netraucēdams, un piepeši viņam rodas savāda sajūta, ka viņu izseko. Un tā tas arī ir.

Vispirms rakstnieks domā, ka tas varētu būt kāds viņa talanta pielūdzējs, bet tas cilvēks viņam nekad netuvojas. Rakstnieks sāk nervozēt un izdomā nelielas lamatas.

Golts ieturēja pauzi, lai pavērotu Deivida reakciju.

-   Grāmatas sižets laikam būs labi izdevies, - Golts sacīja. - Redzu, ka degat nepacietībā dzirdēt turpinājumu. Tātad, pie kā es paliku? Ak tā - pie lamatām. Rakstnieks ir dzirdējis veco parunu par kaķi, ko pazudināja ziņkārība, un sāk uzkurināt sava sekotāja ziņkārību. Katru vakaru viņš brauc uz kādu nomaļu, pamestu vietu un veic noslēpumainas darbības, cerēdams, ka svešinieks sekos viņam iekštelpās, kur ir patīkami kluss un rakstnieks varēs uzdot sekotājam dažus jautājumus, nebaidīdamies, ka viņu kāds iztraucēs.

Trešajā vakarā mūsu mazais mincītis uzķeras ūz āķa. Kā jūs domājat, kas notiek tālāk?

Deivids apjucis klusēja.

- Negribat minēt? Redzat, rakstniekam patīk dzīvot noslēgtībā, un viņš nevēlas, ka viņa dzīvē varmācīgi ielaužas. Vai zināt, ko mans literārais tēls izdara ar šo iebrucē- ju?

Golts smaidīja. Deivida sejā nebija nevienas asins lāsītes.

-   Manā stāstā rakstnieks to puisi spīdzina, un viņš atbild rakstniekam uz visiem jautājumiem. Tā ir diezgan briesmīga aina. Asinis šķīst uz visām pusēm, kauli brīkšķ. Iespējams, ka redaktore pieprasīs, lai es šo fragmentu mīkstinu. Viņai ir vājš kuņģis, un es nezinu, vai viņa spēs pieņemt tik grafisku varmācības attēlojumu.

Lai nu kā,-bet rakstniekam nesen bijušas ar likumpārkāpumu saistītas nepatikšanas, tāpēc viņam jārūpējas, lai par šo starpgadījumu neviens heko neuzzinātu. Spidzi- nāšanas upuris atradies uz rupjas vilnas segas, kas lieliski uzsūc asinis. Rakstnieks ietin mirušo vīru segā, uzkopj telpu an atbrīvojas no līķa, tādējādi neatstādams nekādas pēdas, kas liecinātu par notikušo. Bet te sākas sarežģījumi ar nobeigumu. Kas notiek tālāk? Pieņemot, kas tas varētu būt noticis manā dzīvē, neko nevaru izdomāt.

Mans literārais tēls zina, kas ir tas nelietīgais gļēvulis, kurš nolīdzis sekotāju. Domāju, ka rakstnieks varētu ar viņu izrēķināties. Bet neesmu pārliecināts… Tā būtu tik nodrāzta klišeja, un kritiķi allaž dāsni cildinājuši tieši manu oriģinalitāti.

Golts paraustīja plecus.

- Jāatzīstas, ka esmu nonācis strupceļā. Tāpēc piezvanīju jums. Jums ir dzīva iztēle. Cerēju, ka varēsiet man palīdzēt.

Deivids piecēlās tik strauji, ka apgāza krēslu. Golts viņā noskatījās, vareni uzjautrinādamies. Troksnis, kas radās, krēslam atsitoties pret grīdu, lika restorāna zālē iestāties klusumam. Pusdienotāji pagriezās pret Deividu, kas grīļodamies gāja ārā no zāles. Golts atmeta galvu atpakaļ, un viņa smiekli sekoja Deividam ārā uz ielas.

6

Monika Pauersa jau grasījās likties gultā, kad izdzirda ieskanamies durvju zvanu. Uzvilkusi pāri naktskreklam rīta tērpu, viņa piegāja pie durvīm. Deivids nekad nebija

F. Mergolins Pēdējaispoitīgais… - 12 353 nācis pie viņas uz šo dzīvokli, un, viņu ieraudzījusi, Monika jutās pārsteigta. Vēl vairāk viņu pārsteidza Deivida izskats. Pēc Steforda prāvas Monika bija dzirdējusi satraucošas nevalodas par Deividu, un viņa nevīžīgais apģērbs, apsarkušās acis un nesukātie mati liecināja, ka baumas atbilst patiesībai.

-  Man nepieciešama tava palīdzība, Monika, - Deivids sacīja.

Mugura viņam bija uzkumpusi un runādams Deivids neskatījās viņai tieši virsū. Monika pakāpās sāņus un ielaida Deividu dzīvoklī.

-  Tu izskaties briesmīgi. Kas ar tevi notiek?

Deivids nedrošiem soļiem iegāja dzīvojamā istabā un smagnēji ieslīga dīvānā. Monika apsēdās viņam iepretim uz krēsla ar taisnu atzveltni. Pēkšņi Deivida pleci nodrebēja, un viņš sāka raudāt.Viņš paslēpa seju plaukstās. Monika piesteidzās pie dīvāna.

-  Nezināju, kurp vēl es varētu iet, - Deivids caur elsām teica.

Monika viņu cieši apskāva un mierinādama šūpoja. Deivids piekļāvās viņai. Pēc dažām minūtēm Monika juta, ka viņš ir nomierinājies, un palaida Deividu vaļā. Viņš noslaucīja acis ar žaketes piedurkni.

-  Piedod, - Deivids nomurmināja.

-  Kas noticis? Pastāsti man.

Deivids atbalstīja galvu pret dīvāna atzveltni un aizvēra acis.

-  Terijs Konklins. Viņš ir miris, un es esmu par to at- bildigs.

-Ko?!

-  Tomass Golts viņu spīdzināja līdz nāvei un līķi apraka.

-  Es nesaprotu…

Deivids izslējās un noliecās uz priekšu. Galvu noliecis, viņš raudzījās grīdā.

-   Golts man uzticēja kādu noslēpumu. Nevarēju par to ziņot policijai, jo mūs saistīja adokāta un klienta attiecības. Golts ir sadists. Viņš jau reiz tika atzinies slepkavībā, lai iedvestu man šausmas. Tad viņš pavēstīja, ka tas bijis tikai joks. Golts mani toreiz stipri apmulsināja. Kad viņš… kad viņš izstāstīja šo jauno ziņu… Es viņam noticēju, bet viņš tik pārliecinoši prot melot…

Deivids brīdi klusēja. Lūpas viņam bija sausas, un rīkle pēc raudāšanas sūrstēja.

