Konelijs Maikls

Piektais liecinieks

Maikls Konelijs

Piektais liecinieks

.

PIRMĀ DALA Burvju vārdi

..

Pirmā nodaļa

Sēdēdama man iepretim uz auto aizmugures sēdekļa, misis Penja lūdzoši pacēla rokas. Angliski viņa runāja ar spēcīgu akcentu un savu beidzamo lūgumu adresēja tieši man.

-    Lūdzu jūs palīdzēt, mister Mikij?

Es paskatījos uz Rohasu, kurš sēdēja priekšējā sēdeklī, pagriezies pret mums, kaut arī šajā mirkli pēc tulkotāja pakalpojumiem nebija nepieciešamības. Paraudzījos pāri misis Penjas plecam pa automašīnas logu uz māju, kurai viņa bija tik izmisīgi pieķērusies. Izbalējusi sārta ēka ar divām guļamistabām un sūri grūti sakoptu pagalmu otrpus mājas, kuru apjoza stiepļu žogs. Uz betona pakāpieniem pie ielas puses durvīm krāsojās nesalasāmi grafiti vienīgais saprotamais simbols bija skaitlis "13". Tas nebija mājas numurs. Tas bija uzticības zvērests.

Skatiens beidzot atgriezās pie četrdesmit četrus gadus vecās, izskatīgās, taču acīmredzami dzīves nogurdinātās sievietes. Vientuļā māte, kas audzina trīs pusaugu zēnus, jau deviņus mēnešus nebija veikusi hipotēkas maksājumus. Banka jau bija atņēmusi viņai tiesības izpirkt ķīlu zīmi un gatavojās māju pārdot.

Izsole bija nolikta pēc trim dienām. Tam, ka mājas vērtība ir neliela un tā atrodas bandu apsēstā rajonā Losandželosas dienvidos, nebija nozīmes. Kāds to iegādāsies, un misis Penja būs nevis mājas īpašniece, bet gan īrniece ja vien jaunais īpašnieks viņu neizliks aiz durvīm. Gadiem ilgi viņa bija paļāvusies uz Florencia 13 apsardzi. Taču laiki ir mainījušies, un tagad piederība bandai viņu vairs neglābs. Viņai bija nepieciešams advokāts. Viņai biju nepieciešams es.

-     Pasaki, ka es darīšu, ko varēšu, es teicu. Jo esmu samērā drošs, ka man izdosies aizkavēt izsoli un apstrīdēt īpašuma atsavināšanas likumīgumu. Tas vismaz palēninās procesu un sniegs mums laiku izstrādāt ilgtermiņa plānu. Varbūt pat izdosies nostādīt viņu uz kājām.

Es pamāju un gaidīju, kamēr Rohass iztulkos. Rohass strādāja pie manis par šoferi un tulku kopš tā laika, kad es iegādājos reklāmas laika paketi spāņu valodas radio stacijās.

Manīju kabatā ievibrējamies mobilo tālruni. Pie stilba piespiedies aparātiņš vēstīja, ka tas ir īsziņas, nevis zvana signāls, kurš vibrēja ilgāk. Lai tas būtu kas būdams es nelikos zinis. Kad Rohass beidza tulkot, es neļāvu misis Penjai atbildēt un nekavējoties turpināju runāt.

-    Pasaki… viņai jāsaprot… tas nav risinājums viņas grūtībām. Es varu novilcināt procesus, un mēs varam risināt sarunas ar banku. Taču nesolu, ka viņa nezaudēs māju. Patiesībā viņa to jau ir zaudējusi. Pagaidām es to atgūšu, taču pēc tam viņai tik un tā būs jārunā ar banku.

Rohass pārtulkoja un, atšķirībā no manis, uzsvēra teikto žestikulēdams. Patiesībā misis Penjai agrāk vai vēlāk nāksies pamest savu namu jautājums vienīgi tāds, cik tālu viņa ļaus man iet. Personiskais bankrots pievienos vēl vienu gadu īpašuma atsavināšanas aizstāvības lietā. Taču tas viņai nebija jāizlemj uz karstām pēdām.

-    Tagad pastāsti, ka man ir arī jāsaņem honorārs par darbu. Izskaidro grafiku. Tūkstotis uzreiz, un pēc tam ikmēneša samaksas plāns.

-    Cik liela summa jāmaksā mēnesī, un cik ilgi?

Es atkal aplūkoju māju. Misis Penja bija aicinājusi mani ienākt, taču es devu priekšroku sarunai automašīnā. Šaipusē jaunieši mēdza izklaidēties, braukdami un šaudīdamies. Es sēdēju savā Lincoln Town Car BPS abreviatūra nozīmēja "ballistiskās aizsardzības sērija". Biju to iegādājies lietotu no Sinaloas kartelim piederoša reketiera atraitnes. Durvīs bija iestrādātas bruņu plātnes, un logus veidoja trīs kārtu laminētais stikls. Tie bija ložu necaurlaidīgi. Sinaloas bandas locekļa liktenis apliecināja, ka no automašīnas bez īpašas vajadzības nav jāizkāpj.

Misis Penja iepriekš bija pastāstījusi, ka hipotēkas maksājumi, kurus viņa pārtrauca veikt pirms deviņiem mēnešiem, bijuši septiņi simti mēnesī. Viņa nemaksās bankai, kamēr es pie šīs lietas strādāšu. Un dzīvos par brīvu, kamēr vien es atradīšos starp viņu un banku tālab man šeit pavērās izredzes nopelnīt.

Lai būtu divsimt piecdesmit mēnesī. Piedāvāju viņai palētinātā tarifa plānu. Stingri piekodini, ka viņa saņem atlaidi un ar maksājumiem kavēties nav pieļaujams. Varam arī paņemt kredītkarti, ja vien viņai kādā kontā ir nauda. Galvenais, lai kartes derīguma termiņš nav pirms divtūkstoš divpadsmitā gada.

Kamēr Rohass pārtulkoja, likdams lietā vairāk žestu un vārdu, es izņēmu tālruni. īsziņu bija atsūtījusi Lorna Teilora.

PIEZVANI MAN TŪLĪT PAT

Būs jāpiezvana pēc tikšanās ar klienti. Parasti juridiskajā praksē strādāja ari biroja administratore un sekretāre. Taču man nebija neviena cita biroja kā vien mana Lincoln aizmugures sēdeklis, tādēļ šos jautājumus kārtoja Lorna un uz tālruņa zvaniem atbildēja dzīvoklī Holivudas rietumos, kurā mitinājās kopā ar manu galveno detektīvu.

Mana māte bija dzimusi Meksikā, un es sapratu sarunu biedres teikto labāk, nekā atļāvos izrādīt. Vismaz spēju izlobīt misis Penjas atbildes jēgu. Taču ļāvu Rohasam visu iztulkot. Sieviete solījās tūlīt pat atnest no mājas tūkstoš dolāru avansu skaidrā naudā un kārtīgi veikt ikmēneša maksājumus. Man, nevis bankai. Es lēsu ja spēšu pagarināt viņas palikšanu mājā vēl gadu, mans guvums kopumā būs četri tūkstoši. Nemaz nav peļami, ja ņem vērā, cik maz par šo summu jāpaveic. Iespējams, mēs ar misis Penju vairs netiksimies. Es iesniegšu prasību, apstrīdot īpašuma atsavināšanu, un vilkšu garumā. Pastāv iespēja, ka man pat nebūs jāparādās tiesas zālē. Visu tiesas nama melno darbu veiks mana jaunā partnere. Misis Penja būs iepriecināta, un es tāpat. Protams, agrāk vai vēlāk āmurs tomēr noklaudzēs. Bez tā neiztikt.

Manā skatījumā tā bija reāla lieta lai arī misis Penja diez vai kādā modinātu līdzcietību. Lielākā daļa manu klientu pārtrauc maksājumus bankai pēc tam, kad zaudējuši darbu vai pārdzīvojuši medicīnisku nelaimi. Misis Penja pārtrauca maksāt pēc tam, kad visi trīs viņas dēli nonāca cietumā par narkotiku tirdzniecību un līdz ar to iknedēļas pabalstu straume piepeši izsīka. Tāds dzīvesstāsts neraisa labvēlīgu attieksmi. Taču banka bija rīkojusies neētiski. Klēpjdatorā apskatījos viņas lietu. Tur viss bija kārtībā banka piegādājusi brīdinājumus par nemaksāšanu un beigu beigās arī par īpašuma atsavināšanu. Diemžēl misis Penja galvoja, ka nav saņēmusi šos brīdinājumus. Un es viņai ticēju. Šajā rajonā tiesas kurjeri nebija vis bieži viesi. Man radās aizdomas, ka paziņojumi nonākuši papīrgrozā un kurjeri gluži vienkārši samelojuši par uzdevuma izpildi. Ja man izdotos to pierādīt, ar šāda argumenta palīdzību es varētu uz laiku attālināt bankas pretenzijas pret misis Penju.

Tas būs manas aizstāvības lietas pamats nabaga sievietei tā arī netika pienācīgi paziņots par briesmām, kas viņai draud. Banka to izmantoja un atsavināja īpašumu, nesniedzot viņai iespēju veikt novēlotus maksājumus, un tādēļ jāsaņem sods no tiesas.

Labi, esam vienojušies, es ierunājos. Pasaki, lai viņa paņem naudu, un es tikām izdrukāšu līgumu un čeku. Ķersimies pie darba jau šodien.

Pasmaidīju un pamāju misis Penjai ar galvu. Rohass pārtulkoja manus vārdus un izlēca no automašīnas, lai atvērtu viņai durvis otrā pusē.

Kolīdz misis Penja izkāpa, es klēpjdatorā sameklēju līguma veidni spāņu valodā un ievadīju nepieciešamos vārdus un skaitļus. Gatavo līgumu nosūtīju uz printeri, kas atradās elektronikas glabātavā uz priekšējā sēdekļa. Pēc tam sagatavoju kvīti par maksājumu, ko noguldīs manas klientes trasta kontā. Viss tika veikts saskaņā ar likumu. Kā allaž. Lai nedotu ieganstu Kalifornijas advokātu kolēģijai piepeši uzklupt man mugurā. Kaut arī man piederēja ložudrošs auto, par visu vairāk es baidījos, atskatoties pār plecu, ieraudzīt šādu lēcienu.

Advokātu birojam "Maikls Holers un partneri" šis bijis smags gads. Līdz ar ekonomikas lejupslīdi izsīka arī krimināllietas un iespējas aizstāvēt apsūdzētos. Noziedzība, pats par sevi saprotams, neizzuda Losandželosā tā plauka un zēla jebkuros ekonomiskajos apstākļos. Taču maksātspējīgi klienti negadījās bieži, un tā vien šķita, ka nevienam nav līdzekļu nolīgt advokātu. Sekas bija tādas, ka pavalsts finansētie advokatūras biroji vai plīsa no lietām un klientiem, toties tādi kā es kāra zobus vadzī.

Man bija savi izdevumi un četrpadsmit gadu veca meita, kas mācījās privātskolā un pieminēja Dienvidkalifornijas universitāti ikreiz, kad sākās runas par augstskolām. Nācās rīkoties enerģiski, un es uzņēmos to, kas vēl nesen šķistu neiedomājami, es uzņēmos civillietas. Vienīgā augošā mūsu darbības lauka joma bija aizstāvība īpašuma atsavināšanas lietās. Es apmeklēju dažus advokātu kolēģijas rīkotos seminārus, kuros smēlos aktuālāko informāciju, un sāku ievietot reklāmas divās valodu plūsmās. Izveidoju dažas interneta vietnes un ik pa laikam iegādājos īpašuma atsavināšanas sarakstus apgabala reģistra birojā. Tā es tiku pie šīs klientes, misis Penjas. Tiešais pasts. Viņas vārds bija sarakstā, un es nosūtīju viņai vēstuli spāņu valodā, piedāvādams savus pakalpojumus. Sieviete man vēlāk pastāstīja, ka šī vēstule bijusi pirmais saņemtais apliecinājums, ka viņas īpašumu grasās atsavināt.

Ir tāds izteiciens ja uzcelsim, gan atnāks. Tas ir patiess. Man saradās vairāk darba, nekā spēju tikt galā šodien pēc misis Penjas mani gaidīja vēl sešas tikšanās -, un advokātu birojs "Maikls Holers un partneri" pirmo reizi patiešām pieņēma darbā partneri. Nekustamā īpašuma atsavināšanas nacionālā epidēmija sāka iet mazumā, taču nekādā ziņā vēl nebija atkāpusies. Losandželosas apgabalā es no šīs siles varētu baroties vēl vairākus gadus.

Par katru lietu es saņēmu tikai četrus vai piecus tūkstošus, taču šajā manas profesionālās karjeras laika posmā kvantitāte dominēja pār kvalitāti. Patlaban manā iztiesājamo lietu sarakstā atradās vairāk nekā deviņdesmit īpašuma atsavināšanas lietu klientu. Nebija šaubu, ka meita var ieplānot mācības Dienvidkalifornijas universitātē sasodīts, viņa pat varētu iecerēt maģistra studijas.

Daži uzskatīja, ka tādi kā es ir šīs sērgas virzītājspēks un es vienīgi palīdzu parādniekiem mānīt sistēmu, vienlaikus aizkavējot ekonomikas atveseļošanos. Dažiem maniem klientiem šāds apraksts patiešām būtu atbilstošs. Taču lielākā daļa šo cilvēku manā skatījumā bija vairākkārtēji upuri. Vispirms tos piekrāpa, solot amerikāņu sapni pašiem savu māju un iekārdinot ar hipotēkas līgumiem, lai gan tādiem nevajadzētu pat pieteikties. Pēc tam, kad burbulis plīsa un negodīgie aizdevēji vispārējā īpašuma atsavināšanas drudzī šos ļaudis sabradāja, viņi atkal tika padarīti par upuriem. Cīņā par īpašuma atsavināšanu pēc nule optimizētajiem Kalifornijas likumiem vairumam šo nesen tik iepriecināto māju īpašnieku nebija nekādu izredžu. Bankai pat nevajadzēja tiesas piekrišanu, lai kādam atņemtu māju. Dižie finansistu prāti bija izsprieduši, ka tāda ir īstā izeja. Visbūtiskākais ir kustība. Jo drīzāk ekonomika nonāks viskritiskākajā punktā, jo drīzāk sāksies atgūšanās. Pastāstiet to misis Penjai, es teiktu.

Pastāvēja teorija, ka patiesībā šo notikumu cēlonis ir valsts lielāko banku noorganizēta sazvērestība šādi tika diskreditēta nekustamā īpašuma likumdošana, sabotēta tiesu sistēma un radīta nemitīgi cirkulējoša īpašuma atsavināšanas industrija, kas guva peļņu gan no vienas, gan no otras puses. Es gan par to īpaši pārliecināts nebiju. Taču pat īsajā laikā, ko darbojos šai sfērā, es bieži biju pieredzējis tā saucamos likumīgos uzņēmējus rīkojamies plēsonīgi un neētiski un dažkārt ilgojos pēc vecmodīgās lāga krimināllikuma pasaules.

Rohass stāvēja pie automašīnas un gaidīja misis Penju atgriežamies ar naudu. Es ieskatījos pulkstenī un attapu, ka mēs kavējam uz nākamo tikšanos biroju ēkas atsavināšanas lietu Komptonā. Lai ietaupītu gan laiku, gan benzīnu, gan nobraukumu, es allaž pūlējos visas tās dienas konsultācijas ar jaunajiem klientiem ieplānot vienā pilsētas pusē. Šodien darbojos pilsētas dienvidu gala, rit došos uz Austrumlosandželosu. Divas dienas nedēļā es braukāju ar automašīnu un parakstīju līgumus ar jauniem klientiem. Pārējā laikā es izskatīju lietas.

-    Ašāk, misis Penja! es ierunājos. Mums jāsteidzas.

Nolēmu izmantot laiku, kamēr gaidām, un piezvanīt Lor-

nai. Pirms trim mēnešiem biju sācis bloķēt atsevišķus zvanus. Tā es nerīkojos, kamēr praktizēju krimināllietas, taču šajā jaunajā, drošajā īpašuma atsavināšanas lietu pasaulē parasti negribēju izdāļāt cilvēkiem savu personiskā tālruņa numuru. Tas attiecās tiklab uz aizdevēju advokātiem, kā uz maniem klientiem.

-    Advokātu birojs "Maikls Holers un partneri", sacīja Lorna, kad pacēla klausuli. Kā varu…

-    Tas esmu es. Kas lēcies?

-    Mikij, nekavējoties skrien uz Vennaisas iecirkni.

Balss pauda spēcīgu pamudinājumu. Vennaisas rajona iecirknis bija Losandželosas policijas pārvaldes ģenerālštābs, kura pārziņā bija plašā Sanfernando ieleja, pilsētas ziemeļu puse.

-    Es šodien strādāju dienvidu galā. Kas noticis?

-    Aizturēta Līza Tremela. Viņa mums zvanīja.

Līza Tremela bija kliente, turklāt manas pirmās īpašuma atsavināšanas lietas kliente. Man bija izdevies saglabāt viņas māju jau astoto mēnesi, un biju pārliecināts, ka varēšu novilcināt procesu vēl vismaz gadu, līdz nāksies paziņot graujošo vēsti par bankrotu. Taču viņa cīnījās ar sarūgtinājumiem un netaisnību, un viņu nevarēja ne nomierināt, ne ierobežot. Līza bija ieņēmusies piketēt bankas ēkas priekšā ar plakātu, apsūdzot finanšu iestādi krāpnieciskā darbībā un bezsirdībā. Līdz brīdim, kamēr banka palūdza izsniegt viņai netuvošanās pavēli.

-   Vai viņa ir pārkāpusi netuvošanās pavēli? Vai viņa ir aizturēta?

-     Mikij, viņa aizturēta par iespējamu slepkavības izdarīšanu.

To nu es nebiju gaidījis.

-    Slepkavības? Kas ir upuri?

-    Viņa tiekot apsūdzēta Mičela Bonduranta slepkavībā.

Es vēlreiz uz mirkli zaudēju valodu. Paskatījos pa logu

un ieraudzīju no mājas iznākam misis Penju. Rokā viņa turēja naudaszīmju žūksni.

-    Labi, ķeries pie klausules un pārcel visas šīsdienas tikšanās uz citu laiku. Liec Sisko doties uz Vennaisu. Es viņu tur gaidīšu.

-    Skaidrs. Vai negribi, lai tavā vietā uz konsultācijām dodas Buloksa?

Par "Buloksu" mēs dēvējām Dženiferu Aronsoni, mana advokātu biroja partneri, kuru biju nolīdzis uzreiz no koledžas sola viņa bija absolvējusi Dienvidrietumu juridisko koledžu, kura izvietojusies agrākajā Buloka universālveikala ēkā Vilšīrā.

-    Nē, es negribu viņu sūtīt uz tikšanos ar potenciālajiem klientiem. Pārcel tās uz citu reizi. Paklau, Tremelas fails man ir līdzi, taču kontaktu saraksts ir tev. Sadzen pēdas viņas māsai. Līzai ir dēls. Zēns droši vien ir skolā, un kādam būs jāaizbrauc viņam pakaļ, ja Līza to nevarēs.

Katram klientam mēs likām iesniegt garu kontaktpersonu sarakstu, jo dažkārt nebija viegli viņus sameklēt, lai aizvestu uz tiesas noklausīšanos un sadabūtu honorāru par darbu.

-    Tūlīt pat ķeršos klāt, Lorna solījās. Vēlu veiksmi, Mikij!

-    Tev tāpat.

Aizvēris tālruņa vāciņu, es iegrimu domās par Līzu Tremelu. Nez kāpēc nejutu pārsteigumu par to, ka viņa aizturēta par slepkavību un nogalinājusi cilvēku, kas mēģināja viņai atņemt māju. Es gan patiešām nedomāju, ka nonāks tik tālu. Man pat prātā tas nebija nācis, taču dziļi sirdī es biju nojautis, ka labu galu šī lieta neņems.

Otra nodaļa

/

Veikli paņemu misis Penjas naudu un izsniedzu kvīti. Abi parakstījām līgumu, un viņa saņēma savas dokumentu kopijas. Es pierakstīju viņas kredītkartes numuru, un sieviete dievojās, ka no konta būs iespējams ik mēnesi noņemt divsimt piecdesmit dolāru, kamēr vien viņa izmantos manus pakalpojumus. Pateicos klientei, paspiedu viņai roku un lūdzu Rohasu pavadīt viņu līdz mājas durvīm.

Kamēr viņš soļoja, es ar tālvadības pulti, ko vienmēr vadāju līdzi, atvēru bagāžnieku un izkāpu. Plašajā Lincoln bagāžniekā ietilpa gan trīs kartona kastes ar mapēm, gan mani biroja piederumi. Trešajā kastē es atradu Tremelas mapi, izcēlu ārā un pie reizes paķēru arī stilīgo portfeli, ko ņēmu līdzi, apmeklēdams policijas iecirkni. Aizcirtis bagāžnieka vāku, es ieraudzīju uz tā melnās virsmas ar sudraba krāsu uzpūstu skaitli "13".

-    Velns un elle!

Palūkojos apkārt. Trīs mājas tālāk smiltīs spēlējās pāris bērnu, taču tik mazgadīgi diez vai būtu grafiti mākslinieki. Citādi iela izskatījās tukša kā izslaucīta. Biju apjucis. Ne tikai tālab, ka nebiju dzirdējis uzbrukumu automašīnai, kas norisinājās laikā, kamēr es, tajā sēdēdams, sarunājos ar klienti pulkstenis rādīja mazliet pāri vieniem, un es zināju, ka lielākā daļa bandu locekļu pamostas un iziet dienas darbos vien vēlā pēcpusdienā kā jau nakts radībām pieklājās.

Turēdams mapi, es atgriezos pie atvērtajām durvīm. Pamanīju, ka Rohass stāv pie lieveņa un tērzē ar misis Penju. Uzsvilpu un aicināju viņu nākt tuvāk. Mums jābrauc tālāk.

Es iekāpu. Rohass teciņus piesteidzās un ielēca pie stūres.

-    Uz Komptonu? viņš vaicāja.

-     Nē, plāni mainījušies. Mums steigšus jādodas uz Vennaisu.

-    Klausos, bos.

Linkolns uzsāka braukt un devās uz Simt desmitās maģistrāles pusi. šo pilsētas dalu ar Vennaisu nesavienoja neviena tiešā autostrāde. Nāksies braukt pa Simt desmito maģistrāli līdz centram, tur nogriezties uz Simt pirmo maģistrāli un doties ziemeļu virzienā. Būtu grūti iedomāties neērtāku vietu šai pilsētā, no kuras doties uz Vennaisu.

-    Ko viņa tev teica, stāvēdama pie durvīm? es pavaicāju Rohasam.

-    Taujāja par jums.

-    Kā tas jāsaprot?

-     Viņa sacīja, ka, spriežot pēc izskata, jums diez vai nepieciešams tulks.

Palocīju galvu. Man bieži gadījās dzirdēt līdzīgus apgalvojumus. Mātes gēnu dēļ izskatījos pēc Amerikas dienvidu, nevis ziemeļu kaimiņvalsts iedzīvotāja.

-     Prašņāja arī, vai esat precējies, bos. Es teicu, ka esat. Taču, ja gribēsiet atgriezties un salaist ar viņu, to arī var nokārtot. Tiesa, viņa gribēs atlaidi no honorāra.

-     Pateicos, Rohas, es sausi atteicu. Viņa jau saņēma atlaidi. Tomēr es paturēšu to prātā.

Pirms atvērt mapi, es izskatīju tālruņa kontaktu sarakstu. Man bija nepieciešams kāds Vennaisas izmeklētāju nodaļas darbinieks, kurš labprāt dalītos ar mani informācijā. Taču es nevienu neatradu. Devos ievākt informāciju par slepkavības lietu pilnīgā neziņā. Nav gluži labākais sākums.

Aizvēris tālruni, ievietoju to lādētājā un atvēru mapi. Līza Tremela bija kļuvusi par manu klienti, atbildot uz standarta vēstuli, kādu es izsūtīju visiem māju īpašniekiem, kuriem tiesības uz ķīlu zīmi draudēja atņemt. Es pieņemu, ka neesmu vienīgais advokāts Losandželosā, kurš tā rīkojas. Taču nez kāda iemesla dēļ Līza bija ignorējusi citu vēstules un atsaukusies manam aicinājumam.

Juristam ar privātpraksi lielākoties ir iespējams izšķirot savus potenciālos klientus. Šad tad gadās kļūdīties. Līza bija tāds gadījums. Es dedzīgi vēlējos uzsākt darbību šai jomā un meklēju tādus, kas nonākuši grūtā situācijā vai ir izmantoti. Naivus cilvēkus, kas nezināja savas tiesības vai izvēles iespējas. Es meklēju dzīves pabērnus un biju domājis, ka Līza ir viena no tādiem. Viņa neapšaubāmi atbilda aprakstam. Mājas atsavināšanas iemesls bija vairāku apstākļu kopums, kas neapturami sagāzās pār viņu kā kāršu namiņš. Aizdeveja iestāde bija nosūtījusi viņas lietu firmai, kas specializējās darbā ar īpašuma atsavināšanas lietām un rīkojās visiem, pat nelikumīgiem līdzekļiem. Es parakstīju līgumu ar Līzu, sāku regulāri iekasēt honorāru un cīnīties par viņu. Tā bija laba lieta, un es jutos priecīgs un satraukts. Taču nepagāja ilgs laiks un šī kliente sāka mani apgrūtināt.

Trīsdesmit piecus gadus vecā Līza Tremela bija precējusies un audzināja deviņgadīgu dēlu Taileru. Viņas māja atradās Melbas avēnijā Vudlendhillsas rajonā. Kopā ar vīru Džefriju viņa iegādājās nekustamo īpašumu divtūkstoš piektajā gadā tolaik viņa pasniedza sociālo mācību Grānta vidusskolā un Džefrijs pārdeva BMW automašīnas salonā Kalabasasā.

Māja ar trim guļamistabām bija ieķīlāta par septiņsimt piecdesmit tūkstošiem dolāru un novērtēta par deviņsimt tūkstošiem. Tajos gados, stabilā tirgus laikā, hipotēkas burtiski meta pakaļ. Neatkarīgais hipotēku brokeris bija meklējis viņu pieprasījumam atbilstošu piedāvājumu un atradis zemu procentu aizdevumu ar lielākā maksājuma atlikšanu uz pieciem gadiem. Pēc tam aizdevums nonāca hipotēku investīciju paketē, divreiz mainīja pārvaldītājus, līdz atrada pastāvīgu mājvietu WestLand Financial, Losandželosas bankas WestLand National meitasuzņēmumā, kura galvena mītne atradās Šērmenoksā.

Nekas neaptumšoja šo trīs cilvēku ģimenes laimi, līdz Džefs Tremels kādā dienā atteicās būt vīrs un tēvs. Dažus mēnešus pirms septiņsimt piecdesmit tūkstošu maksājuma termiņa Džefs aizbēga, atstājis savu BMW M3 salona izstādes auto stāvlaukumā pie Union stacijas un Lizu ar visu lielo maksājumu.

Palikusi ar vienu algu un aprūpējamo, Līza izvērtēja reālo situāciju un izdarīja izvēli. Tajā laikā ekonomika jau bija sākusi buksēt kā lidmašīna, kas bezspēcīgi karājas debesīs. Noskaidrojot skolotājas ienākumus, neviena finanšu iestāde neņemtos pārkreditēt atlikušo lielo maksājumu. Viņa pārtrauca veikt hipotēkas maksājumus un ignorēja visus bankas sūtījumus. Kad pienāca paziņojums, sākās īpašuma atsavināšanas process, un tajā brīdī uz skatuves parādījos es.

Nezinādams, ka Džefa šās ģimenes dzīvē vairs nav, es nosūtīju vēstuli Džefam un Līzai.

Līza atbildēja.

Neērts klients manā skatījumā ir tāds, kurš neaptver mūsu attiecību robežas pat pēc tam, kad es skaidri un dažos gadījumos pat atkārtoti tās novelku. Līza ieradās pie manis ar pirmo paziņojumu par īpašuma atsavināšanu. Es piekritu uzņemties šo lietu un liku viņai neko neuzsākt un nogaidīt, kamēr ķēros pie darba. Taču viņa negribēja paklausīt. Viņa man zvanīja ik dienas. Pēc tam, kad biju iesniedzis prasību par īpašuma atsavināšanu tiesā, viņa ieradās uz visparastākajām lietas piereģistrēšanas un lietas atlikšanas procedūrām. Viņai katrā ziņā bija jābūt klāt, jāzina ikviens mans solis, jāizlasa ikviena manis sūtītā vēstule un jānoskaidro īsumā visas manas telefona sarunas. Kliente bieži man zvanīja un aizdomu pilna sakliedza ikreiz, kad nosprieda, ka nepievēršu šai lietai visu uzmanību. Es sāku nojaust, kāpēc vīrs no viņas aizlaidies. Viņš vairs nespēja uzturēties sievas tuvumā.

Man uzmācās šaubas par Līzas garīgo stabilitāti un radās aizdomas par maniakālo depresiju. Nemitīgie zvani un aktivitātes uzradās cikliski. Nedēļām ilga klusēšana mijās ar nedēļām, kad viņa plijās virsū ik dienas, līdz dabūja mani rokā.

Trīs mēnešus pēc lietas uzņemšanās viņa paziņoja, ka neattaisnotu kavējumu dēļ zaudējusi darbu Losandželosas apgabala skolu sistēma. Tajā laikā viņa sāka runāt par zaudējumu piedzīšanu no bankas, kas grasījās atsavināt īpašumu. Sarunās iezagās zaudēto un atgūstamo tiesību noskaņa. Banka bija atbildīga par visu par izjukušo ģimeni, darba zaudēšanu un mājas atsavināšanu.

Es izdarīju kļūdu, izpauzdams Līzai dažas savas darba metodes un stratēģiju. Tā es rīkojos, lai viņu nomierinātu, lai atsvabinātos no viņas uzmācības. Izpētot aizdevuma ierakstus, es pamanīju, ka pieļautas neatbilstības un problēmas, vairākkārt pārrakstot hipotēkas dažādām kontrolakciju sabiedrībām. Atklājās arī dažas krāpšanās, un es spriedu, ka tas būtu labs trumpis, kas izmantojams Līzai par labu tad, kad pienāktu laiks risināt pārrunas un meklēt izeju.

Taču šāda informācija tikai uzkurināja Līzas pārliecību, ka viņa kritusi par upuri bankai. Sieviete tā arī neatzina to, ka pati parakstījusi aizdevuma līgumu un viņai ir pienākums to atmaksāt. Viņas acīs banka bija tikai visu nelaimju avots.

Viņas pirmais darbs bija reģistrēt interneta vietni. Šī "Kalifornijas īpašuma atsavināšanas cīnītāju" interneta vietne ļāva nodibināt organizāciju "Kampaņa pret alkatību un rijību Organizācija grūtību skartajiem". Nosaukuma akronīms KAROGS izskatījās labāk, un viņa uz saviem protesta plakātiem izmantoja ASV karoga krāsas. Tās galvenais vēstījums cīnīties pret īpašuma atsavināšanu ir īsta amerikāņu tradīcija.

Pēc tam Līza pasāka piketēt WestLand galvenās mītnes priekšā Venturas bulvārī. Dažkārt viena pati vai kopā ar dēlu un citreiz ar cilvēkiem, kurus bija piesaistījusi savai cīņai. Viņa nēsāja plakātus, apsūdzot bankas saistību ar nelikumīgas īpašumu atsavināšanas gadījumiem un ģimeņu izlikšanu uz ielas.

Ātri vien Līza savām aktivitātēm pievērsa vietējo saziņas līdzekļu uzmanību. Viņa vairākkārt parādījās televīzijā un nekavējās ar kādu spilgtu citātu, kas pauda to cilvēku uzskatus, kuri bija nonākuši līdzīgās situācijās, un iztēloja viņus kā īpašumu atsavināšanas epidēmijas upurus, nevis visparastākos parādniekus. Es biju ievērojis, ka Piektajā kanālā arhīva materiālus ar Līzu nereti rādīja tobrīd, kad vēstīja jaunākās ziņas vai statistiku īpašumu atsavināšanas jautājumā visā valsti. Kalifornija bija trešajā vietā valstī pēc īpašumu atsavināšanas lietu skaita, un visvairāk to bija Losandželosā. Kamēr diktors izklāstīja šos faktus, fonā Līza ar savu domubiedru grupu nēsāja plakātus ar uzrakstu: "Neatņemiet manu māju! dariet galu nelikumīgai īpašumu atsavināšanai!"

Pasludinot viņas piketus par nelikumīgu pulcēšanos, kura traucē satiksmei un apdraud garāmgājējus, WestLand izdevās panākt, lai tiesa izsniedz netuvošanās orderi, kas aizliedza Līzai atrasties tuvāk par simts metriem no jebkuras bankas ēkas un tās darbiniekiem. Nezaudējusi drosmi, viņa ar visiem plakātiem un domubiedriem pārcēlās uz apgabala tiesas namu, kur ik dienas izskatīja īpašumu atsavināšanas lietas.

Mičels Bondurants bija VVestLaiid vecākais viceprezidents un vadīja hipotekāro kredītu nodaļu. Viņa vārds bija iekļauts aizdevuma dokumentācijā, kas saistīta ar Līzas Tremelas māju. Tādējādi viņa vārds atradās visos manos dokumentos. Es ari biju viņam uzrakstījis vēstuli un izklāstījis blēdīgas prakses pazīmes, kuras saskatāmas tās firmas darbībā, kas specializējās īpašuma atsavināšanas lietās un kuru WestLand bija nolīgusi paveikt netīro darbu atsavināt bankas parādnieku mājas un citu nekustamo īpašumu.

Līzai bija tiesības izskatīt visus dokumentus, kas saistīti ar viņas lietu. Viņa saņēma visu vēstuļu un citu dokumentu kopijas. Lai ari būdams šīs mājas atsavināšanas puses pārstāvis, Bondurants šādās sadursmēs neiejaucās un slēpās aiz bankas juristu mugurām. Uz manu vēstuli viņš tā arī neatbildēja, un es ar viņu nebiju ticies. Man nebija zināms, vai Līza Tremela ir ar viņu tikusies vai sazinājusies. Bet tagad viņš ir miris, un policija aizturējusi Lizu.

Mēs nobraucām no Simt pirmās maģistrāles pie Vennaisas bulvāra un devāmies ziemeļu virzienā. Pilsētas rajona administratīvais centrs bija laukums, kuru ielenca divas tiesas ēkas, bibliotēka, Ziemeļu rajona rātsnams un Sanfernando ielejas policijas vadības birojs, kurā izvietojās arī Vennaisas nodaļa. Ap galveno ēku grupu pulcējās dažādu citu pavalsts aģentūru un iestāžu ēkas. Te allaž bija grūti atrast vietu, kur atstāt auto, taču es par to nebēdāju izņēmu mobilo tālruni un piezvanīja savam detektīvam Denisam Vojcehovskim.

-    Sisko, tas esmu es. Vai tu atrodies tuvumā?

Jaunības gados Vojcehovskis bija iesaistījies motociklistu

klubā Road Saints, taču tur priekšā jau bija cits puisis vārdā Deniss. Neviens tāpat nevarēja izrunāt uzvārdu "Vojcehovskis", tālab tumsnējās sejas un ūsu dēļ viņu iedēvēja par Mazo Sisko*. Ūsas jau bija nodzītas, bet iesauka palikusi.

-   Jau esmu klāt. Tiekamies uz soliņa pie policijas iecirkņa galveno durvju kāpnēm.

-    Piebraukšu pēc piecām minūtēm. Vai tu jau esi ar kādu aprunājies? Es esmu pilnīgi tukšā.

-    Jā, pie lietas ķēries tavs vecais draugs Ķēriens. Upuris Mičels Bondurants uziets šorīt deviņos no rīta Venturas bulvārī, VVestLand galvenās mītnes pazemes autostāvvietā. Gulēja uz zemes starp automašīnām. Nav skaidri zināms, cikos iestājusies nāve, taču viņu atrada jau mirušu.

-    Vai nāves iemesls jau ir noskaidrots?

-    Šeit sākas dīvainības. Vispirms tika apgalvots, ka viņš nošauts , jo d arbiniece, kas strādāja citā autostāvvietas stā-

* Tels O'Henri stāstā, (šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.) vā, pastāstīja policistiem, ka dzirdējusi divus šāviena trokšņiem līdzīgus paukšķus. Tomēr, apskatot līķi notikuma vietā, šķita, ka viņš ir piekauts līdz nāvei. Viņam ar kaut ko sists.

-    Vai Līza Tremela tika aizturēta notikuma vietā?

-     Nē, cik man zināms, viņu aizturēja pašas mājās Vudlendhillzā. Man vēl daži cilvēki nav atzvanījuši, tādēļ pagaidām tas ir viss, ko esmu noskaidrojis. Piedod, Mik.

-    Nekas. Pavisam drīz tiksim skaidrībā. Ķēriens ir notikuma vietā? Vai arī pie aizdomās turamās?

-    Man stāstīja, ka viņš kopā ar pārinieci savācis Tremelu un atvedis uz iecirkni. Pāriniecei ir vārdā Sintija Longstreta, un viņa ir pirmās pakāpes izmeklētāja. Nekad neesmu par viņu dzirdējis.

Es arī nebiju par viņu dzirdējis, taču spriedu, ka pirmās pakāpes izmeklētāja slepkavību izmeklēšanas nodaļā ir jauniņā un pieredzes gūšanas nolūkā iecelta strādāt plecu pie pleca ar veterānu, trešās pakāpes izmeklētāju Ķērienu. Es paskatījos ārā pa logu. Braucot garām BMW autosalonam, atcerējos vīru, kas bija pārdevis "bembjus", tad pameta ģimeni likteņa vara un nozuda bez pēdām. Es pārliku prātā, vai Džefs Tremels, uzzinājis, ka sieva nonākusi policijā, jo tiek turēta aizdomās par slepkavību, neatgriezīsies un neuzņemsies atbildību par bērnu.

-     Vai gribi, lai atsaucu šurp Valensuelu? Sisko taujāja. -Viņš ir tepat, kaimiņu kvartālā.

Fernando Valensuela bija galvojumu aģents, kura pakalpojumus es izmantoju Sanfernando ielejas lietās. Taču es zināju, ka šajā reizē pēc viņa nebūs nepieciešamības.

-    Vēl nogaidīšu. Ja Līzu apsūdzēs slepkavībā, tad viņu neizlaidīs pret drošības naudu.

-    Tā ir.

-    Vai lietai jau ir iecelts prokurors? Vai tev tas ir zināms?

Es iedomājos par savu bijušo sievu, kas strādāja apgabala prokuratūrā Vennaisā. Viņa varētu būtu noderīgs iekšējo ziņu avots. Tiesa, ja viņa strādās šajā lietā, tad gan rastos interešu konflikts. Tā ir bijis arī agrāk. Megija Makfērsone par to nebūtu priecīga.

-    Šajā jautājumā neesmu informēts.

Tad es apcerēju to, cik maz mums ir zināms un kā vislabāk rīkoties tālāk. Iekšējā izjūta vēstīja, ka šāda slepkavība varētu piesaistīt plašu uzmanību vienai no lielākajām šā laika finanšu katastrofām un tādēļ, aptvērusi šīs lietas būtību, policija strauji noslēgsies un aizliegs lietā iesaistītajiem izpaust jebkādu informāciju. Tālab mums jārīkojas uz karstām pēdām.

-    Sisko, es pārdomāju. Negaidi mani. Dodies uz notikuma vietu un noskaidro visu, ko vari. Aprunājies ar cilvēkiem, pirms policija liedz pieeju visai informācijai.

-    Tu droši zini?

-    Jā. Es izrunāšos ar izmeklētāju. Ja kaut kas bUs vajadzīgs, es tev piezvanīšu.

-    Skaidrs. Vēlu veiksmi.

-    Tev tāpat.

Es aizcirtu tālruņa vāciņu un uzlūkoju šofera pakausi.

-    Rohas, pie Delano pagriezies pa labi un brauc uz Silmaras rajonu.

-    Labs ir.

-    Es nezinu, cik ilgi tur būšu. Izlaid mani, dodies atpakaļ pa Vennaisas bulvāri un atrodi kādu autoservisu. Noskaidro, vai to krāsu no auto aizmugures varēs dabūt nost.

Rohass pavērās uz mani atpakaļskata spogulī.

-    Kādu krāsu?

Treša nodaļa /

Vennaisas policijas ēka ir četrstāvu celtne, kas paredzēta vairākiem mērķiem. Tajā mājvietu radis Vennaisas rajona policijas iecirknis, kā arī Sanfernando ielejas policijas vadības birojs un galvenais aizturēšanas izolators, kurā saveda aizturētos no visas pilsētas ziemeļu daļas. Es biju to apmeklējis amata pienākumu pildīšanas nolūkos un zināju šeit, tāpat kā lielākajā daļā Losandželosas policijas iecirkņu, gan lielu, gan mazu, starp mani un klientu nostāsies daudzi škēršļi.

Mani allaž mocījušas aizdomas, ka policistus, kas atrodas postenī pie reģistrācijas galda, priekšniecība iecēlusi ar gudru ziņu, izvēloties tos pēc spējām dezinformēt un saduļķot prātu. Ja šaubāties par manu apgalvojumu, iesoļojiet jebkurā šās pilsētas policijas iecirknī un pavēstiet policistam pie šī galda, ka vēlaties iesniegt sūdzību pret kādu policistu. Redzēsiet, cik grūti viņam nāksies atrast atbilstošo veidlapu. Policisti, kas stāv pie reģistrācijas galda, parasti ir vai nu dumji jaunuļi, kuru nezināšana nav tīša, vai arī stūrgalvīgi pavecāki vīri, kas labi apzinās savas rīcības sekas.

Pie Vennaisas iecirkņa reģistrācijas galda mani sveica policists ar vārda plāksnīti "Kriminss", kas piestiprināta pie nevainojami izgludinātā formastērpa. Sirmais veterāns, protams, bija pilnībā izkopis mākslu neizteiksmīgi lūkoties apmeklētājā. Savas spējas viņš izrādīja brīdī, kad es stādījos priekšā kā advokāts, kuru klients gaida izmeklētāju nodaļas telpās. Par atbildi policists saknieba lūpas un norādīja uz plastmasas krēslu rindu, kur man bija lēnprātīgi jāgaida, līdz viņš atļausies piezvanīt uz nodaļu augšstāvā.

Tādi kā Kriminss ir paraduši ietramdīt citus cilvēki, būdami pārāk iebiedēti, viņiem visā paklausa. Es pie šās sabiedrības daļas nepiederēju.

Nē, tā neies cauri, es atteicu.

Kriminss samiedza acis. Viņam visu dienu neviens nebija runājis pretī, kur nu vēl krimināllietu advokāts uzsvars uz vardu "krimināllietu". Viņa pirmā reakcija bija sarkasma buļļu iedarbināšana.

-    Ak tā gan?

-   Tā gan. Paceliet klausuli un piezvaniet izmeklētājam Ķērienam. Pasakiet, ka Mikijs Holers jau dodas augšā. Ja tuvāko desmit minūšu laikā man būs liegts satikties ar klienti, es pāriešu pāri laukumam uz tiesas namu un apciemošu tiesnesi Milsu. Es bridi klusēju, lai šis vārds iegulstas apziņā. Jūs droši vien pazīstat tiesnesi Rodžeru Milsu. Laimīgā kārtā viņš pirms iecelšanas šajā amatā bija advokāts krimināllietās. Viņam toreiz nepatika, ka policija viņu māna, un arī tagad, dzirdot par šādiem gadījumiem, viņš nav pārāk iepriecināts. Milss izvilks jūs abus ar Ķērienu tiesas priekšā un liks paskaidrot, kāpēc uzsākāt mūžveco spēlīti, aizkavēdami pilsoni izmantot konstitūcijā noteiktās tiesības konsultēties ar advokātu. Pēdējoreiz līdzīgā gadījumā tiesnesim nebija pa prātam sniegtās atbildes, un viņš piesprieda piecsimt dolāru naudassodu zellim, kurš bija sēdējis turpat, kur tagad jūs.

Pēc visa spriežot, Kriminsam radās grūtības sekot maniem vārdiem. Acīmredzot viņš deva priekšroku īsiem teikumiem. Divreiz samiedzis acis, policists pasniedzās pēc tālruņa. Es dzirdēju, ka viņš zvana tieši Ķērienam. Pēc īsa brīža viņš nolika klausuli.

-    Vai ceļu zini, gudriniek?

-    Zinu. Paldies par palīdzību, Kriminsa kungs.

-    Gan vēl tiksimies.

Viņš pavērsa pret mani pirkstu kā pistoles stobru, lai tiktu pie pēdējā vārda un dzīvotu ar pārliecību, kā viņš tam bandubērnam advokātam ierādījis īsto vietu. Es atstāju galdu aiz muguras un devos uz tuvējo nišu, kur atrodas lifts.

Trešajā stāvā mani ar smaidu sejā gaidīja izmeklētājs Hovards Ķēriens. Tas gan nebija draudzīgs smaids. Viņš atgādināja kaķi, kas nupat aprijis kanārijputniņu.

-    Jautrības tur, lejā, netrūkst, vai ne, advokāta kungs?

-    Tiesa gan.

-    Bet jūs tomēr nokavējāties ar ierašanos.

-    Kāpēc? Vai jūs jau ievadījāt apsūdzību policijas reģistrā?

Viņš paplēta rokas, tēloti pauzdams nožēlu.

-    Ērmīga sakritība. Mana pāriniece izveda viņu no nodaļas īsi pirms zvana no pirmā stāva.

-     Patiešām negaidīta sagadīšanās. Es tik un tā vēlos ar viņu runāt.

-    Tad vajadzēs iet cauri cietumam.

Tas man papildus prasīs vēl stundu. Un tieši tādēļ Ķēriens tā smaidīja.

-    Vai tiešām nevar palūgt pārinieci apgriezties un atvest viņu atpakaļ? Es viņu ilgi neaizkavēšu.

Jau izteikdams šo lūgumu, es nodomāju, ka šķiežu vārdus vējā. Taču Kerlens pārsteidzošā kārtā atsprādzēja no jostas tālruni un nospieda ātrās zvanīšanas pogu. "Vai viņš grasās izstrādāt ar mani smalku joku? Vai arī viņš patiešām pilda manu lūgumu?" Mums ar Ķērienu bija sava attiecību priekšvēsture. Mēs bijām stājušies viens otram pretī vairākās lietās, un es ne reizi vien centos noniecināt viņa apgalvojumu ticamību. Lai arī man ne reizi tas nebija izdevies īpaši veiksmīgi, mūsu attiecības tādējādi par pārlieku laipnām nevarēja dēvēt. Taču šāds pavērsiens bija solis uz labo pusi, un es netiku gudrs, kāds tam ir iemesls.

-    Tas esmu es, Ķēriens bilda tālrunī. Atved viņu šurp! Viņš mirkli klausījās. Tāpēc, ka es tā liku. Ved viņu atpakaļ! Vairs neteicis pariniecei ne vārda, viņš aizvēra tālruņa vāciņu un pacēla acis pret mani. Jūs man tagad esat parādā, Holer. Es varēju jūs te aizkavēt vēl uz pāris stundām. Vecos laikos es tā ari būtu rīkojies.

-    Zinu un to augstu vērtēju.

Policists devās atpakaļ uz vienibas telpām, ar rokas mājienu aicinādams sekot un nevērīgi ierunādamies:

-    Viņa lika jums piezvanīt un teica, ka jūs esat viņas advokāts īpašuma atsavināšanas lietā.

-    Pareizi.

-     Mana māsa izšķīrās, un tagad viņai draud līdzīga nelaime.

Viss skaidrs. Dots pret dotu.

-    Vai gribat, lai es ar viņu aprunājos?

-    Nē, es tikai gribu zināt, kā šādos gadījumos būtu labāk rīkoties, proti, cīnīties vai izbeigt lietu pēc iespējas ātrāk.

Ieejot vienības telpā, jutos kā atgriezies pagātnē īsts pagājušā gadsimta septiņdesmito gadu interjers ar linoleju i/klātu grīdu, divu toņu dzeltenām sienām un pelēkiem valsts standarta rakstāmgaldiem ar gumijas apmali. Ķēriens palika stāvam un gaidīja pārinieci atgriežamies ar manu klienti.

Es izņēmu no kabatas vizītkarti un pasniedzu izmeklētājam.

-    Jūs runājat ar cīnītāju; tāda būtu mana atbilde. Ar jūsu masas lietu es nevarētu strādāt, jo tādā gadījumā rastos interešu konflikts. Tomēr palūdziet, lai viņa piezvana uz manu biroju, un mēs viņai ieteiksim kādu labu advokātu. Pieraugiet, lai viņa atsaucas uz jums.

Ķēriens pamāja, paņēma no sava rakstāmgalda ciparvideodisku vāciņos un pasniedza man.

-     Droši vien varu atdot to jau tagad.

Es apskatīju disku.

-    Kas tajā ir?

-    Mūsu saruna ar jūsu klienti. Ierakstā varēsiet skaidri redzēt, ka mēs pārtraucām iztaujāšanu brīdī, kad viņa izrunāja burvju vārdiņus: "Es gribu pasaukt advokātu."

-    Par to eš pārliecināšos, izmeklētāja kungs. Vai negribat pastāstīt, kādēļ viņa ir aizdomās turamā?

-    To var. Mēs izvirzām apsūdzību tādēļ, ka viņa pastrādāja noziegumu un atzina savu vainu, iekams vēl lūdza tikšanos ar advokātu. Piedošanu, advokāta kungs, bet mēs ievērojām visus noteikumus.

Es pacēlu disku un turēju tik saudzīgi, it kā tas būtu mans klients.

-    Vai jūs gribat sacīt, ka viņa atzinās Bonduranta nogalināšanā?

-    Ne gluži tādiem vārdiem. Taču viņa atzina vainu un pinās liecībā. Sīkāk pagaidām nestāstīšu.

-     Vai viņa ar tiem dažiem vārdiem arī pauda, kāpēc tā rīkojusies?

-    Tas nebija nepieciešams. Upuris bija iesaistīts procesā, lai atņemtu viņai māju. Motīvs mums ir skaidrs kā stikliņš.

Es gan varēju viņam paskaidrot, ka šajā ziņā policija maldās un es pašlaik strādāju, lai īpašuma atsavināšanu aizkavētu. Taču es turēju muti ciet. Mans pienākums šeit ir vākt informāciju, nevis tajā dalīties.

-    Kas vēl ir zināms, izmeklētāja kungs?

-     Nekas tāds, ko patlaban vēlētos jums izpaust. Lai noskaidrotu pārējo, jums vajadzēs pagaidīt līdz pierādījumu un materiālu apmaiņai.

-    Tā arī darīšu. Vai prokurors jau ir iecelts?

-    Pagaidām nav dzirdēts.

Ķēriens pameta ar galvu uz telpas tālāko galu, es pagriezos un ieraudzīju, ka Līzu Tremelu ved uz nopratināšanas istabas pusi. Skatiens bija šādās situācijas pierasts kā briedim, kas nakts tumsā iznācis uz ceļa braucošas automašīnas priekšā.

-    jums ir piecpadsmit minūšu laika, Ķēriens pavēstīja. Un arī tikai tālab, ka es esmu jauks. Nospriedu, ka nav vērts sākt karošanu.

"Vismaz pagaidām ne," es domās piemetināju, soļodams uz nopratināšanas istabu.

-    A, vienu mirklīti! Ķēriens nosauca man pakaļ. Man jāizskata jūsu portfelis. Tādi noteikumi, zināt.

Ar to viņš domāja manu alumīnija karkasa, ar ādu apvilkto "diplomāta" portfeli. Es gan varēju celt iebildumus par to, ka pārmeklēšana pārkāpj advokāta un klienta attiecību neaizskaramību, tomēr man galvenā vēlme bija aprunāties ar klienti. Es atgriezos, nevilcinoties novietoju portfeli uz galda un atvēru. Tajā atradās vienīgi Līzas Tremelas lietas dokumentācija, pilnīgi jauns bloknots un neaizpildīti līgumi un pilnvaru veidlapas, kuras biju izdrukājis automobilī. Es spriedu, ka mums ar Līzu jānoslēdz jauns līgums, jo tagad es viņu pārstāvu krimināllietā, nevis civillietā.

Ķēriens aši pārskatīja portfeļu saturu un pavēcināja ar roku, ļaudams portfeli aizvērt.

-    Ar rokām apstrādāta āda, itāliešu ražojums, viņš noteica. Izskatās pēc smalka narkotiku tirgoņa portfelīša. Jūs taču nebūsiet sapinies ar nepareizajiem ļautiņiem, vai ne, Holer?

Sejā atkal uzplauka paēduša kaķa smaids. Policistu humors patiešām ir vienreizējs cita tāda pasaulē nav.

-     Patiesību runājot, tas tiešām piederēja narkotiku kurjeram, es atzinu. Manam klientam. Taču tur, kurp viņš devās, tas viņām vairs nebija vajadzīgs. Tālab es to paņēmu kā bartera darījumā. Vai gribat apskatīt slepeno nodaļījumu? To ir visai grūti atvērt.

-    Domāju, ka nevajag. Viss kārtībā. Es aizvēru portfeli un atkal uzsāku ceļu uz nopratināšanas istabu. Un tas ir kolumbiešu ražojums, es izmetu pāri plecam.

Ķēriena pāriniece gaidīja uz istabas sliekšņa. Es viņu nepazinu, taču nepapūlējos stādīties priekšā. Mūs tāpat negaida draudzīgas attiecības, un es spriedu, ka viņa ir no tādām, kas ignorētu manu rokasspiedienam pastiepto roku, ja vien tā varētu atstāt iespaidu uz Ķērienu.

Viņa pavēra durvis, un es ieiedams apstājos uz sliekšņa.

-    Visas noklausīšanās un ieraksta ierīces šai telpā ir izslēgtas, vai pareizi?

-    Pareizi.

-    Ja nav, tas ir pretrunā ar manas klientes…

-    Mēs kārtību zinām.

-    Jā, bet šad un tad jums to izdevīgi gadās piemirst, vai ne?

-   Jums tagad, ser, atlikušas četrpadsmit minūtes laika. Vai gribat ar viņu runāt? Vai arī turpināsiet sarunu ar mani?

-    Skaidrs.

Es iegāju istabā, un durvis man aiz muguras aizvērās. Tā bija deviņas reiz sešas pēdas liela telpa. Es paskatījos uz Līžu un pieliku pirkstu pie lūpām.

-    Kas ir? viņa noprasīja.

-    Tas nozīmē, Līza, ka jūs nedrīkstat bilst ne vārda līdz brīdim, kad es jums to ļaušu.

To dzirdot, Liza izplūda asaru straumē un skaļā, ilgā raudienā, kas pārgāja pilnīgi nesaprotamā teikumā. Sieviete sēdēja pie kvadrātveida galda, un pretim viņai atradās brīvs krēsls. Es aši apsēdos un novietoju portfeli uz galda. Es zināju, ka Līza ir nosēdināta tieši pretī istabas slēptajai kamerai, tāpēc pat nepūlējos to saskatīt. Aši atvēris portfeli un pievilcis to tuvāk, es cerēju, ka varēšu ar augumu aizsegt saturu. Bija jāpieņem, ka Ķēriens ar pārinieci noklausās un novēro mūsu sarunu. Vēl viens iemesls izturēties pret mani "jauki".

Kamēr ar labo roku es ņēmu ārā dokumentus un bloknotu, ar kreiso atvēru portfeļa slepeno nodaļījumu. Es nospiedu podziņu, ieslēgdams Paquirt 2000 akustisko slāpētāju. Šī ierīce raidīja zemas frekvences radiosignālu, kas visām noklausīšanās ierīcēm divdesmit piecu pēdu rādiusā izkropļoja signālu. Ja Ķēriens un viņa pāriniece nelikumīgi noklausījās mūsu sarunu, viņi tagad dzirdēja vien balto troksni.

Šis portfelis un tajā ieslēptā iekārta bija teju desmit gadu veci, un, cik man zināms, tā pirmais īpašnieks joprojām sēdēja federālajā cietumā. Biju to saņēmis apmaiņas darījumā pirms vismaz septiņiem gadiem tolaik narkotiku lietas bija mana maize ar sviestu. Es zināju, ka likumsargi nemitīgi pūlas izveidot modernāku "slazdu" un pēdējo desmit gadu laikā elektroniskās noklausīšanās ierīces ir pārdzīvojušas vismaz divas tehnoloģiju revolūcijas. Tāpēc pilnīgi mierīgs es nevarēju būt. Sarunā tik un tā būs nepieciešams ievērot piesardzību, un es cerēju, ka mana kliente arī tam piekritīs.

-     Līza, mēs šeit daudz nerunāsim, jo nezinām, kas mūs noklausās. Vai saprotat?

-     Laikam. Bet… kas šeit notiek? Es nesaprotu, kas notiek!

Izrunājot šo teikumu, viņas balss kļuva aizvien spalgāka,

un pēdējo vārdu viņa burtiski izkliedza. Šādu emocionālo runas modeli viņa bija vairākas reizes likusi lietā telefona sarunās ar mani. Tagad, likmēm paaugstinoties, biju spiests novilkt robežas.

-Šo, ludzu, izbeidziet, Līza, es stingra balsī noteicu. Jūs uz mani nekliegsiet. Vai skaidrs? Ja gribat, lai es jūs pārstāvu šajā lietā, jūs uz mani nekliegsiet.

-     Labi, atvainojiet. Bet mani apvaino noziegumā, ko es neesmu pastrādājusi!

-    Es zinu, un mēs cīnīsimies pretī. Bet iztiksim bez klaigāšanas.

Tā kā Līzu atveda atpakaļ vēl pirms reģistrācijas procesa, viņa vēl bija tērpusies savā mājas apģērbā, baltā tenisa kreklā ar ziedu attēlu uz krūtīm. Ne uz krekla, ne citur nemanīja asinis. Seju izraibināja asaru pēdas, un tumšie, viļņainie mati bija izspūruši. Istabas spilgtajā apgaismojumā nelielā auguma sieviete izskatījās vēl sīkāka.

-    Man jāuzdod jums daži jautājumi, es teicu. Kur jūs atradāties brīdī, kad policija jūs sameklēja?

-    Mājās. Kāpēc viņi ar mani tā apietas?

-     Liza, uzklausiet mani! Lūdzu, nomierinieties un ļaujiet man uzdot jautājumus. Tas ir gaužām svarīgi.

-     Bet… kas te notiek? Man neviens neko nestāsta. Pateica tik, ka esmu arestēta par Mičela Bonduranta slepkavību.

Kad? Kā? Es viņam pat tuvumā neesmu rādījusies. Es nepārkāpu netuvošanās pavēli.

Es sapratu, ka būtu bijis labāk Ķēriena doto ciparvideodisku pirms šīs sarunas noskatīties. Taču šajās sacensībās biju spiests nākt laukumā brīdī, kad pretiniekam ir handikaps.

-    Līza, jūs patiešām esat aizturēta par Mičela Bonduranta slepkavību. Izmeklētājs Ķēriens pastāstīja, ka jūs iztaujāšanas laikā esat atzinusies…

Viņa spalgi iespiedzās un aizklāja seju ar rokām. Es ieraudzīju, ka sievietei uzlikti roku dzelži. Izraisījās jauna asaru straume.

-    Es neko neesmu atzinusi! Es neko neesmu noziegusies!

-    Nomierinieties, Līza. Tieši tāpēc es esmu te ieradies; lai jūs aizstāvētu. Taču mums tagad ir tikai desmit minūšu laika. Tad jūsu vārdu ievadīs policijas reģistrā. Man nepieciešams…

-     Vai es nonākšu cietumā? Tā kā es negribīgi palocīju galvu, kliente turpināja: Un drošības nauda?

-    Cilvēkam, kas apsūdzēts slepkavībā, dabūt atļauju iemaksāt drošības naudu ir gaužām grūti. Ja arī man izdotos to nokārtot, jums nav tik daudz… Nelielo telpu pāršķēla vēl viens kliedziens. Mans pacietības mērs bija pilns. Līza! Beidziet! Klausieties, uz spēles ir likta jūsu dzīve, skaidrs? Jums jānomierinās un jāuzklausa mani. Es esmu jūsu advokāts un darīšu visu iespējamo, lai jūs izpestītu, taču var paiet kāds laiks. Noklausieties manus jautājumus un atbildiet uz tiem bez visādiem…

-    Un mans dēls? Kas būs ar Taileru?

-    Mani biroja darbinieki pašlaik sazinās ar jūsu māsu, un mēs nokārtosim tā, lai viņš paliek pie māsas, kamēr mēs dabūsim jūs ārā.

Es ļoti uzmanījos, lai nenosauktu negrozāmu termiņu atbrīvošanai. "Kamēr mēs dabūsim jūs ārā." Tikpat labi tas var notikt pēc vairākām dienām, nedēļām vai pat gadiem. Tas pat var nenotikt nekad. Taču nebija vajadzības izteikties konkrēti.

Līza palocīja galvu, it kā apziņa, ka dēls paliks pie viņas māsas, sniegtu atvieglojumu.

-    Un jūsu vīrs? Vai jums ir kāds viņa kontakttālrunis?

-     Nē, es nezinu viņa atrašanās vietu un arī negribu, lai jūs ar viņu sazināties.

-    Pat jūsu dēla dēļ?

-    īpaši viņa dēļ. Mana māsa par viņu parūpēsies.

Es pamāju un vairs šo tematu neaizskāru. Nebija piemērots brīdis izprašņāt viņu par izjukušo laulību.

-     Labi, tagad rāmā garā aprunāsimies par šo rītu. Man gan izmeklētāji piešķīra disku ar videoierakstu, taču es gribu apjautāties arī pats. Brīdī, kad ieradās izmeklētājs Ķēriens ar pārinieci, jūs esot atradusies savā mājā. Ar ko jūs nodarbojāties?

-    Es… Es sēdēju pie datora. Izsūtīju elektroniskās vēstules.

-    Labi. Kam?

-    Saviem draugiem. KAROGS līdzbiedriem. Es pavēstīju, ka rīt desmitos tiesas nama priekšā paredzēts kārtējais mītiņš un viņiem jāņem līdzi plakāti.

-    Labi. Ko tieši sacīja izmeklētāji, iegājuši jūsu mājā?

-    Visu laiku runāja tikai vīrietis. Viņš…

-     Ķēriens.

-    Jā. Viņi ienāca, un viņš man šo to pavaicāja. Tad apprasījās, vai es būtu ar mieru braukt uz iecirkni un atbildēt uz dažiem jautājumiem. Es gribēju zināt iemeslu, un viņš teica, ka tas ir saistībā ar Mičelu Bondurantu. Viņš neminēja, ka tas vīrietis ir miris vai noslepkavots. Tālab es piekritu. Es iedomājos, ka varbūt beidzot sākusies izmeklēšana pret viņu. Man nebija jausmas, ka patiesībā aizdomās tieku turēta es.

-    Vai Ķēriens paskaidroja, ka jums ir tiesības nerunāt ar viņu un sazināties ar advokātu?

-    Jā, kā televīzijā. Viņš nolasīja manas tiesības.

-    Kad tieši tas notika?

-     Kad mēs jau bijām šeit un viņš paziņoja, ka es tieku arestēta.

-    Vai jūs atbraucāt šurp kopā ar vinu?

-Jā.

-    Vai mašīna jus saruna ja ties?

-    Nē, viņš gandrīz visu laiku pļāpāja pa mobilo tālruni. Es dzirdēju, kā viņš saka: "Es viņu pašlaik vedu." Un tamlīdzīgi.

-    Vii jums uzlika roku dzelžus?

-    Mašīnā ne.

Gudrais Ķēriens. Viņš riskēja braukt kopā ar cilvēku, kas tiek turēts aizdomās par slepkavības pastrādāšanu, un neuzlikt tam roku dzelžus, lai neradītu viņā neuzticību un, ielijajot viņas uzmanību, pārliecinātu piekrist sarunai ar izmeklētāju. Labāku slazdu nav iespējams izlikt. Turklāt tas ļaus prokuroram pasludināt, ka Līza tobrīd vēl nebija arestēta un tādējādi viņas apgalvojumi bijuši brīvprātīgi.

-    Tātad, jūs atveda šurp, un jūs bijāt ar mieru aprunāties.

-    Jā. Man nebija ne jausmas, ka mani arestēs. Biju domājusi, ka palīdzu policijai lietas izmeklēšanā.

-    Bet Ķēriens neminēja, kādā lietā runās?

-    Ne reizi. Tikai tad, kad paziņoja, par ko esmu arestēta, un ļāva piezvanīt. Un tobrīd man ari uzlika roku dzelžus.

Ķēriens bija izmantojis vienu otru policijas krājumā esošu vecu viltību, taču šīs viltības tieši tāpēc bija atrodamas krājumā, ka bija noderīgas. Man būtu jānoskatās videoieraksts, lai noskaidrotu, kādā nodarījumā Līza atzinusies un vai vispār ir atzinusies. Tincināt šo satraukto sievieti šobrīd būtu veltīga laika tērēšana. It kā to apliecinot, pie durvīm pēkšņi atskanēja skaļs klauvējiens, un slāpēta balss atgādināja, ka man atlikušas divas minūtes.

-     Labi, Līza, es to vēl noskaidrošu. Patlaban jums jāparaksta pāris dokumentu. Pirmais ir jaunais līgums, kas ietver aizstāvību krimināllietā.

Es pastūmu vienu lapu viņai pretī un novietoju uz tās pildspalvu. Viņa iesāka to lasīt.

-     Visvisādi honorāri, sieviete novilka. Simt piecdesmit tūkstoši par tiesu? Es nevaru samaksāt tādu naudu. Man tādas nav.

-     Šāds standarta maksājums stājas spēkā tikai tad, ja notiek tiesa. Attiecībā uz jūsu maksātspēju… šim nolūkam domāti pārējie dokumenti. Ar šo jūs izsniedzat man pilnvaru runāt jūsu vārdā gadījumā, ja par šo lietu kāds vēlas sarakstīt grāmatu vai uzņemt filmu. Man šādiem mērķiem ir īpašs aģents. Ja tiks piedāvāts līgums, viņš ar to strādās. Pēdējais dokuments iesaldē šos finanšu līdzekļus, kamēr advokāts

nav saņēmis savu honorāru.

/ _

Es apzinājos, ka šī lieta piesaistīs lielu uzmanību. īpašumu atsavināšana šais laikos bija izplatītākā finanšu katastrofa valstī. Par šo lietu var sarakstīt grāmatu vai pat uzņemt filmu, un man pienāksies daļa ieņēmumu.

Līza paņēma pildspalvu un parakstījās uz visiem dokumentiem, vairs tos nelasīdama. Es visus ieliku portfelī.

-    Tā, Līza. Es jums grasos sniegt vissvarīgāko padomu pasaulē. Lūdzu, uzklausiet mani vērīgi un aplieciniet, ka sapratāt.

-     Labi.

-    Par šo lietu runājiet tikai ar mani. Nestāstiet par to izmeklētājiem, cietumsargiem, kameras biedrēm, pat māsai un dēlam neko nestāstiet. Ja jums kāds kaut ko jautā… un tas visādā ziņā notiks… vienkārši atbildiet, ka jums nav brīv par lietu runāt.

-     Bet es neesmu neko noziegusies! Es neesmu vainīga! Klusē tikai tie, kuri ir vainīgi.

Es pacēlu pirkstu, it kā norādams viņu.

-     Nē, jus maldāties. Man rodas sajūta, Līza, ka jūs manus vārdus neuztverat nopietni.

-    Nē, nē, tā nav.

-    Tad rīkojieties tā, kā lieku. Ne ar vienu to neiztirzājiet. Tas attiecas arī uz telefona sarunām cietumā. Visas sarunas tiek ierakstītas, Līza. Neapspriediet šo lietu pa telefonu, pat ar mani ne.

-    Jā, jā, sapratu.

-   Ja jums no tā kļūst vieglāk, varat uz visiem jautājumiem atbildēt šādi: "Nevienā apsūdzības punktā es neesmu vainīga, un advokāts man ir aizliedzis apspriest šo lietu." Kā tas skan?

-    Man šķiet, ka labi.

Atvērās durvis, un parādījās Ķēriens. Viņš lūkojās manī, viegli piemiedzis aizdomu pilnās acis, kas vēstīja, ka paņemt līdzi Pacļuin signāla slāpētāju bijis prātīgi. Es vēlreiz pievērsos Līzai.

-     Tā, Līza. Slikti rādās, labi būs. Turieties un neaizmirstiet zelta likumu. Ne ar vienu nerunājiet.

Es piecēlos.

-    Nākamreiz mēs tiksimies tiesas priekšā un tad varēsim aprunāties. Tagad ejiet kopā ar izmeklētāju Ķērienu.

Ceturta nodaļa

r

Nākamajā rītā Lizu atveda uz pirmo noklausīšanos Losandželosas Augstākajā tiesā, un viņai uzrādīja apsūdzību tīšā pirmās pakāpes slepkavībā. Apsūdzības rakstam prokuratūra bija pievienojusi ari īpašu punktu par upura slepus gaidīšanu notikuma vietā, un tas nozīmēja, ka teorētiski viņai var piespriest mūža ieslodzījumu bez atbrīvošanas tiesībām vai pat nāvessodu. Tas bija apsūdzības puses trumpis. Varēja noprast, ka apgabala prokuratūra vēlas panākt, lai apsūdzētā atzīstas vieglākā nodarījumā un apsūdzību var atsaukt, vēl iekams sabiedrības atbalsts pārsviežas viņas pusē. Un to visērtāk panākt, piedraudot apsūdzētājai ar mūža ieslodzījumu bez atbrīvošanas tiesībām vai nāvessodu.

Tiesas zāle bija pārpildīta ar reportieriem un KAROGS biedriem un atbalstītājiem. Izplatoties runām par policijas un apsūdzības versiju, ka baņķieris varbūt noslepkavots saistībā ar mājas atsavināšanu, ziņa par šo notikumu vienas dienas laikā bija apskrējusi daudzus. Šāds varmācīgs pavērsiens valsts mēroga finanšu sērgas laikā sekmēja interesi apmeklēt tiesas zāli.

Pēc cietumā pavadītas diennakts Līza bija manāmi norimusi. Nekustīgi, kā zombijs viņa stāvēja savā nodaļījumā un gaidīja divu minūšu ilgo noklausīšanos. Vispirms es pastāstīju, ka Līzas dēls ir drošā vietā pie viņas māsas, un pēc tam apliecināju biroja "Maikls Holers un partneri" vēlēšanos nodrošināt viņai vislabāko un visneatlaidīgāko aizstāvību. Patlaban sievietei vissvarīgāk bija izkļūt no cietuma, lai uzņemtos rūpes par dēlu un palīdzētu saviem advokātiem.

Lai arī pirmā noklausīšanās galvenokārt nozīmēja oficiālu atzinumu par apsūdzību un tiesas procesa sākumu, tas vienlaikus kalpoja par iespēju lūgt atbrīvošanu pret drošības naudu. Tieši tāds bija mans nodoms, jo mana vispārējā filosofija bija neatstāt nevienu iespēju neizmantotu un nevienu punktu neapstrīdētu. Tomēr par lūguma iznākumu es ilūzijas neloloju. Likums paredzēja nepieciešamību apstiprināt drošības naudu, taču dzīve rādīja, ka slepkavības lietās parasti to nosaka miljoniem dolāru lielu, tādējādi parastam cilvēkam nesamaksājamu. Mana kliente bija bezdarbniece, vientuļā māte, kurai banka grasījās atsavināt māju. Septiņu ciparu drošības naudas summa nozīmētu to, ka Līza no cietuma ārā netiks.

Lai izpatiktu plašsaziņas līdzekļiem, tiesnesis Stīvens FIuhārtijs bija pārcēlis Tremelas lietu uz dienas sākumu. Andrea Frīmena, lietā ieceltā prokurore, nolasīja apsūdzību, un tiesnesis noteica formālo apsūdzības nolasīšanas laiku uz nākamo nedēļu. Tremelai tikai tad būs jāpaziņo, vai atzīst sevi par vainīgu. Šīs parastās procedūras tika ātri pabeigtas. Fluhārtijs jau grasījās izsludināt īsu pārtraukumu, lai plašsaziņas līdzekļu pārstāvji varētu sakravāt savu aparatūru un pamest tiesas zāli, bet iejaucos es un lūdzu noteikt drošības naudu manai klientei. Vēl viens iemesls tā rīkoties bija vēlme iztaustīt apsūdzības reakciju. Laiku pa laikam man uzspīdēja laime, un apsūdzības puse, pieprasīdama augstu drošības naudu, izpauda kādu stratēģijas paņēmienu.

Taču Frīmena bija pārāk piesardzīga un tādu misēkli neatļāvās. Viņa apgalvoja, ka Līza Tremela rada draudus sabiedrībai un apsūdzētajai ari turpmāk lietas izskatīšanas laikā jāpaliek ieslodzījumā. Tādējādi prokurore atteica atbrīvojumu pret drošības naudu. Viņa atzīmēja, ka nozieguma upuris nebija vienīgais Līzas dzīvesvietas atsavināšanā iesaistītais cilvēks, ka tas ir tikai viens ķēdes posms. Ja Tremelu atbrīvotu, tad viņa varētu radīt draudus citiem cilvēkiem un organizācijām šajā ķēdē.

Tas nebija nekāds dižais atklājums. Jau no sākuma bija skaidrs, ka apsūdzības puse par Mičela Bonduranta slepkavības motīvu uzrādīs īpašuma atsavināšanu. Frīmena izpauda tieši tik, lai pārliecinoši iebilstu atbrīvošanai pret drošības naudu, taču par izvēlēto apsūdzību stratēģiju slepkavības lietā pavēstīja maz. Šī prokurore strādāja labi mēs jau bijām tikušies citu lietu iztiesāšanās. Cik atceros, es visas šīs prāvas biju zaudējis.

Kad pienāca mana kārta, es minēju par argumentu to, ka nav nekādu norādījumu kur nu vēl pierādījumu tam, kādus draudus Tremela radītu sabiedrībai, turklāt nekas neliecina par viņas vēlēšanos bēgt. Tā kā šādu pierādījumu nav, tiesnesis nedrikst liegt apsūdzētajai atbrīvošanu pret drošības naudu.

Fluhārtijs pieņēma Zālamana lēmumu, dāvādams aizstāvībai uzvaru, jo drošības nauda ir jānosaka, un ļaudams triumfēt apsūdzībai, nosakot drošības naudu divu miljonu dolāru apmērā. Tātad Līza ārā no cietuma netiks. Viņai būtu nepieciešama divu miljonu dolāru vērta ķīla vai drošības naudas galvotājs. Desmit procentu saistības maksātu divsimt tūkstošus dolāru, un par tādu naudu nevarēja būt ne runas. Apsūdzētajai jāpaliek ieslodzījumā.

Tiesnesis beidzot pasludināja pārtraukumu, un tas man dāvāja vēl dažas minūtes sarunai ar Līzu; tad tiesas darbinieki aizvedīs viņu prom. Kamēr žurnālisti un reportieri vienā rindā atstāja zāli, es kārtējo reizi nobrīdināju viņu klusēt.

-    Tagad, Līza, kad lieta guvusi plašsaziņas līdzekļu ievērību, tas ir vēl svarīgāk. Jūs var mēģināt iebāzt aiz restēm… vai nu tieši, vai ar šķietami uzticamu kameras biedru vai apmeklētāju palīdzību. Tālab neizmirstiet…

-    Ne ar vienu nerunāt. Es sapratu.

-    Labi. Vēl es varu jums pastāstīt, ka mans personāls šopēcpusdien pilnā sastāvā izskatīs lietu sanāksmē un izstrādās vienu otru stratēģiju. Vai jūs varat ieteikt kaut ko pieminēšanas vai apspriešanas vērtu? Kaut ko tādu, kas var palīdzēt?

-    Man ir tikai viens jautājums, un tas ir domāts jums.

-    Kāds?

-    Kāpēc jūs tā arī neesat pajautājis, vai es to izdarīju.

Tiesas darbinieks iegāja nožogojumā un nostājās aiz Lī-

zas, gatavodamies vest viņu prom.

-    Man tas nav jāvaicā, Līza, es uzsvēru. Manā darbā nav nepieciešams dzirdēt atbildi uz šo jautājumu.

-    Tad mēs dzīvojam nožēlojamā sistēmā. Es nezinu, vai man vajadzīgs advokāts, kurš man netic.

-    Tā nenoliedzami ir jūsu izvēle, un es nebrīnītos, ja tepat aiz tiesas nama durvīm rindā stāvētu advokāti, kas ar lielāko prieku uzņemtos šo lietu. Taču šīs lietas un īpašuma atsavināšanas lietas apstākļus neviens nezina tik labi kā es. Tie, kas apliecinātu ticību jums, ne vienmēr patiešām jums ticētu. No manis tādas muļķības nesagaidīsiet, Liza. Es piekopju citu filozofiju, proti, jūs man nestāstāt un es jums neprasu. Tas ir spēkā abpusēji. Netaujājiet, vai es jums ticu, un es par to nebildīšu ne vārda. Es brīdi klusēju, lai redzētu, vai sieviete grib kaut ko sacīt. Viņa negribēja. Tātad esam vienojušies? Es negribu rauties pušu, ja jūs meklēsiet man aizvietotāju, kurš jums tic.

-    Jādomā, esam vienojušies.

-    Labs ir. Tad es rīt pieskriešu apspriest lietu un iespējamo stratēģiju. Es ceru, ka mans izmeklētājs jau būs guvis sākotnējo priekšstatu par pierādījumiem. Viņš…

-    Vai varu uzdot jautājumu, Mikij?

-     Protams, varat.

-    Vai jūs varētu aizdot man drošības naudai?

Mani tas neizbrīnīja. Jau sen biju pārstājis skaitīt, cik klientu raudzīja no manis izvilkt līdzekļus drošības naudai. Šī, iespējams, bija līdz šim lielākā summa, taču es šaubījos, vai šādu lūgumu dzirdu pēdējo reizi.

-    Nevaru, Līza. Pirmkārt, man tādas naudas nav, un, otrkārt, advokāts, kas sniedz drošības naudu paša klientam, nonāk interešu konfliktā. Tālab es jums šajā ziņā palīdzēt nevaru. Manuprāt, jums jāsāk aprast ar domu, ka vismaz tiesas prāvas laikā paliksiet ieslodzījumā. Jums noteikta divus miljonus dolāru liela drošības nauda, un tas nozīmē, ka jums vajadzīgi ne mazāk kā divsimt tūkstoši, lai dabūtu kaut vai galvojumu. Tā ir liela nauda, Līza; ja jums tāda būtu, es gribētu, lai puse no tās tiek samaksāta par aizstāvēšanu. Šā vai tā, jūs paliktu cietumā.

Es pasmaidīju, taču viņai mani vārdi nešķita uzjautrinoši.

-    Kad samaksā par kādu galvojumu, vai pēc tiesas to naudu atgūst? Līza jautāja.

-    Nē, tā paliek drošības naudas galvotājam un sedz viņa risku; ja jūs sadomātu bēgt, no viņa tiktu pieprasīta visa summa, divi miljoni.

Līza sašuta.

-    Bet es negrasos bēgt! Es palikšu un cīnīšos līdz galam! Es tikai gribu būt kopā ar savu dēlu. Viņam ir nepieciešama māte.

-    To es neteicu konkrēti par jums, Līza. Es tikai pastāstīju, kāda ir drošības naudas un galvojumu kārtība. Tiesas darbinieks jums aiz muguras ir bijis pagalam pacietīgs. Dodieties viņam līdzi, un man jāatgriežas pie darba, jāspriež, kā jūs aizstāvēt. Rīt aprunāsimies.

Es pamāju ar galvu tiesas darbiniekam, un viņš kopā ar Līzu devās uz tiesas nama izolatoru. Iziedama pa tērauda durvīm, kas bija iebūvētas aizturēto nodaļījuma sienā, Līza pavērās manī ar baiļpilnām acīm. Viņai ne sapņos nerādījās, kādi būs turpmākie notikumi un ka tas ir tikai sākums visbaismīgākajiem murgiem, kādus viņa piedzīvos.

Andrea Frīdmena bija apstājusies papļāpāt ar citu prokuroru, un tas ļāva man viņu panākt brīdī, kad viņa atstāja tiesas zāli.

-     Vai nevēlaties patērzēt pie tases kafijas? es apvaicājos, pieiedams sievietei klāt.

-    Vai tad jums nav jāaprunājas ar saviem cilvēkiem?

-    Maniem cilvēkiem?

-    Tiem, ar kamerām. Viņi jau būs sastājušies pulciņā pie durvīm.

-    Es gan labprātāk aprunātos ar jums. Ja gribat, mēs pat varam apspriest taktiku darbam ar reportieriem.

-    Domāju, ka dažas minūtes varu tam atlicināt. Kurp vēlaties iet? Pagrabā vai arī pie manis kabinetā iedzert prokuratūras kafiju?

-    Labāk nokāpsim pagrabā. Jūsu kabinetā es nejutīšos pārāk droši.

-    Bijušās sievas dēļ?

-    Gan viņas, gan citu dēļ. Lai gan mums ar bijušo sievu patlaban ir labas attiecības.

-     Prieks to dzirdēt.

-    Vai jūs Megiju pazīstat?

Vennaisas apgabala prokuratūrā strādāja vismaz astoņdesmit prokuroru.

-    Garāmejot.

Mēs izgājām no tiesas zāles un, plecu pie pleca stāvēdami reportieru ielenkumā, paziņojām, ka lietas izskatīšana ir tikai sākusies un pagaidām mēs to nekādi nekomentēsim. Kamēr devāmies uz liftu, vismaz seši reportieri, lielākoties no citām pilsētām, iespieda man rokā vizītkartes New York

Times, CNN, Dateline, Sakm un visu raidījumu Svētais Grāls, proti, 60 Minūtes. Vēl pirms nepilnas diennakts es Losandželosas dienvidos ubagoju īpašuma ķīlu zīmju zaudēšanas lietas, kas man ienestu divsimt piecdesmit dolāru mēnesī, bet tagad esmu galvenais aizstāvības puses advokāts lietā, kas varētu kļūt par šīs finanšu ēras iezīmīgāko notikumu.

Un man tas patika.

-     Viņu vairs tuvumā nav, Frīmena aizrādīja, kolīdz iegājām liftā. Varat aizvākt to pašapmierināto smīniņu.

Es paraudzījos uz sievieti un pasmaidīju no sirds.

-    Tas ir tik acīmredzams?

-    Jā gan. Bet es varu pateikt vienu: izbaudiet, kamēr varat.

Tas bija tiešs mājiens par to, kas mani šīs lietas turpinājumā gaida. Frīmena prokuratūras hierarhijā kāpa aizvien augstāk, un daži pat apgalvoja, ka ar laiku viņa pretendēs uz pašu augstāko amatu. Būtu aplam saistīt jaunās prokurores karjeras augšupeju un reputāciju prokuratūrā ar viņas ādas krāsu un iekšējo politiku, apgalvojot, ka viņai tiek labas lietas, jo viņa pieder pie minoritātes un ir citas minoritātes protežē. Taču es apjautu, ka tā būtu liktenīga kļūda. Andrea Frīmena savu darbu veica nevainojami, un par to liecināja ari mana darba rezultāti nebiju uzvarējis nevienu prāvu, kurā viņa uzturējusi apsūdzību. Iepriekšējā vakarā uzzinājis, ka viņa iecelta Tremelas lietā, sajutos kā saņēmis cirtienu pa ribām. Sāpēja, bet tur nekas nebija līdzams.

Pagraba kafejnīcā, piepildījuši tases no lielajām kafijas kannām, mēs sameklējām galdiņu klusā stūrī. Viņa apsēdās ar seju pret durvīm. Šāds paradums likumsargu pasaulē neizdzēšami piemita gan patruļu policistiem, gan izmeklētājiem, gan prokuroriem. "Nekad neuzgriez muguru varbūtējai uzbrukuma vietai."

-     Tā… es novilku. Te nu mēs esam. Jums ir iespēja uzturēt apsūdzību iespējamai Amerikas varonei.

Frīmena iesmējās, it kā būtu dzirdējusi kaut ko pilnīgi neprātīgu.

-    Kā tad! Cik man zināms, no slepkavām parasti neiztaisa varoņus.

Es gan atcerējos kādu bēdīgi slavenu šajā pusē izskatītu lietu, ar kuras palīdzību varētu šo apgalvojumu atspēkot, tomēr to noklusēju.

-   Jā, varbūt tas ir nedaudz pārspīlēti, es atkāpos. Tomēr jāteic, ka, manuprāt, sabiedrības atbalsts šajā lietā drīzāk būs apsūdzētās pusē. Uzkurinot plašsaziņas līdzekļu interesi, atbalsts vienīgi pieaugs.

-    Protams, taču tikai sākumā. Kad kļūs zināmi pierādījumi un sīkākas detaļas, diez vai mums būs jābažījas par sabiedrības atbalstu. Vismaz tā šķiet, raugoties no manām pozīcijām. Bet… ko jūs ar to gribat sacīt, Holer? Vai vēlaties apspriest soda samazināšanu pret atzīšanos, lai gan lieta vēl nav diennakti veca?

-    Nē, nebūt ne. Es papurināju galvu. Neko tamlīdzīgu es apspriest nevēlos. Mana kliente apgalvo, ka nav vainīga. Par sabiedrības atbalstu ierunājos tādēļ, ka šī lieta jau tagad piesaista lielu uzmanību. Nupat man vizītkarti iedeva raidījuma 60 Minūtes producents. Tālab man ir padomā nospraust šādas tādas vadlīnijas un vienošanās saistībā ar plašsaziņas līdzekļiem. Jūs tikko minējāt pierādījumus, kuri drīz nāks atklātībā. Es ceru, ka ar to ir domāti pierādījumi, kas tiks sniegti tiesai, nevis tie, kurus izvēles kārtībā nopludinās laikrakstam L. A. Times vai citiem ceturtās varas pārstāvjiem?

-    Es ar lielāko prieku jau tagad pasludinātu pilnīgu moratoriju. Neviens nekādos apstākļos nerunā ar žurnālistiem.

-    Tik tālu es pagaidām neesmu gatavs iet. Es saviebos.

Viņa saprotoši pamāja.

-    Tā jau likās. Tādējādi man atliek vienīgi sacīt, ka jārīkojas piesardzīgi. Mums abiem. Es personīgi nevilcinoties dotos pie tiesneša, ja uzskatītu, ka jūs pūlaties ietekmēt zvērināto sastāva izvēli.

-    Esmu tādās pašās domās.

-    Labi. Šajā ziņā esam vienojušies. Kas vēl?

-    Kad man būs iespēja sākt iepazīties ar pierādījumiem šai lietā?

Iekams atbildēt, prokurore iedzēra prāvu malku kafijas.

-Jūs droši vien jau no mūsu iepriekšējām kopīgajām prāvām atceraties manas darba metodes. Es nerīkojos pēc principa: "Es parādīšu savu, ja jūs parādīsiet savu." Tas tāpēc, ka šādi labumu gūst tikai viena puse un aizstāvības puse neatklāj nenieka. Tālab man patiktu vāku turēt cieši aizvērtu.

-     Es domāju, prokurores kundze, ka mums ir nepieciešams panākt vienošanos.

-     Kad lietai iecels tiesnesi, varēsiet runāt ar tiesnesi. Taču es netēlošu labiņo ar slepkavu; vienalga, kas ir tās advokāts. Un jūsu zināšanai… es jau nostrostēju jūsu draudziņu Ķērienu par to, ka tas vakar izsniedzis jums disku. Tā tam nevajadzēja notikt, un viņš var pateikties Dievam, ka neliku viņu atstādināt no lietas. Uzskatīsim to par dāvanu no prokuratūras. Taču tā būs vienīgā, kas jums tiks… advokāta kungs.

Tieši šādu atbildi es biju gaidījis. Frīmena bija sasodīti laba prokurore, taču, pēc mana uzskata, nerīkojās taisnīgi. Ideālā variantā tiesai vajadzēja izvērsties par enerģisku faktu un pierādījumu pretnostādīšanu. Abas puses vienlīdz balstās likumā un ievēro vienus un tos pašus spēles noteikumus. Taču Frīmenas gadījumā bija parasts izmantot noteikumus, lai slēptu vai neizpaustu faktus un pierādījumus. Viņai patika mazliet blēdīga spēle. Viņa nenesa gaismu. Viņa gaismu pat neredzēja.

-    Andrea, nepārspīlējiet. Policija pievāca manas klientes datoru un visus papīrus. Tās ir viņas mantas, un man tās nepieciešamas, lai izvērstu aizstāvību. Tā vēl nav apmaiņa ar pierādījumiem.

Frīmena sašķieba mutes kaktiņu un izlikās, ka apsver kompromisu. Man vajadzēja nojaust, kāds tas ir teātris.

-     Vienosimies šādi, viņa ieteica. Tiklīdz lietai iecels tiesnesi, ejiet pie viņa un apvaicājieties. Ja tiesnesis liks mantas atdot, es paklausīšu. Ja ne, tās paliks pie manis, un es ne ar vienu nedalīšos!

-    Liels paldies.

Viņa pasmaidīja.

-    Nav par ko.

Prokurores atbilde uz manu lūgumu sadarboties un smaids vienīgi pastiprināja nojautu, kas mana prāta dzīlēs kavējās jau kopš brīža, kad biju uzzinājis par viņas nozīmējumu šai lietai. Man bija jāizdomā, kā likt Frīmenai saskatīt gaismu.

Piektā nodaļa

/

Tajā pēcpusdienā advokātu birojs "Maikls Holers un partneri" sarīkoja visa personāla sanāksmi Lornas Teiloras dzīvojamajā istabā, viņas dzīvoklī Holivudas rietumu daļā. Sapulcē, protams, piedalījās pati Lorna, tāpat mans detektīvs Sisko Vojcehovskis tā bija arī viņa dzīvojamā istaba un firmas jaunākā partnere Dženifera Āronsone. Es pamanīju, ka viņa šajos apstākļos nejūtas ērti, un nevarēju neatzīt, cik tie mūsu profesionālajam statusam neatbilstoši. Pirms gada, nodarbināts ar Džeisona Džesapa lietu, biju noīrējis pagaidu biroju, un šāds lēmums bija sevi attaisnojis. Es zināju, ka Tremelas lietai par labu nāktu īstas biroja telpas, lai mums nebūtu jātiekas manu darbinieku dzīvojamā istabā. Nelaime vienīgi tā, ka šādas pārmaiņas palielinātu izmaksas, kuras man būtu jāsedz, līdz es saņemtu komisijas naudu par lietas atspoguļojumu grāmatā vai ekranizējumu ja vien tas vispār notiks. Šis apstāklis bija aizkavējis mani pieņemt izšķirīgo lēmumu, taču, manīdams Āronsones vilšanos, es vairs nevilcinājos.

-    Tā, ķeramies klāt! es paziņoju, kad Lorna bija pasniegusi visiem limonādi vai atdzesēto tēju. Es zinu, ka no profesionālā viedokļa šādi vadīt advokātu biroju nav pieļaujams, un, tiklīdz varēsim atļauties, mēs meklēsim iespēju noīrēt kādu biroju. Bet pagaidām…

-    Patiesi? pārjautāja Lorna, neslēpdama pārsteigumu par šādiem jaunumiem.

-    Jā, par to jau esmu izlēmis.

-    Kāds prieks, ka tev tā patīk mans dzīvoklis!

-    Par to nav runa, Lorna. Es gluži vienkārši beidzamā laikā aizdomājos, ka, pieņemot darbā Buloksu, mūsu uzņēmums sāk izskatīties pēc īsta advokātu biroja. Varbūt mums noderētu īsta adrese. Nu, zināt, lai klienti var ierasties pie mums un mums nebūtu allaž viņi jāmeklē.

-    Manis pēc. Galvenais, lai man nav jāver iestāde vaļā vēl pirms desmitiem no rīta un es varu darbā ierasties čībās. Es pie tā esmu diezgan pieradusi.

Secināju, ka viņa jūtas aizskarta. Mēs reiz bijām īsu laiku precējušies, un es šādas pazīmes pratu saskatīt. Taču šis jautājums man būs jārisina vēlāk. Šobrīd nepieciešams visu uzmanību koncentrēt Līzas Tremelas aizstāvībai.

-    Lai nu kā, apspriedīsim Līzu Tremelu. Šorīt pēc pirmās noklausīšanās man radās izdevība pasēdēt un patērzēt ar prokurori, un no tā nekas labs nesanāca. Šī nav pirmā reize, kad man gadījies saķerties ar Andreu Frīmenu, un es zinu, ka viņa ir dzelžaina, nepiekāpīga prokurore. Ja vien iespējams kaut ko apstrīdēt, viņa to apstrīdēs. Ja viņas rīcībā ir lietai piederoši materiāli, viņa tos paturēs sev līdz brīdim, kad tiesnesis pavēlēs tos atdot. Savā ziņā es Frīmenu apbrīnoju… bet ne tad, kad mēs satiekamies vienas un tās pašas lietas ietvaros. Rezumējot varu teikt, ka izvilkt no viņas lietas materiālus ir kā izraut zobu.

-    Vai lieta vispār nonāks līdz prāvai? Lorna jautāja.

-     Jārēķinās ar iespējamību, ka nonāks, es atbildēju. īsajās sarunās, kuras esmu risinājis ar klienti, viņa apliecināja ciešu vēlmi cīnīties līdz galam. Viņa apgalvo, ka nav vainīga. Tas nozīmē, ka pagaidām mēs nevaram vienoties par mazāku sodu apmaiņā pret atzīšanos. Mēs plānojam tiesas prāvu, taču paliekam atvērti arī citiem variantiem.

-    Vienu mirkli! iejaucās Aronsone. Vakar vakarā jūs man atrakstījāt elektroniskā pasta vēstuli, paziņojot, ka jums ir videoieraksts ar klientes iztaujāšanu un man tas esot jāredz. Vai tad ierakstu jums neizsniedza prokuratūra?

Aronsone bija divdesmit piecus gadus veca smalka auguma sieviete ar īsiem matiem, kas krita stilīgi nekārtīgās, izspūrušās šķipsnās, un nēsāja retro stila brilles, kuras daļēji aizsedza spožās, zaļās acis. Viņa absolvējusi juridisko skolu, kura smalkos advokātu birojos pilsētas centrā nekotējās visai augstu, taču, uzaicinājis viņu uz pārrunām, es jutu viņā negatīvas motivācijas uzkurinātu dzinuli. Jaunā sieviete dzīvoja ar mērķi pierādīt šiem naudīgajiem mērgļiem, kā viņi maldās, tālab es viņu nolīgu uzreiz.

-    Videoieraksta disku man iedeva lietas galvenais izmeklētājs, un prokurore par šo faktu it nemaz nepriecājās. Tālab nekādus papildu labumus vairs negaidiet. Ja mums ko vajag, mēs ejam pie tiesneša vai sarūpējam paši. Un te nu mēs nonākam pie Sisko. Pastāsti, ko tu līdz šim esi noskaidrojis, Lielais!

Visu skatieni pievērsās manam detektīvam, kurš sēdēja grozāmajā ādas krēslā blakus puķu podiem nokrautam kamīnam. Viņš šķita uzcirties, un tas nozīmēja, ka uz tenisa krekla ir uzvilcis kreklu ar piedurknēm. Taču arī šis apģērba gabals tikpat kā nenosedza tetovējumus un ieroci. Masīvie bicepsi drīzāk lika viņu noturēt par striptīzkluba ārāsviedēju, nevis par pieredzējušu detektīvu, kuram krājumā papilnam viltīgu metožu.

Pagāja ilgs laiks, līdz es apradu ar faktu, ka šis druknais milzis ieņēmis manu vietu pie Lornas sāniem. Taču pamazām es tiku tam pāri turklāt labāka aizstāvības puses detektīva es nezināju. Agrāk, kad viņš vēl braukāja kopā ar Rotīti Sainis, policisti divreiz bija mēģinājuši viņam iemānīt narkotikas, lai apsūdzētu viņu to glabāšanā. Tas viņā bija iesējis ilgstošu neuzticību policijai. Vairums cilvēku policiju uzskatīja par labvēlīgu, ja vien nebija nācies pārliecināties par pretējo. Sisko tādam principam nepiekrita, un tas viņu padarīja tik lielisku savā arodā.

-     Tā, es sadalīšu ziņojumus divās daļās, viņš iesāka. Nozieguma vieta un klientes māja, kuru policija vakar vairākas stundas pārmeklēja. Vispirms par nozieguma vietu.

Neizmantodams nekādas piezīmes, viņš sīki un detalizēti izklāstīja visu, ko bija uzgājis WestLand National galvenajā mītnē. Uzbrucējs Mičelu Bondurantu pārsteidzis brīdī, kad tas kāpis ārā no automašīnas, gatavodamies reģistrēt savu ierašanos darbā. Upurim vismaz divas reizes iesists pa galvu ar nezināmu priekšmetu. Uzbrukts, visticamāk, no mugurpuses. Uz rokām nav nekādu ievainojumu, kas liecinātu par aizstāvēšanos, un tas norāda, ka viņš neitralizēts burtiski uzreiz. Blakus zemē, pie automašīnas pakaļējā riteņa, mētājās izlijusi ļoe's Joe kafijas krūzīte un atvērts portfelis.

-     Un kā tad paliek ar šāvieniem, kurus kāds it kā esot dzirdējis? es ievaicājos.

Sisko paraustīja plecus.

-    Man šķiet, ka to uzskata par kāda transporta līdzekļa radītu atsitiena blīkšķi.

-    Divas reizes?

-    Vai arī tas bija viens blīkšķis un tā atbalss. Šā vai ta, par šāviena troksni to vairs neuzskata.

Viņš atgriezās pie sava ziņojuma. Līķa sekcijas rezultāti vēl nebija izziņoti, taču Sisko šķita gatavs derēt, ka nāves cēlonis būs sitiens ar trulu priekšmetu. Pagaidām nāves iestāšanās brīdis bija noteikts no astoņiem trīsdesmit līdz astoņiem piecdesmit no rīta. Bonduranta apģērba kabatā atrada četru kvartālu attālās Joe's ļoe kafejnīcas čeku. Tas izdots divdesmit vienu minūti pāri astoņiem, un izmeklētāji spriež, ka viņš no kafejnīcas līdz bankas autostāvvietai varēja nokļūt, ātrākais, deviņu minūšu laikā. Bankas darbiniece, kas viņu atrada, ir zvanījusi ārkārtas situāciju dienestam astoņos piecdesmit divās.

Tādējādi iespējamais nāves iestāšanās laiks ir aptuveni divdesmit minūšu robežās. Tas šķita samērā īss laika sprīdis, taču, ja ir runa par apsūdzētā darbības dokumentēšanu alibi nolūkos, divdesmit minūtes var līdzināties mūžībai.

Policija iztaujāja visus, kas atstāja automašīnas tajā pašā garāžas stāvā, un arī visus, kuri strādāja Bonduranta nodaļā bankā. Līzas Tremelas vārds šajās sarunās parādījās ātri vien un atkārtojās bieži. Tremelu minēja kā cilvēku, kurš, pēc Bonduranta teiktā, viņu apdraudējis. Bonduranta nodaļa uzturēja draudu izvērtēšanas dosjē, un Līza atradās šā saraksta augšgalā. Kā mēs visi zinām, viņai bija izdota netuvošanās pavēle, aizliedzot rādīties bankas tuvumā.

Policija izvilka lielo lozi brīdī, kad kāda bankas darbiniece ziņoja, ka dažas minūtes pēc slepkavības redzējusi Līzu Tremelu ejam prom no bankas ēkas.