-   Es… es domāju, ka pārspēšu viņu viltībā, un nolīgu Teriju, lai viņš pārbauda, vai Golta stāsts ir patiess.'Vakar es tikos ar Goltu. Viņš sacīja, ka esot spīdzinājis Teriju līdz nāvei un pēc tam atbrīvojies no līķa.

-   Viņš atzinās slepkavībā? - Monika jautāja, it kā nebūdama pārliecināta, ka pareizi saklausījusi Deivida teikto.

-   Ne tieši.

Deivids atstāstīja savu sarunu ar Goltu pie lenča galda.

-        Kā tu zini, ka Golts nav gribējis kārtējo reizi ar tevi sadistiski parotaļāties? - Monika vaicāja, kad viņš bija beidzis stāstīt.

-  Terijs ir pazudis. Tikko biju atgriezies birojā, zvanīju viņa sievai. Roza nezina, kur viņš ir. Terijs vienmēr atgriežas mājās vai piezvana sievai. Viņai kopš aizvakardienas nav nekādu ziņu par Teri ju.

-   Ko tev Golts tādu pateica, ka tu uzskatīji par vajadzīgu nolīgt Teriju Konklinu? - jautāja Monika.

Deivids vilcinājās. Tad viņš sacīja:

-  Golts man teica, ka nogalinājis Dārlenu Heršu.

-   Dārlenu Heršu nogalināja Lerijs Stefords.

-   Goltam ir tāds pats augums kā Lerijam Stefordam, viņš brauc ar smilšu krāsas mersedesu, un viņš man parādīja cirtainu, blondu parūku, kas viņam bijusi galvā Dārle- nas Heršas noslepkavošanas brīdī. Viņš atzinās, ka ir noslepkavojis vēl citas sievietes, ari Džūliju Goltu.

Atceries - Graimss liecināja, ka slepkavam bijuši brūni mati. Golta mati ir brūnā krāsā. Ja Golts bija uzlicis blondu, cirtainu parūku un pēc tam to automobilī noņēmis, kļūst skaidrs, kāpēc Ortics redzēja vīrieti ar blondiem, cirtainiem matiem, bet Graimss - ar brūniem matiem.

-  Ortics joprojām ir pārliecināts, ka motelī redzējis Ste- fordu.

-  Tu taču zini, cik slikti tā istaba tovakar bija apgaismota. Tu redzēji Terija Konklina fotogrāfijas.

-   Jāatzīst, ka tie bija ļoti meistarīgi fotouzņēmumi, - Monika sarkastiski piezīmēja.

-   Nē, Monika, tās fotogrāfijas nebi ja pielāgotas aizstāvības vajadzībām. Es liku dažiem profesionāliem fotogrāfiem dublēt Terija darbu. Visās fotogrāfijās bija redzams viens un tas pats. Ti#nebija viltojumi.

-   Zinu, - Monika nopūzdamās teica. - Aizsūtīju uz moteli policijas fotogrāfu. Ari viņa fotogrāfijas apliecināja to pašu.

Nākamajā pusstundā Deivids izstāstīja Monikai par savām attiecībām ar Goltu - no viņu pirmās iepazīšanās līdz brīdim, kad viņi satikās franču restorānā. Viņš noklusēja vienīgi savu mīlas dēku ar Dženiju. Deivids zināja, ka būtu labāk, ja viņš izstāstītu Monikai pilnīgi visu, bet viņš nespēja par to runāt ar bijušo sievu.

-   Nezinu, - Monika noteica, kad Deivids bija galā. - Neatkarīgi no tā, vai Golta atzīšanās bijusi patiesa vai izdomāta, viņam neapšaubāmi ir psihiskas problēmas, citādi viņš tādas spēlītes ar tevi nespēlētu. Bet savu pirmo atzīšanos viņš atsauca, un, kā tu pats teici, nav nekādu pierādījumu, kas ļautu viņu saistīt ar Dārlenas Heršas noslepkavošanu. Un mums nav pat Terija Konklina līķa.

-   Viņš ir to izdarījis, Monika. Ja tu būtu bijusi tur un dzirdējusi…

-   Diemžēl es tur nebiju.

-   Vai tas nozīmē, ka tu neko nedarīsi?

-   Nē, Deivid, nenozīmē vis. Tu taču nebūtu nācis pie manis, ja neuzskatītu, ka Golts ir nogalinājis Dārlenu Heršu un Teriju Konklinu.

Monika mirkli klusēja. Šķita, ka viņa nav pārliecināta, vai vajadzētu sacīt to, kas viņai tobrīd bija prātā.

-   Deivid, - Monika vilcinādamās jautāja, - kas ar tevi notika Steforda procesa laikā? Tu burtiski izdzisi un pārstāji darboties, kad es kā liecinieku izsaucu Džonsonu. Tu noteikti zināji, ka bija iespēja nepieļaut šī liecinieka uzstāšanos.

Deivids pētīja galda virsmu, lai nevajadzētu skatīties uz Moniku.

-   Es nevēlos runāt par Steforda tiesas procesu. Tev nāksies ar to samierināties.

Monika labprāt būtu izdibinājusi kaut ko tuvāk, bet viņa nojauta, ka šis temats sagādā Deividam sāpes. Viņa pārāk cienīja bijušo vīru, lai turpinātu viņu iztaujāt.

-  Domāju, ka man jāiesaista šajā lietā Ortics, - Monika sacīja. - Viņš ir tas, kas tev jāpārliecina. Ja viņš savas domas nemainīs, tev nekas nesanāks.

-  Tev taisnība, - Deivids piekrita. - Vai var paļauties, ka viņš nevienam par šo lietu neizpļāpāsies?

-  Domāju gan.

-  Tad piezvani viņam.

-   Deivids man šovakar sniedza ļoti satraucošas ziņas par Dārlenas Heršas slepkavību. Gribu, lai tu viņu uzklausītu, bet tev jāapsola turēt šo tikšanos noslēpumā.

Ortics bija apmulsis. Monika bija viņam piezvanījusi un teikusi, ka vēlas aprunāties par Steforda lietu, bet neko tuvāk netika paskaidrojusi. Ortics vispirms iedomājās, ka Monika ir uzzinājusi par viņa darījumu ar T.V. Džonsonu. Pa ceļam viņš bija prātojis, ko lai saka Monikai, ja viņa pārmetīs par paņēmieniem, kādus Ortics bija izmantojis, lai piespiestu suteneru liecināt. Ieradies Monikas dzīvoklī, Ortics bija pārsteigts, ieraugot tur Deividu.

-  Es paturēšu noslēpumā to, ko viņš man sacīs,.- Ortics piekrita.

Viņš apsēdās atzveltnes krēslā Deividam pretim, bet Monika apsēdās Deividam blakus uz dīvāna.

Deivids atkārtoja to pašu, ko jau bija stāstījis Monikai, un Ortics uzmanīgi klausījās.

-   Ko tu par to domā? - Monika jautāja, kad Deivids bija beidzis stāstīt.

-   Nezinu, - Ortics piesardzīgi atbildēja.

Viņš nespēja noticēt savai laimei, bet vienlaikus negribēja izrādīt pārmērīgu entuziasmu.

-   Tas nācis tik negaidīti. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka slepkava ir Stefords, bet… Un ko domā tu, Monika?

-   Es arī nezinu, Bert, ko lai domā. Bet, manuprāt, tev jāpieļauj iespēja, ka mēs varējām kļūdīties.

-   Kā lai mēs zinām, ka tā nav vēl viena no Golta palaidnībām? Galu galā, jūs taču pats teicāt, ka viņš ir garīgi nelīdzsvarots, - šaubījās Ortics.

Deivids papurināja galvu.

-  Tā varētu būt, bet es domāju, mums jārīkojas saskaņā ar pieņēmumu, ka šoreiz tā nav.

-  Labi. Tad mūsu problēma ir pierādīt, ka Golts nogalinājis Dārlenu un Konklinu. Kā mēs to izdarīsim?

Deivids atkal papurināja galvu.

-   Nezinu. Visu dienu esmu pūlējies atrast atbildi uz šo jautājumu.

-   Mēs varam mēģināt noskaidrot, kur Golts bija tovakar, kad tika nogalināta Dārlena, - sacīja Monika.

Viņa pagriezās pret Deividu.

-   Vai viņš tev nestāstīja, ka tajā vakarā centies izraisīt kautiņus dažos bāros?

-  Jā, stāstīja gan, - Deivids apstiprināja. - Mēs varētu izsūtīt Golta fotogrāfijas. Varbūt kāds viņu atpazīs.

-   Tas bija pirms vairākiem mēnešiem, - iebilda Ortics. - Pēc tik ilga laika neviens Goltu neatcerēsies, īpaši, ja viņš bija maskējies. Un mēs pat nezinām, kādus bārus viņš apmeklēja. Golts varēja iegriezties jebkurā no Port- lendas bāriem.

-  Tev taisnība, - piekrita Monika.

-    Bet parūka? - Ortics piepeši jautāja Deividam. - Jūs sacījāt, ka viņš jums parādīja parūku. Tas nozīmē, ka viņš to visu laiku glabājis, kaut parūka varēja norādīt uz viņa saistību ar slepkavību.

-   Tā ir, - teica Deivids. - Iespējams, ka viņš vēl aizvien to glabā.

-   Monika, uzrakstīsim ar zvērestu apstiprinātu liecību un uz tās pamata pieprasīsim atļauju izdarīt kratīšanu Golta mājā, - dedzīgi ierosināja Ortics.

-  To mēs nevaram, Bert. Tā parūka Deividam tika parādīta, kad viņam bija konfidenciāla saruna ar klientu. Viņš ir vienīgais, kas to redzējis, un, būdams Golta advokāts, nedrīkst izpaust viņa noslēpumu.

-  Sūdīgi.

Ortics piecēlās un sāka soļot turp un atpakaļ.

-   Kā būtu, ja mēs ierakstītu magnetofonā Golta telefonsarunas vai ierīkotu noklausīšanās aparatūru Deivida mājā un viņš uzaicinātu Goltu uz tikšanos?

-   Mums paliktu tā pati problēma. Tā būtu klienta noslēpuma izpaušana, - teica Deivids. - Turklāt es šaubos, vai Golts par tādām lietām runātu pa telefonu. Viņš ir pārāk attapīgs. Viņam rastos aizdomas, ka man kaut kas ir aiz ādas.

Vairākas minūtes visi trīs klusēja. Beidzot Monika sacīja:

-   Klausieties, man rit jābūt tiesas procesā, un es gribu mazliet pagulēt. Mēs varētu katrs atsevišķi pārdomāt šo problēmu un satikties atkal rit pēc pulksten pieciem.

-   Piekritu, - teica Deivids. - Esmu pārguris. Varbūt mums radīsies kādas idejas, kad būsim izgulējušies. Piezvanīšu tev pēcpusdienā, Monika, un mēs norunāsim, kur tikties.

-   Kāda tad ir sajūta, kad beidzot radusies iespēja pastrādāt krietnu cilvēku labā? - Ortics vaicāja, kad viņi divatā brauca lejā ar liftu.

Deivids nosarka. Gluži tik ļaunās domās viņš par savu darbu nebija, bet noteikti vajadzēja būt labākai sajūtai, ja atturēji noziedznieku no jaunu noziegumu izdarīšanas, nevis izmantoji savu prasmi, lai satriektu pīšļos policijas apzinīgā darba rezultātu.

-   Nekad neesmu uzskatījis, ka strādātu sliktu cilvēku labā, - Deivids aizstāvēdamies atbildēja.

-   Ak tā gan, - Ortics pasmīnējis noteica.

Izrādās, ka Stefords ir "krietnais cilvēks", Deivids nodomāja. Gregorijam galu galā bijusi taisnība. Nevar pastāvēt viena taisnīguma sistēma vainīgajiem un otra - tiem, kas nav vainīgi. Ja Deivids Stefordu būtu aizstāvējis, nevis tiesājis, viņš patlaban varbūt atrastos brīvībā.

Iedams uz automobili, Ortics domāja par Tomasu Gol- tu. Kā lai iedzen viņu lamatās? Jābūt taču kaut kādai iespējai. Viņš dzirdēja, kā tiek atvērtas un aizvērtas Deivida automobiļa durvis. Ortica automobilis bija novietots turpat netālu, dzīvojamā nama automobiļu stāvvietā. Viņš atslēdza durvis un apsēdās pie stūres.

Garām pabrauca Deivids, un Ortics aizsmēķēja cigareti. Viņam bija žēl Neša. Tas puisis izskatījās šausmīgi. Ortics prātoja, kā pats justos, ja būtu jāstaigā apkārt ar Golta atzīšanās nastu un viņš nevarētu pret šo noziedznieku neko uzsākt. Tad Ortics apjauta, ka tieši tas ar viņu patlaban jau notiek.

Ortics iedarbināja automobili. Viņš bija pārguris. Šonakt viņš gulēs. Nemocīsies ar satraucošām domām. Tuvodamies izejai no automobiļu stāvvietas, Ortics izklaidīgi pavērās ārā pa logu. Deivida automobilis atradās jau kādu puskvartālu tālāk, tas devās uz austrumiem. Pāri ielai, rietumu pusē kādam automobilim tika ieslēgti starmeši, un tas piesaistīja Ortica uzmanibu. Sirds viņam pamira. Viņš gausināja automobiļa gaitu un, izslēdzis starmešus, iebrauca kādā brīvā stāvlaukumā. Automobilis ielas pretējā pusē sāka braukt un, iekļāvies satiksmes straumē, brauca nopakaļ Deivida automobilim, saglabājot zināmu attālumu. Ortics atmuguriski izbrauca no stāvlaukuma un sāka abiem automobiļiem sekot. Automobilis, kas piesaistīja Ortica uzmanību, bija smilšu krāsas mersedess.