-    Kas ir šī lieciniece? es noprasīju, pievērsdamies Sisko ziņojuma visbīstamākajai daļai.

-     Viņas vārds ir Margo Seifera. Kontu operatore. Ja ticam maniem avotiem, viņa ne reizi nav kontaktējusies ar Tremelu. Viņa strādā bankā, bet nenodarbojas ar aizdevumiem. Taču pēc tam, kad Tremelai tika izdots netuvošanās orderis, personālam iedeva viņas fotogrāfiju. Visi tika brīdināti piesargāties un nekavējoties ziņot, ja viņa parādās tuvumā. Tālab Seifera viņu pazinusi.

-     Un Tremela atradās bankas teritorijā?

-    Nē, viņa gājusi pa ietvi puskvartāla attālumā, pa Venturas bulvāri austrumu virzienā, prom no bankas.

-    Vai mums par šo Margo Šeiferu ir kaut kas zināms?

-    Pagaidām nav, bet būs. Esmu ķēries klāt.

Es pamāju ar galvu. Parasti man nevajadzēja norādīt Sisko, kurā virzienā rakt. Viņš pārslēdzās uz otro ziņojuma daļu, Līzas Tremelas mājas pārmeklēšanu. Šoreiz detektīvs izmantoja no mapes izvilktu dokumentu.

-     Divas stundas pēc slepkavības Līza Tremela brīvprātīgi piekrita… tā šeit rakstīts… kopā ar izmeklētājiem braukt uz Vennaisas iecirkni. Viņi apgalvo, ka sieviete nekavējoties aizturēta tikai pēc nopratināšanas iecirknī. Atsaucoties uz nopratināšanas laikā izteiktajiem paziņojumiem, kā arī uz Margo Šeiferas liecību, izmeklētāji saņēma kratīšanas orderi Tremelas mājai. Tur viņi pavadīja aptuveni sešas stundas, meklēdami pierādījumus, tostarp iespējamo slepkavības ieroci, kā arī digitālos un taustāmos pierādījumus par plānu nogalināt Bondurantu.

Kratīšanas orderos nosaka konkrētu laika periodu, kura ietvaros kratīšana jāveic. Pēc tam policijai laikus jāiesniedz tiesā dokuments ar nosaukumu "Kratīšanas ordera atskaite", kurš satur detalizētu visu konfiscēto priekšmetu sarakstu. Tiesneša ziņā ir pārskatīt atsavinātos priekšmetus un pārliecināties, ka policija darbojusies saskaņā ar ordera kritērijiem. Sisko pavēstīja, ka izmeklētāji Ķēriens un Longstreta tajā pašā rītā ir iesnieguši atskaiti, un tiesas klerki viņam iedevuši kopiju. Pašlaik tas bija mūsu svarīgākais lietas dokuments jo tādus ziņu kanālus kā policija un prokuratūra bija slēgusi Andrea Frīmena. Taču kratīšanas ordera pieprasījums un atskaite bija sabiedrībai pieejami dokumenti, un tie ļāva man visērtāk iegūt priekšstatu par prokuratūras iecerēto stratēģiju.

-    Noskaiti svarīgākos punktus, es lūdzu. Bet vēlāk es gribēšu visas atskaites kopiju.

-    Te būs tava kopija, Sisko sacīja. Bet ciktāl…

-    Vai es arī varētu dabūt kopiju, lūdzu? ierunājās Aronsone.

Sisko zīmīgi paraudzījās uz mani, lūgdams atļauju. Iestājās neveikls klusums. Patiesībā viņš mēmi taujāja, vai jaunā sieviete ir pilntiesīga mūsu biroja darbiniece, nevis klientu konsultante, kuru es esmu atvedis no universālveikala juridiskās augstskolas.

-    Bez šaubām, es piekritu.

-    Dabūsi, Sisko noskaldīja. Bet tagad svarīgākie punkti. Runājot par ieročiem, man rodas iespaids, ka izmeklētāji iegājuši garāžā un pievākuši visus darbarīkus, kurus var noturēt rokā.

-     Nākas secināt, ka viņi nezina, kas ir slepkavības ierocis, es konstatēju.

-    Sekcija vēl nav veikta, Sisko atgādināja. Tās laikā salīdzina iespējamos ieročus ar brūci. Paies zināms laiks, taču man ir sakari ar tiesmedicīnas laboratoriju. Kad viņi noskaidros, to zināšu arī es.

-    Tā. Kas vēl?

-     Paņemts viņas klēpjdators, trīs gadus vecais McBook Pro, un visvisādi dokumenti, kas saistīti ar Melbas avēnijas mājas atsavināšanu. Ar to var tiesnesi krietni saērcināt. Dokumentu saraksts nav iesniegts; iespējams, to bijis pārāk daudz. Nosaukti tikai trīs. Tie atzīmēti ar nosaukumiem: "KAROGS", "Atsavināšana 1" un "Atsavināšana 2".

Es secināju, ka visus ar īpašuma atsavināšanu saistītos dokumentus, kas atrodami Līzas mājās, pats esmu izsniedzis. Organizācijas dokumentos, kā arī datorā droši vien rodami Līzas grupas locekļu vārdi, un tas norāda, ka policija, iespējams, meklē nozieguma līdzdalībniekus.

-    Tā, kas vēl?

-    Tāpat paņemts viņas mobilais tālrunis un viens kurpju pāris no garāžas. Tagad būs smagākais punkts, proti, atsavināta arī personiskā dienasgrāmata. Sīkāk nav rakstīts, un nav arī paskaidrots, kas tajā ir. Taču… ja tajā izklāstīti viņas klaji naidīgie uzskati par banku, īpaši par upuri, mums radīsies grūtības.

-    Rīt apmeklējuma laikā viņai uzjautāšu, es sacīju. Tā, paiesimies atpakaļ. Mobilais tālrunis. Vai ordera pieteikumā bija konkrēti minēts, ka paredzēts konfiscēt viņas tālruni? Vai tiek pieļauta sazvērestība un tas, ka Bonduranta slepkavībā viņai bijis līdzdalībnieks?

-     Nē, par sazvērestības līdzdalībniekiem pieteikumā nekas nav sacīts. Viņi droši vien pūlas aptvert visas varbūtības.

Es palocīju galvu. Zināt izmeklētāju veiktās darbības pret manu klienti ir gaužām noderīgi.

-     Policija droši vien iesniegusi atsevišķu kratīšanas ordera pieteikumu, lai iegūtu no viņas operatora sarunu sarakstu.

-    Pārbaudīšu, Sisko apsolīja.

-    Vai orderi bija vēl kas?

-    Kurpes. Atskaitē minēts, ka no garāžas paņemts kurpju pāris. Iemesls nav norādīts, vienigi teikts, ka tie ir dārza apavi. Sieviešu kurpes.

-    Citi apavi nav aiztikti?

-    Vismaz nekas tāds nav minēts. Tikai šis pāris.

-    Tev nekas nav zināms par apavu nospiedumiem nozieguma vietā, vai ne?

-    Nekas.

-    Labi.

Es biju pārliecināts, ka šo kurpju atsavināšanas iemesls pavisam drīz nāks gaismā. Kratīšanas orderī policija izmet tik plašu tīklu, cik vien tiesa atļauj. Labāk konfiscēt pēc iespējas vairāk, nekā atstāt svarīgu pierādījumu nepaņemtu. Dažos gadījumos tas nozīmē, ka tiek konfiscēti priekšmeti, kuriem ar lietu nav ne mazākā sakara.

-     Starp citu, detektīvs turpināja. Ja rodas izdevība, palasi šo pieteikumu. Interesanta lasāmviela, ja vien atstāj bez ievērības pareizrakstības kļūdas un gramatiskās nepilnības. Tajā plaši izmantota viņas iztaujāšanā iegūtā informācija. Tiesa, mēs to visu jau redzējām Ķēriena izsniegtajā diskā ar videoierakstu.

-   Jā, viņas tā saucamo atzīšanos un Ķēriena pārspīlējumus.

Es piecēlos un sāku staigāt šurpu turpu istabas vidū. Lor-

na paņēma no Sisko kratīšanas orderi un nozuda tuvējā darbistabā, kur atradās biroja aparatūra, arī kopētājs.

Pagaidīju, līdz viņa atgriežas un pasniedz Aronsonei dokumentu kopijas, un sacīju:

-     Tā, mēs rīkosimies šādi. Vispirms, lai darbs ritētu raitāk, mums nepieciešams īsts birojs. Tas jāatrod netālu no Vennaisas tiesas nama, lai varam tur ierīkot savu komandpunktu.

-    Vai gribi, lai es to nokārtoju, Mik? Lorna vaicāja.

-    Jā, gribu.

-    Pieraudzīšu, lai pie ēkas ir autostāvvieta un tuvumā atrodama laba ēstuve.

-    Būtu jauki, ja līdz tiesas namam varētu aiziet kājām.

-    Skaidrs. īstermiņa īre?

/

Es brīdi apcerēju šādu priekšlikumu. Man patika strādāt Li)icoln aizmugures sēdeklī. Tas sniedza brīvību, kura ietekmēja manus domāšanas procesus.

-     Ņemsim uz gadu. Pēc tam paskatīsimies. Tad es paraudzījos uz Aronsoni. Viņa, noliekusi galvu, rakstīja bloknotā. Buloksa, tev būs jāapkalpo esošie klienti un potenciālajiem jaunajiem klientiem, kas šajā laikā zvanīs, jāizklāsta mūsu pamata programma. Radio reklāmas turpināsies visu mēnesi, tālab diez vai zvanītāju straume apsīks. Piedevām tev būs jāpalīdz man Tremelas lietā.

Jaunā sieviete pacēla galvu. Acis iemirdzējās, kad viņa saprata, ka nepilnu gadu pēc advokātes licences iegūšanas varēs piedalīties slepkavības lietas sagatavošanā.

-    Tomēr pārāk nesapriecājies, es aizrādīju. Pagaidām es vēl nepiešķiru tev lietas advokāta palīga vietu. Tev būs jāveic liels daudzums melnā darba. Kā tev universālveikala augstskolā veicās ar krimināltiesībām?

-    Es biju labākā studente grupā.

-     Par to es nešaubos. Šo kratīšanas orderi sadali pa sastāvdaļām un izanalizē pašu velnu. Mums jāsameklē viss, kā tajā trūkst, kas tajā ir neiederīgs un ko var izmantot lūgumā neiekļaut konkrētas lietas pierādījumu sarakstā. Es gribu, lai visu, kas pievākts no Līzas Tremelas mājas, atzīst par nederīgu šās lietas nolūkos.

Varēja redzēt, kā Aronsone norij siekalas. Es devu grūtu uzdevumu. Tas nebija vien melnais darbs lai veiktu uzticēto, būs jāpieliek daudz pūļu, taču reālais ieguvums, visticamāk, nebūs prāvs. Tikai retos gadījumos no lietas izlidināja lielāko tiesu pierādījumu. Es tikai gribēju nodrošināt, ka nekas nepaliek bez ievērības, un sūtīju Aronsoni pārbaudīt vienu no varbūtībām. Viņa to apjēdza, jo bija gudra, un tas bija viens no iemesliem, kādēļ es viņu pieņēmu darbā.

-    Ņem vērā, ka tev uzticēta slepkavības lieta, es atgādināju. Cik tavu grupas biedru var apgalvot to pašu?

-    Iespējams, ka neviens.

-     Protams. Pēc tam paņem videoierakstu ar Lizas nopratināšanu policijā un rikojies līdzīgi. Pamēģini saskatīt jebkuru policijas kļūmi, visu, ko mēs varam izmantot, lai arī šo ierakstu padarītu par nederīgu. Man šķiet, ka pagājušajā gadā Augstākā tiesa pieņēma lēmumu līdzīgā jautājumā. Vai tev tas ir zināms?

-    Ē-ē… Šī ir mana pirmā kriminālpārkāpuma lieta.

-     Tad iepazīsties ar to. Ķēriens par varītēm tiecas apgalvot, ka Tremela iecirknī uz nopratināšanu ieradusies brīvprātīgi. Taču, ja mēs varēsim apgalvot, ka sieviete atradusies policijas kontrolē… nav svarīgi, vai ieslēgta roku dzelžos… tad pierādīsim, ka viņa jau no sākta gala bijusi aizturēta. Ja tas izdosies, tad viss, ko viņa sarunājusi pirms tiesību nolasīšanas, nebūs nenieka vērts.

-    Skaidrs. Āronsone nepacēla acis no bloknota.

-    Vai uzdevums ir saprotams?

-Jā.

-     Labi, tad ķeries klat. Bet neaizmirsti par parejiem klientiem. Viņi apmaksā mūsu rēķinus. Vismaz pagaidām. Es pievērsos Lornai. Lorna, es gribētu, lai tu sazinies ar Džoelu Gotleru un palūdz viņam pazondēt šī materiāla iespējas. Ja varēsim vienoties ārpus tiesas par soda samazināšanu, tad šī lieta var ātri izčākstēt, tāpēc raudzīsim sarunāt darījumu jau tagad. Pasaki, ka esam gatavi uz zemiem procentiem, ja vien mums piedāvā pieklājīgu avansu. Mums jāfinansē aizstāvība.

Gotlers bija mans Holivudas aģents, ar kuru es sazinājos ikreiz, kad pie mana apvāršņa parādījās kinoindustrija. Šajā reizē mēs paši rīkosimies aktīvi, lai dabūtu līgumu.

-    Pierunā viņu, es teicu Lornai. Man mašīnā ir 60 Minutes producenta vizītkarte. Redzi, kādu interesi šis process izraisa!

-    Es piezvanīšu Džoelam, viņa attrauca. Un zinu, kas viņam sakāms.

Apstājies istabas vidū, es iegrimu domās par to, kas vēl palicis nepadarīts un kāda būs mana loma. Tad paskatījos uz Sisko.

-    Vai gribi, lai papētu liecinieci? viņš jautāja.

-    Tieši tā. Upuri arī. Es gribu pilnīgus abu portretus.

Manu pavēli pārtrauca spalgs zvans, kas plūda no namruņa blakus virtuves durvīm.

-    Piedod. Tur zvana no galvenajiem vārtiem. Lorna pat nepakustējās, lai pieietu pie namruņa.

-    Vai tu negrasies atvērt? es pajautāju.

-    Nē, es nevienu negaidu, un visi piegādātāji zina kodu. Droši vien kāds pārdošanas aģents. Tie te klaiņā pa apkaimi kā zombiji.

-     Labi, es novilku. Ejam tālāk. Pēc tam mums jāapsver cits iespējamais slepkava. Tas piesaistīja visu sapulces dalībnieku nedalītu uzmanību. Mums nepieciešams cits vainīgais, es turpināju. Ja nonāks līdz tiesai, ar prokuratūras lietas izcaurumošanu vien nepietiks. Mums būs agresīvi jāaizstāvas. Būs jānovirza zvērinātie prom no Līzas. Lai to paveiktu, mums nepieciešama alternatīva teorija.

Runādams es atskārtu, kā Āronsone mani vēro, un jutos kā augstskolas pasniedzējs.

-     Mums vajadzīga nevainīguma hipotēze. Ja izdosies to izveidot, mēs prāvu uzvarēsim.

Vārtu zvans iedžinkstējās vēlreiz. Tam sekoja vēl divi ilgi un neatlaidīgi zvana signāli.

-     Kas tad tas, pie joda? Lorna noburkšķēja.

Viņa nīgri pietrausās kājās, piegāja pie namruņa un piespieda sazināšanās pogu.

-    Jā. Kas tur ir?

-    Vai tur ir Mikija Holera juridiskais birojs?

No skaļruņa atplūda klusa, sīka, metāliska sievietes balss, kas šķita pazīstama. Lorna pagriezās pret mums un apjukusi pašūpoja galvu. Viņas dzīvokļa adrese reklāmās nekad netika nosaukta. Kā šī persona nonākusi pie vārtiem?

-    Jā, bet par tikšanos iepriekš jāvienojas, Lorna atbildēja. Ja vēlaties pieteikt konsultāciju pie mistera Holera, es jums varu iedot tālruņa numuru, pa kuru piezvanīt.

-    Lūdzu! Man ar viņu jārunā jau tagad. Es esmu Līza Tremela un jau esmu viņa kliente. Man ar viņu jārunā pēc iespējas drīzāk.

Es uzmanīgi pavēros namrunī, it kā noturēdams to par ierici, kas nodrošina tiešus sakarus ar Vennaisas sieviešu cietumu, kur Līzai būtu jāatrodas. Tad es paraudzījos Lornā.

-    Domāju, ka vajadzētu atvērt vārtus.

Sestā nodaļa /

Līza Tremela nebija viena. Kad Lorna atvēra durvis, mana kliente ienāca dzīvoklī kopā ar kadu vīrieti, kuru atcerējos redzējis tiesas zālē Lizas lietas pirmās tiesas sēdes laikā. Viņš tobrīd sēdēja pirmajā rindā un bija piesaistījis manu uzmanību ar to, ka nelīdzinājās ne advokātam, ne žurnālistam. Viņš izskatījās pēc Holivudas cilvēka. Turklāt ne jau pēc spožā, pašpārliecinātā holivudieša tipa, bet gan pēc tāda, kas dzenas tur izsisties. Parūka vai nemākulīgi nokrāsoti mati, neiztrūkstoši tādas pašas krāsas sari uz zoda, vaļīga pazodes āda… Viņš izskatījās pēc sešdesmit gadu veca vīrieša, kas visai neveiksmīgi pūlas izlikties par četrdesmitgadnieku. Mugurā viņam bija sarkanbrūns svīteris ar augstu apkakli un melna ādas sporta jaka. Kaklā karājās zelta ķēde ar miera simbolu. Lai kas viņš būtu, man radās aizdomas, ka Liza atbrīvota, pateicoties viņam.

-    Vai nu jūs izbēgāt no Vennaisas cietuma, vai arī iemaksājāt drošības naudu, es uzrunāju aizstāvamo. Man nez kāpēc šķiet, ka pareizs varētu būt otrais minējums.

-     Gudrinieks, Līza attrauca. Tas ir Herberts Dāls, mans draugs un labdaris.

-    Izrunā "Dāls", ar garo "ā", smaidošais labdaris iestarpināja.

-     Labdaris? es pārvaicāju. Vai tas nozīmē, ka jūs iemaksājāt drošības naudu?

-    Patiesībā es iemaksāju galvojumu, Dāls izlaboja.

-    Ar kā palīdzību?

-    Galvotājs bija kāds puisis, vārdā Valensuela. Viņa birojs ir taisni līdzās cietumam. Ļoti ērti. Turklāt viņš jūs pazīstot.

-    Skaidrs.

Es bridi klusēju, domādams, ko šādā bridi sacīt, un Līza pasteidzās pirmā.

-     Herbs ir īsts varonis, izglābdams mani no tās šausmīgās vietas, viņa bilda. Tagad es esmu ārā un varu palīdzēt mums apstrīdēt nepatiesās apsūdzības.

Ar Aronsoni Līza iepriekš bija tikusies, taču ar Lornu vai Sisko nebija pazīstama. Viņa piegāja klāt un pastiepa roku, nosaukdama savu vārdu un sarokodamās tik nevērīgi, it kā nebūtu noticis nekas īpašs un tagad atliek ķerties pie darbiem. Sisko uzmeta man skatienu, it kā noprasīdams, ko tas viss, ellē ratā, nozīmē. Es paraustīju plecus. Pats biju neziņā.

Līza ne reizi nebija minējusi, ka viņai ir tāds dārgs draugs un "labdaris", kurš būtu ar mieru iemaksāt divsimt tūkstošus par galvojumu. Mani tas nepārsteidza, tāpat kā tas, ka viņa nebija izmantojusi šā cilvēka devību, lai norēķinātos par aizstāvību. Arī šāda bramanīga ierašanās, lietišķa izturēšanās un vēlme iesaistīties komandas darbā mani nepārsteidza. Es uzskatīju, ka Līzai piemīt izkopta prasme attiecībās ar svešiem cilvēkiem savas personiskās un emocionālās problēmas saglabāt neredzamas. Šarma viņai bija atliku likām, un es iedomājos, vai Herberts Dāls maz apjauš, kādā lietā iesaistījies. Es pieņēmu, ka viņam ir savi apsvērumi tā rīkoties, taču viņš varbūt neapjēdz, ka tiek izmantots.

-     Līza, es ieteicos, vai mēs varētu ieiet Lornas kabinetā un brīdi apspriesties zem četrām acīm?

-    Es domāju, ka Herbam būtu jādzird viss, kas jums sakāms. Viņš dokumentēs šo lietu.

-    Toties viņš nedokumentēs mūsu sarunas, jo klienta un advokāta komunikācijas neaizskaramību sargā likums. Viņu var piespiest liecināt tiesā par visu, ko viņš dzird vai redz.

-    A… Bet… vai viņu nevar nozvērināt vai kā tamlīdzīgi? Lai viņš oficiāli būtu aizstāvju komandā?

-    Lūdzu, Līza, uz dažām minūtēm ienāciet tur! Es norādīju uz darbistabu, un Līza beidzot devās tās virzienā. Lorna, tu varētu sagādāt misteram Dālam kaut ko dzeramu.

Iegājis darbistabā, es aizvēru durvis. Istabā atradās divi galdi viens Lornai, otrs Sisko. Paņēmis pie sienas novietotu krēslu, es noliku to pie Lornas rakstāmgalda un lūdzu Lizu apsēsties. Pats apgāju galdam otrā pusē un iekārtojos tur.

-     Nu gan ērmots advokātu birojs, viņa bilda. Drīzāk atgādina dzīvokli.

-     Pagaidu mājvieta. Parunāsim par to varoni otrā istabā, Līza. Cik ilgi jūs viņu pazīstat?

-    Apmēram pāris mēnešu.

-    Kā jūs iepazināties?

-    Uz tiesas nama kāpnēm. Viņš apmeklēja kādu KAROGS kampaņas mītiņu. Viņu tas esot interesējis no filmu uzņemšanas viedokļa.

-    Tiešām? Tad viņš uzņem filmas? Kur viņa kamera?

-    Patiesībā Herba pienākums ir to visu organizēt. Viņš ir panākumiem bagāts. Strādā ar grāmatu un filmu līgumiem. Tas būs viņa pārziņā. Šī lieta gūs milzīgu ievērību sabiedrībā, Mikij. Kamēr es sēdēju aiz restēm, man pateica, ka trīsdesmit seši reportieri gribējuši mani intervēt. Protams, man ne ar vienu neļāva runāt. Tikai ar Herbu.

-    Herbs panāca, ka viņu ielaiž cietumā pie jums? Nudien neatlaidīgs vīrs.

-    Pats apgalvo, ka neapstājas nekādu šķēršļu priekšā, ja redz labu materiālu. Atceraties to meitenīti, kas nedēļu dzīvoja kalnā pēc tam, kad viņas tēvs nobrauca no ceļa un gāja bojā avārijā? Herbs viņai izkārtoja tiesības uz televīzijas filmu.

-     Iespaidīgi.

-    Vai ne? Viņš ir ļoti veiksmīgs uzņēmējs.

-   Jā, to jūs jau teicāt. Tātad, jūs ar viņu esat noslēgusi kaut kādu vienošanos?

-    Jā. Herbs nokārtos visus darījumus, un pēc tam, kad tiks nomaksāti viņa izdevumi, mēs sadalīsim peļņu vienādās daļās, un viņš dabūs atpakaļ iemaksāto drošības naudu. Tas taču būtu godīgi, galu galā. Bet viņš sola man sagādāt daudz naudas. Varbūt man izdosies nomaksāt hipotēkas kredītu, Mikij!

-     Vai esat kaut ko parakstījusi? Kādu līgumu vai varbūt vienošanos?

-    Jā, viss ir likumīgi un saistoši. Viņam būs mana daļa jāatdod.

-    Jūs to zināt tādēļ, ka parādījāt līgumu savam advokātam?

-    E… nē, bet Herbs apgalvoja, ka tas ir standarta līgums. Parastie juridiskie penteri. Tomēr es to izlasīju.

"Protams, ka izlasīji. Gluži tāpat, kā parakstīdama līgumus ar mani."

-    Vai drīkstu šo līgumu apskatīt, Līza?

-    Herbs to paturēja. Varat to viņam palūgt.

-    Tā arī darīšu. Vai jūs gadījumā nepastāstījāt viņam par mūsu līgumiem?

-    Par mūsu līgumiem?

-    Jā, vakar policijas iecirknī jūs manā klātbūtnē parakstījāt līgumus. Vai atceraties? Ar vienu ļāvāt man pārstāvēt jūs krimināllietā, bet ar citiem pilnvarojāt mani pārstāvēt jūs un iesaistīties sarunās par tiesībām pārdot šo materialu, lai iegūtu naudu aizstāvībai. Jūs parakstījāt saistību rakstu. Vai neesat aizmirsusi? Tā kā kliente neatbildēja, es turpināju: Vai jūs, Līza, pamanījāt tur, blakus istabā, trīs cilvēkus? Mēs visi izstrādājam aizstāvības lietu. Un jūs mums pagaidām neesat samaksājusi ne graša. Tas nozīmē, ka man ir jāsedz viņu algas, visi izdevumi. Ik nedēļu. Tādēļ ar līgumiem, kurus jūs vakar parakstījāt, jūs sniedzāt man pilnvaru noslēgt darījumus par ekranizējumu un grāmatu tiesībām.

-    A… to daļu es neizlasīju.

-     Es uzdošu jautājumu, Līza. Kas jums ir svarīgāk, proti, vai tas, ka labākie aizstāvji, kādus jūs varat atrast, cenšas pat šādos nelabvēlīgos apstakļos gūt uzvaru šai lietā, vai arī iespēja pārdot tiesības uz ekranizējumu un grāmatu izdošanu?

Līza acīmredzami sabozās un tad izvairījās no tiešas atbildes.

-    Bet jūs nesaprotat. Es neesmu vainīga. Es ne…

-    Nē, jūs pati nesaprotat. Šajā gadījumā it nemaz nav būtiski, vai jūs esat vainīga. Šeit runa ir par to, ko mēs varam pierādīt vai atspēkot tiesas zālē. Un, sacīdams "mēs", es patiesībā domāju sevi, Līza. Sevi. Jūsu varonis esmu es, nevis Herbs Dāls ādas jakā ar Holivudas miera simbolu kaklā. Tas ir tikpat droši kā āmen baznīcā.

Sieviete ilgi klusēja un tad atbildēja:

-     Es nevaru, Mikij. Viņš nupat iemaksāja manu drošības naudu. Divsimt tūkstošus dolāru. Viņam tā nauda jādabū atpakaļ.

-    Kamēr jūsu aizstāvības komanda mirst badā?

-    Nē, Mikij, jums samaksās. Es apsolu. Man tiks puse. Es jums visu atlīdzināšu.

-    Pēc tam, kad viņš atgūs savus divsimt taukšķus plus izdevumus. Izdevumus, kuri teorētiski var būt neizmērojami.

-     Viņš pastāstīja, ka dabūjis pusmiljonu par vienu no Maikla Džeksona ārstiem. Un tas bija tikai par materiālu bulvārpresei. Ja nu mums tiek filma?

Es tikko valdījos. Lorna uz rakstāmgalda turēja rotaļlietu stresa noņemšanai, nelielu tiesneša āmuru, prezentācijas materiālu paraugu, kādus bija iecerējusi izdāļāt reklāmas nolūkos. Amūra sānos varētu uzdrukāt mūsu biroja nosaukumu un tālruņa numuru. Paķēris šo instrumentu, es stingri sažņaudzu tā kātu un iztēlojos, ka tā ir Herberta Dāla balsene. Dažu mirkļu laikā niknums atslāba. Mantiņa izrādījās visnotaļ noderīga. Klusībā atzīmēju, ka jāpalūdz Lornu iepirkt šādas rotaļlietas vairumā. Mēs varētu tās dalīt par brīvu galvotāju birojos un ielu tirdziņos.

-     Tā, es noteicu. Par to mēs parunāsim vēlāk. Tagad atgriezīsimies blakus istabā. Jūs vienalga sūtīsiet Herbu mājās, jo mēs apspriedīsim jūsu lietu un to mēs nedarām tādu cilvēku klātbūtnē, kuri neietilpst mūsu priviliģētajās aprindās. Vēlāk jūs viņam piezvanīsiet un paskaidrosiet, ka bez manas piekrišanas nevarat noslēgt vienošanos vai pasākt kaut ko citu. Vai jūs saprotat, Līza?

-Jā.

Viņa izklausījas norata un lēnprātīga.

-     Vai man pašam jāsūta viņš prom? Vai arī to paveiksiet jūs?

-    Vai jūs varētu to izdarīt, Mikij?

-    Bez šaubām. Domāju, ka mūsu saruna šeit ir beigusies.

Mēs atgriezāmies dzīvojamā istabā un paguvām izdzirdēt Dāla stāsta pēdējo teikumu:

-     Un tas bija vēl pirms tam, kad viņš strādāja filmā "Titāniks"!

Vīrietis iesmējās pats par savu stāsta nobeigumu, taču pārējiem acīmredzot Holivudas humora izjūta bija sveša.

-     Tā, Herb, mēs turpināsim strādāt, un mums ir jāizrunājas ar Līzu, es ieteicos. Es jūs pavadīšu.

-    Kā Līza tiks mājās?

-    Man ir auto ar šoferi. Mēs to nokārtosim.

Vīrietis brīdi vilcinājās un pavērās Lizā, cerēdams uz glābiņu.

/

-     Ej vien, Herb, viņa sacīja. Mums šeit jāparunā par manu lietu. Kolīdz pārradīšos mājās, es tev piezvanīšu.

-    Tu apsoli?

-    Apsolu.

-    Mik, es varu viņu pavadīt, Lorna piedāvājās.

-    Nē, nekas. Man tikpat ir jāaiziet līdz automašīnai.

Visi atvadījās no vīra ar miera simbolu kaklā, un mēs ar Dālu izgājām no dzīvokļa. Katrai ēkas sekcijai bija savas ārdurvis. Mēs soļojām pa celiņu uz Kingsroudas ielas puses vārtiem. Ieraudzījis zem pastkastītes kaudzēs sakrautus tālruņa katalogus, es vienu ieķīlēju vārtos, lai varu ērti tikt atpakaļ mājas teritorijā.

Mēs piegājām pie manas automašīnas, kas bija novietota mājas priekšā iedzīvotājiem paredzētajās vietās. Rohass stāvēja, atspiedies pret priekšējo buferi, un smēķēja cigareti. Es biju atstājis tālvadības pulti glāžu turētājā, tālab uzsaucu viņam:

-     Rohas, bagāžnieku!

Viņš izņēma atslēgas un nospieda podziņu, atvērdams bagāžnieku. Es pateicu Dālam, ka gribu viņam kaut ko iedot, un vīrietis nāca man līdzi.

-    Jūs taču mani neiegrūdīsiet bagāžniekā, vai ne?

-    Ne gluži, Herb. Es tikai vēlos jums kaut ko iedot.

Mēs nostājāmies mašīnas aizmugurē, un es atvēru vāku

līdz galam vaļā.

-    Johaidī, jums te ir viss iekārtojums! viņš iesaucās, ieraudzījis kastes ar mapēm.

Es neatbildēju un no līgumu mapes izņēmu dokumentus, kurus Liza bija vakar parakstījusi. Piegāju pie priekšējā sēdekļa un savā daudzfunkciju iekārtā līgumus nokopēju. Kopijas atdevu Dālam, bet oriģinālu paturēju.

-     Lūdzu. Izlasiet, kad gadīsies brīvs mirklis.

-    Kas tas ir?

-     Pārstāvniecības vienošanās ar Līzu. Standarta līgums. Klāt vienošanās par advokāta pilnvarojumu un tiesībām uz visiem ienākumiem, kas viņai tiks saistībā ar šo lietu. Jūs redzēsiet, ka viņa visus līgumus parakstīja vakar. Tas nozīmē, ka jūsu vienošanās nav derīga, Herb. Izlasiet arī sīko druku. Man pienākas visas tiesības uz šo materiālu; gan grāmatas, gan filmas, gan televīzija, gan viss pārējais.

Viņa skatiens nocietinājās.

-     Pagaidiet, pagaidiet…

Nē, Herb, pats pagaidiet. Es zinu, ka nupat izmētāt divsimt taukšķu par drošības naudu un ari iespēja piekļūt viņai cietumā jums izmaksāja zināmu summu. Es nešaubos, ka jus šajā gadījumā saredzat milzīgas investīcijas, tālab pieraudzīšu, lai jūs atgūstat iztērēto. Ar laiku. Taču jums šajā lietā ir otrā plāna loma. Samierinieties un pavācieties malā. Bez manas ziņas jūs nedrīkstat slēgt līgumus vai kārtot darījumus. Es norādīju uz līgumu, no kura viņš nenolaida acu.

Ja neklausīsiet mani, jums vajadzēs advokātu. Labu advokātu. Es jūs iepīšu lietā uz diviem gadiem, un jūs no tiem diviem simtiem neredzēsiet ne centa. Lai uzsvērtu savu vārdu nopietnību, es aizcirtu mašīnas durvis. Jauku dienu!

Atstāju viņu un piegāju pie bagāžnieka, lai atliktu mapē līguma oriģinālu. Aizvērdams vāku, es pamanīju, ka grafiti ēna joprojām palikusi. Ar aerosolu pūstā krāsa bija noņemta, taču tās pēdas bija neatgriezeniski sabojājušas automašīnas krāsojuma spīdigumu. Florcncia 13 bija atstājusi neizdzēšamas pēdas. Es aplūkoju pie mašīnas bufera piestiprināto numura zīmi:

1WALKEM. [1]

Šajā gadījumā vieglāk pateikt, nekā izdarīt. Pagājis garām Dālam, kurš joprojām stāvēja ielas malā un pētīja līgumu tekstus, es pie vārtiem paņēmu no tālruņu katalogu kaudzes virsējo sējumu, kas vējā bija pavēries, un uz labu laimi atšķīru vaļā. Ieraudzīju savu reklāmu un tās stūrī savu smaidošo seju.

IZGLĀB SAVU MĀJU

BEZ CĪŅAS NEĻAUJ TO ATSAVINĀT

Mikijs Holers un partneri

Advokātu birojs.

ZVANIET:

323 988 0761

VAI APMEKLĒJIET

www.stopfinancialruin.com

Se Habla Espanol

Atšķiru vēl dažas lapas, lai pārliecinātos, ka reklāma ievietota katrā lappusē, par ko es biju samaksājis, un tad atliku katalogu kaudzē. Es pat nebiju drošs, vai mūsdienās kāds lieto tālruņu katalogus tomēr katram gadījumam es pirku tajos reklāmas laukumu.

Kad atgriezos dzīvoklī, darbinieki mani sagaidīja klusuciešot. Līzas un viņas labdara ierašanās bija ieviesusi notikumu attīstībā neveiklu pavērsienu. Es mēģināju atsākt sanāksmi, raudzīdams saliedēt visu spēkus.

-     Tā, tagad visi visus pazīst. Līza, mēs pirms brīža pārrunājām mūsu taktiku un to, kas katram jāzina turpmākajā darbā. Iepriekš mums nebija iespējas gūt labumu no jūsu klātbūtnes, jo, vaļsirdīgi runājot, es jutos diezgan drošs, ka jūs paliksiet cietumā līdz pat brīdim, kamēr prāvas beigās izcīnīsim attaisnojošu spriedumu. Taču tagad esat šeit un es noteikti vēlētos, lai jūs piedalāties stratēģijas apspriešanā. Vai gribat bilst dažus vārdus mūsu cilvēkiem?

Es jutos kā grupu terapijas nodarbības vadītājs no Oksas. Taču Līza, guvusi izdevību būt uzmanības centrā, uzreiz atplauka.

-    Jā, vispirms es gribēju paziņot, ka esmu ļoti pateicīga par visām jūsu pūlēm manā labā. Es apzinos, ka jurisprudencē vārdi "vainīgs" un "nevainīgs" nav īpaši svarīgi. Būtiski ir tas, ko var pierādīt. Es to saprotu, taču, manuprāt, būtu labi paziņot kaut vienu reizi, ka neesmu vainīga noziegumā. Es nenogalināju misteru Bondurantu. Es ceru, ka jūs man noticēsiet un mēs spēsim to pierādīt tiesas prāvā. Man ir mazs dēls, un viņš ļoti vēlas būt pie mātes.

Neviens neatbildēja, taču visi nopietni palocīja galvu.

-     Labi, es ieteicos. Pirms jūsu ierašanās mēs apspriedām darbu sadali. Kurš un par ko ir atbildīgs, kuram kas jādara, un tādā garā. Es gribētu arī jums piešķirt kādu uzdevumu.

-    Darīšu visu, ko spēšu.

Viņa sēdēja uz krēsla malas, izstiepusies taisni kā svece.

-     Pēc jūsu aresta policija vairākas stundas pavadīja jūsu mājā, pārmeklēja to no augšas līdz apakšai un saskaņā ar kratīšanas ordera doto pilnvarojumu paņēma līdzi vairākus priekšmetus, kurus varētu izmantot šajā lietā kā pierādījumus. Mums ir saraksts, un jums tas būtu jāizskata. Sarakstā ir iekļauts klepjdators un trīs faili ar nosaukumiem "KAROGS", "Atsavināšana 1" un "Atsavināšana 2". Šajā brīdi mums noderētu jūsu palīdzība. Līdzko lietai būs apstiprināta tiesas zāle un tiesnesis, mēs varēsim iesniegt lūgumu atļaut nekavējoties izskatīt gan klēpjdatoru, gan failus. Kamēr tas nav noticis, es gribu, lai jūs pēc iespējas sīkāk aprakstāt gan datora, gan failu saturu. Citiem vārdiem sakot, 1 īza, mums jānoskaidro, kas šajos dokumentus bija tāds, ka policija tos konfiscēja. Vai sapratāt?

-    Protams. Jā, es to varu. Sākšu jau šovakar.

-     Pateicos. Es jums gribu uzdot vēl kādu jautājumu. Redziet, ja šī lieta nonāks tiesā, es negribu, lai paliktu kādi neskaidri aspekti. Es negribu, lai dienas gaismā negaidīti uzrodas kāds vai…

-    Kāpēc jūs sakāt "ja"?

-    Kā, lūdzu?

-     Jūs teicāt "ja". "Ja šī lieta nonāks tiesā." Nekādu "ja" nav.

-     Piedodiet, pārteicos. Bet jums jāzina, ka labs advokāts vienmēr uzklausīs prokuratūras piedāvājumu, jo nereti šādas sarunas ļauj kaut mazliet uztaustīt apsūdzības lietas būtību. Tāpēc, ja es stāstu, ka apspriežu ar prokuratūru kādu vienošanos, paturiet prātā, ka tam ir kāds zemteksts.

-     Labi, bet es pasaku uzreiz, ka es neatzīšos nodarījumā, kurā neesmu vainīga. īstais slepkava staigā uz brīvām kājām, bet vainu mēģina piešūt man. Es vakar tai šausmīgajā vietā nevarēju aizmigt. Nemitīgi domāju tikai par dēlu… Kā es varētu raudzīties viņam acīs, ja atzītu sevi par vainīgu noziegumā, kuru neesmu pastrādājusi?

Es jau baidījos, ka tūlīt sāksies raudāšana, taču sieviete savaldījās.

-    Saprotu, es klusi bildu. Līza, es gribēju apspriest vēl kādu jautājumu. Par jūsu vīru.

-    Kāpēc?

Tā vien šķita, ka ieslēgts trauksmes signāls. Es biju spēris soli bīstamā teritorijā.

-     Šis cilvēks mums ir melnais zirdziņš. Kad jūs pēdējoreiz sazinājāties? Vai viņš varētu uzrasties un sagādāt mums problēmas? Vai viņš varētu tiesā liecināt, ka agrāk esat kādam atriebusies vai atmaksājusi ar ļaunu? Mums jāzina šī pagātnes daļa, Līza. Nav būtiski, vai tas var piepildīties. Man jāzina par visiem iespējamiem draudiem.

-     Es biju domājusi, ka nav pieļaujams liecināt pret savu dzīvesbiedru.

-    Šādu aizliegumu var piemērot, taču šajā gadījumā tas var būt strīdīgs jautājums, īpaši tādēļ, ka jūs vairs nedzīvojat kopā. Tādēļ es gribu šajā ziņā nodrošināties. Vai jums ir zināms, kur patlaban atrodas jūsu vīrs?

Es nebiju pilnīgi atklāts attiecībā uz likuma nosacījumiem, taču vēlējos atrast viņas vīru, lai labāk izprastu abu laulības kāpumus un kritumus un tās iespējamo lomu aizstāvības lietā. Šķirtie dzīvesbiedri ir neparedzams faktors. Šād iem cilvēkiem varēja neļaut liecināšanu pret klientu, taču tas nenozīmēja, ka iespējams aizkavēt viņus sadarboties ar prokuratūru ārpus tiesas zāles.

-    Nē, nav, viņa atbildēja. Taču pieņemu, ka agrāk vai vēlāk viņš uzradīsies.

-    Kā tā?

Līza pavērsa augšup delnas, it kā apliecinādama, ka atbilde ir pārāk viegla.

-     Izredzes nopelnīt. Ja vīrs gadīsies tuvumā televizoram vai laikrakstam un uzzinās par notikušo, tad uzradīsies. Par to varat būt droši.

Atbilde šķita visai dīvaina, it kā viņas vīrs jau izsenis būtu slavens ar lielu naudaskāri, lai gan patiesībā es zināju, ka viņš tērē ļoti maz. Lai kur ari atrastos.

-    Jūs stāstījāt, ka viņš Meksikā pārtērējis jūsu kredītkartes limitu.

-    Tieši tā. Rosarito pludmalē. Viņš noņēma no Visa kartes četrus tūkstošus četrus simtus un pārsniedza limitu. Nācās karti anulēt, un tā mums bija vienīgā palikusī kredītkarte. Es gan toreiz nezināju, ka, anulējot šo karti, zaudēšu iespēju noskaidrot, kur viņš atrodas. Atbildot uz jautājumu… nē, es nezinu, kur viņš atrodas.

Sisko nokremšļojies iesaistījās iztaujāšanā.

-    Vai esat kaut reizi sazinājušies? Vai esat zvanījuši viens otram, sūtījuši elektroniskā pasta vēstules vai īsziņas?

-     Sākumā atnāca dažas elektroniskā pasta vēstules. Pēc tam klusums. Viņš gan piezvanīja dēla dzimšanas dienā. Pirms sešām nedēļām.

-    Vai dēls apvaicājās, kur tētis atrodas?

Liza bridi vilcinājās un atbildēja noliedzoši. Melošana nebija viņas stiprā puse. Es māniju, ka šis tas paliek nepateikts.

-    Kā tad īstenībā ir, Līza? es pārvaicāju.

Pēc īsa brīža viņa padevās.

-   Jūs visi mani uzskatīsiet par sliktu māti, taču es neļāvu Džefam runāt ar Taileru. Mēs iekarsām stridā, un es… nometu klausuli. Vēlāk to pārdzīvoju, taču nevarēju viņu vairs sazvanīt, jo numurs izrādījās bloķēts.

-    Bet viņam taču ir mobilais tālrunis? es jautāju.

-    Nav. Bija, taču numurs jau labu laiku nedarbojas. Džefs nezvanīja man no sava tālruņa. Viņš vai nu aizņēmās to no kāda cita, vai arī ir dabūjis citu numuru, kuru man nav iedevis.

-    Iespējams, tas bija lētais, vienreiz lietojamais tālrunis, Sisko norādīja. Tādus tirgo katrā sīkpreču veikaliņā.

Es pamāju. Stāsts par šīs laulības iziršanu bija uzdzinis visiem grūtsirdību. Visbeidzot es lūdzu:

-    Līza, ja viņš no jauna ar jums sazināsies, lūdzu, nekavējoties paziņojiet to man.

-     Labi.

Kad pagriezu galvu pret savu detektīvu, mūsu skatieni sastapās, un es mēmi pavēlēju viņam noskaidrot visu iespējamo par Līzas apkārtstaiguli vīru. Es negribēju, lai viņš prāvas vidū pēkšņi uzkrīt mums ka sniegs uz galvas.

Sisko pamāja. Uzdevums bija skaidrs.

-    Vēl pāris jautājumu, un ar to iesākumā pietiks.

-     Lai notiek.

-    Vakar, pārmeklējot jūsu māju, policija paņēma vairākas mantas, kuras mēs vēl neesam apsprieduši. Viena atskaitē nosaukta par dienasgrāmatu. Vai jūs zināt, kas tā ir?

-    Jā, es rakstīju grāmatu. Grāmatu par savu ceļojumu.

-    Ceļojumu?

-   Jā, par savu ceļojumu, lai atrastu sevi šajā cīņā. Par kustību. Un palīdzību cilvēkiem cīnīties par savām mājām.

-    Tātad tā bija kā dienasgrāmata par protestiem un tamlīdzīgi?

-    Tieši tā.

-     Vai esat savā dienasgrāmatā jebkad minējusi Mičela Bonduranta vārdu? Vai varat atcerēties?

Vina nolieca galvu un domāja.

-    Šaubos. Taču iespējams, ka esmu viņu pieminējusi. Piemēram, rakstījusi, ka viņš stāv aiz tā visa.

-    Bet neesat vēlējusi viņam ļaunu?

-    Nē, nekā tamlīdzīga. Un nekā ļauna es neesmu viņam nodarījusi! Es viņu nenogalināju!

-    To es jums nejautāju, Liza. Es mēģinu izprast, kādi pierādījumi pret jums ir otras puses rīcībā. Jūs apgalvojat, ka šī dienasgrāmata nesagādās mums nekādas grūtības; vai pareizi?

-    Pareizi. Nekādu grūtību nebūs. Tajā nav nekā peļama.

-    Tas ir labi.

Es uzmetu skatienu pārējiem darbiniekiem. Šīs verbālās divcīņas laikā man bija aizmirsies nākamais jautājums. Sisko nāca talkā.

-    Lieciniece?

-    Ak, jā. Līza, vai jūs vakar no rīta slepkavības laikā atrādāties netālu no WestLand National ēkas Sērmenoksā?

Viņa neatbildēja uzreiz, un šāda minstināšanās liecināja par gaidāmiem sarežģījumiem.

-    Līza?

-    Mans dēls mācās Šērmenoksas rajonā. No rītiem es viņu vedu uz skolu un braucu garām tai ēkai.

-    Skaidrs. Tātad arī vakar jūs turp braucāt. Cikos tas varēja būt?

-    Apmēram septiņos četrdesmit piecās.

-    Vai tajā brīdī jūs vinu vedāt uz skolu?

-Jā.

-    Un pēc tam? Vai atpakaļ jus dodaties pa to pašu ceļu?

-     Lielākoties jā.

-     Un vakar? Mēs runājam par vakardienu. Vai jūs braucāt pa to pašu ceļu?

-    Man šķiet, ka jā.

-    Jūs neatminaties?

-    Nē, tā tomēr bija. Es braucu pa Venturas bulvāri uz Vennaisu un pēc tam pa maģistrāli.

-   Izlaidusi Taileru, jūs braucāt atpakaļ? Vai ari darījāt kaut ko citu?

-    Es apstājos nopirkt kafiju un tad braucu mājās. Tajā brīdī es braucu garām bankas ēkai.

-    Cikos?

-    Precīzi nezinu. Neieskatījos pulkstenī. Tas varēja būt ap pusdeviņiem.

-    Vai jūs kaut reizi izkāpāt no mašīnas WestLand National tuvumā?

-     Nē, protams.

-    Vai esat pārliecināta?

-    Skaidrs, ka esmu. Es taču ko tādu atcerētos, vai ne?

-    Labi. Kur jūs izkāpāt, lai iegādātos kafiju?

-    Es vienmēr pērku kafiju Joe's ]oe kafejnīcā Venturas bulvārī pie krustojuma ar Vudmena avēniju.

Apklusis es paraudzījos vispirms uz Sisko, pēc tam uz Aronsoni. Sisko iepriekš bija ziņojis, ka Mičels Bondurants uzbrukuma laikā turējis rokā joe's ]oe kafijas tasi. Es izšķīros vēl neuzdot acīmredzamo jautājumu vai Liza ir redzējusi Bondurantu kafejnīcā vai pat runājusi ar viņu. Uzklausītā atbilde mani kā Līzas advokātu saistītu. Es nevarētu piedalīties nepatiesas liecības sniegšanā. Ja Līza paziņotu, ka redzējusi Bondurantu vai pat pārmijuši ar viņu dažus vārdus, man nebūtu iespējas ļaut, lai viņa tiesai savērpj citu stāstu.

Jābūt piesardzīgam, izdibinot informāciju, kas mani ierobežotu jau pašā lietas sākumā. Es apzinājos šo paradoksu. Mans uzdevums bija noskaidrot visu iespējamo, un vienlaikus atbildes uz dažiem jautājumiem man būtu labāk pašlaik nezināt. Dažkārt pārliekā informētība ierobežo. Gatavojot aizstāvības lietu, nezināšana ļauj rīkoties brīvāk.

Aronsone cieši lūkojās manī, acīmredzami nesaprazdama, kālab es neuzdodu jautājumu, kas izrietēja no iepriekšējās atbildes. Es tikai pametu mirklīgu skatienu uz viņu un klusējot papurināju galvu. Iemeslus viņai izskaidrošu vēlāk tā būs vēl viena mācībstunda, kuru neapgūst skolas solā.

Es piecēlos.

-     Man šķiet, Līza, ka šodienai pietiks. Jūs mums sniedzāt daudz ziņu, un mums ar tām jāpastrādā. Likšu, lai šoferis aizved jūs mājās.

Septītā nodaļa

Viņai bija četrpadsmit gadu un joprojām garšoja pankūkas vakariņās. Mēs ar meitu bijām apsēdušies Du-par's kafejnīcā Studiositijā. Mūsu trešdienas vakara rituāls. Es aizbraucu viņai pakaļ, un pa ceļam uz manu māju mēs piestājām paēst pankūkas. Viņa pildīja mājasdarbus, es pētīju kārtējo lietu. So kārtību mēs abi augstu vērtējām.

Oficiālā aizbildniecības vienošanās paredzēja, ka Ileilija pie manis uzturas katru trešdienas vakaru un katru otro nedēļas nogali. Ziemassvētkus un Pateicības dienas svinības meita atzīmēja pa kārtai pie mātes un manis, turklāt pie manis viņa uzturējās arī divas nedēļas vasarā. Taču tāda bija tikai oficiālā vienošanās. Pēdējā gada laikā mūsu attiecības šķita uzlabojušās, un mēs nereti izgājām sabiedrībā trijatā. Ziemassvētkos satikāmies uz vakariņām kā īsta ģimene. Dažkārt bijusī sieva kopā ar mums pat paēda pankūkas. Un arī tas bija augstu vērtējams.

Tomēr šovakar mēs ar 1 leiliju atbraucām divatā. Man bija jāizskata Mičela Bonduranta sekcijas protokols. Tam izrādījās pievienotas fotogrāfijas ar veiktajām darbībām un arī līķi tobrīd, kad tas atrasts autostāvvietā. Tālab es sēdēju, atgāzies pret krēsla atzveltni kafejnīcas nodaļījumā, un pieraudzīju, lai drūmos attēlus neredz ne Heilija, ne kāds cits restorāna apmeklētājs. Ar pankūku ēšanu tie īsti labi nesaderējās.

Tikmēr Heilija pildīja mājasdarbu dabas zinātnēs, pētot izmaiņas vielā un oksidēšanās elementus.

Sisko nemaldījās. Sekcijā secināts, ka Bonduranta nāves cēlonis ir asinsizplūdums smadzenēs, kas radies no triecieniem ar trulu priekšmetu pa galvu vairākās vietās.

Precīzāk izsakoties, trijās vietās. Protokolā bija iekļauts arī upura galvas augšdaļas zīmējums. Trīs trieciena punkti atzīmēti galvas augšpusē tik tuvu cits citam, ka tos varētu apklāt ar tējas tasi.

Ieraudzījis zīmējumu, es izjutu priecīgu satraukumu un atšķiru protokola sākumu, kur tika aprakstīts secētais līķis. Mičels Bondurants bija sešas pēdas vienu collu garš un simt astoņdesmit mārciņu smags cilvēks. Man neatradās pie rokas Līzas Tremelas auguma izmēri, tālab es zvanīju uz mobilo tālruni, kuru Sisko viņai šorīt bija pagādājis, jo viņas īsto tālruni konfiscēja policija. Viens no svarīgākajiem veicamajiem darbiem allaž bija pārliecināties, vai ar klientu iespējams sazināties jebkurā laikā.

-     Līza, te Mikijs. Aši pasakiet, kāds jums ir auguma garums.

-    Ko? Mikij, es pašlaik ieturu vakariņas ar…

-    Pasakiet, cik gara esat, un mēs beidzam. Tikai nemelojiet. Kas jums rakstīts vadītāja apliecībā?

-    Ē, man šķiet, piecas pēdas trīs collas.

-    Vai tas ir precīzi?

-    Jā. Kāpēc jūs…

-     Labi, tas ir viss, kas man vajadzīgs. Turpiniet vakariņot. Uz redzēšanos.

-     Kas…

Es beidzu sarunu un pierakstīju viņas auguma garumu bloknotā, kas atradās uz galda. Blakus pierakstīju Bonduranta auguma garumu. Priecīgā satraukuma iemesls upuris bijis desmit collas garāks par aizdomās turamo slepkavu, bet nāvējošos sitienus, kas pāršķēla galvaskausu un atnesa nāvi, saņēma pa galvas virsu. Tas rosināja kā es to saucu jautājumu par fiziku. Tas zvērinātajiem var iedvest šaubas un likt aizdomāties. No šāda jautājuma labs advokāts var kaut ko izveidot. Šis bija jautājums par spējām pielāgot lietu apstākļiem, un tas bija šāds kā Līza Tremela, maza auguma sieviete, varēja iesist sešas pēdas vienu collu garajam Mičelam Bondurantam pa galvas virsu?

Atbilde, protams, bija atkarīga no ieroča izmēriem un vēl dažiem apstākļiem, piemēram, upura atrašanās vietas. Ja viņš uzbrukuma brīdī atradies zemē, tad mani apcerējumi nav nenieka vērti. Taču pašlaik šim jautājumam bija vērts pieķerties. Es strauji paņēmu vienu no mapēm un izvilku kratīšanas ordera atskaiti.

-    Kam tu zvanīji? Heilija ievaicājās.

-    Savai klientei. Nācās noskaidrot viņas auguma garumu.

-    Kālab?

-    Tas varbūt saistīts ar to, vai viņa ir fiziski spējīga veikt nodarījumu, kurā viņu apsūdz.

Es izskatīju policijas atsavināto priekšmetu sarakstu. Kā jau Sisko bija ziņojis, tajā atradās viens vienīgs kurpju pāris, un atskaitē sacīts, ka tās ir dārza kurpes, kas paņemtas no garāžas. Ne augstpapēžu kurpes, ne platformu sandales, ne citi apavi. Protams, izmeklētāji kratīšanu veica pirms sekcijas, vēl nezinot par tās rezultātiem. To visu es ņēmu vērā un secināju, ka dārza kurpēm diez vai bijuši augsti papēži. Ja viņi liek manīt, ka šīs kurpes bijušas viņai kājās slepkavības brīdī, tad Bondurants, visticamāk, tik un tā slējās desmit collas virs manas klientes ja vien uzbrukuma laikā stāvēja kājās.

Lieliski. Zem bloknotā atzīmētajiem augumu garuma parametriem es pavilku trīs svītras, bet pēc tam aizdomājos par faktu, ka policija konfiscēja tikai vienu kurpju pāri. Kratīšanas ordera atskaitē nebija teikts, kālab tieši šīs dārza darbu kurpes, taču kratīšanas orderis pilnvaroja policiju paņemt jebkuru priekšmetu, kas varbūt saistīts ar noziegumu. Policisti no visiem apaviem bija izraudzījušies tieši dārza kurpes, un es netiku gudrs par iemeslu.

-    Mamma stāstīja, ka tu tagad esi ticis pie pamatīgas lietas.

Es paskatījos uz meitu. Viņa reti izrādīja interesi par manu darbu. Laikam tādēļ, ka šajā vecumā viņa vēl pasauli redzēja melnbaltu un pelēkos toņus nesaskatīja. Cilvēki ir vai nu labi, vai slikti, un es pelnīju iztiku ar to, ka pārstāvēju sliktos. Tātad tas nav apspriešanas vērts.

-    Ak tā? Jā, lieta izpelnījusies lielu ievērību.

-    Tā dāma nogalināja vīrieti, kurš viņai atņēma māju, vai ne? Vai tu nupat runāji tieši ar viņu?

-    Viņu apsūdz tā cilvēka nogalināšanā. Viņa nav notiesāta ne par kādu nodarījumu. Jā, es zvanīju viņai.

-    Kamdēļ tev bija jāzina, cik viņa ir gara?

-    Vai tu patiešām gribi zināt?

-    A-ha.

-    Tiek apgalvots, ka viņa nogalinājusi vīrieti, iesizdama viņam pa galvas virsu ar kādu darbarīku. Bet viņš bija krietni garāks par manu klienti, tāpēc es prātoju, vai tāds uzbrukums vispār iespējams.

-    Un Endijai būs jāpierāda, ka tomēr ir, vai pareizi?

-    Endijai?

-     Mammas draudzenei. Viņa ir prokurore tavā lietā; tā sacija mamma.

-     Tu domā Andreu Frlmenu? Slaidu, tumšādainu dāmu ar pavisam īsiem matiem?

-Jā.

"Ak, tagad ta ir "Endija"," es nodomāju. "Endija, kas teicās pazīstot manu bijušo sievu tikai garāmejot."

-    Tātad viņa ar mammu ir itin labas draudzenes? Es nemaz nezināju.

-    Viņas kopā iet uz jogas nodarbībām, un dažreiz, kad pie manis ir Džīna, Endija mūs apciemo, un abas ar mammu kaut kur aiziet izklaidēties. Viņa arī dzīvo Šērmenoksā.

Džīna bija bērnu pieskatītāja, kuru mana bijusī sieva aicināja, kad es nevarēju ierasties, vai arī tad, ja sieva negribēja, lai uzzinu par viņas iziešanu sabiedrībā. Arī tad, kad mēs kaut kur devāmies divatā.

-    Heja, esi tik laba un nevienam nestāsti, par ko mēs runājām un ko tu dzirdēji man sakām pa tālruni. Tas tomēr ir personiski. Es negribu, lai tas nāk Endijai ausīs. Man droši vien nevajadzēja zvanīt klientei tavā klātbūtnē.

-     Labi, nestāstīšu.

-    Paldies, mīlulīt.

Es gaidīju, vai meitai būs vēl kāds jautājums par lietu, taču viņa atgriezās pie dabas zinātņu darba burtnīcas.

Tad es no jauna pievērsos sekcijas protokolam un Bonduranta nāvējošo galvas traumu fotogrāfijām. Tiesmedicīnas eksperts bija noskuvis upura matus ap brūcēm un blakus novietojis lineālu, lai ļautu noprast ievainojumu izmēru. Triecieni bija atstājuši uz ādas iesārtas, apaļas pēdas. Ada bija pārcirsta, taču asinis noskalotas, lai parādītu ievainojumus. Divas brūces pārklājās, un trešā pletās collas attālumā no pārējām divām.

Ieroča trieciena apaļā virsma vedināja domāt, ka Bondurantam uzbrukts ar āmuru. Lai ari mani nevarētu nosaukt par ļoti saimniecisku vīrieti, darbarīku kaste man tomēr nebija sveša, un es zināju, ka daudzi āmuri pēc sitiena atstāj apaļas, dažkārt ovālas pēdas. Biju pārliecināts, ka instrumentu pēdu eksperts koronera birojā to apstiprinās, taču būt soli priekšā un paredzēt pretinieka gājienus allaž ir noderīgi. Es pamanīju, ka ikvienā nospiedumā ir neliels V veida iegriezums, taču tā izcelsmi nevarēju saprast.

Atkal ielūkojies kratīšanas ordera atskaitē, es noskaidroju, ka policija nav minējusi āmuru to darbarīku sarakstā, kas konfiscēti Līzas Tremelas garāžā. Dīvaini, jo bija konfiscēti daudzi citi mazliet neparastāki darbarīki. Droši vien tādēļ, ka kratīšanu veica pirms sekcijas un šis fakts nebija zināms. Policija gluži vienkārši paņēma visus darbarīkus, nevis kādu konkrētu. Tomēr viens jautājums palika.

Kur palicis āmurs?

Vai āmurs vispār bija?

Tas, protams, uzskatāms par pirmo lietas divpusīgo argumentu. Apsūdzība uzstās, ka āmura trūkums pienācīgi apgādātā darbarīku komplektā jau vien norāda uz vainu. Apsūdzētā ar āmuru nosita upuri un tad no tā atbrīvojās, lai noslēptu savu saistību ar šo noziegumu.

Aizstāvības puse argumentēs, ka pazudušais āmurs viņu reabilitē. Ja nav slepkavas ieroča, nav saistības ar apsūdzēto, un nav ari lietas.

Uz papīra tas šķiet neizšķirts. Bet dzīvē ne vienmēr. Zvērinātie šādos jautājumos lielākoties nosliecas prokurora pusē. To var dēvēt par savas mājas sienu priekšrocību. Apsūdzības puse allaž ir mājinieku komanda.

Es tomēr apņēmos piekodināt Sisko darīt visu, lai sameklētu āmuru. Lai viņš aprunājas ar Līzu Tremelu un noskaidro, ko viņa zina. Lai sadzen pēdas viņas vīram kaut vai tāpēc, lai pajautātu, vai garāžā āmurs vispār bijis un, ja bijis, kur tas varēja palikt.

Nākamās sekcijas fotogrāfijas rādīja sadragāto galvaskausu pēc tam, kad noņemta āda. Kaula apvalkam bija nodarīts pamatīgs posts, trīs sitieni to ielauzuši, un no trieciena vietām uz visām pusēm gandrīz viļņveidīgi izplūda plaisiņas. Ziņojums pasludināja, ka ievainojumi ir "nesavietojami ar dzīvību", un fotogrāfijas šo apgalvojumu pilnībā apstiprināja.

Sekcija minēja vēl dažus iegriezumus un nobrāzumus, pat vienu kaula lūzumu un trīs izlauztus zobus, taču izmeklēt.ijs uzskatīja, ka visi šie ievainojumi radušies, Bondurantam uzbrukuma laikā nokrītot. Atsitoties pret zemi, viņš bijis bez samaņas varbūt pat bez dzīvības. Nebija aprakstīti nekādi ievainojumi, kas radušies, kad upuris aizstāvējies.

Protokolam bija pievienotas arī nozieguma vietas krāsu fotogrāfiju kopijas, ko sekcijas veicējs saņēmis no Losandželosas policijas. Tas gan nebija pilns komplekts, tikai sešas fotogrāfijas ar upura ķermeņa izvietojumu in situ tas nozīmēja: tā, kā tas atrasts. Es gan labprātāk būtu gribējis redzēt pilnu pašu fotoattēlu komplektu, taču tas man tiks vienīgi pēc tam, kad pierunāšu tiesnesi atvieglot Endijas Frīmenas uzlikto lietas materiālu embargo.

Nozieguma vietas fotogrāfijās bija redzams Bonduranta līķis, uzņemts no dažādiem rakursiem. Tas gulēja starp divām automašīnām stāvvietā. Lexus apvidus auto šofera puses durvis bija vaļā. Uz zemes līdzās izlijušajai kafijai mētājās Joe's ]oe tasīte. Turpat blakus nokritis pavērts portfelis.

Bondurants gulēja uz vēdera, viņa pakausis un galvas virsa bija vienās asinīs. Ieplestās acis stingi blenza betona segumā.

Fotogrāfijās līdzās asiņu pilītēm uz betona izvietoti dzelteni lietisko pierādījumu marķieri. Nebija sniegti nekādi norādījumi, vai asinis izšļākušās uzbrukuma laikā vai arī nopilējušas no slepkavības ieroča.

Portfeļa jautājums manā skatījumā šķita īpatns. Kādēļ tas atvērts? Vai no tā ir kaut kas paņemts? Vai slepkava ir uzkavējies tik ilgi, lai pēc Bonduranta noslepkavošanas vēl rakātos pa portfeli? Ja tā, tad tas ir aukstasinīgi un salti izplānots gājiens. Autostāvvietā ik brīdi iebrauca transporta līdzekļi, bankas darbinieki ieradās darbā. Uzkavēties un izpētīt portfeļa saturu, kamēr tevis nosistais cilvēks guļ turpat tuvumā, šķita ārkārtīgi riskants pasākums, un tā nerīkotos slepkava, kuru vada emocijas un atriebības kāre. Tā nav amatiera cienīga izturēšanās.

Es pierakstīju vēl dažas piezīmes par šo jautājumu un pēc tam pievienoju beidzamo atgādinājumu. Jāliek Sisko noskaidrot, vai šajā stāvlaukumā katram darbiniekam ir paredzēta noteikta vieta. Vai Bonduranta vārds lasāms uz sienas pie viņa stāvvietas? Punkts par to, ka apsūdzētā gaidījusi upuri stāvlaukumā, apliecināja prokuratūras uzskatus, ka

Tremela zinājusi, kur un kad Bondurants ieradīsies. Tas gan vēl būs jāpierāda tiesas zālē.

Es aizvēru Tremelas lietas dokumentus, pieliku tiem klāt bloknotu un aptinu ap visu gumiju.

-    Kā tev sokas? es apvaicājos Heilijai.

-     Normāli.

-    Vai nebūsi drīz pabeigusi?

-    Est vai mācīties?

-    Gan vienu, gan otru.

-     Es jau paēdu, bet vēl jāizmācās sociālās zinības un angļu valoda. Taču mēs varam braukt, ja gribi.

-    Man vēl jāizskata dažu citu lietu materiāli. Rīt jādodas uz tiesu.

-    Slepkavības lietā?

-    Nē, par citām lietām.

-    Tām, kurās tu mēģini panākt, lai cilvēkus neizliek no mājām?

-    Tieši tā.

-    Kāpēc tādu lietu ir tik daudz?

Ar bērna muti runā patiesība.

-    Alkatība, mīlīt. Visa pamatā ir alkatība. Tā piemīt daudziem.

Es paskatījos uz meitu, lai pārliecinātos, ka ar tādu skaidrojumu būs gana, taču viņa neķērās atkal pie mājasdarbiem. Viņa lūkojās manī, gaidāma sīkāku paskaidrojumu četrpadsmit gadu veca meitene, kura vēlas zināt to, kas lielāko daļu valsts iedzīvotāju neinteresē.

-     Tas notiek šādi. Parasti, lai iegādātos māju vai dzīvokli, nepieciešams daudz naudas. Tālab ne mazums cilvēku savus mājokļus īrē. Lielākā daļa to, kas nolūkojuši māju, iemaksā krietnu naudu, taču viņiem gandrīz nekad nav pietiekami daudz līdzekļu, lai samaksātu visu summu uzreiz. Tāpēc viņi dodas uz banku pēc aizdevuma. Banka pārliecinās, ka šiem cilvēkiem ir pietiekami daudz naudas un viņi pelna pietiekami, lai atmaksātu aizdevumu, kuru sauc par hipotekāro kredītu. Ja viss iet gludi, cilvēki nopērk noskatīto māju un gadiem ilgi maksā aizdevumu, kas sadalīts pa ikmēneša maksājumiem. Vai tas izklausās saprotami?

-    Principā viņi maksā bankai īri.

-    Gandriz pareizi. Tomēr, ja tu īre no īpašnieka, māja nekad nenonāks tavā īpašumā. Toties tie, kuri izmaksā hipotēku, īpašumu iegūst. Tad tā ir tava māja. Runā, ka amerikaņu sapnis ir pašam sava māja.

-    Vai tava māja tev pieder?

-    Jā. Un tavai mammai arī pieder māja, kurā jūs dzīvojat.

Meita palocīja galvu, taču es nebiju pārliecināts, vai mēs

sarunājamies tādā līmenī, kāds būtu aptverams četrpadsmit gadu vecai jaunietei. Viņa nesaskatīja nekādu dižo amerikāņu sapni vecāku spējā maksāt katram savu hipotekāro kredītu par savu nekustamo īpašumu atsevišķās adresēs.

-     Pirms kāda laika māju nopirkšanas kārtība tika atvieglota. Un drīz vien teju ikviens, kurš iesoļoja bankā vai apmeklēja hipotēku mākleri, saņēma aizdevumu mājas iegādei. Daudzviet sākās krāpšana un korupcija, un aizdevumus saņēma tādi, kuriem tos nevajadzēja saņemt. Daži mānījās, lai dabūtu kredītu, un citos gadījumos mānījās hipotēku mākleri. Tādu aizdevumu bija miljoniem, Heja. Kad notikumi attīstās tādos apjomos, to nav iespējams kontrolēt, jo nepietiek nedz cilvēku, nedz likumu.

-    Un tad… neviens nelika nevienam neko maksāt?

-     Arī tā gadījās, taču lielākoties cilvēki paņēma lielākus kredītus, nekā spēja samaksāt. Turklāt šo kredītu procentu likmes mainījās. Šīs likmes noteica, cik liela summa mājas īpašniekam jāmaksā ik mēnesi, un tās varēja augt lielā ātrumā. Dažiem bija tā saucamais atliktais kredīta maksājums, liela summa, kas jāatmaksā aizdevuma termiņa beigās pēc pieciem gadiem. īsi un vienkārši sakot, valsts ekonomika bruka, un māju vērtība slīdēja tai līdzi. Izraisījās krīze, jo miljoniem šīs valsts iedzīvotāju nevarēja samaksāt par iegādātajiem namiem un arī pārdot tos nevarēja, jo cena nu bija zemāka nekā vērtība, ar kuru tie ieķīlāti. Bet bankām un citiem aizdevējiem, kā arī investīciju sindikātiem, kuru pārziņā bija šie hipotekārie kredīti, tas likās gluži vienaldzīgi. Tiem rūpēja vienīgi atgūt naudu. Tā kā cilvēki nevarēja samaksāt, viņiem atņēma mājas.

-    Un tad šie cilvēki nolīga tevi.

-     Daži, jā. Taču pašlaik iestādes atsavina miljoniem īpašumu. Aizdevēji visi kā viens grib atgūt savu naudu, tādēļ daži no tiem nolīgst cilvēkus, kas rīkojas nelāgi. Viņi melo, krāpjas un atņem cilvēkiem mājas ne gluži godīgā vai likumīgā ceļā. Un te nu iejaucos es. Mana stāstījuma jēga droši vien jau slīdēja meitai garām. Es pievilku klāt otru mapju kaudzīti, ko biju nolicis uz galda, un atvēru mapi, kas atradās virspusē. Lasīdams es teicu: Lūk, te būs viens gadījums. Ģimene pirms sešiem gadiem nopirka māju un ik mēnesi maksāja bankai deviņsimt dolāru. Pēc diviem gadiem, kad sākās pirmie sū…

-    Tēt!

-    Piedod. Pēc diviem gadiem, kad valstī sākās pirmās nepatikšanas, procentu likme palielinājās un ikmēneša maksājumi arī. Vīrs zaudēja savu skolas autobusa šofera vietu, jo iekļuva satiksmes negadījumā. Tā nu vīrs ar sievu devās uz banku, izstāstīja par grūtajiem laikiem, kas viņiem pienākuši, un lūdza iespēju mainīt aizdevuma noteikumus vai to restrukturizēt, lai varētu nomaksāt par māju. To sauc par aizdevuma korekciju, un tas visumā nav nekas sevišķs. Šie cilvēki rīkojās pareizi, dodoties uz banku, taču tā viņus izvazāja aiz deguna un solījās palīdzēt, tikai lūdza ģimeni maksāt tik, cik iespējams. Tādējādi viņi maksāja, cik vien varēja atļauties, taču ar to bija par maz. Cilvēki gaidīja ilgi, taču no bankas nebija nekādu ziņu. Un kādā dienā pa pastu pienāca paziņojums par īpašuma atsavināšanu. Lūk, tā rīkoties ir neglīti, un es lūkoju tādu netaisnību labot. Tas, Heja, līdzinās stāstam par Dāvidu un Goliātu. Finanšu institūciju milži bradā pa cilvēkiem, kuriem nav daudz tādu aizstāvju kā es, kas gatavi neliešiem stāties pretī.

Skaidrodams to visu savai jaunajai meitai, es beidzot aptvēru, kas mani piesaista šai konkrētajai likuma praksei. Jā, daži mani klienti tiešām pūlējās apmānīt sistēmu. Viņi bija tādi paši krāpnieki kā bankas, kuras gribēja apmuļķot. Taču citi mani klienti bija apspiesti, nonākuši nelabvēlīgā situācijā. Viņi bija patiesie neveiksminieki šai sabiedrībā, un es tiecos tādus aizstāvēt un panākt, ka viņi pēc iespējas ilgāk dzīvo savās mājās.

Heilija, pacēlusi zīmuli, manāmi ilgojās atgriezties pie mājasdarba, tiklīdz beigšu runāt. Sāds pieklājīgs paradums viņai piemita noteikti mantots no mātes.

-    Nu, tāda īsumā ir šī situācija. Vari turpināt mācīties. Vai gribi padzerties? Varbūt desertu?

-    Tēt, pankūkas jau ir kā deserts.

Viņai bija breketes laima zaļā krāsā un, ikreiz, kad meita atvēra muti, manu skatienu piesaistīja viņas zobi.

-    Ak jā. Bet neko dzeramu negribēsi? Vēl pienu?

-    Nē, paldies.

-    Labi.

Arī es atgriezos pie darba un citu no citas atdalīju trīs īpašuma atsavināšanas lietas mapes, kas atradās man priekšā. Reklamēšanā? radio man sagādāja tik daudz darba, ka tiesas nama apmeklējumus mēs ieplānojām pēc iespējas vienā laikā tas ir, pūlējāmies pieteikt vienā dienā visas manas tiesas sēdes un izskatīšanas, kas paredzētas pie konkrētā tiesneša. Rīt no rīta man jāierodas uz trīs lietu izskatīšanu pie tiesneša Alfrēda Bērna centra rajona apgabala tiesas namā. Visas trīs bija aizstāvības lietas, prasības pret nelikumīgu īpašuma atsavināšanu un krāpšanu, ko pastrādājis aizdevējs vai tā nolīgts aizdevuma apkalpošanas aģents.

Visās šajās lietās, iesniegdams prasību tiesā, es biju panācis, ka īpašuma atsavināšana tiek atlikta. Mani klienti atradās savās mājās, un viņiem nebija jāveic ikmēneša maksājumi. Pretējās puses acīs tā bija krāpšana, kas līdzinājās īpašuma atsavināšanas epidēmijai. Apsūdzības puses pārstāvji mani nicināja par to, ka pats krāpos un tikai novilcināju neizbēgamo iznākumu.

Mani tas neuztrauca. Advokāts, kas nodarbojies ar krimināllietās apsūdzēto aizstāvību, ir pieradis pie nicinājuma.

-    Vai es neesmu par vēlu pankūkām?

Pacēlis acis, es ieraudzīju mīkstajā sēdeklī blakus meitai ieslīdam manu bijušo sievu. Iekams Heilija paguva novērsties, Megija noskūpstīja viņu uz vaiga. Meitai bija tāds vecums. Es vēlējos, kaut Megija būtu ieslīdējusi manā sēdekļa pusē un skūpstu dāvājusi man. Bet es varēju pagaidīt.

Vākdams mapes nost no galda, lai atbrīvotu vietu, es uzsmaidīju bijušajai sievai un bildu:

-    Pankūkām nekad nav par vēlu.

Astotā nodaļa

r

Nākamajā otrdienā Vennaisā Lizai Tremelai formāli izvirzīja apsūdzību. Tā bija parastā tiesas procedūra ar nolūku reģistret oficiālo paziņojumu par to, vai apsūdzētā atzīst sevi par vainīgu nodarījumā, kā arī sākt laika skaitīšanu, lai varētu izpildīt pavalsts noteiktās "ātrās tiesas" prasības. Taču, tā kā mana kliente atbrīvota pret drošības naudu, mēs, visticamāk, no ātrās tiesas atteiksimies. Nebija vērts steigties, kamēr vien viņa elpo brīvības gaisu. Lieta ieskriesies pamazām, nobriedīs kā negaiss vasarā un ies vajā tad, kad aizstāvība būs pilnībā sagatavojusies.

Tomēr apsūdzības uzrādīšanai tik un tā bija sava nozīme: tiesas materiālos tika reģistrēts nepārprotams un uzsvērts Līzas apliecinājums, ka nodarījumā viņa nav vainīga, un šādu paziņojumu nofilmēja arī reportieri, kas pulcējās ārpusē. Lai arī šoreiz žurnālisti neieradās tik kuplā skaitā kā pirmajā tiesas sēdē (valsts mēroga plašsaziņas līdzekļi par prāvas iztiesāšanas vienmuļo procesu pamazām zaudēja interesi), vietējo preses pārstāvju tomēr netrūka, un piecpadsmit minūšu ilgā lietas izskatīšana tika labi dokumentēta.

Apsūdzības izvirzīšanai un lietas pirmstiesas izskatīšanai bija iecelts Augstākās tiesas tiesnesis Dario Moraless. Pirmstiesas izskatīšana nozīmē apsūdzības paviršu, mehānisku apstiprināšanu. Līzu neapšaubāmi sauks pie atbildības, un pēc tam galveno notikumu, tiesas prāvu, uzticēs citam tiesnesim.

Kopš aresta es ar Līzu biju sarunājies pa tālruni gandrīz katru dienu, tomēr vairāk nekā nedēļu nebiju viņu redzējis. Kliente noraidīja manus uzaicinājumus satikties aci pret aci, un tagad es zināju iemeslu. Ierodoties tiesā, sieviete izskatījās pavisam citādi. Mati apgriezti, ieveidoti modernā cirtainā frizūrā, sejas āda pārmērīgi iesārta un gluda. Tiesas zālē klusi sačukstējās, ka viņa pakļāvusies botoksa procedūrai, lai izskatītos pievilcīgāka.

Biju pārliecināts, ka ārējā izskata maiņa, kā ari jaunais, elegantais kostīms Lizai mugurā bija Herba Dāla pirksts. Viņi ,ir Lizu likās nešķirami, un Dāla iejaukšanās šajā lietā kļuva aizvien satraucošāka. Viņš nemitīgi sūtīja pie manis producentus un scenāristus, likdams tiem zvanīt uz manu darba numuru. Līdz ar to Lorna bija spiesta ik pa laikam atvairīt centienus iekārot daļu Līzas Tremelas pīrāga. Ielūkojoties IMDR.com, interneta filmu datubāzē, lielākoties ātri kļuva skaidrs, ka Herbs Dāls sūtījis pie manis Holivudas viduvējības un viszemākā ranga maitēdājus. Protams, mēs neatteiktos no jauka, kārtīga Holivudas naudas ieguldījuma, lai segtu aizvien pieaugošās izmaksas, taču visi šie ļautiņi solīja līgumu slēgt tagad un maksāt vēlāk, un tas mums nederēja. Tikmēr mans aģents raudzīja noslēgt darījumu ar avansu, kas nosegtu algas un biroja īri un ļautu vēl atdot naudu Dālam, lai šādi tiktu no viņa vaļā.

Teju ikvienā tiesas sēdē svarīgais ir informācija un rīcība, kas vēlāk neparādās protokolā. Tas attiecās arī uz apsūdzības izvirzīšanu Līzai. Pēc tam, kad viņas oficiālais paziņojums tika mierīgi iegrāmatots un Moraless noteica statusa izskatīšanu divas nedēļas vēlāk, es pavēstīju tiesnesim, ka aizstāvība vēlas iesniegt tiesai vairākus lūgumus. Viņš ļāva rīkoties, un es pasniedzu tiesas klerkam dokumentus ar pieciem dažādiem lūgumiem. Dokumentu kopijas iedevu arī Andreai Frīmenai.

Pirmos trīs lūgumus sagatavoja Aronsone pēc tam, kad bija rūpīgi izskatījusi Losandželosas policijas kratīšanas ordera pieteikumu, videomateriālu, kurā izmeklētājs Ķēriens nopratina Līzu Tremelu, un jautājumus par tiesību nolasīšanu un brīdi, kad Līza beidzot tika arestēta. Aronsone bija sameklējusi pretrunas, procesuālās kļūdas un faktu pārspīlējumus. Viņa noformēja oficiālus lūgumus par pierādījumu noraidīšanu, lūdzot izņemt no pierādījumu klāsta nofilmēto nopratināšanu un arī anulēt visus apsūdzētās dzīvesvietā atsavinātos lietiskos pierādījumus.

Lūgumi bija pārdomāti un uzrakstīti pārliecinoši. Es lepojos ar Aronsoni un savām spējām saskatīt neapstrādātu dimantu brīdī, kad viņas CV bija parādījies uz mana galda. Taču patiesībā es nešaubījos, ka šiem sagatavotajiem lūgumiem lielu izredžu nav. Neviens sava amata cienīgs tiesnesis negribēs anulēt pierādījumus no slepkavības lietas ja vien vēlas, lai sabiedrības balsojums ļauj viņam turpināt savu darbu. Tādējādi viņš centīsies, kā vien spēs, lai saglabātu status quo un ļautu lēmumus par pierādījumiem pieņemt zvērinātajiem.

Šā vai ta, Aronsones lugumi spēlēja svarīgu lomu aizstavības stratēģijā, jo tos pavadīja vēl divi lūgumi. Viens aicināja pasteidzināt iepazīšanos ar pierādījumiem, lūdzot aizstāvībai tiesības izskatīt visus ierakstus un iekšējo saraksti starp Līzu Tremelu un Mičelu Bondurantu, kura glabājās WestLand Financial. Otra lūguma mērķis bija izvilināt no apsūdzības puses atļauju aizstāvībai izskatīt Tremelas klēpjdatora un mobilā tālruņa saturu un visus personiskos dokumentus, kas konfiscēti mājas kratīšanas laikā.

Tā kā Moraless vēlēsies izturēties objektīvi gan pret aizstāvības, gan pret apsūdzības pusi, mana stratēģija būs mudināt tiesnesi pieņemt Zālamana lēmumu. Pārcirst bērnu uz pusēm. Noraidīt lūgumus par pierādījumu anulēšanu un apmierināt aizstāvības prasības, kas minētas pārējos divos lūgumos.

Protams, gan Moraless, gan Frimena bija pieredzējuši savā amatā un pavisam drīz skaidri sapratīs, kas man padomā. Taču tas nenozīmē, ka manu gājienu būs iespējams apturēt. Piedevām man kabatā palika sestais lūgums mans trumpis, kuru vēl nebiju iesniedzis tiesai.

Moraless deva Frīmenai desmit dienas laika atbildēt uz mūsu lūgumiem un pasludināja tiesas sēdi par slēgtu, ātri pievērsdamies nākamajai lietai. Labs tiesnesis allaž virza lietas izskatīšanu strauji. Es pagriezos pret Līzu un lūdzu pagaidīt mani gaitenī, jo gribēju aprunāties ar prokurori. Dāls gaidīja sievieti pie ieejas publikas zonā. Viņš ar lielāko prieku izvedīs viņu ārā. Nolēmu ar Dālu tikt galā vēlāk un piegāju pie apsūdzības galda. Frīmena, noliekusi galvu, rakstīja savā bloknotā.

Čau, Endij!

Viņa pacēla galvu. Lūpas tikko sāka vilkties smaidā acīmredzot prokurore domāja, ka pienācis kāds draugs, kas mēdz uzrunāt viņu par Endiju. Tiklīdz viņa ieraudzīja mani, smaids acumirklī izgaisa. Es novietoju uz galda sesto lūgumu.

-     Uzmetiet tam aci, kad gadīsies brīvs brīdis. Rīt no rīta es to iesniegšu tiesā. Zināt, negribējās tiesai vienā dienā uzkraut pārāk lielu papīru blāķi. Rīt no rīta gan būtu labāk. Bet es gribēju laikus pabrīdināt, jo tam ir savs sakars ar jums.

-    Ar mani? Kā tas jāsaprot?

Es neatbildēju, atstāju viņu sēžam un pats izgāju pa vārtiņiem publikas zonā un pēc tam ārā no tiesas zāles. Iziedams pa dubultdurvīm, ieraudzīju, ka mana kliente un I lerbs Dāls jau izbauda uzmanību ciešā, garā žurnālistu un kameru puslokā. Es ātri piesoļoju klāt Līzai no mugurpuses, saņēmu viņu aiz rokas un aizvilku prom, pat neļaudams pabeigt teikumu.

-     T-t-tas arī viss, ļautiņi, es nobēru, attēlodams cūciņu no animācijas filmiņām par Blīkšķu Baniju.

Līza pūlējās izrauties, bet man izdevās dabūt viņu prom no pūļa un aizvest tālāk pa gaiteni.

-    Ko jūs darāt? viņa iebilda. Jūs mani apkaunojat.

-     Es jūs apkaunoju? Līza, biedrodamās ar to zelli, jūs pati sevi grūžat negodā. Paskat, uzpucējusies kā tāda filmzvaigzne. Tas nav raidījums Entertainment Tonight.

-    Es stāstīju savu notikumu versiju.

Mēs apstājāmies tikai tad, kad pūlis vairs nevarēja mūs sadzirdēt.

-    Jūs nedrīkstat tik atklāti runāt ar žurnālistiem, Līza. Tas var jums atspēlēties.

-     Nestāstiet niekus. Šī ir ideāla izdevība izklāstīt manu versiju. Mani draud iesēdināt uz nepatiesas liecības pamata, un ir laiks atklāt patiesību. Es taču teicu, ka klusē tikai tie, kas ir vainīgi.

-     Nelaime tāda, ka apgabala prokuratūrā ir nodaļa darbam ar plašsaziņas līdzekļiem, un tā dokumentē un reģistrē visu, kas par jums drukāts vai izskanējis ēterā. Tās rīcībā ir viss, ko jūs sakāt. Ja kaut reizi atkāpsieties no savas versijas, kaut reizi mainīsiet liecībā teikto, jūs būsiet apsūdzībai nagos. Ar to jūs zvērināto priekšā piesitīs krustā. Es gribēju sacīt, ka nav vērts riskēt, Līza. Ļaujiet, lai es runāju jūsu vietā. Ja neesat tā ar mieru un par visu varu gribat runāt ar žurnālistiem pati, tad mēs jūs sagatavosim, izmēģināsim tekstu un stratēģiski izplānosim iespējami efektīvāko darbu ar plašsaziņu līdzekļiem.

-    Bet tieši to darīja Herbs. Viņš pieraudzīja, lai es ne…

-    Es jums paskaidrošu vēlreiz, Līza. Herbs Dāls nav jūsu advokāts, un jūsu intereses viņam nav pirmajā vietā. Viņam par visu svarīgākas ir Herba Dāla intereses. Skaidrs? Es skatos, ka man nekādi neizdodas jums to iestāstīt. Jums ir jātiek no viņa vaļā. Viņš…

-     Nē! Nevaru! Es to nedarīšu. Viņš ir vienīgais cilvēks, kuram patiesi rūp mans liktenis.

-    Ak, Līza, man nudien sirds lūzt. Ja viņš ir vienīgais, kuram jūs patiesi interesējat, kādēļ viņš vēl aizvien runā ar šiem cilvēkiem? Es norādīju uz reportieru un fotogrāfu pulciņu. Pats par sevi saprotams, Dāls nebija rimis spriedelēt un klāstīja visu, ko tie gribēja dzirdēt. Ko viņš tiem stāsta, Līza? Vai jūs zināt? Es toties ne velna nezinu, un tas ir nedaudz dīvaini, jo jūs taču esat apsūdzētā un es esmu jūsu advokāts. Kas ir viņš?

-    Viņš drīkst runāt manā vārdā, Līza neatlaidās.

Es vēroju, kā Dāls, pirkstu izslējis, vēršas pie reportieriem, un pamanīju, ka atveras tiesas zāles durvis, pa kurām mēs nupat bijām iznākuši. Pa tām straujā gaitā izsoļoja Andrea Frīmena, turēdama rokā manu sesto lūgumu un ar skatienu pārlūkodama gaiteni. Vispirms viņa nopeilēja reportierus, taču ātri vien pamanīja, ka es neatrodos tur. Kad viņas radars uztvēra manu klātbūtni, viņa koriģēja kursu un taisnā ceļā devās pie manis. Daži reportieri viņai uzsauca, bet prokurore spēji atvēcinājās ar dokumentu rokā.

-    Līza, aizejiet, apsēdieties uz soliņa un pagaidiet mani. Un ne ar vienu reportieri nesarunājieties.

-     Bet kā tad…

-     Dariet, kā lieku.

Kad Līza aizgāja, pienāca klāt Frīmena. Saniknotajai būtnei acīs liesmoja ugunis.

-    Kas tās par samazgām, Holer?

Viņa pacēla papīru. Lai arī prokurore bija pārkāpusi manas personiskas telpas robežas, es izturējos rāmi un nezaudēju savaldīšanos.

-    Nu, es novilku, man šķiet, tur viss ir skaidrāks par skaidru. Tas ir lūgums atstādināt jūs no šīs lietas interešu konflikta dēļ.

-    Man ir interešu konflikts? Kāds konflikts?

-    Paklau, Endij… Es taču drīkstu jūs saukt par Endiju? Ja reiz mana meita jūs tā sauc, man tas arī ir atjauts, vai ne?

-     Izbeidziet gvelzt, Holer.

-    Jā, to var. Konflikts, pret kuru es iebilstu, ir tāds, ka jiis apspriežat šo lietu ar manu bijušo sievu, un…

-    Tā nu sagadījies, ka viņa ir prokurore un mēs strādājam vienā un tajā pašā darbavietā.

-    Tiesa gan, bet šīs sarunas nav notikušas vienīgi birojā. Tās patiesībā ir norisinājušās arī jogas nodarbībās un manas meitas klātbūtnē. Un, cik man zināms, visā Sanfernando ielejā.

-    Liecieties mierā. Tās ir tīrākās blēņas.

-   Ak tā gan? Kāpēc tad jūs man melojāt?

-    Es neesmu melojusi. Ko jūs…

-     Kad painteresējos, vai jūs pazīstat manu bijušo sievu, jus atbildējāt ar vārdu "garāmejot". Bet tā gluži nav, vai ne?

-    Es tikai negribēju skaidroties.

-    Tātad jūs melojāt. Lūgumā es to nepieminēju, taču varu pierakstīt pirms iesniegšanas tiesai. Lai tiesnesis izlemj, vai tas ir būtiski.

Viņa smagi nopūtās, aizkaitināta, taču jau padevusies.

-    Ko jūs gribat?

Es nopētīju gaiteni. Neviens mūs nedzirdēja.

-     Ko es gribu? Parādīt, ka varu spēlēt pēc jūsu noteikumiem. Jūs gribat tēlot skarbo, un es arī tāds protu būt.

-    Un kā tas būtu, Holer? Kas būtu šis "dots pret dotu"?

Es pamāju. Mēs beidzot ķērāmies pie darījuma apspriešanas.

-     Jūs jau zināt. Ja es rīt iesniegšu lūgumu tiesā, varēsiet pamāt lietai ardievas. Tiesnesis šajā gadījumā lems par labu aizstāvībai. Viņš vairīsies no jebkuras iespējas ciest sakāvi. Turklāt viņš zina, ka prokuratūrā strādā trīssimt spējīgi darbinieki un jūsu vietā citu prokuroru sagādāt nav nekādu grūtību.

Es norādīju uz reportieriem, kas pulcējās vestibilā lielākā daļa joprojām ielenca Herbu Dālu.

-     Vai redzat tos reportierus un uzmanību, ko tie izrāda? Tas viss jums būs zudis. Šī varēja būt jūsu karjeras svarīgākā lieta, bet nu izčākstēs. Nebūs ne preses konferenču, ne avīžu virsrakstu, ne prožektoru gaismas. Tas viss tiks cilvēkam, kurš ieņems jūsu vietu.

-     Pirmām kārtām es nepadošos un cīnīšos. Nekur nav teikts, ka tiesnesis Moraless uzķersies uz jūsu stulbībām. Es viņam visu izstāstīšu par jūsu nodomiem. Jūs tiecaties panākt apgabala prokurora nomaiņu. Pūlaties panākt, lai no lietas atstādina prokurori, no kuras jums bikses trīc.

-     Varat viņam stāstīt visu, ko gribat, taču jūs tik un tā būsiet spiesta paskaidrot tiesnesim atklātā tiesā, kādēļ mana četrpadsmit gadu vecā meita pagājušajā nedēļā vakariņu laikā atstāstīja man šīs lietas faktus.

-    Meli. Būtu kaunējies, ka izmantojat savu…

-    Jūs apgalvojat, ka es meloju? Vai mana meita ir mele? Mēs varam arī viņu ataicināt uz tiesu. Gribētu apšaubīt, ka jūsu priekšniecībai patiktu sacelta jezga un arī avīžu virsraksti. Piemēram, "Prokurore pratina četrpadsmitgadīgu jaunieti, sauc to par meli". Samērā kliedzoši. Vai jūs tā nedomājat?

Frīmena uzgrieza man muguru un jau spēra soli prom, taču tad apstājās. Es zināju, ka viņa ir man rokā. Viņai vajadzēja aiziet gan no manis, gan no šīs lietas, taču viņai pietrūka spēka. Viņa gribēja šo lietu un visu, ko tā sniedza.

-    Vēlreiz prasu, ko jums vajag!

-     Es negribētu rīt iesniegt šo lūgumu. Labprātāk es gribētu atsaukt lūgumus, kurus biju spiests iesniegt, lai atgūtu savas klientes īpašumus un apskatītu WestLand dokumentāciju. Es lūdzu tikai sadarbību. Draudzīgu savstarpējo piekāpšanos jautājumā par pierādījumu apmaiņu. Es gribu, lai plūsma sākas jau tagad, nevis vēlāk, jo nealkstu iet pie tiesneša ikreiz, kad man nepieciešams kaut kas tāds, uz ko man jau ir tiesības.

-    Es varu pasūdzēties par jums advokātu kolēģijai.

-    Jauki. Varēsim katrs iesniegt pa sūdzībai. Mūsu nesaskaņas izmeklēs un secinās, ka tikai jūs rīkojāties neatbilstoši, apspriežot šo lietu ar advokāta bijušo sievu un meitu.

-    Es neapspriedu to ar jūsu meitu. Viņa tikai gadījās tuvumā.

-    Advokātu kolēģija noteikti pratīs saskatīt atšķirību.

Ļāvu viņai brīdi pamocīties. Gaidīju gājienu no viņas puses, taču acīmredzot bija nepieciešams pēdējais grūdiens.

-    Ā, un starp citu… ja es rit iesniegšu lugumu, tad vienlaikus neaizmirsīšu painformēt arī The Times. Kā sauc viņu tiesu reportieri? Soltersa? Es domāju, ka viņa pratīs novērtēt to kā interesantu blakusmateriālu. Tāda jauka ekskluzīva ziņa.

Sieviete pamāja, it kā viņas neapskaužamais stāvoklis nu būtu kļuvis pilnīgi skaidrs.

-    Atsauciet savus lūgumus, viņa teica. Līdz piektdienas vakaram jums būs viss, ko prasāt.

-    Rīt.

-    Nepietiks laika. Man viss ir jāsavāc kopā un jāliek nokopēt. Bet kopētava allaž ir aizņemta.

-    Tad ceturtdien līdz pusdienlaikam, citādi es iesniedzu lūgumus tiesai.

-     Labs ir, nelieti!

-    Jauki. Kad es to visu izskatīšu, mēs varbūt varētu apspriest soda samazināšanu apmaiņā pret atzīšanos. Paldies, Endij!

-     Ejiet dillēs, Holer! Un nekādu pārrunu par soda samazināšanu nebūs. Mums viņa ir rokā un nekur nespruks. Kad nolasīs spriedumu, es skatīšos uz jums, nevis uz viņu. Prokurore apsviedās otrādi un devās prom, tomēr pēc brīža atkal pagriezās pret mani. Un nesauciet mani par Endiju. Jums es to neatļauju.

Frīmena devās prom, dusmās kūsādama, sperdama platus soļus uz liftu pusi un pilnībā ignorēdama reportieri, kas pieskrēja klāt un pūlējās izdabūt kādu noderīgu viedokli.

Es zināju, ka par soda samazināšanu apmaiņā pret atzīšanos nevar būt ne runas. Mana kliente to nepieļautu. Tomēr es sniedzu Frīmenai kādu cerību, lai viņa varētu man to iesviest sejā. Gribēju, lai viņa aiziet dusmās tomēr ne pārskaitusies. Gribēju radīt iespaidu, ka viņai izdevies kaut ko saglābt. Pēc tam būs vieglāk ar viņu strādāt.

Paskatījies apkārt, es ieraudzīju Līzu paklausīgi sēžam uz sola, kur bija pirms brīža viņu aizsūtījis. Pamāju viņai, aicinādams tuvāk.

-     Labi, Līza, dosimies prom.

-    Un kā tad ar Herbu? Es atbraucu kopā ar viņu.

-Jūsu mašīnā vai viņa?

-    Viņa.

-    Tad viņš var braukt, kur grib. Mans šoferis aizvedis jūs mājās.

Mēs iegājām liftu nišā. Paldies Dievam, Andrea Frimena jau bija nobraukusi lejā uz prokuratūras biroju otrajā stāvā. Es piespiedu pogu, taču lifts mazliet nokavējās un mums piebiedrojās Dāls.

-    Ko? Jūs braucat prom bez manis?

Es neatbildēju uz jautājumu, bet strauji izgaisināju priekšstatus par laipnību.

-    Ziniet, šādi runādamies ar žurnālistiem, jūs mani vienkārši čakarējat. Jūs laikam domājat, ka palīdzat mums, bet tā nav. Jūs palīdzat vienīgi Herbertam Dālam.

-    Kas tad šī par valodu? Mēs atrodamies tiesas namā.

-     Man pilnīgi vienalga, kur mēs atrodamies. Nerunājiet manas klientes vārdā. Vai skaidrs? Ja tas atkārtosies, es sasaukšu preses konferenci, un jums gaužām nepatiks tas, ko es par jums teikšu.

-     Labi. Viss. Tā bija mana pēdējā preses konference. Bet man ir cits jautājums. Kas tā par attieksmi pret cilvēkiem, kurus es jums nosūtu? Daži man zvanīja un paziņoja, ka jūsu darbinieki pret viņiem izturējušies diezgan rupji.

-    Jūs tik turpiniet viņus sūtīt, un mēs turpināsim pret viņiem tā izturēties.

-    Klau, es pārzinu šo sfēru, un šie cilvēki nav viltvārži.

-    "Kakla puse".

Dāls apjuka un paraudzījās uz Līzu, pēc tam uz mani.

-    Ko tas nozīmē?

-    "Kakla puse". Nevar būt, ka nekad neesat dzirdējis par filmu "Kakla puse"!

-    Jūs domājat filmu "Aklā puse"? Par sievieti, kas adoptē futbolistu?

-     Nē, es domāju filmu "Kakla puse". Šo filmu uzņēmis viens no producentiem, kuru jūs atsūtījāt pie mums. Tā vēsta par sievieti, kas adoptē jaunu futbolistu un pārguļ ar viņu trīs vai četras reizes dienā. Kati tas kjūst vienmuļi, viņa uzaicina ciemos visu futbola komandu. Šaubos, vai šī filma nopelnīja tikpat daudz, cik "Aklā puse".

Līza nobāla. Man radās sajūta, ka stāsts par Dāla sakariem Holivudā gluži neatbilda viņa apgalvojumiem pēdējo nedēļu laikā.

-    Jā, Līza, tieši to viņš cenšas panākt. Viņš pūlas jūs savest tieši ar tādiem cilvēkiem.