7

Deivids aizmugurē braucošā automobiļa starmešu gaismu pamanīja tūlīt pēc tam, kad bija nogriezies no šosejas, bet viņš bija pārāk iegrimis domās, lai pievērstu tam uzmanību - līdz brīdim, kad svešais automobilis sāka viņam sekot pa piebraucamo ceļu pie Dženiferas mājas. Deivids apturēja automobili un paraudzījās atpakaļ, mēģinādams saskatīt braucēju. Starmešu apžilbināts, viņš piesedza acis ar plaukstu. Tad automobilis apstājās, un Deivids redzēja, ka tas ir Golta mersedess.

- Ko jūs šeit darāt? - viņš skarbi noprasīja, kad Golts izkāpa no automobiļa.

-   Sveicināti, Dciv, - Golts mundri atbildēja.

Rokā viņam bija pistole.

-   Vai jūs nevarētu turēt muti un piezvanīt pie durvīm? Tā rādās, ka jūsu draudzene jūs gaida.

-   Ko tas nozīmē? - Deivids jautāja.

Viņu biedēja pretstats starp Golta nevērīgo toni un ieroci viņa rokā.

-   Stāsta nobeigums, veco zēn, - Golts atbildēja. - Tagad dariet, kā es jums liku, un piezvaniet savai sirdspuķītei.

Tiklīdz durvis atvērās, Golts Deividu pāri slieksnim iegrūda gaitenī.

-   Labvakar, Steforda kundze, - Golts sacīja, aizvērdams durvis.

-   Kas te notiek, Dcivid? - Dženija vaicāja, skatīdamās te uz pistoli Golta rokā, te uz mīļāko.

-   Es nezinu, ko viņš grib, Dženij, - Deivids atbildēja.

Viņš nostājās Dženijai blakus un saņēma viņas roku.

Golts pārlaida skatienu priekštelpai un ieskatījās dzīvojamā istabā.

-   Es jums uzdošu dažus jautājumus, mīļumiņ, - Golts teica Dženijai, - uz kuriem gribēšu saņemt vaļsirdīgas atbildes. Ja man netiks atbildēts, es sašaušu jūsu ceļa kauliņu, un, ticiet man - tas ir sāpīgākais ievainojums, kādu vien var iedomāties. Vai jūs mani saprotat?

-  Jā, - Dženija trīcošā balsī atbildēja.

-   Vai mājā patlaban vēl kāds ir?

-   Nē, - Dženija aši atbildēja.

-  Labi. Jautājums numur divi: vai jūs šovakar bez Deivida gaidāt ierodamies ciemos vēl kādu?

-Nē.

Golts pasmaidīja.

-   Tad jau mēs varam justies pavisam omulīgi, vai ne? Tikai mūsu mazā menage a trois, un neviens mūs netraucēs. Iesim nu uz dzīvojamo istabu, - Golts sacīja, pamudinoši mādams ar pistoli.

Viņš sekoja Deividam un Dženiferai.

Deivids zināja, ka viņam jāiegūst laiks. Golts bija vājprātīgs, un, ja Deivids neuzturēs sarunu, rakstnieks var viņus uz vietas nošaut.

-   Ja šis ir vēl viens no jūsu parupjajiem jokiem, - Deivids teica, pūlēdamies runāt mierīgi, - vai nebūtu labāk, ja jūs to izbeigtu? Jūs esat pārbiedējis Dženiju - un mani ari.

-  Jūs taču nemēģināsiet man pielabināties, vai ne, veco zēn? Atzīstieties taču - jūs zināt, ka tas nav nekāds joks, vai ne?

Deivids neatbildēja, un Golts skumīgi pašūpoja galvu.

-   Jūs mani nodevāt, Deiv. Jūs patiesi sagrāvāt manu ticību cilvēka dabai.

-   Kā to saprast?

-   Jūs lauzāt zvērestu, vai ne? - Golts zobgalīgi jautāja. - Aizskrējāt dipada dapada pie savas bijušās laulenes un izstāstījāt viņai mūsu mazo noslēpumu.

Deividam vēderā viss sagriezās.

-   Jums nav man ko teikt? Neko nenoliegsiet?

Rīkle Deividam bija izkaltusi, un, kad viņš mēģināja runāt, balss aizrāvās. Golts uzjautrināts viņu vēroja. Izskatījās, ka viņš patiešām jūtas omulīgi.

-   Vai gribat kaut ko zināt, veco zēn? - Golts teica. - Es uz jums nedusmojos. Jūs joprojām esat mans draugs. Raugi, es biju rēķinājies ar to, ka jūs visu izstāstīsiet policijai.

Deivids bija apjucis.

-   Jūs domājāt, ka es viņiem pateikšu, kas nogalinājis Dārlenu Heršu un Konklinu?

-   Par to ēs biju pilnīgi drošs. Pie velna, Deiv, jūs esat galīgi sagājis sviestā. Mūžīgi pillā, un arī kā jurists vairs ne sūda neesat vērts. Es zināju, ka jūs nekad neiztaisnosiet plecus zem smaguma, ko esmu jums uzkrāvis.

-   Nesaprotu, - sacīja Deivids. - Ja jūs man neko nebūtu teicis, nevienam pat prātā nenāktu, ka slepkava esat jūs. Jūs varētu justies pilnīgi drošs.

-   Es negribu justies pilnīgi drošs, veco zēn. Zināt, es jums todien mazliet samelojos, kad teicu, ka slepkavošana nekad neapnīk. Pat šī izprieca pēc kāda laika zaudē asumu, ja nav dažādības. Padomājiet, cik man būs interesanti apvest ap stūri policiju, kad viņi izmeklēs jūsu un Steforda kundzes slepkavību.

Dženijas acis iepletās, un viņa cieši saspieda Deivida roku.

-  Jā, Steforda kundze, man ļoti žēl, bet tā tam jānotiek. Policijai un apgabala prokuroram būs zināms, ka es nogalināju Džūliju, jo Deivs pastāstīja Pauersas jaunkundzei par manu atzīšanos, vai ne?

Ne Dženifera, ne Deivids neko neatbildēja, un Golts runāja tālāk.

-   Bet viņi neko nevar darit - tā kā esmu attaisnots, otrreiz mani tiesāt nedrīkst. Viens punkts par labu sliktajiem puišiem.

Viņi zinās arī to, ka esmu nogalinājis Dārlenu Heršu un izmeklētāju, bet viņiem nebūs nekādas iespējas to pierādīt. Es iznīcināju visus lietiskos pierādījumus, to skaitā parūku un nazi, un kas gan ticēs Orticam, kad viņš teiks, ka es nogalināju Heršu, ja pirms tam viņš bija tik pārliecināts, ka ir atpazinis Stefordu?

Vēl paliek mana atzīšanās jums. Tikai jūs būsiet miruši. Tā nu "kruķiem" paliks tikai viena lieta, ko izmeklēt. Monika Pauersa zinās, ka es jūs nogalināju, jo man ir slepkavības motīvs - mana atzīšanās. Es būšu aizdomās turētais numur viens. Vienīgā problēmā būs tā, ka viņi nedrīkstēs stāstīt zvērinātajiem par manu atzīšanos, vai ne?

-   Kāpēc viņi to nedrīkstēs? - Dženija jautāja Deividam.

-   Izskaidrojiet viņai to, advokāt, - sacīja Golts ar apmierinātu smaidu.

-  Golts var iebilst, ka Monika atstāsta zvērinātajiem to, ko viņš man ir uzticējis kā klients advokātam, - teica Deivids.

-        Un neaizmirstiet, ka tās būtu baumas, veco zēn. Lie- cinicks nevar atstāstīt zvērinātajiem to, ko viņam kāds sacījis ārpus tiesas, vai ne? Kā redzat, esmu uz savu roku nedaudz painteresējies par juridiskiem jautājumiem. Vai jums neliekas, ka es varētu iestāties juridiskajā skolā? Pēc jūsu nāves kādam taču būs jāpārņem krimināllietu prakse šajā pilsētā.

-   Jūs sevi uzskatāt par ļoti izveicīgu, - teica Dženija. - Gan jau jums paslīdēs kāja. Viņi jūs pieķers.

Golts paraustīja plecus.

-   Iespējams. Pie velna, es jau neesmu pati pilnība. Bet kas gan būtu spēle bez nelielas riska piedevas? Tagad jūs abi varētu aizvērties. Man jāizlemj, kādā nāvē jums vajadzēs mirt.

Kad Deivids nogriezās no šosejas, Ortics nojauta, uz kurieni advokāts brauc. Ja viņš uz tukšā lauku ceļa piebrauks mersedesam pārāk tuvu, Golts var viņu pamanīt. Ja Ortics kļūdās un Deivids nemaz nedodas uz Stefordu māju, viņš var pazaudēt no redzesloka abus automobiļus. Ortics nolēma riskēt un turpināja sekot mersedesam.

Risks atmaksājās. Ortics apturēja automobili netālu no vietas, kur bija jānogriežas uz Stefordu mājas piebraucamā ceļa, un iekļuva piemājas zemes īpašumā caur kādu spraugu dzīvžogā. Viņš notupās aiz kāda krūma. No aizsega Ortics redzēja, kā Deivids un Tomass Golts sarunājas, stāvēdami pie Golta automobiļa. Golts stāvēja pret viņu ar muguru, un pistoli Ortics ieraudzīja tikai tad, kad Golts pakāpās sāņus un piespiedās pie sienas ārdurvju kreisajā pusē.

Durvis atvērās, un Golts pagrūda Deividu uz priekšu. Durvis aizvērās. Ortics gaidīja, domās skaitīdams līdz desmit, tad, joprojām turēdamies ēnā, pieskrēja pie durvīm un nostājās pa labi no tām. No tās reizes, kad viņi bija pārmeklējuši Stefordu māju, Ortics atcerējās, ka dzīvojamā istaba atrodas tūlīt pa kreisi no ārdurvīm. Tur bija ieslēgta gaisma, bet logiem priekšā aizvilkti aizkari. Telpa pa labi - ēdamistaba - bija tumša.

Ortics atminējās, ka dzīvojamā istabā bija arī sānu logs. Viņš klusi pieskrēja pie tā un ielūkojās istabā. Deivids un Dženifera stāvēja ar muguru pret logu, bet Golta seja bija pavērsta uz Ortica pusi. Viņš ātri noliecās un pavirzījās nost no loga. Goltam rokā vēl aizvien bija pistole. Orticam bija jāizdomā, kā lai viņu atbruņo, neapdraudot abus gūstekņus. Iekļūt mājā pa ārdurvīm Ortics nevarēja. Iespējams, ka tās nebija aizslēgtas, bet durvju kustība bija labi saskatāma no dzīvojamās istabas. Turklāt, ienācis pa ārdurvīm, Ortics nevarētu nemanīts novērot, ko dara Golts.

Kādas vēl bija iespējas iekļūt mājā? Ortics apskrēja ap mājas stūri. Durvis mājas otrā pusē bija aizslēgtas, un nekādas citas atveres viņš šajā mājas pusē neredzēja. Ortics paskatījās uz augšu. Viņam virs galvas atradās Lerija Steforda istabas balkons. Ortics atcerējās, ka,, izdarot kratīšanu, bija ievērojis balkona bīdāmās stikla durvis.

Viņš pavērās apkārt, meklēdams kaut ko tādu, uz kā varētu uzkāpt, lai tiktu augšā uz balkona. Pie virtuves durvīm stāvēja atkritumu tvertne. Ortics klusi noņēma tvertnei vāku un nolika to uz mauriņa.Tvertne bija piepildīta tikai līdz pusei. Viņš aiznesa to līdz balkonam un lēnām apgrieza otrādi. Tukša pudele nograbēja pret tvertnes alumīnija sāniem, un Ortics nedzirdami nolamājās. Viņš sastinga, piespiedies pie mājas sienas. Pēc īsa brīža Ortics atkal piegāja pie apgāztās tvertnes un uzkāpa uz tās. Zeme bija dubļaina, un tvertne zem viņa svara līgojās. Vienu mirkli Orticam pat likās, ka viņš tūlīt kritīs, bet viņam izdevās noturēt līdzsvaru, un tvertne palika stāvam kā stāvējusi. Nu bija jāpieķeras pie balkona apakšmalas un jāuzvelkas augšā, neapgāžot tvertni. Ortics aizbāza pistoli aiz bikšu siksnas un gausi cēla rokas uz augšu. Viņš satvēra balkona metāla reliņus un vilkās uz augšu, piepalīdzēdams ar zodu, kā zēna gados bija darījis vingrošanas zālē. Tvertne stāvēja nekustīgi, bet Ortics tik sen nebija kaut kur rāpies ar pievilkšanos. Rokas sāka trīcēt, un plaukstu locītavas sāpēja. Viņš sakoda zobus un saspringti tiecās augšup, līdz varēja pārmest kreiso kāju pār balkona apakšmalu. Tālākais grūtības vairs nesagādāja. Drīz viņš jau stāvēja uz balkona ārpus tumšās guļamistabas.