-    Paklau, Dāls ierunājās. Vai jums ir kāda nojausma, cik grūti šajā pilsētā ir uzsākt kādu projektu? Dažiem tas ir par spēkiem, bet citiem nav. Man nospļauties par to, ko šie cilvēki darījuši agrāk, ja vien viņi spēj kaut ko uzsākt tagad. Vai saprotams? Tie nav viltvārži. Es, Holer, esmu licis uz kārts lielu summu.

Visbeidzot ieradās lifts. Es iestūmu Līzu kabīnē, un ar roku lēni atgainīju Dālu tālāk no durvīm.

-    Atkāpieties, Dāl. Jūs dabūsiet atpakaļ savu naudu un vēl mazliet piedevām. Bet nenāciet klāt.

Iegājis lifta kabīnē, es pagriezos, lai aizkavētu Dālu pēdējā brīdī ielēkt mums līdzi. Viņš to nemēģināja, tomēr negāja prom. Es izturēju viņa naidpilno skatienu, un tad durvis aizvērās.

Devītā nodaļa /

Jaunajā birojā mēs iekārtojāmies sestdienas rītā. Trīs telpu komplekss Uzvaras un Vennaisas bulvāru krustojumā atradās ēkā ar nosaukumu "Uzvara", un man tas patika. Mēbelējums jau bija nodrošināts, un tikai divi kvartāli šķīra biroju no tiesas nama, kurā risināsies Līzas Tremelas prāva.

Pārcelšanās darbos iesaistījās visi mūsu cilvēki. Ari Rohass, kurš, uzvilcis tenisa kreklu un platas īsbikses, visā krāšņumā izrādīja tetovējumus, kas pilnibā klāja viņa rokas un kājas. Grūti saprast, kas ir pārsteidzošāk aplūkot šos tetovējumus vai redzēt Rohasu bez uzvalka.

Jaunajā birojā vienojāmies par telpu sadales kārtību man tiek atsevišķs kabinets, Sisko ar Aronsoni iekārtojas lielākajā telpā, bet Lorna sēž pieņemšanas telpā abām pa vidu. Pāreja no Lincoln aizmugures sēdekļa uz biroju ar desmit pēdu augstiem griestiem, normālu rakstāmgaldu un dīvānu īsām snaudām viesa lielas pārmaiņas. Vispirms jaunajā kabinetā es izmantoju plašo telpu un noslīpēto koka grīdu, lai izklātu vairāk nekā astoņdesmit lappušu dokumentāciju ar pierādījumu izklāstu, ko bija saņēmis no Andreas Frīmenas.

Lielākā daļa bija nākusi no VVestLand, un laba tiesa izrādījās nevērtīgi. Tāda bija Andreas Frīmenas pasīvi agresīvā reakcija uz spiedienu no aizstāvības puses. Starp dokumentiem vīdēja dučiem lapu un žūkšņu par bankas politiku, procedūrām un citas veidlapas, kas man nebija nepieciešamas. To visu es sakrāvu vienā kaudzē. Tāpat dokumentācijā ietilpa visa korespondence ar Līzu Tremelu ar lielāko daļu no tās es biju iepazinies. Tā nonāca otrā kaudzē. Visbeidzot tur bija ari bankas iekšējā korespondence, kā arī upura Mičela Bonduranta sarakste ar ārkompāniju, kas bankas uzdevumā veica īpašuma atsavināšanu.

Šo uzņēmumu sauca ALOFT, un es ar to biju itin labi pazīstams, jo vismaz trijās īpašuma atsavināšanas lietās jau stājos tai pretī. ALOFT specializējās šādās lietās, piefiksēja un meklēja visus dokumentus, kas nepieciešami garajā īpašuma atsavināšanas procesā. Tas bija starpnieks, kas ļāva bankām un citiem aizdevējiem nesasmērēties šajā netīrajā nodarbē, kurā cilvēkiem atņēma mājas. Tādi uzņēmumi kā ALOFT paveica prasīto, un bankai pat nevajadzēja sūtīt vēstuli klientam, kuram draudēja īpašuma atsavināšana.

Šīs korespondences kopijas mani interesēja visvairāk, un tieši tajā žūksnī es uzgāju dokumentu, kuram bija lemts pavērst citā gultnē visu lietas gaitu.

Es apsēdos pie rakstāmgalda un nopētīju tālruni. Uz tā virsmas kārtojās vairāk taustiņu, nekā man jebkad būs nepieciešams. Beidzot atradis taustiņu saziņai ar otru kabinetu, es to nospiedu.

-    Hallo?

Klusums. Nospiedu vēlreiz.

-    Sisko? Buloksa? Vai jūs tur esat?

Klusums. Es piecēlos un devos uz durvju pusi, gatavodamies runāt ar darbiniekiem vecmodīgā stilā, bet tobrīd tālrunī beidzot atskanēja atbilde.

-    Mikij, tas esi tu?

Tā bija Sisko balss. Es steigšus atgriezos pie rakstāmgalda un nospiedu taustiņu.

-    Jā, es. Vai vari ienākt? Pasauc arī Buloksu.

-    Skaidrs. Pārraidi beidzu.

Pēc dažiem mirkļiem ienāca mans detektīvs un advokāta palīdze.

-     Paklau, priekšniek, Sisko ierunājās, aplūkodams dokumentu kaudzes uz grīdas. Kabineti ir domāti tam, lai visas mantas izvietotu atvilktnēs, dokumentu skapjos un plauktos.

-    Gan es līdz tam nonākšu, es atgaiņājos. Aizveriet durvis un ieņemiet vietas.

Kad bijām apsēdušies, es uzlūkoju abus savus darbiniekus, kas sēdēja otrpus lielā noīrētā rakstāmgalda, un iesmējos.

-    Dīvaina sajūta, es ieteicos.

-     Es pat varētu pierast pie darba birojā, Sisko teica. Toties Buloksai gan tādas pieredzes nav.

-    Ir gan! Aronsone iebilda. Pērnvasar man bija prakse advokātu birojā "Šendlers, Mesijs un Ortiss", un tur man ierādīja pašai savu kabinetu.

-     Varbūt arī pie mums tiksi pie atsevišķa kabineta, es viņu mierināju. Tagad ķersimies pie lietas. Sisko, vai nogādāji klēpjdatoru savam paziņam?

-    Jā, aizvedu vakar no rīta. Pieteicu, ka tas ir steidzami.

Mēs runājām par Līzas klēpjdatoru, kuru apgabala prokuratūra bija atdevusi, tāpat kā viņas mobilo tālruni un četras kastes ar dokumentiem.

-    Vai viņš varēs noteikt, ko apgabala prokurore ir tajā apskatījusi?

-    Viņš apgalvoja, ka spēs izsniegt sarakstu ar atvērtajiem failiem un pateiks, cik ilgi tie bijuši atvērti. Tādējādi mums radīsies priekšstats, kam viņi pievērsuši uzmanību. Taču pārāk dižas cerības nelolojiet.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka Frimena piekāpās pārlieku viegli. Es nedomāju, ka viņa būtu atdevusi mums datoru, ja tas viņai būtu tik svarīgs.

-    Iespējams.

Ne viņš, ne Aronsone nebija informēti nedz par vienošanos, kādu nesen noslēdzu ar Frīmenu, nedz arī par līdzekļiem, kurus biju licis lietā. Es pievērsos Aronsonei. Kad viņa bija pabeigusi rakstīt lūgumus par pierādījumu anulēšanu, es uzticēju viņai upura profila izveidi. Tāda nepieciešamība radās pēc tam, kad Sisko, pildīdams savus detektīva pienākumus, atklāja dažas pazīmes par to, ka Mičela Bonduranta personiskajā dzīvē nebūt nevaldīja ideāla kārtība.

-    Buloksa, kas tev par mūsu upuri ir zināms?

-     Man vēl ir daudz jāizpēta, taču nav šaubu, ka viņam draudēja krahs. Finansiālā zinā, es domāju.

-    Kā tā?

-     Kamēr ekonomiskā pacēluma laikā finanses nāca viegli, viņš rosīgi darbojās nekustamā īpašuma tirgū. Starp divtūkstoš otro un septīto gadu viņš iepirka un pārdeva divdesmit vienu īpašumu, lielākoties dzīvojamos namus. Rauša labu naudu un grūda atpakaļ lielākos darījumos. Kad sākās ekonomiskais sabrukums, Bondurants palika ar ubaga tarbu.

-    Laime novērsās?

-    Tieši tā. Nāves bridi viņam piederēja pieci lieli īpašumi, kas vienā rāvienā bija zaudējuši labu tiesu pirkšanas laika vērtības. Ir zināms, ka Bondurants vairāk nekā gadu pūlējies tos pārdot. Velti. Turklāt trijiem no tiem šogad bija gaidāmi lielie atliktie kredīta maksājumi. Kopā tad viņam būtu divu miljonu dolāru liels parāds.

Es piecēlos, apgāju galdam otrā pusē un sāku staigāt šurpu turpu. Aronsones ziņojums manī iesvēla patīkamu satraukumu. īsti nezināju, kā jaunumi iederas mūsu spēlē, taču biju pārliecināts, ka spēšu tos izmantot. Tikai vajadzēja visu izrunāt.

-     Labi, tātad Bondurants, WestLatid vecākais viceprezidents hipotekāro kredītu jautājumos, draudēja nonākt tikpat bīstamā situācijā kā daudzi bankas klienti, kuru īpašumus viņš atsavināja. Kamēr nauda plūda kā pa reni, viņš tāpat kā citi ņēma hipotekāros kredītus ar piecu gadu termiņa lielo atlikto maksājumu, jo cerēja, ka pagūs vēl pirms termiņa pārdot īpašumus vai tos pārķīlāt.

-    Taču ekonomika noiet pa burbuli, Aronsone papildināja. Pārdot viņš īpašumu nevar un ari pārķīlāt nevar, jo vērtība starplaikā ir stipri kritusies. Neviena banka pat pirkstu nedurtu klāt šo īpašumu dokumentācijai; pat tā, kurā viņš strādāja.

Aronsone drūmi lūkojās manī.

-    Tu esi krietni pastrādājusi, Buloksa. Kāpēc izskaties tik īgna?

-    Prātoju, vai tam ir kāds sakars ar šo slepkavību.

-    Varbūt nekāds. Bet varbūt vistiešākais.

Es apsēdos savā krēslā pie galda un pasniedzu viņai kādu dokumentu trīs lapas, kuras biju atradis prokuratūras piegādātajā materiālu gūzmā. Viņa turēja papīrus tā, lai Sisko arī varētu tos apskatīt.

-    Kas tas ir? viņa taujāja.

-    Es domāju, ka tas ir mūsu kūpošais ierocis.

-    Aizmirsu brilles otrajā kabinetā, Sisko atcerējās.

-    Nolasi, Buloksa.

-     Tā ir ierakstītas vēstules kopija. Vēstuli Bondurants sūtījis Luisam Oparicio no "A. Luisa Oparicio Finanšu tehnoloģijas", saīsinājumā ALOFT. Tajā teikts: "Dārgo Luis! Pielikumā atradīsiet advokāta Maikla Holera korespondenci. Viņš pārstāv mājas īpašnieci vienā no īpašuma atsavināšanas lietām, kurā jūs strādājat WestLand uzdevumā." Nosaukts Lizas vārds, kredītlīguma numurs un mājas adrese. Pēc tam rakstīts: "Savā vēstulē misters Holers apgalvo, ka šajā lietā vairākkārt pastrādāta noziedzīga krāpšana. Ievērojiet, ka viņš min konkrētus gadījumus un visos bijusi iesaistīta ALOFT. Kā zināms un jau agrāk apspriests, tā nav pirmā reize, kad esam saņēmuši sūdzības par jums. Šīs jaunās apsūdzības pret ALOFT, ja vien tās ir patiesas, nostāda WestLand kutelīgā situācijā, īpaši ņemot vērā valsts valdības nesen izrādīto interesi par šo hipotēku nozares aspektu. Ja nespēsim šajā jautājumā panākt vienošanos un savstarpēju sapratni, es padomes sēdē ierosināšu WestLand lauzt līgumu ar jūsu uzņēmumu un pārtraukt jebkurus darījumus ar jums. Piedevām banka būs spiesta iesniegt ZAA attiecīgajām varas iestādēm. Lūdzu, pēc iespējas drīzāk sazinieties ar mani, lai apspriestu šos jautājumus." Viss. Pievienota jūsu vēstules kopija un pasta kvīts kopija. Vēstuli parakstījusi kāda Natālija. Uzvārdu nevaru saburtot. Sākas ar "L".

Es atgāžos savā ādas krēslā un uzsmaidīju abiem darbiniekiem, virpinādams pirkstos saspraudīti kā burvju mākslinieks. Aronsone, dedzīgi vēlēdamās izpatikt, pasteidzās pirmā.

-    Tātad, Bondurants sargāja savu ādu. Viņam bija jāzina, kā strādā ALOFT. Bankām ar visām šīm firmām, kas specializējas īpašuma atsavināšanā, ir savstarpēja izdevīguma attiecības. Tām nav svarīgi, kā darbs tiek paveikts; galvenais, lai to paveic. Taču, sūtīdams šo vēstuli, viņš distancējās no ALOFT un tās negodīgās prakses.

Es paraustīju plecus, ne īsti piekrizdams, ne nepiekrizdams.

-     "Vienošanās un savstarpēja sapratne." Tā kā abi apmulsuši paraudzījās uz mani, es paskaidroju: Tā sacīts vēstulē. "Ja nespēsim panākt vienošanos un savstarpēju sapratni…"

-    Jā. Ko tas nozīmē? Aronsone taujāja.

-     Lasi starp rindiņām. Es nedomāju, ka viņš distancējās no šī uzņēmuma. Es spriežu, ka tā ir draudu vēstule. Manuprāt, tas nozīmē, ka viņš grib iegūt daļu ALOFT pīrāga.

Viņš gribēja iesaistīties un vienlaikus, jā, sūtīdams vēstuli, viņš piesargāja savu pēcpusi, taču man liekas, ka tajā slēpjas vēl kāds vēstījums. Viņš gribēja iesaistīties šai pasākumā, pretējā gadījumā piedraudot Luisam Oparicio to atņemt. Viņš pat piesolīja iesniegt ZAA.

-    Kas īsti ir ZAA? Aronsone jautāja.

-     "Ziņojums par aizdomīgām aktivitātēm", Sisko paskaidroja. Parasts iesniegums. Bankas tādus dāļā par katru nieku.

-    Kam?

-   Federālajai Tirdzniecības komisijai, FIB, Izlūkdienestam, visiem, kam grib.

Es manīju, ka joprojām neesmu viņus pārliecinājis.

-    Vai jums ir kāda nojausma, kādu naudu rauš ALOFT? es pajautāju. Šis uzņēmums ir iesaistīts vismaz trešdaļā mūsu lietu. Protams, tas nav zinātniski pamatoti, taču no tā varam secināt, ka ALOFT ir saistīts ar trešo daļu lietu Losandželosas apgabalā un tādējādi no viena paša apgabala nosmeļ miljoniem un miljoniem dolāru. Lēš, ka tuvāko pāris gadu laikā, kamēr šis bums noskries, Kalifornijā vien tiks atsavināti trīs miljoni nekustamo īpašumu.

-    Turklāt vēl tas pirkums.

-    Kāds pirkums? Aronsone taujāja.

-     Vajag lasīt avīzes. Oparicio pašlaik risina sarunas par ALOFT pārdošanu lielam investīciju fondam ar nosaukumu LeMure. Tā akcijas kotējas biržā, un jebkāds skandāls saistībā ar meitas kompānijas iegādi varētu ietekmēt gan šo darījumu, gan arī akciju cenu. Tāpēc nemāniet sevi. Izmisuma pārņemts, Bondurants varēja sacelt zināmu jezgu. Iespējams, viņš sacēla lielāku, nekā bija domājis.

Sisko pamāja viņš pirmais aptvēra manu teoriju.

-     Labi. Tātad esam noskaidrojuši, ka Bondurantam draudēja personiskā finanšu katastrofa, viņš rezumēja. Virs galvas kā zobeni karājas trīs lieli atliktie maksājumi. Tā nu viņš pūlas vērst situāciju par labu, mēģina iespiest stūrī Oparicio un noslēgt darījumu ar LeMure, lai tiktu pie īpašumu atsavināšanas naudas renes. Un šādi paraksta sev nāves spriedumu?

-    Tieši tā.

Sisko šķita pārliecināts. Pagriezies krēslā, es visu uzmanību pievērsu Aronsonei.

-    Nezinu gan, viņa novilka. Diezgan drosmīgi secināts. Turklāt to būs grūti pierādīt.

-     Kurš apgalvo, ka mums tas jāpierāda? Mums tikai jāvienojas, kā mēs to liksim priekšā zvērinātajiem.

Patiesībā mums nebija jāpierāda it nekas. Pietiks ar to, ka mēs dosim mājienu un Jausim zvērinātajiem pašiem izdarīt secinājumus. Man tikai jāiesēj pamatotu aizdomu sēkla. Lai būvētu nevainīguma hipotēzi. Es paliecos uz priekšu pār lielo koka rakstāmgaldu un uzlūkoju savus darbiniekus.

-    Tā ir mūsu aizstāvības teorija. Oparicio ir grēkāzis. Viņam mēs uzvelsim vainu. Zvērinātie rādīs ar pirkstu uz viņu, un mūsu kliente tiks sveikā cauri. Es raudzījos abu sejās, taču nesagaidīju nekādu reakciju, tādēļ turpināju: Sisko, es gribu, lai tu pievērsies Luisam Oparicio un viņa uzņēmumam. Noskaidro visu, kas ir pieejams. Uzņēmuma vēsturi, zināmos partnerus, visu. Tāpat arī visu par pārpirkšanas darījumu. Es gribu zināt par šo darījumu un šo puisi vairāk, nekā zina viņš pats. Līdz nedēļas beigām lai no ALOFT ar tiesas pavēstēm tiek pieprasīti ieraksti. Viņi gan pretosies, taču tā vismaz tiks iekustināts šis dīķis.

Aronsone pašūpoja galvu.

-     Bet pagaidiet vienu mirklīti, viņa iejaucās. Vai jūs gribat sacīt, ka tās visas ir pasakas? Tikai aizstāvības spēlīte? Šis Oparicio patiesībā nav to darījis? Ja nu mēs nekļūdāmies attiecībā uz Oparicio, bet Līza Tremela īstenībā nav vainīga? Ja nu viņa to nav izdarījusi?

Viņa raudzījās manī ar naivas cerības pilnām acīm. Es pasmaidīju un pievērsos Sisko.

-    Stāsti tu!

Mans detektīvs pagriezās ar seju pret jauno advokāta palīdzi.

-     Meitenīt, jūs šeit esat jauniņā, tālab jums taps piedots. Mēs šādus jautājumus neuzdodam. Nav svarīgi, vai mūsu klients ir vainīgs. Visiem ir vienlīdzīgas iespējas.

-    Jā, bet…

-     Bez jebkādiem "bet", es viņu pārtraucu. Mēs te apspriežam aizstāvības taktiskās iespējas. Paņēmienus, kā nodrošināt mūsu klientei vislabāko aizstāvību. Šo stratēģiju mēs ievērosim neatkarīgi no tā, vai mūsu klients ir vainīgs. Ja gribi strādāt krimināllietu aizstāvības lauciņā, liec aiz auss, ka klientam nekad neprasa, vai viņš to ir darījis, jebkura atbilde tikai novērš domas. Tādēļ tas nav jāzina.

Viņa saknieba lūpas ciešā, taisnā līnijā.

-   Cik labi tu pārzini Tenisonu? es apvaicājos. "Vieglās brigādes uzbrukums."

-    Kāds tam sak…

-     "To daļa nav vis apšaubīt. To daļa ir darīt vai mirt." Mēs esam Vieglā brigāde, Buloksa. Mēs dodamies kaujā pret armiju, kurai ir dzīvā spēka pārspēks un vairāk munīcijas, vairāk visa. Lielākajā daļā gadījumu tas nozīmē turpat vai pašnāvniecisku misiju. Bez cerībām izdzīvot. Taču laiku pa laikam mums tiek lieta, kurā uzvarēt ir izredzes. Varbūt niecīgas, tomēr izredzes. Tālab to var uzņemties. Tad cilvēks metas uzbrukumā… un neuzdod tādus jautājumus.

-    Ja nemaldos, pareizi ir "darīt un mirt". Tas izteica visa dzejoļa jēgu. Karavīriem nebija izvēles darīt vai mirt. Viņiem atlika vienīgi darīt un mirt.

-    Tātad Tenisonu tu labi atceries. Man labāk patīk "darīt vai mirt". Jautājums ir šāds: vai Liza Tremela nogalināja Mičelu Bondurantu? Es patiesi nezinu. Viņa apgalvo, ka nav to darījusi, un man ar to pietiek. Ja tev ar to nav gana, vari atteikties no šīs lietas un atgriezties pie pilnas slodzes darba ar īpašuma atsavināšanas lietām.

-    Nē, Aronsone strauji iebilda. Es gribu palikt. Es piedalos.

-    Labi. Ne katram jaunajam juristam desmit mēnešus pēc studiju beigām tiek tas gods asistēt advokātam slepkavības prāvā.

Jaunā sieviete vērās manī platām acīm.

-    Asistēt advokātam?

Es pamāju.

-    Tu to esi pelnījusi. Tu paveici lielu, iespaidīgu darbu.

Taču sajūsmas uguntiņas ātri vien apdzisa.

-    Kas nu?

-     Es tomēr netieku gudra, kālab nav iespējams izpildīt abus nosacījumus. Pielikt visas pūles aizstāvībā un vienlaikus strādāt saskaņā ar savu sirdsapziņu. Tiekties pēc vislabākā iespējamā iznākuma.

Es ilgi un cieši uzlūkoju savu palīdzi. Nesāc nu noņemties ar sirdsapziņas pārmetumiem, es aizrādīju. Es pats reiz esmu to piedzīvojis. Tas ceļš pie laba gala nenoved.

Desmita nodaļa

r

Lielāko dienas daļu veltījis kabineta iekārtošanai, es tiku mājās vien pirms astoņiem un ieraudzīju uz lieveņa pakāpieniem sēžam savu sievu. Meita nebija atbraukusi viņai līdzi. Pēdējā gada laikā mēs vairākkārt tikāmies bez Heilijas klātbūtnes, un es jutos iepriecināts vēl vienas tādas tikšanās gaidās. Pēc garīgās un fiziskās piepūles es jutos noguris kā suns, taču Megijas Makfīrsas dēļ biju gatavs atžilbt.

-    Sveika, Megsa. Vai aizmirsi atslēgu?

Megija piecēlās kājās, un no tā, cik atturīgi viņa izturējās un cik lietišķi notrausa putekļus no džinsiem, es nojautu, ka noticis kaut kas ļauns. Nostājies uz augstākā pakāpiena, es pieliecos noskūpstīt sievieti tikai uz vaiga. Taču viņa uzreiz izvairījās, apstiprinot manas aizdomas.

-     Tad, lūk, no kā Heilija to iemācījusies, es noteicu. Vecumvecais triks ar pieliekšanos un novēršanos, kad taisos viņu noskūpstīt.

-     Es šeit neierados tā dēļ, Holer. Es neatslēdzu tava nama durvis, jo tu, ieraudzījis savā mājā prokurori, varētu to uztvert par interešu konfliktu.

Skaidrs.

-     Vai šodien bija jogas nodarbība? Un tu satikies ar Andreu Frīmenu?

-    Tieši tā.

Man piepeši aptrūkās spēka atspirgt. Es atslēdzu māju kā ieslodzītais, kam uzlikts kaunpilns sods atdarīt durvis, aiz kurām to gaida nāvējošā šļirce.

-     Nāc iekšā. Jo ātrāk sāksim, jo ātrāk beigsim.

Viņa strauji iegāja mājā, un mans pēdējais teikums tikai ielēja eļļu ugunī.

-    Tu rīkojies nicināmi, izmantodams mūsu meitu tik negodīgi.

Es apcirtos.

-   Izmantodams mūsu meitu? Nekā tamlīdzīga! Mūsu meita tika iepīta šajā notikumā, un es par to uzzināju tikai nejauši.

-    Tam nav nozīmes. Tu esi nejauks.

-    Nē, es esmu advokāts. Un tava draudzenīte Endija apsprieda mani un manu lietu ar manu bijušo sievu manas meitas klātbūtnē. Un pēc tam viņa meloja man, acīs skatīdamās.

-    Nestāsti niekus. Viņa nemelo.

-     Es nerunāju par Heiliju. Es runāju par Endiju. Pirmajā dienā, kad viņu apstiprināja par prokurori šai lietā, es apjautājos, vai viņa tevi pazīst. Endija atbildēja, ka tikai garāmejot. Manuprāt, mēs skaidri zinām, ka tā nebūt nav. Droši es pateikt nevaru, taču… ja mēs aprakstītu šo situāciju desmit tiesnešiem, tad varbūt visi desmit to uzskatītu par konfliktu.

-    Mēs neapspriedām ne tevi, ne lietu. Kopā pusdienojot, vienubrid sarunas laikā aizskārām šo gadījumu. Heilija atradās tuvumā. Kas man būtu jādara? Jāatsakās no draudzenēm tevis dēļ? Tā vis nebūs.

-    Ja tas nebija nekas sevišķs, kādēļ viņa man sameloja?

-    Tie nebija tieši meli. Mēs neesam labākās draudzenes. Turklāt viņa droši vien negribēja, lai tu šiem vārdiem pieķeries… lai gan tu tikpat to izdarīji.

-     Tā, tagad mēs klasificējam melus pēc lejupejošas skalas. Daži meli ir netieši un nekas sevišķs. Par tiem lai mums galva nesāp.

-    Holer, neesi tāds nejaucenis.

-    Klau, vai tu negribi iedzert?

-     Es neko negribu. Es ierados tev paziņot, ka tu apkaunoji ne tikai mani un savu meitu, bet ari pats sevi. Tas bija zemiski, Holer. Lai iegūtu pārsvaru, tu izmantoji savas meitas naivo uzticēšanos. Patiešām zemisks gājiens.

Es joprojām turēju rokās portfeli, bet tad novietoju to uz ēdamgalda nišā, atspiedos ar rokām pret krēsla atzveltni un, apsvērdams pienācīgu atbildi, paliecos uz priekšu.

-    Kas tad nu? Megija ķircinājās. Tev taču parasti pēc atbildes nav kabatā jālien, Dižais advokāt. Noklausīsimies, ko šoreiz sacīsi.

Iesmējies es papurināju galvu. Dusmās viņa kļuva sasodīti skaista gluži vai atbruņojoši. Visļaunākais bija tas, ka, manuprāt, viņa pati to apzinājās.

-    Ak tad tas būtu uzjautrinoši? Tu piedraudi izpostīt cilvēka karjeru un pats par to pasmejies?

-   Es nedraudēju viņai izpostīt karjeru. Es piedraudēju panākt, lai viņu atstādina no lietas. Nē, tas nav uzjautrinoši. Tas vienīgi…

-    Kas, Holer? Kas ir vienīgi? Es divas stundas sēdēju ārā, gaidīju un prātoju, vai tu vispār ieradīsies, jo gribēju zināt, kā tu to varēji.

Es atkāpos no galda un sāku uzbrukumu ar garu runu, virzīdamies Megijai aizvien tuvāk. Likdams viņai atkāpties, visbeidzot iespiezdams viņu stūrī un, pēdējos vārdus uzsvērdams, es pavērsu rādītājpirkstu tā, ka tas atradās dažu sprīžu attālumā no viņas krūtīm.

-    Tā es rīkojos, jo esmu advokāts. Esmu devis zvērestu aizstāvēt savus klientus pēc labākās sirdsapziņas. Jā, es pamanīju iespējamo labumu. Tava draudzenīte Endija un tu pati nepārprotami pārkāpi robežu. Protams, nevienam no tā nekāds ļaunums necēlās, cik man zināms. Taču tas nenozīmē, ka robeža netika pārkāpta. Ja tu pārlec pāri žogam, uz kura ir uzraksts, brīdinot par privāto teritoriju, tu esi pārkāpusi likumu arī tad, ja uzreiz lec atpakaļ. Es pamanīju šo likuma pārkāpumu un izmantoju to savā labā, lai iegūtu nepieciešamos materiālus klienta aizstāvībai. Materiālus, kas man pēc taisnības pienācās, taču tava draudzene sēdēja tiem virsū vien tāpēc, ka varēja. Vai viņa rīkojās likuma ietvaros? Jā. Vai tas bija godīgi? Nē. Un tevī tas izraisa tādu sašutumu tikai tāpēc, ka tu pati apzinies, cik tas bija netaisni, bet es rīkojos pareizi. Tu pati būtu darījusi līdzīgi.

-    Nemūžam. Es nekad nenolaistos tik zemu.

-    Nemuldi.

Es novērsos. Viņa palika stāvam stūrī.

-    Ko tu šeit meklē, Megij?

-    Nesaprotu. Es taču nupat pateicu, kāpēc ierados.

-    Jā, bet tu varēji piezvanīt vai atsūtīt elektronisko vēstuli. Kāpēc tu ieradies pati?

-    Gribēju redzēt tavu seju brīdī, kad tu taisnojies.

Es no jauna pievērsos bijušajai sievai. Šķita, ka mes piedalāmies cirka izrādē. Es piegāju Megijai klāt un piespiedu roku pie sienas blakus viņas galvai.

-   Tieši tādi debili argumenti izjauca mūsu laulību, es noteicu.

-    Zinu.

-   Vai tu zini ari to, ka pagājuši jau astoņi gadi? Mūsu šķirtā dzīve ilgusi tikpat, cik laulības dzīve.

Astoņi gadi, un es joprojām netiku no viņas vaļā.

-    Astoņi gadi, un te nu mēs esam.

-    Jā, te nu mēs esam.

-    Zini, Holer, tu pats esi likumpārkāpējs. Tu lec pāri visiem žogiem. Ienāc mūsu dzīvē un aizej pēc iegribas. Un mēs to pieļaujam.

Es pieliecos vēl tuvāk, līdz mēs elpojām vienu un to pašu gaisu. Es viņu viegli noskūpstīju un pēc tam ciešāk, kad viņa mēģināja kaut ko teikt. Es vairs negribēju dzirdēt runas. Man runas bija beigušās.

OTRĀ DAĻA Nevainīguma hipotēze

..

Vienpadsmitā nodaļa

Birojs bija slēgts, darbadiena beigusies, taču es joprojām sēdēju pie sava rakstāmgalda, gatavodamies lietas pirmstiesas izskatīšanai. Tā bija agrīna marta otrdiena, un es nožēloju, ka nevaru atvērt logu, lai ielaistu vēsu vakara vējiņu. Biroju hermētiski noslēdza augsti logi, kurus nebija paredzēts atvērt. To Lorna nepamanīja, apskatīdama biroju un parakstīdama īres līgumu. Es sailgojos pēc darba Lincoln aizmugures sēdeklī, kur varēju atvērt logu un pēc sirds patikas ieelpot svaiga gaisa plūsmu.

Lietas pirmstiesas izskatīšana bija nolikta pēc nedēļas. Gatavojoties šai sēdei, es pūlējos paredzēt, no kā mana oponente Andrea Frīmena būs ar mieru šķirties, kad noliks tiesnesim priekšā lietu.

Šāda pirmstiesas izskatīšana bija ierasts solis ceļā uz tiesu. Tā ir prokuratūras izrāde par visiem simts procentiem. Valsts pusei ir uzdots izklāstīt tiesai lietu, un tiesnesis izlemj, vai ar esošajiem pierādījumiem pietiek, lai nodotu lietu zvērināto tiesai. Šeit nav nekādu pamatotu baumu sliekšņa. Nekā tamlīdzīga. Tiesnesim vienīgi jānolemj, vai apsūdzības ir pietiekamas un pamatotas ar pierādījumiem. Ja tā ir, tad nakamā pietura ir pilnasinīga tiesas prāva.

Frīmenas grūtais uzdevums būtu atrast līdzsvaru izklāstīt pietiekami daudz pierādijumu, lai pārsniegtu šo robežu un saņemtu tiesneša piekrišanu, vienlaikus neizpaužot visus azotē ieslēptos trumpjus. Viņa neapšaubāmi apzinājās, ka es uzcītīgi fiksēšu visu, ko viņa liks priekšā.

Nav šaubu, ka apsūdzības pusi šeit nekāda smagā nasta negaida. Lietas pirmstiesas izskatīšanas jēga ir pārbaudīt sistēmu un pārliecināties, ka valsts nesabradā privātpersonu, taču patiesībā šī spēle jau ir izlemta. Par to bija parūpējusies Kalifornijas pavalsts Asambleja.

Sakramento politiķi, kuriem bija apnikusi gausā, šķietami bezgalīgā krimināllietu virzība tieslietu sistēmā, enerģiski ķērās pie darba. Tika vispārēji uzskatīts, ka novēlota tiesa pielīdzināma neizpildītai tiesai tas nekas, ka šāds uzskats ir pretrunā ar juridiskās sāncensības principa pamatsastāvdaļu, proti, spēcīgu, enerģisku aizstāvību. Neņemdama vērā šo neērto sīkumu, Asambleja nobalsoja par izmaiņām un ieviesa pasākumus, kas šo procesu vienkāršoja. Lietas pirmstiesas izskatīšana no pilnvērtīga prokuratūras rīcībā esošo pierādījumu izklāsta visumā pārvērtās par paslēpēm. Izsauca vienīgi galveno izmeklētāju un dažus lieciniekus, nepārbaudītas baumas drīzāk uzklausīja, nekā noraidīja, un apsūdzībai nevajadzēja uzrādīt pat pusi pierādījumu. Vien tik, lai pietiktu tiesneša pārliecināšanai.

Iznākumā tikai ļoti retos gadījumos pierādījumu kopums izrādījās nepietiekams, un šaislaikos pirmstiesas izskatīšana bija pārvērtusies par rutīnu apsūdzības reģistrēšanā pa ceļam uz tiesu.

Tomēr arī no šādas sēdes aizstāvības pusei tika savs labums. Man bija iespēja ielūkoties turpmākajā lietas gaitā un izdevība sagatavot jautājumus par lieciniekiem un pierādījumiem, ar kuriem mūs iepazīstināja. Un tieši tur slēpās sagatavošanās. Man bija jāparedz, kādas kārtis Frīmena atklās, un jāizspriež, ko tām likt pretī.

Par soda samazināšanu pret atzīšanos nevarēja but ne runas. Frīmena šai ziņā nepiekāpās ne par matu, un mana kliente ari nepiekrita. Mēs pašlaik virzījāmies taisnā ceļā uz tiesu aprīlī vai maijā, un es melotu, ja teiktu, ka mani tas neiepriecina. Mums bija pamatotas izredzes uz uzvaru, un es tai būšu gatavs, ja Līza Tremela būs ar mieru iet uz prāvu.

Beidzamajās nedēļās pierādījumu jautājumā mums bijušas gan labas, gan arīdzan sliktas ziņas. Kā jau gaidīts, tiesnesis Moraless noraidīja mūsu lūgumus neiekļaut policijas veikto iztaujāšanas videoierakstu un Līzas mājas pārmeklēšanas rezultātus lietā. Tas apsūdzībai pavēra iespēju būvēt lietu uz trim vaļiem motivāciju, iespēju un vienīgā aculiecinieka liecību. Tās rīcībā bija īpašuma atsavināšanas lieta. Tās rīcībā bija Līzas protestu kampaņa pret banku. Tās rīcībā bija apsūdzētās inkriminējošā atzīšanās nopratināšanas laikā. Un visļaunākais bija tas, ka viņu rīcībā bija aculieciniece Margo Seifera, kas dažas minūtes pēc slepkavības it kā esot redzējusi Līzu tikai kvartāla attālumā no bankas.

Taču mēs veidojām aizstāvību, uzbrūkot šiem svarīgākajiem balstiem ar daudziem attaisnojošiem pierādījumiem.

Pagaidām nebija ne noteikts, ne atrasts slepkavības ierocis, un prokuratūras kaismīgā tiekšanās pierādīt, ka sīciņais traips, ko atrada uz cauruļknaiblēm darbarīku solā Līzas garāžā, ir Mičela Bonduranta asinis, vēlāk atspēlējās, jo laboratoriski tika apliecināts pretējais. To prokuratūra, protams, necels priekšā ne lietas pirmstiesas izskatīšanā, ne tiesā, bet to varu izmantot es. Aizstāvības darbs bija šādas izmeklēšanas kļūmes un misēkļus iemest prokuratūrai sejā. Un es nebūšu tas, kurš kautrēsies to darīt.

Piedevām mans detektīvs bija ievācis informāciju, kas liktu rasties zināmām šaubām par prokuratūras galvenās liecinieces novērojumiem, lai gan tos mēs līdz tiesai nevarēsim likt lietā. Vēl mūsu rīcībā bija nevainīguma hipotēze. Otra versija palēnām ieguva apveidu. Bijām izsūtījuši tiesas pavēsti Luisam Oparicio un viņa uzņēmumam, kas nodarbojās ar īpašuma atsavināšanu, tie būs mūsu aizstāvības stratēģijas stūrakmeņi.

Es paredzēju, ka lietas pirmstiesas izskatīšanas laikā netiks izpausta ne aizstāvības taktika, ne pierādījumi. Frīmena izsauks liecinieku ložā policijas izmeklētāju Ķērienu, un viņš izklāstīs tiesnesim visu lietu no A līdz Z, pieraudzīdams, lai neizpaustu nevienu vājo punktu pierādījumos. Piedevām viņa izsauks policijas ārstu un, iespējams, arī tiesmedicīnas ekspertu.

Vienīgā neskaidrība bija par liecinieci Šeiferu. Iesākumā es spriedu, ka Frīmena viņu pietaupīs un paļausies uz Ķēriena stāstījumu par to, kas noskaidrots, liecinieci iztaujājot. Tādējādi kļūs skaidrs, ka Šeifera beigu beigās liecinās tiesas laikā. Pirmstiesas izskatīšanai nekas vairāk nebūs vajadzīgs. No otras puses, Frīmena varētu izsaukt Šeiferu cerībā izvilināt no manis to, ko zinu es. Ja nopratināšanas laikā es ļautu nojaust savu pieeju šai lieciniecei, tas palīdzētu Frīmenai sagatavoties tiesas prāvai.

Šajā stadijā viss grozījās ap stratēģiju un spēlītēm, un es biju spiests atzīt, ka man tas patika visvairāk. Gājieni, kas tiek veikti ārpus tiesas zāles, allaž ir nozīmīgāki par tiem, kurus veic pašā zālē. Gājieni tiesas zālē ir sagatavoti un iepriekš izmēģināti. Bet es devu priekšroku improvizācijai ārpus zāles.

Pasvītrodams Šeiferas uzvārdu savā bloknotā, es izdzirdēju pieņemšanas istabā iezvanāmies tālruni. Es varēju pacelt klausuli šeit pat, bet nepapūlējos. Jau bija krietni pāri darba laika beigām, un es zināju, ka, zvanot uz tālruņa kataloga reklāmā norādīto numuru, zvanītājs tiek pāradresēts uz jauno biroja numuru. Cilvēki, kas zvana tik vēlu, droši vien tikai vēlas konsultāciju īpašuma atsavināšanas jomā. Tādi var arī atstāt ziņu.

Es novietoju asins analīzes materiālu pašā rakstāmgalda vidū. Tas saturēja DNS salīdzināšanas ziņojumu par asinīm, kas atrastas cauruļknaibļu roktura plaisā Līzas darbarīku solā. Analīze veikta sasteigti, un apsūdzība bija iztērējusies, nolīgstot dārgu ārpakalpojuma uzņēmumu, nevis gaidījusi, kamēr to paveiks vietējā laboratorija.

Iedomājos, kāda vilšanās pārņēma Frīmenu, uzzinot, ka paraugi nesakrita. Tās nebija Mičela Bonduranta asinis. Tas bija trieciens apsūdzībai ja asins paraugi sakristu, Līzai vairs nebūtu nekādu cerību uz attaisnošanu, un viņa būtu spiesta piekrist soda samazināšanai pret atzīšanos. Bet tagad Frīmena zināja, ka es varu pavicināt ziņojumu zvērināto priekšā un pasludināt: "Redzat, viņu lieta ir pārpilna aplamiem pavērsieniem un kļūdainiem pierādījumiem."

Vēl viens mūsu guvums bija fakts, ka videonovērošanas materiāli no kamerām bankas ēkā un pie iebraukšanas stāvvietā neuzrādīja Līzu Tremelu ne pirms, ne pēc slepkavības. Kameru redzeslokā gan nebija visa ēka, taču šis apstāklis nešķita būtisks. Šāds pierādījums bija attaisnojošs.

Ievibrējās mans mobilais tālrunis. Izņēmis to no kabatas, es ieskatījos ekrānā. Zvanija mans aģents Džoels Gotlers. Mazliet vilcinājies, es tomēr atbildēju uz zvanu.

-    Tu šodien strādā vēlu, es ierunājos sveiciena vietā.

-    Jā. Vai tu e-pastu nelasi? Gotlers noprasīja. Es mēģināju ar tevi sazināties.

-     Piedod. Dators gan ir šeit, taču es biju aizņemts. Kas noticis?

-     Mums ir liela problēma. Vai tu lasi "Holivudas termiņus"?

-    Nē. Kas tas ir?

-     Emuārs. Sameklē datorā.

-    Tagad?

-    Jā, tagad. Dari, kā lieku.

Aizvēris ziņojuma mapi, es paslidināju to malā un pievilku klāt klēpjdatoru. Atvēris interneta pārlūkprogrammu, es uzmeklēju "Holivudas termiņu" vietni un sāku lasīt. Pēc visa spriežot, tajā bija apkopotas īsas ziņas par darījumiem Holivudā, kases ieņēmumu novērtējumiem un dažādām izmaiņām kinostudiju darbā. Kas un ko nopircis vai pārdevis, kas aizgājis no darba aģentūrā, kas kāpj augstāk, kas krīt zemu… un tādā garā.

-    Kas konkrēti man te jāmeklē?

-    Sameklē ziņu šopēcpusdien trijos četrdesmit piecās.

Visi ieraksti emuārā bija ar ievietošanas laika atzīmi. Es

rīkojos, kā pavēlēts, un nonācu pie vēlā pēcpusdienas ieraksta, kuru Gotlers gribēja man parādīt. Jau, izlasot virsrakstu, jutos kā saņēmis spērienu pa pakrūti.

Archivay tiek pie īstas slepkavības lietas

Producēs Ddls un Makreinoldss.

Avoti vēsta, ka Archivai/ Pieturēs ir samaksājusi sešciparu summu par septiņu ciparu peļņu pēc projekta noslēguma, lai iegūtu tiesības uz īpašuma atsavināšanas un atriebības lietu, kas patlaban vijas cauri tieslietu sistēmai mūsu jaukajā Losandželosā. Apsūdzēto Līzu Tremelu darījumā pārstāvējis Dāls, un viņš kopā ar Klegu Makreinoldsu no Archivai/ būs producents. Šis vispusīgais darījums iekļauj gan televīzijas, gan dokumentālo filmu tiesības. Tiesa, stāstam beigas vēl nav paredzamas, jo Tremelai būs jāstājas tiesas priekšā par slepkavību tiek apgalvots, ka sieviete nogalinājusi baņķieri, kas grasījies atņemt viņai māju. Makreinoldss paziņojumā presei vēsta, ka Tremelas stāsts kalpos par palielināmo stiklu īpašumu atsavināšanas epidēmijai, kas beidzamos gados pārstaigājusi mūsu valsti. Tiesa gaidāma pēc diviem mēnešiem.

-    Nolādētais izdzimtenis, es izgrūdu.

-    Aptuveni manas domas, Gotlers piebalsoja. Ko tas nozīmē, velns parāvis? Es visiem apkārt piedāvāju līgumu par šo lietu un jau esmu tuvu darījumam ar Lakeshore. Bet ko es tagad lasu? Tu ņirgājies par mani, Holer? Tu man iedur dunci mugurā?

-    Es pats īsti nesaprotu, kas ir noticis. Man ir līgums ar Līzu Tremelu un…

-    Vai tu to Dālu pazīsti? Es pazīstu, un viņš ir īsts glumeklis.

-    Zinu, zinu. Viņš mēģināja mums pielīmēties, bet es viņu pasūtīju labi tālu. Viņš gan piedabūjis Līzu parakstīt kādu papīru, bet…

-    Jēziņ, viņa jau parakstījusi kādu dokumentu ar šo veci?

-     Nē. Tas ir, jā, bet vispirms viņa parakstīja vienošanos ar mani. Līgums ir pie manis. Man ir pirmās…

Es spēji aprāvos. Līgumi. Atminējos, kā tos nokopēju un atdevu Dālam kopijas. Pēc tam oriģinālus atliku mapē un noslēpu Lincoln bagāžniekā. Dāls to visu redzēja.

-    Velns un elle!

-    Kas noticis?

Man uz galda stūra atradās mapju kaudze. Visi šie dokumenti bija saistīti ar Līzas Tremelas lietu. Taču es, slinkuma mākts, neatnesu mapes no Lincoln bagāžnieka. Spriedu, ka tur man glabājas vienīgi veci līgumi un vecas lietas, un vēl es, iespējams, nebiju pārliecināts, vai man vispār patiks strādāt īstā birojā. Līgumu mape joprojām glabājās bagāžniekā.

-    Džoel, es tev piezvanīšu vēlāk.

-    Klau, kas ir…

Es aizvēru tālruņa vāciņu un devos uz durvju pusi. "Uzvaras" kompleksā ietilpa divstāvu autostāvvieta, taču tajā varēja nokļūt tikai tad, ja izgāja no ēkas. Uzskrēju augšup pa slīpni otrajā stāvā un, tuvodamies savai automašīnai, nospiedu tālvadības pulti, lai atvērtu bagāžnieku. Mans Lincoln automobilis bija palicis vienīgais augšstāvā. Izņēmu vajadzīgo mapi un paliecos uz priekšu, lai bagāžnieka apgaismojumā sameklētu Līzas Tremelas parakstīto līgumu.

Pazudis.

Teikt, ka biju pārskaties, nozīmētu nepateikt neko. Es iegrūdu mapi atpakaļ un aizcirtu bagāžnieka vāku. Tad izņēmu tālruni un, dodoties atpakaļ uz izeju, piezvanīju Līzai. Balss palūdza atstāt ziņu.

-    Liza, te zvana jūsu advokāts. Man šķiet, mums bija vienošanās, ka jūs atbildat uz visiem maniem zvaniem jebkurā laikā, lai ko jūs darītu. Bet tagad es zvanu, un jūs neceļat klausuli. Piezvaniet… man… tūlīt! Es gribu aprunāties par jūsu draudziņu Herbu un viņa nupat noslēgto darījumu. Pieņemu, ka jūs par to jau zināt. Tiesa, jūs vēl pagaidām nezināt, ka par šādu izgājienu es viņu iesūdzēšu tiesā uz visu banku. Es viņu gluži vienkārši norakšu, Liza. Piezvaniet man! Tūlit!

Kāpdams lejup, es aizvēru tālruni un sažņaudzu to plaukstā. Dusmās gandrīz neievēroju divus vīriešus, kas nāca man pretī pa slīpni. Viens no tiem man uzsauca:

-    Ei, tu esi tas čalis, ja?

Jautājuma samulsināts, es apstājos domas vēl arvien bija cieši piesaistītas Herbam Dālam un Līzai Tremelai.

-    Kā, lūdzu?

-    Tas advokāts. Slavenais advokāts, ko rāda televizorā.

Abi tuvojās man. Jauni puiši lidotāju ādas jakās, sabāzuši

rokas kabatās. Es negribēju apstāties un tērzēt.

-    Nē, jūs laikam esat mani sajaukuši…

-    Nekā, tas esi tu. Es tevi redzēju televizorā, ja?

Es padevos.

-    Jā, kādas lietas dēj mani rāda televīzijā.

-    Skaidrs, skaidrs, skaidrs… un kā tevi īsti sauca?

-     Mikijs Holers.

Tiklīdz es pateicu savu vārdu, otrs puisis, kurš visu laiku bija klusējis, izņēma rokas no jakas kabatas un iztaisnoja plecus. Rokās viņam bija melni cimdi bez pirkstiem. Laiks nešķita tik vēss, lai valkātu cimdus, un tajā brīdī es aptvēru, ka augšstāvā palikusi tikai mana automašīna, tādēļ šie puiši negāja uz stāvvietu. Viņi bija gaidījuši mani.

-    Ko tas viss…

Klusētājs ietrieca kreiso dūri man vēderā. Es pieliecos un jutu, kā viņa labā dūre sadragā trīs manas kreisās puses ribas. Tobrīd man no rokas izkrita tālrunis, taču par šo notikumu man palika lielākoties miglainas atmiņas. Zinu, ka mēģināju bēgt, bet runātājs aizšķērsoja ceļu, piespieda manus elkoņus man pie sāniem un pagrieza mani otrādi.

Arī viņš valkāja melnus cimdus.

Divpadsmita nodaļa

Seju viņi atstāja neskartu, taču viss pārējais, kad atguvos Svētā Krusta slimnīcas intensīvās terapijas nodaļā, šķita zilumiem izraibināts vai lauzts. Man bija trīsdesmit astoņas šuves galvā, deviņas lauztas ribas, četri lauzti pirksti, divas atsistas nieres un viens sēklinieks sagriezts pa simt astoņdesmit grādiem to gan ķirurgi iztaisnoja. Rumpis bija saldētas vīnogu sulas krāsā, un urīns krāsojās tumšs kā kokakola.

Kad pēdējoreiz uzturējos slimnīcā, mani pieradināja pie oksikodona, un šis pieradums man teju maksāja bērnu un karjeru. Šoreiz es paziņoju, ka pārcietīšu sāpes bez ķīmiskas iejaukšanās. Tā, protams, bija mokpilna kļūda. Divas stundas pēc skaļā paziņojuma es lūdzos medmāsas, sanitārus un visus, kas bija ar mieru klausīties, pieslēgt mani pie intravenozās atsāpināšanas sistēmas. Ši iejaukšanās gan remdēja sāpes, taču mana apziņa aizpeldēja pārāk tuvu griestiem. Pagāja pāris dienas, līdz mediķi noteica visatbilstošāko līdzsvaru starp sāpju remdēšanu un apziņas saglabāšanu. Tad es sāku pieņemt apmeklētājus.

Starp pirmajiem bija divi izmeklētāji no Vennaisas policijas iecirkņa NPP nodaļas. Tos sauca Stilvels un Eimens. Viņi uzdeva man parastos jautājumus, lai varētu aizpildīt dokumentus. Iespējamo uzbrucēju noskaidrošana viņiem sagādāja tikpat daudz prieka kā strādāšana pusdienu laikā. Galu galā mans darbs bija aizstāvēt slepkavībā apsūdzētu sievieti, kuru nesen apcietinājuši viņu kolēģi tajā pašā stāvā. Citiem vārdiem sakot, viņi negrasījās līst no ādas ārā, atklājot šo noziegumu.

Kad Stilvels aizvēra bloknotu, es sapratu, ka iztaujāšana un vienlaikus arī izmeklēšana ir galā. Viņš teicās sazināties, ja būšot kādi jaunumi.

Vai jūs gadījumā neko neaizmirsāt? es pavaicāju.

Es runāju caur sakostiem zobiem, jo žokļu kustības nez kāpēc izraisīja stipras sāpes ribās.

-    Ko tieši? Stilvels atjautāja.

-    Jūs nepalūdzāt man aprakstīt uzbrucējus. Jūs pat nepainteresējāties par ādas krāsu.

-   Visu nepieciešamo varēsim noskaidrot nākamajā apmeklējuma reizē. Ārsts pieteica, ka jums ir nepieciešams miers.

-    Vai gribat vienoties par nākamo apmeklējuma reizi?

Ne viens, ne otrs neatbildēja. Viņi zināja, ka neatgriezīsies.

-    Tā jau domāju, es bildu. Ardievu, izmeklētāju kungi! Man prieks, ka pie izmeklēšanas ķērusies nodaļa "Noziegumi pret personām". Rodas varena drošības sajūta.

-     Paklau, visticamāk, jūs bijāt nejauši izvēlēts upuris, Stilvels taisnojās. Divi laupītāji meklēja vieglu upuri. Mūsu izredzes…

-    Viņi zināja, kas es esmu.

-    Jūs teicāt, ka viņi pazinuši jūs no televizijas un laikrakstiem.

-    Tā es neteicu. Es sacīju, ka viņi mani pazina un izlikās, ka redzējuši mani televīzijā vai kur citur. Ja jums būtu kaut mazākā interese atrisināt šo lietu, jūs prastu saskatīt atšķirību.

-    Vai jūs apsūdzat mūs vienaldzībā pret noziegumu, kas šajā apkaimē pastrādāts bez iepriekšēja nodoma?

-    Visumā jā. Un kurš teica, ka tas bija bez iepriekšēja nodoma?

-    Jūs pats apgalvojāt, ka nezinājāt un nepazināt uzbrucējus. Ja vien nemainīsiet domas šajā jautājumā, nav nekādu pierādījumu, kas liecinātu, ka noziegums pastrādāts ar iepriekšēju nodomu. Labākajā gadījumā tas varēja būt konkrēti pret juristu vērsts noziegums. Viņi jūs pazina, atcerējās, ka jūs aizstāvat slepkavas un citus neģēļus, un nolēma atvieglot sirdi, jūs piekaujot. Iemeslu varētu būt daudz.

Viss augums sāpīgi pukstēja, jūtot tādu vienaldzību. Taču es biju noguris un vēlējos, kaut viņi pēc iespējas ātrāk aiziet.

-    Lai nu paliek, izmeklētāju kungi, es noteicu. Atgriezieties savā nodaļā un aizpildiet papīrus. Par šo lietu aizmirstiet. Tālāk es pats.

Es aizvēru acis. Nekas cits man neatlika.

***

Nākamreiz, paverot plakstus, es ieraudzīju palātas stūrī sēžam Sisko un veramies mani.

-    Sveiks, bos, viņš klusi sveicināja, it kā parastā ducinošā balss varētu nodarīt man sāpes. Kā sviežas lejasdaļā?

Pamazam atmozdamies, es iekasejos, un tas izsauca sāpju lēkmi sēkliniekos.

-    Sajūta tāda, it ka tas joprojām būtu pagriezts pa simt astoņdesmit grādiem.

Viņš pasmaidīja, it kā es mocītos delīrija murgos. Taču es biju pie gana skaidras apziņas un atcerējos, ka Sisko mani apciemojis jau otro reizi un pirmajā reizē es viņam biju uzdevis sadzīt pēdas.

-    Cik pulkstenis? Tā gulēdams, esmu zaudējis laika izjūtu.

-    Desmit pāri desmitiem.

-    Ceturtdienā?

-    Nē, piektdienas rītā, Mik.

Es biju gulējis ilgāk nekā domāts. Pūlējos piecelties, taču tāda kustība izraisīja degošu sāpju vilni kreisajos sānos.

-    jēzus!

-    Vai tev nelabi, bos?

-    Ko tu noskaidroji, Sisko?

Viņš piecēlās un pienāca pie gultas.

-    Necik daudz, taču vēl mazliet jāpastrādā. Tomēr izdevās apskatīt policijas ziņojumu. Tas arī nekā īpaši interesanta nevēstīja. Tevi uzgāja apkopēji, kas apmēram deviņos vakarā ieradās darbā. Atrada tevi guļam bez samaņas stāvvietas uzbrauktuvē un izsauca dienestus.

-    Deviņi? Tas ir samērā drīz pēc uzbrukuma. Vai viņi nav redzējuši vēl kaut ko?

-     Nē. Vismaz tā rakstīts ziņojumā. Es esmu iecerējis šovakar apmeklēt mūsu biroju un viņus iztaujāt pats.

-    Labi. Un birojs?

-     Mēs ar Lornu izpētījām to, cik labi vien spējām. Neizskatās, ka tur kāds būtu paviesojies. Ciktāl var spriest, nekas nav pazudis. Turklāt tas visu vakaru bija vaļā. Es domāju, ka mērķis biji tu, Mikij. Nevis birojs.

Intravenozā sāpju remdētāja ievadīšana balstījās uz vadāmu padeves sistēmu, kas regulēja iepriecinošā atsāpinošā šķidruma devas saskaņā ar impulsiem, ko sūtīja kāda man nezināma cilvēka ieprogrammēts dators, kurš atradās citā telpā. Taču patlaban šis datorņerga bija mans varonis. Es jutu, kā cauri rokai vēsā urdziņā krūtīs ieplūst dzīvinošais šķidrums. Klusuciezdams es gulēju un gaidīju, līdz tas nomierinās manus kliedzošos nervu galus.

-    Kādas ir tavas domas, Mik?

-    Prāts tukšs kā izslaucīts. Es taču teicu, ka nepazinu viņus.

-    Es nerunāju par uzbrucēju. Es runāju par to, kas viņus sūtījis. Ko tev saka nojauta? Oparicio?

-    Tas noteikti ir iespējams. Viņš zina, ka mēs grasāmies iedzīt viņu stūrī. Kurš gan cits, galu galā?

-    Bet Dāls?

Es papurināju galvu.

-    Kāda jēga? Viņš jau nozaga manu līgumu un noslēdza darījumu. Kāda vajadzība mani vēl piedevām piekaut?

-    Varbūt tāpēc, lai tevi palēninātu. Varbūt, lai palielinātu projekta intrigu. Tas stāstam piešķir papildu dimensiju. Iederas sižetā.

-     Izklausās mazliet nepārliecinoši. Oparicio versija man patīk labāk.

-    Kādēļ lai viņš tā rīkotos?

-    Tā paša iemesla dēļ. Lai mani apgrūtinātu. Pabrīdinātu netuvoties. Viņš negrib liecināt un negrib, lai viņu izvazā pa mēsliem, kurus esmu par viņu savācis.

Sisko paraustīja plecus.

-    Es vienalga īsti neticu.

-    Lai nu kurš tas būtu, savu mērķi tas nesasniedz. Es nesamazināšu apgriezienus.

-    Ko tu iesāksi Dāla sakarā? Viņš tomēr nozaga līgumu.

-    Par to es vēl domāju. Kad izrakstīšos no slimnīcas, man būs gatavs rīcības plāns šim mērglim.

-    Kad tas varētu notikt?

-     Ārsti pēta, kā es veseļojos. Ja nesadzīs, nāksies kreiso olu nogriezt.

Sisko viegli sarāvās, it kā runa būtu par viņa paša kreiso sēklinieku.

-    Jā, es cenšos par to nedomāt, es piemetināju.

-     Labi, tad turpinām. Kas zināms par tiem diviem? Pirmīt tu stāstīji, ka tie bijuši aptuveni trīsdesmit divus gadus veci baltie vīrieši lidotāju ādas jakās un cimdos. Vai šoreiz neatceries vēl kādu pazīmi?

-    Nē.

-     Vai viņi nerunāja ar kādu specifiski reģionālu vai svešzemju akcentu?

-    Neatminu.

-    Rētas, klibas kājas vai tetovējumi?

-    Arī neatceros. Viss notika samērā strauji.

-    Zinu. Vai tu varētu viņus sazīmēt no sešiem?

Viņš runāja par fotogrāfiju sēriju, kādu piedāvā policija, kad jāidentificē meklējamais.

-     Vienu varētu. To, kurš runāja. Uz otru tikpat kā nepaskatījos. Tiklīdz tas man iekrāva, es vairs neko neredzēju.

-    Labi. Es vēl piestrādāšu.

-    Vai vēl kaut kas, Sisko? Es sāku nogurt.

Lai pastiprinātu savu vārdu nozīmi, es aizvēru acis.

-     Man piekodināts piezvanīt Megijai, kolīdz tu atgūsties. Viņai allaž neveicas, jo ikreiz, kad viņa ar Heiliju ierodas pie tevis, tu esi atslēdzies.

-     Labi, piezvani. Pasaki, lai mani pamodina, ja esmu iemidzis. Es gribu redzēt savu meitu.

-     Labi, pasacīšu, lai pēc skolas atved. Tagad par citu jautājumu. Buloksa grib atnest tev lūgumu par atlikšanu… tev tas jāapstiprina un jāparaksta, lai viņa var to līdz dienas beigām iesniegt tiesai.

Es atvēru acis. Sisko jau stāvēja gultai otrā pusē.

-    Kādu atlikšanu?

-     Lietas pirmstiesas izskatīšanas. Viņa lūgs tiesnesi atlikt izskatīšanu uz vairākām nedēļām tava negadījuma dēļ.

-     Nē.

-     Mik, šodien ir piektdiena. Pirmstiesas izskatīšana nolikta uz otrdienu. Pat ja tevi līdz tam izrakstīs, tu nebūsi tādā stāvoklī, lai varētu…

-    Viņa viena pati tiks galā.

-    Kas? Buloksa?

-    Jā. Viņa labi strādā un tiks galā.

-     Lai arī strādā labi, viņa vēl ir zaļa. Vai tiešām tu gribi, lai cilvēks, kas tikko iznācis no skolas sola, vada slepkavības lietas pirmstiesas izskatīšanu?

-    Tā ir lietas pirmstiesas izskatīšana. Nav svarīgi, vai es tur būšu; Tremela šā vai tā nonāks tiesā. Mēs varam cerēt vienīgi uz to, ka gūsim kaut niecīgu ieskatu apsūdzības stratēģijā, un Aronsone par to man visu labi izstāstīs.

-    Vai tu domā, ka tienesis to pieļāvis? Viņš var to uzskatīt par mēģinājumu radīt apstākļus sūdzībai par nekompetentu aizstāvību, ja beigu beigās spriedums ir notiesājošs.

-    Ja Līza uz to parakstīsies, viss būs labi. Es viņai piezvanīšu un pastāstīšu, ka tas ietilpst mūsu stratēģijā. Lai Buloksa nedēļas nogalē atnāk pie manis, es viņu sagatavošu.

-    Kāda ir šīs lietas stratēģija, Mik? Kādēļ nevar pagaidīt, līdz tu izveseļojies?

-    Tādēļ, ka es gribu ļaut šiem noticēt, ka viņi ir guvuši panākumus.

-    Kam?

-    Oparicio. Tiem, kas man to nodarīja. Lai viņi domā, ka nespēju strādāt vai esmu nobijies. Vienalga. Aronsone piedalīsies lietas pirmstiesas izskatīšanā, un tad mēs virzīsim lietu uz tiesu.

Sisko pamāja.

-    Skaidrs.

-    Labi. Tagad ej un piezvani Megijai. Pasaki, lai viņa mani modina arī tad, ja medmāsas neļauj; sevišķi, ja viņa ierodas ar Heiliju.

-    Tiks izdarīts, bos. Bet vēl viens jautājums.

-    Kāds?

-    Uzgaidāmajā telpā sēž Rohass. Viņš gribēja tevi apmeklēt, taču es liku viņam tur gaidīt. Viņš ieradās arī vakar, bet tu tobrīd gulēji.

Es pamāju. Rohass.

-    Vai tu izpētīji mašīnas bagāžnieku?

-    Jā. Nemanīju nekādas atmūķēšanas pazīmes. Nekādu skrāpējumu un švīku pie slēdzenes.

-    Skaidrs. Iedams ārā, atsūti viņu šurp.

-    Vai tu gribi ar viņu runāt viens pats?

-    Jā. Viens pats.

-     Lai notiek.

Detektīvs izgāja. Es paķēru gultas tālvadības pulti un lēni, mokoši pacēlu gultas augšdaļu apmēram četrdesmit piecu grādu leņķī, lai ar nakamo apmeklētāju varētu sarunāties pussēdus. Šāds pārkārtojums modināja vēl vienu dedzinošu sāpju vilni, kas pāršalca krūšu kurvim kā augusta ugunsgrēks prērijā.

Rohass piesardzīgi ienāca palātā, pamāja ar roku un palocīja galvu sveicienam.

-    Sveicināti, mister Holer. Kā jūtaties?

-    Ir bijušas labākas dienas, Rohas. Kā iet pašam?

-    Labi, labi. Es tikai gribēju pieskriet un sasveicināties, tas arī viss.

Viņš bija tramīgs kā savvaļas kaķis. Un es laikam zināju iemeslu.

-    Jauki, ka atnāci. Apsēdies tur, uz krēsla.

-    Paldies.

Viņš apsēdās uz krēsla palātas stūri. Šādi man bija iespēja viņu ērti redzēt. Es varēšu fiksēt visas sarunu biedra ķermeņa kustības un tās interpretēt. Viņš jau tagad izrādīja klasiskās pieķerta blēža pazīmes vairījās no acu kontakta, nevietā smaidīja, nerimtīgi žestikulēja.

-   Vai dakteri saka, cik ilgi jums būs te jāpaliek? viņš taujāja.

-    Es domāju, ka vel dažas dienas. Vismaz tik ilgi, kamēr beigšu čurāt asinis.

-    Velns, cik nelāgi! Un tos vainīgos noķers?

-     Neizskatās, ka policija pārāk plēstos, izmeklēdama šo lietu.

Rohass pamāja ar galvu. Es neteicu ne vārda. Klusuciešana nereti ir visnotaļ iedarbīgs iztaujāšanas ierocis. Mans šoferis vairākas reizes patrina delnas gar augšstilbiem un piecēlās.

-     Nu, es negribēju jūs traucēt. Jums droši vien jāizguļas vai tādā garā.

-     Nē, Rohas, es jau esmu izgulējies. Gulēt ir pārāk sāpīgi. Tu vari palikt. Kur tu tā steidzies? Tu taču neesi kļuvis par šoferi kādam citam?

-    Nē, nē, nekā tamlīdzīga.

Viņš atkal negribīgi apsēdās. Pirms iestāšanās darbā pie manis Rohass bija mans klients, apsūdzēts zagta īpašuma glabāšanā un agrāk jau sodīts. Apsūdzība pieprasīja cietumsodu, taču man izdevās sagādāt viņam nosacītu sodu. Par manām pūlēm vīrietis palika parādā trīs tūkstošus, taču zaudēja darbu, jo tieši viņa darba devējs bija cietušais šajā zādzības lietā. Es piedāvāju atstrādāt parādu, vadājot mani apkārt un nepieciešamības gadījumā tulkojot, un Rohass bija ar mieru. Iesākumā maksāju viņam piecsimt dolāru un vēl divsimt piecdesmit atskaitīju parāda segšanai. Pēc trim mēnešiem parāds bija nokārtots, tomēr viņš palika darbā un saņēma visus septiņsimt piecdesmit dolārus. Man bija šķitis, ka viņš ir laimīgs un nostājies uz taisna un godīga ceļa, taču tikpat labi kas vienreiz apzadzies, paliks zaglis uz mūžiem.

-    Es vienīgi gribēju jums sacīt, mister Holer… kad jūs iznāksiet no slimnīcas, es esmu jūsu rīcībā cauru dienu un nakti. Es negribu, lai jūs pats kaut kur braucat. Pat ja vēlēsieties doties uz Starbucks kafejnicu pakalna lejā, es ieradīšos jūs aizvest.

-     Pateicos, Rohas. Galu galā tas ir mazākais, kā tu vari to atlīdzināt, vai ne?

-     Ē-ē…

Apjukums viņa sejā nešķita pārlieku ticams, jo viņš labi saprata, no kuras puses vējš pūš. Es nolēmu runāt bez aplinkiem.

-    Cik viņš tev samaksāja?

Rohass saknosījās krēslā.

-    Kas? Par ko?

-    Liecies mierā, Rohas. Nevajag tā tēlot. Gluži vai neērti tevī noraudzīties.

-    Es patiešām nesaprotu, par ko jūs runājat. Varbūt es tomēr iešu.

Viņš piecēlās.

-    Mums nav līguma, Rohas. Mums nav ne kontrakta, ne mutiskas vienošanās, ne arī kā cita. Ja tu izej no palātas, tu pie manis vairs nestrādā, un viss. Vai tu to gribi?

-    Nav svarīgi, vai līgums ir. Jūs nevarat mani atlaist tāpat vien.

-    Bet man ir iemesls, Rohas. Herberts Dāls man visu izstāstīja. Tev būtu jāiegaumē, ka zagļu aprindās nevalda goda kodekss. Viņš pavēstīja, ka tu esi piezvanījis un piesolījis sagādāt visu, ko viņš vēlas.

Blefs izdevās. Rohasa acīs eksplodēja dusmas. Es turēju pirkstu uz medmāsas izsaukšanas pogas katram gadījumam.

-    Sīkais, taukainais mēsls!

Es pamāju.

-    Atbilstošs apraksts. Kā…

-    Es tam stulbenim neesmu zvanījis. Tas izdzimtenis pats pielīda pie manis. Gribot tikai piecpadsmit sekundes pavandīties bagāžniekā. Es zināju, ka iznākumā dabūšu pa galvu.

-    Biju domājis, ka tev ir vairāk prāta, Rohas, Cik viņš tev samaksāja?

-    Četrus simtniekus.

-    Tā nav pat tava nedēļas alga. Un tagad tev algas nebūs vispār.

Rohass pienāca tuvu pie gultas. Es neatlaidu pirkstu no zvana pogas. Spriedu, ka viņš vai nu metīsies man virsū, vai arī izlūgsies vienošanos.

-     Mister Holer… man… šis darbs ir nepieciešams. Mani bērni…

-    Gluži kā tajā reizē, Rohas. Vai tad tu neesi guvis mācību, ka nedrīkst apzagt savu darba devēju?

-     Esmu, ser. Dāls paziņoja, ka gribot tikai kaut kam uzmest aci, bet tad paņēma papīru. Kad es gribēju stāties ceļā, viņš tikai noprasīja: "Nu, un ko tu man vari padarīt?" Es biju sprukās. Neko nevarēju iesākt.

-    Tie četri simti tev vēl ir?

-    Jā, es neiztērēju ne dolāra. Četri simtnieki. Izskatās isti.

Es norādīju uz krēslu. Negribējās, lai viņš stāv tik tuvu.

-    Tā, Rohas, pienācis laiks izdarīt izvēli. Tu vari iziet pa durvīm ar saviem četriem simtniekiem, un mēs vairs neredzamies. Vai arī es varu dot tev otru…

-    Es gribu otru iespēju. Lūdzu! Es izlūdzos piedošanu.

-    To tev nāksies nopelnīt. Būs jāvērš par labu paša sastrādātās cūcības. Es iesūdzēšu Dālu tiesā par dokumenta piesavināšanos, un man būs nepieciešams liecinieks, kas izstāstīs visu, kas notika.

-    Es jau labprāt, bet… kas man ticēs?

-    Šajā ziņā noderēs tavi četri simtnieki. Ej mājās vai turp, kur tu tos noglabāji, un…

-    Man tie ir līdzi. Makā.

Viņš pielēca no krēsla un izņēma kabatas portfeli.

-    Izņem tās ārā, turot pirkstos šādi.

Es parādīju kopā saspiestu īkšķi un rādītājpirkstu.

-    Vai no naudaszīmēm var noņemt pirkstu nospiedumus?

-     Katrā ziņā. Ja tur atradīs Dāla pirkstu nospiedumus, viņš varēs tevi nomelnot, kā vien vēlas, taču būs piežmiegts.

Es atvēru blakus gultai novietotā galdiņa atvilktni. Tajā atradās aizspiežams plastikāta maisiņš ar manu kabatas portfeli, atslēgām, sīknaudu un banknotēm. Visas manas mantas tajā bija salikuši mediķi, kad atrada mani "Uzvaras" ēkas autostāvvietā. Sisko bija tās dabūjis un tikai nesen atnesis man. Mantas es izbēru atvilktnē un pasniedzu maisiņu Rohasam.

-    Tā, ieliec tur naudu un aizver ciet.

Viņš paklausīja, un es pametu ar roku, likdams atdot maisiņu man. Simtnieki izskatījās jauni un čaukstoši. Jo īsāks laiks pagājis kopš naudaszīmju nodrukāšanas, jo lielākas izredzes atrast nepieciešamos pirkstu nospiedumus.

-    Tālāk rīkosies Sisko. Es piezvanīšu un palūgšu, lai viņš atskrien tiem pakaļ. Kādā brīdī vajadzēs noņemt arī tavus pirkstu nospiedumus.

-     Ē-ē…

Rohass kā uzburts lūkojās uz maisiņu un naudu.

-    Kas ir?

-    Vai es dabūšu naudu atpakaļ?

Es ievietoju maisiņu atvilktnē un aizcirtu ciet.

-     Debesu vārdā, Rohas, tinies prom, citādi es pārdomāšu un atlaidīšu tevi no darba bez vārda runas!

-    Labi jau, labi. Man, ziniet, žēl, ka tā sanāca.

-    Tev ir žēl, ka tevi pieķēra, un tas arī viss. Ej taču! Pats nevaru aptvert, kāpēc devu tev vēl vienu iespēju. Esmu gan es nolāpīts idiots!

Rohass atkāpās kā suns, kas iežmiedzis asti kājstarpē. Pēc viņa aiziešanas es lēni nolaidu gultas augšdaļu un pūlējos aizgaiņāt domas gan par viņa nodevību, gan par tiem, kas uzsūtīja man abus uzbrucējus melnajos cimdos, gan par visu pārējo, kas saistīts ar šo lietu. Es palūkojos uz maisiņu ar caurspīdīgo šķidrumu, kas karājās man virs galvas, un gaidīju svētīto enerģijas pieplūdumu, kas kaut daļēji remdēs sāpes.

Trispadsmita nodaļa

Kā gaidīts, pēc veselu dienu ilgas lietas pirmstiesas izskatīšanas Vennaisas Augstākajā tiesā tiesnesis Dario Moraless nosprieda, ka Līza Tremela tiks saukta pie atbildības un apsūdzēta slepkavībā. Izmantojot policijas izmeklētāju Hovardu Ķērienu par galveno pierādījumu sniedzēju, prokurore Andrea Frimena veikli izrādīja netiešo pierādījumu tīklu, kas atri sakļāvās ap Līzu. Frīmena aizrāva lietu pāri noteiktajai robežai kā simts metru sprinteris, un tiesnesis tāpat nekavējās pasludināt spriedumu. Rutīnas darbs. Lietišķs piegājiens. Viens divi, un skaidrs, ka Līza tiks saukta pie atbildības.

Mana kliente lietas pirmstiesas izskatīšanas laikā atradās pie aizstāvības galda, taču manis tur nebija. Dženifera Aronsone aizstāvības pusē šajā nevienlīdzīgajā spēlē turējās cik spēka. Tiesnesis atļāva turpināt sēdi tikai pēc tam, kad bija sīki un smalki iztincinājis Līzu un pārliecinājies, ka viņas lēmums piedalīties sēdē bez manis ir apzināts, brīvprātīgs un stratēģisks. Līza apstiprināja atklātās tiesas priekšā, ka ir informēta par Aronsones pieredzes trūkumu un atteicās no pretenzijām par iespējamo nekompetento aizstāvību, ko varētu izmantot kā pamatu pārstrīdēt tiesneša eventuālo lēmumu.

Lielāko daļu šīs sēdes es vēroju sava nama šaurībā, kur turpināju atveseļoties no ievainojumiem. KTLA Piektais kanāls, atcēlis ierastās programmas, rādīja tiesas rīta sesiju tiešraidē, līdz pārslēdzās uz tradicionālo pliekano pēcpusdienas sarunu šovu. Tas nozīmēja, ka neredzēju vienīgi pēdējās divas lietas izskatīšanas stundas. Bet tas nešķita būtiski, jo ap to laiku es jau paredzēju turpmāko notikumu gaitu. Nekādu pārsteigumu nebija, un mani māca vienīgi vilšanās, ka tā arī neizdevās noskaidrot, kādus karogus pacels apsūdzība tiesas laikā tad, kad tas patiešām būs svarīgi.

Kā mūsu sagatavošanās laikā manā palātā Svētā Krusta slimnīcā bija nolemts, Āronsone neizsauca nevienu liecinieku un nesniedza pierādījumus par iespējamo trešās puses vainu. Mēs izvēlējāmies pietaupīt jebkuru norādi uz mūsu nevainīguma hipotēzi līdz tiesai, kad neapšaubāma vainiguma slieksnis gandrīz novienādos spēku samērus. Aronsone apsūdzības puses izsauktos lieciniekus pārlieku cītīgi neiztaujāja. Tie visi tostarp Ķēriens, tiesmedicīnas eksperts un medicīnas eksperts bija pieredzējuši liecību sniedzēji tiesas zālēs. Frīmena atteicās no domas izsaukt Margo Seiferu, taču lika Hovardam Ķērienam atstāstīt sarunu ar šo aculiecinieci, kas bija redzējusi Līzu Tremelu vienu kvartālu no slepkavības vietas. No valsts izsauktajiem lieciniekiem nekā īpaša uzzināt nevarēja, tālab mūsu taktika bija novērot un vilcināt laiku. Gaidīt izdevīgu brīdi. Mēs sāksim uzbrukumu tiesas prāvas laikā, kad būs vislabākās izredzes.

Sēdes beigās tika noteikts, ka Līzas prāva norisināsies tiesas nama sestajā stāvā un to iztiesās Kolmens Perijs. Arī ar Periju man vēl nebija nācies strādāt. Iepriekš zināju, ka Līzas Tremelas iztiesāšana var nonākt vienā no četrām tiesas zālēm, tostarp arī Perija zālē, tālab biju ievācis ziņas no saviem kolēģiem advokātu aprindās. Vispārēji tika atzīts, ka Perijs ir taisnprātīgs, straujas dabas vīrs. Kamēr vien tiesnesi nemānīja, viņš izturējās taisnīgi, bet pretējā gadījumā varēja turēt ļaunu prātu uz šo personu lidz pat prāvas beigām. To bija vērts iegaumēt līdz pat brīdim, kad lieta ievirzās pēdējā stadijā.

Pēc divām dienām es beidzot jutos gatavs atgriezties darbā. Lauztie pirksti bija cieši iespiesti ģipsī, un tumši zilie un violetie plankumi uz ķermeņa ieguva slimīgi dzeltenu toni. Šuvju diegi no galvas bija izņemti, un es varēju uzmanīgi pārsukāt matus pāri noskūtajai ievainojuma vietai, it kā slēpdams zem tiem kailu galvvidu. Vislabākās ziņas bija tādas, ka mans savirpinātais sēklinieks, kuru ārsts izšķīrās neizgriezt, pamazām dzija tā vismaz vēstīja ārsts un viņa novērošanas un taustes spējas. Tiesa, vēl nebija skaidrs, vai tā darbība un funkcijas atjaunosies, vai arī tas izkaltis kā nenoplūkts tomāts.

Kā iepriekš norīkots, Rohass ar Lincoln gaidīja ieejas kāpņu pakājē tieši vienpadsmitos. Es gausi devos lejā pa kāpnēm, rokā cieši sažņaudzis spieķi. Rohass palīdzēja man ietrausties aizmugures sēdekli. Piesardzīgi kustēdamies, drīz vien sēdēju savā parastajā vietā un biju gatavs uzsākt ceļu. Rohass veikli iekārtojās pie stūres, un automašīna rāvās uz priekšu, lejup pa kalnu.

-    Lēnāk, Rohas. Man sāp ribas, es nevaru aplikt drošības jostu. Tāpēc nepieļauj, lai es pārveļos priekšējā sēdeklī.

-    Piedošanu, bos. Es pacentīšos. Kurp mēs šodien dodamies? Uz biroju?

Saukāšanu par "bosu" viņš bija aizguvis no Sisko. Es necietu, ka mani tā dēvē, lai gan sapratu, ka patiesībā taču biju šiem cilvēkiem priekšnieks.

-   Uz biroju vēlāk. Vispirms mēs brauksim uz Archway Pictures studiju Melrouzas avēnijā.

-    Sapratu!

Melrouzas avēnijā iepretim vienam no kino gigantiem Paramount Pictures bija izvietojusies Archway Pictures, zemākas kategorijas studija. Savulaik dibināta, lai apmierinātu pārāk lielo pieprasījumu pēc apskaņošanas studijām un aparatūras, bet ar laiku nelaiķa Voltera Eljota virsvadībā izauga par neatkarīgu kinostudiju. Mūsdienās tā ik gadu izlaida virkni filmu un pati radīja pārāk lielu pieprasījumu. Sagadīšanās pēc Eljots reiz bija mans klients.

Pagāja divdesmit minūtes, līdz Rohass pievārēja attālumu starp manu māju virs Lorelas kanjona līdz studijai. Auto piebrauca pie uzņēmumam raksturīgās arkas, kas greznoja ieeju kinostudijā, un apstājās pie sargposteņa. Es atvēru logu un paziņoju apsargam, kurš tuvojās, ka esmu ieradies tikties ar Klegu Makreinoldsu. Viņš palūdza nosaukt vārdu un uzrādīt kādu dokumentu, un es iedevu savu autovadītāja apliecību. Atgriezies savā būdā, viņš ieskatījās datora ekrānā. Un sarauca pieri.

-    Atvainojiet, ser, bet jums nav atļaujas iebraukt teritorijā. Vai jums ir norunāta tikšanās?

-    Nē, nav, bet viņš gribēs mani satikt.

Es nevēlējos sniegt Makreinoldsam īpaši daudz laika sagatavoties.

-    Ja jums nav iepriekšējas norunas, es nevaru jūs ielaist.

-    Vai varat viņam piezvanīt un pateikt, ka esmu ieradies? Viņš gribēs ar mani satikties. Jūs taču zināt, kas viņš ir, vai ne?

Mājiens skaidrs. Ar šo cilvēku labāk jokus nedzīt.

Zvanīdams Makreinoldsam, apsargs aizvēra slīdošās durvis. Cauri stiklam redzēju viņu sarunājamies, un acīmredzot viņam kāds atbildēja. Pēc tam apsargs atstūma durvis vaļā un pasniedza man klausuli garā vadā. Satvēris klausuli, es aizvēru automašīnas logu apsargam deguna priekšā. Dots pret dotu.

-    Te Maikls Holers. Vai misters Makreinoldss?

-     Nē, mistera Makreinoldsa personiskā asistente. Kā vārti palīdzēt, mister Holcr? Es neredzu žurnālā reģistrētu tikšanos ar jums un, atklāti sakot, tiešām nezinu, kas jūs esat.

Runāja jauna un pašpārliecināta sieviete.

-    Es esmu tas, kurš padarīs jūsu priekšnieka dzīvi nožēlojamu, ja nepaaicināsiet viņu pie tālruņa.

Balss atskanēja tikai pēc īsa klusuma brīža.

-    Es neteiktu, ka man patīk jūsu draudīgais tonis. Misters Makreinoldss pašreiz atrodas uzņemšanas laukumā, un…

-    Tas nebija drauds. Es nedraudu. Es tikai runāju patiesību. Kur ir uzņemšanas laukums?

-    To es jums neteikšu. Jūs netiksiet Klegam ne tuvumā, iekams es nezināšu, kādā jautājumā gribat ar viņu satikties.

Secināju, ka asistente ar priekšnieku ir uz "tu". Mums aiz muguras iekaucās signāltaure. Aizmugurē sāka stiepties automašīnu rinda. Apsargs paklaudzināja ar pirkstiem pa stiklu un pieliecās, cerēdams kaut ko saskatīt cauri aptumšotajam logam. Es nelikos par viņu zinis. Ietaurējās cita automašīna.

-Jautājums ir tāds, vai gribat aiztaupīt jūsu priekšniekam labi daudz nepatikšanu. Vai zināt, ka viņš pagājušā nedēļā nāca klajā ar paziņojumu par darījumu saistībā ar sievieti, kuru apsūdz baņķiera slepkavībā?

-Jā.

-    Jusu priekšnieks šīs tiesības ieguvis nelikumīga ceļa. Es pieņemšu, ka tas noticis, viņam nezinot. Ja tā ir, viņš ir kļuvis par krāpnieka upuri, un es esmu ieradies šo jautājumu nokārtot. Šī jums ir vienīgā iespēja; otras vairs nebūs. Pēc tam Klegs Makreinoldss tiks ierauts plūstošajās smiltīs.

Pēdējo draudu apstiprināja vēl viens skaļš signāltaures kauciens no automašīnas tieši aiz mums, un ass klauvējiens pie stikla.

-   Parunājiet ar apsargu, es lūdzu. Pasakiet viņam "jā" vai "nē".

Es atvēru logu un pasniedzu klausuli niknajam apsargam. Viņš pielika to pie auss.

-    Kā tad būs? Man te auto rinda stiepjas lidz pat avēnijai. Viņš brīdi klausījās, tad iegāja atpakaļ būdā un nolika klausuli. Nospiezdams pogu, kas atvēra vārtus, vīrietis ielūkojās man acīs. Devītā studija, viņš norādīja. Taisni uz priekšu, un pašā galā pa kreisi. Garām nepabrauksiet.

Es veltīju viņam īsu, zinīgu smaidu, aizvēru logu, un Rohass izvadīja automašīnu zem aizsargbarjeras, kas lēni cēlās augšup.

Plašajā devītajā studijā varētu ievietot pat lidaparātu. To ielenca smagās automašīnas aparatūras pārvadāšanai, filmzvaigznēm domātie treileri un ēdināšanas furgoni. Vienā sānā cits aiz cita bija novietoti četri gari limuzīni. To motori dūca, un šoferi gaidīja, kad filmēšana beigsies un izredzētie dosies prom.

Izskatījās, ka tas ir liela mēroga uzvedums, taču man neizdevās noskaidrot kaut ko vairāk. Pa ceļu starp devīto un desmito ēku nāca vecāks vīrs un jaunāka sieviete ar austiņām, un tas varēja nozīmēt, ka šī ir personiskā asistente. Sieviete ar pirkstu norādīja uz mūsu automobili, kas tobrīd tuvojās.

-    Labi, laid mani ārā tepat.

Rohass nobremzēja un, brīdī, kad es atvēru durvis, iezvanījās tālrunis. To izņēmis, es paskatījos ekrānā.

NUMURS NEZINĀMS

Tādi paziņojumi lielākoties parādījās, kad man zvanīja narkotiku tirdzniecībā iesaistītie klienti. Lai izvairītos no noklausīšanās un sarunu reģistra pārmeklēšanas, viņi izmantoja lētus vienreiz lietojamos tālruņus. Es nelikos par zvanu zinis un atstāju tālruni uz sēdekļa. "Ja gribi, lai atbildu uz zvanu, neslēpies."

Es lēni izkāpu no automašīnas, atstādams salonā arī spieķi. Kādēļ gan izpaust savas vājās puses, kā teica mans tēvs, lielisks advokāts. Lēnā gaitā es devos pretī producentam un viņa asistentei.

-    Vai jūs esat Holers? vīrietis uzsauca no attāluma.

-    Es pats.

-    Gribētu jums aizrādīt, ka filmas uzņemšana, no kuras jūs mani nupat izvilkāt, maksā ceturtdaļmiljonu dolāru stundā. To pārtrauca tikai tālab, lai es varētu iznākt ārā un aprunāties ar jums.

-    Spēju to novērtēt un lieki jūs neaizkavēšu.

-     Labi. Un ko jūs tur sagvelzāt par krāpšanu? Mani neviens neuzdrošinās apkrāpt!

Es raudzījos viņā, gaidīju un klusēju. Aizritēja tikai piecas sekundes, un Makreinoldss izšāva vēl vienu niknu vārdu šalti.

-    Vai jūs runāsiet? Es nevaru te kvernēt visu dienu!

Vispirms es paskatījos uz personisko asistenti un pēc tam

atkal uz producentu. Viņš mājienu saprata.

-     Nekā nebūs. Man vajadzīgs liecinieks visam, kas šeit tiks runāts. Meitene paliks.

Paraustījis plecus, es izņēmu no kabatas diktofonu un to ieslēdzu. Tad pacēlu un parādīju sarkano lampiņu degam.

-    Tādā gadījumā es parūpēšos, lai arī man ir savs ieraksts.

Makreinoldss paskatījās uz ierīci, un es pamanīju viņa acīs

ielīstam bažas. Viņa balss, viņa vārdi tiks fiksēti ierakstā. Tādā vietā kā Holivuda tas varētu būt bīstami. Prātā uzpeldēja Mela Gibsona liktenis.

-    Labi. Izslēdziet, un Dženija atkāpsies.

-    Kleg! Dženija iebilda.

Producents pieliecās un spēcīgi uzšāva ar plaukstu jaunajai sievietei pa pēcpusi.

-    Ej, es teicu.

Pēc tāda pazemojuma Dženija aizsteidzās kā sabārta skolniece.

-     Brīžiem esam spiesti tā izturēties.

-    Un esmu pārliecināts, ka tā ir laba mācība.

Neuztverdams sarkasmu manā balsī, Makreinoldss piekrītoši pamāja.

-    Vēlreiz prasu, Holer, par ko ir runa?

-    Par jums, Kleg, par to, kā Herberts Dāls, jūsu partneris Līzas Tremelas darījumā, jūs vazā aiz deguna.

Makreinoldss uzsvērti papurināja galvu.

-   Nekā nebija. Juristi kārtīgi izpētīja vienošanos. Viss kristāltlrs. Tā Tremela pati parakstīja. Ja gribu, varu viņu filmā iztaisīt par trīssimt mārciņu smagu padauzu, kas kritusi uz nēģeriem, un man neko nevar padarīt. Tāds līgums ir ideāls.

-   Juristi vienīgi palaiduši secen tādu sīkumu, ka ne vienam, ne otram vispār nav tiesību pārdot jums šo materiālu. Tā nu sagadījies, ka šādas tiesības pieder man. Tremela parakstījās par tiesību nodošanu man vēl pirms tam, kad ieradās Dals un ieņēma vietu aiz manis. Viņš gan sadomāja pacelties par vienu vietu augstāk, nozagdams no mana arhīva šā līguma oriģinālus. Diemžēl tā nepaliks. Man ir zādzības liecinieks un Dāla pirkstu nospiedumi. Viņam draud apsūdziba krāpšanā un zādzībā, un viņš tiks atzīts par vainīgu. Jūsu priekšā ir izvēle. Vai jūs, Kleg, vēlaties krist reizē ar viņu?

-    Vai jūs man draudat? Vai tā ir kāda izspiešana? Neviens nedrīkst draudēt man ar izspiešanu.

-     Nē, tā nav izspiešana. Es tikai gribu atgūt to, kas pieder man. Jūs varat turpināt sadarbību ar Dālu vai arī noslēgt līdzīgu līgumu ar mani.

-     Par vēlu. Es parakstījos. Mēs visi parakstījāmies. Darījums ir noslēgts.

Makreinoldss pagriezās, grasīdamies iet prom.

-    Vai jūs viņam jau samaksājāt?

-    Neņirgājieties. Te taču ir Holivuda.

-     Un jūs droši vien parakstījāt tikai līguma kopsavilkumu?

-    Tieši tā. Pats līgums jāparaksta pēc četrām nedēļām.

-     Tādējādi jūsu darījums gan ir paziņots, taču nav noslēgts. Tā Holivudā pierasts. Taču, ja gribat mainīt līguma sastāvdaļas, to jūs varat. Ja vēlaties atrast apstākli, kas aizkavētu līguma noslēgšanu, jūs to varat.

-     Neko tādu es negribu. Man šis projekts patīk. To man sagādāja Dāls, un es ar viņu noslēdzu vienošanos.

Es pamāju, it kā saprazdams viņa dilemmu.

-    Kā vēlaties. Taču rit no rīta es dodos uz policiju un pēcpusdienā iesniedzu tiesā prasību. Jūs kļūsiet par apsūdzēto. Kā persona, kas iesaistījusies slepenā norunā krāpties.

-    Nekā tamlīdzīga es neesmu darījis! Es par šīm niansēm uzzināju tikko, no jums.

-     Gluži pareizi. Es jums pastāstīju, un jūs neko neuzsākāt. Jūs izvēlējāties turpināt sadarbību ar zagli, pat zinādams faktus. Tā ir slepena noruna, un ar to pietiek, lai mana lieta būtu skaidra.

Iebāzis roku kabatā, es izņēmu diktofonu un parādīju viņam, ka sarkanā lampiņa joprojām deg.

-    Es apturēšu šīs filmas izņemšanu tik ilgi, līdz meitene, kurai jūs nupat uzplīkšķinājāt pa pēcpusi, kļūs par studijas vadītāju.

Šoreiz es devos prom, un viņš sauca man nopakaļus:

-     Pagaidiet, Holer!

Tiklīdz es pagriezos, Makreinoldss paskatījās ziemeļu virzienā uz augstu kalnā izvietoto vārdu, kas visus vilināja šurp, uz šo pilsētu.

-    Kas man būtu jādara? viņš taujāja.

-Jānoslēdz tāda pati vienošanās ar mani. Attiecībā uz Dālu es visu nokārtošu. Viņš ir šo to pelnījis un ari dabūs.

-    Man vajadzīgs tālruņa numurs, ko iedot juridiskajai nodaļai.

Es izvilku vizītkarti un pasniedzu to producentam.

-    Iegaumējiet, ka jaunumiem jābūt vēl šodien.

-     Būs.

-    Starp citu, kādi skaitļi ir minēti darījumā?

-    Divsimt piecdesmit tūkstoši pret miljonu. Vēl ceturtdaļmiljons uzņemšanai.

Es pamāju. Ceturtdaļmiljons dolāru avansa katrā ziņā būtu pietiekami Lizas Tremelas aizstāvības finansēšanai. Varbūt pat kāds gabaliņš paliktu pāri Herbertam Dālam. Viss atkarīgs no tā, kā es šo lietu kārtošu un cik godīgi izturēšos pret zagli. Reāli spriežot, šo puisieti derētu iemīcīt zemē taču, no otras puses, viņš tomēr atrada projektam īstu ņēmēju.

-    Zināt ko? Es būšu vienīgais šai pilsētā, no kura jūs dzirdēsiet šādus vārdus: "Es negribu būt par producentu." Šo līguma daļu ar Dālu varat paturēt. Lai tas paliek viņam.

-    Galvenais, lai viņš nenonāk cietumā.

-    Iekļaujiet līgumā morālā ētiskuma nosacījumu.

-    Tas šaipusē būs kaut kas jauns. Ceru, ka mūsu juridiskajai nodaļai tas būs pa spēkam.

-    Priecājos ar jums sadarboties, Kleg.

Es vēlreiz pagriezos un devos atpakaļ uz savu automašīnu. Šoreiz Klegs mani panāca un soļoja līdzās.

-    Mēs taču varēsim ar jums sazināties, vai ne? Jūs būsiet nepieciešams tehniskā konsultanta lomā. īpaši saistībā ar scenāriju.

-    Jums ir mana vizītkarte.

Es piegāju pie Lincoln, un Rohass stāvēja, atvēris man durvis. Sargādams savus cojones, es uzmanīgi ieslīdēju sēdeklī un tad pacēlu acis pret Makreinoldsu.

-    Vēl viens jautājums, producents sacīja. Es biju prātojis advokāta lomā uzaicināt Metjū Makonehiju. Viņš būtu lielisks. Bet kurš, jūsuprāt, varētu jūs tēlot?

Pasmaidījis es pasniedzos pēc roktura.

-    Jūs viņu redzat savā priekšā, Kleg.

To pateicis, es aizvilku durvis ciet un cauri aptumšotajam stiklam vēroju, kā producenta seju pārņem apjukums. Tad liku Rohasam doties uz Vennaisu.

Četrpadsmita nodaļa

Rohass pastāstīja, ka vairākas reizes zvanījis tālrunis, kamēr es sarunājos ar Makreinoldsu. Es ieskatījos ekrānā, taču neviena ziņa nebija atstāta. Atvēru zvanu žurnālu un ieraudzīju, ka šo desmit minūšu laikā man četras reizes zvanīts no nezināma numura. Tie nevarēja būt uz labu laimi veikti zvani no faksa aparāta ar automātisko pārzvanīšanas funkciju tos šķīra pārāk ilgs laika sprīdis. Kāds centās mani sazvanīt, taču acīmredzot tas nebija tik steidzami, lai atstātu zinu. /

Es sazinājos ar Lornu un pavēstīju, ka dodos uz darbu. Izstāstīju par norunu, kuru biju noslēdzis ar Makreinoldsu, un pabrīdināju, ka vēl šodien gaidāms zvans no Archway juridiskās nodaļas. Viņa nopriecājās, ka šī lieta beidzot ienesīs kādu naudu nevis tikai to tērēs.

-    Vēl kaut kas?

-    Divreiz zvanīja Andrea Frīmena.

Iedomājos par manas prombūtnes laikā saņemtajiem četriem zvaniem.

-    Vai tu iedevi viņai manu mobilā tālruņa numuru?

-Jā.

-    Man pirms brīža kads ir zvanījis, ta varēja but viņa, taču ziņa nav atstāta. Laikam kaut kas atgadījies.

Lorna nosauca numuru, kuru viņai bija iedevusi Andrea.

-    Varbūt vari piezvanīt viņai pats. Tagad beigsim.

-    Labi, bet kur patlaban ir pārējie? Birojā? Vai izgājuši?

-     Dženifera ir šeit, un Sisko man nupat zvanīja. Viņš atgriežas no uzdevuma.

-    Kāda uzdevuma?

-     Neteica.

-    Labi. Kad ieradīšos, sasauksim sapulci.

Es beidzu sarunu un piezvanīju Frīmenai uz nupat uzzināto numuru. Nebiju ar viņu runājis kopš tā vakara, kad man uzbruka melnajos cimdos. Pat Ķēriens reiz pieskrēja mani apraudzīt, turpretim mana cienījamā oponente nebija atsūtījusi pat kartīti ar novēlējumu veseļoties. Un tagad seši zvani vienā rītā un nevienas ziņas. Manī kūsāja ziņkāre.

Viņa pacēla klausuli pēc pirmā signāla un pat negrasījās vilcināties.

-    Kad jūs varētu ierasties? prokurore jautāja. Es gribētu jums kaut ko parādīt, pirms nospiežam starta pogu.

Šādi viņa lika manīt, ka ir atvērta iespējai noslēgt lietu ar apsūdzētās atzīšanos cerībā saņemt mazāku sodu un negaidīt, kad ierēksies visa tiesas prāvas mašinērija.

-    Manuprāt, jūs teicāt, ka nekādu piedāvājumu nebūs.

-    Teiksim tā… esam apdomājuši ar vēsu prātu. Es neatkāpjos no saviem uzskatiem par jūsu lūgumiem šajā lietā, taču es nevēlos, ka jūsu kliente cieš jūsu rīcības dēļ.

"Kaut kas notiek. Es to jūtu. Apsūdzības lietā radies kāds sarežģījums. Pazudis pierādījums vai liecinieks mainījis liecību." Es atcerējos Margo Šeiferu. Iespējams, ka gadījusies kāda problēma ar aculiecinieci. Galu galā nedrīkst aizmirst, ka Frīmena nebija viņu izsaukusi uz lietas pirmstiesas izskatīšanas sēdi.

-    Negribu doties uz apgabala prokuratūru, jūs varat ierasties pie manis. Varam arī satikties neitrālā teritorijā.

-    Man nav bail parādīties ienaidnieka nometnē. Kur jūsu birojs atrodas?

Es nosaucu adresi, un mēs vienojāmies satikties pēc stundas. Pēc sarunas es pūlējos izsvērt, kas tieši tik īsā starplaikā sarežģījis apsūdzības lietu. Un atkal domās atgriezos pie Šeiferas. Nekas cits tas nevarēja būt.

Saujā ievibrējās mobilais tālrunis, un es apskatīju tā ekrānu.

NUMURS NEZINĀMS

"Noteikti zvana Frīmena. Iespējams, lai atceltu tikšanos un atklātu, ka iepriekšējā saruna bijusi vien malds, kārtējais gājiens no prokuratūras psiholoģisko spēlīšu rokasgrāmatas." Es nospiedu podziņu, sākdams sarunu.

-Jā?

Klusums.

-    Hallo?

-    Vai Maikls Holers?

Nepazīstama vīrieša balss.

-    Jā. Kas zvana?

-     Džefs Tremels.