Ortics pakustināja stikla durvis. Tās nebija aizslēgtas. Viņš atbīdīja durvis vaļā un aši piesteidzās pie guļamistabas durvīm. Zemu noliecies un pieplacis pie sienas durvju kreisajā pusē, Ortics tās uzmanīgi atvēra. Priekštelpā neviena nebija, un viņš dzirdēja no apakšstāva skanam apslāpētas balsis.

Priekštelpa un kāpnes bija noklātas ar paklājiem, un Ortics sāka nedzirdami virzīties lejup. Kāpņu augšdaļu no dzīvojamās istabas saskatīt nevarēja, bet lejasdaļa atradās tieši pretim dzīvojamās istabas durvīm. Nokāpis līdz pusei, Ortics redzēja daļu no telpas. Balsis skanēja no tās telpas daļas, kas viņa skatienam bija apslēpta. Sieviete lūdzās, un vīrietis runāja zemā, klusā balsī. Sievietei bija jābūt Dženiferai Stefordai, un Ortics lūdza Dievu, kaut viņa piesaistītu Golta uzmanību pietiekami ilgi, lai viņš varētu tikt lejā.

Ortics piesardzīgi nokāpa vēl pa dažiem pakāpieniem. Tiklīdz kaut daļēji būs redzams Golts, viņš metīsies pāri margām un centīsies izšaut, pirms Golts pagūs nomērķēt už viņu.

Ortics nokāpa vēl vienu pakāpienu zemāk. Nu viņš varēja saskatīt trešdaļu dzīvojamās istabas. Redzams bija garš dīvāns, kafijas galdiņš un fasādes logs. Tā kā aizkari bija aizvilkti, nebija atspulgu logā, kas Orticam palīdzētu noteikt cilvēku atrašanās vietas.

Vēl viens solis uz leju. Tagad bija saskatāma ari puse no kamīna un daļa no kādas modernas gleznas. Notika sakustēšanās, un vīrieša mugura aizsedza kamīnu. Ortics pārlēca pāri margām, piezemēdamies un mērķēdams vienlaikus. Nešam mugurā bija bijusi žakete un balts krekls. Ortics mērķēja uz melnu svīteri.

Deivids ieraudzīja Orticu tieši pirms lēciena. Viņš un Dženija stāvēja aiz otra dīvāna ar sejām uz mājas fasādes pusi. Ortics uzkliedza:

-   Nekustēties!

Golts uz mirkli pagrieza galvu. Deivids metās sāņus, noraudams Dženiju sev līdzi uz grīdas aiz dīvāna. Golts saprata, ka ir zaudējis savus ķīlniekus. Ārēji viņš palika sastindzis, bet iekšēji bija gatavs kustībai. Ortics šaušanas gatavības pozā lēnām virzījās uz priekšu, turēdams pistoli taisni izstieptās rokās sev priekšā.

-   Ļoti lēni celiet rokas uz augšu un nometiet ieroci, - viņš pavēlēja Goltam.

Golts zināja, ka viņam ir tikai viena iespēja. Atspulgā istabas sānu logā viņš redzēja sev aiz muguras kustamies Orticu. Ja Golts mēģinātu pagriezties un izšaut, viņš būtu pagalam. Golts nogaidīja, kamēr Ortics paspēra vēl vienu soli, un pacēla rokas, vienā no tām joprojām turēdams pistoli.

-    Metiet to zemē, Golt, — Ortics pavēlēja, nenolaiz- dams skatienu no rokas ar pistoli, kas cēlās uz augšu.

Golts uz to bija cerējis. Viņš pacēla kreiso ceļgalu vidukļa augstumā un ar kreisās kājas papēdi deva Orticam triecienu pa saules pinumu. Orticam šķita, ka viņam tiek iesists ar āmuru. Elpa aizrāvās. Viņš nokrita.

Golts vienā mirklī iztaisnoja kāju, pagriezās un izšāva. Kad lode ietriecās Orticam smadzenēs, viņš atradās sēdus, bet viņa pirksti paguva pirms nāvējošā trieciena nospiest pistoles mēlīti. Ortica raidītā lode trāpīja Goltam labajā plecā. Viņa roka pasitās uz augšu, pistole pārlidoja pāri dīvānam, un Golts sabruka uz grīdas.

Deivids noskatījās, kā pistole aizlido pa gaisu. Viņš bija pārāk apjucis, lai kustētos. Ievainotais Golts sakopoja spēkus. Viņš prata tādos brīžos saņemties. Golts zināja, ka • viņam jādabū pistole. Bet viņš nevarēja pakustēties. Kad Golts mēģināja pasi ieties uz augšu, ķermenis viņam neklausīja. Viņš apvēlās uz sāniem un, atbalstu meklēdams, iekrampējās ar pirkstiem dīvāna malā.

Deivids paskatījās uz Dženiferu. Viņa raudāja. Viņš redzēja, kā Golta plauksta sažņaudz paklāju. Golts mēģināja pievilkties pie pistoles. Deivids pārrāpās pāri Dženijai. Viņš juta, ka Golts saķer viņu aiz kājas, un metās uz priekšu, pastiepis roku pēc pistoles. Tikko Deivids bija to paņēmis, caur viņa kāju izskrēja spēcīgs sāpju vilnis. Golts bija izmantojis karatē paņēmienu - sitis pa Deivida kāju ar plaukstas sānu daļu. Deivids noelsās un apvēlās uz muguras. Golts pulējās nostāties uz ceļiem, viņa augums balstījās uz viena ceļgala un vienas rokas. Golta labie sāni bija noplūduši ar asinīm. Viņš skatījās uz Deividu, bet viņa sejā nebija nekādas izteiksmes. Deivids cieta stipras sāpes. Viņš nomērķēja pistoli pret Goltu.

- Atpakaļ, - Deivids teica, bet viņa balsij trūka pārliecības.

Golts sazvēlās uz viņa pusi, un Deivids no visa spēka trieca viņam ar pistoli. Stobrs trāpīja Goltam pa aci, un viņš sabruka uz grīdas, atsizdamies pret to ar ievainoto plecu un apveldamies uz muguras. Deivids palika guļam, kur gulējis. Viņu kratīja drebuļi.

To, kas notika nākamajās piecās minūtēs, Deivids atminējās ļoti neskaidri. Viņš kaut kā bija ticis līdz dīvānam. Dženija viņu apskāva, trīcēdama tikpat stipri kā viņš pats. Deivids atcerējās, ka tajā brīdī bija iedomājies, cik pārsteidzoši neskartas izskatās dzīvojamās istabas mēbeles - diezgan muļķīga doma šādos apstākļos. Un viņš atcerējās arī to, kā pūlējās atturēties no vemšanas, kad atmiņā atausa dažās iepriekšējās minūtēs notikušais. Golts ievaidējās, un Dženija strauji pagrieza galvu uz viņa pusi. Rakstnieka acis atvērās. Ne Deivids, ne Dženija nepakustējās. Pēkšņi Golts pasmaidīja.

-  Tā rādās, ka jūs esat mani piespiedis pie sienas, veco zēn, - viņš iesāka.

Tad Golta seja sāpēs saviebās.

-   Fū, - viņš izdvesa, kad sāpju lēkme norima. - Tas nu gan bija nelāgi. Jūs izsauksiet ātro palīdzību?

-   Kāpēc lai es to darītu? - Deivids jautāja.

-  Jūs taču neļausiet klientam noasiņot līdz nāvei uz savas draudzenes paklāja, vai ne?

-  Jūs grasījāties mūs nogalināt, - Deivids sacīja.

-   Protams, bet es taču esmu vājprātīgais, nevis jurists kā jūs, Deiv.

-   Jūs neesat vājprātīgs, Golt. Jūs tikai garlaikojaties. Vai atceraties? Jūs pats tā teicāt.

-   Pie velna, Deiv, tam, ko sarunā vājprātīgais, nevar ticēt. Un es esmu vājprātīgs. Nepieļaujiet kļūdu. Manam jaunajam advokātam to, bez šaubām, izdosies pierādīt, - Golts smīnēdams sacīja. - Protams, ja vien jūs pats negribēsiet uzņemties šo lietu. Klau, vai tas nebūtu vareni? Iedomājieties avīžu virsrakstus. Advokāts aizstāv cilvēku, kas mēģinājis viņu nogalināt.

Golts sāka smieties, tad saviebās no. sāpēm. Smiekli pārvērtās klepū. Dženija piecēlās un pāri istabai gāja pie telefona.

-   Kurp tu ej? - vaicāja Deivids.

-   Zvanīt policijai, - viņa atbildēja.

-   Es nedomāju, ka mums vajadzētu viņiem tūlīt zvanīt, - Deivids klusi teica.

Viņš sēdēja uz dīvāna malas un nenovērsa acis no Golta.

-   Bet… - Dženija iesāka.

-   Viņam taisnība, - sacīja Deivids. - Golts noligs vislabākos avokātus un veselu lērumu psihiatru, un zvērinātie atzīs, ka viņš nav vainīgs, jo atzīstams par vājprātīgu. Viņš pavadīs dažus gadus psihiatriskajā slimnīcā, un tad viņa veselība ievērojami uzlabosies. Tā būs, vai ne, Tom?

Golts tikai pasmaidīja.

-   Un Lerijs joprojām būs cietumā, vai ne?

Golta smaids kļuva platāks. Deivids paņēma pistoli, ko bija nolicis uz dīvāna.

-   Deivid, nevajag, - teica Dženija, piepeši sapratusi, ko Deivids nodomājis darīt.

-   Neuztraucieties, mīļumiņ, - sacīja Golts. - Deividam nepietiks drosmes. Viņš nevarēja izšaut uz mani pirmīt un arī tagad to nedarīs.

Deivids pacēla pistoli.

-   Lūdzu, Deivid, - Dženija lūdzās. - Viņš rotaļājas ar tevi. Liek tev spēlēt pēc viņa noteikumiem. Grib, lai tu ie- kļaujies viņa priekšstatā par to, kādi ir cilvēki.

Deivids palūkojās uz Dženiju. Roka viņam drebēja, un viņš izskatījās izmisis.

-   Tāpēc man viņš ir jānogalina, Dženij. Zinu, kas es būšu, ja to izdarīšu, bet man šā vai tā lemts palikt zaudētājos. Golts atšķiras no pārējiem cilvēkiem. Viņu es nemūžam nevarētu uzvarēt, bet varu neļaut viņam izpostīt citu cilvēku dzīves tā, kā viņš ir izpostījis manējo.

-  Nu, nu, - Golts ierunājās zobgalīgā tonī. - Jūs taču to sajūtat, Deiv, vai ne?

-   Ko es sajūtu? - atsaucās Deivids, vairs nebūdams tik drošs par sevi.

-   Varu. Jūs jūtaties kā Dievs. Tagad jūs redzat, ka man bija taisnība, vai ne?

-   Es neesmu tāds kā jūs, - lūstošā balsī atteica Deivids.

-   Bet jūs tāds kļūsiet, tiklīdz būsiet nospiedis mēlīti.

-  Viņam taisnība, Deivid, - lūdzoši teica Dženija. - Lūdzu, nenogalini viņu.

-   Vai gribat, lai es pirms nāves jūs pielūgtu, veco zēn? Tas varbūt liks jums izjust apmierinājumu.

-    Vai tad tu neredzi, kāds viņš ir, Dženij? - vaicāja

Deivids, un viņa balss bija pilna ar naidu pret to, kas tur gulēja uz grīdas.

-   Deivids ir mans gans, - Golts skandēja dziedošā balsī, - man netrūks nenieka [3] .

-   Apklustiet.

-  Jebšu es ari staigātu nāves ēnas ielejā…

-   Apklustiet, - Deivids iekliedzās, nomērķēdams ar pistoli.

-   … taču ļaunuma nebīstos…

Deivids skatījās Goltam pāri uz Dženiju. Acis iepletusi, viņa ar patiesu riebumu raudzījās Goltā, it kā redzētu šo cilvēku pirmo reizi.

-   … jo Deivids ir pie manis [4] .

Atskanēja šāviens. Kad Deivids nospieda pistoles mēlīti, Golta sejā nebija ne vēsts no bailēm vai nožēlas. Tur bija redzams tikai nicinājums. Un tajā bridī Deivids saprata, ka rīkojies pareizi.

8

Deivids salika atlikušos ierāmētos diplomus kartona kastē, kas stāvēja viņam pie kājām, un aizlīmēja kastes vāku ar caurspīdīgu līmlenti. Viņš piecēlās un pārlaida skatienu kabinetam. Sienas bija kailas. No rakstāmgalda atvilktnēm viss bija izņemts. Tas vairs nebija Deivida Nēša kabinets.

-   Esi visu sasaiņojis? - stāvēdams uz sliekšņa, jautāja Gregorijs Benkss.

Deivids nebija dzirdējis Gregu ienākam. Viņš bija domājis par kabinetu.

-   Jā. Viss ir pie vietas. Nekā daudz jau te nebija. Šie diplomi, - Deivids teica, norādīdams uz kasti, - šādas tādas personīgas lietiņas no rakstāmgalda.