Nez kāpēc es uzreiz neaptvēru, kas tas par vārdu. Un pēc tam man gluži kā pa pieri iebelza pazudušais vīrs!

-     Džefs Tremels, jā. Kā klājas?

-    Labi, laikam.

-    Kā jūs tikāt pie šā numura?

-    Šorīt sazvanījos ar Līzu. Pieteicos, ka esmu ieradies. Viņa lika zvanīt jums.

-     Man prieks, ka tā. Džef, vai jūs zināt, kadā situācija ir jūsu sieva?

-    Jā, viņa man izstāstīja.

-    Vai ziņās jūs to neredzējāt?

-    Šeit nav ne televizora, neka cita. Un spāniski lasīt es neprotu.

-    Kur jūs īsti atrodaties, Džef?

-    To es labāk neizpaudīšu. Jūs droši vien izstāstīsiet Līzai, un man negribētos, lai viņai tas šobrīd top zināms.

-    Vai jūs atbrauksiet uz tiesu?

-    Nezinu. Man nav tādas naudas.

-     Ceļa izdevumus mēs daļēji varam segt. Jūs varētu ierasties un būt kopā ar sievu un dēlu šajos grūtajos brīžos. Jūs varētu arī liecināt, Džef. Liecināt par māju, banku un izdarīto spiedienu.

-      E-ēm… Nē, nevaru. Es negribu sevi tā izrādit visu priekšā, mister Holer. Runāt par manām dzīves likstām… tas nebūtu lāgā.

-    Pat ne tādēļ, lai glābtu savu sievu?

-     Drīzāk jau bijušo sievu. Mēs tikai neesam noformējuši šķiršanos.

-    Džef, ko jūs gribat? Vai naudu?

Iestājās ilgs klusuma brīdis. Beidzot esam nonākuši pie konkrētas runas. Tomēr viņš mani pārsteidza.

-     Es negribu neko, mister Holer.

-    Vai esat par to pārliecināts?

-    Vienīgi to, lai mani liek mierā. Tā vairs nav mana dzīve.

-    Kur jūs esat, Džef? Kur patlaban rit jūsu dzīve?

-    To es jums neteikšu.

Izmisis un sarūgtināts, es papurinaju galvu. Gribējās turpināt sarunu ar viņu pēc iespējas ilgāk. Jutos kā policists, kas pūlas noskaidrot, no kurienes tiek zvanīts, un tādēļ vilcinās.

-    Džef, es negribēju par to runāt, taču mans pienākums ir paredzēt visus variantus. Vai saprotat, ko gribu teikt? Ja nies zaudēsim šo lietu un Lizu atzīs par vainīgu, viņai piespriedīs sodu. Prāvas laikā viņas tuvajiem cilvēkiem un draugiem būs iespēja uzrunāt tiesu un pateikt par viņu labus vārdus. Mēs varēsim izklāstīt, mūsuprāt, atbildibu mīkstinošus apstākļus. Piemēram, cīņu par māju. Es gribētu rēķināties ar jūsu ierašanos un liecību.

-    Tātad jūs domājat, ka zaudēsiet?

-    Nē, es domāju, ka mums ir sasodīti labas izredzes uzvarēt. Es patiešām tā domāju. Lieta balstās vienīgi uz netiešiem pierādījumiem un aculiecinieci, kuras teikto, mēs bez pūlēm atspēkosim. Taču man jābūt gatavam arī uz pretējo iznākumu. Vai jūs, Džef, patiesi man nestāstīsiet, kur atrodaties? Es varu apsolīties to nevienam neizpaust. Galu galā man taču jāzina jūsu adrese, ja gribam nosūtīt jums naudu.

-    Es vairs negribu runāt.

-    Bet nauda, Džef?

-    Piezvanīšu jums citreiz.

-    Džef?

Saruna pārtrūka.

-    Viņš man gandrīz bija rokā.

-    Žēl, ka tā, bos.

Uz brīdi novietojis tālruni uz paroceņa, es paskatījos ārā pa logu. Mēs braucām pa Simt pirmo maģistrāli cauri Kevengas pārejai. Vēl divdesmit minūšu laika.

Džefs Tremels nebija iebildis saņemt naudu, kad es to pieminēju otro reizi.

Tagad es zvanīju savu klientei. Kad viņa pacēla klausuli, fonā murmināja balsis no televizora.

-    Liza, te Mikijs. Mums jāparunā.

-     Labi.

-    Vai varat izslēgt televizoru?

-    Ak, jā, protams. Piedodiet.

Es pagaidīju, un drīz vien fonā iestājās klusums.

-    Pirmām kārtām, nupat zvanija jūsu vīrs. Vai manu numuru viņam iedevāt jūs?

-    Jā, jūs taču pats man likāt. Vai atceraties?

-    Protams. Es tikai pārliecinājos. īpaši labi mums saruna nerisinajās. Cik varēja noprast, viņš atsakās iesaistīties.

-    To pašu viņš paziņoja arī man.

-    Vai jūsu vīrs neminēja, kur viņš atrodas? Ja mēs to zinātu, es varētu aizsūtīt Sisko, lai pamēģina viņu pārliecināt.

-    Viņš negribēja teikt.

-    Es domāju, ka viņš joprojām ir Meksikā. Esot bez naudas.

-     Man viņš sacīja to pašu. Gribēja, lai es nosūtu viņam daļu filmas naudas.

-    Jūs viņam to izpaudāt?

-    Par mums uzņems filmu, Mikij. Viņam tas bija jāzina.

"Varbūt pareizāk teikt, ka tas bija jāierīvē viņam degunā."

-    Uz kurieni jūs grasījāties sūtīt naudu?

-    Viņš lika, lai es iemaksāju naudu Western Union, un tad viņš varētu to izņemt jebkurā no kurjerdienesta birojiem.

Es zināju, ka Tihuanas apkaimē un tālāk uz dienvidiem ir papilnam Western Union biroju. Biju šādi sūtījis naudu klientiem. Mēs varētu nosūtīt naudu un tad sašaurināt pārmeklējamo teritoriju, nosakot, kurā birojā Džefs Tremels naudu izņēmis. Taču, ja viņš rīkotos gudri, tad neapmeklētu savai dzīvesvietai vistuvāko biroju, un mēs atkal nonāktu sākumpunktā.

-    Tā, es noteicu. Par Džefu domāsim vēlāk. Vēl es gribēju piebilst, ka darījumā, kuru Herbs Dāls noslēdza ar Archway, ir veiktas izmaiņas.

-    Kā tā?

-     Darījums tagad ir noslēgts ar mani. Es nupat izbraucu no Archway teritorijas. Ja filmu tiešām uzņems, Herbs tik un tā varēs to producēt. Turklāt viņam vairs nedraud cietums. Tādējādi viņš, visviens, ir ieguvējs. Arī jūs esat ieguvēja, jo jūsu aizstāvības komanda tagad saņems naudu par savu darbu un atlikums tiks jums… un tas, starp citu, būs krietni vairāk nekā jūs jebkad dabūtu no Herba.

-    Mikij, tā nevar! Viņš to darījumu noslēdza.

-    Bet es to anulēju, Līza. Klegs Makreinoldss negribēja iepīties juridiskajā tīklā, kuru es grasījos uzsviest Herbam uz galvas. Varat to pastāstīt Herbam; vai arī lieciet, lai viņš piezvana man, ja vēlas. Tā kā mana kliente cieta klusu, es turpināju: Vēl viens jautājums. Svarīgs. Vai jūs manī klausāties?

-Jā.

-     Es dodos uz biroju un tur redzešos ar prokurori. Tikšanās iniciatore bija viņa. Manuprāt, ir noticis kāds pavērsiens. Pretējā pusē gadījusies problēma. Prokurore vēlas apspriest vienošanos, un viņa nemūžam neierastos manā birojā, ja vien tas nebūtu akūti nepieciešams. Es tikai gribēju jums to pavēstīt. Pēc tikšanās es jums piezvanīšu.

-    Nepiekrītiet vienoties, Mikij, ja vien viņa nepiedāvā nostāties uz tiesas nama kāpnēm un paziņot CNN, Fox un visiem pārējiem, ka es neesmu vainīga.

Es jutu, ka automašīna nogriežas no vajadzīgā maršruta, un paskatījos ārā pa logu. Rosīgās satiksmes dēļ Rohass jau laikus atstāja maģistrāli.

-    Šaubos, vai viņa ieradīsies pie mums ar tādu piedāvājumu, taču mans pienākums ir jūs informēt par izvēles iespējām. Es negribu, lai jūs padara par kaut ko līdzīgu moceklim šā… nolūka labad. Jums jāuzklausa visi piedāvājumi, Līza.

-    Es neatzīšu savu vainu. Punkts. Vai vēlaties apspriest vēl kaut ko?

-    Pagaidām ne. Es jums vēlāk piezvanīšu.

Novietojis tālruni uz paroceņa, es secināju, ka pagaidām sarunu pietiks, un aizvēru acis, lai kādu brīdi atpūstos. Pakustināju pirkstus zem ģipša; lai arī tie iesāpējās, mēģinājums izrādījās veiksmīgs. Ārsts, kurš izpētīja rentgena uzņēmumus, sprieda, ka pirksti traumēti brīdī, kad es jau bezsamaņā gulēju uz zemes un uzbrucējs uzkāpa man uz plaukstas. Labi, ka tā. Ārsts prognozēja, ka pirksti pilnībā sadzīs.

Tumšajā aizvērto acu pasaulē es ieraudzīju tuvojamies abus vīriešus ar melnajiem cimdiem. Šī aina atkārtojās vēl un vēlreiz. Un es redzēju bezkaislīgos skatienus viņu acīs. Viņiem tas bija parasts darbs. Nekas cits nebija likts uz spēles. Toties man četras desmitgades pašpaļāvības un pašcieņas sabirza kā kauliņi uz asfalta.

Pēc neilga laika es sadzirdēju Rohasa balsi.

-    Bos, esam klāt.

Piecpadsmita nodaļa

Kad es iegāju birojā, Lorna brīdinoši pamāja ar roku. Sēdēdama pie sekretāres galda, viņa norādīja uz mana kabineta durvīm lika manīt, ka mani tur jau gaida Andrea Frīmena. Es aši izmetu loku pie otra kabineta, pieklauvēju un atvēru durvis. Sisko un Buloksa sēdēja pie saviem rakstāmgaldiem. Es piegāju pie Sisko galda un noliku viņam priekšā savu tālruni.

-    Piezvanīja Līzas vīrs. Viņš jau iepriekš bija mēģinājis ar mani sazināties. Numurs nav zināms. Vai tu varētu kaut ko darīt lietas labā?

Apcerēdams manu lūgumu, viņš paberzēja pirkstu gar lūpām.

-     Mūsu operators piedāvā draudu izsekošanas pakalpojumu. Man jāsniedz precīzs zvana laiks, un tad viņi mēģina atrast vainīgo. Paies vairākas dienas, taču iznākumā noskaidros numuru, nevis zvanītāja atrašanās vietu. Ja gribi precīzi noteikt, kur viņš ir, būs jāiesaista likumsargi.

-    Man vajag tikai numuru. Nākamreiz viņam zvanīšu es, nevis otrādi.

-    Skaidrs.

Pagriezdamies promiešanai, es paskatījos uz Āronsoni.

-    Buloksa, vai gribi nākt līdzi un noklausīties, kas sakāms apgabala prokurorei?

-    Ar lielāko prieku.

Mēs izgājām cauri birojam uz manu kabinetu. Frīmena sēdēja krēslā pie mana galda un lasīja tālrunī savu elektronisko pastu. Viņas drēbju kārta zili džinsi un pulovers nebija paredzēta tiesas zālei. Acīmredzot šodien strādājusi tikai birojā. Kad aizvēru durvis, viņa pacēla acis.

-    Vai vēlaties kaut ko padzerties, Andrea?

-    Paldies, nē.

-    Dženiferu droši vien atceraties no lietas pirmstiesas izskatīšanas.

-    Protams, klusā Dženifera. Sēdē nedzirdēju no viņas ne pīkstiena.

Ejot apsēsties aiz galda, es pametu skatienu uz Aronsoni un ieraudzīju, ka viņas seja un kakls kaunā pietvīkst. Nolēmu pasviest glābšanas riņķi.

-    Viņa gan gribēja pāris reižu iepīkstēties, bet viņai bija pavēlēts klusēt. Stratēģija, zināt. Dženifera, pievelc tuvāk krēslu!

Aronsone paņēma malā novietoto krēslu, pievilka to pie galda un apsēdās.

-    Tā, te nu mēs esam, es turpināju. Kas atvedis apgabala prokurori uz manu pieticīgo darbavietu?

-    Tiesas diena tuvojas, un es iedomājos, zināt… Es spriedu, ka jūs strādājat visā apgabalā un, iespējams, nepazīstat tiesnesi Periju tik labi kā es.

-    Tas vēl ir maigi teikts. Es ne reizi neesmu stāvējis viņa priekšā.

-   Viņam patīk pēc iespējas mazāks tiesas noslogojums. Viņu neinteresē ziņu virsraksti, skandāli un ažiotāža. Perijs katrā ziņā gribēs zināt, vai pieliktas enerģiskas pūles nokārtot šo lietu ārpus tiesas zāles. Tālab es nodomāju, ka mēs varētu vēlreiz visu apspriest.

-    Vēlreiz? Es nez kāpēc neatceros pirmo reizi.

-    Vai jūs gribat to pārrunāt?

Es atgāžos krēslā un mazliet pagrozījos, it kā pārlikdams šo jautājumu prātā. Tā bija neliela izrāde, un mēs abi to sapratām. Frīmena nerīkojās tā, lai izpatiktu tiesnesim Perijam. Telpā virmoja nezināmas vēsmas. Kaut kas bija noticis, un tas radīja labu izdevību aizstāvības pusei. Es pakustināju ģipsī ieslēgtos pirkstus, pūlēdamies pakasīt niezošo sauju.

-    Tā… es novilku. Es īsti neaptveru, kas jums ir padomā. Ikreiz, kad sarunā ar klienti pieminu atzīšanos ar nolūku saņemt mazāku sodu, viņa palūdz mani to iesālīt. Viņa vēlas iet uz tiesu. Saprotams, nav jau pirmā reize, kad klienti maina domas. Vispirms "nē, nē, nē", un tad piepeši "jā"!

-    Tā ir.

-    Taču manas rokas tik un tā ir saistītas, Andrea. Mana kliente divas reizes aizliegusi piedāvāt jūsu iestādei vienošanos. Viņa nejauj man uzsākt sarunas. Taču nu mēs esam te… jūs esat ieradusies pie manis… tālab aizliegums nav spēkā. Taču pārrunas ir jāuzsāk jums. Stāstiet, kas jums padomā.

Frīmena pamāja.

-    Godīga prasība. Galu galā… es pati jums zvanīju. Vai mēs varam vienoties, ka šī saruna ir neoficiāla? Ja vienošanās tomēr netiek noslēgta, viss paliek šai telpā.

-    Lai iet.

Aronsone palocīja galvu līdz ar mani.

-     Tātad mūsu domas… Turklāt vadība to jau ir akceptējusi. Mēs pārkvalificējām visu kā slepkavību bez iepriekšēja nodoma un piedāvājam vidējo līmeni.

Es palocīju galvu un atšiepu apakšlūpu, šādi parādīdams, ka piedāvājums nav slikts. Taču es zināju ja apsūdzība iesākumā pieprasīs atzīt to par slepkavību bez iepriekšēja nodoma un pieprasīs vidēja līmeņa sodu, turpinājums manai klientei būs tikai labvēlīgāks. Turklāt es zināju, ka instinkti mani nemaldina. Apgabala prokuratūra neizteiktu tādu piedāvājumu, ja vien lietā nebūtu sākušies nopietni sarežģījumi. Manā skatījumā apsūdzības lieta bija vāja jau no brīža, kad manu klienti ieslēdza roku dzelžos. Bet tagad ir atgadījusies vēl pamatīgāka liksta, un man bija jānoskaidro, kas īsti noticis.

-    Piedāvājums ir labs, es skaļi paziņoju.

-    Skaidrs, ka labs. Mēs atsakāmies no slepkavības ar iepriekšēju nodomu un gaidīšanas slēpni.

-    Es pieņemu, ka runa ir par tīšu slepkavību bez iepriekšēja nodoma?

-     Pat jums būtu grūti to pasludināt par netīšu slepkavību. Vai tad viņa autostāvvietā gadījās nejauši? Vai, jūsuprāt, viņa piekritīs?

-    Nezinu. Kliente jau no sākta gala apgalvo, ka nekādas vienošanās nedrīkst būt. Viņa grib tiesu. Es varu mēģināt vinu pārliecināt. Vienīgi…

'-jā?

-    Saprotiet, mani mac ziņkāre. Ar ko esam izpelnījušies tādu jauku piedāvājumu? Kālab jūs atsakāties no augstāka līmeņa apsūdzības? Kas jūsu lietā tā samežģījies, ka pamudina jūs atkāpties?

-    Mēs neatkāpjamies. Viņa šā vai tā nonāks cietumā, un taisnība triumfēs. Nekas mūsu lietā nav samežģījies. Taču tiesas prāvas ir ilgas un dārgas. Apgabala prokuratūrā ieviestās jaunākās vadlīnijas iesaka prāvu vietā izvēlēties nolēmumu. Taču šim nolēmumam jābūt loģiski pamatotam. Šī ir viena no tādām reizēm. Taču, ja nepiekrītat, esmu gatava tiesai.

Es pacēlu rokas, it kā padodoties. Redzēju, ka ģipsis man uz kreisās rokas piesaista sievietes skatienu.

-    Nav runa par to, kam piekritu es. Izvēle ir manas klientes rokās, un mans pienākums ir sniegt viņai visu iespējamo informāciju, tas ari viss. Man ari agrāk ir nācies būt līdzīgā situācijā. Parasti šāda vienošanās ir pārāk laba, lai butu patiesa. Ja piekriti, tad vēlāk izrādās, ka galvenais liecinieks ir aizlaidies vai arī apsūdzības puse nupat tikusi pie jauka attaisnojoša pierādījuma, ar kuru mēs būtu iepazinušies pierādījumu apmaiņas laikā, ja vien būtu mazliet nogaidījuši.

-    Šoreiz tā nav. Piedāvājums ir tāds, kāds tas ir. Jums ir divdesmit četras stundas laika; pēc tam tas vairs nav spēkā.

-    Varbūt nolaidīsimies uz vēl zemāku soda līmeni?

-Ko?

Tas jau gandrīz līdzinājās spiedzienam.

-    Paklau, es taču neticēšu, ka tas ir jūsu galīgais un labākais piedāvājums. Tā tās lietas nenotiek. Mēs abi zinām, ka jums ir vēl, kur atkāpties. Tīša slepkavība bez iepriekšēja nodoma, ieteicams zema līmeņa sods. Ne vairāk kā pieci līdz septiņi gadi.

-    Jūs mani beidzat nost. Prese mani dzīvu apēdīs.

-    Iespējams, bet es zinu, ka jūsu priekšnieks, Andrea, neatsūtīja jūs ar vienu vienīgu piedāvājumu azotē.

Viņa izslējās taisni, paraudzījās uz Aronsoni un tad nopētīja telpu, pārslidinādama skatienu grāmatu plauktiem, kurus mēs īrējām līdz ar biroju.

Es gaidīju. Palūkojos uz Aronsoni un piemiedzu aci. Es zinājuy kas tūlīt sekos.

-     Žēl, ka jums tā sanāca ar roku, Frīmena ierunājās. Noteikti ļoti sāpēja.

-    Patiesībā nemaz. Es tobrīd jau biju nokdaunā. Neko nejutu. Atkal pacēlis roku, es paņirbināju pirkstus to gali bija redzami ārā no ģipša. Jau varu tos diezgan labi pakustināt.

-     Lieliski. Zema līmeņa sods. Es tik un tā gribu dzirdēt atbildi divdesmit četru stundu laikā. Un visa šī saruna ir neoficiāla. Ja vienošanos nepanākam, par mūsu sarunu nedrīkst stāstīt nevienam, vienīgi jūsu klientei.

-    Par to mēs jau vienojāmies.

-    Labi. Tad nu viss. Došos atpakaļ.

Prokurore piecēlās, un mēs ar Aronsoni tāpat, uzsākot nenozīmīgu papļāpāšanu, kas parasti seko svarīgākām pārrunām.

-    Kurš tad būs nakamais apgabala prokurors? es taujāju.

-   Jus to zināt tikpat labi kā es, Frīmena atteica. Skaidrs ir vienīgi tas, ka pagaidām neviens nav izvirzījies favorītos.

Iestādi vadīja pagaidu priekšnieks, jo iepriekšējais apgabala prokurors bija iecelts augstā amatā ASV Ģenerālprokuratūrā Vašingtonā. Rudenī rīkos vēlēšanas, lai aizpildītu šo vakanci, un pagaidām kandidāti pārāk lielu sajūsmu neraisīja.

Beiguši apmainīties laipnībām, mēs sarokojāmies, un Frīmena aizgāja. Es apsēdos un pievērsos Āronsonei.

-    Kādas ir tavas domas?

-    Es domāju, ka jums ir taisnība. Viņa atnāca ar pārāk labu piedāvājumu, un pēc neilga brīža tas kļuva vēl pievilcīgāks. Ir skaidrs, ka apsūdzības frontē noticis kaut kas nelāgs.

-   Ja, bet… kas? Mes nevaram to izmantot, ja nezinām, kas tas ir.

Pieliecies pie tālruņa, es nospiedu saziņas pogu un palūdzu Sisko atnākt. Gaidīdams es viegli grozījos ar visu krēslu un klusēju. Ienāca Sisko, novietoja uz galda manu tālruni un apsēdās krēslā, kur pirms brīža bija sēdējusi Frīmena.

-    Izsekošana ir sākta. Rezultāti būs pēc trim dienām. Ātrāk tur nekust.

-    Paldies.

-    Ko gribēja prokurore?

-     Viņu ir pārņēmis izbīlis, un mēs nezinām iemeslu. Tu taču pārbaudīji visu, ko viņa mums izsniedza, un izpētīji ari lieciniekus. Bet izdari to vēlreiz. Notikušas izmaiņas. Viņiem pazudis kaut kas tāds, kas tiem vēl nesen bijis. Mums jānoskaidro, kas ir mainījies.

-    Iespējams, Margo Šeifera.

-    Kāpēc tu tā domā?

Sisko paraustīja plecus.

-    No pieredzes. Aculiecinieki nav uzticami. Šeiferai ir svarīga loma lietā, kas sastāv galvenokārt no netiešiem pierādījumiem. Ja viņas nav vai ari liecība kļūst nedroša, tad uzreiz rodas liela problēma. Mēs jau zinām, cik grūti būs pārliecināt zvērinātos par to, ka viņa tiešām redzējusi to, ko apliecināja.

-    Tomēr mēs joprojām neesam ar viņu parunājušies.

-    Šeifera atsakās ar mums runāt, un viņai nav pienākuma to darīt.

No rakstāmgalda vidējās atvilktnes es izņēmu zīmuli, iegrūdu to ģipša atverē starp diviem pirkstiem un sāku kasīt niezošo plaukstu.

-    Ko tu dari? Sisko noprasīja.

-    Un kā tev šķiet? Visu tikšanās laiku niezēja pēc traka.

-    Ziniet, kas būs, ja niez plauksta? iejaucās Aronsone.

Es palūkojos uz viņu un prātoju, vai atbildē būs iekļauts

kāds seksuāls mājiens.

-    Nē. Kas tad būs?

-    Ja labā roka, tad tiksiet pie naudas. Ja kreisā, tad izdosiet naudu. Ja jūs plaukstu pakasāt, ticējums vairs nav spēkā.

-    To māca topošajiem juristiem, Buloksa?

-    Nē, tā apgalvoja mana māte. Viņa bija māņticīga un pati tam ticēja.

-    Ja tā tiešām ir, es nupat mums ietaupīju kaudzi naudas. Es izvilku zīmuli un atliku to vietā. Sisko, izmēģini vēlreiz laimi ar Šeiferu. Pamēģini viņu pārsteigt nesagatavotu. Tiecies ar viņu tur, kur viņa vismazāk to gaida. Pavēro reakciju. Varbūt viņa tomēr piekrīt sarunai.

-    Labs ir.

-    Ja vienalga atsakās, vēl reizi pārbaudi pagātni. Iespējams, uzrodas kāda mums nezināma saistība.

-    Ja būs, es to atradīšu.

-    Tieši uz to es paļaujos.

Sešpadsmita nodaļa

Kā jau biju gaidījis, Līza Tremela atteicās no vienošanās saņemt mazāku sodu apmaiņā pret atzīšanos, kas varētu viņu nosēdināt aiz restēm pat septiņus gadus, lai gan notiesājoša sprieduma gadījumā viņai draudēja četras reizes ilgāks ieslodzījums. Viņa izšķīrās riskēt un gaidīt attaisnojumu, un es nevarēju viņai to pārmest. Lai arī es joprojām nespēju izskaidrot pavalsts iestādes nostājas maiņu, aizstāvībai labvēlīgs nolēmums viesa aizdomas, ka apsūdzības pusi pārņēmušas bailes un mums rodas labas izredzes pacīnīties. Ja kliente vēlējās pajauties uz veiksmi, es nepretojos. Ne jau mana brīvība bija likta uz kārts.

Nākamajā dienā pēc darba pa ceļam uz mājām es piezvanīju Andreai Frīmenai un izstāstīju jaunumus. Prokurore dienas gaitā bija atstājusi vairākas ziņas, un es par tām nelikos zinis tas bija stratēģisks lēmums likt viņai pasvīst. Tiesa, izrādījās, ka viņa nebūt nav satraukusies. Kad pastāstīju, ka kliente noraida viņu piedāvājumu, Frīmena vien pasmējās.

-    A, Holer, jums nudien derētu noklausīties atstātās ziņas! Es šorīt vairākas reizes pūlējos jūs sadabūt rokā. Piedāvājums šorīt desmitos vairs nebija spēkā. Viņai vajadzēja to pieņemt vakar vakarā, un tas viņai droši vien būtu aiztaupījis divdesmit gadu aiz restēm.

-    Kurš atsauca piedāvājumu? Jūsu priekšnieks?

-    Es pati. Es pārdomāju, un viss!

Nevarēju saprast, kas spētu izraisīt tādu dramatisku pavērsienu nepilnas diennakts laikā. Vienīgā man zināmā aktivitāte šajā rītā bija Luisa Oparicio advokāta iesniegtais lūgums atcelt mūsu izsūtīto tiesas pavēsti. Taču es nesaskatīju nekādu saistību starp šo lūgumu un Frīmenas negaidīto uzvedību jautājumā par atzīšanos un samazināto sodu.

Nedzirdēdama manu atbildi, Frīmena sāka atvadīties.

-    Tā, advokāta kungs… jādomā, tiksimies tiesas zālē.

-    Jā. Jūsu zināšanai, Andrea, es to noskaidrošu.

-    Ko tieši?

-    To, ko jus slēpjat. To, kas vakar notika un pamudināja jūs nākt klajā ar šo piedāvājumu. Un vienalga, ka viss jau ir nokārtojies. Es to atradīšu. Ieejot tiesas zālē, man tas būs bikšu kabatā.

Viņa pasmējās, šādi vienā rāvienā izgaiņādama visu pašpaļāvību, ar kādu biju izteicis iepriekšējo teikumu.

-    Kā jau sacīju, tiksimies tiesas zālē, prokurore noteica.

-    Jā. Es tur būšu, es apsolīju.

Nolicis tālruni uz paroceņa, es pūlējos spriest un nojaust, kas īsti ir noticis. Un tad man atausa gaisma. Iespējams, es jau tagad nēsāju Frīmenas noslēpumu savā bikšu kabatā.

Dokumentu kaudzē, ko Frīmena bija mums atgādājusi, taču atradās arī Bonduranta vēstule, kas sūtīta Oparicio. Varbūt viņa pati tikai nesen to atklājusi un aptvērusi, ko es varētu ar to iesākt un kā es varētu būvēt ap to savas klientes aizstāvību. Tā reizumis gadās. Prokurors saņem lietu ar šķietami spēcīgu, pamatotu pierādījumu, un viss riņķo vienīgi ap to. Mēs strādājam ar tiem pierādījumiem, kādi ir mūsu rīcībā, un citi iespējamie pierādījumi tiek atklāti tikai vēlāk. Dažreiz par vēlu.

Es biju pārliecināts, ka visa sāls ir vēstulē. Vēl vakar Frīmena vēstules dēļ mocījās bailēs. Tagad viņā mājoja pašpārliecinātība. Kāpēc? Vienīgais jaunums kopš vakardienas bija lūgums noraidīt Luisam Oparicio nogādāto tiesas pavēsti. Man piepeši tapa skaidra viņas stratēģija. Apsūdzības puse atbalstīs tiesas pavēstes noraidīšanu. Ja Oparicio neliecinās, man, iespējams, neizdosies iesniegt vēstuli zvērinātajiem.

Ja biju izdarījis pareizos secinājumus, tad aizstāvības puse lūguma noklausīšanās laikā var piedzīvot pamatīgu neveiksmi. Tagad es zināju, ka man jāgatavojas cīņai, it kā no tās būtu atkarīgs lietas iznākums. Un tā tiešām bija.

Nolēmu ielikt tālruni kabatā. Vairs nevienam nezvanīšu. Piektdienas vakars. Likšu darbu pie malas un pievērsīšos tam tikai no rīta. Lai viss pagaida.

-    Rohas, ieslēdz mūziku. Ir taču nedēļas beigas!

Šoferis nospieda podziņu uz paneļa, un ieslēdzās kompaktdisku atskaņotājs. Es biju aizmirsis, kurš disks palicis atskaņotājā, taču drīz pazinu dziesmu Raja Kūdera "Un līs asaras", sešdesmito gadu klasiskās dziesmas kaverversija no viņa labāko darbu izlases. Izklausījās labi, izklausījās atbilstoši. Dziesma par zaudēto mīlu un vientulību.

Tiesas prāva sāksies pēc nepilnām trim nedēļām. Neatkarīgi no tā, vai būsim atklājuši Frīmenas noslēpumu, aizstāvības komanda būs pilnā kaujas gatavībā. Mums vēl bija jānosūta dažas tiesas pavēstes, taču citādā ziņā bijām nobrieduši cīniņam, un mana paļāvība auga ik dienas.

Nākamajā pirmdienā es iekārtošos kabinetā un sākšu plānot aizstāvības lietu. Nevainības hipotēze tiks rūpīgi izpausta pamazām, ik pa pierādījumam, ik pa lieciniekam, un tad viss gāzīsies kā milzīgs, sadragājošs pamatotu šaubu vilnis.

Tomēr līdz tam man vēl bija jāaizpilda nedēļas nogale, un man gribējās pēc iespējas attālināties no Līzas Tremelas un visa, kas saistīts ar viņas lietu. Kūders atskaņotājā jau bija ķēries pie dziesmas "Nabagu paradīze" par NLO un cilvēciņiem no kosmosa, kas ieradušies Čavesa aizā, kur nojauca veselu rajonu, lai uzceltu stadionu Dodgers beisbola komandai.

Kas tā par skaņu, kas tā par gaismu?

Kas stiepjas lejup nakts tumsā?

Liku Rohasam uzgriezt skaļāk, tad attaisīju aizmugures logus, aizvēru acis un ļāvos mūzikai un vējam.

NLO ir ierīkots radio.

Mazais Džūlians dzied klusu,

Losandželosa tālu lejā.

Dīdžejs teic, ka mums jādodas

Uz Elmontī, uz Elmontī, uz Elmontī,

Dzīvojam nabagu paradīzē.

Septiņpadsmitā nodaļa

Rohass apstādināja auto pie manas mājas, un es lēnām trausos augšup pa kāpnēm, kamēr viņš novietoja Lincoln garāžā. Viņa paša automašīna stāvēja uz ielas. Viņš ar to brauks mājās un ieradīsies atkal pirmdien ierastā kārtība.

Neatvēris galvenās durvis, es nostājos terases vienā galā un aplūkoju pilsētu. Saulei vēl šodien būs pāris stundas jāpapūlas, iekams tā norietēs līdz nākamajai dienai. Stāvot šajā vietā, varēja dzirdēt, ka pilsēta izdveš ne ar ko nesajaucamu skaņu kā vilciena svilpienu. Klusa šņākoņa, ko radīja miljonu sapņu sāncensība.

-    Vai kas gadījies?

Es pagriezos. Kāpņu galā stāvēja Rohass.

-    Nē, viss kārtībā. Kādēļ prasi?

-     Nezinu. Redzēju jūs tur tā stāvam un nodomāju, vai jums nav kaut kas lēcies. Varbūt nevarat atslēgt durvis vai kas tamlīdzīgs.

-    Nē, es tikai skatos uz pilsētu. Es piegāju pie durvīm un izņēmu mājas atslēgu. jauku nedēļas nogali, Rohas.

-    Jums tāpat, bos.

-    Zini, tev tomēr nevajadzētu mani saukt par bosu.

-     Labi, bos.

-    Lai nu paliek.

Es pagriezu atslēgu un pastūmu vaļā durvis. Mani momentāni sveica daudzbalsīgs, spējš, gaviļpilns sauciens: "Pārsteigums!"

Reiz man, kad vēru šīs pašas durvis, iešāva vēderā. Šis pārsteigums bija krietni patīkamāks. Pieskrēja meita, apķērās man ap kaklu, un es arī viņu apskavu. Pārlaidu skatienu istabai un ieraudzīju, ka ieradušies visi Sisko, Lorna, Buloksa. Mans pusbrālis Harijs ar meitu Mediju. Arī Megija bija atbraukusi. Viņa nostājās blakus Heilijai un noskūpstīja mani uz vaiga.

-     Klau, man ir nelāgas ziņas, es pavēstīju. Man šodien nav dzimšanas dienas. Jūs visus ir maldinājis kāds viltnieks, kurš alcis tikt pie tortes.

Megija iebukņīja man pa plecu.

-    Tava dzimšanas diena ir pirmdien. Ne gluži piemērotākā diena pārsteiguma ballītei.

-    Jā, tieši tā biju to iecerējis.

-    Nestāvi taču durvīs, ļauj Rohasam ienākt. Ilgi te neviens neuzkavēsies. Mēs tikai gribējām novēlēt tev daudz laimes jubilejā.

Paliecies uz priekšu, es noskupstīju Megiju uz vaiga un iečukstēju ausī:

-    Un tu? Vai arī tu nepaliksi ilgāk?

-    To mēs vēl redzēsim.

Viņa pavadīja mani cauri dubultai soda ierindai, kur mani apveltīja ar rokasspiedieniem, skūpstiem un viegliem uzplājieniem pa muguru. Tas bija jauki un pilnīgi negaidīti. Mani nosēdināja goda vietā un iespieda rokā glāzi ar limonādi.

Ballite ilga stundu, un man pietika laika apstaigāt visus viesus. Ar Hariju Bosu es nebiju ticies vairākus mēnešus. Dzirdēju, ka viņš apmeklējis mani slimnīcā, taču es tobrīd biju atslēdzies.

Pērn mēs satikāmies kādas lietas izmeklēšanā, un es tajā piedalījos kā pavalsts pieaicinātais īpašais prokurors. Atrasties vienā un tajā pašā frontes pusē likās jauki, un es biju cerējis, ka tas mūs satuvinās. Taču mani sapņi nepiepildījās. Boss palika tikpat atturīgs kā agrāk, un mani tas vēl arvien skumdināja.

Izdevīgā brīdī es piegāju viņam klāt, un mēs stāvējām viens otram līdzās pie loga, no kura pavērās visskaistākā aina uz pilsētu.

-    Grūti nemīlēt šo pilsētu, aplūkojot to no šāda rakursa, vai ne? viņš iejautājās.

Atrāvis skatienu no ainavas, es palūkojos uz pusbrāli un pēc tam atkal pievērsos pilsētai. Viņš arī dzēra limonādi. Harijs reiz stāstija, ka atmetis dzeršanu tolaik, kad pie viņa uz dzīvi pārcēlusies pusaugu meita.

-    Varu to saprast, es atzinu.

Harijs iztukšoja glāzi un pateicās par viesībām. Es piedāvāju viņam atstāt Mediju pie mums, ja meitene grib pabūt kopā ar Heiliju. Taču viņš pastāstīja, ka jau sarunājis no rīta vest meitu uz šautuvi.

-    Uz šautuvi? Tu ved savu meitu uz šautuvi?

-    Manā mājā ir ieroči. Viņai jāprot ar tiem apieties.

Es paraustīju plecus. Sava loģika šajā apgalvojumā bija.

Boss ar meitu devās prom pirmie, un drīz pēc tam viesības beidzās. Aizgāja visi, izņemot Megiju un Heiliju. Viņas bija nolēmušas palikt te pa nakti.

Dienas un nedēļas, un mēneša darbu stipri nogurdināts, es ilgi stāvēju dušā un devos pie miera paagrāk. Izrunājusies ar Heiliju un pagaidījusi, līdz meita iemieg, drīz. ienāca Megija. Viņa aizvēra durvis, un es noģidu, ka tūlīt saņemšu savu īsto dzimšanas dienas dāvanu.

Megija nebija paņēmusi līdzi naktstērpu. Gulēdams uz muguras, es vēroju, kā viņa izģērbjas un ieslīd zem segas man blakus.

-    Zini, Holer, tu esi baigais, viņa nočukstēja.

-    Ko es šoreiz tādu nostrādāju?

-    Tu esi pārkāpis pilnīgi visas robežas.

Viņa pievirzījās cieši blakus, uzslīdēja man virsū un pieliecās, ieskaudama manu seju ar matiem. Megija mani noskūpstīja un sāka lēni kustināt gurnus, piekļaudama lūpas manai ausij.

-     Tā, viņa bilda, parastās funkcijas un darbība… tā

sacīja ārsts, vai ne?

-    Jā, tā viņš man teica.

-    To mēs tūliņ redzēsim.

TREŠĀ DAĻA Bolero

..

Astoņpadsmitā nodaļa

Luiss Oparicio cilvēks, kurš negribēja saņemt tiesas pavēsti. Būdams jurists, viņš zināja, ka var iepīties Lizas Tremelas tiesas prāvā tikai tad, ja viņu sasniedz tiesas pavēste ar pieprasījumu sniegt liecību. Izvairīšanās no tiesas pavēstes nozīmēja iespēju izvairīties no liecināšanas. Nezinu, vai viņam kāds bija pačukstējis par aizstāvības stratēģiju, vai arī viņš pats bijis gana gudrs, lai to aptvertu, bet Oparicio nebija sameklējams. Viņa atrašanās vietu nevarēja noskaidrot, un visi parastie paņēmieni sadzīt pēdas un izvilkt viņu dienasgaismā nevainagojās panākumiem. Mēs pat nezinājām, vai viņš vēl ir Amerikā kur nu vēl Losandželosā.

Oparicio centieniem noslēpties bija viens liels atbalsts. Nauda. Ja vien naudas ir pietiekami, tad var noslēpties no jebkura, un Oparicio to zināja. Viņam piederēja mājas vairākās pavalstīs, daudzi transporta līdzekļi un pat privātā lidmašīna, kas ļāva pēc iespējas ātrāk nokļūt nepieciešamajā punktā. Gan pāri pavalstu robežām, gan starp savu Beverlihilsas māju un Beverlihilsas biroju viņš pārvietojās, slēpies aiz apsargu falangas.

Taču viens apstāklis tomēr Oparicio kaitēja. Nauda. Lielā turība, pie kuras viņš ticis, pildot banku un citu aizdevējinstitūciju norādījumus, patiesībā bija viņa Ahilleja papēdis. Viņš bija iemantojis lielbagātnieku gaumi un vēlmes.

Un tieši tā mēs viņu beigu beigās notvērām.

Pūlēdamies sameklēt Oparicio, Sisko Vojcehovskis savāca gigantisku informāciju par laupījumu. Šie dati palīdzēja rūpīgi sagatavot slazdu un nevainojami izpildīt plānu. Uz Oparicio biroju Beverlihilsā tika nosūtīti glancēti prezentācijas materiāli par Aldo Tinto gleznas slēgto izsoli. Uzaicinājums vēstīja, ka pēc divām dienām septiņos vakarā tikai divas stundas glezna tiks izstādīta ieinteresētajiem solītājiem Bergamot Statiem mākslas galerijas Z studijā Santamonikā. Pēc tam līdz pusnaktij tiks pieņemtas likmes.

Prezentācijas pakete bija veidota profesionāli un izskatijas ticami. Gleznas reprodukciju mēs ieguvām no virtuālā mākslas kataloga, kurā izrādīja privātkolekciju gleznas. No portretraksta par Oparicio, kas pirms diviem gadiem bija publicēts juristu izdevumā, mēs uzzinājām, ka viņš kļuvis par mazpazīstamu gleznotāju darbu kolekcionāru, un itāliešu meistars nelaiķis Tinto bija viņa apsēstība. Kad uz norādīto tālruņa numuru piezvanīja vīrietis, kurš uzdevās par Luisa Oparicio pārstāvi un rezervēja privātu gleznas apskates laiku, mēs sapratām, ka slazds ir aizcirties.

Tieši norādītajā laikā Oparicio svīta iegāja agrākajā Red Car tramvaju depo, kas bija pārbūvēts par greznu, elegantu mākslas galeriju kompleksu. Kamēr trīs apsargi saulesbrillēs izklīda pa teritoriju, vēl divi pārstaigāja Z galeriju un deva signālu, ka gaiss tīrs. Tikai tad no garā Mercedes iznira Oparicio.

Galerijā Oparicio sagaidīja divas sievietes, kas atbruņoja viņu ar smaidiem un sajūsmu par mākslu un gleznu, kuru viņš pēc brīža skatīs savām acīm. Par godu šim svinīgajam brīdim viena pasniedza viņam šampanieša glāzi ar Cristal, lai atzīmētu šo mirkli. Otra iedeva viņam biezu salocītu paketi ar dokumentiem par gleznas pēctecību un izstādīšanas vēsturi. Vienā rokā turēdams glāzi, viņš nevarēja atvērt dokumentus. Sievietes pavēstīja, ka tos viņš varēs izlasīt vēlāk, jo tagad jādodas apskatīt gleznu, kamēr nav ieradies nākamais solītājs. Viņu ieveda telpā, kur uz grezna molberta stāvēja ar satina audumu aizklātā glezna. Telpu apgaismoja viena vienīga prožektora gaisma. Sievietes lūdza Oparicio pašam pacelt audumu, un viena izņēma viņam no rokām šampanieša glāzi. Sievietei rokās bija gari cimdi.

Oparicio paliecās uz priekšu, gaidās izstiepis roku, un uzmanīgi notrausa satina audumu no rāmja. Un tur, pie dēļa piestiprināta, gaidīja tiesas pavēste. Viņš apjucis piebāza seju vēl tuvāk, varbūt cerēdams, ka tas tomēr ir itāliešu meistara darbs.

-    Jums ir izsniegta tiesas pavēste, mister Oparicio, bilda Dženifera Āronsone. Tās oriģināls jums ir rokā.

-    Es nesaprotu! viņš iesaucās, lai gan labi saprata.

-    Turklāt visa jūsu ierašanās ir nofilmēta, piemetināja Lorna un, piegājusi pie sienas, nospieda slēdzi.

Telpa pielija ar gaismu. Mana palīdze norādīja uz divām kamerām, kas bija piestiprinātas netālu no griestiem. Dženifera pagriezās pret vienu kameru un pacēla glāzi, it kā uzsaukdama tostu.

-    Arī jūsu pirkstu nospiedumi ir, ja būs vajadzīgs. Viņa pagriezās un vēlreiz pacēla glāzi tostam pret vienu no kamerām.

-    Nevar būt! izdvesa Oparicio.

-    Var gan, attrauca Lorna.

-    Tiksimies tiesā, Dženifera piebilda.

Sievietes devās uz galerijas sānu durvju pusi, aiz kurām

gaidīja Sisko pie Lincoln stūres. Viņu darbs bija padarīts.

***

Tas bija sen tagad ir citi laiki. Es sēdēju tiesneša Kolmena Perija tiesas zālē, gatavodamies aizstāvēt tiesas pavēstes izsniegšanu Luisam Oparicio, tās pamatojumu un aizstāvības lietas pašu sirdi. Mana palīdze Dženifera Āronsone sēdēja līdzās pie aizstāvības galda, un viņai blakus atradās mūsu kliente Līza Tremela. Pie pretējā galda Luiss Oparicio un abi viņa advokāti Mārtiņš Zimmers un Lendons Kross. Andrea Frīmena bija ieņēmusi vietu aiz barjeras. Kā apsūdzības pārstāve krimināllietā, ar kuru saistīta gaidāmā izskatīšana, viņa bija ieinteresētā puse, taču šī cīņa nebija jāizcīna viņai. Zālē trīs rindas tālāk sēdēja policijas izmeklētājs Ķēriens. Viņa klātbūtnes iemesls man palika neizdibināms.

Šeit visas pretenzijas bija pret Oparicio. Viņš ar savu juristu grupu tīkos noraidīt tiesas pavēstes nepieciešamību un nepieļaut aicināšanu uz tiesas prāvu. Izstrādājot stratēģiju, advokāti bija rīkojušies apdomīgi un lūguši uz sēdi Frīmenu gadījumā, ja apsūdzības puse arī varētu gūt labumu no tā, ka Oparicio neparādās zvērinātajiem. Lai ari klātesot galvenokārt novērotājas statusā, Frīmena varēja iznākt ringā, kad vien vēlējās, un zināja vienalga, vai viņa iesaistīsies cīniņā, šī noklausīšanās, visticamāk, sniegs labu ieskatu aizstāvības stratēģijā.

Es pirmo reizi redzēju Oparicio dzīvē. Viņš izskatījās pec stūraina kluča tikpat garš, cik plats. Sejas ādu šķita nospīlējis vai nu skalpelis, vai daudzi dusmās pavadīti gadi. Matu griezums un uzvalks liecināja par lielu naudu. Taču vienlaikus viņš varēja būt ideāls vaininieks, jo izskatijās pēc cilvēka, kurš spētu nogalināt vai vismaz dot pavēli nogalināt.

Oparicio advokāti lūguši tienesi noturēt noklausīšanos iit camera aiz aizvērtām durvīm tiesneša kabinetā -, lai izpaustās detaļas nenonāktu plašsaziņas līdzekļos un tādējādi nepastāvētu bažas, ka tiek ietekmēti zvērinātie, kuru sastāvs tiks izvēlēts nākamajā dienā. Taču visi klātesošie labi zināja, ka tas nav nekāds altruisms no advokātu puses. Slēgta noklausīšanās neļautu presei uzzināt dažus jaunumus par Oparicio un informēt visu sabiedrību, ne tikai zvērinātos.

Es enerģiski iebildu pret slēgtu tiesas sēdi. Brīdināju, ka šāds gājiens radīs sabiedrībā aizdomas par gaidāmo tiesas prāvu, un no tām izvairīties būtu svarīgāk, nekā rūpēties par jebkuru iespējamo zvērināto prātu ietekmēšanu. Kopš nonākšanas tiesneša amatā Perijam ļoti svarīgs bija sabiedrības viedoklis. Būdams ar mani vienisprātis, viņš paziņoja, ka noklausīšanās būs atklāta. Tā bija liela mana uzvara. Tas, ka es guvu virsroku šajā konkrētajā diskusijā, iespējams, izglāba visu aizstāvības lietu.

Zālē nebija daudz žurnālistu, taču maniem nolūkiem pietika. Pirmajā rindā sēdēja Los Angeles Business Journal un L. A. Times reportieri. Ārštata videooperators, kurš pārdeva nofilmēto materiālu televīzijām, bija ar savu kameru iekārtojies tukšajā zvērināto ložā. Es biju paziņojis viņam par noklausīšanos un palūdzis ierasties. Spriedu, ka drukātās preses žurnālistu un vienīgās TV kameras klātbūtne radīs pietiekami lielu spiedienu uz Oparicio un nodrošinās man vēlamo iznākumu.

Tādējādi noraidījis lūgumu slēpties aiz aizvērtām durvīm, tiesnesis ķērās pie lietas.

-    Mister Zimmer, jūs esat iesniedzis lūgumu noraidīt Luisam Oparicio izsniegto tiesas pavēsti lietā "Kalifornija pret Tremelu". Lūdzu, ser, izklāstiet savus argumentus!

Zimmers izskatījās pēc ļoti pieredzējuša jurista, kurš savus pretiniekus ķer un ēd brokastīs. Viņš piecēlās, lai atbildētu tiesnesim.

-    Mēs labprāt uzrunāsim tiesu šajā lietā, jūsu godība. Pirmām kārtām es minēšu faktus par pašu tiesas pavēstes izsniegšanu, un pēc tam mans kolēģis misters Kross izklāstīs otro jautājumu, kurā mēs lūdzam anulēšanu.

Pēc tam Zimmers apsūdzēja manu biroju krāpšanā pa pastu ar nolūku izlikt slazdus, kuras iznākumā Oparicio saņēma tiesas pavēsti. Viņš paziņoja, ka spodrpapīra brošūra, kuru viņa klients noturējis par īstu, bija krāpšanas rīks un tās nosūtīšana pa ASV pastu ir kriminālnoziegums, un tādējādi anulē visas turpmākās darbības, tostarp arī tiesas pavēstes izsniegšanu. Piedevām viņš lūdza sodīt aizstāvības pusi, nepieļaujot turpmākos pūliņus izsniegt misteram Oparicio tiesas pavēsti un aicināt viņu sniegt liecību.

Man pat nebija jāceļas kājās un labi, ka tā, jo vienkāršas darbības, piemēram, piecelšanās un apsēšanās, joprojām izraisīja svelošas sāpes krūtīs. Tiesnesis ar roku norādīja manā virzienā, it kā piekodinādams mani nereaģēt, un strupi noraidīja Zimmera argumentus, nosaucot tos par nepieredzētiem, taču vienlaikus smieklīgiem un nepamatotiem.

-    Liecieties mierā, mister Zimmer, mēs taču spēlējam augstākajā līgā, aizrādīja Perijs. Vai jums ir arī kaut kas taustāms?

Pienācīgi sabiedēts, Zimmers deva vārdu kolēģim un apsēdās. Piecēlās Lendons Kross un uzrunāja tiesnesi.

-    jūsu godība, viņš sacīja, Luiss Oparicio savās aprindās ir pazīstams kā turīgs cilvēks ar augstu sabiedrisko stāvokli. Viņam nav nekāda sakara nedz ar šo noziegumu, nedz ar šo tiesas prāvu, un viņš iebilst pret to, ka viņa vārds un labā slava tiek aptraipīti, iesaistot viņu šajā lietā. Atļaujiet man vēlreiz uzsvērt, ka viņam ar šo noziegumu nav nekāda sakara, viņš nav aizdomās turamais un par šo notikumu neko nezina. Viņš nevar sniegt nekādu informāciju, nedz apsūdzošu, nedz reabilitējošu. Misters Oparicio iebilst pret aizstāvības puses nolūku aicināt viņu liecinieku solā, lai nomakšķerētu kādu kompromitējošu materiālu, un tāpat viņš iebilst pret aizstāvības puses centieniem izmantot viņu kā līdzekli novirzīties no izskatāmās lietas. Lai misters Holers zvejo citā dīķi, jo šeit viņam bebri neķersies. Kross pagriezās un norādīja uz Andreu Frīmenu. Es vēlētos piebilst, jūsu godība, ka prokuratūra atbalsta mūsu lūgumu noraidīt šo pavēsti tādu pašu iemeslu dēļ.

Tiesnesis pagriezās krēslā un uzlūkoja mani.

-     Mister Holer, vai vēlaties sniegt atbildi?

Es piecēlos. Lēni. Un nesen no ģipša atbrīvotajos, bet joprojām stīvajos pirkstos virpināju putuplasta āmuriņu.

-    Jā, jūsu godība. Iesākumā es gribētu atzīt, ka, piesaukdams makšķerēšanu, misters Kross nemaldās. Ja misteram Oparicio tiks lūgts liecināt tiesas prāvas laikā, es ceru no viņa izzvejot šo to nozīmīgu. Ne gluži visu, taču man katrā ziņā ir padomā iemērkt pludiņu ūdenī. Bet tas ir tikai tādēļ, jūsu godība, ka misters Oparicio un viņa advokātu fronte rūpīgu Mičela Bonduranta slepkavības izmeklēšanu padarīja praktiski neiespējamu. Misters Oparicio un viņa rokaspuiši ir apgāzuši visas…

Misters Zimmers pietrūkās kājās un skaļi iebilda.

-    Jūsu godība! Nudien! Rokaspuiši? Ir skaidri redzams, ka advokāta kungs spodrina spalvas žurnālistu priekšā uz mistera Oparicio rēķina. Es vēlreiz lūdzu jūs pārcelt sēdi uz jūsu kabinetu un tikai tad turpināt.

-    Mēs paliksim tepat, Perijs atcirta. Tomēr, mister Holer, es jums neatļaušu izsaukt šo liecinieku vienīgi tādēļ, lai jūs varētu padižoties zvērināto priekšā. Kādi ir argumenti?

Kas viņam zināms?

/

Es pamāju, it kā acīmredzamā atbilde man būtu jau sagatavota.

-    Misters Oparicio dibināja un vada uzņēmumu, kas darbojas kā starpnieks īpašumu atsavināšanas lietās. Nolēmis atsavināt apsūdzētās māju, šās lietas upuris to uzdeva paveikt misteram Oparicio. Tāpēc es uzskatu, jūsu godība, ka misters Oparicio nonāk šās lietas pirmajās rindās, un es vēlētos viņu par to iztaujāt, jo apsūdzības puse savā paziņojumā presei par slepkavības motīvu ir pasludinājusi īpašuma atsavināšanu.

Iekams tiesnesis paguva atbildēt, Zimmers steigšus iejaucās:

-   Tas ir absurds apgalvojums! Mistera Oparicio uzņēmums nodarbina simt astoņdesmit piecus cilvēkus un ir izvietots trīsstāvu biroja ēkā. Lai…

-     īpašumu atsavināšana ir vērienīgs bizness, es iestarpināju.

-    Advokāta kungs! tiesnesis brīdināja.

-     Misteram Oparicio nav absolūti nekāda sakara ar apsūdzētās īpašuma atsavināšanas lietu, ja vien neskaita to, ka viņa uzņēmums šogad iesaistījās tajā līdz ar simts tūkstošiem līdzīgu lietu.

-    Simts tūkstoši lietu, mister Zimmer? tiesnesis pārvaicāja.

-    Tieši tā, tiesneša kungs. Uzņēmums jau vairāk nekā divus gadus vidēji ik nedēļu strādā ar diviem tūkstošiem īpašumu atsavināšanas lietu. To vidū ir arī apsūdzētās īpašuma atsavināšanas lieta. Misters Oparicio par viņas lietu neko vairāk nezina. Tā ir viena no daudzajām lietām un nekad nav nonākusi viņa uzmanības lokā.

Tiesnesis iegrima dziļās domās varēja secināt, ka viņš ir dzirdējis pietiekami. Biju cerējis, ka nenāksies izvilkt no piedurknes savu dūzi, īpaši apsūdzības klātbūtnē. Taču man bija jāpieņem, ka Frīmenai jau ir zināms par Bonduranta vēstuli un tās vērtību.

Es atvēru mapi, kas stāvēja man priekšā uz galda. Tajā atradās vēstule un četras tās kopijas lai pietiek visiem.

-    Mister Floler, man ir padomā…

-    Jūsu godība, ja tiesa būtu tik iecietīga, es gribētu lūgt atļauju noskaidrot mistera Oparicio personiskās sekretāres vārdu.

To dzirdot, Perijs atkal uz brīdi apklusa un apjukumā saverkšķīja muti.

-    Jūs gribat zināt, kā sauc viņa sekretāri?

-    Jā, viņa personisko sekretāri.

-    Kādēļ jums tas nepieciešams?

-    Es lūdzu, lai tiesa ir iecietīga pret mani.

-     Ļoti labi. Mister Oparicio? Misters Holers lūdz nosaukt jūsu personiskās sekretāres vārdu.

Oparicio paliecās uz priekšu un paskatījās uz Zimmeru, it kā lūgdams atļauju. Zimmers deva zīmi atbildēt uz jautājumu.

-    A, tiesneša kungs, man ir divas personiskās sekretāres. Vienu sauc Karmena Espozito, otra ir Natalija Lazara.

Viņš atslīga krēslā. Tiesnesis palūkojās uz mani. Pienācis laiks izspēlēt dūzi.

-    Tiesneša kungs, manā rīcībā ir slepkavības upura Mičela Bonduranta ierakstītas vēstules kopijas. Vēstule sūtīta misteram Oparicio; to saņēma un par saņemšanu parakstījas viņa personiskā sekretāre Natālija Lazara. Vēstuli man iesniedza apsūdzības puse līdz ar citiem pierādījumiem. Es vēlētos, lai misters Oparicio liecina tiesā un man būtu iespēja viņu iztaujāt.

-    Apskatīsim, Perijs noteica.

Es piegāju vispirms pie tiesneša, pēc tam pie Zimmera, un iedevu viņiem vēstules kopijas. Atgriežoties es izmetu līkumu gar Frīmenu un piedāvāju kopiju arī viņai.

-    Nē, paldies. Man jau tāda ir.

Pamājis es atgriezos pie galda, taču paliku stāvam.

-    jūsu godība? ierunājās Zimmers. Vai varu lūgt īsu pārtraukumu, lai iepazītos ar šo vēstuli? Mēs to neesam redzējuši.

-    Piecpadsmit minūtes, noteica Perijs.

Tiesnesis piecēlās no galda un iegāja savā kabinetā. Vēroju, vai Oparicio cilvēki izies gaitenī. Tā kā viņi nekur negāja, ari mēs palikām. Es gribēju, lai viņi baidās, ka mēs varam noklausīties.

Mēs ar Aronsoni un Tremelu sabāzām galvas kopā.

-    Ko viņi dara? Aronsone čukstēja. Viņam taču jau bija jāzina par vēstuli.

-    Esmu pārliecināts, ka apsūdzības puse jau agrāk iedeva viņiem kopiju, es piebalsoju. Oparicio izliekas par visgudrāko šai telpā. Tūlīt mēs redzēsim, vai viņš tiešām tāds ir.

-    Kā to saprast?

-    Mēs viņu nostādījām neapskaužamā situācijā. Oparicio labi apzinās nepieciešamību pateikt tiesnesim, ka uz manu jautājumu par vēstuli viņš atbildēs, atsaucoties uz Piekto labojumu [2] , un tad tiesas pavēsti var noraidīt. Taču viņš zina arī to, ka sāksies nepatikšanas, ja žurnālistu klātbūtnē atsauksies uz šo Konstitūcijas labojumu. Tad haizivis būs saodušas ūdenī asinis.

-    Un ko viņš, jūsuprāt, iesāks? Tremela apvaicājās.

-    Tēlos visgudrāko.

Es atstūmu krēslu no galda, piecēlos un sāku nevērīgi staigāt starp galdiem. Zimmers palūkojās pār plecu uz mani un pieliecās tuvāk klientam. Pēc kāda laika es vēlreiz piegāju pie Fnmenas, kas joprojām sēdēja turpat.

-    Kurā brīdi jūs iesaistīsieties?

-    Man rodas iespaids, ka nemaz nevajadzēs.

-    Vēstule viņiem jau bija, vai ne? Jūs to viņam iedevāt.

Sieviete paraustīja plecus, taču neatbildēja. Es paskatījos

viņai garām uz Ķērienu, kas sēdēja trīs rindas tālāk.

-    Ko šeit dara Ķēriens?

-    A… Viņš var izrādīties nepieciešams.

"Cik noderīgs paziņojums!"

-     Pagājušās nedēļas piedāvājums izskanēja pēc tam, kad jūs atradāt šo vēstuli, vai ne? Pēc jūsu domām, lietai draudēja lielas briesmas.

Viņa palūkojās manī un pasmaidīja, taču neizpauda neko.

-    Kas mainījās? Kālab piedāvājums tika atsaukts? es tincināju, bet arī šoreiz prokurore palika atbildi parādā. Jūs domājat, ka viņš atsauksies uz Piekto, vai ne?

Frīmena atkal paraustīja plecus.

-    Es tā rīkotos, es atzinu. Bet viņš?

-    Drīz vien zināsim, prokurore vienaldzīgi attrauca.

Atgriezies pie sava galda, es apsēdos. Tremela čukstus apliecināja, ka vēl arvien īsti neapjēdz, kas te norisinās.

-     Mēs gribam, lai Oparicio sniedz liecību tiesas prāvā. Viņš tam pretojas, bet tiesnesis viņu palaidīs sveikā tikai tādā gadījumā, ja viņš atsauksies uz Piekto labojumu, lai izvairītos no sevis apsūdzēšanas. Ja viņš tā rīkosies, mēs esam pagalam. Viņš ir mūsu grēkāzis. Mums viņš ir jādabū par liecinieku.

-     Vai jūs uzskatāt, ka viņš varētu atsaukties uz Piekto labojumu?

-    Es teiktu, ka ne. Preses klātbūtnē tad būtu pārāk daudz likts uz kārts. Šobrīd tuvu rezultātam ir vērienīga uzņēmumu iegāde, un viņš zina, ka plašsaziņas līdzekļi viņam sabruks virsū kā traki, ja atsauksies uz Piekto. Gan viņam pietiks prāta paļauties uz to, ka spēs iziet no ūdens sauss arī liecinieku solā. Tieši ar to es rēķinos, proti, ka viņš sev liekas gudrāks par visiem pārējiem.

-    Ja nu…

Iebildumu aprāva tiesneša atgriešanās. Viņš ātri vien atsāka sēdi, un Zimmers lūdza atļauju uzrunāt tiesu.

-   Jūsu godība, es lūdzu tiesas protokolā atzīmēt, ka, preIfji savu advokātu ieteikumiem, mans klients ir norīkojis mani atsaukt lūgumu noraidīt tiesas pavēsti.

Tiesnesis palocīja galvu un saknieba lupas. Tad paskatījās uz Oparicio.

-   Tātad jūsu klients ir ar mieru liecināt zvērināto klātbūtnē? viņš jautāja.

-    Jā, jūsu godība, Zimmers apliecināja. Viņš ir pieņēmis tādu lēmumu.

-    Vai esat pārliecināts, mister Oparicio? Pie jūsu galda sēž gaužām pieredzējuši cilvēki.

-    Jā, jūsu godība, Oparicio palika pie sava. Es esmu pārliecināts.

-    Tātad lūgums ir noraidīts. Vai ir kārtojamas vēl kādas darīšanas tiesā, pirms rīt no rīta sākam zvērināto sastāva izvēli?

Perijs paraudzījās garām galdiem uz Fnmenu. Nodevīgs žests. Viņš zināja, ka vēl ir apspriežami jautājumi. Frīmena piecēlās ar mapi rokā.

-    Jā, jūsu godība. Vai atļauts pieiet pie galda?

-    Lūdzu, mis Frīmena.

Prokurore pagājās uz priekšu, bet tad pagaidīja, līdz Oparicio komanda sakravā mantiņas un atbrīvo apsūdzības galdu. Arī tiesnesis pacietīgi gaidīja. Visbeidzot viņa ieņēma vietu pie galda, bet palika stāvam.

-     Es minēšu, Perijs ierunājās. Jūs vēlaties runāt par mistera Holera papildināto liecinieku sarakstu.

-    Jā, tiesneša kungs. Piedevām es gribētu apspriest kādu problēmu ar pierādījumiem. Ar ko man sākt?

Problēma ar pierādījumiem. Piepeši man kļuva skaidrs, kāpēc Ķēriens atrodas tiesas zālē.

-     Sāksim ar liecinieku sarakstu, tiesnesis norādīja. Es biju paredzējis, ka par to sanāks runāt.

-     Jā, jūsu godība. Misters Holers ir ietvēris liecinieku sarakstā savu palīdzi, un es uzskatu, ka viņam, pirmkārt, būtu jāizvēlas, vai mis Aronsone šajā prāvā ir advokāta palīdze, vai arī piedalās liecinieces statusā. Otrkārt, un tas ir vēl svarīgāk, mis Aronsone jau darbojās aizstāvības pusē lietas pirmstiesas izskatīšanā un viņai bijuši arī citi pienākumi saistībā šo lietu, tādēļ prokuratūra iebilst pret šādu pēkšņu pavērsienu, proti, viņas iekļaušanu liecinieku sarakstā.

Frīmena apsēdās, un tiesnesis pievērsās man.

-    Samērā vēlu iesaistīt spēlē jaunu spēlētāju, vai ne, mister Holer?

Es piecēlos.

-     Jā, jūsu godība. Vienīgi… tā nav nekāda spēle, un uz kārts ir likta manas klientes brīvība. Aizstāvības puse lūdz tiesu šajā konkrētajā aspektā izrādīt iecietību. Misis Āronsone bija cieši iesaistīta manas klientes īpašuma atsavināšanas lietā, un aizstāvības puse ir nākusi pie secinājuma, ka mis Aronsonei būs jāizskaidro zvērinātajiem šās lietas apstakļi un notikumi mistera Bonduranta slepkavības laikā.

-    Un jūs vēlaties viņu noslogot dubulti, gan kā liecinieci, gan kā advokāta palīdzi? Manā tiesas zālē tas nenotiks.

-    Jūsu godība, iekļaudams mis Aronsones vārdu liecinieku sarakstā, es pieņēmu, ka mēs ar mis Frīmenu to apspriedīsim. Aizstāvības puse paļaujas uz tiesas lēmumu šajā jautājumā.

Perijs paraudzījās uz Frīmenu, mēmi taujājot, vai viņai būs vēl kādi argumenti. Prokurore cieta klusu.

-     Tā, ļoti labi, viņš noteica. Jūs nupat zaudējāt savu palīdzi, mister Holer. Es atļaušu misis Aronsonei palikt liecinieku sarakstā, taču rīt, kad sāksim izvēlēties zvērinātos, jūs būsiet viens. Mis Aronsone pirmo reizi ienāks manā tiesas zālē tikai tad, kad sēdīsies liecinieka solā.

-     Pateicos, jūsu godība, es bildu. Vai viņai būs ļauts piebiedroties mūsu komandai pēc liecības sniegšanas?

-    Neredzu nekādus šķēršļus. Perijs pievērsās prokurorei un jautāja: Mis Frīmena, jūs gribējāt apspriest vēl vienu jautājumu.

Prokurore no jauna piecēlās. Es apsēdos un paliecos uz priekšu ar pildspalvu rokā, gatavodamies rakstīt piezīmes. Cauri krūtīm iztriecās dedzinošu sāpju šautra, un es teju skaļi ievaidējos.

-    Jūsu godība, pavalsts puse vēlas novērst iebildumus un protestus, kuri, bez šaubām, izskanēs no aizstāvības puses. Vakar vakarā mēs saņēmām atskaiti par mikroskopiska asins traipa DNS analīzi. So traipu atrada uz apsūdzētajai piederošas kurpes, kuru konfiscēja, pārmeklējot viņas māju un garāžu slepkavības dienā.

Tā es saņēmu neredzamas dūres triecienu pa vēderu, kas vienā rāvienā izgaisināja sāpes ribās. Es instinktīvi nojautu, ka gaidāms lūzums spēles gaitā.

-     Analīžu rezultātā noskaidrots, ka tās ir upura Mičela Honduranta asinis. Pirms aizstāvības puse izsaka iebildumus, esmu spiesta informēt tiesu, ka asins analīzi aizkavēja gan vajadzība nodaļīt otru paraugu, gan arī tas, ka paraugs bija samērā mazs. Grūtības vēl palielināja nepieciešamība saglabāt daļu parauga aizstāvības pusei.

Es pasviedu pildspalvu gaisā, tā atsitās pret galda virsmu un grabēdama nokrita uz grīdas. Es pieslējos kājās.

-    Jūsu godība, tas ir neprāts. Vienu dienu pirms zvērināto izvēles? Šāds izgājiens? Mīļo stundiņ, cik laipni gan viņi rīkojas, atstājot mazdrusciņ asiņu arī aizstāvības pusei! Mēs aši aizskriesim un izanalizēsim asinis, lai rīt mierīgi varam izvēlēties zvērinātos. Zināt, tas tiešām ir…

-     Jūsu doma ir skaidra, advokāta kungs, tiesnesis attrauca. Arī mani tas satrauc. Mis Frīmena, šis lietišķais pierādījums bija jūsu rīcībā no paša sākuma. Kā varēja sagadīties, ka tas tik ērtā kārtā kļūst pieejams tikai dienu pirms zvērināto izvēlēšanās?

-    Jūsu godība, Frīmena sacīja. Es pilnīgi izprotu, kādu slogu šāds pavērsiens uzliek aizstāvības pusei un tiesai. Bet tā nu tas ir. Es par analīzes rezultātiem uzzināju šorīt astoņos no rīta, kad saņēmu laboratorijas ziņojumu. Man nebija citas iespējas sniegt šo informāciju tiesai. Runājot par iemesliem, kādēļ analīze pabeigta tik vēlu… tādu ir vairāki. Esmu pārliecināta, ka tiesa zina par noteikumu Kalifornijas Universitātes laboratorijā DNS analīzes paraugam veidot rezerves paraugu. Lietu ir tūkstošiem. Lai arī slepkavību izmeklēšana neapšaubāmi ir prioritāra, tas nenozīmē, ka citu lietu vajadzības netiek ievērotas. Bažījoties par parauga mikroskopisko izmēru, mēs izšķīrāmies neizmantot privātu laboratoriju pakalpojumus, kaut gan tur analīzi veiktu ātrāk. Mēs apzinājāmies, ka zaudētu jebkuru iespēju analizēt asinis un sagādāt daļu parauga aizstāvībai, ja kaut kas noietu greizi ar ārpakalpojumu sniedzējiem.

Gaidīdams savu izdevību runāt, es sarūgtināts un vīlies grozīju galvu. Tas patiešām apgrieza lietu kājām gaisā. Iepriekš tā balstījās vienīgi uz netiešiem lietiskajiem pierādījumiem. Tagad šajā lietā apsūdzēto ar noziegumu sasaistīja viens tiešais pierādījums.

-     Mister Holer, ierunājās tiesnesis. Vai vēlaties atbildēt?

-     Neapšaubāmi, tiesneša kungs. Pēc manām domām, šis jau ir neiedomājami negodīgs gājiens, un es ne uz mirkli nenoticēšu, ka tā ir vienīgi sakritība. Es vēlētos lūgt tiesu aizrādīt apsūdzības pusei, ka tagad ir par vēlu nākt klajā ar šādiem pierādījumiem. Es lūdzu šo tā saucamo lietisko pierādījumu izņemt no lietas.

-    Kā būtu, ja mēs pārceltu tiesu uz vēlāku datumu? tiesnesis piedāvāja. Tad jums pietiktu laika veikt analīzi un apstrādāt jauno informāciju.

-Apstrādāt jauno informāciju? Tiesneša kungs, te nav runa tikai par analīzi. Te ir runa par visas aizstāvības stratēģijas maiņu. Dienu pirms tiesas apsūdzības puse vēlas mainīt šīs lietas būtību, proti, no netiešiem pierādījumiem uz zinātniskiem pierādījumiem. Man vajag laiku ne tikai DNS analīzei; pēc divu mēneša darba man tagad nepieciešams pārdomāt visu aizstāvības stratēģiju. Tā ir katastrofa, jūsu godība, un taisnīgas spēles apstākļos tas ir nepieļaujami.

Frīmena vēlējas atbildēt, taču tiesnesis neatļāva. Es to uztvēru par labu zīmi, līdz ieraudzīju Periju lūkojamies kalendārā, kas karājās pie sienas aiz tiesas klerka posteņa. Tas liecināja, ka viņš ir nolēmis uzlabot situāciju, novilcinot tiesas prāvas dienu. Viņš ļaus izmantot DNS testu par pierādījumu, un tas man dos papildu laiku sagatavoties.

Es apsēdos sakauts. Līza Tremela pieliecās man klāt un izmisīgi čukstēja:

-    Mikij, tas nevar būt. Mani mēģina iegāzt. Viņa asinis nekādi nevar bul uz tām kurpēm. Ticiet man!

Lūgdams apklust, es pacēlu roku. Man nav jātic nevienam viņas vārdam, un tam šā vai tā nebija nozīmes. Skaidrs likās vien tas, ka spēku samērs šajā lietā mainās. Nav brīnums, ka Frīmena rādījās atguvusi pašpārliecinātību.

Negaidīti man ienāca prātā kāda doma. Es atkal pietrūkos kājās. Pārāk strauji. Cauri krūtīm līdz pat cirkšņiem izšāvās asas sāpes, un es pārliecos pāri galdam.

-    jūsu… godība?

-    Vai jums kaut kas kaiš, mister Holer?

Es lēni iztaisnojos.

-    Nē, jūsu godība. Tomēr es vēlos, ja atļauts, vēl ko piebilst oficiālajam protokolam.

-    Lūdzu, runājiet.

-    Jūsu godība, aizstāvības puse apšauba to, cik patiesi ir apsūdzības apgalvojumi, ka DNS ziņojums saņemts tikai šorīt. Pirms trim nedēļām mis Frīmena piedāvāja manai klientei ļoti pievilcīgu nolēmumu, sniedzot misis Tremelai divdesmit četras stundas laika apdomāt šo priekšlikumu. Pēc tam…

-    Jūsu godība? iejaucās Frīmena.

-    Nepārtrauciet, tiesnesis pavēlēja. Turpiniet, mister I foler.

Mani nemocīja sirdsapziņas pārmetumi par to, ka pārkāpu norunu ar Frimenu neizpaust mūsu pārrunas par nolēmumu. Šobrīd jau bija sākusies cīņa bez noteikumiem.

-     Pateicos, jūsu godība. Tātad, piedāvājumu mēs uzklausām ceturtdienas vakarā, bet piektdienas rītā mis Frīmena noslēpumainā kārtā bez jebkādiem paskaidrojumiem priekšlikumu atsauc. Es domāju, tiesneša kungs, ka līdz ar to noslēpums ir atklāts. Viņa tobrīd, pirms trim nedēļām, zināja par šo it kā pierādījumu, taču nolēma to paturēt slepenībā, lai pārsteigtu aizstāvības pusi īsi pirms tiesas. Un es…

-     Paldies, Holera kungs. Lūdzu, paskaidrojiet, mis Frīmena.

Es pamanīju, kā ap tiesneša acīm saspringst āda. Tas liecināja par aizkaitinājumu. Maniem vārdiem bija patiesības piegarša.

-    Jūsu godība, Frīmena aizvainotā tonī iesāka, tie ir vistīrākie meli. Šeit, tiesas zālē, atrodas policijas izmeklētājs Ķēriens, kurš visādā ziņā būs ar mieru zvērēt, ka DNS ziņojumu nedēļas nogalē piegādāja uz viņa kabinetu un viņš pats atvēra sūtījumu īsi pēc ierašanās darbā šorīt pusastoņos. Pēc tam viņš piezvanīja man, un es nogādāju to tiesā. Prokuratūra nav neko turējusi slepenībā, un es uzskatu par aizvainojošiem pretējās puses izvirzītos apmelojumus.

Tiesnesis palūkojās uz publikas rindām, pamanīja Ķērienu, bet tad no jauna pievērsās Frīmenai.

-     Kādēļ jūs atsaucāt piedāvājumu jau nākamajā dienā? viņš taujāja.

Šis bija izšķirīgais jautājums. Tiesneša vēlme iztaujāt Frīmenu par šo starpgadījumu acīmredzami satrauca prokurori.

-    Tiesneša kungs, šis lēmums ir saistīts ar iekšējiem apstākļiem, kurus nebūtu vēlams apspriest atklāti tiesas zālē.

-     Es vēlos izprast, prokurore. Ja gribat iekļaut šo pierādījumu lietā, jums būtu vēlams izgaisināt manas bažas. Un nav svarīgi, vai tas saistīts ar iekšējiem apstākļiem.

Frīmena pamāja ar galvu.

-    Jā, jūsu godība. Kā jūs zināt, kopš dienas, kad misters Viljamss pārgāja darbā uz ASV Ģenerālprokuratūru Vašingtonā, mūsu apgabala prokuratūrā ir pagaidu vadība. Līdz ar to mums ne vienmēr tiek noteiktas skaidras komunikāciju robežas un vadlīnijas. Varu atklāt vien to, ka ceturtdien saņēmu tiešās priekšniecības atļauju izpaust misteram I loleram piedāvājumu, turpretim piektdienas rītā no augstākas apgabala prokuratūras vadības uzzināju, ka piedāvājums nav apstiprināts, tālab es to atsaucu.

Tās bija vistīrākās blēņas, ko Frīmena prata ticami izklāstīt, un es nekādi nespēju to apstrīdēt. Taču tajā piektdienā, uzzinot no prokurores, ka piedāvājums vairs nav spēkā, es no viņas balss toņa nopratu, ka ir atklāts kaut kas jauns un iepriekš nezināms un viņas lēmums nekādi nav saistīts ar iekšējās komunikācijas problēmām un vadlīnijām.

Tiesnesis pasludināja spriedumu.

-    Es atlieku zvērināto sastāva izvēli par desmit darbadienām. Tādējādi aizstāvības pusei vajadzētu pietikt laika, lai pabeigtu DNS analīzi, ja vien tā uzskata to par nepieciešamu. Piedevām tiks atvēlēts daudz laika sagatavot stratēģijas izmaiņas, kādas izraisījusi šī jaunā informācija. Es uzlieku prokuratūrai par pienākumu sadarboties šai lietā un nogādāt bioloģisko materiālu aizstāvības pusei. Visām pusēm jābūt gatavām pēc divām nedēļām sākt zvērināto sastāva izvēli. Šēde beigusies.

Tiklīdz tiesnesis ātri atstāja savu vietu, es nolaidu acis un vēros bloknota tukšajā lapā. Jutos kā izķidāts. Un lēni sāku likt mantas portfelī.

-    Ko mēs tagad iesāksim? Āronsone vaicāja.

-    Pagaidām nezinu, es atteicu.

-    Veiksim analīzi, Līza Tremela strauji paziņoja. Ir pieļauta kļūda. Uz maniem apaviem nevar būt viņa asinis. Tas nav iespējams.

Es paskatījos uz klienti. Dedzības pilnās brūnās acis mudināja ticēt.

-    Neuztraucieties. Gan es kaut ko izprātošu.

Optimistiskie vārdi atstāja mutē rūgtu pēcgaršu. Es palūkojos uz Frīmenu. Viņa tobrīd pārskatīja mapes savā portfelī. Kad piegāju klāt, viņa man veltīja nevērīgu skatienu. Mani bēdu stāsti viņu neinteresēja.

-    Jūs izskatāties tik mierīga, it kā viss noritētu tieši tā, kā esat iecerējusi, es secināju.

Viņas izturēšanās nepauda neko. Prokurore aizvēra portfeli un devās pie vārtiņiem, bet neizgāja pa tiem un atskatījās uz mani.

-    Jūs gribat spēlēt skarbu spēlīti, mister Holer? viņa noprasīja. Tad protieties noķert bumbu.

Deviņpadsmitā nodaļa

Turpmākās divas nedēļas aizšalca vēja ātrumā, taču lieta ari nestāvēja uz vietas. Aizstāvība visu pārdomāja un pielāgoja jaunajiem apstākļiem. Neatkarīga laboratorija par steidzamu darbu noplēšot četrus tūkstošus apstiprināja prokuratūras pasūtītās DNS analīzes rezultātus, un es biju spiests iekļaut šo postošo lietisko pierādījumu lietā; gan ar pieļāvumu, ka zinātne nekļūdās, taču vienlaikus manas klientes nevainīgums ir iespējams. Klasiskā aizstāvības stratēģija, norādot uz trešās puses vainu. Tā būtu dabiska papildu šķautne mūsu grēkāža gambītam. Sāku cerēt, ka tas izdosies, un mana pašpaļāvība pieauga. Kad atliktā zvērināto sastāva izvēles procedūra beidzot sākās, es biju krietni ieskrējies un šo inerci pārvērtu pūliņos, rosīgi meklējot zvērinātos, kas varētu noticēt jaunizveidotajam notikumu izklāstam, kuru es biju sagatavojies celt tiem priekšā.

Tikai ceturtajā zvērināto izvēles dienā manā virzienā aizsvilpa vēl viena Frīmenas mestā bumbiņa. Procedūra jau tuvojās noslēgumam, un šis bija viens no retajiem gadījumiem, kad gan apsūdzība, gan aizstāvība bija apmierināta ar zvērināto sastāvu, tiesa gan, atšķirīgu iemeslu dēļ. Zvērinātie lielākoties bija strādnieku šķiras pārstāvji. Māju īpašnieki no ģimenēm, kurās strādā abi pieaugušie. Tikai daži varēja lepoties ar koledžas diplomiem, un nevienam nebija maģistra vai augstāka grāda. īsta zemes sāls manuprāt, tāds sastāvs bija vispiemērotākais. Es tiecos izvēlēties tādus, kuri paši uz savas ādas izjūt skarbos ekonomiskos apstākļus, dzīvo pastāvīgu īpašuma atsavināšanas draudu ēnā un neuztver baņķieri kā līdzcietības vērtu upuri.

Apsūdzība katram kandidātam uzdeva detalizētus jautājumus par viņa finansiālo stāvokli un meklēja smaga darba strādniekus, kas neuzskata par upuri cilvēkus, kuri pārtraukuši maksāt hipotekāro kredītu. Iznākumā ceturtās dienas rītā mums bija nokomplektēts zvērināto sastāvs, pret kuru ne vienai, ne otrai pusei nebija iebildumu un kuru abas puses cerēja izlolot par savas taisnības armiju.

Bumbiņa atlidoja brīdī, kad tiesnesis Perijs izsludināja rīta pārtraukumu. Frīmena acumirklī piecēlās un ierosināja pārtraukuma laikā abu pušu pārstāvjiem sapulcēties tiesneša kabinetā un apspriest nupat radušos problēmu, kas saistīta ar pierādījumiem. Viņa lūdza atļauju sapulcē piedalīties arī policijas izmeklētājam Ķērienam. Perijs lūgumam piekrita un divkāršoja pārtraukuma ilgumu lidz pusstundai. Pēc tam es sekoju Frīmenai, kura savukārt gāja pa pēdām tiesas stenogrāfistei un tiesnesim. Pēdējais tiesneša kabinetā ienāca Ķēriens, un es pamanīju, ka viņš nes rokā lielu brūna papīra aploksni ar lietisko pierādījumu sarkano lentīti. Uzblīdušajā aploksnē noteikti atradās kaut kas smags. Tomēr par pierādījumu raksturu vislabāk liecināja papīra aploksne. Bioloģiskos lietiskos pierādījumus vienmēr ietina papīrā, jo plastikāta maisiņos tos varēja sabojāt gaiss un mitrums. Tādējādi es noģidu, ka Frīmena grasās uzmest man vēl vienu DNS bumbu.

-    Tā, atkal sākas, es nomurmināju.

Tiesnesis piegāja pie sava galda un apsēdās ar muguru pret logu, no kura pavērās aina uz pakalniem Šērmenoksas dienvidu pusē. Mēs ar Frīmenu apsēdāmies blakus otrpus galdam. Ķēriens pievilka klāt krēslu, kas bija novietots pie tuvējā galda, un stenogrāfiste atrada vietu uz neliela sola tiesnesim labajā pusē. Stenografēšanas aparāts tika novietots uz trijkāja viņai priekšā.

-     Mūsu saruna tiks oficiāli protokolēta, Perijs brīdināja. Mis Frīmena?

-    Tiesneša kungs, es vēlējos satikties ar jums un advokāta kungu pēc iespējas drīzāk, jo nojaušu, ka, noklausījies manu runu un ieraudzījis to, ko grasos parādīt, misters Holers atkal gaudos uz mēnesi.

-    Tad ķeramies klāt, Perijs mudināja.

Frīmena pameta ar galvu Ķērienam, un viņš sāka plēst lietisko pierādījumu aploksnes līmlenti. Es neteicu neko. Ievēroju, ka viņam labajā rokā ir gumijas cimds.

-    Apsūdzības rīcībā tagad ir slepkavības ierocis, Frīmena lietišķi paziņoja. Un mēs gribam to pievienot lietisko pierādījumu sarakstam, kā arī ļaut aizstāvības pusei ieroci izpētīt.

Atvēris aploksni, Ķēriens izvilka no tās namdara āmuru ar slīpēta tērauda galvu un apaļu sitamo virsmu. Kātam no pulētā sarkankoka bija gumijas uzgalis. Sitamās virsmas pašā augšdaļā ieraudzījis nelielu robu, es sapratu, ka tas, visticamāk, atbilst nospiedumiem galvaskausā, kas fiksēti sekcijas laikā.

Niknumā es pietrūkos kājās un atkāpos no galda.

-    Klau! dusmu pārņemts, es iesaucos. Vai jūs ņirgājaties par mani? Es pavēros uz telpas tālāko sienu, pie kuras I'erijs bija izvietojis plauktus ar juridisko literatūru, sašutumā iespraudu rokas sānos un pagriezos pret rakstāmgaldu. Atvainojiet par izteicienu, tiesneša kungs, bet tā ir nelietība. Vēlreiz tādu gājienu nedrīkst pieļaut. Šādi negaidīti jaunumi, četras dienas pēc zvērināto izvēles sākuma un vienu dienu pirms ievadrunas? Lielākā daļa zvērināto jau ir izvēlēta, rīt, iespējams, sākas prāva, un piepeši viņa noliek mums priekšā iespējamo slepkavības ieroci?

Tiesnesis atgāzās krēslā, it kā distancēdamies no āmura, kuru turēja Ķēriens.

-    Es ļoti ceru, misis Frīmena, ka jums ir labs un pārliecinošs iemesls tādai rīcībai, viņš teica.

-     Ir, tiesneša kungs. Man izdevās sagādāt šo lietisko pierādījumu tikai šorīt, un es ar lielāko prieku izskaidrošu, kādēļ…

-    Jūs to pieļāvāt! es pārtraucu prokurori un izstiepu pirkstu pret tiesnesi.

-    Piedodiet, mister Holer, bet jūs nedrīkstat rādīt uz mani ar pirkstu, viņš apvaldīti aizrādīja.

-     Es atvainojos, tiesneša kungs, bet tā ir jūsu vaina. Jūs pieļāvāt, ka viņa tiek sveikā cauri ar to safabricēto attaisnojumu par DNS analīzi, un pēc tam viņai nebija iemesla…

-    Atvainojiet, ser, es ieteiktu turpmākos izteicienus izvēlēties rūpīgi. Piecu sekunžu laikā jums var izsniegt rīkojumu aplūkot šā tiesas nama aresta telpas no iekšpuses. Nav pieļaujams šādi rādīt ar pirkstu uz Augstākās tiesas tiesnesi vai tā izrunāties. Vai tas ir saprotams?

Pagriezies pret likumu grāmatām, es dziļi ievilku elpu. Es zināju, ka no šā pavērsiena man jāgūst kāds labums. Man jāiziet no šīs telpas ar apziņu, ka tiesnesis man ir palicis parādā.

-     Ir saprotams, es visbeidzot atbildēju.

-     Labi, Perijs sacīja. Nāciet šurp un apsēdieties. Uzklausīsim to, kas sakāms mis Frīmenai un izmeklētājam Ķērienam. Ļoti ceru, ka tas būs kaut kas nozīmīgs.

Kā norāts bērns es negribīgi atgriezos vietā un iekritu krēslā.

-    Mis Frīmena, stāstiet!

-    Jā, jūsu godība. Ieroci mums izsniedza pirmdien vēlā pēcpusdienā. Ainavu…

-    Lieliski! es iejaucos. Protams. Tātad jūs gaidījāt ceturto dienu pēc zvērināto izvēles procedūras sākuma un tikai tad izlēmāt…

-    Mister Holer! tiesnesis noskaldīja. Man ir zudusi pacietība. Vairs nepārtrauciet mūs. Lūdzu, turpiniet, mis Frīmena.

-     Protams, jūsu godība. Kā jau sacīju, mēs saņēmām šo ieroci Vennaisas rajona policijas iecirknī pirmdien vēlā pēcpusdienā. Es domāju, ka būtu labāk, ja notikumu norisi jums izklāstītu izmeklētājs Ķēriens.

Perijs deva zīmi izmeklētājam.

-     Notika tā. Āmuru atrada ainavu arhitekts, kas strādāja kādā pagalmā Dikensstrītā netālu no Ķestera avēnijas. Āmurs bija iesprūdis dzīvžogā viņa klienta mājas priekšā. Šī iela stiepjas aiz WestLand Financial ēkas, un māja atrodas aptuveni divu kvartalu attālumā no bankas. Ainavu arhitekts ir no Gārdenijas un par slepkavību neko nezināja. Taču, domādams, ka tas pieder viņa klientam, viņš atstāja āmuru klienta mājas verandā. Mājas īpašnieks Donalds Maierss to atrada, pārradies mājās no darba piecos pēcpusdienā. Zinādams, ka tas nav viņa āmurs, Maierss apjuka, taču pēc tam atcerējās lasījis rakstus par Bonduranta slepkavību, un vismaz vienā no tiem bijis teikts, ka slepkavības ierocis varētu būt āmurs un ierocis vēl neesot atrasts. Viņš piezvanīja ainavu arhitektam, visu noskaidroja un pēc tam sazinājās ar policiju.

-     Jūs izstāstījāt, kā jūs pie tā tikāt, Perijs secināja. Taču jūs neesat atklājuši, kāpēc mēs par to uzzinām tikai pēc trim dienām.

Frīmena pamāja. Viņa bija gatava šādam jautājumam un pārņēma iniciatīvu.

-    Tiesneša kungs, mums katrā ziņā vajadzēja pārliecināties par to, ko esam ieguvuši, un nodrošināt korektu pierādījumu reģistrēšanas procesu. Mēs nekavējoties nodevām lietisko pierādījumu Zinātniskās izpētes nodaļai un laboratorijas ziņojumus saņēmām tikai vakar vakarā pēc tiesas.

-    Un ko uzrādīja šie ziņojumi?

-    Vienīgie pirkstu nospiedumi, kas atrasti uz ieroča, ir…

-    Vienu mirklīti! es pārtraucu viņu, riskēdams atkal izsaukt tiesneša sašutumu. Vai mēs nevarētu to saukt par āmuru? Saukt to par "ieroci" oficiālā protokolā patlaban ir pārsteidzīgi.

-     Lai notiek, piekrita Frīmena, pirms tiesnesis paguva atbildēt. Sauksim to par āmuru. Uz āmura tika atrasti vienīgi mistera Maiersa un viņa ainavu arhitekta Antonio Ladera pirkstu nospiedumi. Tomēr divi apstākļi neatņemami saista āmuru ar šo lietu. Neliels asins traips, kas atrasts pie āmura kakla, pieder Mičelam Bondurantam; to neapgāžami pierādīja DNS analīze. Advokāta iepriekš izteikto iebildumu dēļ mēs panācām, ka šo analīzi steidzamā kārtā veic privāta laboratorija. Arī āmuru mēs nodevām tiesmedicīnas nodaļai, lai salīdzinātu ar upura ievainojumu raksturu. Arī šajā gadījumā sakritība ir pierādīta. Mister Holer, jūs varat saukt to par āmuru vai darbarīku, kā jums tīk. Taču es to saukšu par slepkavības ieroci. Piedevām man ir laboratorijas ziņojumu kopijas, ko varu jums uzreiz izsniegt.

Viņa izņēma no brūnās aploksnes divus ar saspraudēm sastiprinātus dokumentu žūkšņus un, apmierināti smaidīdama, pasniedza man.

-    Cik jauki no jūsu puses, es sacīju, neslēpdams sarkasmu. Liels paldies!

-    A, un vēl šīs.

Atkal iebāzusi roku aploksnē, prokurore izvilka divas fotogrāfijas, astoņas reiz desmit collas lielas. Vienu viņa pasniedza tiesnesim un otru man. Fotogrāfijā bija redzams darbagalds, un aiz tā uz statīva pie sienas karājās darbarīki. Es zināju, ka tas ir darbagalds Līzas Tremelas garāžā, jo biju redzējis to pats savām acīm.

-   Tas ir fotografēts Līzas Tremelas garāžā slepkavības dienā, kamēr atbilstoši tiesas izsniegtam kratīšanas orderim tika pārmeklēts viņas īpašums. Jūs redzēsiet, ka viens darbarīks statīvā iztrūkst. Tukšā vieta atbilst šim āmuram ar naglu rāvēju.

-    Tas ir neprāts.

-    Zinātniskās izpētes nodaļa noteikusi, ka atrastais āmurs ir Sears ražotais Craftsman modelis. Šis konkrētais āmurs netiek pārdots atsevišķi un ietilpst "Namdara darbarīku" komplektā, kurš sastāv no divsimt trīsdesmit deviņiem priekšmetiem. Fotogrāfijā sazīmēts vairāk nekā simts citu darbarīku no šā komplekta. Āmura nebija, jo Līza Tremela, dodoties prom no nozieguma vietas, to iesvieda krūmos.

Domas strauji joņoja. Ja arī aizstāvība balstītos uz teoriju, ka apsūdzēto kāds ir iegāzis, pastāvēja ari dilstošā ražīguma likums. Izskaidrot asins lāsīti uz kurpes ir viens, bet pavisam kaut kas cits ir izskaidrot klienta saistību ar slepkavībā izmantotu ieroci, kas turklāt pieder klientam. Pēc katra lietiskā pierādījuma, kurš izvilkts dienasgaismā, pamazām pieauga apstākļu kopums, kas kavētu balstīt stratēģiju uz iegāšanas teoriju. Jau otro reizi triju nedēļu laikā apsūdzība bija devusi mums postošu triecienu, un es gandrīz vai paliku bez valodas. Tiesnesis pagriezās pret mani. Pienāca laiks sniegt atbildi, taču man nekas puslīdz sakarīgs nenāca prātā.

-    Visai pārliecinošs pierādījums, mister Holer, Perijs mudināja. Vai jums ir kas sakāms?

Nebija, taču es spēju pieslieties no ringa grīdas, iekams soģis paguva noskaitīt līdz desmit.

-   Jūsu godība, par šo tā saucamo lietisko pierādījumu, kas tik ērti nokritis no debesīm, bija jāpaziņo tiesai un aizstāvības pusei brīdī, kad tas uzradās. Nevis trīs dienas, pat ne dienu vēlāk. Kaut vai tālab, lai ļautu aizstāvībai pienācīgi izpētīt lietisko pierādījumu, veikt analīzes un izskatīt apsūdzības pasūtītās pārbaudes. Tas it kā gulējis krūmos, neviena nepamanīts, veselus trīs mēnešus. Un tomēr uz tā atrod asinis ar upura DNS. Voila! Pārāk ož pēc iegāšanas. Un, sasodīts, tā kavēties nav pieļaujams. Vilciens ir aizgājis. Varbūt jau rīt pat mēs teiksim ievadrunas. Apsūdzības pusei bija vesela nedēļa laika prātot, kā iesaistīt āmuru savā runā. Ko lai es šobrīd iesāku?

-    Jūs plānojāt teikt savu ievadrunu sākumā vai arī pietaupīt līdz aizstāvības stadijai? vaicāja tiesnesis.

-     Plānoju to teikt rīt, es meloju. Esmu jau uzrakstījis. Taču šādu informāciju es būtu varējis izmantot, kad izvēlējāmies zvērinātos, kuri jau sēž savās vietās. Tiesneša kungs, visa šī jezga… Man zināms vienīgi tas, ka vēl pirms piecām nedēļām apsūdzības puse bija uz izmisuma robežas. Mis Frīmena ieradās manā birojā ar nolūku piedāvāt manai klientei vienošanos. Viņa var to atzīt vai neatzīt, taču apsūdzības pusi bija pārņēmušas bailes un prokurore bija ar mieru izpildīt visas manas prasības. Bet tad piepeši mums uz kurpes atrodas asinis ar pareizo DNS. Un paraug tik, arī āmurs uzrodas, un protams, tad par nolēmumu vairs nevar būt ne runas. Visas šīs sakritības raisa lielas bažas. Un ļaunprātība, ar kādu te viss noticis, vien būtu pietiekams iemesls, lai neļautu papildināt lietisko pierādījumu klāstu.

-    Jūsu godība, ierunājās Frīmena, līdzko es biju apklusis. Vai drīkstu atbildēt uz mistera Holera apvainojumiem par ļaunpr…

-     Nav nepieciešams, misis Frīmena. Kā jau sacīju, tie ir pārliecinoši lietiskie pierādījumi. Izcelti dienasgaismā nepiemērotā brīdī, tomēr zvērinātajiem šie pierādijumi ir apspriešanas vērti. Es ļaušu tos iekļaut lietā, taču vienlaikus atkal sniegšu aizstāvībai papildu laiku sagatavoties. Mēs dosimies atpakaļ tiesas zālē un pabeigsim zvērināto izvēli. Pēc tam es ļaušu doties tiem garās brīvdienās nedēļas nogalē un likšu ierasties pirmdien uz ievadrunām un prāvas sākumu. Tādējādi jums būs tris papildu dienas ievadrunas sagatavošanai, mister Holer. Ar to jums vajadzētu pietikt. Tikmēr jūsu darbinieki, arī tā jaunā uzcītīgā būtne, kura absolvējusi manu alma mater, var vākt kopā nepieciešamo ekspertu komandu un analizēt āmuru.

Ar to bija par maz. Es papurināju galvu. Mani gaidīja garš lejupceļš.

-    Jūsu godība, es lūdzu atlikt tiesu, kamēr es iesniedzu šo jautājumu apelācijai.

-    Jūs varat to iesniegt apelācijai, mister Holer. Tās ir jūsu tiesības. Taču tiesas prāvu tas neaizkavēs. Mēs sākam pirmdien. Perijs viegli pamāja man ar galvu, ko es uztvēru par draudīgu žestu. Ja es iesniegšu jautājumu apelācijai, prāvas laikā viņš to neaizmirsīs. Vai mums ir vēl kas apspriežams? tiesnesis vaicāja.

-    Man butu viss, Frīmena atsaucās.

-     Mister Holer?

Es papurināju galvu. Balss neklausīja.

-    Tad iesim ārā un pabeigsim zvērināto sastāva izvēli.

Līza Tremela, domās iegrimusi, gaidīja mani pie apsūdzības galda.

-    Kas tur notika? viņa strauji čukstēja.

-    Mūs atkal paņēma priekšā. Un šoreiz viss beidzies.

-    Kā tas jāsaprot?

-     Ir atrasts tas nolādētais āmurs, kuru jūs iemetāt krūmos pēc tam, kad nositāt Mičelu Bondurantu.

-    Trakums. Es…

-    Traka esat jūs pati. To var tieši sasaistīt ar Bondurantu un arī ar jums. Velns lai parauj, tas nācis pa taisno no jūsu sasodītā darbagalda! Es nezinu, kā cilvēks spēj būt tik stulbs… bet par to tagad nav runa. Patlaban tas, ka neaizsviedāt asinīm notraipītās kurpes, salīdzinoši šķiet gudrs lēmums. Tagad man ir jāizdomā, kā pierunāt Frīmenu uz vienošanos, lai arī viņai nav pilnīgi nekādas vajadzības vienoties. Kāda jēga? Viņai tāpat garantēta spoža uzvara.

Līza satvēra manas žaketes kreiso atloku, pievilka mani

tuvāk un uzšņāca caur sakostiem zobiem:

/

-    Paklausieties tik sevī! Kā gan es varētu rīkoties tik stulbi? Tāds ir jautājums. Un atbilde ir viena, proti, es nebiju vis stulba. Lai nu kāda es esmu, bet stulba ne. Es jums visu laiku daudzinu, ka mani tikai pataisa par vainīgu. No manis gribēja tikt vaļā un tālab sagudroja šādu versiju. Bet es neesmu vainīga. Jūs ātri vien uzminējāt vainīgo. Tas ir Luiss Oparicio. Viņam bija jātiek vaļā no Mičela Bonduranta, un mani pataisīja par grēkāzi. Bondurants nosūtīja viņam jūsu vēstuli. Tā visu aizsāka. Es ne…

Sieviete apklusa, un acis viņai pierietēja asarām. Es pieskāros viņas rokai, it kā mierinādams, taču vienlaikus rāmi atsvabināju savu žaketes atloku. Es manīju, ka zvērinātie pamazām sēstas vietās, un negribēju likt tiem nojaust par advokāta un klientes nesaskaņām.