Viņš paraustīja plecus.

-  Jā, tā nu ir, - noteica Gregorijs.

Kādu brīdi abi stāvēja klusēdami.

-   Nolādēts, man tevis pietrūks, Deiv, - Gregorijs beidzot sacīja aizlūstošā balsī.

Gregorijam neraksturīgā emociju izpausme Deividu samulsināja.

-  Klau, - viņš teica, - es taču tikai dodos atvaļinājumā. Es atgriezīšos. Varbūt ne kā advokāts, bet šo pilsētu es nepametīšu.

Lerijs Stefords bija ārā no cietuma, un Dženija bija ierosinājusi laulības šķiršanu. Deivids un Dženija bija nolēmuši uz kādu laiku nozust. Deivids vēlējās atgūt to, ko bija spiests palaist garām, gādājot par savu karjeru. Viņš gribēja apskatīt Abu Simbelu [5] un Lielo Ķīnas mūri. Kādu gadu viņi ceļos pa pasauli. Varbūt ilgāk. Kad viņi atgriezīsies, Dženijas laulība būs šķirta. Tad viņi izlems, vai palikt kopā vai ne. Varbūt izrādīsies, ka viņi ir saderīgi. Varbūt ne. Vini zinās.

>

-  Ko tu darīsi, ja nenodarbosies ar jurisprudenci? - vaicāja Gregorijs.

-  Par to es tagad negribu domāt. Neesi nu tik sentimentāli raudulīgs. Velns un elle, tu liec man justies vēl sliktāk, nekā es jutos.

Gregorijs pietvīka.

-   Tev taisnība. Sūdu būšana, nekad neesmu bijis tik raudulīgā noskaņojumā. Laikam kļūstu vecs.

Deivids pasmaidīja, un Gregs tāpat.

-  Tas jau izklausās labāk, - Deivids teica.

Viņš novērsa skatienu no Gregorija un vēlreiz aplūkoja kabinetu. Rakstāmgalds bija liels un vecs. Tas viņam piederēja, kopš viņš bija uzsācis jurista praksi. Deivids mēģināja atcerēties, cik daudz bija par to samaksājis lietoto mantu veikalā, bet cena bija izslīdējusi viņam no atmiņas.

Deivids izklaidīgi pastiepa roku un pārlaida plaukstu rakstāmgalda stūrim. Viņš domāja par ierāmētajiem avīžu izgriezumiem, ko nupat bija sasaiņojis kopā ar diplomiem. Daži vispacilājošākie brīži viņa mūžā bija sākušies šajā telpā.

Deividam bija patikusi likumu pasaule, un viņš bija bijis labs advokāts. Varbūt viens no labākajiem. Bet šis viņa dzīves cēliens nu bija galā uz visiem laikiem, jo viņš bija nospiedis pistoles mēlīti un laupījis dzīvību Tomasam

Goltam. Lai kāds bija attaisnojums, Deivids neuzskatīja par iespējamu turpināt darbu savā profesijā. Tomasa Golta nogalināšana padarīja viņu par cilvēku ārpus likuma, kaut arī to zināja vienīgi Dženija.

-  Tu atnāksi rītvakar uz pusdienām? - Gregs jautāja.

-   Protams.

Viss jau bija izplānots. Pēc divām dienām viņš aizbrauks. Pēc divām nedēļām Dženija viņam Londonā pievienosies. Par viņu mīlas dēku neviens neko nezināja, un viņiem likās, ka būs labāk, ja tā arī paliks. Golta lieta bija slēgta, un viņi neredzēja iemeslu, kāpēc vajadzētu uzjundīt aizdomas.

Neviens neapšaubīja stāstu, ko viņi abi ar Dženiju bija izdomājuši. Deivids pastāstīja policijai par Golta atzīšanos un savu tikšanos ar Moniku un Orticu. Viņš bija godīgi atstāstījis to, kas notika Stefordu mājā, izņemot vienu detaļu. Deivids bija sacījis, ka Ortics izšāva un ievainoja Gol- tu, kas vienlaikus raidīja uz policistu nāvējošo šāvienu. Goltu nogalināja šāviens, ko Ortics ar pēdējiem spēkiem raidīja īsi pirms nāves.

Deivids atvainojās par to, ka bija ņēmis rokā Ortica ieroci un pārvietojis līķus. Viņam būtu vajadzējis labāk zināt, kā tādās situācijās jārīkojas, bet viņš esot pārdzīvojis spēcīgu satricinājumu. Neviens viņu nenosodīja. Galu galā viņam un Dženijai bija jāiztur smags pārbaudījums. Un nevienu īpaši nesatrauca tas, ka ir nošauts vājprātīgs policistu slepkava.

-   Tagad man jāiet, Greg, - Deivids teica un, paņēmis kartona kasti, gāja uz durvīm.

-  Protams, - atsaucās Gregorijs.

Abi uz sliekšņa apstājās, lai uzmestu tukšajai telpai vēl pēdējo skatienu.

-  Tu atgriezīsies, - stingri sacīja Gregorijs.

-   Varbūt, - atbildēja Deivids. Bet viņš nudien tā nedomāja.

Apgāda «Artava» detektīvromānu klāstā amerikāņu sižeta meistara

Filipa Mergolina

aizraujošie detektīvi

NOZUDUSI, BET NAV AIZMIRSTA AKMENS UZ SIRDS

PĒDĒJAIS GODĪGAIS CILVĒKS

Filips Mergolins PĒDĒJAIS GODĪGAIS CILVĒKS Romāns

Apgāds "Artava", LV-1007, Rīgā. Bezdelīgu ielā 12. Tālr. 7222472. Licence nr. 2-0356. Iespiests a/s "Rota", LV-1050, Rīgā, Dzirnavu ielā 57.

[1] Ļauns austrumnieks Sakša Rohmera slāstos ar raksturīgu ārieni - biezām ūsām ar augšup uzliektiem galiem un uz muguras astītē sasietiem matiem.

[2] godīgas cīņas noteikumi boksā, ko savulaik izstrādājis marķīzs Kvīnsberijs.

[3] divdesmit trešais psalms;. 1. Dāvida dziesma. "Tas Kungs ir mans gans…" utt.

[4] Psalma teksta: "… jo Tu esi pie manis."

[5] vieta pie Nīlas Dienvidēģiptē, kur atrodas divi seni tempļi.

Content

Mergolins Filips Pēdējais godīgais cilvēks

PIRMĀ DAĻA TIESAS PROCESI

OTRĀ DAĻA PĒDĒJAIS  GODĪGAIS CILVĒKS

TREŠĀ DALA ZVĒRINĀTO TIESAS PRIEKŠĀ

CETURTĀ DAĻA PĀRBAUDE AR UGUNI