-     Es to neizdarīju, Tremela uzstāja. Vai dzirdat? Es negribu nekādu vienošanos. Es nepiekritīšu apgalvot, ka esmu izdarījusi to, ko neesmu darījusi. Ja neko vairāk manā labā jūs nespējat paveikt, es vēlos citu advokātu.

Noversies es paraudzījos uz tiesneša galdu. Perijs mus uzmanīgi vēroja.

-    Vai esat gatavi turpināt darbu, mister Holer?

īsu mirkli veltījis klientei, es no jauna palūkojos uz tiesnesi.

-    Jā, jūsu godība. Mēs esam gatavi turpināt darbu.

Divdesmita nodaļa

Tāda gaisotne valda zaudējušās komandas ģērbtuvē par spīti tam, ka spēle vēl nav pat sākusies. Bija svētdienas pēcpusdiena, astoņpadsmit stundas līdz manai ievadrunai zvērinātajiem, un es biju sapulcējis savu komandu jau pieļaudams sakāvi. Tās bija sarūgtinājuma pilnās beigas vēl pirms tam, kad prāva pasludināta par atklātu.

-     Nesaprotu, ierunājās Aronsone, aizpildīdama klusumu, kas ietina mūsu biroju. Jūs apgalvojāt, ka mums nepieciešama nevainīguma hipotēze. Alternatīvā teorija. Oparicio gadījumā mums tāda ir. īsta un ticama. Kur ir problēma?

Es paraudzījos uz Sisko Vojcehovski. Mēs birojā bijām tikai trīs. Es sēdēju īsbiksēs un tenisa kreklā. Sisko bija uzvilcis savas motociklista drēbes armijas krāsojuma zaļo krekliņu un melnos džinsus. Aronsone bija ģērbusies lietišķi, it kā grasītos doties uz tiesu. Laikam nebija attapusi, ka ir svētdiena.

-     Problēma ir tāda, ka mēs neaizvilksim Oparicio uz tiesu, es atbildēju.

-    Viņš atsauca lūgumu noraidīt tiesas pavēsti, Aronsone iebilda.

-    Tam nav nozīmes. Tiesas prāvas būtība ir prokuratūras savāktie pierādījumi pret Tremelu. Tās nolūks nav noskaidrot, vai kāds cits varēja pastrādāt šo noziegumu. Varbūtības neskaitās. Es varu ataicināt Oparicio kā ekspertu Tremelas īpašuma atsavināšanas lietā un valstī valdošās īpašumu atsavināšanas sērgā. Taču man neizdosies viņu stādīt priekšā kā alternatīvu aizdomās turamo. Tiesnesis man neļaus, ja vien es nepierādīšu to, cik tas ir šai lietai būtiski. Tik tālu mēs esam tikuši, tomēr saistība nav atrasta. Mums joprojām trūkst tā viena sīkuma, kas neapgāžami saista Oparicio ar šo lietu.

Aronsone apņēmīgi negribēja padoties.

-     Konstitūcijas Četrpadsmitais labojums garantē Tremelai "saprātīgu iespēju izmantot pilnīgu aizstāvību". Alternatīva teorija iederas pilnīgā aizstāvībā.

Tātad viņa spēja citēt Konstitūciju. Grāmatās gudra, bet pieredze niecīga.

-     "Kalifornija pret Holu", tūkstoš deviņi simti astoņdesmit sestais gads. Uzmeklē pati. Es norādīju uz viņas klēpjdatoru, kas atvērts stāvēja uz mana galda stūra. Jaunā sieviete pieliecās un sāka drukāt.

-    Vai zināt lietas numuru?

-    Pamēģini četrdesmit pirmo.

Viņa ievadīja datorā, atrada spriedumu un sāka aši lasīt. Es paskatījos uz Sisko, kuram nebija ne jausmas par mana nodoma jēgu.

-     Nolasi skaļi, es lūdzu. Vismaz to, kas attiecas uz mums.

-    E-ē… "Pierādījums, ka citai personai bijis motīvs vai izdevība pastrādāt šo noziegumu, vai arī bijusi kāda attāla saistība ar upuri vai nozieguma vietu, nav pietiekams, lai rastos pamatotas šaubas par apsūdzētā vainu… Pierādījums par citas puses iespējamo vainu ir attiecināms un pieļaujams tikai tad, ja tas saista citu pusi ar konkrētā nozieguma izdarīšanu…" Tā, mēs esam pagalam.

Es pamāju.

-    Ja nespējam sasaistīt Oparicio vai kādu no viņa algotajiem bandītiem ar to autostāvvietu, mēs patiešām esam pagalam.

-    Ar vēstuli vien ir ar maz? Sisko apvaicājās.

-     Jā, es atzinu. Tas neies cauri. Ja es uzstāšu, ka šī vēstule paver mums durvis, Frīmena man sados. Jā, tā atklāj iespējamo Luisa Oparicio motīvu, taču neatspoguļo tiešu saistību ar šo noziegumu.

-    Velns parāvis!

-    Tur nu es piekrītu. Tā, tiešas saistības mums nav. Aizstāvības mums arī nav. Un DNS analīzes rezultāti un āmurs…. Tās ir istas naglas mūsu zārkā. Ja drīkstu tā izteikties.

-    Mums izsniegtie laboratorijas ziņojumi vēsta, ka nav atrasta bioloģiska saistība ar Līzu, Aronsone atgādināja. Tāpat man ir Craftsman eksperts, kurš liecinās, ka nav iespējams pateikt, vai āmurs… lietiskais pierādījums… nācis tieši no klientei piederošā darbarīku komplekta. Piedevām mēs zinām, ka garāžas durvis nebija aizslēgtas. Ja ari tas ir viņas āmurs, to varēja pievākt jebkurš. Un jebkurš varēja apšļakstīt viņas kurpes ar asinīm.

-    Jā, jā, es to visu zinu. Nepietiek ar paziņojumu par to, kas varbūt ir noticis. Mums būs jāpastāsta, ka patiesībā notika tā un tā un tas jāapstiprina ar pierādījumiem. Ja mēs to nevaram, mēs pat netiekam to apspriest. Oparicio ir mūsu atslēga. Mums jāpiekļūst viņam klāt tā, lai Frīmena nelec augšā pēc katra jautājuma un netincina, kāda ir jautājuma saistība ar lietu.

Aronsone nepadevās.

-    Kaut kam tomēr jābūt, viņa uzstāja.

-     Kaut kas vienmēr ir. Tikai mēs vēl neesam to atraduši.

Es pagriezos krēslā ar seju pret Sisko. Viņš sarauca pieri

un pamāja, jo saprata, kas tagad sekos.

-     Tas ir tavā pārziņā, es sacīju. Tev ir kaut kas jāatrod. Paies aptuveni nedēļa, iekams Frīmena pabeigs izklāstīt prokuratūras viedokli. Tev ir tieši tik daudz laika. Taču, ja es rīt nostājos un riskēju ar apgalvojumu, ka pierādīšu kāda cita cilvēka vainu šajā noziegumā, tad man solījums ir jāpilda.

-    Es sākšu no gala, Sisko attrauca. No paša sākuma. Kaut ko uzrakšu. Tu rit dari, kas tev jādara.

To dzirdot, es palocīju galvu drīzāk pateicībā, nevis paļāvībā, ka viņam sekmēsies. Es īpaši neticēju, ka mums izdosies vēl kaut ko atrast. Mana kliente bija vainīga, un taisnība uzvarēs. Punkts.

Manu galdu klāja nozieguma vietas fotogrāfijas un ziņojumi. Es paņēmu fotogrāfiju ar upura portfeli, kas atvērts gulēja uz stāvvietas betona grīdas. Šis apstāklis man jau no sākta gala nedeva mieru un sniedza cerību, ka mana kliente, iespējams, tomēr nav vainīga. Protams, līdz bridim, kad tiesnesim tika iesniegti pēdējie divi lietiskie pierādījumi.

-    Tātad joprojām nav ziņu par portfeļa saturu un to, vai no portfeļa kaut kas pazudis? es taujāju.

-    Līdz mums nekas nav nonācis, Aronsone atzina.

Es biju viņu iecēlis par atbildīgo pierādījumu apmaiņas jautājumā, kad mums atgādāja pirmos pierādījumus no apsūdzības puses.

-    Jāsecina, ka viņa portfelis palika vaļā, un neviens tā arī nav pacenties noskaidrot, vai no tā kaut kas ir pazudis?

-    Saturs ir izpētīts. Priekšmetu saraksts mums ir. Es tikai nedomāju, ka ir noformēts ziņojums par to, kā portfelī varbūt nav. Ķēriens ir piesardzīgs. Negrib mums sagādāt kādu priekšrocību.

-    Jā, un baidās, ka vajadzēs staigāt ar to portfeli pakaļā, kad būšu viņu izsaucis par liecinieku un izrunājies.

Aronsone pietvīka. Es norādīju uz savu detektīvu.

-    Sisko, portfelis! Mums ir satura saraksts. Aprunājies ar Bonduranta sekretāri. Noskaidro, vai no tā ir kaut kas paņemts.

-    Es jau mēģināju. Viņa atsakās ar mani runāt.

-    Mēģini vēlreiz. Izrādi savus muskuļus. Iekaro uzticību.

Detektīvs izlocīja rokas. Aronsone joprojām sarka, bet es

piecēlos un turpināju:

-    Es došos mājās un gatavošu ievadrunu.

-     Vai tiešām gribat to teikt jau rīt? Aronsone vaicāja. Ja atliksiet līdz aizstāvības stadijai, tad zināsiet, ko Sisko ir izdevies atrast.

-     Man bija brīva nedēļas nogale, jo apgalvoju, ka gribu teikt ievadrunu prāvas sākumā. Es papurināju galvu. Ja atteikšos, tiesnesis būs nemierā par man piešķirto brīvo piektdienu. Es jau tā Perijam nepatīku, jo viņa kabinetā zaudēju savaldīšanos un sakliedzu uz viņu.

Apgājis apkārt galdam, es pasniedzu Sisko fotogrāfiju ar portfeli.

-     Neaizmirstiet aizslēgt biroju.

Rohass svētdienās nestrādāja, tāpēc braucu ar Lincoln mājās viens pats. Satiksme nebija intensīva, un es tiku mājās ātri, pat pieturēju pie neliela itāliešu restorāna Lorelas kanjona ielejā zem tirgus un pasūtīju picu līdznešanai. Pārbraucis es pat nepapūlējos iestūrēt lielo Lincoln garāžā blakus tā līdziniekam, bet novietoju automašīnu kāpņu galā, aizslēdzu un devos uz ielas puses durvīm. Tikai nonācis verandā, ieraudzīju, ka mani kāds gaida.

Diemžēl tā nebija Megija Makfīrsa. Verandas galā vienā no saliekamajiem krēsliem sēdēja vīrietis, kuru es agrāk nebiju redzējis. Viņš bija smalkas miesasbūves, krietni saburzīts un izspūris, ar nedēļu neskūtu bārdu. Aizvēris acis un atgāzis galvu, viņš gulēja.

Par savu drošību es nebaidījos. Vīrietis bija viens, un viņam nebija melnu cimdu. Tomēr es klusi ievietoju atslēgu slēdzenē un nedzirdami atvēru durvis. Ieslīdējis mājā, es klusiņām durvis aizvēru un novietoju picu uz virtuves letes. Tad devos pie guļamistabas sienas skapja. No augšējā plaukta pārāk augsta, lai tam piekļūtu mana meita, es nocēlu koka kārbu, kurā atradās no tēva mantotā Colt Woodsman pistole. Tai bija traģiska vēsture, un es cerēju, ka šodien tā nepapildināsies ar jauniem notikumiem. Pielādēju pilnu aptveri un atgriezos pie durvīm.

Es paņēmu otro saliekamo krēslu un pavērsu to pret guļošo. Tikai apsēdies un nevērīgi novietojis ieroci klēpī, es pastiepu kāju un piebikstīju viņam pie ceļgala.

Vīrietis uztrūkās no miega un platām acīm lūkojās apkārt, tad pamanīja mani un ieroci.

-    Eu, paga, paga!

-    Nē, pats paga! Kas jus tāds esat un ko gribat?

Es netēmēju ar ieroci un izlikos, ka tā ir parasta saruna. Viņš pacēla rokas ar plaukstām pret mani it kā padodoties.

-    Misters Holers, ja? Es esmu Džefs, draudziņ. Džefs Tremels. Mēs runājām pa tālruni. Atminaties?

Kādu bridi lūkojies viņā, es attapu, ka neesmu pazinis viņu tālab, ka ne reizi neesmu redzējis pat fotogrāfijā. Tādu nebija arī Līzas Tremelas mājā. Pēc vīra aiziešanas Līza bija izdzēsusi viņa klātbūtni no savas dzīves.

Bet tagad viņš bija klāt. Ar vajāta cilvēka skatienu un nopērta suņa izskatu. Es īpaši nešaubījos, kas viņam no manis ir vajadzīgs.

-    Kā jūs zinājāt, kur es dzīvoju? Kas jums lika šeit ierasties?

-    Neviens nelika. Pats atnācu. Sameklēju jūsu vārdu Kalifornijas advokātu kolēģijas interneta vietnē. Biroja adreses gan tur nebija, taču kontaktadresi es atradu. Atnācu šurp, ieraudzīju, ka tas ir dzīvojamais nams, un nopratu, ka te dzīvojat jūs pats. Es nekā sevišķa nepadomāju. Man ar jums jārunā.

-    Jūs varējāt piezvanīt.

-    Tam telefonam beidzās kredīts. Man jānopērk jauns.

Es nolēmu Džefu Tremelu nedaudz pārbaudīt.

-    Kur jūs atradāties todien, kad man zvanījāt?

Viņš paraustīja plecus, it kā vairs neuzskatītu par nepieciešamu to slēpt.

-     Rosarito pilsētā.

Virietis meloja. Sisko bija saņēmis viņa zvana izsekošanas informāciju. Manā rīcībā bija tālruņa numurs un bāzes stacijas nosaukums. Zvanīts bija no Venisbīčas, apmēram divsimt jūdžu attālumā no Rosarito pludmales Meksikā.

-    Par ko jūs gribat ar mani runāt, Džef?

-    Es varu jums palīdzēt, draudziņ.

-    Man? Kā?

-     Līza man pastāstīja par atrasto āmuru. Tas nav viņas… es gribēju teikt, mūsu āmurs. Es zinu, kur ir mūsējais. Varu jūs pie tā aizvest.

-    Tā, un kur tas ir?

Džefs pamāja ar galvu un palūkojās pa labi, uz pilsētu lejup. Līdz mums atplūda nebeidzamā satiksmes šņākoņa.

-    Par to arī ir runa, mister Holer. Man vajag drusku naudas. Es gribu atgriezties Meksikā. Tur daudz nevajag, taču iesākumam ar kādu mazumiņu pietiktu… ja saprotat, ko gribu teikt.

-    Un cik būtu tas mazumiņš iesākumam?

Viņš pagriezās un ielūkojās man acīs, jo tagad mēs viens otru sapratām.

-    Tikai desmit taukšķu, draudziņ, jums tiks visa tā nauda no filmas, un desmitnieks tad nemaz tik liels zaudējums nebūs. Ja es to dabūšu, tad sagādāšu jums āmuru.

-    Un tas ir viss?

-    Jā, draudziņ. Es jums vairs nemaisīšos pa kājām.

-    Bet jūs varētu liecināt tiesā Lizas interesēs. Atcerieties? Mēs to apspriedām.

Džefs papurināja galvu.

-    Nē, to es nevaru. Es neesmu no tiem, kas liecina tiesās. Bet es varu palīdzēt šādi, no ārpuses. Nu, parādīt ceļu pie āmura, un tamlīdzīgi. Herbs teica, ka āmurs ir svarīgākais lietiskais pierādījums, un tās ir galīgas blēņas, jo es zinu, kur atrodas īstais āmurs.

-    Tātad, ari ar Herbertu Dālu jūs esat runājis.

No sejas izteiksmes varēja noprast, ka Džefs ir sapratis savu misēkli. Herbertu Dālu nedrīkstēja pieminēt sarunā.

-    A, nē, nē, tā man stāstīja Liza. Es viņu pat nepazīstu.

-     Es jums gribu uzdot vienu jautājumu, Džef. Kā lai es pārliecinos, ka tas ir īstais āmurs un nevis kāds cits, un jūs ar Lizu un Herbu negrasāties mūs apvest ap stūri?

-    Tāpēc, ka es jums tā saku. Es zinu. Es pats to tur atstāju. Es!

-     Bet jūs atsakāties sniegt liecību tiesā, tālab man paliek vien āmurs bez liecības. Vai zināt, ko nozīmē "atvietojamas lietas"?

-    Ko? Nē.

-    Tās ir "savstarpēji aizstājamas". Jurisprudencē tas nozīmētu, ka vienu priekšmetu var aizstāt ar tieši tādu pašu. Un tieši par to mums tagad ir runa, Džef. Jūsu āmurs man nav noderīgs, ja tam nav klāt liecības. Ja tā ir jūsu liecība, jums tā jāsniedz tiesā. Ja jūs neliecināsiet, tad tam nav jēgas.

-    Ak tā…

Viņš šķita sadrūvējies.

-    Kur atrodas āmurs, Džef?

-    Neteikšu. Tā ir mana vienīgā cerība.

-     Džef, es jums par to nemaksāšu ne centa. Pat uzskatīdams, ka tāds āmurs… īstais āmurs… patiešām pastāv, es jums nemaksātu ne centa. Tā šīs lietas nekārto. Jūs visu pamatīgi apdomājiet un tad sazinieties ar mani, sarunāts?

-    Sarunāts.

-    Un tagad atstājiet manu verandu.

Nesdams ieroci izstieptā rokā gar sāniem, es atgriezos mājā un aizslēdzu durvis. Tad paķēru automašīnas atslēgas, kas atradās uz picas kārbas, izskrēju cauri mājai, izgāju pa sētas puses durvīm un aizslīdēju gar sienu līdz koka vārtiņiem ielas malā. Pavēris vārtiņus, es mēģināju saskatīt Džefu Tremelu.

Viņu pašu es neredzēju, taču dzirdēju ierēcamies automašīnas motoru. Pēc neilga brīža garām patraucās automobilis. Es izsteidzos pa vārtiņiem un mēģināju saskatīt numura zīmi, taču nokavēju. Automašīna brauca lejup pa pakalnu. Tas bija zils sedans, taču, koncentrēdamies uz numura zīmi, nepaguvu noteikt ne tā marku, ne modeli. Tiklīdz spēkrats nogriezās, es izskrēju uz ielas pie savas automašīnas.

Ja gribu viņam sekot, man jātiek lejā no pakalna un jāredz, uz kuru pusi viņš nogriežas Lorelas kanjona bulvāri pa labi vai pa kreisi. Pretējā gadījumā man ir piecdesmit procentu izredžu viņu pazaudēt.

Taču es nokavēju. Kamēr Lincoln izgrozījās asajos pagriezienos un skatienam pavērās Lorelas kanjona bulvāra krustojums, zilā sedana vairs nebija. Es piebraucu pie STOP zīmes un nevilcinājos. Pagriezos pa labi un devos ziemeļu virzienā uz Ieleju. Sisko bija noteicis, ka Džefs Tremels zvanījis no Venisas, taču viss pārējais ar lietu saistītais atradās Ielejā. Tāpēc es devos turp.

Vienjoslas šoseja veda ziemeļu virzienā augšup pāri Holivudas kalniem un nogāzē sadalījās divās joslās. Taču es Tremelu tā arī nepanācu un drīz vien apjautu, ka esmu izvēlējies nepareizo ceļu. Man vajadzēja pagriezties uz dienvidiem uz Venisu.

Nebūdams aukstas vai atsildītas picas cienītājs, es piestāju Daily Grill restorānā Lorelas kanjona un Venturas bulvāru krustojumā. Atstājis automašīnu pazemes stāvvietā, es jau devos uz liftu, bet pusceļā atcerējos, ka bikšu aizmugures kabatā palikusi pistole. Nav labi darīts. Atgriezos pie automašīnas, paslidināju šaujamieroci zem sēdekļa un pēc tam rūpīgi pārliecinājos, ka auto ir aizslēgts.

Lai arī bija agrs, restorānā pulcējās daudz apmeklētāju. Negaidīdams, kad atbrīvosies galdiņš, es apsēdos pie bāra letes un pasūtīju atdzesētu tēju un vistas pīrāgu podiņā. Tad atvāzu tālruni un piezvanīju klientei. Viņa atsaucās acumirklī.

-    Liza, zvana jūsu advokāts. Vai jūs sūtījāt savu vīru pie manis?

-    Nu, jā, es pateicu, lai viņš ar jums satiekas.

-    Šādu priekšlikumu izteicāt jūs vai Herbs Dāls?

-    Nē, es. Herbs gan bija klāt, bet to ieteicu es. Vai jūs ar vinu aprunājāties?

'-Jā.

-    Vai viņš aizveda jus pie amura?

-    Nē, neaizveda. Viņš par to prasīja desmit tūkstošus dolāru.

Iestājās klusums. Es to nepārtraucu.

-    Mikij, tā nešķiet augsta cena par to, kas iznīcinās štata pierādījumus.

-    Liza, lietiskos pierādījumus neperk par naudu. Tie, kas tā dara, vienmēr zaudē. Kur jūs vīrs pašlaik ir apmeties?

-    Viņš atteicās to izpaust.

-    Vai jūs ar viņu tikāties aci pret aci?

-    Jā, viņš atnāca šurp. Izskatījās pagalam noplucis.

-     Man Džefs jāatrod, lai varu izsniegt viņam tiesas pavēsti. Vai jums ir kāda…

-     Viņš neliecinās. Viņš pats man teica. Lai kas notiktu. Viņš tikai grib naudu un redzēt mani sāpinātu. Viņam pat par dēlu nospļauties. Pat neprasīja ar viņu satikties, kad bija ieradies.

Man priekšā nolika maltīti, un bārmenis pielēja vēl tēju. Es ar dakšiņu pārdūru garozu, lai ēdiens mazliet padzistu. Paies vismaz desmit minūtes, līdz porcija būs tiktāl atdzisusi, ka varēs ēst.

-     Līza, uzklausiet mani. Tas ir svarīgi. Vai jums ir kāda nojausma, kur Džefs pašlaik apmeties vai uzturas?

-    Nav. Viņš teicās atgriezies no Meksikas.

-    Meli. Viņš visu laiku dzīvojis Amerikā.

Tāda ziņa Līzu Tremelu jaušami satrieca.

-    Kā jūs to zināt?

-     No tālruņu operatoru reģistriem. Tam nav nozīmes. Ja viņš jums zvana vai ierodas, noskaidrojiet, kur viņš ir apmeties. Apsoliet, ka nauda būs, vai kaut ko citu. Galvenais, uzziniet, kur viņš dzīvo. Ja mēs ievilināsim Džefu tiesas zālē, viņš būs spiests izstāstīt par āmuru.

-    Mēģināšu.

-      Nemēģiniet, Līza. Izdariet to. Šeit ir runa par jūsu dzīvi.

-    Labi, labi.

-   Vai viņš nedeva kaut niecīgu mājienu, runādams ar jums par āmuru?

-    Ne gluži. Viņš vienīgi noteica: "Atceries, ka es kādreiz glabāju āmuru mašīnā, kad braucu atņemt auto?" Strādādams pie autodīlera, viņš laiku pa laikam bija spiests atsavināt mašīnas. Darbinieki veica šo pienākumu pa kārtai. Es domāju, ka viņš to vadāja līdzi drošībai vai arī gadījumam, ja vajadzētu ielauzties mašīnā.

-    Tātad viņš apgalvoja, ka āmurs no jūsu garāžas darbarīku komplekta glabājās viņa mašīnā?

-    Tā sanāk. Savā "bembī". Bet to mašīnu darbavieta atguva pēc tam, kad viņš to pameta stāvvietā un aizlaidās.

Es pamāju. Šim uzdevumam es varētu piesaistīt Sisko palūgt, lai viņš noskaidro, vai Džefa Tremela pamestā BMVV bagāžniekā atrodas āmurs.

-Tā, Līza, nosauciet kādu Džefa draugu šai pilsētā!

-    Nezinu. Viņam bija daži draugi darba, taču mājās viņš nevienu neveda. Mums nekādu kopīgu draugu nebija.

-    Vai jūs zināt, kā sauc tos draugus no darba?

-    Ne gluži.

-    Līza, jūs man nekādi nepalīdzat.

-    Piedodiet. Es nevaru iedomāties. Man viņa draugi nepatika. Es pieteicu Džefam, ka negribu viņus redzēt.

Es pašūpoju galvu un tad iedomājos pats par sevi. "Vai man ir draugi ārpus darba? Vai Megija varētu atbildēt uz šādiem jautājumiem par mani?"

-     Labi, Līza, pagaidām pietiks. Jums jāgatavojas rītdienai. Paturiet prātā mūsu norunu par to, kā jāuzvedas un jāreaģē zvērināto priekšā. No tā būs atkarīgs daudz.

-    Zinu. Es esmu gatava.

"Labi," es nodomāju. "Žēl, ka es pats neesmu gatavs."

Divdesmit pirmā nodaļa

Tiesnesis Perijs acīmredzot tiecās kompensēt iepriekšējā piektdienā zaudēto laiku, tālab pirmdienas rītā patvaļīgi ierobežoja abu pušu ievadrunas līdz pusstundai. Šāds lēmums tika pieņemts par spīti tam, ka gan apsūdzības, gan aizstāvības puse bija visu nedēļas nogali uzticīgi nopūlējušās, rakstot stundu garas ievadrunas. Patiesību runājot, šāds lēmums man nāca par labu. Es nebiju pārliecināts, vai spēšu runāt ilgāk par desmit minūtēm. Jo vairāk aizstāvības puse izpauž, jo vairāk argumentu rodas apsūdzībai noslēguma runā. Mazāk nozimē labāk tāds noteikums jāievēro aizstāvībai. Tomēr kaprīzais Perija lēmums sniedza kādu atziņu. Tas nepārprotami vēstīja mums, nieka juristiem, tiesneša nostāju šeit, tiesas zālē un prāvā, saimnieks ir viņš. Mēs esam tikai apmeklētāji.

Frimena pieteicās pirmā, un es, kā ierasts, prokurores ievadrunas laikā ne uz mirkli neatrāvu skatienu no zvērinātajiem. Es uzmanīgi klausījos, gatavs ikbrīd trūkties augšā un iebilst, taču uz runātāju es tā arī neparaudzījos. Es gribēju redzēt, kā zvērinātie uzlūko Frīmenu. Gribēju pārliecināties, vai mana nojauta attiecībā uz zvērinātajiem bijusi nekļūdīga.

Prokurore runāja skaidri un daiļrunīgi. Iztika bez teatrāliem vai ārišķīgiem izteicieniem. Mērķtiecīga runa bez aplinkiem.

Mēs šeit esam sapulcējušies viena iemesla dēļ, viņa sacīja, nostājusies apļa centrā, laukumiņā tieši iepretim zvērinātajiem. Šis iemesls ir kāda cilvēka dusmas. Kāda cilvēka nepieciešamība remdēt savu sarūgtinājumu pašas neveiksmju un piedzīvotās nodevības dēļ.

Pats par sevi saprotams, ka lielāko daļu runas viņa brīdināja zvērinātos par, pašas vārdiem sakot, aizstāvības centieniem "pūst miglu acīs". Nešaubīdamās par apsūdzības argumentiem, viņa raudzīja izjaukt manējos.

-Aizstāvība mēģinās jūs apmulsināt ar neskaitāmiem meliem. Lielām sazvērestībām un dziļām drāmām. Šī slepkavības lieta gan ir skaļa, taču tās būtība ir visnotaļ vienkārša. Neļaujieties, lai jūs noved neceļos. Skatieties rūpīgi. Klausieties vērīgi. Pārliecinieties, ka viss šodien teiktais vēlāk, prāvas gaitā, tiek apstiprināts ar pierādījumiem. īstiem pierādījumiem. Tas bija labi izplānots noziegums, viņa turpināja. Slepkava pārzināja Mičela Bonduranta ikdienas paradumus. Slepkava gāja Mičelam Bondurantam pa pēdām. Slepkava gaidīja Mičelu Bondurantu notikuma vietā un strauji, ļaunu nodomu vadīta, uzbruka tam. Šī slepkava ir Līza Tremela, un šīs prāvas laikā viņai piespriedis taisnu tiesu.

Frīmena apsūdzoši pavērsa pirkstu pret manu klienti. Līza, kuru es iepriekš biju nobrīdinājis, cieši raudzījās prokurorē, ij acu nepamirkšķinādama.

Es koncentrējos uz zvērināto numur trīs, kas sēdēja ložas pirmās rindas vidū. Līenders Lī Fērlongs Jaunākais bija mans dūzis azotē. Mans slēptais trumpis, vienīgais zvērinātais, par kuru es nešaubījos, ka tas balsos mums par labu. Pat ja tas nozīmētu, ka zvērinātie nevarēs panākt vienotu balsojumu.

Apmēram pusstundu pēc zvērināto izvēles procesa sākuma tiesas klerks man izsniedza sarakstu ar astoņdesmit vārdiem, no kuriem būtu jāizvēlas sākotnējais sastāvs. Sarakstu es atdevu savam detektīvam, kurš izgāja gaitenī, atvēra klēpjdatoru un ķērās pie darba.

Internets sniedza visdažādākos kandidātu pagātnes izpētes ceļus, sevišķi gadījumos, kad tiesas prāva grozās ap finanšu darījumu, tostarp arī īpašuma atsavināšanu. Ikviens zvērināto lielgrupas dalībnieks aizpildīja anketu, atbildot uz pamata jautājumiem. Vai jūs vai kāds no jūsu tuviniekiem ir bijis iesaistīts īpašuma atsavināšanā? Vai jums ir kādreiz atsavināta automašīna? Vai jūs esat iesniedzis bankrota pieteikumu? Šie bija svarīgākie atlases jautājumi. Ikvienu zvērināto, kurš kaut uz vienu jautājumu atbildētu ar "jā", noraidītu vai nu tiesnesis, vai prokurors. Cilvēks, kurš atbildētu apstiprinoši, tiktu uzskatīts par neobjektīvu, un tāds nespētu taisnīgi izsvērt pierādījumus.

Taču tāda atlase bija pavisam virspusēja, un starp rindiņām pletās daudz vietas un pelēkās zonas. Te nu bija darbs Sisko. Kad tiesnesis apsēdās ar pirmo divpadsmit iespējamo zvērināto grupu un pārskatīja viņu anketas, Sisko atgriezās pie manis ar piezīmēm par septiņpadsmit no astoņdesmit cilvēkiem. Man vajadzēja cilvēkus, kam pagātnē bijusi slikta pieredze ar bankām vai valsts iestādēm un kuri varbūt vēl līdz šim krāja sevī aizvainojumu. Septiņpadsmit kandidātu savās anketās bija atklāti melojuši par bankrotiem un atsavināšanu vai sabijuši sūdzētāja lomā civilprasībās pret bankām. Arī Līenders Fērlongs.

Līenders Lī Fērlongs Jaunākais bija divdesmit deviņus gadus vecs menedžera palīgs Ralph's lielveikalā Četsvērtā un atbildējis noliedzoši uz jautājumu par īpašuma atsavināšanu. Sisko savos digitālajos meklējumos, pielicis mazliet pūļu, pārlūkoja dažas valsts datubāzes. Rezultātā atradās atsauce uz tūkstoš deviņi simti deviņdesmit ceturtajā gadā veikto nekustamā īpašuma atsavināšanu Nešvilā, Tenesī pavalstī, un Līenders Lī Fērlongs bija atzīmēts kā īpašnieks. Prasītājs šajā lietā bija Tenesī pavalsts First National Bank.

Vārds šķita samērā rets, un abiem šiem gadījumiem noteikti jābūt saistītiem. Manis izraudzītais kandidāts tās īpašuma atsavināšanas lietas izskatīšanas laikā bijis trīspadsmit gadu vecs. Es pieņēmu, ka toreiz banka nekustamo īpašumu atsavinājusi viņa tēvam. Un Līenderam Lī Fērlongam Jaunākajam bija piemirsies to norādīt savā anketā.

Zvērināto izvēle turpinājās otrajā dienā, un es nervozi gaidīju, kamēr pienāks Fērlonga kārta izraudzīts uz labu laimi, viņš nonāks ložā, kur to iztaujās tiesnesis un abu pušu juristi. Laika gaitā, izmantodams savas tiesības noraidīt zvērināto kandidātus, lai atbrīvotu vietu ložā, es atteicos no vairākiem, iespējams, noderīgiem cilvēkiem.

Visbeidzot ceturtās dienas rītā tika nosaukts Fērlonga numurs, un viņu apsēdināja ložā, lai iztaujātu. Saklausot viņa balsī dienvidu pavalstu akcentu, es atskārtu, ka esmu sameklējis savu trumpi. Šis cilvēks katrā ziņā jūt aizvainojumu pret banku, kas atņēma viņa vecākiem nekustamo īpašumu. Viņš to slēpa, lai iekļūtu zvērināto vidū.

Tiesneša un prokurores eksāmenu Fērlongs nolika spīdoši un pienācīgi atbildēja uz visiem jautājumiem, radīdams priekšstatu par dievbijīgu, strādīgu vīru ar konservatīviem uzskatiem un atklātu prātu. Kad pienāca mana kārta, es iesākumā nevērīgi uzdevu dažus vispārējus jautājumus, bet pēc tam uzbruku ar izšķirošo triecienu. Bija nepieciešams parādīt, ka šis kandidāts man ir pieņemams. Es noprasīju, vai, pēc viņa domām, cilvēki, kuriem draud īpašuma atsavināšana, ir nicināmi vai arī var būt pamatoti iemesli, kādēļ cilvēkiem vairs neizdodas maksāt par savu māju. Savā stieptajā dienvidu izloksnē Fērlongs atzina, ka ikviena lieta ir citāda un būtu aplam pēc konkrēta cilvēka spriest par visiem, kuriem draud īpašuma atsavināšana.

Dažas minūtes, daži jautājumi, Frimena ieslēdza zaļo gaismu, un es viņai piebalsoju. Fērlongs bija zvērināto sastāvā. Tagad atlika vien cerēt, ka prokuratūra neatklās viņa ģimenes vēsturi, ja tas notiks, viņš izlidos no zvērināto ložas zibenīgāk nekā Crips bandas loceklis no cietuma kameras, kurā uzturas vienīgi Bloods banda.

Vai es rīkojos neētiski, vai es pārkāpu noteikumus, nepaziņodams Fērlonga noslēpumu tiesai? Tas atkarīgs no tā, ko saprot ar vārdu "tuvinieks", šā vārda definīcija cilvēka dzīves laikā ir mainīga. Fērlonga datu lapa vēstīja, ka viņš ir precējies un viņam ir dēls. Tagad viņa tuvinieki bija sieva un bērns. Varbūt viņa tēvs vairs nav dzīvs. Anketā tika uzdots jautājums: "Vai jūs vai kāds no jūsu tuviniekiem ir bijis iesaistīts īpašuma atsavināšanā?" Vārda "jebkad" šajā formulējumā nebija.

Tātad tā bija pelēkā zona, un es uzskatīju, ka man nav pienākuma palīdzēt prokuratūrai, norādot vārdu, kas izlaists jautājumā. Frīmenai rokās bija tāds pats vārdu saraksts kā man, un piedevām viņas rīcībā bija apgabala prokuratūras tiesības un Losandželosas policija. Vienā vai otrā birokrātiskajā iestādē ir jābūt kaut vienam cilvēkam, kurš ir tikpat gudrs kā mans detektīvs. Lai paši meklē un atrod. Ja ne lai vaino sevi.

Es vēroju Fērlongu, kamēr Frīmena uzskaitīja savas argumentācijas pamatpīlārus slepkavības ieroci, aculiecinieci, asinis uz apsūdzētās sievietes kurpes un viņas agrākās ienaida izpausmes pret banku. Zvērinātais numur trīs sēdēja, novietojis abus elkoņus uz krēsla paročiem un sakrustojis pirkstus priekšā mutei. Šķita, ka viņš slēpj seju un glūn uz prokurori pāri plaukstām. Šāda poza liecināja, ka es neesmu kļūdījies, viņu novērtēdams. Šis patiešām ir mans slēptais trumpis.

Steidzoties cauri saīsinātajam izklāstījumam par to, kā visi pierādījumi neapšaubāmi norāda uz apsūdzētās vainu, Frīmena lēnām zaudēja sparu. Man kļuva skaidrs, ka šo ievadrunas daļu viņa ir noīsinājusi, lai iekļautos tiesneša noteiktajā laika ierobežojumā. Apzinādamās, ka visu kopā varēs sasaistīt noslēdzošajā runā, viņa daudz ko izlaida un ķērās pie nobeiguma.

-     Dāmas un kungi, lai runā asinis, viņa uzsvēra. Sekojiet pierādījumiem, un tie jūs bez mazākajām šaubām aizvedīs pie Līzas Tremelas. Viņa atņēma Mičelam Bondurantam dzīvību. Viņa tam atņēma visu. Un tagad pienācis laiks saukt viņu pie taisnības.

Prokurore pateicās zvērinātajiem un atgriezās savā vietā. Pienāca mana kārta. Es pagrūdu roku zem galda un pārbaudīju, vai bikšu rāvējslēdzējs ir ciet. Ja esi vienreiz nostājies zvērināto priekšā ar atvērtu bikšupriekšu, tas vairs nekad neatkārtosies.

Es piecēlos un nostājos tajā pašā vietā, kur pirms brīža bija atradusies Frīmena. Kārtējo reizi cenzdamies neizrādīt savus joprojām dzīstošos ievainojumus, es sāku runāt.

-    Dāmas un kungi, iesākumā vēlos jūs iepazīstināt ar dažiem cilvēkiem. Mans vārds ir Maikls Holers. Es esmu apsūdzētās advokāts. Mans pienākums ir aizstāvēt Līzu Tremelu pret šīm gaužām nopietnajām apsūdzībām. Mūsu Konstitūcija noteic, ka visiem, kas šajā valstī apsūdzēti noziegumā, ir tiesības uz pilnīgu un enerģisku aizstāvību, un tieši to es grasos piedāvāt šīs prāvas gaitā. Ja, to darīdams, es dažiem no jums pasaku kādu nepatīkamu patiesību, ļaujiet man jau iepriekš atvainoties. Taču paturiet prātā, ka mana rīcība nedrīkst atsaukties uz Līzu. Es pievērsos aizstāvības galdam un pacēlu roku, it kā ieaicinādams Līzu tiesas prāvā. Līza, lūdzu, uz brīdi piecelieties.

Tremela paklausīja un mazliet pagriezās uz zvērināto pusi, viņas skatiens lēnītēm pārslīdēja divpadsmit sejām. Kliente izskatījās apņēmīga, nesalauzta. Tieši tāda, kādai es liku būt.

-     Un šī ir Līza Tremela, apsūdzētā. Mis Frīmena vēlas, lai jūs noticat, ka Līza pastrādājusi šo noziegumu. Šī piecas pēdas trīs collas garā sieviete, kura sver simt deviņas mārciņas un strādā par skolotāju. Pateicos, Liza. Varat apsēsties.

Tremela apsēdās, un es no jauna pagriezos pret zvērinātajiem. Mans skatiens īsi pakavējās pie zvērināto sejām.

-    Mēs esam vienisprātis ar mis Frlmenu, ka tas ir aukstasinīgi pastrādāts varmācīgs, brutāls noziegums. Neviens nedrīkstēja atņemt Mičelam Bondurantam dzīvību, un tas, kurš to pastrādājis, ir jāsauc pie tiesas. Taču nekad nedrīkst pārsteigties ar spriedumu. Un pierādījumi liecinās, ka tieši tas noticis šajā gadījumā. Šās lietas izmeklētāji saskatīja vienīgi atsevišķus kopainas gabaliņus un to, cik ērti tie saskanēja. Viņi nesaskatīja kopainu. Viņi nesaskatīja īsto slepkavu.

Aiz muguras es izdzirdēju Frīmenas balsi.

-    Jūsu godība, vai drīkstam pieiet pie tiesneša galda?

Perijs sarauca pieri, taču ar žestu paaicināja mūs klāt. Es

līdz ar Frīmenu devos pie tiesneša galda, pa ceļam sacerēdams atbildi iebildumam, kuru viņa, bez šaubām, tūliņ izteiks. Tiesnesis ieslēdza skaņas slāpēšanas ventilatoru, lai zvērinātie nedzirdētu to, kas nebija domāts viņu ausim, un mēs sapulcējāmies tiesneša galda galā.

-    Tiesneša kungs, Frīmena iesāka. Man tiešām nepatīk pārtraukt ievadrunu, taču šī neizklausās pēc ievadrunas. Vai apsūdzības puses pārstāvis mums noskaitīs faktus, kurus šajā lietā gatavojas pierādīt, un viņa rīcībā esošos lietiskos pierādījumus? Vai ari viņš tikai bārstīs vispārīgas frāzes par kādu noslēpumainu slepkavu, kuru neviens cits nav redzējis?

Gaidīdams atbildi, tiesnesis pagriezās pret mani. Es ieskatījos pulkstenī.

-    Man ir iebildumi pret šo iebildumu, tiesnesi. Man ir atvēlētas trīsdesmit minūtes, bet jau nepilnas piecas minūtes pēc runas sākuma prokurore iebilst, ka neesmu piedāvājis neko taustāmu. Tiesnesi, tas taču ir acīmredzams, ka mis Frīmena grib mani pazemot zvērināto priekšā, un es lūdzu jūs aizliegt prokurorei izteikt iebildumus manas ievadrunas laikā un pārtraukt mani.

-    Es domāju, ka viņam ir taisnība, mis Frīmena, tiesnesis atzina. Krietni par agru izteikt iebildumus. Es jums aizliedzu turpmāk pārtraukt ievadrunu un vajadzibas gadījumos iejaukšos pats. Atgriezieties pie apsūdzības galda un sēdiet rāmi.

Viņš izslēdza ventilatoru un aizstūmās ar krēslu līdz galda vidum. Mēs ar Frīmenu atgriezāmies savās vietās.

-    Kā jau teicu, pirms mani pārtrauca… šajā lietā ir jāskatās kopaina, un aizstāvība jums to parādīs. Apsūdzība tiecas jums iedvest, ka šī ir vienkārša atriebības lieta. Taču slepkavības lietas nekad nav vienkāršas; ja izmeklēšanā vai apsūdzībā sāk meklēt vieglākos ceļus, var daudz palaist secen. Arī īsto slepkavu. Liza Tremela pat nepazina Mičelu Bondurantu. Nekad nebija ar viņu tikusies. Viņai nebija iemesla šo vīrieti nogalināt, jo prokuratūras pieminētais slepkavības motīvs ir maldinošs. Tiek apgalvots, ka viņa nogalinājusi Mičelu Bondurantu tādēļ, ka tas grasījies atsavināt viņas māju. Patiesībā viņš māju nevarēja atsavināt, un to mēs pierādīsim. Motīvs līdzinās kuģa stūrei, proti, ja stūre sabojājas, kuģis nonāk pilnīgā vēja varā. Tieši tādi ir apsūdzības argumenti. Tukša gaisa pārpilni.

Es sabāzu rokas kabatās un nodūru galvu. Domās izskaitīju līdz trīs un, pacēlis acis, ieurbos ar skatienu Fērlongā.

-    Šīs lietas sāls patiesībā ir nauda. Īpašumu atsavināšanas sērga, kas pārpludinājusi mūsu valsti. Tā nav vienkārša atriebība. Tā ir aukstasinīgi iecerēta un pastrādāta slepkavība, un nogalināts ir cilvēks, kurš draudēja atmaskot mūsu banku un to īpašuma atsavināšanas jomas partneru korumpētību. Runa ir par naudu un par tiem, kuriem ir nauda un kuri pat ies pāri līķiem, taču nešķirsies no tās.

Atkal ieturējis klusuma brīdi, es nomainīju pozu, pārlaidu skatienu visam zvērināto sastāvam un pakavējos pie zvērinātās vārdā Estere Mārksa. Es zināju, ka viņa ir vientuļā māte un strādā par biroja administratori Losandželosas modes kvartālā. Viņa droši vien pelnīja mazāk nekā vīrieši tādā pašā amatā, un man viņa ietilpa to cilvēku kategorijā, kas pret manu klienti būs līdzcietīgi.

-    Liza Tremela tiek tiesāta par slepkavību, kuru viņa nav pastrādājusi. Viņa ir grēkāzis. Upurjērs. Viņa protestēja pret bankas nesaudzīgo un krāpniecisko īpašuma atsavināšanas praksi. Viņa pret to cīnījās un par to saņēma netuvošanās pavēli. Un tieši tas laisko izmeklētāju acīs viņu padarīja par ideālu grēkāzi. Un mēs jums to pierādīsim. Visu acis vērsās pret mani. Es atrados uzmanības centrā. Prokuratūras savākto pierādījumu kopums neizturēs pārbaudi, es apgalvoju. Mēs satrieksim to gabaliņu pa gabaliņam. Lietu mērs, pēc kura jums ir jāvadās, pieņemot lēmumu, ir vaina bez pamatotām šaubām. Es jūs lūdzu pievērst šeit notiekošajam lielu uzmanību un domāt ar galvu. Ja tā darīsiet, es garantēju, ka jums radīsies tik daudz pamatotu šaubu, ka nezināsiet, ko ar tām iesākt. Un beigu beigās jums paliks tikai viens jautājums. Kāpēc? Kāpēc šī sieviete tika apsūdzēta šā nozieguma izdarīšanā? Kāpēc viņai tas bija jāpārdzīvo?

Vēl beidzamā pauze, es palocīju galvu un pateicos par uzmanību, tad ātri atgriezos savā vietā un apsēdos. Liza pasniedzās un pieskārās manai rokai, it kā pateikdamās par aizstāvēšanu. Sī bija viena no mūsu iepriekš iestudētajām kustībām. Lai arī zināju, ka tas ir tēlots, es tomēr sajutos labi.

Tiesnesis pasludināja piecpadsmit minūšu pārtraukumu, un tad sāksies liecību uzklausīšana. Kamēr tiesas zāle tukšojās, es paliku savā vietā pie aizstāvības galda. Mana ievadruna ļava turpināt uzņemto ātrumu. Apsūdzības puse gan pagaidām vēl bija vadībā, taču Frīmena apzinājās, ka es viņai tuvojos.

-    Paldies, Mikij, Līza Tremela bilda, pieceldamās un grasīdamās doties gaitenī kopā ar Herbertu Dālu, kurš bija pienācis klāt.

Es paskatījos vispirms uz Dālu, pēc tam uz viņu.

-    Vēl par agru pateicībai.

Divdesmit otra nodaļa

Pēc pārtraukuma Andrea Frimena ienāca pa vārtiņiem kopā ar apsūdzības lieciniekiem, kurus es mēdzu dēvēt par ceļa bruģētājiem. Nereti dramatisma pārpilnās šo cilvēku liecības tomēr nebija izšķirīgas, nosakot apsūdzētā vainu vai nevainīgumu. Tos izsauca vienīgi pavalsts apsūdzības argumentu karkasa uzbūvei, lai nobruģētu ceļu pierādījumiem, kas nāks vēlāk.

Prāvas pirmā lieciniece bija bankas sekretāre, vārdā Rikija Sančesa. Viņa uzgāja upura līķi stāvvietā. Šās liecības vislielākā vērtība bija palīdzība nāves iestāšanās brīža noteikšanā un zvērināto šokēšanā ar slepkavības apstākļiem.

Sančesa uz darbu brauca no Santaklaritas ielejas un tāpēc strikti ievēroja ikrīta kārtību. Viņa liecināja, ka ik rītu iebrauca bankas stāvvietā astoņos četrdesmit piecās, un tas ļāva viņai desmit minūšu laikā novietot auto, nonākt līdz personāla durvīm un jau astoņos piecdesmit piecās atrasties pie sava galda, lai sagatavotos bankas galveno durvju atvēršanai deviņos.

Viņa stāstīja, ka slepkavības dienā ievērojusi ierasto dienas kārtību un atradusi tukšu stāvvietu apmēram desmit automašīnu attālumā no Mičelam Bondurantam paredzētās stāvvietas. Izkāpusi un aizslēgusi automašīnu, viņa devusies uz tiltiņu, kas savieno autostāvvietu ar bankas ēku. Tajā brīdi viņa ieraudzījusi līķi. Pirmā skatienam parādījusies izlietā kafija, tad atvērtais portfelis uz grīdas un visbeidzot Mičels Bondurants, kas, asinīm noplūdis, gulējis uz vēdera.

Vispirms notupusies līdzās un pārbaudījusi, vai vīrietis vēl ir dzīvs, Sančesa izņēmusi no somiņas mobilo tālruni un piezvanījusi ārkārtas situāciju dienestam.

No ceļa bruģētāju lieciniekiem aizstāvības pusei parasti ir maz labuma. Viņu stāsti lielākoties ir sīki izstrādāti un tiem reti ir izšķiroša loma apsūdzētā vainas vai nevainīguma noteikšanā. Tomēr droši zināt nevar. Kad sākās iztaujāšana, es piecēlos un raidīju dažus jautājumus Sančesas virzienā katram gadījumam.

-     Mis Sančesa, jūs precīzi aprakstījāt savu ikrīta kārtību, taču tādas ierastās kārtības jums vairs nav, kad ierodaties bankas autostāvvietā. Vai pareizi?

-    Es īsti nesapratu jautājumu.

-     Es gribēju vaicāt… jums nav atvēlēta personiskā stāvvieta, tātad šajā ziņā jums nav ierastas kārtības. Jūs iebraucat autostāvvietā un sākat meklēt brīvu vietu, vai ne?

-    Apmēram tā. Banka tad vēl nav atvērta, tādēļ vietu allaž ir daudz. Es parasti uzbraucu otrajā stāvā un novietoju auto aptuveni tajā vietā, kur atrados torīt.

-     Labi. Vai agrāk jūs esat devusies uz darbavietu kopā ar misteru Bondurantu?

-    Nē, parasti viņš ieradās pirms manis.

-     Tajā dienā, kad atradāt mistera Bonduranta līķi… kur autostāvvietā jūs redzējāt apsūdzēto Līzu Tremelu?

Sekretāre brīdi klusēja, it kā izdzirdējusi āķīgu jautājumu. Tāds tas patiesi bija.

-    Es ne… Es gribēju sacīt… es viņu neredzēju.

-    Pateicos, mis Sančesa.

Nākamā liecinieku solā sēdās ārkārtas dienesta operatore, kura bija uzklausījusi Sančesas zvanu astoņos piecdesmit divās no rīta. Viņu sauca Lešonda Geinza, un viņas liecība tika izmantota galvenokārt, lai atskaņotu Sančesas zvana ierakstu. Ieraksta atskaņošana bija pārlieku dramatisks un nevajadzīgs gājiens, taču tiesnesis, par spīti maniem iebildumiem pirms tiesas, bija to atļāvis. Frīmena atskaņoja četrdesmit sekunžu garo ierakstu un pēc tam izsniedza vispirms zvērinātajiem, pēc tam tiesnesim un aizstāvības pusei sarunas atšifrējumu.

GEINSA: Deviņi, viens, viens. Kas atgadījies? SANČESA: Te guļ kads vīrietis. Laikam miris. Viņš ir vienās asinīs un nekustas.

GEINSA: Kā jūs sauc, kundze?

SANČESA: Rikija Sančesa. Es atrodos WestLand Financial autostāvvietā Šērmenoksā. (Klusuma bridis)

GEINSA: Vai tas ir Venturas bulvāri?

SANČESA: jā. Vai jūs kādu sūtāt?

GEINSA: Policija un neatliekamā palīdzība jau ir ceļā.

SANČESA: Man šķiet, viņš jau ir miris. Daudz asiņu.

GEINSA: Vai jūs viņu pazīstat?

SANČESA: Es domāju, ka tas ir misters Bondurants, bet droši nezinu. Vai gribat, lai apveļu viņu uz muguras?

GEINSA: Nē, gaidiet policiju. Vai jums draud kādas briesmas, mis Sančesa?

(Klusuma brīdis)

SANČESA: Ne, diez vai. Es nevienu tuvuma neredzu.

GEINSA: Labi, gaidiet policiju un nenolieciet klausuli.

Es pat nepapūlējos uzdot kādu jautājumu. Aizstāvībai no tā nebūtu nekāda labuma.

Frīmena izsvieda pirmo bumbiņu pēc tam, kad Geinsa devās prom. Biju domājis, ka nākamo viņa aicinās policistu, kurš ieradās pēc izsaukuma. Liks viņam izklāstīt, kā viņš ieradies notikuma vietā, kā to norobežojis, un pēc tam uzrādīs zvērinātajiem nozieguma vietas fotogrāfijas. Taču prokurore izsauca Margo Šeiferu, aculiecinieci, kas redzēja Tremelu netālu no nozieguma vietas. Es uzreiz nopratu, kādu stratēģiju izmanto Frīmena. Tā vietā, lai zvērinātie aizietu pusdienās ar nozieguma vietas fotogrāfijām prātā, tie atminēsies pirmo "a-ha!" šajā prāvā. Pirmo liecību, kas saistīja Tremelu ar noziegumu.

Labs plāns, taču Frīmena nezināja, kas man par liecinieci zināms. Es cerēju, ka jautājumus viņai uzdošu pirms pusdienām.

Šeifera, nervoza un bāla, smalka auguma sieviete, ieņēma vietu liecinieku solā. Viņai nācās nolaist mikrofonu zemāk, nekā to bija atstājusi Geinsa.

Sākot pirmo iztaujāšanu, Frīmena noskaidroja, ka Šeifera ir bankas kasiere, kas pirms četriem gadiem atgriezusies darbā, kad bērni jau izauguši. Viņa netiecās virzīties augšup pa karjeras kāpnēm. Sievietei šajā darbā patika atbildība un iespēja tikties ar cilvēkiem.

Pēc dažiem personiskiem jautājumiem, kuru mērķis bija nodibināt saikni starp Šeiferu un zvērinātajiem, Frīmena ķērās pie liecības galvenās daļas, izvaicādama liecinieci par rītu, kurā notika slepkavība.

-    Es jau kavējos, Šeifera atcerējās. Man darbavietā pie lodziņa jābūt deviņos. Vispirms man jāizņem no seifglabātavas mana naudas lādīte un japarakstās par tās saņemšanu. Parasti es tur esmu ceturtdaļstundu pirms noliktā laika. Taču todien Venturas bulvārī radās sastrēgums avārijas dēļ, un es kavējos.

-    Vai jūs atminaties, cik ļoti jūs kavējāt, misis Šeifera? Frīmena taujāja.

-    Jā, tieši desmit minūtes. Es visu laiku lūkojos pulkstenī auto priekšējā panelī. Es atpaliku no grafika tieši desmit minūtes.

-    Vai, nonākot bankas tuvumā, jūs pamanījāt kaut ko neparastu vai satraucošu?

-    Jā, pamanīju.

-    Kas tas bija?

-    Es redzēju Līzu Tremelu pa trotuāru ejam prom no bankas.

Piecēlies es paudu iebildumu, ka lieciniece nevarēja zināt, no kurienes šī sieviete, kas varēja būt Tremela, gāja prom. Tiesnesis bija vienisprātis un atbalstīja manu iebildumu.

-    Kurā virzienā misis Tremela gāja? Frīmena tincināja.

-    Uz austrumiem.

-    Kur tieši viņa atradās?

-    Puskvartala attālumā no bankas, uz austrumiem no ēkas, un gāja austrumu virzienā.

-     Tātad viņa devās virzienā prom no bankas. Vai pareizi?

-    Jā, pareizi.

-    Cik tālu jūs atradāties no Tremelas, kad ieraudzījāt viņu?

-     Es braucu pa Venturas bulvāra kreiso joslu, lai varētu ievirzīties pagrieziena joslā, kas ved uz bankas autostāvvietu. Tātad viņa atradās trīs joslu attālumā.

-    Tomēr jūs skatījāties uz ceļu, vai ne?

-    Nē, kad es viņu pirmo reizi ieraudzīju, biju apstājusies pie luksofora.

-     Tātad brīdī, kad jūs šo sievieti ieraudzījāt, viņa atradās pret jums taisnā leņķī?

-    Jā, tieši pāri ielai.

-     Un kā jūs sazīmējāt šajā gājējā apsūdzēto Līzu Tremelu?

-    Viņas fotogrāfija ir izlikta darbinieku atpūtas telpās un seifglabātavā. Un viņas fotoattēlu pirms trim mēnešiem parādīja bankas darbiniekiem.

-    Ar kādu nolūku?

-    Banka bija saņēmusi netuvošanās orderi, aizliedzot viņai parādīties simts pēdu attālumā no bankas. Mums parādīja sievietes fotogrāfiju un lika nekavējoties ziņot vadībai, ja redz viņu bankas teritorijā.

-    Vai varat pastāstīt zvērinātajiem, cikos jūs redzējāt Līzu Tremelu ejam pa ietvi austrumu virzienā?

-    Jā, es varu nosaukt precīzu laiku, jo tobrīd kavēju darbu. Pulkstenis rādīja astoņi piecdesmit piecas.

-    Tātad astoņos piecdesmit piecās Līza Tremela gāja austrumiem virzienā prom no bankas. Vai pareizi?

-    Jā, pareizi.

Frīmena uzdeva vēl dažus jautājumus ar nolūku precizēt atbildes un noteikt, ka dažas minūtes pēc zvana ārkārtas situāciju dienestiem Līza Tremela atradās tikai puskvartāla attālumā no bankas ēkas. Apsūdzības puse beidza iztaujāt liecinieci pusdivpadsmitos, un tiesnesis vaicāja, vai es nevēlos iet pusdienās agrāk un uzsākt iztaujāšanu pēc pusdienām.

-    Tiesneša kungs, es domāju, ka man nevajadzēs vairāk par pusstundu. Labāk gribētu to paveikt jau tagad. Esmu gatavs.

-     Ļoti labi, mister Holer. Sāciet.

Es piecēlos un piegāju pie katedras, kas atradās starp apsūdzības galdu un zvērināto ložu. Man rokās bija bloknots un divas tāfeles. Tās es biju salicis kopā tā, lai nevarētu redzēt, kas uz tām attēlots. Tāfeles es atbalstīju pret katedru.

-     Labrīt, misis Šeifera.

-     Labrīt.

-    Jūs savā liecībā minat, ka satiksmes negadījuma dēļ kavējāt darbu. Vai pareizi?

-Jā.

-    Vai pa ceļam pati redzejat šo satiksmes negadījumu?

-    Jā, tas notika rietumos no Vennaisas bulvāra. Kad tiku garām, tālāk satiksme plūda raiti.

-    Kurā Venturas bulvāra pusē tas bija noticis?

-    Tur jau tā lieta! Negadījums bija noticis uz joslām, kas veda austrumu virzienā, bet visi, kas brauca manā virzienā, palēnināja gaitu un skatījās.

Es ierakstīju dažus vārdus bloknotā un pievērsos citam tematam.

-     Misis Šeifera, es ievēroju, ka prokurore aizmirsa jums pavaicāt, vai misis Tremela tobrīd, kad jūs viņu redzējāt, nesa āmuru. Vai jūs neko tamlīdzīgu neredzējāt?

-    Nē, neredzēju. Tomēr viņa nesa lielu iepirkumu maisiņu, gana lielu, lai tajā ievietotos āmurs.

Par iepirkumu maisiņu es dzirdēju pirmo reizi. Pierādījumu apmaiņas materiālos tas nebija minēts. Šeifera, allaž izpalīdzīgā lieciniece, pastāstīja par agrāk nezināmu pierādījumu. Vismaz tā man šķita.

-     Iepirkumu maisiņu? Vai jūs pieminējāt šo iepirkumu maisiņu sarunās ar policiju vai šās lietas prokurori?

Šeifera nedaudz aizdomājās.

-    Droši nezinu. Iespējams, pieminēju.

-    Tātad, ciktāl varat atcerēties, policija pat neapvaicājās, vai apsūdzētā kaut ko nesusi rokā.

-    Man šķiet, ka tas ir pareizi teikts.

Es nezināju, ko tas nozīmē un vai tam vispār ir kāda nozīme. Tomēr es nolēmu pagaidām par iepirkumu maisiņu neko neprašņāt un atkal nomainīt tematu. Liecinieks nekad nedrīkst nojaust, kurp virzās iztaujāšana.

-     Tā, misis Šeifera, vēl pirms neilga brīža jūs liecinājāt, ka atradāties trīs joslu attālumā no ietves, kad it kā redzējāt apsūdzēto, jūs taču pārskaitījāties, vai ne?

Jau otrā pēkšņā temata maiņa un jautājums viņu manāmi apmulsināja.

-     E-ē… Nē, nepārskaitījos.

-    Kurā krustojumā jūs atradāties, kad viņu ieraudzījāt?

-    Krustojumā ar Sedrosa avēniju.

-    Tajā vietā austrumu virzienā Venturas bulvārim ir divas joslas, vai ne?

-Jā.

-    Un vel pagrieziena josla uz Sedrosa avēniju, pareizi?

-    Jā, pareizi. Kopā trīs.

-    Un vēl stāvvietas josla pie pašas ietves.

Viņa savilka vieglas neticības un izbrīna pilnu izteiksmi.

-    Tā nav īsta josla.

-    Tomēr tā palielina atstatumu starp jums un sievieti, kura, pēc jūsu vārdiem, ir bijusi Līza Tremela, vai ne?

-    Ja nu tā gribat. Manuprāt, tā ir sīkumainība.

-    Patiešām? Man gan šķiet, ka tā ir precizēšana. Vai jūs tā neteiktu?

-    Es uzskatu, ka lielākā daļa cilvēku manā vietā apgalvotu, ka starp mani un viņu atradās trīs transporta joslas.

-     Bet stāvvietas josla… sauksim to tā… ir vismaz automašīnas platumā. Patiesībā vēl platāka. Vai pareizi?

-     Labi, ja jums tā gribas pieķerties sīkumiem. Sauciet to par ceturto joslu. Es kļūdījos.

Negribīga, varbūt pat rūgta piekāpšanās, un es parūpējos, lai zvērinātie redz, kurš patiesībā šeit pieķeras sīkumiem.

-    Tātad patlaban jūs apgalvojat, ka tobrīd, kad jūs it kā redzējāt misis Tremelu, jūs tomēr atradāties četru joslu attālumā, nevis trīs, kā liecinājāt iepriekš. Vai pareizi?

-    Pareizi. Es jau teicu, ka kļūdījos.

Es ievilku bloknotā ķeburu ne jau tādēļ, ka man patiešām būtu kaut kas jāpieraksta; es cerēju zvērināto acīs radīt priekšstatu, ka nepieciešams veikt piezīmes. Pēc tam es pieliecos un paņēmu vienu no tāfelēm.

-    Jūsu godība, es vēlētos parādīt lieciniecei fotogrāfiju ar to krustojumu, kuru pašreiz apspriežam.

-    Vai apsūdzības puse ir to redzējusi?

-     Tiesneša kungs, tā atradās lietisko pierādījumu diskā, kas bija iekļauts apmaiņā ar pierādījumiem. Es neesmu uzrādījis šo konkrēto tāfeli misis Frīmenai, un viņa nelūdza to apskatīt.

Frīmena necēla iebildumus, un tiesnesis ļāva turpināt, nosaucot pirmo tāfeli par Aizstāvības lietisko pierādijumu numur 1A. Laukumā starp zvērināto ložu un liecinieku solu es uzstādīju saliekamu statīvu, kas līdzinājās molbertam. Apsūdzības puse bija iecerējusi pierādījumu izrādīšanai izmantot augstus, pie sienas piestiprinātus ekrānus, un vēlāk tā rīkošos ari es, taču šajā gadījumā biju nolēmis rīkoties vecmodīgi. Es novietoju uz statīva tāfeli un atgriezos pie katedras.

-    Misis Šeifera, vai jūs pazīstat vietu fotogrāfijā, kuru esmu novietojis uz statīva?

Trīsdesmit reiz piecdesmit collu platajā aerouzņēmumā bija redzami divi mūsu apspriestie Venturas bulvāra kvartāli. Buloksa to bija ieguvusi no Google Earth, un mūsu vienīgās izmaksas bija attēla palielināšana un piestiprināšana tāfelei.

-    Jā. Šķiet, ka tas ir no gaisa uzņemts Venturas bulvāris. Var redzēt arī banku un krustojumu ar Sedrosa avēniju kvartālu tālāk.

-    Jā, tas ir aerouzņēmums. Lūdzu, atnāciet un ar marķieri, kas novietots uz statīva malas, apvelciet aplīti vietai, kur jūs, pēc pašas teiktā, redzējāt Līzu Tremelu.

Šeifera paskatījās uz tiesnesi, it kā lūgtu atļauju. Viņš apstiprinādams pamāja, un sieviete piecēlās, paņēma melno marķieri un uzzīmēja aplīti uz ietves puskvartāla attālumā no bankas ieejas durvīm.

-     Paldies, misis Šeifera. Vai tagad jūs varētu zvērinātajiem norādīt, kur atradās jūsu automašīna brīdī, kad jūs paskatījāties pa logu un, kā apgalvojāt, redzējāt Līzu Tremelu?

Viņa atzīmēja kādu vietu vidējā joslā aptuveni trīs vieglo automobiļu garumu atstatumā no gājēju pārejas.

-     Pateicos, misis Šeifera. Jūs drīkstat atgriezties liecinieku solā.

Margo Šeifera nolika marķieri uz statīva malas un apsēdās.

-    Tātad, cik automašīnu atradās jums priekšā pie luksofora?

-    Vismaz divas. Varbūt trīs.

-    Un pagrieziena joslā no jums pa kreisi? Vai kāda mašīna gaidīja savu kārtu nogriezties?

Sim jautājumam viņa bija gatava un neapmulsa.

-    Nē. Es varēju ietvi labi pārskatīt.

-   Tātad jūs apgalvojat, ka sastrēgumstundā neviens transporta līdzeklis tajā joslā negaidīja iespēju nogriezties.

-    Blakus man neviena nebija. Bet es stāvēju aiz divām vai trim mašīnām. Varbūt kāds atradās tās joslas sākumā un gaidīja, līdz būs ļauts nogriezties.

Es lūdzu tiesnesim atļauju izstādīt uz statīva Aizstāvības lietisko pierādījumu numur 1B, un viņš to neliedza. Šī palielinātā fotogrāfija bija uzņemta uz zemes. To Venturas bulvāra vidējā rietumu virziena joslā pie luksofora krustojumā ar Sedrosa avēniju bija nofotografējis Sisko pa automašīnas logu mēnesi pēc slepkavības astoņos piecdesmit piecās pirmdienas rītā. Attēla labajā apakšējā stūrī vīdēja fotogrāfijas uzņemšanas laiks.

Nostājies pie katedras, es lūdzu Šeiferu aprakstīt, ko viņa redz.

-     Te nofotografēts tas pats krustojums, tikai atrodoties uz zemes. Re, tur ir Danny's Deli kafejnīca. Mēs tur šad tad ieturam pusdienas.

-    jā. Vai Danny's ir atvērta ari brokastu laikā?

-    jā, ir.

-    Vai esat tur kādreiz ieturejusi brokastis?

Frīmena cēlās iebilst.

-    Tiesneša kungs, es neredzu nekādu saistību ar liecību vai prāvā izskatāmo lietu.

Perijs palūkojās uz mani.

-    ja jūsu godība atvēlētu vēl neilgu bridi, saistība drīz vien kļūtu skaidra.

-    Turpiniet, taču nevelciet garumā.

Es no jauna pievērsos Šeiferai.

-    Vai jūs laiku pa laikam esat ieturējusi brokastis Danny's kafejnīcā, misis Šeifera?

-     Brokastis es neesmu tur ēdusi.

-     Bet jūs taču zināt, ka tā ir populāra brokastotāju vidū, pareizi?

-    Es tiešām to nezinu.

Tā nebija atbilde, kādu biju gaidījis, bet arī tāda man noderēja. Šeifera pirmo reizi bija atbildējusi nepārprotami izvairīgi, ar nolūku neatzīstot acīmredzamo. Zvērinātie, kuriem tas nepaslīd garām, driz sāks saskatīt viņā cilvēku, kurš ir nevis objektīvs liecinieks, bet gan sieviete, kas neļaujas novirzīties no apsūdzības uzņemtā kursa.

-    Es jums pajautāšu citādi. Vai šajā kvartālā kāda iestāde ir atvērta pirms deviņiem no rīta?

-    Tur galvenokārt izvietoti veikali, un tie tik agri nav atvērti. Fotogrāfijā var redzēt izkārtnes.

-    Tad kā, jūsuprāt, izskaidrot to, ka šajā fotogrāfijā visas stāvvietas ielas malā ir aizņemtas? Vai tie būtu kafejnīcas apmeklētāji?

Frlmena atkal iebilda un aizrādīja, ka lieciniece diez vai spētu atbildēt uz šādu jautājumu. Tiesnesis piekrita iebildumam un lika man turpināt.

-    Todien, pirmdienas rītā astoņos piecdesmit piecās, kad, pēc jūsu apgalvotā, jūs redzējāt misis Tremelu no četru joslu atstatuma… vai atceraties, cik automašīnu bija novietotas kafejnīcas priekšā gar ietvi?

-     Nē, neatceros.

-    Jūs vēl pirms brīža devāt liecību. Ja gribat, varu likt nolasīt jūsu teikto, proti, jūs esot skaidri redzējusi Lizu Tremelu. Vai jūs oficiāli liecināt, ka stāvvietu joslā neatradās neviens transporta līdzeklis?

-     Varbūt kāda automašīna bija novietota, taču es apsūdzēto tik un tā redzēju skaidri.

-    Bet satiksmes joslas? Arī tajās neatradās neviens transporta līdzeklis?

-    Jā. Es sievieti labi redzēju.

-    Jūs stāstījāt, ka jau kavējāt darbu, jo satiksmi traucēja avārija. Vai tiesa?

-Jā.

-    Negadījums bija noticis austrumu virziena joslas, ja? -Jā.

-    Cik liels bija sastrēgums austrumu virziena joslas, ja rietumu virzienā satiksme virzījās tik lēni, ka jūs kavējāt darbu par desmit minūtēm?

-    Es tiešām neatminu.

Ideāla atbilde. Maniem nolūkiem. Izvairīga apsūdzības lieciniece vienmēr nāk par labu aizstāvībai.

-    Vai tomēr nebija tā, misis Šeifera, ka jums bija jāskatās pāri divām transporta pārpildītām joslām un vēl pilnai stāvvietu joslai, lai saredzētu apsūdzēto uz ietves?

-    Es zinu tikai to, ka es viņu redzēju. Viņa tur bija.

-    Un jūs sakāt, ka viņa pat nesa lielu iepirkumu maisiņu?

-    Pareizi.

-    Kāds bija šis iepirkumu maisiņš?

-    Ar rokturiem. Tāds, kādu parasti izsniedz universālveikalos.

-    Kādā krāsā?

-    Sarkanā.

-    Vai, jūsuprāt, viņa tajā kaut ko nesa?

-     Es nevarēju noteikt.

-    Viņa to nesa rokā gar sāniem vai sev priekšā?

-    Vienā rokā, gar sāniem.

-    Jūs esat pievērsusi uzmanību šim maisiņam. Kurp jūs īsti lūkojāties… uz maisiņu vai arī sievietei sejā?

-    Man pietika laika nopētīt gan vienu, gan otru.

Pārskatīdams piezimes, es pašūpoju galvu.

-    Misis Šeifera, vai zināt, cik gara ir misis Tremela?

Es pagriezos pret klienti un devu zīmi piecelties. Droši vien labāk būtu vispirms palūgt tiesneša atļauju, taču biju iekarsis un negribēju samazināt apgriezienus. Perijs ļāva man rīkoties.

-    Man nav ne jausmas, šeifera atteica.

-    Vai jūs būtu pārsteigta, uzzinot, ka viņas augums ir tikai piecas pēdas trīs collas?

Es pamāju Līzai ar galvu, un viņa apsēdās.

-     Nē, tas mani diez vai pārsteigtu.

-     Un jūs pamanījāt piecas pēdas trīs collas garu sievieti četru ar automašīnām piebāztu transporta joslu attālumā?

Kā biju paredzējis, Frīmena iebilda. Perijs atzina, ka iebildums ir pamatots, bet man nebija nepieciešama atbilde uz šo jautājumu savu es panācu. Pulkstenis rādīja divas minūtes pāri pusdienlaikam. Es izšāvu savu beidzamo torpēdu.

-    Misis Šeifera, vai jūs varētu fotogrāfijā norādīt, kurā vietā uz ietves redzējāt apsūdzēto?

Visu acis pievērsās palielinātajam attēlam. Automašīnu rindas stāvvietu joslā daļēji aizsedza skatienam gājējus, neļaujot tos sazīmēt. Frīmena pielēca kājās un iebilda, ka aizstāvība mēģina apmānīt gan liecinieci, gan tiesu. Perijs piesauca mūs pie tiesneša galda gala. Sagaidījis mūs, viņš veltīja man bargus vārdus.

-     Mister Holer, vai fotogrāfijā apsūdzētā ir redzama? Jā vai nē?

-    Nē, jūsu godība.

-    Tātad jūs mēģināt liecinieci apmulsināt. To es savā tiesas zālē nepieļaušu. Noņemiet fotogrāfiju.

-    Tiesneša kungs, es nemēģinu nevienu apmulsināt. Viņa gluži vienkārši varētu atbildēt, ka apsūdzētā Līza Tremela fotogrāfijā nav redzama. Taču skaidrs ir tas, ka viņa aiz transporta līdzekļiem nevar saskatīt gājējus, un es pūlos to ilustrēt…

-    Nav svarīgi, ko jūs pūlaties. Aizvāciet šo fotogrāfiju! Tikai pamēģiniet vēlreiz izstrādāt tamlīdzīgu gājienu, un jūs vēl šīs darbadienas beigās nonāksiet tiesas sēdē un atbildēsiet par tiesas apvainošanu. Vai saprotams?

-    Jā, ser.

-    Jūsu godība, ierunājās Frīmena. Zvērinātajiem ir jāzina, ka apsūdzētā fotogrāfijā nav redzama.

-     Piekritu. Atgriezieties savās vietās.

Iedams uz katedru, es noņēmu tāfeles no statīva.

-    Dāmas un kungi, tiesnesis skaļi paziņoja. Nepieciešams atzīmēt, ka apsūdzētā nav redzama fotogrāfijā, kuru advokāts ir novietojis uz statīva.

Šāds paskaidrojums man nenieka nekaitēja. Es tik un tā biju savu panācis. Tas, ka zvērinātajiem bija nepārprotami jāpaskaidro, ka Līzas fotogrāfijā nav, uzsvēra to, cik grūti būtu saskatīt un sazīmēt gājēju uz ietves.

Tiesnesis ļāva man turpināt iztaujāšanu, un es pieliecos pie mikrofona.

-    Vairs jautājumu nav.

Es apsēdos un novietoju tāfeles ar fotogrāfijām uz grīdas zem galda. Tās man bija labi kalpojušas. Es gan saņēmu rājienu no tiesneša, bet tas bija tā vērts. Lai uzsvērtu savu taisnību, tas allaž bija tā vērts.

Divdesmit treša nodaļa

/

Liza Tremela par Margo Šeiferas iztaujāšanu bija sajūsmā. Pat Herberts Dāls nenoturējās pusdienlaikā mani neapsveicis. Es gan abiem ieteicu pārāk neaizrauties ar priekiem. Prāva bija nule sākusies, un tādus aculieciniekus kā Šeifera parasti bija vieglāk apstrādāt liecinieku solā. Mūs gaidīja skarbāki, izturīgāki liecinieki un grūtākas dienas. Par to lai abi neaizmirst.

-    Man vienalga, Liza atvairijās. Jūs strādājāt brīnišķīgi, un tā melīgā maita dabūja, ko bija pelnījusi.

No indīgajiem vārdiem strāvoja tāds naids, ka es uz mirkli apmulsu un tikai tad atbildēju.

-    Prokurorei vēl būs iespēja viņu reabilitēt pēc pusdienām, otrreizējā iztaujāšanā.

-    Un pēc tam jūs viņu varēsiet iznīcināt vēlreiz.

-    Nu… Nezinu gan par to iznīcināšanu. Tā es parasti ne..

-     Vai piebiedrosieties mums pusdienās, Mikij? Mana kliente uzsvēra savu lūgumu, aplikdama roku Dālam ap vidu, nepārprotami apliecinādama to, ko es jau biju nojautis, viņus vienoja ne tikai darba darīšanas. Šaipusē nekā jēdzīga gan nav, viņa turpināja. Mēs paiesimies pa Venturas bulvāri un atradīsim kādu ēstuvi. Varbūt pat iegriezīsimies Danny's Deli.

-    Paldies, tomēr es nevaru. Man jāatgriežas birojā un jāsatiekas ar saviem darbiniekiem. Viņi šeit neatrodas tādēļ, ka nevar atrasties. Viņi strādā, un man jādodas viņus apraudzīt.

Liza veltīja man neticības pilnu skatienu. Man tas šķita vienaldzīgs. Es biju viņas pārstāvis tiesā. Tas nenozīmēja, ka man jāpusdieno kopā ar viņu un vīrieti, kurš, es nešaubījos, joprojām loloja plānus Lizu apzagt, pat par spīti romantiskajām saitēm ja vien tās bija romantiskas. Es izgāju no ēkas viens pats un soļoju uz "Uzvaras" ēku.

Lorna jau bija apmeklējusi citu kafejnīcu krietni pārāko ]err\/s Fatnous Deli Studiositijā un atnesusi sendvičus ar tītara gaļu un salātiem. Sēdēdams pie sava rakstāmgalda un ēzdams sendvičus, es izstāstīju Sisko un Buloksai rīta notikumus tiesas zālē. Par spīti manai rezervētajai attieksmei pret klienti, Šeiferas iztaujāšanu es vērtēju kā diezgan izdevušos. Es pateicos Buloksai par tāfeli, kura, manuprāt, bija atstājusi visnotaļ spēcīgu iespaidu uz zvērinātajiem. Vizuālie izteiksmes palīglīdzekļi allaž lieliski palīdz modināt šaubas par dažādu aculiecinieku stāstiem.

Pabeidzis izklāstīt tiesā runāto un sniegtās liecības, es apjautājos, ar ko nodarbojušies mani padotie. Sisko pastāstīja, ka joprojām pēta policijas veikto izmeklēšanu, rauga atrast tajā izmeklētāju pieļautās kļūdas un pieņēmumus, kurus varētu pavērst pret Ķērienu tiesas prāvas iztaujāšanas laikā.

-    Lieliski. Man nepieciešama visa pieejamā munīcija, es atzinu. Buloksa, kas jauns tev uzticētajos darbos?

-     Es praktiski visu rītu noņēmos ar īpašuma atsavināšanas lietas dokumentāciju. Kad pienāks mana kārta, es gribu būt pienācīgi apbruņojusies.

-    Labi, labi. Bet tik drīz tas nebūs. Es lēšu, ka aizstāvībai tiks dots vārds vien nākamnedēļ. Pēc visa spriežot, Frīmena pūlas saglabāt noteiktu ritmu un gaitu, taču viņas sarakstā ir ne mazums liecinieku un nerādās, ka daudzi no tiem būtu izsaukti acu apmāna dēļ.

Bieži gadās, ka prokurori un advokāti piebāž liecinieku sarakstus pilnus, lai liktu pretējai pusei mocīties minējumos, kurus lieciniekus patiesībā izsauks un kuru liecības viņiem ir būtiskas. Man sākumā gan nešķita, ka Frīmena iesaistījusies šādā maldināšana. Viņas saraksts šķita paplāns, un katrs vārds tajā varētu dot savu ieguldījumu viņas stratēģijā.

Es iemērcu sendviču "tūkstoš salu" salātu mērces piciņā, kas bija nopilējusi uz ietinamā papīra. Āronsone norādīja uz tāfelēm, kuras biju atnesis sev līdzi no tiesas zāles, no automašīnas uzņemto fotogrāfiju, ar kuru es biju mēģinājis apmuļķot Margo Šeiferu.

-    Vai tas nebija riskanti? Ja nu Frīmena nebūtu iebildusi?

-    Es zināju, ka iebildīs. Ja ne viņa, tad tiesnesis katrā ziņā. Viņiem nepatīk, ka lieciniekus šādi māna.

-    Jā, taču tagad zvērinātie saprot, ka jūs melojat.

-     Bet es nemeloju. Es lūdzu liecinieci norādīt uz vietu fotogrāfijā, kur atradās Līza. Es neapgalvoju, ka Līza ir redzama fotogrāfijā. Ja lieciniecei lautu atbildēt, viņa atteiktu, ka nevar. Tas arī viss.

Aronsone sadrūma.

-    Neaizmirsti, ko es piekodināju, Buloksa. Neļaujies sirdsapziņas pārmetumiem. Mēs esam iesaistījušies skarbā spēlē. Es apspēlēju Frīmenu, un viņa pūlas apspēlēt mani. Varbūt viņa jau pašreiz mani ir apspēlējusi, lai gan es par to vēl neko nezinu. Es riskēju un dabūju cirtienu ar lineālu no tiesneša. Taču, kamēr mēs apspriedāmies pie tiesneša galda, ikviens zvērinātais dabūja pienācīgi aplūkot fotogrāfiju un katrs nosprieda, cik grūti butu Margo Šeiferai saskatīt to, ko viņa it kā esot redzējusi. Tāda ir lietu kārtība. Salts aprēķins. Dažkārt gūsti kādu punktu, bet lielākoties paliec tukšā.

-     Jā, viņa kā atvairīdamās novilka. Bet tas nenozīmē, ka man par to jāpriecājas.

-     Nav gan.

Divdesmit ceturta nodaļa

r

Pēc pusdienu pārtraukuma Frīmena mani pārsteidza viņa neizsauca Margo Seiferu liecināt, lai pamēģinātu vērst par labu manas iztaujāšanas laikā nodarīto postu. Es spriedu, ka prokurore pietaupījusi vēlākam laikam kādu pavērsienu, kas palīdzēs glābt Šeiferas liecību. Tika izsaukts Losandželosas policijas seržants Deivids Kavingtons, kurš pirmais ieradās WestLand National ēkā pēc Rikijas Sančesas zvana ārkārtas situāciju dienestiem.

Kavingtons bija pieredzējis policists un uzticams prokuratūras liecinieks, savā mūžā redzējis vairāk līķu un sniedzis par tiem vairāk liecību, nekā spēj atcerēties. Viņš skaidri un mazliet īpatnējā balsī izklāstīja, kā ieradies notikuma vietā un noskaidrojis, ka upura nāve iestājusies slepkavības rezultātā. Pēc tam viņš aprakstīja, kā noslēdzis pieeju stāvvietai, sasaucis kopā visus iespējamos lieciniekus, to vidū arī Rikiju Sančesu, un norobežojis notikuma vietu otrajā stāvā, kur atradās līķis.

Policista liecības laikā tika izrādītas nozieguma vietas fotogrāfijas, kas visā savā asiņainajā godībā bija skatāmas uz diviem ekrāniem. Tās daudz pārliecinošāk par jebkuru Kavingtona stāstījumu apstiprināja, ka slepkavība patiešām pastrādāta un tas būtu priekšnoteikums, lai panāktu notiesājošu spriedumu.

Pirms tiesas bija norisinājusies neliela sadursme, kuras laikā es guvu niecīgus panākumus cīņā par nozieguma vietas fotogrāfijām. Es iebildu pret apsūdzības puses ieceri parādīt trīs reiz trīs pēdu izmēra tuvplānus, kurus novietotu uz statīviem iepretim zvērināto ložai. Mans arguments tuvplāni var kaitēt manai klientei. Īstu slepkavības upuru fotogrāfijas allaž izraisa šoku un rosina spēcīgas emocijas. Cilvēka dabā ir skarbi sodīt vainīgos. Fotogrāfijas bez pūlēm pavērš zvērinātos pret apsūdzēto neatkarīgi no tā, kādi pierādījumi saista apsūdzēto ar noziegumu. Perijs mēģināja pieņemt Zālamana lēmumu. Viņš ierobežoja apsūdzības puses fotogrāfiju skaitu līdz četrām un pavēlēja Frīmenai rādīt tās uz ekrāniem pie sienas, šādi samazinot to izmēru. Lai arī guvis nelielu virsroku šajā jautājumā, es tomēr apzinājos, ka tiesneša rīkojums tik un tā izsauks instinktīvu reakciju zvērinātajos. Beigu beigās tā tomēr bija apsūdzības puses uzvara.

Frimena izvēlējās četras fotogrāfijas, kurās bija redzams visvairāk asiņu un kurās visnožēlojamākajos rakursos Bondurants bija redzams guļam uz stāvvietas betona grīdas ar seju uz leju.

Iztaujāšanas laikā es koncentrējos uz vienu no fotogrāfijām un pūlējos novirzīt zvērināto domas no alkām atriebt nogalināto. Vislabākais veids, kā to darīt, ir sēt šaubas. Ja zvērinātajiem jālauza galva par jautājumiem, uz kuriem nav atbilžu, tad es savu darbu esmu paveicis.

Ar tiesneša atļauju es liku lietā projektora tālvadības pulti un noņēmu no ekrāniem trīs fotogrāfijas, atstājot tikai vienu.

-     Seržant Kavington, es gribētu pievērst jūsu uzmanību fotogrāfijai, kuru es atstāju uz ekrāna. Ja nemaldos, tās nosaukums ir Apsūdzības lietiskais pierādījums numur trīs. Vai jūs, lūdzu, varētu pastāstīt, kas redzams šīs fotogrāfijas priekšplānā?

-    Tas ir atvērts portfelis.

-    Vai, ieradies notikuma vietā, jūs to atradāt tieši tādu?

" Jā-

-    Tas gulēja uz zemes, šadi atvērts?

-Jā.

-    Labi. Jus apjautajaties lieciniekiem vai citiem cilvekiem, vai kāds ir atvēris šo portfeli pēc tam, kad upuris atrasts?

-    Es pavaicāju sievietei, kura zvanīja ārkārtas dienestiem, bet viņa noliedza, ka būtu portfeli atvērusi. Sīkāk es nevienam citam netaujāju. To es atstāju izmeklētāju ziņā.

-    Tā. Jūs šeit liecinājāt, ka visu savu darba mūžu, divdesmit divus gadus, esat nostrādājis policijas patruļā. Vai pareizi?

-    Jā, pareizi.

-    Un jūs bieži esat izbraucis uz izsaukumiem?

-Jā.

-    Ko jūs iedomājāties, ieraugot atvērtu portfeli?

-    Neko īpašu. Tā ir tikai nozieguma vietas daļa.

-    Vai jūsu pieredze mudināja secināt, ka notikusi ne tikai slepkavība, bet arī laupīšana?

-    Ne gluži. Es neesmu izmeklētājs.

-    Ja nozieguma motīvs nebija laupīšana, kādēļ gan slepkava uzkavētos un vēl atvērtu upura portfeli?

Pirms Kavingtons paguva atbildēt, Frīmena izteica iebildumu. Viņa uzskatot, ka šis jautājums neietilpst liecinieka kompetencē un pieredzē.

-   Seržants Kavingtons visu mūžu nostrādājis policijas patruļā. Viņš nav izmeklētājs. Viņš nekad nav izmeklējis laupīšanu.

Tiesnesis piekrītoši pamāja.

-    Es visumā esmu vienisprātis ar mis Frīmenu, mister Holer.

-    Jūsu godība, seržants Kavingtons gan nav izmeklētājs, tomēr, manuprāt, var droši apgalvot, ka viņš ir devies uz laupīšanas noziegumu vietām un veicis sākotnējo izmeklēšanu. Es domāju, ka viņš noteikti var atbildēt uz jautājumu, kāds bijis sākotnējais priekšstats par nozieguma vietu.

-    Es tik un tā atbalstīšu iebildumu. Uzdodiet nākamo jautājumu.

Šajā jautājumā cietis sakāvi, es pārskatīju piezīmes, kuras biju iepriekš sagatavojis Kavingtonam. Jutos pārliecināts, ka esmu nelokāmi iesējis šaubas zvērināto prātos par laupīšanu un slepkavības motīvu, tomēr negribēju vēl padoties. Es izšķīros pamēģināt blefu.

-    Seržant, vai, ieradies un apskatījis nozieguma vietu, jūs izsaucāt izmeklētājus, tiesmedicīnas ekspertus un nozieguma vietas ekspertus?

-    Jā, es sazinājos ar dispečeru centru, apstiprinot, ka notikusi slepkavība, un lūdzu atsūtīt parasto izmeklētāju vienību no Vennaisas iecirkņa.

/

-    Un jūs uzraudzījāt nozieguma vietu, līdz šie cilvēki atbrauca?

-    Jā, tāda ir kārtība. Pēc tam es nodevu nozieguma vietu izmeklētāju, precīzāk, policijas izmeklētāja Ķēriena pārziņā.

-     Skaidrs. Vai jūs šā procesa gaitā kaut reizi apspriedāt ar Ķērienu vai citu likumsargu iespēju, ka slepkavība notikusi laupīšanas rezultātā?

-     Nē, neapspriedu.

-    Vai jūs droši zināt, seržant?

-    Pavisam droši.

Es uzkricelēju kādu bezjēdzīgu vārdu bloknotā zvērinātajiem par godu.

-    Vairāk jautājumu man nav.

Kavingtonam atļāva atstāt liecinieku solu, un tālāk viens no mediķiem, kas bija devies uz izsaukumu, apliecināja, ka upura nāve iestājusies vēl pirms tam, kad ieradusies neatliekamā palīdzība. Piecu minūšu laikā viņa liecināšana beidzās, jo Frimenu interesēja vienīgi apstiprinājums par nāves konstatāciju un es no šā cilvēka iztaujāšanas negūtu nekāda labuma.

Nākamais liecināja upura brālis Neitans Bondurants. Ar viņa palīdzību identificēja upuri tas bija vēl viens nosacījums notiesāšanai. Frimena viņu izmantoja līdzīgi kā nozieguma vietas fotogrāfijas lai uzjundītu zvērināto emocijas. Viņš asarainā balsī aprakstīja, kā izmeklētāji aizveduši viņu uz tiesmedicīnas nodaļu un palūguši identificēt jaunākā brāļa līķi. Frimena apjautājās, kad viņš beidzamo reizi redzējis brāli dzīvu, un atbilde izraisīja jaunus asaru uzplūdus, kamēr Bondurants stāstīja par kopīgi apmeklēto Lakers basketbola maču nedēļu pirms slepkavības.

Netraucēt raudošu vīrieti tas ir pamatlikums. Parasti no upura tuvinieka iztaujāšanas nav nekāda ieguvuma, taču Frimena bija atstājusi pavērtas durvis un es nolēmu tās izmantot. Es riskēju, ka zvērinātie mani noturēs par bezsirdi, ja pārāk bargi izprašņāšu sērojošo ģimenes locekli.

-    Mister Bondurant, izsaku līdzjūtību jums un jūsu ģimenei. Man ir tikai daži īsi jautājumi. Jūs pieminējāt, ka nedēļu pirms šī drausmīgā nozieguma kopā ar brāli devāties uz Lakers spēli. Ko jūs šā pasākuma laikā apspriedāt?

-    Mēs daudz ko pārrunājām. Šobrīd būtu grūti visu atcerēties.

-    Tikai sportu un Lakers komandu?

-    Protams, nē. Mēs taču bijām brāļi. Apspriedām daudzus jautājumus. Viņš apvaicājās par maniem bērniem. Es pajautāju, vai viņš ar kādu satiekas. Un tamlīdzīgi.

-    Vai viņš ar kādu satikās?

-    Nē, tobrīd ne. Esot pārāk aizņemts darbā.

-    Ko vēl viņš stāstīja par darbu?

-    Tikai minēja, ka esot aizņemts. Viņa pārziņā bija hipotēku kredīti, un šajā jomā klājās grūti. Daudziem atsavināja īpašumus un tādā garā. Neko sīkāk nestāstīja.

-    Vai viņš nepieminēja pats savus nekustamos īpašumus un to, kas ar tiem notiek?

Frīmena iebilda, ka neredzot jautājuma saistību ar izskatāmo lietu. Es lūdzu atļauju pieiet pie tiesneša galda, un man to neliedza. Piegājis pie Perija, es atgādināju savu iepriekš doto apliecinājumu zvērinātajiem, ka mans nodoms ir ne tikai apgāzt prokuratūras izvirzīto apsūdzību, bet arī piedāvāt aizstāvības puses sagatavoto teoriju, kas iekļāva pierādījumus par citu nozieguma izdarīšanas versiju.

-    Un šī ir tā cita versija, tiesneša kungs. Bondurants bija nonācis finansiālās grūtībās, un viņa bojāejas cēlonis bija pūliņi izrauties no šīs bedres. Man ir jābūt iespējai šo teoriju apstiprināt, iztaujājot jebkuru liecinieku, kuru izsaukusi apsūdzības puse.

-    Tiesneša kungs, Frīmena iebilda, tas, ka advokāta kungs kādu jautājumu uzskata par saistītu ar lietu, nenozīmē, ka tā patiesi ir. Upura brālim nav tiešu zināšanu par Mičela Bonduranta finansiālo vai investīciju stāvokli.

-    Ja tā tiešām ir, tiesneša kungs, tad Neitans Bondurants var to apstiprināt, un mēs pāriesim pie nākamā jautājuma.

-     Ļoti labi. Iebildums noraidīts. Uzdodiet savu jautājumu, mister Holer.

Atkal nostājies pie katedras, es atkārtoju jautājumu.

-    Viņš runāja ļoti īsi un neiegrima detaļās, liecinieks atbildēja.

-    Ko tieši viņš sacīja?

-     Brālis vienīgi izteicās, ka nekustamā īpašuma tirgū viņam viss sagriezies ačgārni. Viņš nenosauca summas un neminēja, cik daudz naudas ir ieguldīts. Neko citu viņš neteica.

-    Ko viņš, jūsuprāt, domāja, kad sacīja, ka viņam viss sagriezies ačgarni?

-   To, ka viņam par šiem īpašumiem bija lielāki parādi nekā to vērtība.

-    Vai viņš minēja, ka cenšas tos pārdot?

-    Viņš apgalvoja, ka varot tikt no tiem vaļā, vien pārdodot par sviestmaizi.

-    Pateicos, mister Bondurant. Man vairāk jautājumu nav.

Savas mazsvarīgo spēlētāju parādes nobeigumā Frīmena

izsauca liecinieci, vārdā Gledisa Piketa, kas izrādījās kasieru nodaļas priekšniece WestLand National galvenajā filiālē Šērmenoksā. Iztaujājusi Piketu par darba pienākumiem, Frīmena ķērās pie svarīgākā temata.

-    Cik jums kā bankas kasieru priekšniecei ir padoto, misis Piketa?

-    Kopā apmēram četrdesmit.

-    Vai to vidū ir arī kasiere, vārdā Margo Šeifera?

-    Jā, Margo ir viena no mūsu kasierēm.

-     Es gribētu atgriezties tajā rītā, kad notika Mičela Bonduranta slepkavība. Vai Margo Šeifera torīt bija norūpējusies?

-Jā.

-     Ludzu, izstāstiet zverinatajiem misis Šeiferas rupju iemeslu!

-    Viņa pienāca pie manis un ziņoja, ka tikai puskvartāla attālumā no bankas redzējusi Līzu Tremelu ejam pa ielu virzienā prom no bankas.

-    Kādēļ tas bija satraukuma vērts?

-    Gan bankas darbinieku atpūtas istabā, gan seifglabātavā pie sienas ir Lizas Tremelas fotogrāfija, un mums ir doti norādījumi ziņot priekšniecībai, ja redzam Līzu Tremelu tuvumā.

-    Vai jums zināms šāda norādījuma cēlonis?

-    Jā, ir izdota netuvošanās pavēle, kas aizliedz šai sievietei parādīties bankas apkārtnē.

-    Vai jūs varētu zvērinātajiem atklāt, cikos Margo Šeifera pastāstīja jums par to, ka redzējusi misis Tremelu netālu no bankas?

-    Jā, uzreiz pēc tam, kad viņa ieradās darbā. Tas bija pirmais, ko viņa izdarīja.

-    Vai jūsu darbavietā tiek reģistrēta kasieru ierašanās?

-    Seifglabātavā man ir reģistra saraksts ar darbinieku ierašanās laikiem.

-    Kasieri ierodas seifglabātavā un izņem savas naudas lādes, kuras aiznes uz savu darba posteni?

-    Tieši tā.

-    Cikos ir atzīmēta Margo Šeiferas ierašanās darbavietā tajā konkrētajā dienā?

-    Deviņos nulle deviņās. Viņa ieradās pēdējā. Margo Šeifera nosebojās.

-    Vai tajā brīdi viņa jums pastāstīja, ka redzējusi Lizu Tremelu?

-    jā, precīzi.

-     Vai tolaik jūs jau zinājāt, ka Mičels Bondurants ir noslepkavots bankas autostāvvietā?

-     Nē, to vēl nezināja neviens, jo Rikija Sančesa bija palikusi stāvvietā, gaidot policijas ierašanos un pēc tam viņu lūdza uzkavēties un atbildēt uz jautājumiem. Mums nebija ne jausmas par notiekošo.

-     Tātad nav pieļaujama tāda versija, ka Margo Šeifera stāstu par Līzu Tremelu sagudrojusi pēc tam, kad uzzinājusi par mistera Bonduranta slepkavību. Vai pareizi?

-     Pareizi. Misis Šeifera man pastāstīja par Tremelu vēl pirms tam, kad viņai, man vai kādam citam bankas darbiniekam tika pavēstīts mistera Bonduranta liktenis.

-    Bet kurā brīdī jūs uzzinājāt par Mičela Bonduranta noslepkavošanu stāvvietā un izstāstījāt par Margo Šeiferas sniegto informāciju?

-    Tas notika apmēram pusstundu vēlāk. Tad mēs visi par to uzzinājām, un es neapšaubāmi nospriedu, ka policijai būtu jāzina par šīs sievietes atrašanos tuvumā.

-    Paldies, misis Piketa. Man vairs jautājumu nav.

Tas izrādījās līdz šim spēcīgākais Frīmenas sagādātais trieciens. Piķētai bija veiksmīgi izdevies izpostīt labu tiesu manu panākumu sarunā ar Šeiferu. Tagad man bija jāizlemj palikt malā vai arī riskēt un, iespējams, pasliktināt stāvokli.

Es nolēmu norakstīt to zaudējumos un virzīties tālāk. Apgalvo, ka nekad nedrīkst uzdot jautājumu, uz kuru jau nezini atbildi. Piketa bija atteikusies runāt ar manu detektīvu. Frīmena varbūt izlikusi man slazdus, atstādama liecinieci iztaujāšanai un neizpauzdama vēl kādu faktu, kuram es varētu uzdurties, nākot klajā ar neapdomātu jautājumu.

Tiesnesis Perijs ļāva Piķētai iet un pasludināja piecpadsmit minūšu pārtraukumu. Kamēr sanākušie piecēlās un devās ārā no tiesas zāles, kliente pieliecās man klāt pie galda.

-    Kādēļ jūs nebrukāt viņai virsū? Liza čukstēja.

-    Kam? Piķētai? Es negribēju pasliktināt mūsu pozīcijas, uzdodot aplamu jautājumu.

-    Vai jūs smejaties par mani? Jums vajadzēja viņu iznīcināt tāpat kā Šeiferu.

-    Atšķirība ir tāda, ka Šeiferas gadījumā man bija ievākta zināma informācija, bet par Piketu man nav nekā. Es nevaru uzbrukt viņai tukšām rokām; tas būtu tīšs skrējiens lauvai rīklē. Tāpēc es nolēmu pagaidīt.

Niknums aptumšoja Līzas Tremelas acis.

-    Jums vajadzēja kaut ko noskaidrot par viņu.

Tas izskanēja kā šņāciens caur, manuprāt, sakostiem zobiem.

-    Paklau, Līza, es esmu jūsu advokāts, un es izlemju…

-    Lai nu paliek. Man jāskrien.

Viņa piecēlās un cauri vārtiņiem aizsteidzās uz tiesas zāles durvju pusi. Es palūkojos uz Frīmenu, lai saprastu, vai šī advokāta un klienta domstarpību izpausme ir pamanīta. Viņa zinoši uzsmaidīja, tādējādi apliecinot, ka ir to redzējusi.

Es nospriedu iziet gaitenī un noskaidrot, kālab mana kliente tik pēkšņi sadomājusi steigties prom. Tur manu skatienu nekavējoties piesaistīja viens no garajiem soliem, kas stiepās gaitenī starp tiesas zāļu durvīm. Visu uzmanība pievērsās Līzai, kas sēdēja, apskāvusi savu dēlu Taileru. Zēns kameru prožektoru gaismās jutās ārkārtīgi neveikli.

-    Ak, Jēzus… man klusi paspruka.

Ieraudzījis cilvēku pūļa malā stāvam Līzas māsu, es piegāju viņai klāt.

-    Ko tas nozīmē, Džodij? Viņa labi zina tiesneša liegumu vest bērnu tiesas zālē.

-     Protams. Viņš neies tiesas zālē. Zēnam skolā bija īsā diena, un Līza palūdza atvest viņu šurp. Droši vien domāja, ka tas nāks par labu, ja žurnālisti ieraudzīs viņu kopā ar Taileru.

-    Jā, bet žurnālistiem ar to nav nekāda sakara. Nevediet viņu vairs šurp, lai ko jums Līza pavēlētu!

Tad es ar skatienu centos sameklēt Herbertu Dālu. Tas nepārprotami bija viņa gājiens, un es vēlējos norāt arī viņu. Taču no vecišķā Holivudas darboņa nebija ne vēsts. Viņš droši vien ar gudru ziņu turējās no manis pa gabalu.

Es devos atpakaļ uz tiesas zāli. Atlikušās desmit pārtraukuma minūtes biju iecerējis aizvadīt, klusībā gaužoties par to, ka esmu spiests strādāt ar klienti, kas man nepatīk un kuru es jau sāku nicināt.

Divdesmit piektā nodaļa

Pēc pārtraukuma Frīmena ķērās pie procesa, ko es dēvēju par "apsūdzības lietas mednieku un vācēju" fāzi. Noziegumu vietas speciālisti. Uz viņu liecību stūrakmeņiem prokurore būvēs nepieciešamību izsaukt policistu Hovardu Ķērienu, lietas galveno izmeklētāju.

Pirmais mednieks vācējs bija koroneru nodaļas izmeklētājs vārdā Viljams Ebots, kurš ieradies nozieguma vietā pēc izsaukuma un kuram bija uzdots aizpildīt dokumentus par līķi un nogādāt to uz tiesmedicīnas laboratoriju secēšanai.

Viņa liecībā tika izklāstīti novērojumi nozieguma vietā, stāstīts par upura galvas traumām un personiskajām mantām, kas atrastas pie līķa. To vidū bija Bonduranta kabatas portfelis, pulkstenis, sīknauda un banknošu saspraude ar simt astoņdesmit trim dolāriem. Kabatā atradās arī Joe's Joe kafejnīcas čeks, kas ļāva izmeklētājiem precizēt nāves iestāšanās brīdi.

Ebots, tāpat kā seržants Kavingtons, savā liecībā izteicās gaužām lietišķi. Atrasties vardarbīga nozieguma vietā viņam bija rutīnas darbs. Un tieši uz šo aspektu es koncentrēju savus jautājumus, kad pienāca mana karta.

-     Mister Ebot, cik ilgi jūs jau esat koronera nodaļas izmeklētājs?

-     Drīzumā būs divdesmit devītais gads.

-     Un visi nostrādāti Losandželosas apgabala nodaļā?

-    Tieši tā.

-    Pēc jūsu aprēķiniem… cik slepkavību vietu jūs esat apmeklējis šo gadu laikā?

-    Ak vai. Droši vien pāris tūkstošu. Daudz.

-    Tam es ticu. Jādomā, ka nereti tās ir stipri briesmīgas ainas.

-    Tāda ir mūsu darba specifika.

-    Un šajā vietā? Jūs izpētījāt un nofotografējāt upura brūces. Vai pareizi?

-    Jā. Tāda ir protokola kārtība, kuru mēs izpildām pirms līķa aizvešanas.

-    Jums priekšā atrodas nozieguma vietas ziņojums, kuru pirmstiesas vienošanās ļāva iekļaut pierādījumu klāstā. Lūdzu, nolasiet zvērinātajiem kopsavilkuma otro rindkopu!

Ebots pāršķīra ziņojumu lapu un atrada norādīto rindkopu.

-     "Uz galvas virspuses rodamas trīs tieša trieciena izraisītas brūces, pārmērīgi stipras un postošas. Ķermeņa novietojums uz zemes liecina, ka upuris zaudējis samaņu vēl pirms tam, kad atsities pret zemi." Un pēc tam es iekavās esmu ierakstījis vārdu "pārspīlēts".

-    Jā, tieši par to mani māc ziņkāre. Ko jūs domājāt, ierakstīdams vārdu "pārspīlēts"?

-     Tikai to, ka, pēc manām domām, jebkurš no šiem triecieniem būtu nāvējošs. Nokrizdams zemē, upuris bija bez samaņas un varbūt pat bez dzīvības. Pietika ar pirmo sitienu. Tādējādi otrais un trešais sitiens tika dots pēc tam, kad viņš jau gulēja uz vēdera. Tas bija pārspīlēti. Es uztveru to kā pārliecīga niknuma izpausmi.

Ebots droši vien sprieda, ka visgudri sniedz atbildi, kuru es vismazāk gribu dzirdēt. Frīmena tāpat. Taču viņi maldījās.

-    Tātad, jūs savā kopsavilkumā liekat manīt, ka šajā slepkavībā jūtama zināma emocionāla iesaiste. Vai pareizi?

-    Jā, tādas bija manas domas.

-     Pastāstiet, kādās apmācībās par slepkavību izmeklēšanu esat piedalījies!

-    Sen, pirms trīsdesmit gadiem, tā bija pusgadu ilga apmācība. Pāris reižu gadā mums tiek piedāvāti kvalifikācijas celšanas kursi. Mums stāsta par jaunākajām izmeklēšanas metodēm un tamlīdzīgi.

-    Vai tās attiecas konkrēti uz slepkavību izmeklēšanu?

-    Ne visas, bet lielākā daļa gan.

-    Vai slepkavības izmeklēšanas pamatprincips nav tāds, ka pārmērīga spēka lietojums parasti nozīmē vienu, proti, upuris savu slepkavu pazina un noziegumā iejauktas personiskās attiecības?

-     Ē-ē…

Fnmenai beidzot atausa gaisma. Viņa piecēlās un pauda iebildumu, ka Ebots nav slepkavību izmeklētājs un jautājumā pieprasītas zināšanas, kuru vīrietim nav. Man tas nebija jāapstrīd. Tiesnesis pacēla roku, nejaudams man ierunāties, un paskaidroja Frīmenai, ka es esmu vedis Ebotu pa izvēlēto ceļu bez jebkādiem iebildumiem no prokuratūras puses. Izmeklētājs bija liecinājis par savu pieredzi un apmācību slepkavību izmeklēšanā, un Frīmena tajā brīdī nebija pat iepīkstējusies.

-    Jūs uzņēmāties risku, mis Frīmena. Jūs cerējāt, ka tas jums atraisīs rokas. Tagad jus nevarat atkāpties. Liecinieks atbildēs uz jautājumu.

-     Lūdzu, mister Ebot.

Ebots novilcināja laiku, lūgdams, lai tiesas stenogrāfiste nolasa uzdoto jautājumu. Pēc tam tiesnesis jutās spiests viņu paskubināt.

-    Šāds apsvērums ir, jā, Ebots beidzot atzina.

-    Apsvērums? es atkārtoju. Ko tas nozīmē?

-    Sevišķi vardarbīgu noziegumu gadījumos tiek pieļauta iespēja, ka upuris uzbrucēju, savu slepkavu pazinis personiski.

-    Sakot "sevišķi vardarbīgu noziegumu", jūs domājat ari pārspīlētu vardarbību.

-    Tāds pieņēmums ir iespējams.

-    Pateicos, mister Ebot. Vēlos pajautāt par citiem jūsu novērojumiem nozieguma vietā. Vai jums radās priekšstats par spēku, ar kādu būtu jāizdara šie trīs brutālie sitieni pa mistera Bonduranta galvas virsu?

Frīmena atkal iebilda un uzstāja, ka Ebots nav tiesmedicīnas eksperts un šādi jautājumi nav viņa kompetencē. Šoreiz Perijs iebildumu atbalstīja.

Es nolēmu samierināties ar iegūto un paziņoju:

-    Vairs jautājumu nav.

Nākamais liecinieku solā sēdās Pols Robertss, Losandželosas policijas departamenta noziegumu vietas ekspertu vienības vadītājs viņš kopā ar diviem padotajiem todien apskatīja autostāvvietu. Viņa liecība nebija tik notikumiem bagāta kā Ebota stāsts, jo Frīmena neļāva viņam pārāk izpausties. Viņš runāja vienīgi par procedūrām un visu, kas notikuma vietā atrasts un vēlāk izpētīts Zinātniskās izpētes nodaļas laboratorijā. Kad pie iztaujāšanas ķēros es, man izdevās taustāmo lietisko pierādījumu nabadzību izmantot savas klientes labā.

-    Vai jūs varētu izstāstīt zvērinātajiem, kur notikuma vietā jūs atradāt pirkstu nospiedumus, kas sakrita ar apsūdzētās pirkstu nospiedumiem?

-    Mēs neatradām nevienu.

-    Vai jūs varētu izstāstīt zvērinātajiem, kādi notikuma vietā atrasti asins paraugi sakrita ar apsūdzētās asinis paraugiem?

-    Mēs neatradām nevienu.

-    Bet matu un audu paraugi? Tos jūs taču atradāt, un tādējādi varējāt sasaistīt apsūdzēto ar noziegumu. Vai tā bija?

-    Nē.

Es atkāpos dažus soļus no katedras, it kā pauzdams savu izmisīgo vilšanos, bet tad atgriezos.

-     Mister Holer, iejaucās tiesnesis, iztiksim bez teatrālisma.

-     Paldies, jūsu godība, Frīmena sacīja, nelaižot garām tādu izdevību.

-    Ar jums es šobrīd nerunāju, mis Frīmena.

Es labu brīdi uzlūkoju zvērinātos un tad uzdevu savu nākamo un beidzamo jautājumu.

-    Īsi sakot… vai jūs un jūsu vienība autostāvvietā atrada kaut niecīgāko pierādījumu, kas saista Lizu Tremelu ar nozieguma vietu?

-    Stāvvietā? Nē, mēs neko tādu neatradām.

-    Pateicos. Tādā gadījumā man vairs jautājumu nav.

Es zināju, ka Frīmena var dot mūsu pusei sāpīgu triecienu, pajautājot Robertsam par manas klientes garāžā konfiscētajiem priekšmetiem āmuru ar Bonduranta asinīm un kurpi, uz kuras arī atrada viņa asinis. Robertss noziegumu vietas apskates ekspertu sastāvā bija strādājis arī garāžā. Taču es spriedu, ka viņa tā nerīkosies. Viņa bija izstrādājusi savas lietas izklāstu līdz pat pēdējam pierādījumam, un jebkuras izmaiņas varētu izjaukt ieplānoto ritmu, apdraudot uzņemto tempu un beigu triecienu brīdi, kad visi pierādījumi sakrīt savās vietās. Sī prokurore bija pārāk gudra, lai tā riskētu. Frīmena drīzāk būtu ar mieru saņemt belzienus tagad, lai vēlāk prāvas gaitā pati gūtu uzvaru ar nokautu.

-    Mis Frīmena, jūsu jautājumi? tiesnesis vaicāja, kad es hiju atgriezies savā vietā.

-    Man jautājumu nav, jūsu godība.

-     Liecinieks drīkst iet.

Man priekšā uz galda pie mapes vāka iekšpuses bija piesprausts Frīmenas iesniegtais liecinieku saraksts. Es izsvītroju Ebota un Robertsa vārdus un pārlaidu skatienu pārējiem vārdiem. Pirmā prāvas diena vēl nebija gluži galā, un prokurore jau bija pamanījusies izraut sarakstā krietnu robu. Pārlūkojis atlikušos vārdus, es nospriedu, ka nākamais liecinieku solā sēdīsies policijas izmeklētājs Ķēriens. Tomēr šāda izvēle radīja apsūdzības pusei zināmas grūtības. Pulkstenis rādīja divdesmit piecas pāri četriem, un darbadienai jābeidzas piecos. Ja Frīmena izsauks liecināt Ķērienu, tad pagūs tikai ieskrieties, kad tiesnesis jau pasludinās pārtraukumu līdz rītam. Iespējams, ka viņa Ķērienu pamudina uz kādu atklāsmi, kuru zvērinātajiem butu ieteicams apcerēt līdz nākamās dienas sesijai, taču šāds pavērsiens varētu grozīt viņa liecības akcentus, un es ari šajā gadījumā nedomāju, ka Frīmenas uztverē tā būtu pienācīga apmaiņa.

Kārtējo reizi es pārlūkoju sarakstu, meklēdams "lidotāju" liecinieku, kas izsaucams jebkurā brīdī, nevis saskaņā ar apsūdzības puses noteikto secību. Tādu neatradis, es pavēros viņpus ejas uz prokurori netiku gudrs, kāds gājiens viņai ir padomā.

-    Mis Frīmena, tiesnesis sacīja, lūdzu, izsauciet nākamo liecinieku.

Frīmena piecēlās no krēsla un teica:

-    Jūsu godība, liecinieks, kuru bija paredzēts izsaukt nākamo, visticamāk, sniegs garu liecību un tiks ilgi iztaujāts. Es vēlētos lūgt tiesu būt iecietīgai un atļaut šo liecinieku izsaukt rīt no paša rīta, lai zvērinātajiem nebūtu jāpārtrauc liecības uzklausīšana.

Tiesnesis paskatījās uz pulksteni pie zāles pretējās sienas un lēni nogrozīja galvu.

-    Nē, viņš atteica. Nē, tā mēs nerīkosimies. Vēl palikusi vairāk nekā pusstunda, un mēs šo laiku izmantosim. Sauciet nākamo liecinieku, mis Frīmena!

-    Jā, jūsu godība, Frīmena novilka. Valsts izsauc Gilbertu Modesto.

Attiecībā uz "lidotāju" es biju maldījies. Modesto bija WestLand National korporatīvās drošības nodaļas vadītājs, un Frīmena acīmredzot uzskatīja, ka viņa liecību var iekļaut prāvas gaitā jebkura laikā, neizjaucot tās tempu un ritumu.

Nozvērināts un ieņēmis vietu liecinieku solā, Modesto izklāstīja savu agrāko darba pieredzi likumsardzē un savus pašreizējos pienākumus WestLand National. Pēc tam Frīmena pievērsās viņa darbībām rītā, kad tika nogalināts Mičels Bondurants.

-    Izdzirdējis, ka mirušais ir Mičs, es pirmām kārtām nodevu policijas rīcībā draudu dosjē, viņš pavēstīja.

-    Kas ir draudu dosjē? Frīmena apvaicājās.

-    Tas satur visus pa pastu vai elektronisko pastu atsūtītos draudus bankai vai personālam. Tajā glabājas piezīmes par jebkuriem draudiem, kas izteikti pa tālruni vai nākuši no trešās puses, vai ari par to mums pavēstījusi policija. Saskaņā ar protokolu, mēs nosakām draudu nopietnību, dažus personu vārdus atzīmējam kā visbīstamākos, un tā tālāk.

-    Cik labi jūs pats personīgi pārzināt šo draudu dosjē?

-    Ļoti labi. Es to regulāri izskatu. Tas ir mans darbs.

-    Cik vārdu bija minēts dosjē tajā rītā, kad nogalināja Mičelu Bondurantu?

-    Es neizskaitīju, taču domāju, ka pāris duču vārdu.

-    Un tie visi tiek uzskatīti par pamatotiem draudiem bankai un tās darbiniekiem?

-    Nē, mūsu noteikums ir tāds… ja ir saņemts drauds, tas nonāk šajā dosjē. Nav svarīgi, cik tas ir pamatots. To ievieto dosjē. Tādēļ lielākā daļa no tiem netiek uzskatīti par nopietniem; parasti kāds cilvēks izgāž uz mums dusmas vai sarūgtinājumu.

-    Kurš cilvēks tajā rītā dosjē atradās saraksta augšgalā kā visnopietnākais drauds?

-    Apsūdzētā Līza Tremela.

Frīmena ieturēja efektīgu pauzi. Es nopētīju zvērinātos. Gandrīz visu acis pievērsās manai klientei.

-     Kādēļ tā, mister Modesto? Vai viņa ir izteikusi kādus konkrētus draudus bankai vai kādam tās darbiniekam?

-    Nē, nav. Taču viņa bija iesaistījusies cīņā ar banku par īpašuma atsavināšanu un rīkojusi protestus pie bankas durvim un mūsu juristi panāca, ka tiesa izsniedz viņai netuvoSanās pavēli. Viņas darbības tika uztvertas kā draudi, un acīmredzot mēs nebijām kļūdījušies.

Es pielēcu kājās un iebildu, lūgdams tiesnesi izsvītrot pēdējo Modesto atbildes daļu kā musinošu un aizspriedumainu. Tiesnesis piekrita un aizrādīja Modesto, likdams paturot savu viedokli pie sevis.

-    Vai jums, mister Modesto, ir zināms, Frīmena turpināja, vai Līza Tremela ir izteikusi nepārprotamus draudus kadam bankas darbiniekam, tostarp Mičelam Bondurantam?

Pirmais likums visi vājie punkti ir jāpārvērš priekšrocībās. Frīmena uzdeva manus jautājumus, laupot man iespēju publiski izrādīt sašutumu.

-     Nē, konkrēti nevienam. Taču mūsu nojauta, izvērtējot draudus, liecināja, ka no šīs personas ir vēlams piesargāties.

-     Pateicos, mister Modesto. Kuram Losandželosas policijas darbiniekam jūs nodevāt šo dosjē?

-    Izmeklētājam Ķērienam, kurš vadīja izmeklēšanu. Es devos tieši pie viņa.

-     Vai jums gadījās todien vēlreiz aprunāties ar izmeklētāju Ķērienu?

-    Jā, izmeklēšanas gaitā mēs vairākas reizes sarunājāmies. Viņam bija jautājumi par novērošanas kamerām stāvvietā un citi.

-    Vai jūs ar viņu sazinājāties vēl vienu reizi?

-    Jā, tobrīd, kad mani informēja par vienu no mūsu darbiniecēm, kādu kasieri, kura ziņojusi savai priekšniecei, ka tajā rītā pamanījusi Līzu Tremelu bankas teritorijā vai tuvu tai. Es nodomāju, ka šāda informācija policijai būtu noderīga, tālab piezvanīju izmeklētājam Ķērienam un noorganizēju tikšanos ar kasieri.

-    Un tā bija Margo Šeifera?

-Jā.

Frīmena beidza iztaujašanu un nodeva liecinieku mana ziņā. Es nospriedu, ka piemērotākā rīcība pašreiz būtu ātri sākt un ātri beigt iesēt dažas sēklas, bet ražu novākt vēlāk.

-      Mister Modesto, vai jums kā VVestLami korporatīvās drošības nodaļas vadītājam bija pieeja īpašuma atsavināšanas lietai, ko banka bija ierosinājusi pret Līzu Tremelu?

Modesto uzsvērti papurināja galvu.

-    Nē, tā bija juridiska lieta, un tādējādi man ar to nebija nekāda sakara.

-    Tātad, atdodot izmeklētājam Ķērienam dosjē, kuras saraksta augšgalā atradās Lizas Tremelas vārds, jūs nevarējāt zināt, ka viņa var drīz zaudēt savu māju. Vai pareizi?

-    Pareizi.

-   Jūs nevarējāt zināt, ka banka grasās atteikties no šīs īpašuma atsavināšanas, jo nolīgusi uzņēmumu, kas nodarbojas ar krāpnieciskām aktivitātēm. Vai es…

-    Iebilstu! Frīmena iespiedzās. Pieņēmumi nav pierādījumi.

-    Atbalstu, Perijs piekrita. Mister Holer, esiet uzmanīgs.

-     Labi, jusu godība. Mister Modesto, vai, atdodot draudu dosjē izmeklētājam Ķērienam, jūs pieminējāt konkrēti Līžu Tremelas vārdu? Varbūt jūs pasniedzāt viņam dosjē un Jāvāt to izskatīt viņam pašam?

-    Es pateicu viņam, ka šī sieviete ir saraksta augšgalā.

-    Vai viņš tincināja pēc iemesla?

-    īsti neatceros. Atminu vienīgi to, ka nosaucu viņas vārdu, taču es nevaru droši apgalvot, vai pats iedomājos to pieminēt, vai arī izmeklētājs pajautāja man konkrēti.

-    Un tobrīd, sarunājoties ar izmeklētāju Ķērienu par Lizu Tremelu ka par iespējamo draudu, jums nebija ne jausmas par viņas īpašuma atsavināšanas lietas statusu. Vai pareizi?

-    Jā, pareizi.

-    Tātad izmeklētāja Ķēriena rīcībā arī nebija tādas informācijas. Vai es nemaldos?

-    Es nevaru runāt izmeklētāja Ķēriena vārdā. Pavaicājiet viņam pats.

-    Nekas, es noteikti pavaicāšu. Patlaban jautājumu vairāk nav.

Atgriežoties vietā, es uzmetu skatienu pulkstenim pie sienas. Tas rādīja bez piecām minūtēm pieci, un kjuva skaidrs, ka šodien darbs beidzies. Sagatavošanās prāvai allaž bija apjomīgs darbs. Pirmās prāvas dienas beigas parasti pavada noguruma uzplūdi, un to tuvošanos es jau jutu.

Tiesnesis piekodināja zvērinātajiem uztvert visu dzirdēto un redzēto ar atvērtu prātu, lika vairīties no prāvas atspoguļošanas reportāžām plašsaziņas līdzekļos un neapspriest lietu ne ar pārējiem zvērinātajiem, ne ar citiem rilvēkiem. Pēc tam zvērinātajiem ļāva iet mājās.

Mana kliente aizgāja kopā ar Herbertu Dālu, kurš bija nesen atgriezies tiesas namā, un es pa vārtiņiem devos ārā līdz ar Frīmenu.

-    Sākums jauks, es bildu.

-    Jums arī nav peļams.

-     Mēs abi zinām, ka prāvas pirmajā dienā ļauts noplūkt augļus, kas karājas zemu. Kad to vairs nav, sākas grūtības.

-    Jā, ar laiku būs grūtāk. Vēlu veiksmi, Holer!

Gaitenī mēs izšķīrāmies. Frīmena gāja lejā pa kāpnēm uz prokuratūru, un es devos uz liftu un pēc tam uz biroju. Nogurumam nebija nozīmes. Mani joprojām gaidīja daudz darba. Ķēriens, visticamāk, rīt visu dienu pavadīs liecinieku solā. Man bija jāsagatavojas.

Divdesmit sestā nodaļa

/

-    Valsts izsauc policijas izmeklētāju Hovardu Ķērienu.

Andrea Frimena uzgrieza muguru apsūdzības galdam, pie

kura tobrīd stāvēja, un uzsmaidīja izmeklētājam, kas soļoja pa vidus eju, turēdams padusē divas iespaidīgi biezas mapes, dēvētas par slepkavību grāmatām. Izgājis pa vārtiņiem, viņš devās uz liecinieka sola pusi. No viņa izstaroja miers. Šis viņam bija pierasts pasākums. Izmeklētājs novietoja slepkavības grāmatas uz plaukta pie liecinieka sola un pacēla roku, lai dotu zvērestu. Tajā mirklī viņš uz mani ieslīpi palūkojās. Mēs ne pirmo reizi tikāmies šādos apstākļos, un Ķēriens, lai arī ārēji izskatījās mierīgs, atturīgs un savaldīgs, neapšaubāmi savā nodabā prātoja, ko esmu viņam sagatavojis.

Ķēriens bija ģērbies labi piegrieztā tumši zilā uzvalkā ar spilgti oranžu kaklasaiti. Liecinot tiesas prāvā, izmeklētāji allaž vilka vislepnāko kārtu. Tobrīd mani pārņēma atskārsme Ķēriens vairs nav sirms. Vīrietim, kuram drīz būs sešdesmit gadu, neredzēja neviena sirma mata. Tie nokrāsoti televīzijas dēļ.

Iedomība. Es prātoju, vai šo īpašību varētu izmantot savā labā, kad pienāks mana kārta uzdot jautājumus.

Kad Ķērienu nozvērināja, viņš apsēdās liecinieku solā un iekārtojās ērtāk. Viņam droši vien nāksies tajā atrasties visu šo dienu, varbūt pat ilgāk. Ielējis ūdeni glāzē no krūkas, kuru bija sagādājis tiesas klerks, izmeklētājs iedzēra malku un paskatījās uz Frīmenu. Viņš jutās gatavs sākt.

-    Labrīt, izmeklētāj Kērlen! Es vēlētos sākt rītu ar lūgumu, lai jūs īsumā izstāstāt zvērinātajiem par savu darba pieredzi un karjeru.

-     Ar lielāko prieku, Ķēriens attrauca, sirsnīgi smaidīdams. Man ir piecdesmit seši gadi. Pirms divdesmit četriem gadiem es iestājos Losandželosas policijā, iepriekšējos desmit gadus pavadīju jūras kājnieku vienībā. Pēdējos deviņus gadus esmu strādājis Vennaisas iecirknī par slepkavību izmeklētāju. Pirms tam izmeklēju slepkavības Futhilas iecirknī.

-    Cik slepkavību lietu jūs esat izmeklējis?

-    Šī ir mana sešdesmit pirmā slepkavības lieta. Pirms tam bija ari citas lietas, piemēram, laupīšana, zādzības ar ielaušanos un auto aizdzīšana.

Frīmena stāvēja pie katedras un pāršķīra piezīmju bloknota lapu prokurore bija gatava ķerties pie vissvarīgākajiem jautājumiem.

-     Izmeklētāja kungs, pievērsīsimies rītam, kurā tika noslepkavots Mičels Bondurants. Vai jūs varētu mums pamazām izklāstīt lietas sākotnējo procesu?

"Mums"? Gudrs solis ar mājienu, ka apsūdzība un tiesnesis spēlē vienā komandā. Par Frīmenas spējām man šaubu nebija, un sava galvenā izmeklētāja tincināšanā viņa koncentrēs visus spēkus. Prokurore apzinājās ja man izdosies iedragāt Ķēriena liecību, visa viņas lieta var sabrukt kā kāršu namiņš.

-     Apmēram deviņos piecpadsmit es sēdēju pie sava galda, kad pie manis un manas pārinieces Sintijas Longstretas pienāca izmeklēšanas nodaļas leitnants un pavēstīja, ka WestLand National galvenās mītnes daudzstāvu autostāvvietā Venturas bulvārī notikusi slepkavība. Mēs ar izmeklētāju Longstretu bez vilcināšanās sēdāmies automašīnā.

-    Vai jūs devāties uz notikuma vietu?

-Jā, nekavējoties. Tur mēs nonācām pusdesmitos un pārņēmām notiekošo savā pārziņā.

-    Ko tas īsti nozīmē?

-     Galvenā prioritāte ir saglabāt un savākt visus pierādījumus nozieguma vietā. Patruļu policisti jau bija norobežojuši vietu un nelaida klāt nepiederošas personas. Pārliecinājušies, ka viss ir kārtībā, mēs sadalījām atbildības jomas. Es uzdevu pāriniecei pārraudzīt nozieguma vietas apskati un pats devos izprašņāt lieciniekus, kurus patruļu policisti bija palūguši uzkavēties.

-     Izmeklētāja Longstreta nav tik pieredzējusi izmeklēšanas darbā kā jūs. Vai pareizi?

-     Jā, slepkavību izmeklēšanā viņa strādā kopā ar mani trīs gadus.

-    Kādēļ jus uzticējāt jaunai vienības darbiniecei ļoti svarīgo pienākumu pārraudzīt nozieguma vietas apskati?

-    Es tā rīkojos, jo zināju, ka gan nozieguma vietas apskates eksperti, gan koroneru izmeklētājs, kas atradās turpat, ir sava darba veterāni ar daudzu gadu pieredzi un Sintijai šai darbā būs prasmīgi, pieredzējuši palīgi.

Pēc tam Frīmena izvadīja Ķērienu cauri jautājumu virknei par sapulcināto liecinieku iztaujāšanu, sākot ar Rikiju Sančesu, kura bija atradusi līķi un piezvanījusi ārkārtas situāciju dienestiem. Ķēriens liecinieka krēslā jutās brīvi un runāja vienkārši, pat familiāri. Prātā neviļus uzradās viens vienigs apzīmējums apburoši.

Apburoši liecinieki man nederēja, taču nācās paciesties un gaidīt. Es zināju, ka pie Ķēriena iztaujāšanas tikšu vien dienas beigās. Man atlika cerēt, ka līdz tam laikam zvērinātie nebūs viņā līdz ausīm samīlējušies.

Būdama gudra sieviete, Frīmena apjauta, ka ar šarmu vien zvērināto uzmanību noturēt nav iespējams. Pēc laika viņa atmeta ceļa bruģēšanas priekšdarbus un sāka vērpt lietu pret Līzu Tremelu.

-     Ķēriena kungs, vai izmeklēšanas procesā kādā bridī jums tika nosaukts apsūdzētās vārds?

-    Jā. Stāvvietā ieradās bankas drošības nodaļas vadītājs un vēlējās satikt mani vai manu pārinieci. Mums bija īsa saruna, un pēc tam mēs devāmies uz viņa kabinetu, kur noskatījāmies pie stāvvietas ieejas un izejas un liftos izvietoto novērošanas kameru nofilmēto materiālu.

-    Vai šo videomateriālu noskatīšanās pavirzīja uz priekšu izmeklēšanu?

-    Sākotnēji nē. Es neredzēju nevienu, kas nestu ieroci vai izturētos aizdomīgi pirms vai pēc aptuvenā slepkavības pastrādāšanas laika. Neviens neskrēja ārā no stāvvietas. Nemāniju ari nekā aizdomīga transporta līdzekļos, kas tobrīd iebrauca stāvvietā vai izbrauca no tās. Protams, mēs pārbaudījām visu šo mašīnu numura zīmes. Šajā pirmajā noskatīšanās reizē es neredzēju nekā tāda, kas varētu palīdzēt izmeklēšanai, un, protams, slepkavību neviena kamera nebija nofilmējusi. Arī šo aspektu noziedznieks acīmredzot zināja.

Piecēlies es izteicu iebildumu pret Ķēriena pēdējo teikumu, tiesnesis lika to izsvītrot no protokola un lūdza zvērinātos neņemt izmeklētāja apgalvojumu vērā.

-   Jūs gribējāt pastāstīt, Frīmena mudināja, kad Lizas livmelas vārds pirmo reizi izskanēja izmeklēšanas laikā.

-    Jā, pareizi. Misters Modesto, bankas drošības nodaļas vadītājs, iedeva man mapi, kurā esot draudu novērtēšanas tiosjē. Izsniegtajā dokumentu apkopojumā bija minēti vairāki vārdi, tostarp arī apsūdzētās vārds. īsu brīdi vēlāk misters Modesto piezvanīja un pavēstīja, ka Liza Tremela tajā ntā esot redzēta netālu no bankas.

-    Tā ir apsūdzētā. Un tieši tā viņas vārds parādījās izmeklēšanā? Vai pareizi?

-    Pareizi.

-    Kā jūs šo ziņu izmantojāt, izmeklētāja kungs?

-     Vispirms es atgriezos nozieguma vietā. Pēc tam aizsūtīju pārinieci iztaujāt liecinieci, kura apgalvoja, ka redzējusi I izu Tremelu bankas tuvumā. Mums bija svarīgi saņemt apstiprinājumu un precizēt detaļas. Pēc tam es sāku pētīt draudu novērtēšanas dosjē, izskatīju visus uzvārdus un izteiktos draudus.

-    Vai jūs jau uzreiz izdarījāt kādus secinājumus?

-    Es neuzskatīju, ka dosjē būs atrodams cilvēks, kurš uzreiz izraisīs izmeklēšanas interesi tikai tāpēc, ka viņam bijušas nesaskaņas ar banku. Taču visus šos uzvārdus šķita vērts paturēt atmiņā. Tiesa, Lizas Tremelas vārdam pievērsu uzmanību, jo misters Modesto bija teicis, ka viņa it kā redzēta bankas apkārtnē slepkavības laikā.

-    Tātad tobrīd jūsu rīcību ietekmēja Lizas Tremelas atrašanās tuvumā ēkai slepkavības izdarīšanas laikā?

-    Jā, jo atrašanās tuvumā ļāva secināt, ka viņa varēja atrasties nozieguma vietā. Tās apskate ļāva domāt, ka upuri kāds gaidījis. Nogalinātajam bija atvēlēta sava stāvvieta ar plāksnīti pie sienas, kurā rakstīts viņa vārds. Blakus šai stāvvietai slējās resna balsta kolonna. Mūsu pirmā versija bija, ka slepkava paslēpies aiz šīs kolonnas un pagaidījis, līdz misters Bondurants iebrauc savā vietā un aptur auto. Pēc visa spriežot, pirmais sitiens viņam izdarīts no mugurpuses brīdī, kad viņš kāpa ārā no automašīnas.

-    Pateicos, izmeklētāja kungs.

Frīmena painteresējās par vēl dažiem nozieguma vietas apskates procedūras jautājumiem un pēc tam no jauna pievērsās Lizai Tremelai.

-    Vai jūsu pāriniece kādā bridi atgriezās nozieguma vietā, lai ziņotu par pārrunām ar bankas darbinieci, kas bija redzējusi Lizu Tremelu netālu no bankas?

-    Jā. Mums abiem radās pārliecība, ka liecinieces veiktā identifikācija ir ticama. Pēc tam mēs apspriedāmies par Līžu Tremelu un sapratām, ka mums nekavējoties ar viņu jārunā.

-     Taču, izmeklētāja kungs, tobrīd nozieguma vietas apskate noritēja pilnā sparā un dosjē sniedza veselu sarakstu ar cilvēkiem, kas bija izteikuši draudus bankai vai tās darbiniekiem. Kādēļ tāda steiga jautājumā ar Līzu Tremelu?

Ķēriens atspiedās pret atzveltni un ieņēma gudra un viltīga piedzīvojuša darbinieka pozu.

-    Divi aspekti mudināja mūs velti nezaudēt laiku saistībā ar Līzu Tremelu. Pirmām kārtām, sievietes strīds ar banku bija par viņas nekustamā īpašuma atsavināšanu. Tas liecināja, ka viņas strīds ar banku tiek izskatīts hipotēku nodaļā, un upuris, misters Bondurants, bankas vecākais viceprezidents, bija tieši atbildīgs par hipotēku nodaļu. Tādējādi šī saistība bija jāizmeklē. Piedevām, un tas ir vēl svarīgāk…

-    Atļaujiet jūs pārtraukt, izmeklētāja kungs. Jūs pieminējāt saistību. Jūs tobrīd zinājāt, vai upuris un Liza Tremela ir pazīstami?

-    Tajā laikā nezinājām. Mēs zinājām, ka misis Tremela agrāk piedalījusies protestos pret viņas mājas atsavināšanu un šo īpašuma atsavināšanas procesu aizsācis upuris, misters Bondurants. Taču tobrīd mēs nezinājām, vai šie divi cilvēki pazina viens otru un bija tikušies.

Veikls gājiens atklāt zvērinātajiem lietas nepilnības vēl pirms tam, kad uz tiem norāda pretējā puse. Tādējādi aizstāvībai bija grūtāk izmantot šos trūkumus savā labā.

-    Labi, izmeklētāja kungs, Frīmena noteica. Es jūs pārtraucu brīdī, kad jūs dzīrāties izklāstīt otro iemeslu, kādēļ sazināties ar misis Tremelu bija tik steidzami.

-    Es vēlētos salīdzināt slepkavības izmeklēšanu ar braukšanu pa straumi. Darbībām jābūt uzmanīgām un piesardzīgām, taču vienlaikus jāvirzās turp, kur lietas pierādījumi norāda. Pretējā gadījumā mēs riskētu ar lietiskajiem pierādījumiem, un, iespējams, upuru skaits var pieaugt. Mēs jutām, ka tajā izmeklēšanas posmā bija īstais brīdis sazinālies ar Lizu Tremelu. Vilcināties nedrīkstēja. Nebija pieļauļ.uns atvēlēt viņai laiku pierādījumu iznīcināšanai vai citiem uzbrukumiem. Bija jārīkojas.

Es pārlaidu skatienu zvērinātajiem. Šis likās viens no iz< īlakajiem Ķēriena priekšnesumiem. Viņam bija pievērsti visu zvērināto skatieni. Ja Klegs Makreinoldss patiešām uzņems filmu, Ķēriens varētu tēlot pats sevi.

-    Kā jūs rīkojāties, izmeklētāja kungs?

-    Mēs ieskatījāmies datubāzē, noskaidrojām Līzas Tremelas vadītājas apliecības datus, viņas adresi Vudlendhillsā un devāmies turp.

-    Kas palika nozieguma vietā?

-    Vairāki cilvēki. Mūsu koordinators, visi Zinātniskās izpētes nodaļas speciālisti un koronera darbinieki. Viņiem vēl bija daudz darāmā, un mums vienalga nācās gaidīt, kamēr viņi pabeigs. Brauciens uz Līzas Tremelas māju nekādi nekaitēja nedz notikuma vietas apskatei, nedz izmeklēšanai.

-    Jūsu koordinators? Kas tas ir?

-     Izmeklētājs, trešais pēc pakāpes atbildīgais par slepkavību izmeklēšanas vienību. Džeks Ņūsoms. Viņa pārziņā bija notikuma vietas apskate.

-     Skaidrs. Kas notika, kad jūs aizbraucāt pie misis Tremelas? Vai viņa bija mājās?

-    Jā. Mēs pieklauvējām, un viņa atvēra durvis.

-    Lūdzu, izstāstiet visu pēc kārtas!

-    Mēs iepazīstinājām ar sevi un teicām, ka izmeklējam nopietnu noziegumu. Konkrēti neko neatklājām. Palūdzām atļauju ieiet mājā, lai uzdotu dažus jautājumus. Viņa atļāva, un mēs iegājām.

Es jutu kabatā ievibrējamies mobilo tālruni, un sapratu, ka man pienākusi īsziņa. Zagšus es izņēmu to no kabatas un palūkojos ekrāniņā zem galda tā, lai tiesnesis to nepamanītu. īsziņu sūtīja Sisko.

Jāparunā, kaut kas jāparāda.

Es uzrakstīju viņam atbildi, un mums sākās īsa digitālā saruna.

Pārbaudīji vēstuli?

Nē, cita lieta. Vēstuli vēl pētu.

Tad pēc tiesas. Dabū man vēstuli.

Es ieliku tālruni kabatā un atkal pievērsos Frīmenas vadītajai iztaujāšanai. Vēstule, kuru nupat apspriedām, bija vakar pēcpusdienā atsūtīta uz manu abonenta kastīti. Tā gan bija anonīma, taču, ja Sisko izdotos apstiprināt tās satura patiesumu, manā rīcībā būtu jauns ierocis. Jaudīgs ierocis.

-     Kāda bija misis Tremelas izturēšanās jūsu pirmajā tikšanās reizē? Frīmena taujāja.

-    Viņa šķita diezgan mierīga, Ķēriens atzina. Viņu arī īpaši neinteresēja, kāpēc gribam ar viņu aprunāties un kas tas par noziegumu. Visumā viņa izturējās diezgan bezrūpīgi-

-    Kur jus un pariniece sarunajaties ar viņu?

-    Misis Tremela mūs ieaicināja virtuvē un lūdza apsēsties pie galda. Viņa piedāvāja ūdeni vai kafiju, un mēs abi atteicāmies.

-    Un tad jūs sākāt uzdot viņai jautājumus?

-    Iesākumā mēs noprasījām, vai viņa bijusi mājā visu rītu. Misis Tremela atteica, ka bijusi mājās visu rītu, vienīgi astoņos aizvedusi dēlu uz skolu Šērmenoksā. Es pavaicāju, vai pa ceļam mājup viņa ir kaut kur apstājusies, un viņa to noliedza.

-    Ko tas jums nozīmēja?

-    To, ka te kāds melo. Mums bija lieciniece, kas īsi pirms deviņiem redzējusi viņu netālu no bankas. Tātad, vai nu kāds maldījās, vai arī meloja.

-    Ko jūs tajā mirklī iesākāt?

-    Es pajautāju, vai misis Tremela neatteiktos braukt kopā ar mums uz policijas iecirkni, kur viņu iztaujās un palūgs apskatīties dažas fotogrāfijas. Viņa piekrita, un mēs aizvedām viņu uz Vcnnaisas iecirkni.

-     Vai jūs nolasījāt viņai konstitucionālās tiesības nerunāt ar policiju bez advokāta klātbūtnes?

-    Tobrīd vēl ne. Tajā laikā viņa nebija aizdomās turamā. Misis Tremela bija persona, par kuru policija interesējas izmeklēšanas gaitā. Es nedomāju, ka mums bija nepieciešams nolasīt viņai brīdinājumu par tiesībām, kamēr neesam pārkāpuši šo robežu. Mēs pat nebijām tuvu šim slieksnim. Mēs bijām uzgājuši nesakritību starp viņas stāstīto un liecinieces apgalvojumiem. Tas ir jāizpēta sīkāk, iekams kādu kvalificē par aizdomās turamo.

Frīmena atkal bija ķērusies pie caurumu lāpīšanas, iekams es tos sāku plēst vaļā. Tracinoši, taču es neko nevarēju darīt, vien rosīgi pierakstīju jautājumus, kurus vēlāk uzdošu Ķērienam jautājumus, kurus Frīmena neparedzēs.

Prokurore prasmīgi iztaujāja Ķērienu par sarunu ar manu klienti Vennaisas iecirknī. Ķēriens palīdzēja Frīmenai iepazīstināt klātesošos ar sarunas videomateriālu. To zvērinātajiem parādīja uz diviem ekrāniem. Aronsone bija veikli apstrīdējusi apsūdzības ieceri rādīt ierakstu, bet tiesnesis Perijs bija to atļāvis. Mēs varētu iesniegt apelācijas sūdzību arī pēc notiesāšanas, taču tādā gadījumā izredzes uz panākumiem būtu niecīgas. Man bija jāiekustina pavērsiens jau tagad. Jāatrod veids, kā zvērinātajiem parādīt, ka tas bijis negodīgs process, slazds, kurā mana kliente ievilināta.

Videomateriāls bija uzņemts no augšas, un tas aizstāvības pusei uzreiz, dāvāja nelielu priekšrocību, jo viens otram iepretim pie galda sēdēja prāva auguma vīrietis Hovards Ķēriens un ar trauslu miesasbūvi apveltītā Līza Tremela. Ķēriena stāvs gandrīz vai sievieti nomāca, dzina stūrī, pat iebiedēja. Lieliski. Taisni šādu priekšstatu es biju iecerējis radīt savas iztaujāšanas laikā.

Ieraksta audio bija skaidrs un dzidrs. Neņemot vērā manu iebildumu, gan zvērinātajiem, gan citiem prāvas dalībniekiem bija izsniegti sarunas atšifrējumi, lai visi varētu lasīt līdzi videoierakstam. Iebildu es tālab, ka negribēju, lai zvērinātie lasa. Es gribēju, lai viņi skatās. Es gribēju, lai viņi redz, kā masīvais vīrietis ietramda sīko sievieti. Šī aina varēja izpelnīties līdzcietību bet ne tad, ja ar acīm urbjas vārdos uz papīra.

Ķēriens iesāka nevērīgi, iepazīstināja ar klātesošajiem un pārjautāja Tremelai, vai viņa atbraukt uz iecirkni piekritusi no brīva prāta. Mana kliente apstiprināja, taču askētiskā apkārtne un rakurss, kādā uzņemts video, neradīja ticību viņas apliecinājumam. Viņa izskatījās kā ieslodzītā.

Jūs varētu iesākumā uzskaitīt visu, ko jūs šodien esat darījusi, Ķēriens piedāvāja.

-    Ar kuru bridi jāsāk? Tremela vaicāja.

-    Teiksim, ar pamošanos.

Tremela izklāstīja savu rīta cēlienu pēc pamošanās līdz tam, kā sagatavojusi dēlu skolai un aizvedusi viņu turp. Zēns apmeklēja privāto skolu, un brauciens, atkarībā no sastrēgumiem, parasti aizņēma divdesmit līdz četrdesmit minūšu. Viņa pastāstīja, ka izlaidusi dēlu pie skolas, pēc tam piestājusi paņemt kafiju un atgriezusies mājās.

-    Mājās jūs mums stāstījāt, ka pa ceļam nekur neapstājāties. Tagad sanāk, ka jūs nopirkāt kafiju?

-    Es laikam aizmirsu.

-     Kur jūs iegādājāties kafiju?

-   Joe's Joe kafejnīcā. Tā atrodas Vennaisas un Venturas bulvāru krustojumā.

Būdams pieredzējis pratinātājs, Ķēriens negaidīti mainīja tematu, lai pārsteigtu sarunu biedri.

-    Vai jūs šorīt braucāt gar WcstLand National?

-    Nē. Vai tur tā sāls?

-    Tātad, ja kāds apgalvotu, ka ir jūs tur redzējis, tad viņš melotu?

-    Jā, bet kurš tā teica? Es neesmu pārkāpusi pavēli. Jūs…

-    Vai jūs pazīstat Mičelu Bondurantu?

-     Vai es pazīstu? Es esmu par viņu dzirdējusi. Zinu, kas viņš ir. Bet personiski nepazīstu.

-    Vai jūs viņu šodien esat redzējusi?

Tajā brīdī Tremela apklusa, un tas viņas izredzes iedragāja. Videoierakstā teju varēja saskatīt, kā domājot kustas zobratiņi. Viņa prātoja, vai teikt patiesību. Es palūkojos uz zvērinātajiem. Neredzēju nevienu, kas nebūtu pievērsies ekrāniem.

-    Jā, es viņu redzēju.

-    Bet jūs nupat apgalvojāt, ka neesat pārkāpusi WestLand National īpašuma robežas.

-    Tā arī ir. Es nezinu, kas jums ir pateicis, ka esmu redzēta pie bankas. Ja to sacīja Bondurants, tad viņš melo. Es viņu tiešām redzēju, bet tas bija kafejnīcā, nevis…

-    Kādēļ jūs mums to neizstāstījāt šorīt savās mājās?

-    Ko tieši? Jūs man nejautājāt.

-    Vai jūs esat kopš šā rīta pārģērbusies?

-Ko?

-    Vai jūs šorīt pēc atgriešanās mājās uzvilkāt citas drēbes?

-    Ko tas nozīmē? Jūs mani palūdzāt atbraukt līdzi, lai aprunātos, bet ievilinājāt kādā slazdā? Es neesmu pārkāpusi netuvošanās pavēli. Es…

-    Vai jūs uzbrukat Mičelam Bondurantam?

-Ko?

Ķēriens neatbildēja. Viņš uzmanīgi pētīja Tremelu, kura izbrīnā plati pavēra muti. Es aplūkoju zvērinātos. Visu acis joprojām urbās ekrānos. Es cerēju, ka viņi redz to pašu, ko redzēju es. Neviltotu šoku manas klientes sejā.

-    Vai tas… Mičelam Bondurantam ir uzbrukts? Vai viņš ir savainots?

-    Nē, patiesībā viņš ir miris. Un šajā mirklī es vēlos nolasīt jums jūsu konstitucionālās tiesības.

Izmeklētājs nolasīja Tremelai brīdinājumu par viņas tiesībām, un Tremela pateica burvju vārdiņus, četrus gudrākos vārdus, kas jebkad izskanējuši no viņas mutes:

-     Es gribu piezvanīt advokātam.

Ar to saruna beidzās, un videoieraksta noslēgumā Ķēriens arestēja Tremelu par slepkavību. Un arī Frīmena beidza Ķēriena iztaujāšanu. Viņa mani pārsteidza, negaidīti paziņodama, ka vairāk jautājumu šim lieciniekam neesot, un apsēdās. Frīmena vēl nebija atklājusi zvērinātajiem manas klientes mājas pārmeklēšanas rezultātus. Un arī par āmuru nekas netika minēts. Acīmredzot Ķēriens viņai šim nolūkam nebija vajadzīgs.

Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa divpadsmit, un tiesnesis pasludināja pārtraukumu, ļaujot pusdienās iet agrāk. Tas man dāvāja stundu un piecpadsmit minūtes laika pēdējiem sagatavošanās darbiem, lai pratinātu Ķērienu. Mēs kārtējo reizi posāmies uz deju zvērināto priekšā.

Divdesmit septītā nodaļa

Nesdams divas biezas mapes un savu uzticamo bloknotu, es piegāju pie katedras. Mapēm iztaujāšanā būs vien virspusēja nozīme, taču es cerēju, ka tās kļūst par iespaidīgu butaforiju. Es nesteidzīgi sakārtoju savas lietas uz katedras. Gribējās, lai Ķēriens kļūst nepacietīgs. Biju iecerējis pret viņu izturēties tāpat kā viņš bija izturējies pret manu klienti ij palēkties, ij izlocīties, ij šauties pa kreisi, kad viņš gaida triecienu no labās, aši uzbrukt un steigties prom.

Frīmena bija rīkojusies gudri, ļaudama izteikties abiem pāriniekiem. Man nebūs iespējas sākt sakarīgu ofensīvu Ķēriena liecināšanas laikā vien. Tagad man jārēķinās gan ar Ķērienu, gan daudz vēlāk ar viņa pārinieci Longstretu. Akcentu plānošana bija viena no Frīmenas stiprākajām pusēm, un viņa to patlaban apliecināja.

-    Drīkstat sākt jebkurā laikā, mister Holer, tiesnesis pamudināja.

-    Jā, jūsu godība. Tikai sakārtoju piezīmes. Labdien, izmeklētāj Kērlen! Es domāju, ka mēs varētu atgriezties pie nozieguma vietas. Vai jus…

-    Kā vēlaties.

-    Jā, paldies. Cik ilgi jūs ar pārinieci atradāties nozieguma vietā, pirms uzsākāt pakaļdzīšanos Līzai Tremelai?

-    Nu, es to nesauktu par pakaļdzīšanos. Mēs…

-    Vai tas tālab, ka viņa nebija aizdomās turamā?

-    Tas ir viens no iemesliem.

-    Par viņu ieinteresējās izmeklēšana; tā jūs pirmīt sacījāt.

-    Gluži pareizi.

-    Tātad, cik ilgi jūs atradāties nozieguma vietā, iekams devāties meklēt sievieti, kas nebija aizdomās turamā, tomēr izraisīja interesi izmeklēšanas nolūkos?

Ķēriens ieskatījās piezīmēs.

-     Mēs ar pārinieci ieradāmies nozieguma vietā deviņos divdesmit septiņās, un viens no mums vai abi tur uzturējāmies līdz desmitiem un trīsdesmit vienai minūtei, kad kopā aizbraucām.

-    Tas būtu… stunda un divpadsmit minūšu. Jūs pavadījāt nozieguma vietā tikai septiņdesmit divas minūtes un tad jutāt nepieciešamību atstāt nozieguma vietu un braukt pēc sievietes, kura pat nebija aizdomās turamā. Vai es esmu pareizi sapratis?

-    Arī tā var uz to palūkoties.

-    Kā jūs uz to lūkojāties, izmeklētāja kungs?

-    Pirmām kārtām, aiziet no nozieguma vietas nebija nekas sevišķs, jo tā tika atstāta slepkavības izmeklēšanas vienības koordinatora pārziņā un uzraudzībā. Tāpat tur strādāja vairāki Zinātniskās izpētes nodaļas speciālisti. Mūsu darbs nebija apskatīt nozieguma vietu. Mūsu darbs bija sekot izmeklēšanas pavedieniem visur, kur tie atrodami, un tobrīd mūs izmeklēšana veda pie Līzas Tremelas. Brīdī, kad mēs pie viņas braucām, viņa netika turēta aizdomās. Taču tad, kad sāka sniegt pretrunīgus un nekonsekventus paziņojumus nopratināšanas laikā, viņa kļuva par aizdomās turamo.

-    Jūs runājat par nopratināšanu Vennaisas iecirknī, ja?

-    Tieši tā.

-    Tātad, kas bija šie pretrunīgie un nekonsekventie paziņojumi, kurus jūs nupat minējāt?

-    Savā mājā sieviete stāstīja, ka aizvedusi bērnu uz skolu un atpakaļceļā nekur nav apstājusies. Iecirknī viņa piepeši atcerējās, ka pirkusi kafiju un ieraudzījusi kafejnīcā upuri. Viņa apgalvoja, ka nav atradusies tuvumā bankai, taču mums ir lieciniece, kas redzējusi viņu puskvartāla attālumā no bankas. Tā taču ir svarīga nesakritība.

It kā runādams ar vientiesi, es pasmaidīju un pašūpoju galvu.

-    Izmeklētāja kungs, jūs taču jokojat, vai ne?

Ķēriens pirmoreiz uzmeta man aizkaitinājuma pilnu skatienu. Tieši to es biju vēlējies panākt. Ja to uztvers kā uzpūtības izpausmi tas man nāks tikai par labu vēlāk, kad es viņu pazemošu.

-    Nē, es nejokoju, Ķēriens atteica. Es savu darbu uztveru ārkārtīgi nopietni.

Es palūdzu tiesnesim atļauju atskaņot daļu no Tremelas nopratināšanas videoieraksta. Tad es patinu ierakstu uz priekšu un uzmanīgi vēroju laika atskaiti ekrāna apakšā. Kādā brīdī es palēnināju tīšanos līdz normālam ātrumam tā, lai zvērinātiem parādītu vārdu apmaiņu tajā vietā, kur Tremela noliedza, ka atradusies netālu no bankas.

-    Vai jūs šorīt braucāt gar WestLand National?

-    Nē. Vai tur tā sāls?

-   Tātad, ja kāds apgalvotu, ka ir jūs tur redzējis, tad viņš melotu?

-    Jā, bet kurš tā teica? Es neesmu pārkāpusi pavēli. Jūs…

-    Vai jūs pazīstat Mičelu Bondurantu?

-    Vai es pazīstu? Es esmu par viņu dzirdējusi. Zinu, kas viņš ir. Bet personiski nepazīstu.

-    Vai jūs viņu šodien esat redzējusi?

-    Jā, es viņu redzēju.

-    Bet jūs nupat apgalvojāt, ka neesat pārkāpusi WestLand National īpašuma robežas.

-    Tā arī ir. Es nezinu, kas jums ir pateicis, ka esmu redzēta pie bankas. Ja to sacīja Bondurants, tad viņš melo. Es viņu tiešām redzēju, bet tas bija kafejnīcā, nevis…

-    Kādēļ jūs mums to neizstāstījāt šorīt savās mājās?

Es apturēju videoierakstu un pavēros Ķērienā.

-     Izmeklētāj, kur tieši Līzas Tremelas vārdos ir pretruna?

-    Viņa nupat teica, ka neatradās pat tuvumā bankai, bet mums ir lieciniece, kas apgalvo pretējo.

-    Tātad jūsu rīcībā ir divu cilvēku sniegtas pretrunīgas liecības, taču Līzas Tremelas apgalvojumos pretrunas nav?

-    Tā ir semantika.

-    Vai atbildēsiet uz jautājumu, izmeklētāja kungs?

-    Jā, tā ir. Pretrunas starp divām liecībām.

Ķēriens neuzskatīja šo atšķirību par būtisku, toties es cerēju, ka to sapratīs zvērinātie.

-     Bet, izmeklētāja kungs, Līza Tremela ne reizi nerunāja pretī savam apgalvojumam, ka nav atradusies bankas tuvumā slepkavības dienā. Vai nav tiesa?

-    To es nezināšu. Man nav informācijas par visu, ko viņa kopš tā laika ir teikusi.

Tā jau bija nelaipna izturēšanās taču man nekas nebija pretī.

-   Labi. Ciktāl jums, izmeklētāja kungs, ir zināms… vai apsūdzētā ir kaut reizi apstrīdējusi savu pašu pirmo apgalvojumu, ka nav atradusies bankas tuvumā?

-    Nē.

-    Paldies, izmeklētāja kungs.

Es izteicu vēlēšanos atskaņot citu videoieraksta daļu, un tiesnesis atļauju neliedza. Es attinu nopratināšanas ierakstu vēl tālāk atpakaļ un apstādināju. Pēc tam es pajautāju tiesnesim, vai būtu iespējams uz viena no ekrāniem parādīt kādu apsūdzības puses piedāvāto nozieguma vietas fotogrāfiju, bet videoierakstu atstāt otrajā ekrānā. Tiesnesis atļava.

Nozieguma vietas fotogrāfija, kuru es lūdzu parādīt ekrānā, bija platleņķa attēls, kas aptvēra gandrīz visu nozieguma vietu. Bija ieraugāms gan Bonduranta līķis, gan arī viņa automašīna, atvērtais portfelis un zemē izlieta kafija.

-     Izmeklētāja kungs, pievērsiet uzmanību nozieguma vietas fotogrāfijai, kas atzīmēta kā Apsūdzības lietiskais pierādījums numur trīs. Lūdzu, aprakstiet to, kas redzams priekšplānā!

-    Jūs domājat portfeli vai līķi?

-    Kas vēl, izmeklētāja kungs?

-     Izlijusi kafija un dzeltens lietisko pierādījumu marķieris kreisajā pusē, kur atrada audu gabaliņu. Vēlāk tika secināts, ka tas ir no upura galvas. Fotogrāfijā gan to īsti labi nevar redzēt.

Es aicināju tiesnesi izņemt no protokola teikuma daļu par audu gabaliņu, jo tas jautājumā nebija prasīts. Ķēriens tika lūgts aprakstīt to, ko attēlā redz nevis to, ko neredz. Tiesnesis nepiekrita un ļāva atstāt visu atbildi pilnībā. Es centos neveiksmi aizmirst un mēģināju vēlreiz.

-     Izmeklētāja kungs, vai varat izlasīt uzrakstu uz kafijas tasītes?

-   Jā. Joe's ]oe. Tā ir gardēžu kafejnīca apmēram četru kvartālu attālumā no bankas.

-    Ļoti labi, izmeklētāja kungs. Jums ir labāka redze nekā man.

-    Varbūt tāpēc, ka es raugu saskatīt patiesību.

Es pavēros uz tiesnesi un noplātīju rokas kā beisbola komandas menedžeris, kura spēlētājs pareizi metis bumbiņu, bet tiesnesis to tikko atzinis par kļūdaini raidītu. Iekams paguvu reaģēt uz šo repliku vārdiski, tiesnesis klupa Ķērienam virsū.

-    Izmeklētāja kungs, Perijs noskaldīja. Man bija licies, ka jums ir vairāk prāta.

-    Piedodiet, jūsu godība, Ķēriens nožēlas pilnā balsī atteica, neatraudams no manis skatienu. Misters Holers sazin kāpēc manī allaž modina visnejaukākās tieksmes.

-    Tas nav nekāds attaisnojums. Ja vēlreiz dzirdēšu tamlīdzīgu izteicienu, mums abiem būs ļoti nopietnas pārrunas.

-    Tas vairs neatkārtosies, tiesneša kungs. Apsolu.

-   Zvērinātie šo liecinieka piezīmi neņems vērā. Mister Holer, turpiniet!

-     Paldies, jūsu godība. Centīšos, cik spēšu. Izmeklētāja kungs, vai tajā laikā, kamēr jūs pirms došanās iztaujāt misis Tremelu septiņdesmit divas minūtes atradāties nozieguma vietā… vai jūs noteicāt, kuram šī kafijas tasīte pieder?

-    Nu, vēlāk mēs noskaidrojām, ka…

-    Nē, nē, nē, es jums, izmeklētāja kungs, nevaicāju, ko jūs noskaidrojāt vēlāk. Es taujāju par tām pirmajām septiņdesmit divām minūtēm, kuras jūs pavadījāt nozieguma vietā. Vai tajā laikā, pirms aizbraukšanas uz Līzas Tremelas māju Vudlendhillsā, jūs zinājāt, kam pieder šī tasīte?

-    Nē, mēs to vēl nebijām noteikuši.

-    Tātad jūs nezinājāt, kas nometis kafijas tasīti nozieguma vietā. Vai pareizi?

-    Iebildums! Advokāta kungs jautā un pats atbild, Frīmena iejaucās.

Bezjēdzīgs iebildums, taču viņai bija kaut kas jāuzsāk, lai izsistu mani no ritma.

-    Es to pieļaušu, atteica tiesnesis, iekams es paguvu ierunāties. Jūs drīkstat atbildēt uz jautājumu, izmeklētāja kungs. Vai jūs zinājāt, kas nometis kafijas tasīti nozieguma vietā?

-     Tobrīd ne.

Atgriezies pie videoieraksta, es sāku to atskaņot no vietas, kuru biju sameklējis pirmīt. Tā bija nopratināšanas sākuma daļa, kurā Tremela uzskaitīja savus rīta darbus.

-    Mājās jūs mums stāstījāt, ka pa ceļam nekur neapstājāties. Tagad iznāk, ka jūs nopirkāt kafiju?

-    Es laikam aizmirsu.

-    Kur jūs iegādājāties kafiju?

-   Joe's Joe kafejnīcā. Tā atrodas Vennaisas un Venturas bulvāru krustojumā.

-    Vai atminaties, kādu tasīti nopirkāt, lielo vai mazo?

-    Lielo. Es dzeru daudz kafijas.

Tanī brīdī es apturēju ierakstu.

-    Sakiet, izmeklētāja kungs. Kādēļ jūs apprasījāties, kāda izmēra tasīti viņa iegādājusies Joe's Joe?

-     Iztaujāšanā jāaptver plašs jautājumu loks. Jānoskaidro pēc iespējas vairāk sīkumu.

-     Varbūt jūs uzskatījāt, ka nozieguma vietā atrastā kafijas tase piederējusi Līzai Tremelai?

-    Tajā laikā nebija noliedzama arī tāda varbūtība.

-     Vai jūs to uzskatījāt par daļu no Līzas Tremelas atzīšanās?

-     Es domāju, ka tas ir svarīgs brīdis sarunā. Par atzīšanos to gluži nevarētu saukt.

-     Bet turpmākās iztaujāšanas laikā viņa pastāstīja, ka redzējusi upuri kafejnīcā. Vai pareizi?

-    Pareizi.

-    Vai tas nemainīja jūsu domas par notikuma vietā atrasto kafijas tasīti?

-     Tā bija tikai papildu informācija pārdomām. Izmeklēšana bija tikko sākusies. Mūsu rīcībā nebija objektīvas informācijas par to, ka upuris ir apmeklējis kafejnīcu. Mums bija vienas personas liecība, kas nesakrita ar cita liecinieka apgalvojumu. Tādējādi Līza Tremela mums pavēstīja, ka redzējusi Mičelu Bondurantu kafejnīcā, taču tas nenozīmē, ka tā patiešām notika. Mums vēl bija jāgūst apstiprinājums. Un vēlāk mēs tādu guvām.

-     Vai jūs redzat, ka tas, ko iztaujāšanas sākumā novērtējāt kā pretrunu, vēlāk pilnībā atbilda faktiem?

-    Tikai šajā gadījumā.

Ķēriens neatkāpās ne par sprīdi. Viņš saprata, ka es mēģinu viņu piedzīt pie bezdibeņa malas. Viņa pienākums bija noturēties un nenokrist.

-     Piedevām, izmeklētāja kungs, vai piekritīsiet, ka galu galā vienīgā pretruna, kas iegūta iztaujāšanā, bija Lizas Tremelas apgalvojums, ka viņa nav atradusies bankas tuvumā, kaut arī kāda lieciniece šo apgalvojumu apgāza?

-    Pēc kautiņa visi ir gudri. Taču pretruna tā bija, turklāt gana būtiska. Ticama liecība vēstīja, ka apsūdzētā nozieguma laika atradusies tuvu nozieguma vietai. Tas vēl aizvien nav atspēkots.

-    Ticama liecība? Viena īsa saruna ar Margo Šeiferu, un viņa jau tiek uzskatīta par uzticamu liecinieci?

Es papūlējos ielikt balsī gan sašutumu, gan apjukumu. Frīmena iebilda, jo uzskatīja, ka es, nedzirdēdams vēlamās atbildes, tirdu liecinieku. Tiesnesis gan viņas iebildumu neatbalstīja, taču viņa bija nodevusi šo svarīgo vēsti zvērinātajiem nojausmu, ka es nedabūju to, ko gribu. Bet patiesībā bija tieši pretēji.

-    Pirmā saruna ar Margo Šeiferu bija īsa, Ķēriens stāstīja. Taču pēc tam viņu vairākas reizes iztaujāja citi izmeklētāji. Viņas apgalvojumi par tās dienas notikumiem nav mainījušies ne par matu. Es uzskatu, ka viņa tiešām redzēja apsūdzēto.

-     Man prieks par jums, izmeklētāja kungs, es attraucu. Atgriezīsimies pie kafijas tasītes. Vai bija tāds brīdis, kad nonācāt pie secinājuma par to, kuram piederējusi nozieguma vietā atstātā kafijas tasīte?

-    Jā. Mēs atradām upura kabatā Joe's Joe kafejnīcas izdotu čeku par lielo tasi, kas iegādāta tajā rītā pulksten astoņos divdesmit vienā. To atraduši, mēs uzskatījām, ka viņam piederējusi nozieguma vietā atrastā kafijas tase. Vēlāk to apstiprināja pirkstu nospiedumu analīze. Misters Bondurants izkāpis no automašīnas, turēdams rokā tasi, un nometis to brīdī, kad viņam uzbruka no aizmugures.

Es pamāju un vienlaikus parūpējos, lai zvērinātajiem rodas iespaids, ka es patiešām saņemu gaidītās atbildes.

-    Kad īsti šis čeks tika atrasts upura kabatā?

Ķēriens ieskatījās piezīmēs, taču atbildi tur neatrada.

-    Precīzi pateikt nevaru. Tas tādēļ, ka čeku atrada koronera izmeklētājs, kura pienākums bija izpētīt upura kabatas un reģistrēt visas personiskās mantas. Tas, visticamāk, ir izdarīts vēl pirms tam, kad līķi aizveda uz koronera nodaļu.

-    Taču tas notika labu brīdi pēc tam, kad jūs ar pārinieci aizlaidāties pakaļ Līzai Tremelai. Vai pareizi?

-     Mēs neaizlaidāmies pakaļ Tremelai. Tomēr čeks katrā ziņā tika atrasts pēc tam, kad mēs bijām aizbraukuši aprunāties ar Tremelu.

-    Vai koronera izmekletajs jums piezvanīja un pastastija par čeku?

-    Nē.

-   Jūs par čeku uzzinājāt pirms vai pēc tam, kad arestējāt i.īzu Tremelu par slepkavību?

-     Pēc tam. Taču bija arī citi pierādījumi, kas apstiprināja…

-    Paldies, izmekletaj. Ja jums nekas nav pretī, atbildiet tikai uz uzdoto jautājumu.

-    Man nav nekas pret patiesību.

-     Lieliski. Tieši tālab mēs šeit esam sanākuši. Vai jūs piekristu apgalvojumam, ka jūs arestējāt Līzu Tremelu, balstoties uz pretrunīgām un nekonsekventām liecībām, kas vēlāk izrādījās noderīgas un nerunāja pretī pierādījumiem un faktiem šajā lietā?

Ķēriens atbildi noskaitīja, it kā būtu iekalis no galvas.

-    Mums bija lieciniece, kas redzējusi apsūdzēto netālu no nozieguma vietas ap nozieguma izdarīšanas laiku.

-    Un vairāk nekā cita jūsu rīcībā nebija, vai ne?

-    Bija arī lietiskie pierādījumi, kas saistīja viņu ar slepkavību. Mums ir viņas āmurs un…

-     Bet es runāju par aresta brīdi! es iekliedzos. Lūdzu, izmeklētājs kungs, atbildiet uz jautājumu!

-     Paklau! tiesnesis skaļi pārtrauca mani. Manā tiesas zālē balsi pacelt atļauts tikai vienam cilvēkam, un jūs, mister Holer, tas neesat.

-     Atvainojos, jūsu godība. Vai jūs, lūdzu, nevarētu norādīt lieciniekam, ka jāatbild uz jautājumiem, kurus es uzdodu, un nevis uz tiem, kurus es neuzdodu?

-    Uzskatīsim, ka lieciniekam tas jau ir norādīts. Turpiniet, mister Holer.

Sakopodams domas, es mirkli klusēju, un pārlaidu skatienu zvērinātajiem. Es meklēju viņu vaibstos lidzcietību, taču velti. Pat Fērlonga sejā to nemanīja viņš neskatījās man acīs. Es atkal pievērsos Ķērienam.

-    Jūs nupat pieminējāt āmuru. Apsūdzētās āmuru. Šī lietiskā pierādījuma jūsu rīcībā aresta laikā nebija, vai pareizi?

-    Pareizi.

-    Tālāk. Arestējuši manu klienti un atskārtuši, ka pretrunīgās liecības, uz kurām jūs paļāvāties, patiesībā nemaz nav pretrunīgas, jūs sākāt meklēt lietiskos pierādījumus, kas iederētos jūsu izvirzītajā versijā. Vai tiesa?

-    Tas it nemaz nav tiesa. Mums bija lieciniece, taču mēs aplūkojām šīs lietas kopainu. Mēs nestaigājām ar klapēm uz acīm. Es ar prieku būtu atsaucis apsūdzību pret apsūdzēto. Taču izmeklēšanas turpinājās, un lietiskie pierādījumi, kurus mēs sākām vākt un izvērtēt, vērsās pret viņu.

-    Ne tikai tas. Jums bija skaidrs arī motīvs, vai ne?

-    Upura pārziņā bija apsūdzētās Tremelas mājas atsavināšana. Manā uztverē tas varētu būt itin pienācīgs motīvs.

-    Taču vairāk jūs par šā īpašuma atsavināšanu nekā nezināt. Vienīgi to, ka atsavināšana pašlaik ir procesā.

-    Jā, un arī to, ka viņai bija izdota pagaidu netuvošanās pavēle.

-    Vai jūs gribat sacīt, ka netuvošanās pavēle pati par sevi ir motīvs nogalināt Mičelu Bondurantu?

-    Es to nedz gribu sacīt, nedz ari tā domāju. Es tikai apgalvoju, ka tas iederas kopainā.

-     Un tobrīd viss, kas iederējās kopainā, noveda pie sasteigta lēmuma. Vai tiesa, izmeklētāja kungs?

Frīmena pielēca kājās un iebilda, un tiesnesis viņai piekrita. Tas nekas. Mani Ķēriena atbilde uz jautājumu neinteresēja. Man bija svarīgi vienīgi tas, lai jautājums iegulstas visu zvērināto prātos.

Pulkstenis rādīja pusčetri. Es paziņoju tiesnesim, ka turpmākā iztaujāšana paredzēta citā virzienā, un tagad būtu piemērots brīdis pēcpusdienas pārtraukumam. Tiesnesis bija ar mieru un pasludināja piecpadsmit minūšu pārtraukumu.

Kad es apsēdos pie aizstāvības galda, kliente pasniedzās un spēcīgi saspieda man apakšdelmu.

-    Jums tik labi izdodas! viņa nočukstēja.

-    Redzēsim. Vēl tāls ceļš ejams.

Sieviete atstūma krēslu un slējās kājās.

-    Vai nāksiet iedzert kafiju? Līza jautāja.

-    Nē, man jāpiezvana. Ejiet vien. Tikai lieciet aiz auss, ka ar žurnālistiem runāt nedrīkst. Nesarunājieties ne ar vienu.

-    Zinu, Mikij. Klusēšana ir zelts.

-    Taisni tā.

Kliente pagrieza muguru galdam, un es vēroju, kā viņa iziet no tiesas zāles. Viņas pastāvīgais pavadonis Herberts Dāls nekur nebija manāms.

Es izvilku tālruni un sameklēju Sisko mobilā tālruņa numuru. Viņš atsaucās uzreiz.

-    Esmu laika trūkumā, Sisko. Man vajadzīga vēstule.

-    Dabūsi.

-    Ko? Vai gribi teikt, ka fakti apstiprinājušies?

-    Pilnībā.

-    Kāda laime, ka mēs sarunājamies pa tālruni!

-    Kā tā, bos?

-    Citādi es justos spiests tevi nobučot.

-     E-ē, nevajag.

Divdesmit astota nodaļa

/

Pēdējās pārtraukuma minūtes es pavadīju, gatavodamies otrajai Ķēriena iztaujāšanas daļai. Sisko sagādātās ziņas satricinās klātesošos tas, kā es šo jauno informāciju iepīšu sarunā ar Ķērienu, ietekmēs atlikušo prāvas gaitu. Drīz visi bija atgriezušies zālē, un es stāvēju pie katedras, gatavs sākt. Pirms ķēros pie vēstules, man vēl bija jāiztirzā viens jautājums.

-    Izmeklētāj Kērlen, atgriezīsimies pie nozieguma vietas fotogrāfijas, ko jūs redzat ekrānā. Vai jūs noskaidrojāt, kam pieder portfelis, kas tika atrasts guļam atvērts līdzās līķim?

-    Jā, tajā atradās upura mantas un uz vara aizvērtņa bija iegravēti viņa iniciāļi. Tas piederēja viņam.

-    Kāds bija jūsu sākotnējais iespaids, ierodoties nozieguma vietā un ieraugot atvērto portfeli blakus līķim?

-    Nekāds. Es cenšos visu uztvert ar vēsu prātu, jo sevišķi izmeklēšanas sākumā.

-     Vai jūs nedomājāt, ka atvērts portfelis varētu norādīt uz slepkavības motīvu? Proti, ka tā bija laupīšana?

-    Jā, tāda būtu viena no daudzajām versijām.

-     Vai jūs nodomājāt: "Te guļ miris baņķieris, un blakus viņam atrodas atvērts portfelis. Interesanti, kas slepkavam no viņa bija vajadzīgs?"

-    Man tas bija jāuztver kā iespējamā versija. Taču, kā jau sacīju, tas bija…

-    Pateicos, izmeklētāja kungs.

Frīmena iebilda es neļaujot lieciniekam pilnībā atbildēt uz jautājumu. Tiesnesis ar viņu bija vienisprātis un ļāva Ķērienam pabeigt.

-     Es vēlējos sacīt, ka aplaupīšana bija tikai viena no versijām. Atstājis portfeli vaļā, noziedznieks tikpat labi varēja mūs maldināt, ka upuri paredzēts aplaupīt, lai gan patiesībā tā nav bijis.

Nezaudēdams ne mirkli, es virzījos tālāk.

-    Vai jūs noskaidrojāt, kas paņemts no portfeļa?

-    Ciktāl mums bija zināms tolaik un arī tagad, no tā nekas nav paņemts. Taču mums nav iespējamā portfeļa satura apraksta. Mēs palūdzām mistera Bonduranta sekretāri izskatīt viņa mapes un darba materiālus un noskaidrot, vai kāda mape vai kaut kas cits nav pazudis. Taču viņa neko tādu neatrada.

-    Vai jums ir izskaidrojums tam, kādēļ portfelis šādi pamests?

-    Kā jau minēju, to varēja izdarīt ar nolūku, lai maldinātu izmeklēšanu. Taču mēs uzskatām par iespējamu, ka portfelis atsprāga vaļā uzbrukuma laikā, kad nokrita zemē.

Es savilku seju neticības pilnā izteiksmē.

-    Un kā jūs nonācāt pie tāda secinājuma, ser?

-     Portfelim bija sabojājies aizslēgšanas mehānisms. Jebkurš trieciens varēja likt tam atvērties. Mēs paeksperimentējām ar portfeli un noskaidrojām, ka, nometot to no vismaz trīs pēdu augstuma uz cietas virsmas, vienu reizi no trim tas atsprāgst vaļā.

Pamājis ar galvu, es izlikos dzirdam šo ziņu pirmo reizi un to apsveram lai gan biju to jau izlasījis vienā no izmeklēšanas ziņojumiem, ko saņēmām pierādījumu apmaiņas laikā.

-     Tātad, jūs apgalvojat, ka portfelis, kuru misters Bondurants nometa, pats atvērās? Pastāv viena iespēja no trim, ka bija?

-    Tieši tā.

-    Un jūs to uzskatāt par labu iespēju, vai pareizi?

-    Par ticamu iespēju.

-     Bet, protams, vēl lielāka iespēja pastāv, ka šādi portfelis netika atvērts, vai ne?

-    Arī tā var uz to raudzīties.

-    Pastāv lielāka iespēja, ka to kāds atvēra, vai ne?

-     Arī tā var uz to raudzīties. Taču mēs noteicām, ka no portfeļa nekas nav paņemts, tādēļ nebija neviena acīmredzama iemesla, lai to atvērtu. Ja nu vienīgi izmeklēšanas maldināšanai. Mūsu pagaidu versija bija tāda, ka tas nomests zemē un pats atvēries.

-     Vai jūs, izmeklētāja kungs, pamanāt nozieguma vietas fotogrāfijā, ka nekas no portfeļa satura nav izkritis ārā un izbiris uz zemes?

-Jā.

-    Vai jusu sējuma ir atrodams portfeļa satura saraksts? Ja ir, vai varat mums to nolasīt?

Ķēriens nesteidzīgi uzmeklēja sarakstu un nolasīja zvērinātajiem. Sešas mapes, piecas pildspalvas, iPad planšetdators, kalkulators, adrešu grāmatiņa un divi tukši bloknoti.

-     Vai, veicot eksperimentus, jūsu izmantotajā portfelī bija ievietots tādas pat mantas?

-    Jā, līdzīgas.

-    Cik bieži gadījumos, kad portfelis tomēr atvērās, viss saturs palika iekšā?

-     Ne ikreiz, bet lielākoties. Tas noteikti varēja gadīties.

-    Vai tas ir zinātnisks secinājums jūsu zinātniskajam eksperimentam, izmeklētāja kungs?

-    To veica laboratorijā. Tas nebija mans eksperiments.

Uzsvērtām rokas kustībām es ar pildspalvu vairākās vietās bloknotā ievilku ķeksīšus. Un tad ķēros klāt vissvarīgākajam savas iztaujāšanas tematam.

-    Izmeklētāja kungs, es iesāku, jūs šorīt mums pastāstījāt, ka saņēmāt draudu izvērtēšanas dosjē no WestLand National un tajā bija informācija par apsūdzēto. Vai jūs pārbaudījāt arī citas tajā minētās personas?

-    Mēs pārlūkojām dosjē vairākas reizes un dažos gadījumos ievācām nedaudz informācijas. Taču, pierādijumu klāstam par apsūdzēto augot, mēs redzējām arvien mazāk nepieciešamības to darīt.

-    Jūs taču neiesiet dzenāt vēju laukā, ja aizdomās turamā jau ir rokā. Vai ne?

-    Tā es gluži neteiktu. Mūsu izmeklēšana bija rūpīga un vispusīga.

-    Vai šīs rūpīgās, vispusīgās izmeklēšanas laikā tika apskatītas arī tādas versijas, kurās Liza Tremela nebija aizdomās turamā?

-    Protams. Tāds ir mūsu darbs.

-    Vai jūs caurskatījāt mistera Bonduranta darba materiālus un meklējāt pavedienus, kas nav saistīti ar Līzu Tremelu?

-Jā.

-    Jus liecinājāt, ka esat izmeklejuši draudus, kas izteikti upurim šajā lietā. Vai jūs esat izmeklējuši draudus, kurus viņš izteicis citiem?

-    Upura draudi kādam citam? Nē, es neko tādu neatminu.

Es lūdzu tiesas atļauju pienest lieciniekam Aizstāvības lielisko pierādījumu numur divi. Kopijas es izsniedzu visām pusēm. Frlmena pauda formālu iebildumu. Jautājums par Boniluranta rakstisko sūdzību, kas nosūtīta Luisam Oparicio, jau bija izlemts pirmstiesas apspriešanā. Perijs atļāva to iekļaut liesas materiālos kaut vai tādēļ, lai kompensētu aizstāvībai prokuratūras novēloto rīcību, iekļaujot pierādījumu sarakstā āmuru un DNS sakritību. Viņš Frimenas iebildumu noraidīja un ļāva man turpināt.

-    Izmeklētāj Kērlen, jūs savās rokās turat upura Mičela Bonduranta sūtīto ierakstīto vēstuli ALOFT prezidentam luisam Oparicio, kura uzņēmumu bija nolīdzis West Land National. Lūdzu, nolasiet vēstuli zvērinātajiem!

Iekams lasīt, Ķēriens krietnu laiku veras papīra lapā.

-    "Dārgo Luis! Pielikumā atradīsiet advokāta Maikla Holera korespondenci. Viņš pārstāv mājas īpašnieci vienā no īpašuma atsavināšanas lietām, kurā jūs strādājat WestLand uzdevumā. Viņas vārds ir Līza Tremela, un viņas hipotēkas numurs ir nulle, četri, nulle, deviņi, septiņi, viens, deviņi. Hipotēkas ir uz Džefa un Līzas Tremelu vārdiem. Savā vēstulē misters Holers apgalvo, ka šajā lietā vairākkārt pastrādāta noziedzīga krāpšana. Ievērojiet, ka viņš min konkrētus gadījumus un visos bijusi iesaistīta ALOFT. Kā zināms un jau agrāk apspriests, tā nav pirmā reize, kad esam saņēmuši sūdzības par jums. Šīs jaunās apsūdzības pret ALOFT, ja vien tās ir patiesas, nostāda WestLand kutelīgā situācijā, īpaši ņemot vērā valsts valdības nesen izrādīto interesi par šo hipotēku nozares aspektu. Ja nespēsim šajā jautājumā panākt vienošanos un savstarpēju sapratni, es padomes sēdē ierosināšu WestLand lauzt līgumu ar jūsu uzņēmumu un pārtraukt jebkurus darījumus ar jums. Piedevām banka būs spiesta iesniegt ZAA attiecīgajām varas iestādēm. Lūdzu, pēc iespējas drīzāk sazinieties ar mani, lai apspriestu šos jautājumus."

Ķēriens sniedza vēstuli man, it kā būtu pabeidzis lasīt. Es nelikos to manām.

-    Paldies, izmeklētāja kungs. Vēstulē minēts ZAA. Vai zināt, kas tas ir?

-    Ziņojums par aizdomīgām aktivitātēm. Visām bankām ir pienākums iesniegt šo ziņojumu Federālajai Tirdzniecības komisijai, ja viņu redzeslokā nonāk šādas aktivitātes.

-     Vai jūs esat jebkad agrāk redzējis šo vēstuli, ko turat rokā, izmeklētāja kungs?

-    Jā, esmu.

-Kad?

-    Pārskatot upura darba lietas un dokumentus. Es tolaik to ievēroju.

-    Vai varat pateikt, kurā dienā tas notika?

-    Precīzu datumu nosaukt nevaru. Es teiktu, ka par vēstuli uzzināju apmēram divas nedēļas pēc izmeklēšanas sākuma.

-     Un tas būtu divas nedēļas pēc tam, kad Līza Tremela jau bija arestēta par slepkavību. Vai jūs, uzzinājis par šo vēstuli, izmeklējāt tajā minētos faktus, piemēram, aprunājāties ar Luisu Oparicio?

-    Kādā brīdī es ievācu ziņas un noskaidroju, ka misteram Oparicio slepkavības laikā ir neapgāžams alibi. Sīkāk neizmeklēju.

-     Bet cilvēkiem, kas strādā pie Oparicio? Vai viņiem visiem bija alibi?

-    Nezinu.

-    Nezināt?

-    Nē, nezinu. Es neveicu sīkāku izmeklēšanu, jo tas līdzinājās darījumu strīdam, nevis ticamam slepkavības motīvam. Manā skatījumā šī vēstule nav drauds.

-    Jums nešķita neparasti tas, ka mūsdienu zibenīgo sakaru laikmetā upuris izvēlējās sūtīt ierakstītu vēstuli, nevis elektroniskā pasta vēstuli, īsziņu vai faksu?

-     Ne gluži. Vairākas citas viņa vēstules arī bija izsūtītas ar ierakstīto pastu; mēs atradām to kopijas. Es nospriedu, ka tāda varbūt ir uzņēmuma prakse, lai saglabātos oficiālais pierādījums par korespondenci.

Es pamāju. Tā varētu būt.

-   Jums ir zināms, vai misters Bondurants ir jebkad iesniedzis kādu aizdomīgu aktivitāšu ziņojumu saistībā ar Luisu Oparicio vai viņa uzņēmumu?

-   Es palūdzu ziņas Federālajai Tirdzniecības komisijai. Nē, nav.

-    Vai jūs palūdzāt ziņas kādai citai valsts iestādei ar noItiku noskaidrot, vai pret Luisu Oparicio vai viņa uzņēmumu ir ierosināta izmeklēšana?

-    Cik nu vien bija manos spēkos. Neko neatradu.

-    Cik bija jūsu spēkos… Tātad šī versija noveda jūs strupceļā, vai pareizi?

-    Pareizi.

-    Jūs ievācāt ziņas Federālajā Tirdzniecības komisijā, pārbaudījāt Oparicio alibi, bet pēc tam no šīs versijas atteicāties. Aizdomās turamā jums jau bija rokā, lieta pret viņu risinājās viegli, un viss sakrita savās vietās. Vai pareizi?

-    Slepkavības lieta nekad nav vienkārša. Jārīkojas rūpīgi. Nedrīkst atstāt neizpētītu nevienu sīkumu.

-    Bet ASV Izlūkdienests? Vai šo sīkumu jūs izpētījāt?

-    Izlūkdienests? Es īsti nesaprotu.

-   Vai šīs izmeklēšanas laikā jums gadījās sazināties ar ASV Izlūkdienestu?

-    Nē.

-    Un ar ASV Ģenerālprokuratūras biroju Losandželosā?

-    Arī nē. Tiesa, es nevaru galvot par savu pārinieci vai citiem kolēģiem, kas arī piedalījās lietas izmeklēšanā.

Laba atbilde, taču ne tik laba, kā cerēts. Ar acs kaktiņu es manīju, ka Frimena sēž uz krēsla maliņas, gaidīdama īsto brīdi, lai izteiktu iebildumus pret manu iztaujāšanu.

-    Izmeklētāj Kērlen, vai jūs zināt, kas ir federālās izmeklēšanas subjekta vēstule?

Ķēriens nepaguva atbildēt Frīmena jau bija pielēkusi kājās, izteica iebildumu un lūdza atļauju pieiet pie tiesneša galda.

-     Es domāju, ka labāk visi ieiesim manā kabinetā, Perijs aicināja. Kamēr es apspriežos ar abu pušu pārstāvjiem, zvērinātajiem un tiesas personālam jāpaliek savās vietās. Mister Holer, mis Frīmena, iesim!

Izņēmis no vienas mapes dokumentu un tam piestiprinātu aploksni, es Frīmenai pa pēdām iegāju tiesneša kabinetā. Es biju pārliecināts, ka pēc brīža spēšu nosvērt svaru kausus aizstāvības puses labā pretējā gadījumā mani gaida cietuma kamera par necienīgu izturēšanos pret tiesu.

Divdesmit devītā nodaļa

r

Tiesnesis Perijs neizskatījās īpaši apmierināts. Viņš pat nepapūlējās apsēsties pie sava rakstāmgalda. Tiklīdz sanācām kabinetā, Perijs acumirklī pagriezās pret mani, sakrustoja rokas uz krūtīm un stingri lūkojās manī, gaidīdams, kamēr tiesas stenogrāfiste apsēdīsies un sagatavos savu aparātu.

-     Tā, mister Holer, manuprāt, mis Frīmena izsaka iebildumus tādēļ, ka viņa pirmo reizi šis lietas sakarā dzird par Izlūkdienestu, ASV Ģenerālprokuratūru un federālās izmeklēšanas subjekta vēstuli. Iebildumi ir ari man, jo es neatminu, kad būtu pieminēta federālā valdība, un es nepieļaušu, ka jūs zvērināto klātbūtnē lūkojat uz labu laimi uzrakt tamlīdzigus pierādījumus. Ja jūsu rīcībā ir kāds pierādījums, es vēlos par to dzirdēt jau šajā mirklī. Pēc tam paskaidrosiet, kādēļ mis Frīmena par to nav informēta.

-     Paldies, tiesneša kungs! sašutusi Frīmena piebalsoja un iesprauda rokas sānos.

Es centos mazināt sasprindzinājumu telpā, it kā neviļus atkāpdamies no visiem, kas stāvēja cits citam cieši blakus, un pievirzīdamies pie loga, no kura pavērās skats uz Santamonikas kalnu nogāzēm. Kalna korē rindojās konsoļu mājas kā sērkociņu kastīšu virtene, kas pirmajā zemestrīcē draudēja noripot lejup. Man šī sajūta krampjaini turēties pie dzegas nebija sveša.

-    Jūsu godība, mans birojs saņēma pa pastu anonīmi sūtītu aploksni, kurā atradās federālās izmeklēšanas subjekta vēstules kopija. Vēstule adresēta Luisam Oparicio un ALOFT. Tajā norādīts, ka pret Oparicio un viņa uzņēmumu ierosināta izmeklēšana par krāpšanu īpašumu atsavināšanas gadījumos, kurus tas bija uzņēmies savu klientu, proti, banku uzdevumā. Es pacēlu dokumentu un aploksni. Vēstule man ir šeit. Tā datēta divas nedēļas pirms slepkavības un tikai astoņas dienas pēc sūdzības, ko Bondurants sūtīja Oparicio.

-    Kad jūs saņēmāt šo it kā anonīmo sūtījumu? Frimena apvaicājās neticības piesātinātā balsi.

-    Tā iekritusi manā abonenta kastītē vakar, taču to atvēra tikai pašā vakarā. Ja prokurore man netic, es palūgšu savu biroja administratori atnākt un atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem. Tieši viņa izņēma no pastkastītes vēstuli.

-    Rādiet šurp! tiesnesis pieprasīja.

Es pasniedzu Perijam vēstuli un aploksni. Frīmena pievirzījās tuvāk un arī sāka lasīt. Ticis galā ar īso tekstu, tiesnesis drīz man vēstuli atdeva, neapjautājies Frīmenai, vai viņa ir pabeigusi lasīt.

-     Vajadzēja par to paziņot no rīta, tiesnesis pārmeta. Mazākais, vajadzēja sagādāt vienu eksemplāru pretējai pusei un pavēstīt par jūsu nodomu parādīt to tiesai.

-    Tiesneša kungs, es tā arī būtu rīkojies, taču tā neapšaubāmi ir kopija un tika atsūtīta pa pastu. Ne jau pirmo reizi mani mēģina apmuļķot. Mums visiem droši vien tā ir gadījies. Pirms kādam par to stāstu, man bija nepieciešams pārbaudīt dokumentu ticamību un īstumu. Apstiprinājumu es saņēmu pirms nepilnas stundas pēcpusdienas pārtraukuma laikā.

-    Kāds ir apstiprinājuma avots? Frīmena paguva noprasīt, iekams tiesnesis atvēra muti.

-    Sīkumus pagaidām nezinu. Federālās iestādes apstiprinājušas, ka vēstule ir īsta. Tā ziņo mans detektīvs. Ja vēlaties plašākas ziņas, es varu atsaukt arī savu detektīvu.

-    Tas nebūs nepieciešams, jo esmu pārliecināts, ka mis Frīmena pati vēlēsies šo apstākli pedantiski izpētīt. Taču iztaujāšanas laikā piepeši nākt klajā ar šādu vēstuli… jūs tālu pārkāpāt robežas, mister Holer. Jums pienācās no rīta pavēstīt tiesai, ka pastā saņemta kāda ziņa, kuras patiesumu jūs pašlaik pārbaudāt un kuru vēlāk plānojat izmantot tiesā. Jūs sagādājāt nepatīkamu pārsteigumu gan prokuratūrai, gan tiesai.

-     Atvainojos, jūsu godība. Es vēlējos rīkoties, kā pieklājas. Acīmredzot šāds piemērs ir lipīgs, jo pagaidām prokuratūra ir divreiz līdzīgi izrīkojusies ar mani, arī gadījumā ar negaidītiem lietiskajiem pierādījumiem.

Perijs uzmeta man stingru skatienu, taču es zināju, ka mans aizrādījums viņam ir saprotams. Galu galā es uzskatīju viņu par taisnīgu amatpersonu un ticēju, ka viņš rīkosies atbilstoši. Viņš apzinājās, ka vēstule ir īsta un aizstāvībai nozīmīga. Ja tiek ievēroti godīguma pamatprincipi, tad jādod man atļauja vēstuli izmantot tiesā. Frīmena apjauta to pašu un mēģināja tiesnesi pārvilināt savā pusē.

-    Jūsu godība, pulkstenis ir piecpadsmit pāri četriem. Es lūdzu tiesu šodien sēdi pārtraukt, lai apsūdzības puse var pastrādāt ar jauno materiālu un rīt pienācīgi darbu turpināt.

Perijs papurināja galvu.

-    Man nepatīk izšķiest tiesai paredzēto laiku, viņš sacīja.

-     Man ari ne, Frīmena piebalsoja. Taču, ka jau teicat, šis mums ir nepatīkams pārsteigums. Pretējās puses pārstāvim vajadzēja šo informāciju paziņot jau no rīta. Jūs nevarat ļaut viņam turpināt darbu, ja apsūdzības puse nav sagatavojusies, ieguvusi pati savu apstiprinājumu un veikusi pedantisku izpēti šīs informācijas kontekstā. Tiesneša kungs, es lūdzu atvēlēt četrdesmit piecas minūtes. Mums taču katrā ziņā būtu uz to tiesības.

Tiesnesis paraudzījās uz mani, gaidīdams pretargumentu. Es noplātīju rokas.

-     Man vienalga, tiesneša kungs. Prokurore var apstrādāt šo informāciju, cik vien ilgi vēlas, taču tas negroza faktu, ka federālās iestādes pirms kāda laika sākušas izmeklēt Oparicio darījumus ar WestLand un arī citām bankām. Tas padarītu šīs lietas upuri par iespējamo liecinieci pret Oparicio; pirmīt parādītā vēstule to skaidri apliecina. Gan policija, gan prokuratūra nepārprotami palaida šo lietas aspektu garām, un tagad mis Frīmena tiecas vainot ziņnesi pašas nolaidīgajā attieksm…

-     Labi, mister, Holer, mēs neesam zvērināto klātbūtnē, Perijs mani pārtrauca. Es jūsu domu sapratu. Šodien ļaušu beigt darbu ātrāk, taču rīt mēs sākam tieši deviņos, un es vēlos, lai abas puses ir sagatavojušās un vairāk laiks netiek vilcināts.

-    Pateicos, jūsu godība, Frīmena sacīja.

-    Iesim atpakaļ, Perijs aicināja.

Tā arī izdarījām.

Izejot no tiesas nama, kliente pieķērās man kā dadzis. Viņa alka zināt, kas man vēl ir zināms par šo federālo iestāžu veikto izmeklēšanu. Herberts Dāls vilkās mums nopakaļ kā gaisa pūķa aste. Man nepatika runāt ne ar vienu, ne ar otru.

-    Liza, es nezinu, ko tas nozīmē. Luk, tas ir viens no iemesliem, kādēļ tiesnesis šodien pasludināja darbadienas beigas mazliet agrāk, proti, lai ij aizstāvība, ij apsūdzība varētu mazliet pastrādāt.

-    Bet tas varētu būt izšķirošais moments, vai ne, Mikij?

-    Kāds izšķirošais moments?

-    Pierādījums, kas liecina, ka es neesmu vainīga.

Es apstājos un pagriezos pret klienti. Viņa neatlaidīgi skatījās man acīs, gaidot kādu apstiprinājuma pazīmi. Šāda izmisuma pilna izturēšanās man pirmo reizi lika aizdomāties, ka viņa patiešām varbūt padarīta par upurjēru Bonduranta slepkavības lietā.

Taču tas nebūtu manā garā ticēt kāda nevainīgumam.

-    Klau, Līza, es ļoti ceru, ka šis pavērsiens pavisam skaidri parādīs zvērinātajiem citu ticamu slepkavības versiju, kurā ir gan motīvs, gan iespēja. Taču jums jānomierinās un jāsaprot, ka tas var neko nepierādīt. Es paredzu, ka apsūdzība rīt ieradīsies ar argumentu izslēgt šo dokumentu no prāvas. Mums jābūt gataviem šo argumentu apgāzt un ari turpināt darbu gadījumā, ja to atļauj. Tālab man ir daudz…

-    Tā nevar! Tas taču ir pierādījums.

-     Līza, apstrīdēt var visu, ko grib. Un galavārds piederēs tiesnesim. Labā ziņa ir tāda, ka viņš mums ir parādā. Patiesībā viņam pret mums ir divi parādi, par āmuru un par DNS, kas nokrita no debesīm. Es ceru, ka viņš rīkosies pieklājīgi un mēs varēsim vēstuli izmantot prāvā. Tāpēc laidiet mani tagad vaļā. Man jāatgriežas birojā un jāsāk strādāt.

Viņa viegli uzsita ar plaukstu pa manu kaklasaiti un sakārtoja žaketes apkakli.

-     Skaidrs. Dariet, kas jums jādara, tikai piezvaniet man vakarā, labi? Es gribu noskaidrot, kāds šāsdienas beigās ir skats uz dzīvi.

-    Ja atliks laika, Līza. Ja nebūšu pārāk noguris, tad piezvanīšu.

Es paskatījos pāri viņas plecam uz Dālu, kurš stāvēja divu pēdu attālumā. Pienācis brīdis, kad šis cilvēks man izrādīsies noderīgs.

-     Herb, parūpējieties par viņu. Aizvediet viņu mājās, lai es varu atgriezties darbā.

-    Viss tiks nokārtots, viņš solījās. Esiet bez raižu.

Kā tad "bez raižu". Man bija jāraizējas par visu lietu, un es nevarēju neraizēties par to, ka mana kliente aiziet kopā ar šo vīrieti. Vai Dāla jūtas ir patiesas? Jeb viņš tikai sargā savas investīcijas? Es vēroju, kā viņi šķērso laukumu un tuvojas autostāvvietai. Pagājis garām bibliotēkai, es devos ziemeļu virzienā uz biroju. Par jaunajām iespējām, kas nupat bija nokritušas no debesīm, es laikam gan biju vēl lielāka sajūsmā nekā Liza. Es tikai to neizrādīju. Kārtis atklāt nepieklājas tik ilgi, kamēr pretspēlētāji piedāvā pēdējo likmi.

Birojā es joprojām peldēju adrenalīnā, tajā skaidrajā augsta oktāna adrenalīna paveidā, ko izraisa negaidīts pavērsiens man par labu. Sisko un Buloksa mani vēl gaidīja un sāka runāt reizē. Man nācās pacelt rokas, lai abus apklusinātu.

-    Mieru, mieru! es viņus apsaucu. Runās visi pēc kārtas, un sākšu es. Perijs palaida prāvas dalībniekus projām mazliet agrāk, lai prokuratūra varētu noņemties ar federālās izmeklēšanas subjekta vēstuli. Mums jābūt gataviem uz pretinieku labāko iznācienu rīt no rīta, jo es gribu par šo vēstuli runāt zvērināto priekšā. Tā, Sisko, tagad tu. Kas tev jauns? Stāsti par vēstuli!

Uz apmierinājuma viļņa, kas mani vadīja visu ceļu no tiesas nama, es kopā ar padotajiem iestūrēju savā kabinetā un apsēdos pie sava galda. Sēdeklis bija silts, un es nopratu, ka te kāds nostrādājis visu pēcpusdienu.

-     Tā, Sisko uzsāka. Mēs guvām apstiprinājumu, ka vēstule ir īsta. ASV Ģenerālprokuratūra atsakās ar mums runāt, taču es noskaidroju, ka vēstulē minētais Izlūkdienesta aģents Čārlzs Vaskess ir iekļauts apvienotajā operatīvajā grupā, kurā piedalās arī FIB un kura izmeklē visdažādākos hipotēku krāpšanas gadījumus Dienvidkalifornijas apgabalā. Atceries, kā pagājušajā gadā visas lielās bankas uz laiku apturēja īpašumu atsavināšanu un kongresmeņi vienā mutē solīja izmeklēšanu.

-    Jā, toreiz es baidījos, ka mūsu veikalam pienācis gals. liet tad bankas atjaunoja procesus.

-    Jā, redziet, vienas lietas izmeklēšana norisa tepat. Šo operatīvo grupu sapulcināja Letimors.

Redžijs Letimors bija federālais prokurors, kam uzticēts šis apgabals. Es iepazinos ar viņu pirms vairākiem gadiem, kad viņš vēl strādāja par valsts advokātu. Vēlāk viņš pārsviedās pretējā pusē, kļūdams par federālo prokuroru, un mēs viens otru pazaudējām no redzesloka. Es centos turēties pa gabalu no federālās tiesas mājas. Šad un tad saskrējāmies pie pusdienu letēm centrā.

-    Tā, viņš ar mums atsakās runāt. Bet Vaskess?

-    Ari pie viņa izmēģināju laimi. Pat dabūju viņu pie telefona, taču viņš atteicās paust komentārus, kad uzzināja, ap ko lieta grozās. Piezvanīju vēlreiz, un viņš tūdaļ nolika klausuli. Es domāju, ka nāksies izsniegt tiesas pavēsti, ja mēs gribam piedabūt viņu runāt.

No pieredzes es zināju centieni pasniegt tiesas pavēsti federālajam aģentam līdzinās makšķerēšanai bez āķa. Ja viņi nevēlas saņemt tiesas pavēsti, tad pratis no tās izvairīties.

-    Varbūt tas nebūs nepieciešams, es skaļi prātoju. Tiesnesis atļāvās pasludināt dienas sesiju par pabeigtu mazliet agrāk, lai apsūdzība varētu izpētīt vēstuli. Iespējams, Frīmena atvedīs liecināt vai nu Letimoru, vai Vaskesu, šādi cenšoties pavērst lietu savā labā.

-     Prokurore negribēs aizstāvības stadijas laikā riskēt ar iespējamo izgāšanos, piebilda Aronsone kā pieredzējusi, rūdīta tiesu advokāte, lai arī tāda nebija. Pret to vislabāk būtu pasargāties, pašiem izsaucot Vaskesu kā liecinieku.

-    Ko mēs zinām par šo operatīvo grupu? es taujāju.

-    Neviena mana cilvēka tajā nav, Sisko informēja. Taču es pazīstu kādu tai pietuvinātu personu, tāpēc lietas būtību visumā pārzinu. Operatīvās grupas izveide acīmredzot ir politisks solis, jo krāpšanas gadījumu pārbagātība ļaus viegli izvēlēties mērķi, pagozēties virsrakstos un radīt iespaidu, ka šajā jucekli tiek ieviesta kārtība. Oparicio ir gaužām atbilstošs mērķis, bagāts, uzpūtīgs republikānis. Lai kāda būtu izmeklēšana, tā pagaidām ir tikai sākuma stadijā, un necik dziļi aizrakts nav.

-    Tam nav nozīmes, es atmetu ar roku. Mums nepieciešama vienīgi federālās izmeklēšanas subjekta vēstule. Tā ļaus Bonduranta vēstules saturam izskatīties pēc īstiem draudiem.

-    jūs patiešām uzskatāt, ka tā arī notika? Vai arī jūs izmantojat šo sakritību, lai novirzītu zvērināto uzmanību? iejautājās Āronsone.

Viņa joprojām stāvēja, lai arī Sisko un es bijām apsēdušies. Tas šķita pat simboliski. It kā nesēžot kopā ar mums, kamēr mēs pinam un vijam šo intrigu, viņa nedz iesaistījās mūsu spēlē, nedz pārdeva savu dvēseli.

-     Nav svarīgi, Buloksa, es uzstāju. Mūsu pienākums ir panākt, lai rezultātu tablo ieraksta vārdu "nevainīgs". Tas, kā mēs to panākam…

Pabeigt teikumu nebija vajadzības. Jau no Āronsones sejas bija noprotams, ka viņai joprojām ir grūti apgūt mācībstundas, kuras nepasniedz skolā. Es atkal pievērsos Sisko.

-    Kas īsti piegādāja mums šo vēstuli?

-    To gan es nezinu, viņš atteica. Diezgan šaubos, vai to būtu darījis Vaskess. Telefona sarunas laikā viņš izklausījās pārāk pārsteigts un nervozs. Es teiktu, ka to izdarīja kāds no ASV Ģenerālprokuratūras.

Es biju ar Sisko vienisprātis.

-      Varbūt pats Letimors. Ja mums palaimēsies iedabūt Oparicio liecinieku solā, federāļiem izmeklēšanā varētu noderēt nozvērināta liecība.

Detektīvs pamāja. Šāda iespēja nebija zemē metama. Es pārgāju pie otra temata.

-    Sisko, es turpināju, tu man atsūtīji īsziņu, ka gribi pateikt kaut ko tādu, kas neattiecas uz šo lietu.

-     Nevis pateikt, bet parādīt. Kad pabeigsim, dosimies turp ar auto.

-    Kur tas ir?

-    Es labāk gribētu tev vispirms parādīt.

Detektīva seja nocietinājās, un es noģidu, ka viņš nevēlas runāt Buloksas klātbūtnē. Tas nekas, ka viņa ietilpa uzticamas komandas sastāvā. Es mājienu sapratu un pagriezos pret jauno sievieti.

-    Buloksa, ko tu man gribēji sacīt, tikko ienācu?

-     A, nē, es tikai gribēju parunāt par savu liecību. Taču mums līdz izšķirīgajam brīdim ir vēl vairākas dienas. Labāk ķersimies pie steidzamākajiem darbiem.

-    Vai tu droši zini? Es esmu ar mieru to apspriest.

-     Nē, brauciet ar Sisko. Gan rīt atradīsies kāds brīvs brīdis.

Es manīju, ka mūsu saruna viņā viesusi nepatiku. Nolēmu par to nedomāt un piecēlos. Pret Aronsoni es jutu mazliet līdzcietības taču ne pārāk daudz. Ideālisms visos turas ilgi.

Trīsdesmitā nodaļa

/

Pie Lincoln stūres sēdēju es pats, jo Sisko uz darbu bija atbraucis ar motociklu. Viņš mani izrīkoja braukt pa Vennaisas bulvāri ziemeļu virzienā.

-    Vai tas ir saistībā ar Lizas vīru? es jautāju. Vai tu esi viņu atradis?

-     Nē, neesmu. Runa ir par tiem diviem tipiem no stāvvietas, bos.

-    Tiem zēniem, kas man uzbruka? Vai tu noskaidroji, ka viņi ir saistīti ar Oparicio?

-    Jā un nē. Tie ir viņi, taču nav saistīti ar Oparicio.

-    Tad kas, velns parāvis, man viņus uzsūtīja?

-     Herbs Dāls.

-    Ko? Tu ņirgājies par mani?

-    Kaut nu tā būtu. Tomēr nav.

Es uzlūkoju savu detektīvu. Viņam es pilnībā uzticējos, taču nesaskatīju nekādu loģiku Dāla vēlmē uzsūtīt man divus izsitējus. Mums gan bija nesaskaņas naudas un ekranizācijas tiesības jautājumos, taču kā viņš cer panākt manu piekrišanu, ja liek ielauzt man ribas un savirpināt sēkliniekus? Uzbrukuma dienā es tikai nule biju uzzinājis par viņa noslēgto darījumu ar Makreinoldsu. Mani iekaustīja, iekams es paguvu izteikt savu sašutumu.

-    Tev vajadzētu to visu izpētīt, Sisko.

-     Pagaidām īsti nevaru. Tieši tāpēc mēs patlaban sēžam automašīnā.

-     Tad stāsti, kas notiek! Mani pašlaik nodarbina tiesas prāva.

-    Tu man atzini, ka neuzticies Dālam, un liki viņu papētīt sīkāk. Es tā ari izdarīju. Turklāt pavēlēju pāris savējiem viņu paturēt acis.

-    Ar "savējiem" tu domā Svētos?

-    Tieši tā.

Reiz, sensenos laikos, pirms kāzām ar Lornu, Sisko bija Road Saints "Ceļa svēto" biedrs. Šis motociklistu klubs hierarhijā atradās pa vidu starp Hell's Angels un Shriners motoākstiem. Viņam izdevās palikt neaptraipītam kriminālnoziegumos un atteikties no piederības klubam, taču saites ar biedriem viņš nesarāva. Es ari kadu laiku biju ar tiem saistīts kā kluba neoficiālais advokāts un aizstāvēju to dažādās satiksmes pārkāpumu, kautiņu un narkotiku lietās, kurās biedri bija iepinušies. Tā es iepazinos ar Sisko. Viņš klubā nodarbojās ar izmeklēšanu drošības jautājumos, un es sāku izmantot viņa pakalpojumus krimināllietās, kurās tiku nolīgts. Turpmākais jau ir zināms.

Gadu gaitā Sisko vairākkārt bija nolīdzis Svēto pakalpojumus manā uzdevumā. Kluba biedriem pat bija nopelni manas ģimenes pasargāšanā no iespējamiem pāridarījumiem tolaik, kad biju iesaistījies Lūisa Roulija lietā. Tādējādi es nebrīnījos, ka viņš atkal tos pieaicinājis vienīgi man nepatika, ka neesmu par to bridināts iepriekš.

-    Kādēļ tu man nepastāstīji?

-    Negribēju visu sarežģīt. Tev jau tāpat pietiek raižu. Es nodarbojos ar tiem diviem neliešiem, kuri tevi apskādēja.

"Apskādēja" viņi mani ne tikai fiziski. Detektīvs šo to noklusēja, jo apzinājās, ka dažkārt psiholoģiskais aizskārums ir grūtāk paciešams nekā fiziskais. Sisko negribēja, lai es nokaujos ar šīm domām vai arī sāku sargāties no jauniem uzbrukumiem.

-     Labi, sapratu, es attraucu.

Sisko izņēma no melnās motociklista vestes iekškabatas salocītu fotogrāfiju un pasniedza man. Es vispirms apstājos krustojumā pie Rosko, jo luksoforā dega sarkanā gaisma, un tikai tad atlocīju fotoattēlu, kurā ieraudzīju Herbertu Dālu kāpjam automobilī pie diviem uzbrucējiem, kas mani bija tik lietpratīgi apstrādājuši un atstājuši guļam autostāvvietā pie "Uzvaras" ēkas.

-    Pazīstami? Sisko apvaicājās.

-    Jā, tie ir viņi, es atteicu, un man kaklā sakāpa dusmas. Nolādētais Dāls. Viņš man norausies pa to draņķa purnu!

-    Var gadīties. Šeit pa kreisi. Mēs dodamies uz teritoriju.

Pametis skatienu atpakaļ, es iespraucos pagriešanās joslā

brīdī, kad luksofora gaismas pārslēdzās un man vēl kāds uztaurēja. Mēs braucām rietumu virzienā, un, sargājoties no rietošās saules, biju spiests nolaist saules aizsegu. Es zināju, ka ar vārdu "teritorija" Sisko domāja Road Saints kluba ēku, kas atradās pie alusdaritavas otrpus Četrsimt piektajai maģistrālei. Pasen nebiju to apmeklējis.

-    Kad tas ir fotografēts? es painteresējos.

-    Kamēr tu biji slimnīcā. Viņi ne…

-    Un tu tikai tagad par to runā?

-     Nomierinies. Es taču nesazinos ar savējiem katru dienu. Turklāt viņiem nebija ne jausmas, ka tev ticis pa kaklu. Viņi pamanīja Dālu ar šiem džekiem, nobildēja pāris reižu, bet pēc tam pagāja vairāk nekā mēnesis, iekams viņi uztaisīja fotogrāfijas. Saprotu, tas ir pilnīgi garām, bet viņi taču ir nevis profesionāļi, bet tikai sliņķi. Es uzņemos atbildību. Ja gribi kādu vainot, vaino mani. Es pats šo fotogrāfiju pirmo reizi redzēju vakar vakarā. Ir ari otrs pierādījums. Tas gan nav nofotografēts, taču manējie stāstīja, ka Dāls abiem mērgļiem izsniedzis naudas paciņas. Es domāju, ka šeit viss ir skaidrs. Viņš tos nolīga ar mērķi tevi piekaut, Mik.

-    Kuņas dēls.

Mani sagrāba tāda pati bezpalīdzības sajūta kā toreiz, kad viens no uzbrucējiem satvēra manas rokas un turēja, kamēr otrs sita ar cimdotajām dūrēm. Visu atceroties, man uz galvas ādas izsitās sviedri un iesāpējās ribas un sēklinieki.

-    Ja viņi kaut reizi gadīsies man…

Es aprāvos un paskatījos uz Sisko. Viņa sejā rotājās viegls smaids.

-    Ak tur tas suns aprakts? Tie divi mani gaida kluba ēkā?

Viņš neatbildēja, tomēr arī smaids nepagaisa.

-    Sisko, es pašlaik esmu aizņemts ar tiesas prāvu. Un tu man liec manīt, ka vīrs, kas uzsēdies manai klientei uz kakla, patiesībā ir sarīkojis šo… uzbrukumu man? Draugs, man nav laika. Man ir pārāk daudz…

-    Viņi grib runāt.

Tas vienā rāvienā pārtrauca manus iebildumus.

-    Vai tu viņus izprašņāji?

-    Nē. Gribētu šo prieku atvēlēt tev. Domāju, ka tev ir tiesības ķerties klāt pirmajam.

Atlikušo ceļa gabalu es veicu, klusībā apcerēdams gaidāmos notikumus. Drīz mēs apstājāmies alusdaritavas austrumu pusē pie teritorijas. Sisko izkāpa, lai atvērtu vārtus, un automašīnas salons acumirklī pielija ar rūgteno aromātu no alusdarītavas.

Teritoriju apjoza stiepļu žogs, kura augšpusē vijās dzeloņstieple. No betona blokiem celtā kluba ēka tieši noplukušā laukuma vidū izskatījās samērā pieticīga salīdzinājumā ar mirdzošo spēkratu rindu. Tikai Harley Davidson un Triumph. japāņu "raķetes" te nebija cieņā.

Mēs iegājām kluba ēkā, pagaidījām, līdz acis pieradīs pie pustumsas, un es ieraudzīju, ka Sisko pieiet pie pašapkalpošanās bāra, kur pie letes krēslos sēdēja divi vīrieši ādas vestēs.

-    Vai esat gatavi?viņš apvaicājās

Abi vīrieši krēslos pagriezās un nostājās kājās. Viņi bija apmēram sešas pēdas četras collas gari un svēra ap trīssimt mārciņām. Arāsviedēji. Sisko mani iepazīstināja un nosauca abus palamās Tomijs Pistole un Bambams.

-    Viņi ir tur, tālāk, Tomijs Pistole norādīja.

Vīrieši veda mūs pa gaiteni, kas atradās aiz bāra. Drukno augumu dēļ abi pat nevarēja soļot viens otram blakus. Gaiteņa abās pusēs stiepās durvju rinda un, nonācis aptuveni vidū, Bambams atvēra durvis labajā pusē, un mēs iegājām telpā bez logiem, ar melni nokrāsotām sienām un griestiem, no kuriem karājās viena spuldzīte. Blāvajā gaismā uz sienām varēja saskatīt zīmējumus bārdainus vīrus ar gariem matiem. Es aptvēru, ka šī ir tāda kā sēru kapela, kurā iemūžināti kritušie Svētie. Man vispirms ienāca prātā filma "Lubene". Pēc tam es iedomājos, ka man pašam nepatiktu šeit atrasties. Uz grīdas sasieti gulēja divi vīrieši rokas bija atlauztas aiz muguras un potītes sasietas kopā. Galvā abiem uzmaukti melni maisiņi.

Bambams jau vilka maisiņus nost, izraisot kunkstu un izbaiļu pilnu vaidu duetu.

-    Pagaidiet! es iejaucos. Sisko, es nedrīkstu te atrasties. Tu mani iesaisti…

-     Vai tie ir viņi? Sisko noprasīja, negaidīdams, līdz pabeigšu pretoties. Ieskaties vērīgi. Kļūdīšanās nav pieļaujama.

-    Es? Tā nebūtu mana kļūda! Es tev neko tādu neliku darīt.

-    Netrako. Ja reiz esi atbraucis, paskaties. Vai tie ir viņi?

-    Jēzus!

Abiem vīriešiem mutes bija aizlīmētas ar santehnikas līmlenti, kas vijās līdz pat pakausim. Sejas vēl vairāk izķēmoja uztūkumi un zilumi, kas veidojās ap acīm. Puiši bija piekauti. Vaibsti nelīdzinājās tiem, kurus es atcerējos no "Uzvaras" ēkas stāvvietas vai pat fotogrāfijas, kuru Sisko man pirmīt rādīja. Es pieliecos, lai apskatītu ciešāk. Abi vērās man pretī, un acis bija baiļu pilnas.

-    Nevaru pateikt.

-    Mik, tev jāatbild ar "jā" vai "nē".

-    Jā, bet tobrīd, mani dauzot, viņi nebija no bailēm aptaisījušies un arī mutes nebija aizbāztas.

-    Noņemiet līmlenti, Sisko pavēlēja.

Bambams atvāza atspernaža asmeni, nevērīgi pārgrieza viena vīra līmlenti un pēc tam norāva līmlenti līdz ar skausta matiņu kušķi. Vīrietis sāpēs iekaucās.

-    Aizver muti, velns parāvis! ierēcās Tomijs Pistole.

Otrais vīrs mācījās no biedra misēkļa un pārcieta līmlen-

tes noņemšanu bez neviena pīkstiena. Bambams nometa līmlenti telpas malā, nostājās aiz gūstekņiem, satvēra tos aiz virvju mezgliem, kas saturēja kopā rokas un potītes, un abus pagāza uz sāniem, lai es varu labāk apskatīt sejas.

-    Lūdzu, nenogaliniet mūs, ierunājās viens no vīriešiem, kam izmisums aizžņaudza rīkli. Tas nav nekāds personisks naids. Mums samaksāja, lai paveicam darbu. Mēs varējām jūs nobeigt, bet tā nedarījām!

Piepeši es viņā pazinu to, kurš stāvvietā vienīgais bija vēris muti vaļā.

-    Jā, īstie, es atzinu. Šis runāja, un otrs sita. Kas vini

ir?

Sisko palocīja galvu, it kā pazīšana būtu tikai formalitāte.

-    Divi brāļi. Runātāju sauc Džojs Meks. Sitējam ir interesantāks vārdiņš, Endžels Meks.

-     Klau, mēs pat nezinām, par ko ir runa, Runātājs iebrēcās. Lūdzu! Mēs pieļāvām kļūdu. Mēs…

-    Velns parāvis! Skaidrs, ka jūs pieļāvāt kļūdu! Sisko rēciens nogranda tiem no augšas kā Dieva dusmas. Tagad jūs par to samaksāsiet. Kurš grib būt pirmais?

Sitējs iesmilkstējās. Piegājis pie kāršu galdiņa, uz kura bija izvietoti dažādi darbarīki un instrumenti, arī līmlentes ritulis, Sisko paņēma cauruļknaibles un vēl vienas knaibles un atgriezās. Es domāju un cerēju, ka tā ir tikai izlikšanās. Ja tā, tad Sisko parādīja Oskara balvas cienīgu sniegumu. Es uzliku roku viņam uz pleca, neļaudams iet tuvāk abiem vīriem. Man nekas nebija jāsaka savu viedokli es paziņoju bez vārdiem: "Ļauj man pirmajam."

Es izņēmu cauruļknaibles Sisko no rokām un kā beisbola spēlētājs notupos pie abiem gulošajiem. Kādu brīdi pasvārstīju smago instrumentu rokā, pienācīgi sajuzdams tā svaru, un tikai tad ierunājos:

-    Kas jūs nolīga mani apstrādāt?

Runātājs atbildēja bez kavēšanās. Viņš alka pasargāt vienīgi sevi un brāli, nevienu citu.

-    Kāds džeks vārdā Dāls. Viņš lika jūs kārtīgi piekaut, bet nenogalināt. Jūs nevarat tā ar mums izrīkoties!

-    Es domāju, ka mēs varam darīt, ko gribam. Kā jūs ar Dālu iepazināties?

-    Mēs vinu nepazīstam. Bet mums bija starpnieks.

-    Kas?

Klusums. Nebija ilgi jāgaida, līdz Bambams attaisnoja savu labo slavu pieliecās un ar smagajām dūrēm kā virzuļiem nobēra sitienus abiem pa zodu. Nosaukdams starpnieka vārdu, Runātājs izspļāva asinis.

-    Džerijs Kastils.

-    Un kas būtu Džerijs Kastils?

-    Es pateikšu, bet jūs nedrīkstat nevienam stāstīt.

-    Pašreizējā situācijā tu nevari man norādīt, ko es drīkstu. Kas ir Džerijs Kastils?

-     Rietumkrasta pārstāvis.

Es gaidīju, bet turpinājums nesekoja.

-    Es netaisos te dirnēt visu vakaru, draugs. Ko viņš pārstāv rietumkrastā?

Asinim noplūdušais vīrs pamāja kā noskārzdams, ka viņam atlicis tikai viens ceļš.

-    Kādu austrumkrasta organizāciju. Vai skaidrs?

Es paskatījos uz Sisko. Herbertam Dālam bija sakari ar austrumkrasta organizēto noziedzību? Šķita visai neticami.

-    Nē, tev pašam nav skaidrs, es atteicu. Es esmu advokāts. Es gribu tiešu atbildi. Kas tā ir par organizāciju? Jums ir precīzi piecas sekundes laika, lai…

-    Viņš strādāja pie Bruklinas Džoja Džordāno, ja? Tagad tevis dēj ar mums ir cauri! Tu vari iet taisni!

Viņš atlieca galvu un uzspļāva man asinis. Žaketi un kaklasaiti es biju atstājis birojā. Vietā tieši blakus kaklasaitei, ja tā būtu apsieta, izpletās asins traips.

-    Tas ir krekls ar monogrammu, riebekli!

Pēkšņi starp mums iespraucās Tomijs Pistole, un es izdzirdēju baismīgu blīkšķi dūre ietriecās sejā. Pats savām acīm es to neredzēju, jo Tomija masīvais augums aizsedza skatu. Kad motociklists atkāpās, es ieraudzīju Runātāju izspļaujam zobus.

-     Krekls ar monogrammu, vecīt, Tomijs Pistole izgrūda, it kā paskaidrodams savu agresīvo rīcību.

Es piecēlos.

-    Labi, laidiet viņus vaļā! es izrīkoju. Sisko un abi Svētie pagriezās pret mani, tāpēc es atkārtoju: Laidiet vaļā.

-     Vai tiešām? Sisko pārjautāja. Viņi droši vien taisnā ceļā aizskries pie tā izdzimteņa Džerija Kastila un pateiks, ka mēs visu zinām.

-    Neaizskries. Atklādami, ka ir izpļāpājušies, viņi sev parakstīs nāves spriedumu. Tāpēc palaidīsim šos vaļā, un nebūs nekādu seku. Viņi nolidīs no visu acīm, kamēr noies zilumi. Ar to šis starpgadījums būs izsmelts. Es pieliecos tuvu abiem gūstekņiem. Trāpīts, vai ne?

-    Jā, attrauca Runātājs, kuram uz augšlūpas sāka veidoties uztūkums golfa bumbiņas lielumā.

Es paskatījos uz viņa brāli.

-    Ir trāpīts? Es gribu dzirdēt no abiem.

-    Jā, jā, pareizi, Sitējs atsaucās.

Tad es paraudzījos uz Sisko. Šeit vairs nekas nebija darāms, un viņš deva pavēli:

-    Tā, Pistole, klausies! Gaidi līdz tumsai. Atstāj šos tepat un gaidi līdz tumsai. Tad uzmauc abiem galvā maisus un aizved turp, kur viņi grib. Turpat arī pamet, bet pirkstu klāt nedur. Vai skaidrs?

-    Jā, skaidrs.

Nabaga Tomijs Pistole izskatījās no tiesas vīlies.

Es vēl beidzamo reizi nopētīju asiņojošos vīrus, kas gulēja uz grīdas. Un viņi pacēla acis pret mani. Sajūta, ka es savās rokās turu viņu dzīvības, kā elektriskās strāvas lādiņš izskrēja cauri ķermenim. Sisko viegli uzsita man pa muguru, un es viņam nopakaļus izgāju no telpas. Kamēr mēs soļojām pa gaiteni, es satvēru detektīvu aiz rokas un apstādināju viņu.

-    To nevajadzēja darīt. Nevajadzēja mani šurp vest.

-    Vai tu smejies? Man tas bija jādara.

-    Ko nu runā! Kāpēc?

-    Tāpēc, ka tev ir nodarīts pāri. Tas ir tevī. Mik, tevī ir kaut kas zudis. Ja tu to neatgūsi, tad no tevis maz labuma gan pašam, gan visiem citiem.

Ilgi viņā noraudzījies, es pamāju.

-    Es esmu to atguvis.

-    Labi. Tagad mums vairs tas nav jāapspriež. Vai tu varētu mani aizvest uz biroju? Es tur atstāju savu moci.

-    Jā, to var.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Izsēdinājis Sisko pie stāvvietas, es braucu un grimu apcere par valsts un ielas likumiem un atšķirībām starp tiem. Es mēdzu stāvēt tiesas zālēs un apgalvot, ka valsts likumi ir jāpiemēro godīgi un samērīgi. Notikumā, kurā es nupat piedalījos melnajā istabā, nebija nekā godīga vai samērīga.

Tomēr mani tas neuztrauca. Sisko izrādījās taisnība. Man jāgūst virsroka vispirms pašam savā dvēselē, iekams izcīnu uzvaras tiesas zālēs un citur. Es jutu sevi it kā piedzimstam no jauna. Stūrēdams pa Lorelas kanjonu uz māju pusi, es atvēru automašīnas logus un ļāvu vakara gaisam vējot cauri salonam.

Šoreiz Megija bija atslēgusi durvis ar savu atslēgu. Kad pārrados mājās, viņa jau bija virtuvē negaidīts, taču patīkams pārsteigums. Tajā brīdī viņa pieliekusies pētīja ledusskapja saturu.

-    Patiesībā es ierados tādēļ, ka tev ir paradums pirms tiesas prāvām krietni papildināt krājumus. Tavs ledusskapis tad atgādina lielveikala saldētās pārtikas vitrīnas. Kas šoreiz lēcies? Te nekā nav.

Es nometu uz galda atslēgas. Megija acīmredzot pēc darba bija ieskrējusi mājās, pārģērbusies izbalējušos džinsos, zemnieču stila blūzē un apāvusi sandales ar biezu korķa zoli. Viņai nebija noslēpums, ka man šāds apģērbs šķiet pievilcīgs.

-     Laikam šoreiz piemirsās.

-Žēl, ka nezināju to iepriekš. Sava vienīgaja brīvaja vakarā šai nedēļā, kad pie meitas ir auklīte, būtu apsvērusi iespēju doties citur.

Megija viltīgi pasmaidīja. Es netiku gudrs, kālab mēs joprojām nedzīvojam kopā.

-    Piedāvāju aizbraukt uz Dana restorānu.

-    Dana Tanas restorānu? Man šķita, ka tu apmeklē to tikai tad, kad esi uzvarējis prāvā. Vai tik nesāc pārāk agri dalīt nenošautā lāča ādu, Holer?

Es pasmaidīju un papurināju galvu.

-    Nē, nebūt ne. Taču, ja es apmeklētu šo restorānu tikai pēc uzvarētas prāvas, tad tur tikpat kā neparādītos.

Viņa norādīja viz mani ar pirkstu un pasmaidīja. Tā bija mūsu spēlīte, un mēs abi to labi zinājām. Aizvērusi ledusskapja durvis, Megija izgāja no virtuves un paslīdēja man garām, pat nedāvājusi skūpstu.

-    Tanas restorāns strādā ilgi, viņa aizrādīja.

Es vēroju, kā viņa pa gaiteni aiziet uz guļamistabu. Nozūdot aiz durvīm, viņa jau vilka blūzi pāri galvai.

To īsti nevarēja saukt par mīlēšanos. Manī vēl kūsāja Road Saints kluba melnajā istabā redzētais un izjustais. Sauciet to par agresijas nogulsnēm vai atbrīvošanos no bezspēcīgajām dusmām, ko es jutu. Lai būtu kā būdams tas piesārņoja visas manas kustības un darbības. Es pārāk spēcīgi grūdu un vilku. Es iekodos Megijai lūpā, satvēru viņas rokas un piespiedu pie gultas virs galvas. Es valdīju pār viņu un visu šo laiku lieliski sapratu, kur tam meklējams cēlonis. Sākumā Megija nepretojās. Iespējams, viņai šāds jauninājums šķita interesants. Taču drīz vien ziņkāre pārvērtās bažās, viņa novērsās un pūlējās atbrīvot rokas. Es sažņaudzu viņas plaukstas locītavas vēl ciešāk, tomēr pamanīju viņai acīs asaras.

-    Kas ir?

-    Pabeidz, un viss, viņa atteica.

Visa mana agresija, dziņa un alkas vienā acumirkli izkūpēja gaisā. Asaras un lūgums beigt liedza man to izpildīt. Es atrāvos un noslīdēju gultas malā, aizklāju acis ar dilbu, taču jutu, kā bijusī sieva mani vēro.

-    Kas ir?

-    Kas tev šovakar uznācis? Vai tam ir kāds sakars ar Andreu? Vai tu man atriebies par to, kas notiek tiesas zālē?

Es manīju, ka viņa pieceļas no gultas.

-    Protams, nē, Megij! Tiesai ar to nav ne mazākā sakara!

-    Ar ko tad?

Iekams es paguvu atbildēt, vannas istabas durvis aizcirtās un nekavējoties tika ieslēgta duša, noslāpēdama sarunu.

-     Pie vakariņu galda visu pastāstīšu, es solīju, lai gan zināju, ka Megija to nedzird.

***

Restorāns bija pārpilns, taču Kristiāns pacentās un ātri sagādāja mums galdiņu kreisajā stūri. Piecpadsmit minūtes braucot uz Rietumholivudu, mēs ar Megiju tikpat kā visu laiku klusējām. Es raudzīju pačalot par meitu, taču Megijas saltā attieksme nokāva manī visu vēlēšanos un es nospriedu restorānā mēģināt vēlreiz.

Mēs abi pasūtījām Helēnas steiku ar pastu; fettuccine alfredo makaroni Megijai un Boloņas man. Megija izvēlējās itāliešu sarkanvīnu, bet es pasūtīju pudeli gāzētā ūdens. Kad viesmīlis aizgāja, es pasniedzos un pieskāros Megijas rokai šoreiz maigi.

-    Piedod, Megij. Sāksim visu no gala.

Viņa atrāvās.

-    Tu man tik un tā esi paskaidrojumu parādā, Holer. Tā nebija mīlēšanās. Es nesaprotu, kas ar tevi notiek. Nedomāju, ka ir pieļaujams pret kādu tā izturēties. Un vismazāk pret mani.

-    Megij, man šķiet, ka tu nedaudz pārspīlē. Sākumā tev taču patika, un tu pati to zini.

-    Un tad tu man nodarīji sāpes.

-    Piedod. Es negribēju tevi sāpināt.

-    Neizliecies, ka tas bija kaut kas pārejošs, ja tu vēl gribi būtu ar mani kopā, sāc stāstīt, kas ar tevi notiek!

Es papurināju galvu un pavēros uz pārpildīto telpu. Televizorā virs bāra, kas pārdalīja telpu divās daļās, rādīja Lakers spēli. Cilvēki drūzmējās trīs rindās aiz laimīgajiem apmeklētājiem, kas bija tikuši sēdēt uz bāra krēsliem. Viesmīlis atnesa dzērienus, un tas man ļāva vēl novilcināt laiku. Taču, kolīdz viņš uzgrieza muguru, Megija klupa man virsū.

-    Runā, Maikl! Citādi es palūgšu, lai vakariņas man dod līdzi un es braukšu prom ar taksometru.

Es iedzēru prāvu malku ūdens un paskatījos uz bijušo sievu.

-    Tam nav nekāda sakara ne ar tiesu, ne ar Andreu Frīmenu, ne ar kādu citu tev pazīstamu cilvēku vai zināmu lietu. Labi?

-    Nē, nav labi. Runā!

Nolicis glāzi, es sakrustoju rokas uz galda.

-    Sisko atrada tos divus, kas man uzbruka.

-    Kur? Kas viņi ir?

-    Tam nav nozīmes. Viņš neizsauca policiju, nelika abus arestēt.

-    Tu gribi teikt, ka viņš tos atlaida.

Es iesmējos un papurināju galvu.

-    Nē, viņš kopā ar diviem draugiem no Road Saints kluba neliešus aizturēja. Un gaidīja. Sava kluba teritorijā. Ļāva man darīt ar viņiem, ko gribu. Visu, ko gribu. Sisko apgalvoja, ka man tas esot nepieciešams.

Megija pasniedzās pār rūtaino galdautu un satvēra manu roku.

-    Holer, ko tu iesāki?

Kādu brīdi es lūkojos viņai acīs.

-   Neko. Es viņus nopratināju un tad liku laist vaļā. Es zinu, kas tos puišus salīga.

-Kas?

-    To es neteikšu. Nav svarīgi. Bet zini, Megij, kamēr es gulēju slimnīcā un gaidīju, kad ārsti izdziedēs manu savirpināto sēklinieku, man acu priekšā nemitīgi ņirbēja vardarbīgas atriebības ainas. Nu, spīdzināšana Hieronīma Bosa stilā. Viduslaiku mocības. Kā es gribēju likt viņiem ciest! Un nu pienāca mana izdevība. Tici man, tie puiši pēc tam būtu vienkārši pazuduši no zemes virsas. Bet es viņiem ļāvu iet… Un pēc tam es biju kopā ar tevi un…

Viņa atlaidās krēslā un raudzījās tālumā. Sejā jaucās skumju un rezignācijas izteiksme.

-    Diezgan riebīgi, ne? es novilku.

-    Zini, nevajadzēja man to stāstīt.

-    Tādēļ, ka tu esi prokurore?

-    Arī tādēļ.

-    Bet tu mani tincināji. Laikam gan vajadzēja sagudrot pasaciņu par dusmām uz Andreu Frīmenu. Tas gan būtu tev pa prātam, vai ne? Ja cīniņā saķeras vīrietis un sieviete… tas tev būtu saprotams.

Megija paraudzījās uz mani.

-    Nerunā ar mani tik aizbildnieciskā tonī!

-    Atvaino.

Mēs klusuciešot sēdējām un vērojām rosību pie bāra letes. Apmeklētāji dzēra un šķita laimīgi vismaz ārēji. Viesmīļi smokingos skraidelēja apkārt un spraucās starp galdiņiem.

Kad pienesa vakariņas, es vairs nejutu īpašu izsalkumu kaut arī man priekšā uz šķīvja atradās gardākais steiks, kādu šai pilsētā varēja dabūt.

-    Vai drīkstu uzdot vēl pēdējo jautājumu par šo notikumu? Megija lūdza.

Es paraustīju plecus. Neredzēju jēgu vairs to apspriest, taču neiebildu.

-    Jautā vien.

-     Vai tu vari droši zināt, ka Sisko ar draugiem tos abus vīrus patiešām palaida brīvībā?

Es iegriezu steikā, un uz šķīvja izsūcās asinis. Steiks bija jēls. Es paraudzījos uz Megiju.

-     Laikam jau droši zināt nevaru.

Tad es no jauna pievērsos steikam un ar acs kaktiņu redzēju, kā Megija ar rokas mājienu paaicina viesmīli.

-    Lūdzu, ielieciet man vakariņas lidznešanai. Es mēģināšu noķert taksometru. Vai varēsiet to nokārtot?

-    Protams. Tūlīt pat.

Viesmīlis aizsteidzās ar šķīvi rokā.

-    Megij? es iesāku.

-    Man nepieciešams laiks to visu apdomāt.

Viņa piecēlās no galda.

-    Es varu tevi aizvest.

-    Nē, nekas.

Stāvēdama pie galdiņa, viņa vērās rokassomiņā.

-     Par to neraizējies. Es samaksāšu.

-Jā?

-    Ja nevari sagaidīt taksometru, ej uz Palmstrītu. Tur gan vajadzētu būt.

-    Jā, paldies.

Viņa aizgāja un gaidīja, līdz pienesīs hdzņemamo ēdienu. Es atstūmu šķīvi un apcerīgi raudzījos uz bijušās sievas atstāto pustukšo vīna glāzi. Pēc piecām minūtēm, kad es vēl arvien pētīju vīnu, piepeši uzradās Megija ar iesaiņotajām vakariņām rokā. /

-     Nācās izsaukt taksometru, un tas būs klāt kuru katru bridi. Viņa paņēma glāzi un iedzēra vīnu. Parunāsim pēc tiesas prāvas.

-     Labi.

Nolikusi glāzi, Megija pieliecās un noskūpstīja mani uz vaiga. Un aizgāja. Es kādu brīdi sēdēju un klusībā prātoju. Iedomājos, ka šis pēdējais skūpsts varbūt bija dzīvības glābējs.

Trīsdesmit otra nodaļa

/

šoreiz tiesnesis Perijs, nonācis savā kabinetā, apsēdās. Pulkstenis trešdienas rītā rādīja piecas pāri deviņiem, un es tur atrados kopā ar Andreu Frīmenu un tiesas stenogrāfisti. Tiesnesis bija piekritis Frīmenas lūgumam pirms darbdienas sākuma vēlreiz sanākt kopā bez sabiedrības visuredzošās acs. Perijs pagaidīja, kamēr mēs iekārtojamies krēslos, un pārliecinājās, ka tiesas darbinieces pirksti atrodas virs stenografēšanas aparāta taustiņiem.

-     Tā, lieta "Kalifornija pret Tremelu", sarunas tiek protokolētas, viņš iesāka. Mis Frīmena, jūs sasaucāt šo in camera konferenci. Es ceru, ka nelūgsiet man papildus laiku, lai izpētītu federālās izmeklēšanas subjekta vēstuli.

Frīmena pavirzījās uz krēsla maliņas.

-    Protams, jūsu godība. Tur nav nekā pētāma. Jautājums ir rūpīgi izskatīts, taču mani neapmierina notikumi, kuros iesaistītas federālās iestādes. Manuprāt, pieejamā informācija skaidri parāda, ka mistera Holera nodoms ir novirzīt šo lietu no sliedēm ar jautājumiem, kas zvērinātajiem nekādā ziņā nav jāsaista ar izskatāmo lietu.

Es nokremšļojos, bet tiesnesis paguva ierunāties pirmais.

-    Mis Frīmena, mēs jau pirmstiesas sēdēs izspriedām trešās puses vainīguma jautājumu. Es ļauju aizstāvībai šo jautājumu attīstīt līdz zināmai robežai. Taču jums arī jāpanāk pretī. Tas vien, ka jūs negribat, lai misters Holers prāvas laikā apspriež šo izmeklēšanas subjekta vēstuli, nenozīmē, ka dokuments nav saistīts ar lietu.

-     Es to apzinos, tiesneša kungs. Bet ko…

-    Atvainojiet, es iejaucos. Vai man arī šeit ir balsstiesības? Es vēlētos izmantot izdevību un atbildēt uz apvainojumiem par to, ka es novirzu…

-     Ļaujiet mis Frīmenai pabeigt, un tad, mister Holer, varēsiet pēc sirds patikas izrunāties. To es jums apsolu. Mis Frīmena?

-    Pateicos, jūsu godība. Es vēlējos sacīt… federālās izmeklēšanas subjekta vēstule visumā nenozīmē praktiski neko. Tas ir paziņojums par izmeklēšanu, kas pašlaik noris. Tā nav apsūdzība. Tas pat nav formāls juridisks apgalvojums. Tas nenozīmē, ka iestādes ir kaut ko atradušas vai arī grasās atrast. Tas ir gauži vienkāršs federāļu izmantots instruments, kas pavēsta: "Mēs kaut ko padzirdējām un to tagad papētīsim dziļāk." Taču misters Holers zvērināto priekšā vēstuli padarīs par kaut kādu vispārēja posta ziņnesi un saistīs to ar cilvēku, kurš šajā lietā vispār netiek apsūdzēts. Patlaban apsūdzētā ir Līza Tremela, un viss šis federālās izmeklēšanas subjekta vēstuļu aspekts ne mazākajā mērā nav saistīts ar lietu, kas tiek izskatīta šai prāvā. Es vēlētos lūgt, lai jūs aizliedzat misteram Holeram turpināt izmeklētāja Ķēriena iztaujāšanu šajā virzienā.

Perijs sēdēja, atgāzies krēslā un saspiedis plaukstas kopā, pirkstu pret pirkstu. Noklausījies viņš pagriezās ar visu krēslu pret mani. Beidzot mans uznāciens!

-    Tiesneša kungs, ja es būtu jūsu godības vietā, es apvaicātos prokurores kundzei… ja reiz viņa, pēc pašas teiktā, ir rūpīgi izpētījusi šo vēstuli un tās izcelsmi… es apvaicātos, vai patlaban kāda federālā zvērināto žūrija neskata krāpšanas lietu, kas saistīta ar īpašuma atsavināšanu Dienvidkalifornijā. Un pēc tam es pajautātu, no kurienes rodas secinājumi, ka federālās izmeklēšanas subjekta vēstule visumā "nenozīmē praktiski neko". Pēc manām domām, tiesa nav guvusi precīzu atzinumu par šīs vēstules nozīmi un tās ietekmi uz šo lietu.

Atkal pagriezies pret Frimenu, tiesnesis izstiepa pirkstu viņas virzienā.

-    Ko par to teiksiet, mis Frīmena? Vai lielā zvērināto žūrija ir sasaukta?

-   Jūs mani nostādāt neveiklā situācijā, tiesneša kungs. Lielo žūriju darbs tiek turēts slepenībā, un…

-    Mēs šeit visi esam draugi, mis Frīmena, tiesnesis bargi viņu aprāva. Vai lielā zvērināto žūrija patlaban strādā?

Prokurore pavilcinājās, tomēr apstiprinoši pamāja.

-     Jā, jūsu godība, lielā zvērināto žūrija tiešām strādā, taču nav uzklausījusi nekādas liecības saistībā ar Luisu Oparicio. Kā jau sacīju, šāda federālās izmeklēšanas subjekta vēstule nav nekas cits kā vien paziņojums par ierosinātu izmeklēšanu. Tās ir baumas, tiesneša kungs, un nav tāda izņēmuma, kas pieļautu baumu izmantošanu šajā prāvā. Lai arī vēstuli parakstījis šā apgabala prokurors, patiesībā to pilnvaroja Izlūkdienesta aģents, kurš vada šo izmeklēšanu. Šis aģents patlaban gaida manā kabineta. Ja tiesa vēlas, pēc desmit minūtēm viņš atradīsies šeit, tiesneša kabinetā, un apliecinās, ka esmu stāstījusi baltu patiesību. Misters Holers mums pūš pamatīgu miglu acīs. Tolaik, kad misters Bondurants gāja bojā, aktīva izmeklēšana vēl nenotika, tātad abi notikumi noteikti nav saistīti. Ir tikai šī vēstule.

Kļūda. Atklādama, ka Izlūkdienesta aģents Vaskess, kurš uzrakstīja šo federālās izmeklēšanas subjekta vēstuli, atrodas šajā ēkā, Frīmena nostādīja tiesnesi spiedīgā stāvoklī. Ja aģents ir tik viegli sasniedzams, tiesnesim ir grūtāk šo jautājumu izslēgt no lietas apspriešanas. Iekams tiesnesis paguva atbildēt, ierunājos es.

-    Tiesnesi Perij, es ieteiktu rīkoties šādi. Ja reiz prokurores kundze apgalvo, ka federālais aģents, kurš uzrakstīja vēstuli, atrodas šeit, lai viņa gluži vienkārši uzaicina aģentu liecināt un apgāzt visu, ko es varētu izvilināt no izmeklētāja Ķēriena iztaujāšanas laikā. Lai aģents zvērinātajiem apliecina, ka viņa rakstītā vēstule nenozīmē praktiski neko. Lai viņš mani šokē, izmet kā zivi no ūdens. Es atgādinu tiesai, ka mēs vienreiz šai upē jau iekāpām. Vakar es pajautāju Ķērienam par vēstuli, tātad vairs nevar atgriezties zālē un to pat nepieminēt. Vai zvana šķindoņu var padarīt par nebijušu? Vai var pavēlēt zvērinātajiem izdzēst šo jautājumu no atmiņas? Labāk būtu vispusīgi un publiski apspriest šo problēmu.

Perijs atbildēja bez vilcināšanās.

-     Es sliecos jums piekrist, mister Holer. Man nepatiktu atstāt zvērinātos visu vakaru apceram šo noslēpumaino federālās izmeklēšanas subjekta vēstuli un pēc tam nākamajā rītā piepeši izlikties, ka nekas nav noticis.

-    Jūsu godība, Frīmena strauji ierunājās. Vai uzklausīsiet mani vēl kādā jautājumā?

-     Nē, tas diez vai būtu nepieciešams. Pietiks šķiest laiku. Jāsāk strādāt.

-    Bet, jūsu godība, ir vēl kāds neatliekams temats, kuru liesa vēl nav pat apsvērusi.

Tiesneša balsī jautās izmisīga neapmierinātība.

-    Un kas tas ir, misis Frīmena? Mana pacietība pamazam izsīkst.

-    Atļauja liecību par federālās izmeklēšanas subjekta vēstuli vērst pret aizstāvības galveno liecinieku, visticamāk, sarežģī šā liecinieka agrāko lēmumu mūsu lietas izskatīšanas sēdes laikā neatsaukties uz savām Piektā labojuma tiesībām. Ja izmeklēšanas subjekta vēstule nonāks tiesas zālē un tiks publiski apspriesta, Luiss Oparicio ar saviem juristiem pilnīgi mierīgi varēs pārskatīt savu lēmumu. Tādējādi, iespējams, galvenais liecinieks un, ja tā var izteikties, grēkāzis mistera Holera aizstāvības lietā atteiksies liecināt. Es vēlos oficiāli atzīmēt protokolā, ka misteram Holeram jārēķinās ar sekām, ja viņš grib uzsākt šādas spēlītes. Kad Oparicio nākamnedēļ nolems, ka liecināt tomēr nav viņa interesēs, un lūgs sarīkot jaunu noklausīšanos viņa tiesas pavēstes sakarā, es negribēšu, lai advokāta kungs žēlojas tiesai un pieprasa lietu skatīt no jauna. Tādu iznākumu nedrīkst pieļaut, tiesneša kungs!

Perijs piekrizdams pamāja ar galvu.

-    Man šķiet, līdzīga situācija būtu tad, ja cilvēks, kurš nogalinājis savus vecākus, lūgtu pēc žēlsirdības tādēļ, ka viņš ir bārenis. Es piekrītu prokurorei, mister Holer. Jūs topat brīdināts par iespējamām sekām šādai spēlei.

-     Es to apzinos, tiesneša kungs, es bildu. Un pieraudzīšu, lai arī mana kliente to saprot. Man ir tikai viens iebildums. Prokurores kundze nosauca Luisu Oparicio par grēkāzi. Viņš tāds nav, un mēs to pierādīsim.

-    Nu, jums vismaz būs iespēja to pierādīt, tiesnesis pielaidās. Tagad gan laiks rit velti. Atgriezīsimies tiesas zālē.

Atstājot aiz muguras tiesnesi, kurš vilka mugurā mantiju, es izgāju no kabineta Frīmenai pa pēdām un gaidīju no prokurores vārdisku uzbrukumu, taču viņas reakcija bija gluži pretēja.

-     Labi nostrādāts, advokāta kungs, viņa paslavēja.

-    Paldies. Man jāpateicas, vai ne?

-    Kas, jūsuprāt, nosūtīja jums vēstuli?

-    Kaut es to zinātu!

-    Vai federāļi ir ar jums sazinājušies? Manuprāt, viņi gribēs noskaidrot, kurš nopludina sabiedrībā sensitivus, konfidenciālus dokumentus.

-    Neviens man nav bildis ne pušplēsta vārda. Kazi, to nopludināja paši federāļi. Ja dabūšu Oparicio liecinieku solā, viņam nekas cits neatliks kā liecināt. Varbūt es esmu vien marionete federālās valdības rokās. Vai esat par to aizdomājusies?

Sāds pieļāvums gausināja prokurores soli. Paiedams garām, es viņai uzsmaidīju.

Tiesas zālē es ieraudzīju Herbertu Dalu sēžam galerijas pirmajā rindā aiz aizstāvības galda un apspiedu vēlmi pārvilkt viņu pāri margām un triekt ar seju pret akmens grīdu. Mēs ar Frimenu ieņēmām vietas pie saviem galdiem, un es čukstus informēju klienti par tiesneša kabinetā notikušo. Ienāca tiesnesis un vēlēja ielaist zālē zvērinātos.

Aina bija pilnīga, kad liecinieku solā atgriezās policijas izmeklētājs Ķēriens. Paķēris mapes un bloknotu, es piesoļoju pie katedras. Kaut arī iztaujāšana bija pārtraukta tikai pirms nepilnas diennakts, šķita, ka aizritējusi vesela nedēļa. Es izlikos, ka nav pagājusi ne minūte.

-    Tā, izmeklētāj Kērlen, vakar mēs pabeidzām ar jautājumu par to, vai jūs zināt, kas ir federālās izmeklēšanas subjekta vēstule. Vai tagad jūs varētu atbildēt?

-     Ciktāl man saprotams… kad federālā iestāde vēlas ievākt informāciju no kādas personas vai uzņēmuma, tā var dažreiz nosūtīt vēstuli šai personai vai uzņēmumam un aicināt uz tikšanos. Šāda vēstule it kā mudina: "Nāciet, izrunāsim visu, lai nebūtu nekādu pārpratumu."

-    Un viss?

-    Es neesmu federālais aģents.

-     Vai, pēc jūs domām, vēstule no federālās valdības ar paziņojumu, ka pret personu ir vērsta izmeklēšana, jāuztver nopietni?

-    Jādomā, ka būtu gan. Es pieļauju, ka tas ir atkarīgs no izskatāmā nozieguma.

Es palūdzu tiesnesim atļauju pieiet pie liecinieka un nodot tam dokumentu. Frīmena formalitāšu dēļ iebilda, apgalvojot, ka tam nav saistības ar izskatāmo lietu. Tiesnesis viņas iebildumu, nekādi nekomentēdams, noraidīja un ļāva man nodot dokumentu lieciniekam.

Atdevis dokumentu Ķērienam, es atgriezos pie katedras un lūdzu to reģistrēt kā Aizstāvības lietisko pierādījumu numur trīs. Pēc tam es lūdzu Ķērienam vēstuli nolasīt.

-     "Mister Oparicio. Ar šo paziņojam…."

-     Pagaidiet, es pārtraucu izmeklētāju. Vai jūs varētu vispirms izlasīt un aprakstīt to, kas iespiests vēstules lapas augšdaļā?

-     Tur teikts: "Amerikas Savienoto Valstu Prokuratūra, Losandželosa." Vienā pusē ir ērgļa attēls, un pretējā ASV karogs. Vai tagad varu lasīt tekstu?

-    Jā, lūdzu.

-     "Mister Oparicio. Ar šo paziņojam, ka "A. Luisa Oparicio Finanšu tehnoloģijas", saīsinājumā ALOFT, un jūs personiski esat starpiestāžu izmeklēšanas subjekti. Mūsu operatīvā grupa izmeklē visu līmeņu hipotēku izkrāpšanas gadījumus Dienvidkalifornijā. Ar šo vēstuli jūs tiekat brīdināts neatbrīvoties no dokumentiem vai darba materiāliem, kas saistīti ar jūsu uzņēmuma darbību, un tos neiznīcināt. Ja vēlaties apspriest šo izmeklēšanu un sadarboties ar operatīvās grupas locekļiem, lūdzu, piezvaniet vai lieciet savam juridiskajam pārstāvim sazināties ar mani vai Čārlzu Vaskesu, ASV Izlūkdienesta aģentu, kurš iecelts par ALOFT izmeklēšanas lietas aģentu. Mēs pieliksim visas pūles, lai tiktos ar jums un pārrunātu šo lietu. Arī tad, ja nevēlaties sadarboties, mūsu operatīvās grupas aģenti ar jums katrā ziņā drīz sazināsies. Vēlreiz atgādinu, ka līdz ar šīs vēstules saņemšanu jūs nedrīkstat iznīcināt vai aizvest dokumentus vai darba materiālus no jūsu birojiem vai ar uzņēmumu saistītām telpām. Ja tā rīkosieties, tas tiks uzskatīts par nopietnu noziegumu pret Amerikas Savienotajām Valstīm. Ar cieņu, Redžinalds Letimors, ASV prokurors, Losandželosa." Viss. Vēl apakšā ir tālruņu numuri.

Tiesas zāli pāršalca murdoņa. Biju pārliecināts, ka lielākā daļa sabiedrības par tādām federālās izmeklēšanas subjekta vēstulēm neko nezina. Tāda nu bija jaunā laikmeta likumu sardze. Es biju drošs, ka tā saucamā operatīvā grupa patiesībā ir vien vairāku iestāžu aģentu simbolisks ieguldījums un nulle budžeta vietā. Tā vietā, lai uzsāktu dārgu izmeklēšanu, tā raudzīja iebiedēt cilvēkus un aicināja tos nolūgties žēlastību. Iecere noplūkt viegli aizsniedzamus augļus, pagozēties dažos avīžu virsrakstos un pēc tam pielikt punktu. Tādi cilvēki kā Oparicio šādas ierakstītās vēstules droši vien izlietoja tualetes papīra vietā. Bet man tas nebija svarīgi. Mans nolūks bija ar šās vēstules palīdzību nepieļaut, lai mana kliente nonāk cietumā.

-     Paldies, izmeklētāj Kērlen. Sakiet, lūdzu, vai vēstulē ir uzrādīts datums?

Ķēriens ieskatījās dokumentā un tad atbildēja:

-    Tā datēta ar šā gada astoņpadsmito janvāri.

-    Tā, izmeklētāja kungs… vai jūs to pirmo reizi ieraudzījāt tikai vakar?

-     Protams. Kā gan es varēju to redzēt, ja tai nav nekāda…

-     Lūgums izsvītrot kā neatbildētu, es aši ieteicos. Jūsu godība, jautājums bija vienkāršs, proti, vai viņš vēstuli ir redzējis agrāk.

Tiesnesis piekodināja Ķērienam atbildēt tikai uz konkrēto jautājumu.

-    Jā, es to pirmo reizi ieraudzīju tikai vakar.

-    Pateicos, izmeklētāja kungs. Tagad atgriezīsimies pie otras vēstules, kuru es jums lūdzu nolasīt vakar. Pie tās, kuru upuris Mičels Bondurants sūtījis tam pašam Luisam Oparicio, federālās izmeklēšanas subjekta vēstules adresātam. Vai jums tā ir pie rokas jūsu sējumā?

-    Lūdzu, mazliet uzgaidiet.

-    Labi. Tiklīdz Ķēriens sameklēja sējumā vēstuli, es turpināju: Tā. Lūdzu, pasakiet, kāds datums tajā ir norādīts.

-    Šā gada desmitais janvāris.

-     Un šo vēstuli misteram Oparicio nosūtīja ar ierakstītu pastu. Vai pareizi?

-    Tā bija ierakstīta vēstule. Es nevaru apgalvot, ka misters Oparicio to ir saņēmis vai redzējis. Par tās saņemšanu ir parakstījusies kāda cita persona.

-    Nav svarīgi, kas par tās saņemšanu parakstījies. Mēs varam ar pārliecību apgalvot, ka vēstule ir izsūtīta desmitajā janvārī. Vai pareizi?

-    Es domāju, ka jā.

-     Un otrā vēstule, par kuru mēs runājām… Izlūkdienesta aģenta sūtītā federālās izmeklēšanas subjekta vēstule… arī sūtīta ar ierakstītu pastu. Vai man taisnība?

-Jā.

-   Tatad astoņpadsmitais janvaris ir oficiāli apstiprināts datums, kurā vēstule nosūtīta.

-    Tieši tā.

-    Paraudzīsimies, vai esmu pareizi sapratis. Misters Bondurants nosūta Luisam Oparicio ierakstītu vēstuli, kurā draud atmaskot, pēc Bonduranta uzskatiem, uzņēmuma piekopto krāpniecisko praksi. Pēc astoņām dienām federālo iestāžu operatīvā izmeklēšanas grupa nosūta misteram Oparicio citu ierakstītu vēstuli, kurā pavēsta, ka pret viņu vērsta izmeklēšana par krāpšanu īpašumu atsavināšanas lietās. Vai esmu pareizi izpratis notikumu hronoloģisko secību, izmeklētāj Kērlen?

-    Cik man zināms, jā.

-     Un pēc nepilnām divām nedēļām misters Bondurants tiek brutāli noslepkavots WestLand ēkas autostāvvietā. Jā?

-    Gluži pareizi.

Es apklusu un paberzēju zodu kā dziļi domās iegrimis. Es vēlējos, lai mani vārdi iegulstas zvērināto prātos. Gribējās uzlūkot viņu sejas, taču es apzinājos, ka tad mans nodoms kļūtu skaidrs. Tādēļ es apmierinājos ar domātāja pozu.

-     Izmeklētāja kungs, jūs liecībā klāstījāt par savu bagātīgo pieredzi slepkavību izmeklētāja darbā, vai ne?

-    Jā, man ir liela pieredze.

-    Teorētiski runājot… vai jums būtu gribējies toreiz zināt to, ko zināt tagad?

Ķēriens samiedza acis, tēlodams apjukumu, lai gan gaužam labi nojauta, ko es vēlos panākt un kurp mēģinu virzīt sarunu.

-    Es laikam īsti nesaprotu, viņš atbildēja.

-    Teiksim šādi. Vai jums būtu bijis noderīgi iegūt šīs vēstules jau pirmajā slepkavības izmeklēšanas dienā?

-    Kādēļ gan ne? Es katrā lietā būtu ar mieru visus pierādījumus un informāciju saņemt jau pirmajā izmeklēšanas dienā. Bet tā nekad nenotiek.

-    Teorētiski runājot… ja jūs būtu zinājis, ka upuris Mičels Bondurants ir nosūtījis vēstuli, piedraudot atmaskot kāda cita cilvēka noziedzīgās darbības, tikai astoņas dienas pirms tam, kad šis cilvēks uzzina, ka ir kriminālizmeklēšanas subjekts… vai tas jums nešķistu nozīmīgs izmeklēšanas virziens?

-    Grūti pateikt.

Šoreiz gan es paskatījos uz zvērinātajiem. Ķēriens runāja muļķības un atteicās piekrist tam, ko veselais saprāts liktu atzīt. Lai to apjaustu, nav jābūt izmeklētājam.

-    Grūti pateikt? jūs gribat apgalvot, ka jums ir grūti pateikt, vai jūs būtu veicis izmeklēšanu šajā virzienā, ja jūsu rīcībā slepkavības dienā būtu šīs vēstules un šī informācija?

-     Es apgalvoju, ka musu rīcībā nav visu detaļu, tālab ir grūti pateikt, cik nozimīgs bija šis izmeklēšanas virziens. Taču, ja vajadzīga vispārīga atbilde, varu pateikt, ka mēs izpētām visus pavedienus. īsi un skaidri.

-    īsi un skaidri? Tomēr jūs tā arī nepārbaudījāt šo izmeklēšanas versiju, vai ne?

-     Manā rīcībā šīs vēstules nebija. Kā es varēju pārbaudīt šo versiju?

-    Jums bija upura vēstule, un jūs tomēr neko neuzsākāt, vai ne?

-     Nav tiesa. Es noskaidroju, ka tai nav nekāda sakara ar slepkavību.

-     Varbūt tāpēc, ka tobrid jums jau iedomātais slepkava bija rokā un jūs negribējāt novirzīties no uzsāktā ceļa?

-    Nē, tā noteikti nav.

Es ilgi vēros Ķērienā un cerēju, ka manā sejā ir lasāms riebums.

-    Pagaidām jautājumu nav, es beidzot noteicu.

Trīsdesmit treša nodaļa

/

Frīmena vēl piecpadsmit minūtes iztaujāja Ķērienu, visiem spēkiem nopūlēdamās viņa veikto izmeklēšanu izcelt kā spīdošu noziedzības apkarošanas darbu. Kad viņa beidza, es atteicos no izdevības turpināt uzbrukumu, jo biju pārliecināts, ka saistībā ar Ķērienu esmu bijis lielāks ieguvējs nekā prokuratūra. Mans mērķis bija parādīt, ka izmeklētāji rīkojušies kā ar tuneļa redzes sindromu apveltīti, un es uzskatīju šo mērķi par sasniegtu.

Prokurore acīmredzot sprieda, ka nepieciešamība iztirzāt federālās izmeklēšanas subjekta vēstuli ir steidzama. Viņas nākamais liecinieks bija Izlūkdienesta aģents Čārlzs Vaskess. Vēl pirms nepilnas diennakts Frīmena par šo aģentu neko nezināja, bet tagad viņš jau bija iesaistīts rūpīgi izstrādātajā liecinieku un lietisko pierādījumu parādē. Es būtu varējis izteikt iebildumu par to, ka man nav bijis izdevības Vaskesu izvaicāt un sagatavoties sarunai ar viņu, taču baidījos izaicināt likteni tiesneša Perija personā. Tālab es nolēmu vispirms paklausīties, kas aģentam sakāms, un tad šķēršot šo robežu.

Vaskess, apmēram četrdesmit gadu vecs vīrietis ar tumsnēju sejas krāsu un tumšiem matiem, stāstīja, ka pirms darba Izlūkdienestā strādājis Narkotiku Apkarošanas departamentā. No narkotiku tirgotāju dzenāšanas viņš pārslēdzies uz viltotāju vajāšanu, līdz parādījusies izdevība pievienoties īpašumu atsavināšanas gadījumu izmeklēšanas operatīvajai grupai. Aģents teica, ka grupā ietilpst vadītājs un desmit aģentu, kas deleģēti no Izlūkdienesta, FIB, ASV pasta un Ieņēmumu dienesta. Darbu vada ASV ģenerālprokurora palīgs, tomēr aģenti, sadalīti pa pāriem, galvenokārt strādā neatkarīgi un viņiem dota brīvība izmeklēt pašu izraudzītus subjektus.

Aģent Vaskes, šā gada astoņpadsmitajā janvārī jūs likāt sagatavot tā saucamo federālās izmeklēšanas subjekta vēstuli un nosūtīt to Luisam Oparicio. Vēstuli parakstīja ASV prokurors Redžinalds Letimors. Vai jūs to atceraties?

-    Jā, atceros.

-     Pirms pievēršamies konkrētajai vēstulei, vai jūs varētu zvērinātajiem pastāstīt, kas īsti ir federālās izmeklēšanas subjekta vēstule?

-     Rīks, ar kura palīdzību mēs izkvēpinām dienasgaismā aizdomās turamos un likumpārkāpējus.

-    Kā tas izpaužas?

-    Principā mēs viņiem paziņojam, ka pētām viņu darījumus, uzņēmējdarbības praksi un veiktās darbības. Federālās izmeklēšanas subjekta vēstule vienmēr aicina tās saņēmēju ierasties un apspriest situāciju ar aģentiem. Gandrīz visos gadījumos vēstules saņēmēji tā rīkojas. Dažreiz iznākumā tiek ierosināta lieta, citkārt pat vairākas. Tas ir kļuvis par noderīgu instrumentu, jo izmeklēšana ir dārgs pasākums. Mums nav liels budžets. Ja šāda vēstule ļauj iznākumā ierosināt apsūdzību, panākt, ka liecinieks ir ar mieru sniegt liecību vai arī sniedz ticamu izmeklēšanas versiju, tas mums ir izdevīgi.

-Atgriežoties pie sūtījuma Luisam Oparicio… kas jūs pamudināja nosūtīt izmeklēšanas subjekta vēstuli?

-     Mums ar pārinieku viņa vārds ir labi zināms, jo tas bieži parādījās citās lietās. Ne vienmēr sliktā gaismā. Mūsu aprindās tādus uzņēmumus kā Oparicio firmu dēvē par "īpašumu atsavināšanas dzirnavām". Daudzas Dienvidkalifornijas bankas uztic tām īpašumu atsavināšanas lietas, dokumentāciju un reģistrāciju. Tādu lietu ir tūkstošiem. Tādējādi mēs šo uzņēmumu ALOFT ik pa laikam pamanījām, un dažos gadījumos tās bija sūdzības par uzņēmuma lietotajām metodēm. Mēs nolēmām papētīt ciešāk. Tādēļ nosūtījām vēstuli un gaidījām reakciju.

-     Vai tas nozīmētu, ka jūs šāvāt uz labu laimi, cerēdami iegūt noderīgu atbildes reakciju?

-    Ne tikai. Kā jau sacīju, no tā uzņēmuma plūda labi daudz dūmu, un mēs raudzījām saskatīt uguni. Palaikam reakcija uz izmeklēšanas subjekta vēstuli nosaka mūsu turpmāko rīcību.

-    Vai tolaik, kad jūs likāt uzrakstīt un nosūtījāt izmeklēšanas subjekta vēstuli, jūs bijāt savākuši kādus pierādījumus par Luisa Oparicio vai viņa uzņēmuma iespējamām noziedzīgām darbībām?

-    Tobrīd ne.

-    Kas notika pēc tam, kad jūs nosūtījāt vēstuli?

-    Pagaidām nekas nav noticis.

-    Vai Luiss Oparicio ir atbildējis uz vēstuli?

-     Mēs saņēmām atbildi no kāda advokāta, un tā apliecināja mistera Oparicio labvēlīgu attieksmi pret izmeklēšanu, jo tā sniegšot izdevību apstiprināt, ka viņa uzņēmējdarbība ir godīga.

-    Vai jūs esat izmantojuši šo labvēlīgo attieksmi un izpētījuši sīkāk misteru Oparicio vai viņa uzņēmumu?

-    Nē, mums nav bijis laika. Mēs patlaban izmeklējam dažas citas lietas, un to izmeklēšana varētu būt auglīgāka.

Pirms uzdot pēdējo jautājumu, Frīmena vēl ieskatījās piezīmēs.

-    Visbeidzot, aģent Vaskes, vai jūsu operatīvā grupa pašlaik izmeklē Luisa Oparicio vai ALOFT darbību?

-    Praktiski nē. Taču mēs plānojam īstenot vēstulē minētās darbības.

-    Tātad atbilde ir noliedzoša?

-    Tieši tā.

-    Paldies, aģent Vaskes.

Frīmena apsēdās. Viņa staroja un acīmredzami priecājās par aģenta sniegto liecību. Es piecēlos un, paņēmis bloknotu, nostājos pie katedras. Kamēr prokurore iztaujāja liecinieku, es biju pierakstījis dažus jautājumus.

-    Aģent Vaskes, vai jūs apgalvojat zvērinātajiem, ka persona, kas nekavējoties neierodas pie jums, visu neizstāsta un nereaģē uz jusu izmeklēšanas subjekta vēstuli, noteikti nav vainojama nevienā likumpārkāpumā?

-    Nē, tā es neapgalvoju.

-    Tā kā Luiss Oparicio pie jums neieradās, vai jūs uzskatāt, ka viņš ir tīrs?

-    Nē, neuzskatu.

-     Vai jūs mēdzat izsūtīt izmeklēšanas subjekta vēstules personām, kuras, pēc jūsu uzskatiem, nav vainojamas nekādās noziedzīgās aktivitātēs?

-    Nē.

-    Kur ir šī robeža, aģent Vaskes? Kas ir jāizdara cilvēkam, lai saņemtu izmeklēšanas subjekta vēstuli?

-    Ja cilvēks nonāk manā interešu lokā ar aizdomīgām aktivitātēm, es veicu sākotnējo izpēti, un tas nosaka, vai šāda vēstule tiek nosūtīta. Mēs nesūtām šīs vēstules visiem, kam pagadās. Mēs zinām, ko darām.

-     Vai jūs, jūsu pārinieks vai kāds no operatīvās izmeklēšanas grupas ir sarunājies ar Mičelu Bondurantu par ALOFT piekopto praksi?

-    Nē. Neviens no mums.

-    Bet vispār jūs ar viņu būtu runājis?

Frīmena iebilda jautājums esot pārāk nekonkrēts. Tiesnesis atzina, ka viņai ir taisnība. Es nolēmu Jaut zvērinātajiem noprast, ka šis jautājums palicis neatbildēts.

-     Pateicos, aģent Vaskes.

Pēc aģenta izvaicāšanas Frīmena atgriezās pie iepriekš izplānotās kārtības un izsauca dārznieku, kurš bija atradis āmuru krūmos pusotra kvartāla attālumā no vietas, kur notika slepkavība. Viņa liecība noritēja atri, bez īpašiem starpgadījumiem, un pati par sevi nebija būtiska, bet vēlāk to sasaistīs ar pavalsts tiesmedicīnas liecinieku liecībām. Man gan tika neliels ieguvums, kad piespiedu dārznieku atzīt, ka viņš vismaz divpadsmit reižu ir kopis dzīvžogu un strādājis tā tuvumā, bet āmuru nav atradis. Neliela šaubu sēkla zvērināto prātos varbūt āmurs paslēpts krietnu laiku pēc slepkavības?

Pēc dārznieka izvaicāšanas apsūdzības puse turpināja darbu ar vairākām īsām liecībām, ko sniedza mājas īpašnieks un policisti, kuri bija reģistrējuši un nodevuši āmuru tiesmedicīnas laboratorijai. Es negrasījos apstrīdēt nedz reģistrēšanas procesu, nedz faktu, ka āmurs bijis slepkavības ierocis. Mana iecere bija piekrist ne tikai tam, ka ar šo ieroci nogalināts Mičels Bondurants, bet arī tam, ka tas piederējis Līza Tremelai.

Tas būs negaidīts gājiens, taču tikai šāds solis iederēsies aizstāvības uzturētajā upurjēra teorijā. No Džefa Tremela piedāvātās versijas, ka āmurs varētu atrasties BMW automašīnā, kuru viņš pameta un aizbēga uz Meksiku, iznāca vien čiks. Sisko izdevās atrast šo transporta līdzekli, kuru joprojām izmantoja Džefa Tremela agrākajā darbavietā, taču nekāds āmurs bagāžniekā netika uziets, un darbinieks, kurš bija atbildīgs par salona autotransportu, apgalvoja, ka tāds instruments tur nekad nav redzēts. Es atmetu Džefa Tremela stāstu, noturēdams to par centieniem saņemt samaksu par informāciju, kas varētu nākt par labu paša pamestās sievas lietai.

Liecības par slepkavības ieroci turpinājās līdz pusdienām, un tiesnesis pasludināja pārtraukumu piecpadsmit minūtes agrāk tas jau kļuva par paradumu. Es pagriezos pret klienti un aicināju viņu kopā doties pusdienās.

-    Bet Herbs? viņa taujāja. Es apsolīju pusdienot kopā ar viņu.

-    Lai Herbs ari nāk.

-    Tiešām?

-    Jā. Kālab ne?

-     Biju domājusi, ka jums viņš… Nekas, es viņam pateikšu.

-    Labi. Brauksim ar manu auto.

Liku Rohasam mūs sagaidīt, un mēs braucām pa Vennaisas bulvāri uz llamlet, kas atradās netālu no Venturas bulvāra. šis restorāns tur atradies desmitiem gadu un laika gaitā no sākotnējā Hamburger Hamlet kāpis elegances hierarhijā, lai gan ēdiens tur visumā nebija mainījies. Tā kā tiesnesis sēdi beidza agrāk, mēs izvairījāmies no pusdienlaika sastrēguma un uzreiz tikām pie galdiņa.

-     Man šeit ļoti patīk, Dāls atzina. Tiesa, sen te neesmu bijis.

Es sēdēju iepretim klientei un Dālam, bet nereaģēju uz viņa sajūsmu par šo restorānu es pārāk saspringti prātoju, kā rīkoties pusdienu laikā.

Mēs aši pasūtījām, jo, kaut arī ieradāmies agri, mums nebija atvēlēts daudz laika. Saruna vijās ap izskatāmo lietu un Līzas uzskatiem par tās gaitu. Pagaidām viņu tā iepriecināja.

-    Jūs spējat no katra liecinieka izvilkt kaut ko man noderīgu, sieviete uzslavēja mani. Tas ir nudien atzīstami.

-    Jautājums vien tāds, vai iegūstu pietiekami, es atbildēju. Un vēl jums jāliek aiz auss, ka ar katru liecinieku kalns kļūst stāvāks. Vai zināt klasiskās mūzikas skaņdarbu "Bolero"? Ja nemaldos, to komponējis Ravēls.

Lizai šie vārdi neko neizteica.

-     Bo Dereka filmā "Desmit", Dāls iejaucās. Kolosāls gabals!

-    Jā. Lai nu kā, tā ir gara kompozīcija, kādas piecpadsmit minūtes. Sākas lēni, vispirms skan vienīgi daži klusi mūzikas instrumenti, bet pamazām pieņemas spēkā, pāraug crescendo un beidzas ar varenu finālu, kurā piedalās viss orķestris. Vienlaikus ar šiem uzplūdiem pieaug klausītāju emocijas, kulminēdamas līdz ar skaņdarba nobeigumu. Tieši tā rīkojas prokurore. Viņa kāpina skanējumu un impulsu. Labākais ir pietaupīts, un tas izskanēs pašās beigās, kad kopējā ritmā vienosies sitamie, stīgu un pūšamie instrumenti. Vai saprotat, Līza?

Viņa negribīgi pamāja ar galvu.

-    Es nevēlos mazināt jūsu sajūsmu. Jūs esat satraukta, cerību un taisnīguma pārpilna, un man gribētos, lai jūs nezaudējat šīs izjūtas. Zvērinātajiem tas nepaslīd garām nemanīts, un tas mums palīdzēs ne mazāk kā tas, ko daru es. Taču jums ir jāpatur prātā, ka mūsu kalns kļūs aizvien stāvāks. Vēl tiks iesaistīta zinātne, un zvērinātajiem zinātne ļoti patīk, jo tā ļauj novelt atbildību no saviem pleciem. Cilvēki iedomājas, ka grib pildīt zvērinātā pienākumu. Tad var neiet uz darbu, var sēdēt pirmajā rindā kādas interesantas lietas izspriešanā un kļūt par lieciniekiem īstai dzīves drāmai, nevis skatīties šādas drāmas televīzijā. Taču beidzot pienāks laiks, kad viņiem būs jāatgriežas tajā istabā, jāparaugās citam uz citu un jāpieņem lēmums. Viņiem būs jālemj par kāda cilvēka dzīvību. Ticiet man, ka to daudzi negrib. Zinātne šo izšķiršanos atvieglo. "A… ja DNS sakrīt, tad nekāda misēkļa nav. Vainīgs!" Saprotat? Tas mums vēl ir priekšā, un es negribu, lai jūs dzīvotu ilūzijās.

Dāls galanti satvēra viņas roku un, it kā mierinādams, viegli paspieda.

-    Bet… ko tad mēs iesāksim ar viņu atrasto DNS? Tremela vaicāja.

-    Neko, es atteicu. Tur neko nevar darīt. Es jau pirms tiesas brīdināju, ka DNS paraugos tiešām sakrīt. Mūsu cilvēki ir to pārbaudījuši.

Viņa sēdēja, nodūrusi acis, un it kā atzina savu sakāvi. Es pamanīju iemirdzamies pirmās asaras, un tieši tādu reakciju biju gaidījis. Viesmīle ieradās ar pusdienu traukiem.

I s pagaidīju, līdz mūs atstāj vienus, un tikai tad turpināju runāt.

-    Galvu augšā, Līza! DNS ir tikai dekorējums.

Viņa apjukusi paraudzījās manī.

-    Jūs nupat apgalvojāt, ka DNS paraugos sakrīt.

-    Tā ir. Bet tas nenozīmē, ka nav atrodams izskaidrojums. Ar DNS es tikšu galā. Kā jūs jau tikko teicāt, mans uzdevums ir pār katru viņu bilžu mozaīkas gabaliņu mest šaubu ēnu. Kad visi gabaliņi ir vietā un kopainu rāda zvērinātajiem, atliek vien cerēt, ka mūsu iesētās šaubu sēklas ir izaugušas un aina kļūst cita. Ja to spēsim, varēsim gozēties saulītē.

-    Ko tas nozīmē?

-    Iesim mājās. Dosimies uz pludmali un sauļosimies.

Es uzsmaidīju klientei, un viņa uzsmaidīja man. Asaras bija mazliet izplūdinājušas no rīta rūpīgi uzlikto kosmētiku.

Pusdienas aizritēja vieglas patērzēšanas gaisotnē, Līza Tremela un viņas mīļotais pauda nekompetentus vai nesaturīgus komentārus par krimināltiesību sistēmu valstī. Šād u iezīmi es biju ievērojis daudzos savos klientus. Lai arī nepārzinādami jurisprudenci, viņi tomēr nekavējas paziņot, kas tajā ir aplams. Es pagaidīju, kamēr Tremela ieliek mutē pēdējo salātu kumosu.

-    Līza, mūsu sarunas sākumā jums mazliet izplūda skropstu tuša. Jums jābūt stiprai un jāizskatās stiprai; tas ir ļoti svarīgi. Būtu labi, ja jūs aizietu uz dāmu istabu un no jauna kļūtu stipra. Norunāts?

-    Vai tiesas namā to nevar izdarīt?

-    Nē. Iespējams, mēs atgriežamies tur vienlaikus ar zvērinātajiem vai reportieriem. Nekad nevar zināt, kas mūs ierauga. Es nevēlos, lai kāds domā, ka jūs pusdienlaikā esat apraudājusies. Es gribētu, lai jūs sapošaties jau tagad. Piezvanīšu Rohasam, lai brauc mums pakaļ.

-    Man vajadzēs vairākas minūtes.

Es ielūkojos pulkstenī.

-     Labi, nesteidzieties. Piezvanīšu Rohasam nedaudz vēlāk.

Dāls piecēlās, lai palaistu Līzu. Tad mēs palikām divatā. Es biju pastūmis šķīvi sāņus un novietojis elkoņus uz galda, ar kopā sakļautajām plaukstām aizsedzot muti kā pokera spēlētājs, kas, pacēlis kārtis, mēģina noslēpt sejas izteiksmi. Labs advokāts dziļi sirdi ir sarunu vadītājs. Un bija pienācis laiks sarunāt Herberta Dāla aiziešanu.

-    Tā, Herb… Jums laiks iet prom.

Viņš neizpratnē pasmaidīja.

-     Kā tad tā? Mēs atbraucām kopā.

-    Nē, es domāju, ka jums jāpamet šī lieta. Un Līza. Jums laiks pazust.

Dāls turpināja tēlot apjukumu.

-    Nekur es neiešu. Līza un es… mēs esam tuvi. Un es šeit esmu ieguldījis lielu naudu.

-    Jūsu naudas vairs nav. Attiecībā uz Līzu… šai spēlītei tūliņ pat pienāks gals.

Iebāzis roku žaketes iekškabatā, es izņēmu fotogrāfiju, kuru vakar iedeva Sisko un kurā Herberts bija redzams kopā ar brāļiem Mekiem. Dāls uzmeta attēlam ašu skatienu un neveikli iesmējās.

-    Labi, lai notiek. Kas tie ir? Dāls jautāja.

-    Brāļi Meki. Puiši, kurus jūs nolīgāt, lai mani piekauj.

Herberts Dāls papurināja galvu un raidīja skatienu pāri

plecam dziļāk restorānā uz gaiteni, kas veda līdz labierīcībām. Pēc tam viņš atkal pievērsās man.

-     Piedodiet, Mikij, bet es nesaprotu, par ko jūs runājat. Manuprāt, jums jāatceras, ka mums ir noslēgts darījums par filmu. Darījums, kura apstākļus Kalifornijas advokātu kolēģija, jādomā, būtu ieinteresēta pārskatīt. Taču citādā ziņā…

-    Vai jūs man draudat, Dāl? Ja tā, tad jūs pieļaujat kļūdu.

-    Nē, es nedraudu. Es tikai pūlos tikt skaidrībā, kur jums tādas domas radušās.

-    Tumšā istabā, kurā man bija interesanta saruna ar brāļiem Mekiem.

Dāls salocīja fotogrāfiju un atdeva man.

-    Šie divi? Viņi man jautāja ceļu, tas arī viss.

-    Ceļu? Vai tiešām viņi nejautāja pēc naudas? Arī tas ir nofotografēts.

-    Iespējams, es viņiem iedevu dažus dolārus. Viņi lūdza izlīdzēt un šķita tādi jauki puiši.

Es nenoturējos nepasmaidījis.

-    Jā, Herb, jūs labi tēlojat. Taču es no viņiem izvilku visu. Tālab metīsim pie malas šo ākstīšanos un ķersimies pie nopietnām lietām!

Viņš paraustīja plecus un teica:

-    Labi, šobrīd noteicējs esat jūs. Kas jums padomā?

-    Tas pats, ko es teicu pirms brīža. Jūs izgaistat, Herb. Nobučojiet uz atvadām Līzu. Nobučojiet uz atvadām darījumu par filmu. Nobučojiet uz atvadām savu naudu.

-    Kopā sanāk daudz buču. Kas man par to visu tiek?

-    Jums tiek iespēja izvairīties no cietuma restēm. Tā, lūk.

Viņš papurināja galvu un atkal paskatījās pār plecu.

-    Tā nekas nesanāks, Mik. Redzat, tā nebija mana nauda. Tai bija cits avots.

-    Kāds? Džerijs Kastils?

Herberta Dāla acīs kaut kas strauji uzplaiksnīja un norima. Vārds bija iebelzis kā neredzama dūre. Tagad viņš zināja, ka brāļi Meki padevušies un izpļāpājušies.

-    Jā, es zinu par Džeriju un arī par Džoju no Ņujorkas zinu. Rīkļurāvējiem nepastāv savs goda kodekss, Herb. Brāļi Meki ir gatavi visu izklāstīt kā pa notīm, kā Sonijs un Šēra nodziedāt dziesmu: "Tu man esi rokā, mazulīt." Es jūs esmu cieši sažņaudzis saujā. Ja šodien pat nebūsit prom no Lizas dzīves un no manas dzīves, es aizstaigāšu līdz prokuratūrai, kur, padomājiet tik, par prokurori strādā mana bijusī sieva, kura stipri satraucās par uzbrukumu man. Es teiktu, ka viņa spēs vienā rīta agrumā tikt ar šo lietu galā lielās zvērināto žūrijas priekšā un jūs, nelieti, apsūdzēs uzbrukumā ar smagiem miesas bojājumiem vainu pastiprinošos apstākļos. Vai zināt, kas jums tiks par vainu pastiprinošiem apstākļiem? Tas pievienos sodam vēl trīs gadus. Un, būdams nozieguma upuris, es to noteikti pieprasīšu. Tas būs sods par manu savirpināto sēklinieku. Ja cietumā jūs, Herb, cītīgi strādāsiet, kopā sanāks pavadīt aiz restēm kādus četrus gadus. Un jums būtu jāzina vēl kaut kas. Soledadas cietumā jums neļaus nēsāt to nolāpīto mieru simbolu.

Dāls uzlika uz galda elkoņus un paliecās uz priekšu. Es pirmo reizi redzēju viņa acīs pavīdam izmisumu.

-   Velns parāvis, jūs neapjēdzat, ko darāt! Jums nav ne jausmas, ar ko ir darīšana.

-     Paklau, nelieti… es drīkstu jūs saukt par nelieti? Man nospļauties par to, ar ko man ir darīšana. Es savā priekšā redzu jūs un gribu, lai jūs aizvācaties gan no šejienes, gan no šīs lietas un…

-     Nē, nē, jūs neaptverat. Es varu jums palīdzēt. Jūs laikam iedomājaties, ka zināt īstos lietas apstākļus. Ne velna jūs nezināt. Bet es, Holer, varu jūs pamācīt. Es varu palīdzēt jums nonākt līdz pludmalei, un mēs visi varēsim pagozēties saulītē.

Atgāzies krēslā, es novietoju roku uz polsterētā paroceņa. Tagad apjukums bija pārņēmis mani. Es viegli pavēzēju plaukstu, it kā likdams manīt, ka piedāvājums tik un tā ir laika šķiešana.

-    Nu, tad pamāciet!

-    Vai jūs iedomājaties, ka es piepeši uzrados pie Līzas piketa laikā un izteicu vēlēšanos uzņemt filmu? Jūs nu gan esat neaptēsts mērglis! Mani šurp atsūtīja. Es ar Lizu sāku kontaktēties vēl pirms tam, kad Bondurants tika nožmiegts. Jūs domājat, ka tā bija sagadīšanās?

-    Kas jūs atsūtīja?

-    Un kā jums liekas?

Es ilgi lūkojos viņā un jutu, ka visi lietas aspekti pamazam saplūst kopā kā strautiņi, veidojot upi. Nevainīguma hipotēze nebija hipotēze vien. Līza patiešām bija padarīta par grēkāzi.

-    Oparicio.

Apstiprinādams manu minējumu, viņš teju nemanāmi palocīja galvu. Tajā mirklī es ieraudzīju Lizu nākam šurp pa gaiteni spožām, mirdzošām acīm. Viņa bija gatava ieiet tiesas namā. Es pievērsos Dālam. Mani kūsāja daudz jautājumu, taču pietrūka laika.

-    Šovakar septiņos esiet manā birojā. Viens pats. Tad pastāstīsiet par Oparicio. Pastāstīsiet par visu… citādi es došos uz prokuratūru.

-     Lai nu ko, bet oficiālu liecību jūs no manis nesagaidīsiet. Nekad.

-    Septiņos.

-    Man bija sarunāts paēst vakariņas ar Līzu.

-    Tad plāni tikko mainījās. Izdomājiet kādu ieganstu. Bet ierodieties. Tagad dosimies prom.

Kad pienāca Līza, es jau cēlos no krēsla, izņēmu tālruni un piezvanīju Rohasam.

-     Mēs esam gatavi, es pavēstīju. Piebrauc pie restorāna.

Trīsdesmit ceturta nodaļa

/

Kad tiesa atsāka darbu, prokuratūra izsauca liecināt policijas izmeklētāju Sintiju Longstretu. Izvēlēdamas Ķēriena pārinieci par nākamo liecinieci, Frīmena apstiprināja manu aizvien ciešāko pieņēmumu viņas "Bolero" versija kulminēs ar zinātni. Gudri izspēlēts. Jāizmanto tas, ko nav iespējams apšaubīt vai noliegt. Ķēriena un Longstretas dotie izklāsti ar tiesmedicīnas palīdzību visu apkopo. Kā pēdējos viņa izsauks medicīnas ekspertu un DNS speciālistu. Efektīvs komplekts.

Liecinieku solā policijas izmeklētāja Sintija Longstreta neizskatījās tik skarba un barga kā todien, kad es redzēju viņu pirmoreiz Vennaisas iecirknī. Mugurā viņai bija kleita, kurā viņa drīzāk līdzinājās skolotājai, nevis izmeklētājai. Šādu pārvērtību esmu pieredzējis vairākkārt, un man tās allaž uzdzina nemieru. Nezinu, vai tas darīts pēc prokurora ieteikuma vai pēc izmeklētājas pašas gribas, bet man bija bieži nācies redzēt, kā policiste liecinieces statusā pārvēršas, kļūst maigāka un zvērinātajiem pievilcīgāka. Taču, ja es uzdrošinātos to norādīt tiesnesim vai jebkuram citam, man draudētu sieviešu nīdēja slava.

Tālab parasti biju spiests pasmīkņāt un samierināties.

Frīmena cerēja ar Longstretas palīdzību izklāstīt otro izmeklēšanas daļu. Viņas liecība būs galvenokārt par Tremelas mājas kratīšanu un atradumiem tajā. Šeit pārsteigumi nebija gaidāmi. Oficiāli noskaidrojusi liecinieces godprātību, Frīmena ķērās vērsim pie ragiem.

-    Vai jūs saņēmāt tiesneša izsniegtu kratīšanas orderi, kas ļāva ieiet Līzas Tremelas mājā? Frīmena jautāja.

-Jā.

-    Kāds ir šis process? Ka panak, ka tiesnesis paraksta šādu orderi?

-    Vispirms iesniedz lūgumu ar paziņojumu par pietiekamu tiesisku pamatu, kurā izklāsta faktus un pierādījumus, kādēļ radusies nepieciešamība pārmeklēt telpas. To šajā gadījumā paveicu es, izmantojot gan aculiecinieces stāstījumu par to, ka aizdomās turamā ir redzēta bankas tuvumā, gan arī aizdomās turamās nekonsekventos paziņojumus iztaujāšanas laikā. Orderi parakstīja un izdeva tiesnesis Kompanioni, un mēs devāmies uz māju Vudlendhillsā.

-    Kas ir šie "mēs", izmeklētājas kundze?

-    Mans pārinieks izmeklētājs Ķēriens un es. Mēs nolēmām paņemt līdzi arī filmētāju un nozieguma vietas ekspertu vienību, kura varētu izpētīt visu, ko mēs kratīšanas laikā atrastu.

-    Pārmeklēšana ir nofilmēta?

-    Es neteiktu, ka visa pārmeklēšana. Lai darbi veiktos raitāk, mēs ar pārinieku pārmeklējām katrs savu mājas daļu, taču līdzi atbrauca tikai viens operators un viņš nevarēja būt abās vietās vienlaikus. Tiklīdz mēs atradām iespējamo lietisko pierādījumu vai kādu priekšmetu, kuru vēlējāmies atsavināt tālākai izpētei, uzreiz pasaucām operatoru.

-    Skaidrs. Vai jūs paņēmāt līdzi šo videoierakstu?

-    Jā. Tas jau atrodas atskaņotājā.

-     Ideāli.

Tad zvērinātos aplaimoja ar deviņdesmit minūšu garu videoierakstu un Longstretas komentāriem. Videokamera sekoja policijas vienībai, kas ieradās pie mājas un pirms ieiešanas tajā izstaigāja apkārtni. Kamēr kadrā bija redzams pagalms aiz mājas, Longstreta neaizmirsa parādīt zvērinātajiem dobi ar dzelzceļa gulšņiem un nesen uzraktu augsni. Tādu paņēmienu lieli režisori sauktu par priekšnojautas ainu. Tās nozīme kļūst saprotama vēlāk, līdzko kamera nokļūs garāžā.

Man bija grūti koncentrēties. Atklādams lietas saistību ar Oparicio, Dāls bija manā prātā radījis sprādzienu. Es nemitīgi kavējos domās par iespējamām versijām un to ietekmi uz šo lietu. Es dedzīgi gaidīju darbadienas beigas un ilgojos, kaut pulkstenis jau būtu septiņi.

Ekrānā varēja vērot, kā ar atslēgu, kas pēc aresta paņemta no Līzas Tremelas mantām, policija ieiet mājā, nesabojājot nekustamo īpašumu. Iekļuvusi namā, vienība uzsāka telpu metodisku pārmeklēšanu, kuru veic pieredzējuši speciālisti atbilstoši protokolam. Tika izskatītas dušas un vannas notekatveres, meklējot asins pēdas. Tāpat veļas mazgājamā maina un žāvētājs. Visilgākā meklēšana notika sienas skapjos, kur ikvienu apģērba gabalu un apavu rūpīgi nopētīja un apstrādāja ķīmiski un ar gaismas staru, kas varētu uzrādīt asins pēdas.

Visbeidzot kamera sāka sekot Longstretai, kura izgāja pa sānu puses durvim, šķērsoja nelielu portiku un nonāca pie citām durvīm. Tās nebija aizslēgtas, un viņa pa tām iegāja garāžā, vedot operatoru līdzi. Sājā vietā Frīmena apturēja ierakstu. Kā lietpratīgi Holivudas meistari, viņa kāpināja skatītāju gaidas, un tagad nāca kārta kulminācijai.

-    Garāžā atrastās mantas kļuva par ļoti būtisku šīs lietas sastāvdaļu. Vai pareizi, izmeklētājas kundze?

-    Tā ir.

-    Ko jūs atradāt?

-    Šajā konkrētajā gadījumā svarīgākais ir tas, ko mēs neatradām.

-    Vai jūs varētu paskaidrot savus vārdus?

-     Jā. Gar garāžas tālāko sienu stiepās darbarīku galds. Komplekts šķita pilnīgs. Lielākā daļa instrumentu karājās uz āķiem pie sienas statīva, kas bija piestiprināts virs darbagalda. Katram instrumentam bija paredzēts savs āķis ar nosaukumu. Statīvā visam bija sava vieta.

-    Labi. Vai jūs varētu parādīt?

Televizoru ekrānos drīz parādījās labi pārskatāms darbagalds. Šajā brīdī Frīmena ierakstu atkal apturēja.

-    Tā, šis ir darbagalds. Vai pareizi?

-Jā.

-       Mes redzam statīva darbarīkus. Vai kada no tiem trūkst?

-    Jā. Trūkst āmura.

Frīmena lūdza tiesnesi atļaut Longstretai atstāt liecinieka solu un ar lāzera stara rādītāju apzīmēt ekrānā vietu, kur statīvā paredzēta vieta āmuram. Tiesnesis atļāva. Longstreta parādīja to uz abiem ekrāniem un tad atgriezās liecinieka solā.

-    Izmeklētājas kundze, vai šī vieta ir īpaši paredzēta āmuram?

-Jā.

-    Tatad amura tur nebija?

-    To neatrada ne garāžā, ne mājā.

-    Vai jūs kādā brīdi noteicāt statīvā atrodamo darbarīku ražotāju un modeli?

-    Jā, izmantojot atrastos darbarīkus, mēs varējām noteikt, ka Tremeliem pieder Craftsman darbarīku īpašais komplekts. Tajā ietilpst divsimt trīsdesmit deviņi instrumenti, un to sauc par "Namdara darbarīku komplektu".

-    Vai šajā komplektā iekļautais āmurs ir nopērkams atsevišķi?

/

-     Nē, nav. Tas ir īpašs modelis un ietilpst tikai šajā konkrētajā komplektā.

-    Un tas Lizas Tremelas garāžā izvietotajā darbarīku komplektā nebija atrodams?

-    Tieši tā.

-    Vai izmeklēšanās laikā pienāca tāds brīdis, kad policijā tika saņemts āmurs, kuru atrada netālu no Mičela Bonduranta slepkavības vietas?

-   Jā, dārznieks atrada āmuru krūmos pusotra kvartāla attālumā no autostāvvietas, kurā upuris nogalināts.

-    Vai jūs šo āmuru apskatījāt?

-    Es to neilgu brīdi aplūkoju un pēc tam nodevu Zinātniskās izpētes nodaļai.

-    Kāda tipa āmurs tas bija?

-    Namdara āmurs ar spailēm naglu raušanai.

-    Vai zināt, kas ir šī āmura ražotājs?

-    Sears Craftsman.

Frimena ieturēja pauzi, it kā gaidīdama, ka zvērinātie visi kā viens noelsīsies pie atklājuma, par kuru neviens tiesas zālē vairs nešaubījās. Viņa piegāja pie apsūdzības galda, atvēra brūnu somu, kurā glabāja lietiskos pierādījumus, un izvilka caurspīdīgā plastikāta maisiņā ievietotu āmuru. Augstu pacēlusi darbarīku, prokurore atgriezās pie katedras.

-    Jūsu godība, vai es drīkstu pieiet pie liecinieces ar lietisko pierādījumu?

-     Drikstat.

Viņa pienesa āmuru Longstretai.

-    Izmeklētājas kundze, es lūdzu jūs identificēt āmuru, kuru turat savās rokās.

-Šo āmuru atrada un nodeva man. Uz lietisko pierādījumu maisiņa ir mani iniciāļi un žetona numurs.

Prokurore iznema āmuru no liecinieces rokam un lūdza

/

lo reģistrēt kā apsūdzības pierādījumu. Tiesnesis Perijs deva piekrišanu. Novietojusi āmuru uz apsūdzības galda, Frīmena atgriezās pie katedras un turpināja iztaujāšanu.

-    Jūs nupat liecinājāt, ka āmuru nodeva Zinātniskās izpētes nodaļai, lai tā veiktu tiesmedicīnisko ekspertīzi. Vai pareizi?

-    Jā, pareizi.

-    Vai jūs vēlāk saņēmāt ekspertu ziņojumu par šo darbarīku?

-    Jā. Tas man ir līdzi.

-    Kādi bija ekspertu secinājumi?

-      Divi atzīmēšanas vērti atradumi. Pirmkārt, tika noskaidrots, ka šis āmurs ir īpaši izgatavots Craftsman "Namdara darbarīku komplektam".

-    Tam pašam komplektam, kuru uzgāja apsūdzētās garāžā?

-Jā.

-    Kura trūka tikai amura.

-    Pareizi.

-    Un otrs ievērības cienīgais atklājums?

-    Uz āmura kāta atrada asinis.

-     Lai gan tas bija iesviests krūmos un gulējis tur vairākas nedēļas.

Es piecēlos un izteicu iebildumu, ka neviena liecība vai pierādījums nav apstiprinājis, cik ilgi āmurs atradies krūmos.

-     Jūsu godība, Frīmena atbildēja. Āmurs tika uziets vairākas nedēļas pēc slepkavības pastrādāšanas. Ir tikai loģiski secināt, ka tas visu šo laiku atradies krūmos.

Iekams tiesnesis paguva izteikt spriedumu šajā jautājumā, es aši devu pretsitienu.

-     Atgādinu, tiesneša kungs, pavalsts varas iestādes nav iesniegušas nevienu lietisko pierādījumu vai liecību, kas konstatētu, ka āmurs visu šo ilgo laiku ir nogulējis krūmos. Vēl vairāk… āmura atradējs liecināja, ka pēc slepkavības dienas vismaz divpadsmit reižu strādājis ap dzīvžogu un tā tuvumā, bet nav šo darbarīku pamanījis. Tikpat labi āmurs tur nolikts nevis slepkavības dienā, bet vēlāk…

-     Iebilstu, jūsu godība! Frīmena iekliedzās. Advokāta kungs izmanto iebildumu, lai virzītu aizstāvības argumentus, jo zina, ka tā…

-     Pietiek! tiesnesis skaļi nodārdināja. Iebildums tiek atbalstīts. Mis Frīmena, jums savi jautājumi jāpārformulē tā, lai tie nepieļauj pierādījumos neiekļautus faktus.

Frīmena ieskatījās savās piezīmēs un pamazām nomierinājās.

-      Izmeklētāja kundze, vai jūs redzējāt asins pēdas uz āmura, kad jums to pirmoreiz iedeva?

-     Nē, neredzēju.

-    Cik daudz asiņu uz āmura patiesībā atrada?

-    Ziņojumā minēts, ka tā bijusi sīka pilīte. Mikroskopisks traips turpat pie gumijas apvalka, kas ietver koka kātu.

-    Skaidrs. Ko jūs darījāt, saņēmusi ziņojumu?

-    Es nokārtoju, ka asins traipu uz āmura izanalizē privātajā DNS laboratorijā Santamonikā.

-     Kādēļ jūs neizmantojāt vietējo Kalifornijas Universitātes kriminālistikas laboratoriju? Vai tad tā nav pierastā kārtība?

-    Tā patiešām ir pierastā kārtība, taču mēs gribējām pasteigties ar rezultātiem. Nauda budžetā atradās, tādēļ nolēmām iegūt skaidrību ātri. Es liku mūsu laboratorijai pārskatīt iegūtos rezultātus.

Tagad prokurore palūdza atļauju pievienot lietai tiesmedicīnas ekspertīzes ziņojumu par āmuru kā apsūdzības lietisko pierādījumu. Es neiebildu, un tiesnesis bija ar mieru. Pēc tam Frīmena mainīja tematu, lai ļautu atklājumus DNS jomā izklāstīt DNS ekspertam, kurš tiks izsaukts kā pēdējais.

-    Atgriezīsimies garāžā, izmeklētājas kundze. Vai tajā jūs gaidīja vēl kāds nozīmīgs atradums?

Es atkal iebildu, šoreiz par to, kā šis jautājums bija uzdots. Tas lika manīt, ka policistiem jau bijis kāds nozīmīgs atradums, lai gan patiesībā neviena ar liecību apstiprināta atraduma nav bijis. Tas bija lēts triks, taču es to izmantoju, jo iepriekšējā sikā sadursme par iebildumu bija izsitusi Frimenu no ritma. Es gribēju turpināt šādu taktiku. Tiesnesis lika noformulēt jautājumu citādi, un viņa paklausīja.

-    Izmeklētājas kundze, jūs liecinājāt par to, ko jūs neatradāt garāžā. Par āmuru. Lūdzu, pastāstiet, ko jūs tomēr atradāt!

Uzdevusi jautājumu, Frīmena pagriezās pret mani, it kā lugtu manu piekrišanu. Es pamāju ar galvu un viņai uzsmaidīju. Tas vien, ka viņa manu klātbūtni respektēja, bija zīme, ka pēdējie divi iebildumi viņu aizķēruši.

-   Mēs atradām dārza kurpju pāri un, veicot luminola testu, atradām uz tām asinis.

-      Un luminols ir ķīmiska viela, kas reaģē uz asinīm ultravioletajā apgaismojumā. Vai pareizi?

-    Jā, pareizi. Ar tā palīdzību identificē vietas, no kurām notīrītas vai noslaucītas asinis.

-    Kur asinis tika atrastas?

-    Uz kreisās kurpes auklas.

-    Kādēļ tieši šīs kurpes tika pārbaudītas ar luminolu?

-     Pirmkārt, meklējot asins traipus, ir pierasts pārbaudīt visus apavus un apģērbu. Nozieguma vietā tika atrastas asinis, tādēļ izmeklēšanā ir jāpieņem, ka asinis nokļuvušas arī uz uzbrucēja apģērba vai apaviem. Otrkārt, mēs ievērojām, ka nelielajā dārzā aiz mājas nesen kāds strādājis. Zeme bija uzrakņāta, tomēr kurpes šķita ļoti tīras.

-    Vai tad cilvēks, ieiedams mājā, nevarētu notīrīt dārza apavus?

-    Iespējams, taču mēs neatradāmies mājā. Mēs atradāmies garāžā. Kurpes bija ievietotas netīrā kartona kastē, kas piebirusi ar zemi, acīmredzot no dārza, tomēr kurpes bija diezgan tīras. Tas piesaistīja mūsu uzmanību.

Frīmena patina videoierakstu uz priekšu līdz brīdim, kad kadrā parādījās kurpes. Tās atradās viena otrai blakus kastē ar uzrakstu "Kokakola". Kaste bija novietota uz plaukta zem darbagalda. Kurpes nebija noslēptas. Tās atradās vietā, kur droši vien allaž tika glabātas.

-    Vai šīs ir tās kurpes?

-    Jā. Te var redzēt, kā viens no tiesmedicīnas speciālistiem tās savāc.

-    Tātad jūs apgalvojat, ka radās aizdomas, kāpēc tik tīras kurpes ir ieliktas tik netīrā kastē?

Es iebildu, ka prokurore lieciniecei saka priekšā atbildi. Lai arī tiesnesis atzina manu uzvaru, zvērinātie viņas vēstījumu sadzirdēja. Frīmena turpināja vaicāt.

-     Kas jūs pamudināja domāt, ka šīs kurpes piederēja Līzai Tremelai?

-    Mazais izmērs, turklāt tās acīmredzami ir sieviešu kurpes, un piedevām mēs mājā atradām ierāmētu fotogrāfiju, kurā Līza redzama strādājam dārzā ar šīm kurpēm kājās.

-    Pateicos, izmeklētāja kundze. Kur palika kurpes un kāds liktenis gaidīja traipu uz vienas kurpju auklas, kur, pēc pirmajiem pētījumiem spriežot, bija uzšļakušās asinis?

-    Kurpju auklu nodeva vietējai Kalifornijas Universitātes kriminālistikas laboratorijai, kur veica DNS analīzes.

-    Kādēļ jūs šoreiz neizmantojāt privātās laboratorijas pakalpojumus?

-    Asins paraugs bija visai mazs. Mēs baidījāmies, ka svešā laboratorijā pastāv pārāk liels risks pazaudēt paraugu. Talab mēs ar pārinieku paši personiski nogādājām paraugu Kalifornijas Universitātes kriminālistikas laboratorijā. Tāpat nosūtījām citus paraugus salīdzinājumam.

-    Citus paraugus salīdzinājumam? Ko tas nozīmē?

-     Laboratorijai ar atsevišķu sūtījumu tika nogādāts arī upura asins paraugs, lai varētu to salīdzināt ar asins traipu uz kurpes.

-    Kādēļ ar atsevišķu sūtījumu?

-    Lai nebūtu iespējas tos nejauši sajaukt.

-     Paldies, izmeklētāja Longstreta. Pagaidām man vairs jautājumu nav.

Tiesnesis pasludināja pēcpusdienas pārtraukumu, pēc kura es ķeršos pie liecinieces iztaujāšanas. Mana kliente, joprojām neziņā par patieso iemeslu, kādēļ es ielūdzu viņu pusdienās, aicināja mani kopā ar Dālu iedzert kafiju. Es ielūgumu noraidīju, aizbildinoties, ka man jāgatavo jautājumi lieciniecei. Patiesībā jautājumi jau bija sagatavoti. Lai arī pirms tiesas es biju domājis, ka Frīmena par āmuru, kurpēm un Līzas Tremelas mājas pārmeklēšanu liks stāstīt Ķērienam, es tik un tā biju gatavs, jo prokurores iztaujāšana bija ritējusi tieši tā, kā biju paredzējis.

Visu pārtraukumu es runāju pa tālruni ar Sisko, gatavodams viņu sanāksmei septiņos ar Dāla piedalīšanos. Liku viņam informēt Buloksu un palūdzu, lai Tomijs Pistole un Bambams gaida pie "Uzvaras" ēkas drošības pēc. Es nevarēju zināt, vai Dāls rīkosies godīgi, taču gatavojos jebkuram iznākumam.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Pēc pārtraukuma izmeklētāja Longstreta no jauna sēdās liecinieku solā, un tiesnesis deva vārdu man. Es nešķiedu laiku ar niekiem un bez kavēšanās ķēros pie būtiskākajiem jautājumiem, kurus gribēju izklāstīt zvērinātajiem. Šī liecība galvenokārt informēja zvērinātos, ka slepkavības dienā policija pārmeklēja WestLand apkārtni, arī to māju un, jādomā, dārzu un krumus, kur vēlāk tika atrasts āmurs.

-     Izmeklētāja kundze, es iesāku, vai jums nešķita dīvaini tas, ka šis āmurs tika atrasts tik ilgi pēc slepkavības, tomēr tik tuvu slepkavības vietai un piedevām vietā, kas atradās tik saspringtu meklējumu rādiusā?

-    Nē, ne gluži. Pēc tam, kad āmuru atrada, es devos turp un apskatīju dzīvžogu mājas priekšā. Tas bija augsts un gaužām biezs. Mani ne pārsteidza, ne bažīja tas, ka āmurs tur atradies visu šo laiku. Patiesībā es pat nopriecājos par to, kā mums palaimējies, ka āmurs vispār atradies.

Tā bija laba atbilde. Es sāku saprast, kādēļ Frimena sadalījusi liecību starp Ķērienu un Longstretu. Izmeklētāja liecinieku solā izturējās lietpratīgi, vēl prasmīgāk nekā viņas pieredzējušais pārinieks. Es pieversos citam tematam. Viens no spēles noteikumiem distancēties no savām kļūdām. Nesarežģīt apstakļus, ilgi kavējoties pie tām.

-    Labi, tagad parunāsim par māju Vudlendhillsā. Vai jūs, izmeklētājas kundze, piekristu apgalvojumam, ka mājas pārmeklēšana vainagojās ar neveiksmi?

-    Neveiksmi? To diez vai varētu nosaukt par neveiksmi. Es…

-    Vai jūs tur atradāt asinīm notrieptas apsūdzētās drānas?

-    Nē.

-    Vai jūs atradāt upura asinis dušas vai vannas notekās?

-     Nē.

-    Un veļas mazgājamā mašīnā?

-    Arī nē.

-    Kādu apsūdzētās majā atrastu lietisko pierādījumu prokuratūra ir uzrādījusi šīs prāvas laikā? Es nerunāju par garāžu. Tikai par māju.

Pārlūkodama prātā lietisko pierādījumu sarakstu, Longtreta labu brīdi cieta klusu un visbeidzot papurināja galvu.

-    Patlaban neko nevaru atcerēties. Bet tas nenozīmē, ka pārmeklēšana bijusi neveiksmīga. Citkārt tas, ka pierādījumi netiek atrasti, ir tikpat noderīgi, kā dažs labs atradums.

Es apklusu. Longstreta bija izmetusi ēsmu. Viņa gribēja, lai es lūdzu paskaidrot šo izteikumu. Taču man nebija ne jausmas, kāda būs viņas atbilde. Es nospriedu neuzķerties uz ēsmas, atkāpties un doties tālāk.

-     Labi, bet īstais dārgums… jūsu atrastais lietiskais pierādījums… tika uziets garāžā, vai ne? Pierādījums, kas tika vai tiks parādīts šīs tiesas prāvas laikā.

-    Es teiktu, ka jā.

-     Mēs runājam par kurpi ar asins traipu un darbarīku komplektu, no kura pazudis āmurs. Vai pareizi?

-    Jā, pareizi.

-    Vai es kaut ko aizmirsu?

-    Diez vai.

-    Labi, tad es jums kaut ko parādīšu ekrānos.

Aši paņēmis tālvadības pulti, ko Frīmena bija atstājusi uz katedras, es sāku tīt ierakstu atpakaļ un uzmanīgi vēroju zibošos kadrus. Sameklējis vajadzīgo ainu, es apturēju ierakstu, aiztinu līdz nepieciešamajai vietai un nospiedu pauzes pogu.

-    Ludzu, pastastiet zverinatajiem, kas šaja bridi norisinās videoierakstā!

Es nospiedu atskaņošanas pogu, un attēls ekrānā sakustējās. Kadrā bija redzama Longstreta un viens no tiesmedicīnas speciālistiem, kuri iziet no mājas galvenās daļas un pāri portikam dodas uz garāžu.

-     A, šeit mēs ieejam garāžā, Longstreta paskaidroja.

No ekrāna atskanēja viņas balss.

-    Mums droši vien vajadzēs atslēgu no Ķēriena, izmeklētāja videoierakstā sacīja, pastiepa cimdoto roku un pagrieza rokturi. Nē, nevajag. Durvis nav aizslēgtas.

Es ļāvu ierakstam turpināties, līdz Longstreta ar ekspertu bija iegājuši garāžā un ieslēguši gaismu. Tad es atkal apturēju ierakstu.

-    Vai ši bija pirmā reize, izmekletajas kundze, kad jus iegājāt garāžā?

-Jā.

-    Redzu, ka jus iesledzat lampas. Vai kads no jusu pārmeklēšanas vienības bija paviesojies garāžā pirms jums?

-    Nē, nebija.

Es lēni attinu videoierakstu uz vietu, kur viņa atver durvis un ieiet garāžā. Kamēr ierakstu atskaņoja, es uzdevu jautājumus.

-     Es ievēroju, izmeklētājas kundze, ka jūs, ieejot garāžā, neatslēdzat durvis ar atslēgu. Kāpēc tā?

-    Es pagriezu rokturi, kā jūs jau redzējāt, un durvis izrādījās neaizslēgtas.

-    Vai zināt iemeslu?

-    Nē, tās gluži vienkārši bija vaļā.

-    Vai, meklēšanas vienībai ierodoties, mājā kāds bija?

-    Nē, māja bija tukša.

-     Un dzīvojamās mājas durvis bija aizslēgtas. Vai pareizi?

-    Jā, misis Tremela, piekrītot doties kopā ar mums uz iecirkni, bija durvis aizslēgusi.

-    Viņa gribēja aizslēgt vai arī jūs viņai to ieteicāt?

-    Nē, viņa pati gribēja aizslēgt.

-    Tatad tobrīd, kad viņa aizslēdza māju, garāžas durvis palika neaizslēgtas?

-    Tā izskatās.

-    Var droši apgalvot, kad tās nebija aizslēgtas laikā, kad jūs un pārējie ieradāties ar kratīšanas orderi. Vai pareizi?

-    Tieši tā.

-    Tas nozīmē, ka laikā, kamēr mājas īpašniece Līza Tremela atradās policijā, ikviens varēja ieiet garāžā. Vai pareizi?

-    Es domāju, ka tas ir iespējams, jā.

-    Starp citu, kad jūs ar izmeklētāju Ķērienu torīt aizvedāt misis Tremelu no mājas, vai jūs atstājāt kādu policistu dežurēt pie mājas un uzraudzīt, lai nekas netiek izjaukts vai paņemts?

-    Nē, neatstājām.

-    Vai jums nešķiet, ka būtu bijis apdomīgi tā rīkoties, ņemot vērā, ka mājā var atrasties lietiskie pierādījumi, kas izmantojami slepkavības izmeklēšanā?

-    Tobrīd viņa nebija aizdomās turamā. Viņa bija persona, ar kuru mēs vēlējāmies aprunāties.

Es apspiedu smaidu, un arī Longstreta pūlējās nesmaidīt. Viņa bija apmetuši loku ap manis izlikto slazdu. Patiešām prasmīgi.

-     A, es novilku, pareizi, viņa nebija aizdomās turamā. Cik ilgi, pēc jūsu domām, šīs sānu durvis palika neaizslēgtas un garāžā varēja brīvi iekļūt?

-     To man būtu neiespējami pateikt. Es nezinu, kad šīs durvis tika atslēgtas. Iespējams, misis Tremela nekad neslēdza garāžas durvis.

Es pamāju un pēc viņas atbildes atļāvos brīdi paklusēt.

-    Vai jūs vai izmeklētājs Ķēriens likāt tiesmedicīnas ekspertu vienībai noskaidrot, vai uz durvīm, kas ved garāžā, ir atrodami pirkstu nospiedumi?

-     Nē.

-    Kādēļ ne, izmeklētājas kundze?

-     Mēs nedomājām, ka tas ir nepieciešams. Mēs pārmeklējām māju, nevis apskatījām nozieguma vietu.

-    Nākamais būs teorētisks jautājums, izmeklētājas kundze. Vai jūs uzskatāt, ka cilvēks, kurš rūpīgi izplānojis un pastrādājis slepkavību, atstātu asinīm notrieptas kurpes savā neaizslēgtajā garāžā? īpaši pēc tam, kad centīgi atbrīvojies no slepkavības ieroča?

Frīmena iebilda jautājums esot sarežģīts un ietver faktus, kas nav iekļauti pierādījumos. Man bija vienalga. Es negaidīju atbildi no Longstretas. Jautājums bija adresēts zvērinātajiem.

-    Jūsu godība, es atsaucu savu jautājumu, es paziņoju. Un man vairs jautājumu nav.

Es atkāpos no katedras, apsēdos un uzsvērti uzlūkoju zvērinātos, sākumā pirmajā rindā un pēc tam otrajā. Visbeidzot es apstājos pie Fērlonga trešajā vietā. Viņš nenovērsās un skatījās man acīs. Es to uzskatīju par ļoti labu zīmi.

Trīsdesmit sestā nodaļa

/

Herberts Dāls ieradās viens pats. Sisko viņu sagaidīja pie mūsu biroja durvīm un ieveda manā kabinetā. Es jau tur sēdēju, un Buloksa ieņēma vietu man kreisajā pusē, Dālam bija sagatavots krēsls tieši pie mana galda. Sisko palika stāvam tāda bija mana iecere. Es gribēju, lai sarunas laikā Sisko, izlikdamies domīgs, pastaigājas šurpu un turpu. Man bija svarīgi, lai Dāls nejūtas komfortabli un baiļojas, ka viens nevietā pateikts vārds var izraisīt melnajā tenisa kreklā iespīlētā vīra dusmu lēkmi.

Es nepiedāvāju Dālam ne kafiju, ne limonādi, ne ūdeni. Es nesāku sarunu ar banalitātēm vai pūliņiem salāpīt mūsu saspringtās attiecības. Es gluži vienkārši ķēros pie apspriežamā jautājuma.

-    Mēs šeit, Herb, rīkosimies tā. Mēs noskaidrosim, ko tieši jūs esat nostrādājis, kāda ir jūsu saistība ar Luisu Oparicio, un tad izlemsim, ko tagad iesāksim. Cik man zināms, līdz deviņiem rītā man nav paredzēti nekādi pasākumi vai tikšanās, tādēļ nepieciešamības gadījumā varam runāt kaut visu nakti.

-    Vispirms es gribu zināt, vai mūsu vienošanās ir spēkā, ja es piekrītu runāt, Dāls tielējās.

-    Šodien pie pusdiengalda es jau teicu, ka jūs varat nenonākt cietumā. Apmaiņā pret to jūs izstāstīsiet visu, ko zināt. Citu solījumu dot es nevaru.

-    Es atsakos oficiāli liecināt. Sniegtā informācija būs tikai jūsu zināšanai. Turklāt gribu jums piedāvāt kaut ko labāku par manu iespējamo oficiālo liecību.

-    To mēs redzēsim. Bet pagaidām mēs varētu sākt no paša sākuma. Jūs šodien apgalvojāt, ka piketa laika piegājāt pie Tremelas, jo jums to pavēlēja. Sāksim no tās vietas.

Dāls pamāja, taču nepiekrita.

-    Man liekas, mums ir jāatgriežas vēl agrākā laikā, pagājušā gada sākumā.

Es pacēlu rokas, it kā grasitos padoties.

-    Lai notiek. Mums priekšā ir visa nakts.

Herberts Dāls sāka gari un plaši stāstīt par filmu ar nosaukumu "Tīrasiņu rikšotājs", kuru esot iepriekšējā gadā producējis. Tā bijusi sirsnīga ģimenes filma par meiteni, kurai uzdāvināts zirgs Česters. Rikšotāja apakšlūpas iekšpusē atrastais ietetovētais numurs liecina, ka tas ir tīrasiņu sacīkšu zirgs, kurš tiek uzskatīts par gājušu bojā staļļa ugunsgrēka pirms pieciem gadiem.

-    Tā nu meitene ar savu papuci sāka meklēt un…

-     Paklau, es viņu pārtraucu. Tas droši vien ir jauks sižets, bet… vai mēs varētu parunāt par Luisu Oparicio? Lai ari manā rīcībā ir visa nakts, papūlēsimies nenovirzīties no temata.

-     Es nemaz nenovirzos. Tā bija domāta mazbudžeta filma, bet man ļoti patīk zirgi, jau no bērnibas. Ļoti cerēju, ka ar šo projektu es spēšu izrauties no plauktiem.

-    No plauktiem?

-     No to filmu šķiras, kas uzreiz nonāk veikalu ciparvideodisku plauktos. Man šķita, ka šāds sižets ir kā neapstrādāts dimants un, ja visu izdarīsim pareizi, filma nonāks kinoteātros. Taču tad filmas uzņemšanā nepieciešams ieguldīt lielu naudu, kas vēl jāsagādā.

Nauda allaž ir visa pamatā.

-    Jūs to aizņēmāties?

-    Aizņēmos un ieguldīju filmā. Zinu, es rīkojos stulbi. Un tas vēl piedevām investoru dotajai naudai. Režisors bija spānis, kurš tik tikko prata angliski, tomēr mēs viņu nolīgām. Izrādījās pasists perfekcionists. Katrai ainai tika uzņemti neskaitāmi dubli; trīsdesmit kādā uzkodu bārā vien! īsi sakot, naudas vairs nebija, un man vajadzēja vismaz ceturtdaļmiljonu, lai kaut pabeigtu filmas uzņemšanu. Biju jau apstaigājis visu pilsētu un ietaisījis parādus, kur vien varēju. Bet man tā filma patika. Manās acīs tā bija iespēja izrauties augstāk, saprotat?

-   Jūs dabūjāt naudu no ielas? Sisko pajautāja, stāvēdams aiz Dāla krēsla.

Dāls pagriezās, paskatījās augšup un palocīja galvu.

-    Jā, no kāda paziņas. No tiem līkdeguņiem.

-    Kā viņu sauc? es noprasīju.

-    Nevajag te iepīt viņa vārdu, Dāls stīvējās pretī.

-    Vajag gan. Kā viņu sauc?

-    Denijs Grīns.

-    Jūs taču teicāt, ka…

-    Jā, zinu. Viņš ir no tiem, bet uzvārdā Grīns. Ko lai saku?

Es uzmetu skatienu Sisko. Viņam būs jāpainteresējas par šo cilvēku.

-    Tā, jūs aizņēmāties ceturtdaļmiljonu no Denija Grīna. Kas notika tālāk?

Sarūgtinājuma un vilšanās pārņemts, Dāls pavēcināja rokas.

-     Tur jau tā lieta. Nenotika nekas. Kinolenti pabeidzām, bet to neviens nepirka. Es to aizvedu uz visiem sasodītajiem kinofestivāliem Ziemeļamerikā, bet nevienam tā nebija vajadzīga. Devos uz Amerikas Filmu tirgu, iekārtojos Loews viesnīcas luksusa numurā Santamonikā, taču pārdevu tikai Spānijai. Skaidrs, ka mans darbs interesēja tikai vienu valsti. To, no kuras nāca mans stulbais režisors.

-    Tādēļ Denijs Grīns nebija īpaši priecīgs, vai ne?

-    Nebija vis. Es gan kārtīgi maksāju, taču aizdevums bija izsniegts uz pusgadu, un tagad man lika samaksāt visu uzreiz. To es nevarēju. Filmu vajag ieskaņot spāniski, un tā tālāk, tāpēc lielāko daļu naudas es saņemšu šā gada beigās, kad tur filmu izlaidīs. Varēju atdot tikai daļu naudas, ko dabūju no spāņiem. Tādējādi es biju smuki izčakarēts.

-    Un kas notika tālāk?

-     Viendien Denijs ieradās pie manis. Tā mierīgi atnāca. Es jau domāju, ka viņš taisās man pārlauzt kājas. Taču nē, man tiekot piedāvāts kāds ilgstošs darbs. Ja es piekritīšu, manu aizdevumu pārfinansēs un pat atlaidīs labu tiesu atlikušās pamatsummas. Es sēdēju, domāju un apjēdzu, ka man izvēles nav. Ko citu es varēju iesākt? Vai es varēju atraidīt Denijs Grīna piedāvājumu? Kā tad! Tā tas nenotiek.

-    Un jūs piekritāt.

-    Tieši tā. Es piekritu.

-    Kāds bija šis darbs?

-    Satuvināties ar cilvēkiem, kas aģitē un protestē pret īpašumu atsavināšanu. Organizācija ar nosaukumu KAROGS.

Grīns gribēja, lai es ielavos viņu nometnē. Tā es ari izdarīju un šādi iepazinos ar Līzu. Viņa bija galvenā piketētāja.

Izklausījās neprātīgi, taču es nolēmu pagaidām šādu versiju neapšaubīt.

-    Vai jums atklāja iemeslu?

-     Ne gluži. Man tikai pateica, ka viens puisis esot drusku paranoiķis un kārojot zināt, kas šai sievietei aiz ādas. Viņš esot sācis pārrunas par kādu darījumu un baidoties, ka šie ļautiņi varot to izgāzt. Tāpēc man tika pavēlēts ziņot Denijam, tiklīdz noskaidroju, kur un kādu protesta akciju vai kaut ko tamlīdzīgu Līza plāno.

Stāstījumā sāka parādīties patiesības atblāzma. Es atcerējos starptautiskā investīciju fonda LeMure darījumu. Oparicio tolaik kārtoja ALOFT pārdošanu šai publiskajai akciju sabiedrībai. Darījumu pasaulē pastāv piesardzības prakse uzmanīt jebkuru iespējamo apdraudējumu darījumam, līdz tas ir noslēgts. Konkrēti šim bija paredzēts noslēgties februāri. Iespējams, bija jāuzmana arī Līza Tremela. Slikta publicitāte varētu aizkavēt uzņēmuma pārdošanu. Akciju turētāji allaž gribēs pārņemt uzņēmumu tikai ar nevainojami spodru reputāciju.

-    Labi. Un tālāk?

-    Nekā daudz vairs nav. Ievācu izlūkziņas. Satuvinājos ar Līzu, bet apmēram mēnesi vēlāk viņu iebāza cietumā par slepkavību. Tolaik uz skatuves atkal parādījās Denijs. Jau domāju, ka darījums ir atcelts, jo viņa bija cietumā. Taču Denijs paziņoja, ka man jāiemaksā nauda un jādabū viņa ārā. Man izsniedza somu ar naudu, divsimt taukšķus. Pēc tam, kad Līza bija brīvībā, man pavēlēja turpināt ziņu ievākšanu, taču šoreiz no jums. Jāiekļūst aizstāvības nometnē, jāokšķerē un jāziņo tālāk.

Es paraudzījos uz Sisko. Domās iegrimis, viņš turpināja soļot pa kabinetu, un tā vairs nebija izlikšanās. Mēs abi apjautām, ka Dāls varētu būt tā redzamā aisberga daļa, kam būtu par spēkam nogremdēt apsūdzības stūrēto kuģi. Tāpat mēs sapratām, ka Līzas Tremelas personā mums gadījusies nepatīkama, taču pilnīgi nevainīga kliente.

Un, ja viņa nav vainīga…

-    Kāda loma šai spēlē ir Luisam Oparicio? es iejautājos.

-    Patiesībā nekāda. Nu, vismaz tiešas nav. Tomēr, kad es zvanu Denijam un kaut ko stāstu, viņš vienmēr tincina, kas jums ir zināms par Oparicio. Tieši tādiem vārdiem: "Kas viņiem zināms par Oparicio?" Ne reizi nav aizmirsis to pavaicāt. Tālab es iedomājos, ka patiesībā es varbūt strādāju viņa labā.

/

Es neatbildēju uzreiz un pagrozījos ar visu krēslu, apdomādams dzirdētos jaunumus.

-     Ir viens aspekts, ko es nesaprotu un ko jūs, Dāl, savā stāstījumā izlaidāt, ierunājās Sisko.

-    Kāds?

-    Tas, ka jūs nolīgāt tos divus džekus, lai piekauj Miku. To jūs, smerdeli, piemirsāt pastāstīt.

-    Jā, kāpēc? es piebalsoju.

Dāls pacēla rokas, it kā padotos un apliecinātu savu nevainīgumu.

-    To man pavēlēja. Tos divus man atsūtīja.

-    Kāda jēga mani piekaut? Kāds no tā bija labums?

-    Tas jūs uz laiku aizkavēja, vai ne? Viņi grib, lai Līza iesēžas aiz restēm, bet jūs pārāk labi strādājat. Bija paredzēts jūs palēnināt.

Runādams Dāls vairījās no acu kontakta un notrausa sev no biksēm kādu iedomātu puteklīti. Tas rosināja domāt, ka viņš melo par man sarīkotā uzbrukuma patiesajiem iemesliem. Šī bija pirmā melīguma nots, kuru es uztvēru viņa atzīšanās laikā. Es secināju, ka Dāls uzbrukumu plānojis pats uz savu roku un īstenībā pats gribējis mani pārmācīt.

Es paskatījos vispirms uz Buloksu, pēc tam uz Sisko. Neņemot vērā Dāla pēdējo izvairīgo atbildi, es jutu, ka mums rodas izdevība. Es zināju, ko Dāls tūliņ piedāvās. Strādāt par dubultaģentu. Mēs tomēr gozēsimies saulītē, piegādādami Oparicio dezinformāciju.

Tas jāapsver. Nebūtu grūti apgādāt Dālu ar meliem, kurus tas pasniegtu Denijam Grīnam. Taču tas būtu riskants manevrs par ētiskiem apsvērumiem pat nerunājot.

-     Visi kādu bridi paliek tepat. Es piecēlos un norādīju Sisko uz durvīm. Jo es vēlos aprunāties ar savu detektivu aci pret aci.

Mēs izgājām sekretāres kabinetā. Aizvēris durvis, es piegāju pie Lornas galda.

-    Tu aptver, ko tas nozīmē? es ievaicājos.

-    Tas, velns parāvis, nozīmē, ka mēs šo lietu vinnēsim!

Atvēris Lornas galda vidējo atvilktni, es izņēmu kaudzīti ar vietējo restorānu un ātrās ēdināšanas uzņēmumu ēdienkartēm.

-     Nē, tas nozīmē, ka tie divi zeļļi, kurus tavējie atveda uz klubu, ir iespējamie Bonduranta slepkavas un ar savu izpriecu dibenistabā mēs būsim sajājuši paši savas izredzes.

-    Nez vai, bos.

-    Jā, starp citu, ko tavi draugi ar viņiem izdarīja?

-    Tieši to, ko es viņiem liku. Palaida brīvībā. Vēlāk stāstīja, ka abi lūguši izlaist viņus pie kāda bāra pilsētas centrā. Tas arī viss. Goda vārds, Mik.

-    Vienalga, lietai par labu tas nenāca.

Paņēmis ēdienkartes, es devos uz savu kabinetu. Sisko nosauca man pakaļ:

-    Vai tu Dālam tici?

Vēl neatvēris durvis, es paraudzījos atpakaļ.

-    Zināmā mērā, jā.

Tad es iegāju kabinetā un novietoju ēdienkartes galda vidū. Apsēdies savā vietā, es paraudzījos uz Dālu. Šis zebiekste to vien kāroja, kā nopelnīt naudu. Un es grasījos viņam palīdzēt.

-    Mums nevajadzētu tā rīkoties, Buloksa iebilda.

Es pievērsos partnerei.

-Kā?

-    Izmantot viņu, lai nogādātu dezinformāciju Luisam Oparicio. Mums derētu Dālu izsaukt par liecinieku un piespiest visu izstāstīt zvērinātajiem.

-    Es ij netaisos liecināt! Velns un elle, ko viņa te iedomājas! Liks man…

Lūgdams viesi nomierināties, es pacēlu roku.

-    Jūs neliecināsiet, es apsolīju. -Pat tad, ja gribētu, es nevarētu jūs nosēdināt liecinieka solā. Jūs nezināt neko tādu, kas tieši saistītu Luisu Oparicio un šo lietu. Vai jūs vispār esat kaut reizi tikušies?

-     Nē.

-    Vai jūs viņu esat redzējis?

-    Jā. Tiesas zālē.

-    Bet pirms tam?

-    Nē, un es nekad nebiju dzirdējis šo vārdu, iekams Denijs man par viņu apjautājās.

Es paraudzījos uz Buloksu un papurināju galvu.

-     Šie cilvēki ir pārāk gudri un nepieļaus tiešu saistību. Tiesnesis viņu liecinieku solam ij tuvumā nelaidīs.

-    Bet Deniju Grīnu? Izsauksim viņu!

-    Un kā mēs viņu piespiedīsim liecināt? Mēs pat nepagūsim skaļi pateikt viņa vārdu, kad viņš jau atsauksies uz Piekto labojumu. Te atliek tikai viens ceļš.

Lai arī es gaidīju turpmākos iebildumus, Buloksa drūmi cieta klusu. Es atkal pievērsos Dālam. Man šis cilvēks spēcīgi derdza, un es viņam uzticējos tikpat ļoti kā apgalvojumam, ka viņam ir pašam savi mati. Taču tas mani neatturēja no nākamā soļa.

-    Dāl, kā jūs parasti sazināties ar Deniju Grīnu?

-    Es viņam zvanu ap desmitiem.

-    Katru vakaru?

-    Jā, prāvas laikā tāda ir norunātā kārtība. Viņš ik vakaru grib dzirdēt jaunumus no manis. Lielākoties viņš paceļ klausuli. Ja nē, tad drīz vien piezvana pats.

-     Labi, pasūtīsim kaut ko ēdamu. Šovakar jūs zvanīsiet no mūsu biroja.

-    Ko lai es saku?

-     To mēs līdz desmitiem izgudrosim. Taču visumā mana doma ir šāda… jūs pastāstīsiet Denijam Grīnam, ka Luiss Oparicio var sēsties liecinieku solā bez bažām. Jūs pavēstīsiet, ka mēs neko nezinām un tikai blefojam un ka šeit gaiss ir tīrs.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Ceturtdiena bija tā diena, kad prokuratūra paredzējusi visus orķestra elementus sakopot vienā varenā crescendo. Kopš pirmdienas rūpīgi izklāstījusi lietu, viegli tikusi galā ar mainīgajiem un nezināmajiem lielumiem, piemēram, manām trāpīgajam darbībām un pēkšņo federālās izmeklēšanas subjekta vēstules uzrašanos, Andrea Frīmena veidoja stratēģisku kāpinājumu, kas pamazām pieauga un neatlaidīgi tuvināja šo dienu. Ceturtdiena bija zinātnes diena, kurā visi lietisko pierādījumu un liecību elementi tiks savākti vienkop un sastiprināti ar zinātnisko faktu nepārraujamajām saitēm.

Tā bija laba stratēģija, taču es plānoju viņas ieceres apgāzt. Juristam tiesas zālē vienmēr jāpatur prātā trīs aspekti tas, kas ir zināms; tas, ko zina, ka nezina; tas, ko nezina, ka nezina. Gan apsūdzības, gan aizstāvības jurista pienākums ir noskaidrot pirmos divus un allaž būt gatavam uz trešo. Ceturtdien es biju paredzējis būt viens no tiem nezināmajiem, par kuru neviens neko nezina. Andreas Frīmenas stratēģija man nebija nekāds noslēpums. Toties manu stratēģiju viņa atklās vienīgi tad, kad iekāps tajā kā plūstošajās smiltīs, kas noslāpēs viņas crescendo.

Kā pirmo liecinieku prokurore izsauca doktoru Joahimu Gutjerresu, medicīnas eksperta palīgu, kas bija veicis Mičela Bonduranta sekciju. Likdams lietā patoloģiski slimīgu slīdrādi pret kuru es bez īpašas degsmes un turklāt nesekmīgi biju izteicis iebildumus -, ārsts izvadāja zvērinātos maģiskajā noslēpumu ekskursijā pa Mičela Bonduranta ķermeni, uzskaitīdams katru zilumu, nobrāzumu un nolauzto zobu. Lielāko daļu laika viņš, bez šaubām, pavadīja, aprakstīdams un rādīdams uz ekrāniem postu, ko nodarījuši trīs sitieni ar slepkavības ieroci. Viņš norādīja, kurš bijis pirmais sitiens un kurš izrādījies nāvējošs. Pēdējos divus sitienus, kas izdarīti brīdī, kad upuris jau gulēja zemē uz vēdera, doktors nosauca par pārspīlētiem un atklāja, ka parasti šādam pārmērīgam spēkam ir emocionāls konteksts. Trīs brutālie triecieni apliecina, ka slepkavam pret upuri bijis personisks naids. Es gan varēju paust iebildumus gan pret jautājumu, gan pret atbildi, taču tie lieliski saderēja ar jautājumu, kuru dzīros uzdot vēlāk.

-     Doktor, kādā brīdī Frīmena ierunājās, jūs stāstījāt par trim brutāliem sitieniem pa galvas virsu, un visi izdarīti četru collu rādiusā. Kā jūs varat noteikt, kurš sitiens bijis pirmais un kurš izrādījies nāvējošs?

-     Tas ir mokošs, tomēr gaužām vienkāršs process. Triecieni pa galvaskausu radīja divus dažādus lūzuma veidus. Pirmais un vispostošākais trieciens veikts saskares zonā, kur katrs sitiens ar ieroci radīja tā saucamo galvaskausa impresijas lūzumu jeb, vienkāršākiem vārdiem izsakoties, radīja iedobumu galvaskausā.

-    Iedobumu?

-     Redziet, kaulam piemīt zināms elastīgums. Šādi spēcīgi, traumatiski triecieni liek galvaskausam ieliekties ap sitiena rīka virsmu, un tad notiek divas lietas. Galvaskausā rodas paralēlas terasveida lūzuma līnijas un dziļš impresijas lūzums, iedobums galvaskausa iekšējā virsmā ar piramīdai līdzīgām kaula šķembām. Šāda šķemba izgrūžas cauri cietajam iekšējam apvalkam un nonāk tieši smadzenēs. Bieži vien… un arī šajā gadījumā tas tika noskaidrots… šķemba atlūst un kā lode ietriecas dziļi smadzeņu audos, izraisot tūlītēju smadzeņu darbības apstāšanos un nāvi.

-    Jūs teicāt "kā lode". Tātad, šie trīs sitieni pa upura galvu bija tik spēcīgi, ka burtiskā nozīmē līdzinājās trīs šāvieniem galvā?

-     Jā, tieši tā. Taču, lai iestātos nāve, pietika ar vienu šādu atlūzu. Pirmo.

-    Tādējādi atgriežamies pie mana sākotnējā jautājuma. Kā jūs varat noteikt, kurš sitiens bijis pirmais?

-    Vai drīkstu to nodemonstrēt?

Tiesnesis deva Gutjerresam atļauju videoekrānos parādīt galvaskausa attēlu. Skatā no augšas bija redzams galvaskauss un trīs sitienu pēdas, kuras atstājis āmurs. Šie punkti bija iezīmēti zilā krāsā. Pārējie lūzumi bija sarkani.

-     Lai noteiktu sitienu secību politraumu gadījumos, mēs vispirms apskatām sekundāros lūzumus. Tie ir iezīmēti sarkanā krāsā. Šos paralēlos lauzumus es iepriekš nodēvēju par "terasveida lūzumiem", jo tie atgādina pakāpienus, kas it kā attālinās no sitiena vietas. Šāds lūzums vai plaisa var aizstiepties viscaur kaulam. Šeit jūs redzat, ka šajā gadījumā lūzuma līnija aizstiepjas pāri parietālajam un deniņu apvidum. Taču, nonākot pie jau eksistējoša lūzuma, šie lūzumi vienmēr apraujas. To enerģiju gluži vienkārši uztver jau esošais lūzums. Tādējādi, pētot upura galvaskausu un izsekojot pakāpieniem līdzīgos lūzumus, ir iespējams noteikt, kuri lūzumi bijuši pirmie. Un pēc tam, protams, tiem izseko līdz sitiena punktam, un kļūst skaidra triecienu secība.

Zīmējumā uz ekrāna ar cipariem "viens", "divi" un "trīs" bija atzīmēta secība, kādā sitieni biruši pa Mičela Bonduranta galvu. Pirmais nāvējošais sitiens trāpījis pašā galvvidū.

Frīmena turpināja iztaujāšanu un lielāko daļu rīta cēliena pūlējās izvilināt no šīs liecības visu iespējamo labumu, beidzot nonākot tik tālu, ka atgremoja acīmredzamo, jautājumus bieži atkārtoja vai ari prašņāja kaut ko neiederīgu. Tiesnesis divas reizes palūdza prokurori nomainīt iztaujāšanas tematu. Un man ienāca prātā, ka viņa, iespējams, vilcina laiku. Liecinieks bija jānotur solā visu rītu, jo nākamais liecinieks varbūt nav ieradies vai pēdējā brīdī atteicies liecināt.

Ja arī Frīmenu kaut kas nomāca, ārēji to manīt nevarēja. Viņa koncentrējās Gutjerresa iztaujāšanai, noslēgumā uzsverot liecības vissvarīgāko daļu krūmos atrastā Craftsman āmura atbilstību ievainojumiem upura galvā.

Lai to paveiktu, prokurorei vajadzēja rekvizītus. Pēc Bonduranta sekcijas Gutjerress bija pagatavojis upura galvaskausa atveidojumu. Tāpat viņš bija nofotografējis galvaskausu un licis pagādāt attēlus, kur ievainojumi redzami dabiskajā lielumā.

Saņēmis āmuru no lietisko pierādījumu klāsta, Gutjerress izņēma to no plastikāta maisiņa un demonstrēja, cik ideāli tā plakanā, apaļā galva iegulst brūcēs un iedobēs. Amūra sitējvirsmas augšpusē bija neliela rieva, kurā ievieto naglu. ŠI rieva bija skaidri saskatāma galvaskausā redzamajā iedobumā. Apsūdzības iztēlotajā ainā visi mozaīkas gabaliņi sakrita vietā. Redzēdama, kā liecības stūrakmens tiek iecementēts zvērināto acu priekšā, Frimena staroja.

-     Doktor, vai jūs varat bez vilcināšanās apgalvot zvērinātajiem, ka šis darbarīks spētu radīt upurim nāvējošu ievainojumu?

-jā.

-    Jus taču saprotat, ka šis darbarīks nav unikāls, vai ne?

-   Protams. Es neapliecinu, ka ievainojumus radījis šis konkrētais āmurs. Es apgalvoju, ka to nodarījis vai nu šis āmurs, vai cits tāds pats āmurs no šāda komplekta. Konkrētāk es pateikt nevaru.

-    Paldies, doktor. Parunāsim par rievu uz āmura sitējvirsmas. Ko jūs varat pateikt par rievas atrašanās vietu brūcē?

Gutjerress pacēla āmuru un norādīja uz rievu.

-     Tā atrodas augšdaļā, malā. Šeit ir iestrādāts magnēts. Te ievieto naglu, magnēts to notur vietā, un tad ar āmuru ietriec naglu materiālā. Zinot to, ka āmura rieva ir augšmalā, mēs varam noteikt, no kuras puses izdarīts sitiens.

-    Un no kuras puses tas būtu?

-    No aizmugures. Upurim sita no mugurpuses.

-    Tātad, pastāv iespēja, ka viņš sava uzbrucēja tuvošanos nav redzējis.

-    Tieši tā.

-     Pateicos, doktor Gutjerres. Pagaidām man jautājumu

nav.

Tiesnesis nodeva liecinieku manā pārziņā. Frīmena devās uz savu vietu, bet es pie katedras. Pusceļā mēs satikāmies, un prokurores akmenscietā sejas izteiksme vēstīja: "Rādi, ko māki, mērgli!"

Tieši tāds bija mans nolūks. Es novietoju uz katedras savu bloknotu, savilku ciešāk kaklasaiti, pārbaudīju aproču pogas un pacēlu acis pret liecinieku. Biju nolēmis pilnībā pievārēt šo cilvēku.

-    Tiesmedicīnas laboratorijā jūs saukā par doktoru Zarnu, vai ne, ser? [3]

Tas bija labs pirmais jautājums. Tas liks lieciniekam aizdomāties, kāda iekšējā informācija man ir zināma un kā es varu viņu sarunas laikā pārsteigt.

-     E-ē, dažkārt jā. Neformāli, var teikt.

-     Kāpēc, doktor?

Frlmena izteica iebildumu, ka šāds jautājums neattiecas uz lietu, un tas piesaistīja tiesneša uzmanību.

-     Mister Holer, vai jūs butu ar mieru pastāstīt, kāds šai iesaukai sakars ar mūsu izskatāmo lietu? Perijs vaicāja.

-    jūsu godība, ja lieciniekam ļaus atbildēt, tad atklāsies, ka patiesībā viņš nav eksperts darbarīku izdarītajos ievainojumos un galvas traumās.

Perijs krietni padomāja un pamāja.

-    Liecinieks atbildēs.

Es no jauna pievērsos Gutjerresam.

-    Doktor, jūs varat atbildēt uz jautājumu. Kādēļ jūs dēvē par doktoru Zarnu?

-    Tādēļ, ka mana kompetence, kā jūs jau norādījāt, ir gastroenteroloģisku slimību diagnosticēšana un mana iesauka to apliecina.

-     Paldies, doktor. Vai jūs varētu pastāstīt, cik reižu jums nācies saskarties ar gadījumu, kad jāsalīdzina āmurs ar brūcēm upura galvā?

-Šis ir pirmais.

Es pamāju, lai uzsvērtu atbildi.

-    Tātad, ja runājam par slepkavību, kas izdarīta ar āmuru, jūs esat nepieredzējis.

-    Pareizi, taču es salīdzināju rūpīgi un uzmanīgi. Mani secinājumi nav kļūdaini.

"Izmanto viņa pārākuma kompleksu. Viņš taču uzskata, ka ir ārsts un tatad vispār nekļūdās."

-     Vai jūs kaut reizi esat pieļāvis kļūdu, liecinot tiesas priekšā?

-    Misēkļi gadās katram. Noteikti arī man.

-     Piemēram, Stonridža lieta.

Frīmena aši iebilda, bet es jau to biju paredzējis. Viņa lūdza atļauju pieiet pie tiesneša galda apspriesties, un Perijs pamāja mums abiem ar roku. Es zināju, ka vairāk par to nedrīkstēšu runāt, taču man bija izdevies šo lietu minēt, zvērinātajiem dzirdot. No tā mazumiņa vien varēja spriest, ka Gutjerress reiz pagātnē ir sniedzis liecību tiesā un tajā pieļāvis kļūdu. Neko citu man nevajadzēja.

-    Tiesneša kungs, mēs abi zinām, kurā virzienā advokāta kungs tēmē. Tas neattiecas uz izskatāmo lietu, turklāt Stonridža lietā izmeklēšana vēl nav pabeigta un oficiālā slēdziena nav. Kas varētu…

-    Es atsaucu jautājumu. Tā kā Frimena paraudzījās manī ar svelošu naidu acīs, es piebildu: Nekas. Man padomā ir cits jautājums.

-    A, galvenais, lai zvērinātie dzird jautājumu, bet atbilde jums nav būtiska. Tiesneša kungs, es vēlos, lai jūs liekat zvērinātajiem aizmirst šo jautājumu. Rīkoties tā, kā rīkojas misters Holers, nav piedienīgi.

-     Es to nokārtošu. Ejiet vietā. Un jūs, mister Holer, uzmanieties!

-    Paldies, jūsu godība.

Tiesnesis lika zvērinātajiem neņemt vērā manu jautājumu un atgādināja, ka vēlāk, izdarot izvēli šai lietā, nebūtu taisnīgi izmantot informāciju, kas nav iekļauta lietiskajos pierādījumos un liecībās. Kad man bija dota atļauja turpināt darbu, es izvēlējos jaunu tematu.

-     Doktor, koncentrēsimies uz nāvējošo ievainojumu un parunāsim par to plašāk. Jūs to nosaucāt par impresijas lūzumu. Vai pareizi?

-     Patiesībā es to nosaucu par galvaskausa impresijas lūzumu.

Ļoti patīkami, ka apsūdzības liecinieki izlabo manus vārdus.

-    Tātad, vai jūs izmērījāt šo iedobi vai ieliekumu, ko bija atstājis traumatiskais trieciens?

-    Ko jūs domājat ar vārdu "izmērījāt"?

-    Nu, ieliekuma dziļumu. Vai to jūs izmērījāt?

-    Jā. Vai drīkstu ieskatīties piezīmēs?

-     Drīkstat gan, doktor.

Gutjerress pārlūkoja līķa sekcijas protokola kopiju.

-Jā, nāvējošā sitiena izdarīto ievainojumu mēs nosaucām par "viens A". Un es patiešām veicu ievainojuma mērījumus. Vai nosaukt tos?

-     Nākamais jautājums. Lūdzu, doktor, pastāstiet, kā jūs veicāt mērījumus!

Runādams Gutjerress skatījās savā ziņojumā.

-     Mērījumus veica četros apaļās sadursmes vietas punktos. Ja par paraugu ņem pulksteņa ciparnīcu, mērījumus veica pie skaitļiem "trīs", "seši", "deviņi" un "divpadsmit". Pēdējais punkts atradās turpat, kur rieva sitējvirsmā.

-    Ko šie mērījumi jums vēstīja?

-     Tie atšķiras pavisam nedaudz. Visu četru izmēru starpība bija nepilna ceturtdaļa centimetra. Vidējais dziļums bija septiņi milimetri, aptuveni ceturtā daļa collas.

Viņš pacēla acis no savām piezīmēm. Es pierakstīju skaitļus, lai gan biju tos jau ieguvis no sekcijas protokola. Es palūkojos uz zvērināto ložu un redzēju, ka daži kaut ko raksta uz papīra. Tā bija laba zīme.

-    Tātad, doktor, es ievēroju, ka šis jūsu darba aspekts mis Frīmenas veiktajā iztaujāšanā netika pieminēts. Ko šie mērījumi jums vēstīja saistībā ar sitiena leņķi?

Gutjerress paraustīja plecus. Raidījis ašu skatienu Frīmenas virzienā, viņš uztvēra brīdinājumu: "Esiet uzmanīgs!"

-     No šiem skaitļiem nekādus īpašos secinājumus izdarīt nevar.

-     Patiesi? Amūra atstātais iespiedums kaulā jeb impresija, kā jūs to nodēvējāt, ir gandrīz vienāds uz visām pusēm; vai tas nenorāda, ka āmura sitējvirsmā trāpījusi pa galvaskausa virsmu vienlīdz stipri?

Doktors ielūkojās piezīmēs. Viņš bija zinātnieks. Es viņam biju uzdevis zinātnisku jautājumu, un viņš nešaubījās, kā uz to atbildēt. Taču vienlaikus viņš apjauta, ka ir nevilšus ieklīdis mīnu laukā. Viņš nesaprata, kā un kāpēc taču prokurore, kas sēdēja piecpadsmit pēdu attālumā, manāmi nervozēja.

-    Vai gribat, lai es atkārtoju jautājumu, doktor?

-    Nē, tas nav nepieciešams. Jums jāsaprot, ka zinātnē viena desmitā daļa centimetra var nozīmēt diezgan daudz.

-    Vai jūs, ser, ar to gribat teikt, ka āmurs neiesita pa galvu vienlīdz stipri?

-     Nē, viņš aizkaitināts atcirta. Es tikai saku, ka tas nav tik vienkārši kā cilvēki iedomājas. Jā, ja vēlaties, āmura sitējvirsmā trāpījusi galvas virsmai plakaniski.

-     Pateicos, doktor. Apskatot otrā un trešā ievainojuma dziļuma mērījumus, redzams, ka šeit āmurs nav trāpījis tikpat plakaniski. Vai pareizi?

-    Jā, pareizi. Abos sitienos novirzes ir līdz trīs milimetriem.

Viņš bija man rokā. Es biju uz viļņa. Atkāpies no katedras, es sāku staigāt šurpu turpu kreisajā pusē, laukumā starp katedru un zvērināto ložu. Sabāzu rokas kabatās un izturējos kā cilvēks, kas par sevi ir pilnīgi pārliecināts.

-     Un tā, doktor, ir saprotams, ka nāvējošais trieciens izdarīts plakaniski, pārējie divi ir citādi. Kā varētu izskaidrot šo atšķirību?

-    Ar galvaskausa novietojumu. Pirmais sitiens sekundes laikā pārtrauca smadzeņu darbību. Nobrāzumi un citi ķermeņa ievainojumi, piemēram, izsistie zobi, norāda, ka mirušais spēji kritis no stāvus pozīcijas. Ir ticami, ka otrais un trešais sitiens izdarīts pēc tam, kad upuris jau gulējis zemē.

-    Jūs nupat minējāt: "Citi ķermeņa ievainojumi norāda, ka mirušais spēji kritis no stāvus pozīcijas." Kādēļ jūs esat tik pārliecināts, ka upuris brīdī, kad viņam uzbruka no mugurpuses, atradies stāvus?

-    To var secināt pēc nobrāzumiem uz abiem ceļgaliem.

-    Tātad viņš nevarēja uzbrukuma brīdī tupēt uz ceļiem?

-    Tas butu maz ticams. Nobrāzumi uz ceļgaliem par to neliecina.

-    Vai viņš nevarēja būt pieliecies kā ķērājs beisbolā?

-    Arī tas nav iespējams, ņemot vērā ceļgaliem nodarītās traumas. Dziļi nobrāzumi un kreisā ceļa kauliņa lūzums… sarunvalodā to dēvē par ceļa bļodiņu.

-    Tātad jūs nešaubāties, ka nāvējošā sitiena laikā viņš stāvēja?

-    Nē, es nešaubos.

Šī, iespējams, bija vissvarīgākā atbilde uz jebkuru jautājumu visā tiesas prāvas laikā, bet es bez kavēšanās pievērsos nākamajam, it kā tas būtu pavisam ikdienišķi.

-     Paldies, doktor. Tagad uz brīdi atgriezīsimies pie galvaskausa. Cik izturīgs, pēc jūsu domām, bija galvaskauss vietā, kur izdarīts nāvējošais trieciens?

-     Tas atkarīgs no subjekta gadu skaita. Līdz ar vecumu galvaskausi kļūst biezāki.

-     Doktor, mūsu apskatāmais subjekts ir Mičels Bondurants. Cik biezs bija viņa galvaskauss? Vai jūs izmērījāt?

-Jā. Sitiena vietā tā biezums bija nulle, komats, astoņi centimetri. Apmēram trešdaļa collas.

-    Vai jūs esat veicis kādu pētījumu vai eksperimentu, lai noteiktu, ar cik lielu spēku jāsit āmurs, lai šajā gadījumā radītu nāvējošu iedobumu?

-    Nē, neesmu.

-    Vai jums ir zināms par vispārējiem pētījumiem šajā jautājumā?

-    Tādi pētījumi ir. Secinājumi ir gaužām plaši. Es uzskatu, ka ikviens gadījums ir unikāls. Vispārējiem pētījumiem nevar ticēt.

-    Vai nav izplatīts uzskats, ka spiediena mērījuma robeža, kas nepieciešama, lai izveidotu impresijas lūzumu, ir tūkstotis mārciņu uz kvadrātcollu?

Frīmena piecēlās un iebilda. Viņasprāt, es uzdodu jautājumus, kas neietilpst doktora Gutjerresa kā liecinieka kompetencē.

-     Misters Holers pats nekavējās aizrādīt iztaujāšanas laikā, ka liecinieka kompetencē ietilpst gastroenteroloģiskas slimības, nevis kaulu elastīgums un iespiedumi.

Šajā situācijā prokurorei nebija izredžu gūt labumu, tālab viņa izvēlējās mazāko no diviem ļaunumiem vai nu nomelnot savu liecinieku, vai arī ļaut, lai es turpinu uzdot jautājumus, uz kuriem viņš nezina atbildes.

-    Pieņemts, tiesnesis apstiprināja. Turpināsim citā virzienā, mister Holer. Uzdodiet nākamo jautājumu!

-    Jā, jūsu godība.

Es pāršķīru dažas bloknota lapas un tēloju, ka lasu. Tā es ieguvu dažus mirkļus laika, lai apcerētu nākamo gājienu. Pulkstenis pie tiesas zāles pretējās sienas liecināja, ka līdz pusdienām atlikušas piecpadsmit minūtes. Ja gribēju, lai zvērinātie iziet no šīs telpas ar vielu pārdomām, jāsāk rīkoties jau tagad.

-    Doktor, es ierunājos, vai jūs atzīmējāt upura auguma garumu?

Gutjerress ieskatījās piezīmēs.

-     Mistera Bonduranta augums nāves brīdī bija sešas pēdas un viena colla.

-    Tātad galvas virsa atradās sešu pēdu un vienas collas augstumā. Vai tā var apgalvot, doktor?

-    Jā, var.

-    Turklāt misteram Bondurantam kājās bija apavi, tātad viņš bija vēl garāks, vai pareizi?

-    Jā. Papēži pievieno vēl pusotru collu.

-   Tātad, zinot upura auguma garumu un ņemot vērā, ka nāvējošais sitiens nācis plakaniski uz galvas virsas… ko tas liecina par uzbrukuma leņķi?

-   Es isti nesaprotu, ko jūs domājat ar vārdiem "uzbrukuma leņķis".

-    Vai patiesi nesaprotat, doktor? Es runāju par leņķi, kādā āmurs atradās attiecībā pret trieciena vietu.

-    Bet to nav iespējams noteikt, jo mēs nezinām upura stāvokli. Varbūt viņš sitiena brīdī mēģināja pieliekties un izvairīties. Un nav zināms, kāda tajā mirklī bija situācija.

Pēdējos vārdus sakot, Gutjerress palocīja galvu, it kā lepodamies ar to, cik veikli radis atbildi uz šo grūto jautājumu.

-    Doktor, vai tad jūs pirmīt neliecinājāt, ka, pēc jūsu domām, misteram Bondurantam uzbrukts pēkšņi, no mugurpuses?

-    Jā, liecināju.

-    Vai tas nerunā pretī jūsu apgalvojumam, ka upuris varbūt pieliecies, lai vairītos no sitiena? Kā tad īsti ir, doktor?

Juzdams, ka iedzīts stūrī, Gutjerress reaģēja tā, kā līdzīgā situācijā darītu vairums cilvēku. Lepni.

-     Es liecinu, ka mēs nevaram nekļūdīgi noteikt, kas īsti stāvvietā norisinājās. Mēs nevaram precīzi pateikt, kā upuris stāvēja, kā bija pagriezta upura galva nāvējošā trieciena brīdī. Šobrīd spriedelēt par tik sīkām detaļām būtu veltīgi.

-    Vai jūs apgalvojat, ka ir velti pūlēties izprast, kas autostāvvietā noticis?

-     Nē! Es nekā tamlīdzīga neapgalvoju! Jūs sagrozāt manus vārdus.

Frīmena bija spiesta iejaukties. Viņa piecēlās kājās un iebilda, ka es pārāk tirdu liecinieku. Es nebūt tā nedarīju, un tiesnesis manus uzskatus apstiprināja, taču šī īsā iejaukšanās ļāva Gutjerresam sakopot domas un atgūt mieru un pārākuma pilno izturēšanos. Es nolēmu pamazām gatavoties nobeigumam. Dakteri Zarnu biju izmantojis galvenokārt tādēļ, lai nobruģētu ceļu savai ekspertei, kas liecinās aizstāvības stadijā. Uzskatīju, ka savu esmu gandrīz jau panācis.

-     Doktor, vai jūs piekristu, ka priekšstatu par slepkavības ieroča leņķi uzbrukuma brīdī mēs gūtu, ja varētu noteikt upura stāvokli un to, kā bija pagriezta viņa galva pirmā, nāvējošā, sitiena laikā?

Gutjerress apsvēra jautājumu ilgāk, nekā es biju to uzdevis, un negribīgi pamāja ar galvu.

-    Jā, priekšstatu mēs gūtu. Taču ir neiespē…

-     Pateicos, doktor. Mans nākamais jautājums ir šāds: ja mēs zinātu visus šo aspektus… ķermeņa pozu, galvas stāvokli, ieroča trieciena leņķi… vai mēs tad nevarētu izdarīt dažus pieņēmumus par uzbrucēja auguma garumu?

-    Tas nav loģiski. To visu zināt nav iespējams.

Aizkaitinātais, izmisuma pārņemtais Gutjerress pasvieda

rokas gaisā un pagriezās pret tiesnesi, it kā izlūgdamies atbalstu. Taču to viņš nesanēma.

/ /

-    Jūs neatbildat uz jautājumu, doktor. Es uzdošu to vēlreiz. Ja mēs patiešām zinātu visus šos faktorus, vai mēs tad varētu izdarīt pieņēmumus par uzbrucēja auguma garumu?

Viņš strauji nolaida rokas, it kā atmezdams cerības.

-    Protams, protams. Bet mums šie faktori nav zināmi.

-    "Mums", doktor? Vai tad jūs negribat teikt, ka šos faktorus nezināt jūs, jo tos nemaz nemeklējāt?

-     Nē, es….

-     Vai jūs negribat teikt, ka nevēlējāties zināt šos faktorus, jo pretējā gadījumā atklātos nepatīkams apstāklis, proti, apsūdzētājai, piecas pēdas trīs collas garai sievietei, būtu fiziski neiespējami pastrādāt šādu…

-     Iebilstu!

-    …šādu noziegumu pret vīrieti, kurš ir desmit collas garāks par viņu?

Par laimi, Kalifornijas tiesu zālēs tiesneši vairs neizmanto āmuru. Perijs būtu to iztriecis cauri galda virsmai.

-    Iebildums pieņemts! Pieņemts! Pieņemts!

Es paņēmu bloknotu un, pauzdams īgnu vilšanos un padarīta darba apziņu, aizvēru visas tā lapas.

-    Man vairs nav jaut…

-     Mister Holer! tiesnesis noskaldīja. Es vairākkārt esmu jūs brīdinājis tā neizrādīties zvērināto priekšā. Uzskatiet šo par pēdējo brīdinājumu. Nākamajā reizē rēķinieties ar sekām.

-    Skaidrs, jūsu godība. Paldies.

-    Zvērinātajiem nav jāņem vērā beidzamā vārdu apmaiņa starp advokātu un liecinieku. Tā protokolā netiks iekļauta.

Neuzdrīkstēdamies pat pazibināt acis zvērināto virzienā, es apsēdos. Taču tas nebija vajadzīgs es tāpat uztvēru ložā valdošo noskaņojumu. Zvērināto skatieni bija vērsti pret mani. Viņi bija pārvilkti manā pusē.

Ne visi bet ar esošajiem pietiks.

Trīsdesmit astota nodaļa

/

Pusdienas pārtraukuma stundu es pavadīju, gatavodams Lizu Tremelu tam, kas gaidāms pēcpusdienas sesijā. Lai varētu palikt ar klienti divatā, biju aizsūtījis Herbertu Dālu kāda nesvarīgā uzdevumā. Es pēc labākās saprašanas centos izskaidrot klientei risku, kādu uzņemamies laikā, kad apsūdzības stadija tuvojas nobeigumam un uznācienam gatavojas aizstāvības puse. Līza Tremela baiļojās, taču uzticējās, un no klienta neko vairāk prasīt nevar. Patiesību? Nevar. Bet uzticēšanos? Var.

Tiklīdz visi atgriezās tiesas zālē, Frīmena izsauca liecinieku solā doktori Henrietu Stenliju. Tā izrādījās galvenā bioloģijas speciāliste Losandželosas Reģionālajā kriminālistikas laboratorijā, kas izvietota Kalifornijas universitātē. Es spriedu, ka viņa būs pēdējā prokuratūras lieciniece un viņas liecība tiks izmantota, lai pamatotu divus ļoti nozīmīgus aspektus. Proti, DNS analīzes pierāda, ka uz āmura atrastās asinis neapšaubāmi piederējušas Mičelam Bondurantam un arī uz Līzas Tremelas dārza kurpes ir upura asinis.

šī zinātniskā liecība noslēgs pilnu apli, un vienojošais elements būs asinis. Mans galvenais mērķis bija šo laimi apsūdzībai sabojāt.

-    Doktore Stenlija, Frīmena iesāka. Jūs pati veicāt vai ari jūsu vadībā tika veiktas visas DNS analīzes Mičela Bonduranta slepkavības lietā, vai ne?

-    Manā vadībā tika pārbaudīti to analīžu rezultāti, kuras veica cita organizācija. Otru paraugu analizēju es pati. Taču es esmu spiesta piebilst, ka laboratorijā man ir divi asistenti, kas man palīdz un veic labu tiesu darba manā uzraudzībā.

-    Izmeklēšanas laikā jums lūdza analizēt nelielu daudzumu asiņu, kas atrastas uz āmura, un salīdzināt tā DNS ar upura DNS. Vai tā bija?

-    Mēs izmantojām citas iestādes pakalpojumus, jo šaja gadījumā bija būtiski paveikt uzdevumu laikus. Es šo procesu vadīju un vēlāk apstiprināju rezultātus.

-    jūsu godība?

Es stāvēju pie aizstāvības galda. Tiesnesi acīmredzot aizkaitināja mana iejaukšanās Frīmenas darbā.

-    Ko jūs vēlaties, mister Holer?

-    Lai ietaupītu laiku un paglābtu zvērinātos no gara, izstiepta skaidrojuma par DNS analīzi un salīdzināšanu, aizstāvības puse iesniedz priekšlikumu vienoties.

-     Par ko, mister Holer?

-    Par to, ka uz āmura ir Mičela Bonduranta asinis.

Tas man nebija jāsaka divreiz. Izdevība ietaupīt stundu vai vēl vairāk tiesas zālē bija vēlama lai gan I'erijs izturējās piesardzīgi.

-    Ļoti labi, mister Holer. Taču jums nebūs iespējas apstrīdēt šo faktu aizstāvības stadijā. Jūs to apzināties, vai ne?

-    Apzinos, tiesneša kungs. Apstrīdēšana nebūs vajadzīga.

-    Vai jusu kliente neiebilst pret šadu taktiku?

Es nedaudz pagriezos pret Līzu Tremelu un norādīju uz viņu.

-    Aizstāvamā par šo taktiku ir informēta un tai pilnībā piekrīt. Tāpat viņa ir ar mieru šo atbildi sniegt oficiāli, ja vēlaties uzdot viņai tiešu jautājumu.

-     Es nedomāju, ka tas būtu nepieciešams. Kā uz to raugās prokuratūra?

Frīmenas sejā pavīdēja aizdomas, it kā viņa baidītos par slazdiem.

-    Tiesneša kungs, viņa ierunājās. Es vēlos dzirdēt no apsūdzētās skaidru apliecinājumu, ka uz āmura atrastas tieši Mičela Bonduranta asinis. Tāpat es vēlos oficiālu atteikšanos no tiesībām vēlāk sūdzēties par neefektīvu aizstāvību.

-     Domāju, ka šāda oficiāla atteikšanās nav vajadzīga, Perijs aizrādīja. Tomēr es gribu to dzirdēt no pašas apsūdzētās.

Viņš uzdeva Līzai jautājumus, lai pārliecinātos, ka viņa piekrīt priekšlikumam par šādu vienošanos.

Noskaidrojis, ka Frīmenu atbildes apmierina, Perijs grozāmajā krēslā pavirzījās līdz galda malai, lai uzrunātu zvērinātos.

-    Dāmas un kungi, lieciniece grasījās jums sīki un smalki izklāstīt DNS kategorizēšanu un salīdzināšanu un sniegt liecību par laboratorijas analīzēm, kurās asinis, kas atrastas uz lietiskā pierādījuma, proti, āmura, salīdzinātas ar mūsu upura Mičela Bonduranta asinīm. Iesniedzot priekšlikumu vienoties, aizstāvības puse apliecina, ka piekrīt šiem rezultātiem un tos neapstrīd. Tādējādi jums ir skaidrs, ka uz āmura, kas atrasts krūmos bankas apkaimē, patiešām ir Mičela Bonduranta asinis. Tas šobrīd tiek noteikts kā pierādīts fakts; kad jus sāksiet apspriesties, es jums šo vienošanos izsniegšu rakstiski.

Palocījis galvu, viņš ar visu krēslu pavirzījās atpakaļ savā vietā un lika Frīmenai turpināt darbu. Pēc mana negaidītā gājiena izsista no ritma, prokurore lūdza tiesnesi atvēlēt īsu bridi, lai viņa varētu pārdomāt un izšķirties, no kuras vietas atsākt iztaujāšanu. Visbeidzot viņa pacēla acis un palūkojās uz liecinieci.

-    Tā, doktore Stenlija. Asinis uz āmura nav vienīgais asinu paraugs šajā lietā, kuru jums lūdza izanalizēt. Vai pareizi?

-     Pareizi. Mums izsniedza vēl vienu asiņu paraugu, kas bija atrasts uz kurpes apsūdzētās īpašuma teritorijā. Ja nemaldos, garāžā. Mēs kategorizējām…

-    Jūsu godība, es ierunājos, atkal pieceldamies no krēsla, arī šajā gadījumā aizstāvības puse vēlas iesniegt priekšlikumu par vienošanos.

Šoreiz mans paziņojums izraisīja pilnīgu klusumu tiesas zālē. Neviens nesačukstējās skatītāju rindās, tiesu izpildītājs nelika plaukstu priekšā klausulei, lai apslāpētu savu balsi, tiesas stenogrāfistes pirksti sastinga virs taustiņiem. Pilnīgs klusums.

Tiesnesis sēdēja, savijis abu roku pirkstus zem zoda. Šādā pozā viņš palika labu brīdi, līdz pamāja man un Frīmenai, aicinādams uz sarunu.

-    Abu pušu pārstāvji, pienāciet klāt!

Es un Frīmena stāvējām plecu pie pleca pie tiesneša galda. Perijs čukstēja:

-    Mister Holer, pirms šīs lietas izskatīšanas jūsu labā slava nebija noslēpums. No vairākiem avotiem tiku dzirdējis, ka jūs esat sasodīti labs jurists un nenogurdināms advokāts. Tomēr esmu spiests jums pavaicāt, vai jūs apzināties, ko darāt? Jūs piekrītat prokuratūras izvirzītajam apgalvojumam, ka uz jūsu klientei piederošās kurpes ir atrastas upura asinis? Vai jūs esat par to drošs, mister Holer?

Es pamāju, it kā piekrizdams, ka tiesnesis rīkojas loģiski, paužot šaubas par manu stratēģiju.

-    Tiesneša kungs, mēs paši likām veikt analīzi, un rezultāti izrādījās tādi paši. Zinātne nemelo, un aizstāvībai nav vajadzīgi mēģinājumi maldināt nedz tiesu, nedz zvērinātos. Ja tiesas prāva ir patiesības meklējumi, lai tad patiesība nāk gaismā. Aizstāvība iesniedz priekšlikumu vienoties. Mēs vēlāk pierādīsim, ka asinis uz kurpes uzpilinājusi kāda trešā persona. Tas, lūk, ir būtiskākais. Nevis tas, vai uz kurpes ir upura asinis. Mēs šo faktu atzīstam un esam gatavi virzīties tālāk.

-    Jūsu godība, vai varat mani uzklausīt? ierunājās Frīmena.

-    Lūdzu, mis Frīmena.

-    Prokuratūra iebilst pret šo priekšlikumu vienoties.

Viņai beidzot bija radusies apskaidrība. Tiesnesis neslēpa milzīgo pārsteigumu.

-    Es nesaprotu, mis Frīmena. Jūs iegūstat to, ko gribējāt. Upura asinis uz apsūdzētās Līzas Tremelas kurpes.

-    Jūsu godība, doktore Stenlija ir mana pēdējā lieciniece. Advokāta kungs acīmredzami tiecas kompromitēt apsūdzību, laupot man iespēju pasniegt tiesas priekšā lietiskos pierādījumus tā, kā es esmu paredzējusi to darīt. Šī liecība aizstāvības stratēģijai būs iznīcinoša. Viņš piedāvā vienoties tādēļ, lai mazinātu liecības iespaidu uz zvērinātajiem. Taču priekšlikums jāpieņem abām pusēm. Es pieļāvu kļūdu, dodot piekrišanu gadījumā ar āmuru. Turpretim šoreiz, gadījumā ar kurpēm, es atsakos piekrist. Prokuratūra iebilst.

Tiesnesis savas domas nemainīja. Bija radusies izdevība ietaupīt vismaz pusi darbadienas, un viņš negribēja piekāpties.

-    Prokurores kundze, ielāgojiet, ka laika taupīšanas nolūkos tiesa var neņemt vērā jūsu iebildumu. Es labprātāk izvairītos no šāda soļa.

Viņš silti ieteica Frīmenai nepretoties. Un pieņemt vienošanos.

-     Piedodiet, jūsu godība. Prokuratūra tik un tā iebilst.

-     Iebildums nav pieņemts. Varat atgriezties vietās.

Un vēsture atkārtojās. Tāpat kā gadījumā ar āmuru, tiesnesis izstāstīja zvērinātajiem par vienošanos un apsolīja tiem vēlāk iesniegt rakstisku izklāstu ar lietiskajiem pierādījumiem un faktiem, par kuriem abas puses vienojušās. Es biju sekmīgi apklusinājis prokuratūras lietas crescendo. Tā vietā, lai pabeigtu apsūdzības stadiju ar šķīvjiem, bungām un pierādījumiem, kas skaļi norāda uz manas klientes vainu, prokuratūras stratēģija izčākstēja ar klusu smilkstu. Frīmena kūsāja dusmās. Viņa apjēdza, cik svarīga šī pēdējā liecība bija kāpienā līdz kulminācijai. Nevar desmit minūtes klausīties "Bolero" un tad divas minūtes pirms beigām izslēgt atskaņotāju.

Argumentu izklāsta apraušana bija ne tikai sāpīgs iznākums es principā pārvērtu viņas pēdējo un vissvarīgāko liecinieci pirmajā aizstāvības puses lieciniecē. Iesniegdams priekšlikumu vienoties, es liku manīt, ka DNS analīžu rezultāti ir pirmie ķieģelīši mūsu aizstāvības lietā. Un Frīmena neko nevarēja iesākt. Viņa jau bija izklāstījusi savus argumentus, un nekas cits viņai nebija atlicis. Ļāvusi Stenlijai atstāt liecinieku solu, prokurore stāvēja pie apsūdzības galda, šķirstīja piezīmes un acīmredzot prātoja, vai nevajadzētu vēlreiz izsaukt Ķērienu vai Longstretu un pabeigt šo prāvas stadiju, lūdzot izmeklētājus īsumā pastāstīt par visiem lietiskajiem pierādījumiem. Taču tas bija riskanti. Iepriekš viņu liecības bija izmēģinātas. Šīs nebija.

-     Mis Frīmena? tiesnesis beidzot iejautājās. Vai jums ir vēl kāds liecinieks?

Frīmena paraudzījās uz zvērinātajiem. Viņai bija jānotic, ka spriedums būs apsūdzībai par labu. Tas nekas, ka lietiskie pierādījumi nav parādīti saskaņā ar iepriekš iestudēto plānu tie šā vai tā bija iesniegti un oficiāli reģistrēti. Upura asinis uz āmura un Līzas Tremelas kurpēm. Vairāk nekā pietiekami. Spriedums faktiski ir viņai kabatā.

Neatraudama skatienu no zvērinātajiem, Frīmena lēni piecēlās, tad pagriezās un uzrunāja tiesnesi.

-    jūsu godība, prokuratūra iztaujāšanu ir beigusi.

Tas bija svinīgs, nopietns brīdis, un tiesas zāle atkal sastinga klusumā šoreiz teju veselu minūti.

-     Lieliski, tiesnesis visbeidzot novilka. Diez vai kāds no mums cerēja, ka šis brīdis pienāks tik drīz. Mister Holer, vai jūs esat gatavs turpināt darbu un sākt aizstāvības stadiju?

Es piecēlos.

-    Jūsu godība, aizstāvības puse ir gatava turpināt darbu.

Tiesnesis pamāja. Viņš joprojām nebija īsti atguvies no trieciena, ka es asinis uz kurpēm atzīstu par lietisko pierādījumu.

-     Labi, izsludinu pēcpusdienas pārtraukumu mazliet agrāk, viņš pavēstīja. Kad atgriezīsimies, sāksies aizstāvības stadija.

CETURTĀ DAĻA Piektais liecinieks

..

Trīsdesmit devītā nodaļa

Ja aizstāvības taktika apsūdzības stadijas nobeigumā šķita pārsteidzoša, tad mans pirmais solis no ringa stūra nudien palielināja dažu vērotāju šaubas par advokāta kompetenci. Tiklīdz visi bija atgriezušies pēc pēcpusdienas pārtraukuma, es piegāju pie katedras un izdarīju kārtējo neizprotamo gājienu šajā tiesas prāvā.

Aizstāvība izsauc apsūdzēto Līzu Trcmelu.

Kamēr mana kliente piecēlās un devās uz liecinieka solu, tiesnesis pieprasīja ievērot klusumu tiesas zālē. Tas, ka viņa vispār bija uzaicināta liecināt, izraisīja satricinājumu tiesas zāle, un cauri telpai izšalca čukstu un murdoņas vilnis. Kā likums, advokāti izvairās no iespējas izsaukt savu klientu liecināt. Šāda taktika ietver diezgan daudz riska un sola maz augļu. Advokāts nevar būt īsti pārliecināts, ko klients pateiks, jo viņa apgalvojumiem nekad nevar ticēt pilnībā. Ja nozvērinātu apsūdzēto kaut reizi pieķer melos liecinieku solā, kamēr uz viņu raugās divpadsmit cilvēku, kuriem ir vara izlemt viņa likteni, tas ir iznicinoši.

Taču šis gadījums, šī lieta bija citāda. Līza Tremela ne reizi nebija svārstījusies, apliecinādama savu nevainīgumu. Viņa ne reizi nebija saminstinājusies, reaģējot uz pierādījumiem, kas sniegti pret viņu. Un viņa ne reizi nebija izrādījusi kaut niecīgāko ieinteresētību noslēgt jebkādu vienošanos vai darījumu ar apsūdzības pusi. Ņemot vērā gan šos novērojumus, gan pavērsienus saistībā ar Herbertu Dālu un Luisu Oparicio, es uz Līzu raudzījos citādi nekā tiesas prāvas sākumā. Viņa uzstāja, ka vēlas apliecināt zvērinātajiem savu nevainīgumu, un es nolēmu viņai šādu izdevību piedāvāt nekavējoties. Viņa kļūs par manu pirmo liecinieci.

Apsūdzētā ar skopu smaidu sejā nolasīja zvērestu. Dažiem tas varētu šķist neiederīgi. Kad Līza apsēdās un viņas vārds bija ievadīts protokolā, es tūdaļ pieminēju viņas izturēšanos.

-     Liza, es nule redzēju jūs viegli smaidām, kamēr zvērējāt runāt tikai patiesību. Kādēļ?

-    Zināt, es jutu satraukumu. Un atvieglojumu.

-    Atvieglojumu?

-Jā, atvieglojumu. Man beidzot ir radusies iespēja pastāstīt savu notikumu versiju. Patiesību.

Sākums labs. Turpinājumā es viņai ātri uzdevu standarta pamatjautājumus par personas datiem, nodarbošanos, ģimenes stāvokli un ari īsi pieskāros viņas mājas īpašumtiesību jautājumam.

-    Vai jūs pazināt šausmīgā nozieguma upuri Mičelu Bondurantu?

-    Nē, nepazinu. Taču biju redzējusi.

-    Kā jūs to domājat?

-    Pēdējā gada laikā, kad sākās manas grūtības ar hipotēku, es viņu pāris reižu redzēju bankā, kur ierados ar lūgumu pārskatīt manu lietu. Man neļāva ar misteru Bondurantu tikties, taču es redzēju viņu sēžam kabinetā. Viņa kabineta sienas ir pilnībā no stikla, un tas taču ir smieklīgi. Skatīties uz viņu es drīkstēju, bet sarunāties ne.

Es pametu skatienu uz zvērinātajiem. Tā kā ar galvu neviens nemāja, es nospriedu, ka šāda atbilde un manas klientes radītais iespaids ir nevainojami. Baņķieris slēpjas aiz stikla sienas, kamēr apspiestie un nelabvēlīgie cilvēki tiek turēti no viņa pa gabalu.

-    Vai jūs viņu redzējāt arī citur?

-     Rītā, kad notika slepkavība, es viņu pamanīju kafejnīcā, kurā bija iegājusi. Viņš stāvēja rindā divus cilvēkus aiz manis. Taisni tādēļ es, runājot ar izmeklētājiem, tā apjuku. Viņi taujāja par misteru Bondurantu, un es viņu torīt biju redzējusi. Es nezināju, ka viņš ir miris. Es neatskārtu, ka esmu iesaistīta izmeklēšanā, kas noskaidro apstākļus slepkavībā, par kuru man nav ne jausmas.

Tiktāl labi. Līza izspēlēja visu, ka bijām vienojušies un izmēģinājuši līdz pat tam, ka viņa par upuri ikreiz izteicās ar neviltotu cieņu, gluži vai līdzcietību.

-    Vai jūs torīt misteru Bondurantu uzrunājāt?

-     Nē. Es nobijos, jo viņš var padomāt, ka viņu izsekoju, un iesūdzēt mani tiesā. Turklāt jūs pats man piekodinājāt izvairīties no jebkuras satikšanās vai konfrontācijas ar bankas

cilvēkiem. Tālab es steidzīgi iegādājos kafiju un devos prom.

-    Liza, vai jūs nogalinājāt misteru Bondurantu?

-    Nē! Protams, nē!

-    Vai jūs paņēmāt no savas garāžas āmuru, pielavijāties viņam no mugurpuses un iesitāt pa galvu tik stipri, ka viņš bija miris vēl pirms tam, kad nokrita uz grīdas?

-    Nē, neko tādu es nedarīju!

-    Vai jūs iesitāt viņam vēl divas reizes, kamēr viņš gulēja uz grīdas?

-     Nē!

Bridi klusēdams, es izlikos, ka pētu saVas piezīmes. Gribēju, lai viņas noliegumi atbalsojas ij tiesas zālē, ij katra zvērinātā prātā.

-    Līza, jūs esat kļuvusi diezgan populāra ar cīņu pret savas mājas atsavināšanu, vai ne?

-     Tāds nebija mans nodoms. Es vienīgi vēlējos saglabāt māju sev un dēlam. Es rīkojos tā, kā uzskatīju par pareizu. Taču iznākumā izpelnījos lielu uzmanību.

-    Bankai gan šī uzmanība nenāca par labu, vai ne?

Frīmena iebilda, ka es uzdodu Tremelai jautājumu, uz kuru viņa nav kompetenta sniegt atbildi. Tiesnesis bija vienisprātis un lūdza jautāt kaut ko citu.

-     Kādā brīdī banka raudzīja pielikt punktu jūsu protestiem un citām aktivitātēm. Vai pareizi?

-    Jā, mani iesūdzēja tiesā un izsniedza netuvošanās pavēli. Es vairs nedrīkstēju rīkot piketus pie bankas ēkas. Tādēļ rīkoju tos pie tiesas nama.

-    Vai kāds pievienojās jums protestos?

-    Jā, es izveidoju interneta vietni, un man piebiedrojās simtiem cilvēku. Daudziem, tāpat kā man, draudēja atņemt māju.

-    Jūs kļuvāt diezgan pazīstama kā galvenā persona šajā grupā, vai ne?

-    Tā sanāk. Taču man nekad nav bijis būtiski pievērst sev uzmanību. Man vissvarīgākais bija atmaskot krāpniekus, kuri atņem cilvēkiem mājas, dzīvokļus un visu pārējo.

-    Cik reižu jūs esat parādījusies televīzijas ziņu raidījumos vai laikrakstos?

-     Skaitījusi es neesmu, taču dažas reizes mani rādīja valsts mēroga kanālā. Es viesojos arī CNN un Fox televīzijas raidījumos.

-    Starp citu, runājot par parādīšanos… vai jūs, Līza, tai rītā, kad notika slepkavība, gājāt Šērmenoksā garām \NestLand National ēkai?

-     Nē.

-    Vai tā nebijāt jūs, kas soļoja pa ietvi puskvartāla attālumā no bankas?

-    Nē, tā nebiju es.

-    Tātad, sieviete, kas liecināja par to, ka jūs redzējusi, nozvērināta meloja?

-    Es negribu nevienu saukt par meli, taču manis pie bankas nebija. Iespējams, viņa pārskatījusies.

-     Pateicos, Līza.

Ielūkojies piezīmēs, es nolēmu mainīt iztaujāšanas tēmu. Šķietami pārsteidzot savu klienti ar to, ka ik pa laikam mainu sarunas tematu un jautājumus, es patiesībā pārsteidzu zvērinātos, un tieši tāds bija mans nolūks. Es negribēju, lai viņi domās aizsteidzas man priekšā. Piesaistot zvērināto nedalītu uzmanību, es vēlējos viņiem pasniegt mūsu stāstu pa gabaliņiem un manis izvēlētā secībā.

-    Vai jums ir ierasts turēt garāžas durvis aizslēgtas? es vaicāju.

-    Jā, vienmēr.

-    Kāpēc?

-    Garāža nav piebūvēta mājai. Lai nokļūtu garāžā, ir jāiziet ārā no mājas. Tādēļ es vienmēr slēdzu durvis ciet. Lai arī garāžā lielākoties mētājas krāmi, dažas mantas tur ir vērtīgas. Mans vīrs vienmēr izturējās saudzīgi pret instrumentiem, it kā tie būtu nez kādi dārgumi, un man tur stāv hēlija tvertnes, ko izmanto, piepūšot balonus ballītēs, un es negribēju, lai kaimiņu bērni var tām piekļūt. Turklāt reiz es lasīju par sievieti, kurai arī bija atsevišķi būvēta garāža un kura neslēdza tās durvis. Kādudien viņa iegāja garāžā, sastapa tur zagli, un tas viņu izvaroja. Tāpēc es vienmēr turu durvis ciet.

-    Vai jums ir kāds izskaidrojums, kālab durvis nebija aizslēgtas todien, kad policija pēc slepkavības pārmeklēja jūsu māju?

-    Nē. Garāžas durvis allaž bija aizslēgtas.

-    Kad jūs pēdējo reizi, neskaitot šo tiesas prāvu, redzējāt šo āmuru statīvā pie garāžas darbagalda?

-     Es neatminu, ka būtu to redzējusi. Šo darbagaldu un statīvu iekārtoja mans vīrs. Es ar instrumentiem diez ko neprotu apieties.

-     Bet ar dārza rīkiem?

-    Ja jūs domājat arī tos, es ņemu savus vārdus atpakaļ. Es strādāju dārzā, un man ir savi darbarīki.

-    Vai jūs varētu izskaidrot, kā šis mikroskopiskais mistera Bonduranta asins pilieniņš varēja nokļūt uz vieļnas jūsu dārza kurpes?

Liza satraukti lūkojās taisni uz priekšu. Zodam viegli ietrīsoties, viņa atbildēja:

-    Es nezinu. Nevaru to izskaidrot. Jau sen neesmu āvusi tās kurpes, un Mičelu Bondurantu es nenogalināju.

Pēdējā teikuma daļa izskanēja gandrīz kā lūgums. No tās dvesa izmisums un patiesība. Es brīdi klusēju, izgaršodams šo teikumu, un cerēju, ka arī zvērinātajiem tas iegūlies prātā.

Pēc tam es vēl pusstundu strādāju ar klienti, lielākoties pārjautādams vienu un to pašu. Es iztincināju viņu par to, ka kafejnīcā satikts Bondurants, kā ritējis īpašuma atsavināšanas process un kādas bijušas viņas cerības tajā prāvā uzvarēt.

Aizstāvības stratēģijā viņas liecība kalpoja trim mērķiem. Man bija nepieciešams, lai protokolā parādās Līzas noliegums un skaidrojumi. Man bija nepieciešams, lai apsūdzētā raisa līdzcietību zvērinātajos un viņu acīs iegūst cilvēciskus vaibstus. Un visbeidzot, man bija nepieciešams, lai zvērinātie sāk šaubīties, ka šī augumā smalkā, šķietami trauslā sieviete spēj gaidīt slēpnī un tad spēcīgi triekt vīrietim pa galvu ar āmuru. Trīs reizes.

Kad iztaujāšana tuvojās finālam, es spriedu, ka esmu krietni pietuvojies šiem mērķiem, un nodomāju pabeigt pats ar savu nelielu crescendo.

-    Vai jūs ienīstat Mičelu Bondurantu? es vaicāju.

-    Es ienīdu viņa un viņa bankas rīcību un attieksmi pret mani un citiem man līdzīgiem. Taču viņu pašu personiski es neienidu. Es viņu pat nepazinu.

-    Bet jūsu laulība izjuka, jūs zaudējāt darbu un tagad jums draudēja atņemt arī māju. Vai jums neradās vēlēšanās izgāzt dusmas uz spēkiem, kas, jūsuprāt, nodarīja jums ļaunu?

-     Dusmas es jau izgāzu. Es protestēju pret tadu apiešanos. Biju nolīgusi advokātu un cīnījos pret mājas atsavināšanu. Jā, es biju nikna. Bet es nebiju agresīva. Es neesmu varmāka. Es esmu skolotāja. Jā, es izgāzu dusmas… ja gribat lietot tādus vārdus… tā, kā es to pratu. Miermīlīgi piketēdama pret to, kas bija nepareizi. Pavisam noteikti nepareizi.

Pametot skatienu uz zvērinātajiem, man šķita, ka redzu sievieti otrajā rindā notraušam asaru. Augstā debess, kaut nu tā būtu! Es pievērsos klientei un ķēros pie lielā nobeiguma.

-    Es vēlreiz jums pajautāšu, Līza. Vai jūs nogalinājāt Mičelu Bondurantu?

-    Nē, nenogalināju.

-    Vai jūs paņēmāt āmuru un iesitāt viņam pa galvu bankas autostāvvietā?

-    Nē, manis tur nebija.

-    Bet… kā varēja izmantot āmuru no jusu garāžas, lai viņu nosistu?

t

-    Nezinu.

-    Kā viņa asinis varēja nonākt uz jūsu apaviem?

-    Nezinu! Es to neizdarīju. Mani kāds iegāza!

Brīdi klusējis, es pabeidzu iztaujāšanu rāmākā balsī.

-    Vēl pēdējais jautājums, Liza. Kāds ir jūsu auguma garums?

Vina izskatījās apjukusi kā šurpu turpu raustīta lupatu lelle. '

-    Kā to saprast?

-    Pasakiet, cik gara esat.

-    Piecas pēdas un trīs collas.

-    Tencinu, Līza. Vairāk jautājumu nav.

Frimenu gaidīja grūts uzdevums. Līza Tremela bija stingra, nelokāma lieciniece, un prokuratūrai neizdosies viņu salauzt. Viņa gan pāris reižu centās izdabūt pretrunīgas atbildes, taču Līza varonīgi turējās pretī. Pēc pusstundu ilgiem Frīmenas pūliņiem atlauzt durvis ar zobu bakstāmo es jau sāku cerēt, ka kliente būs tikusi sveikā cauri. Taču tādas domas nedrīkst lolot, kamēr klients nav atstājis liecinieku solu un apsēdies blakus advokātam. Frīmenai azotē bija paslēpts dūzis, un beigu beigās viņa to meta galdā.

-    Kad misters Holers jums pirms neilga brīža taujāja, vai esat pastrādājusi šo noziegumu, jūs atteicāt, ka neesat agresīvs cilvēks. Jūs sacījāt, ka esat skolotāja, nevis varmāka.

-    Jā, tas ir tiesa.

-    Bet vai nav tiesa, ka jūs bijāt spiesta pāriet uz citu skolu un iziet dusmu terapijas kursu pēc tam, kad iesitāt skolēnam ar trīsstūra lineālu?

Es ātri piecēlos, izteicu iebildumu un lūdzu atļauju sapulcēties tiesneša galda galā. Perijs ļāva.

-    Tiesneša kungs, es steigšus ierunājos, pierādījumu apmaiņas materiālos nav ne miņas par trīsstūra lineālu. No kurienes tas uzradās?

-   Tiesneša kungs, čukstēja Frīmena, ari apsteigdama Periju, tā ir jauna informācija, kuru mēs saņēmām pagājušās nedēļas beigās. Mums bija tā jāpārbauda.

-    Liecieties mierā! es apsaucu. Jūs gribat teikt, ka jums jau no paša sākuma nebija visa informācija par viņas skolotājas karjeru? Jūs gribat, lai mēs tam noticam?

-     Jūs varat ticēt visam, kam gribat, Frīmena atteica. Mēs neiesniedzām to pierādījumu apmaiņas laikā tādēļ, ka man nebija nodoma to pieminēt tiesas laikā. Vismaz līdz brīdim, kad jūsu kliente savā liecībā nesāka stāstīt par savu miermīlīgumu. Mūsu fakts neapšaubāmi apgāž viņas apgalvojumu, un tādējādi spēle ir godīga.

Es pievērsos Perijam.

-    Tiesneša kungs, prokurores atrunas ir bezjēdzīgas. Viņa nespēlē pēc pierādījumu apmaiņas noteikumiem. Sis jautājums ir jāizsvītro, un jūs nedrīkstat ļaut, lai viņa iztaujā klienti par šo tematu.

-    Tiesneša kungs, šis ir…

-    Advokāta kungam ir taisnība, mis Frīmena. jūs varat pietaupīt šo informāciju atspēkojuma stadijai, ja spēsiet atrast lieciniekus, taču šeit jūs par to nerunāsiet. Tas bija jāiekļauj pierādījumu apmaiņā.

Mēs atgriezāmies savās vietās. Tagad būs nepieciešams iesaistīt Sisko šā starpgadījuma izmeklēšanā, jo Frīmena, bez šaubām, nekavēsies par to runāt citā reizē. Jutos aizkaitināts, jo viens no pirmajiem Sisko uzticētajiem uzdevumiem, uzņemoties šo lietu, bija kārtīgi izpētīt klienti. Šis incidents nez kāpēc bija palaists secen.

Tiesnesis lika zvērinātajiem neņemt vērā prokurores jautājumu un pēc tam pieteica Frīmenai turpināt iztaujāšanu par citu tematu. Taču es apzinājos, ka zvērināto prātos šis zvans ir noskanējis skaļi un skaidri. Jautājums bija izņemts no protokola, taču viņu atmiņā palicis.

Frimena turpināja iztaujāšanu, apšaudīdama Tremelu gan tā, gan šā, taču viņas liecības bruņas nejaudāja pārsist. Nebija iespējams apgāzt manas klientes apgalvojumu, ka viņa slepkavības rītā nav gājusi pa ielu netālu no WestLand National. Ja nerēķina trīsstūru lineālu, sākums rādījās sasodīti labs, jo zvērinātajiem tapa ātri vien norādīts, ka mēs nenoliedzam faktus, taču piedāvājam citu versiju. Mēs negrasījāmies padoties bez cīņas.

Prokurore novilcināja laiku līdz pat pieciem, šādi atstājot sev cerību, ka pa nakti izdomās kādu labu jautājumu, ko uzdot Tremelai. Tiesnesis pasludināja darbadienas beigas un visus sūtīja mājās. Taču es atgriezos birojā. Mani gaidīja daudz darba.

Pirms iziet no tiesas zāles, es pieliecos tuvu klientei, kas sēdēja pie aizstāvības galda, un sirdīgi nočukstēju:

-    Paldies, ka pastāstījāt par trīsstūra lineālu. Ko vēl es nezinu?

-    Neko. Tas bija muļķīgi.

-    Kas bija muļķīgi? Tas, ka jūs iesitāt bērnam ar lineālu? Vai tas, ka jūs man par to neizstāstījāt?

-    Tas notika pirms četriem gadiem, un viņš to bija pelnījis. Vairs par šo gadījumu es nerunāšu.

-    Var gadīties, ka tāda apņemšanās būs velta. Frīmena tik un tā var to celt gaismā atspēkošanas fāzē, tādēļ sāciet vien gudrot atbildes.

Klientes sejai pārlaidās bažīga izteiksme.

-   Vai tad tā var? Tiesnesis pavēlēja zvērinātajiem aizmirst, ka par to ir runāts.

-    Iztaujāšanas laikā prokurore nedrīkst par to ieminēties, taču viņa izdomās, kā par to pastāstīt vēlāk. Atspēkošanas stadijā valda citi likumi. Tāpēc es silti iesaku atklāt man visu par to_gadījumu un pārējiem, kurus jums piemirsies pastāstīt.

Līza paskatījās pāri manam plecam, un es sapratu, ka viņa ar acīm meklē Herbertu Dālu. Viņai nebija ne jausmas,

kādos nedarbos Dals ir atzinies un kadu dubultaģenta pienākumu uzņēmies.

/

-    Dāla te nav, es aizrādīju. Runājiet, Liza. Kas vēl man ir jāzina?

Kad pārrados birojā, pie sekretāres galda stāvēja Sisko, rokas bikšu kabatās sabāzis, un tērzēja ar Lomu.

-     Kas te notiek? es noprasīju. Es taču liku tev doties uz lidostu pēc Šamas.

-    Es nosūtīju Buloksu, Sisko atsaucās. Viņa jau sagaidījusi Šamu un brauc šurp.

-    Viņai vajadzēja palikt tepat un gatavoties liecināšanai, kas var notikt jau rīt. Detektīvs esi tu, un braukt uz lidostu vajadzētu tev. Abas kopā viņas droši vien nevarēs panest manekenu.

-     Mieru, bos, gan viņas tiks galā. Un kopā viņām izdosies. Buloksa nupat zvanīja, ka brauc šurp. Tāpēc saglabā rāmu garu, un mēs paveiksim pārējo.

Es stingri paraudzījos viņā. Pie velna to, ka Sisko ir sešas collas garāks un viņam ir septiņdesmit piecas mārciņas muskuļu vairāk! Man nu reiz pietika. Visa šī lieta nospieda man plecus, un man pietika.

-    Tu gribi, lai es nomierinos? Tu gribi, lai es saglabāju rāmu garu? Ej ellē, Sisko! Mēs nupat sākām aizstāvības stadiju, un nelaime tāda, ka aizstāvības stratēģijas nav. Ir tikai daudz runu un manekens. Ja tu, velns parāvis, neizvilksi rokas no kabatām un neatradīsi kaut ko man noderīgu, es pats izskatīšos pēc stulba manekena! Tāpēc tu man te nenorādi, kad nomierināties. Ne jau tev, bet man katru dienu jāstāv to nolāpīto zvērināto priekšā!

Pirmā smieklos izplūda Lorna, un Sisko tūliņ sekoja viņas paraugam.

-    Ak, jums tas šķiet uzjautrinoši? es trakās dusmās nobrēcu. Te nav nekā smieklīga. Kas jums, velna milti, šķiet tik nolādēti smieklīgs?

Sisko pacēla rokas, it kā lūgdams mani nomierināties, pamazām savaldījās un atguva runas spējas.

/

-    Piedod, bos, bet… kad tu sāc lamāties… un vēl tas manekens…

Tas Lornai izraisīja vēl vienu smieklu lēkmi. Apņēmos pēc prāvas viņu atlaist no darba. Nē, atlaist abus. Lūk, tas patiesi būs jautri.

-     Paklau, ierunājās Sisko, acīmredzot nojauzdams, ka es šo situāciju par komisku neuzskatu, ieej savā kabinetā, nosien kaklasaiti un apsēdies lielajā krēslā. Es paķeršu savas mantiņas un parādīšu, ko esmu izdarījis. Visu dienu noņēmos ar Sakramento, tālab progress ir lēns, tomēr mērķis nav tālu.

-    Ar Sakramento? Ar pavalsts kriminālistikas laboratori-

ju?

-     Ne, ar uzņēmumu reģistru. Briesmīga birokrātijā, Mikij! Tāpēc šis darbs velkas tādu mūžību. Bet tu neņem galvā. Dari savu darbu, un es ķeršos pie savējā.

-    Visai grūti ir strādāt, kad jāgaida tava darba rezultāti. Es gāju uz. kabinetu. Iedams garām sekretāres galdam, es

drūmi palūkojos uz Lornu. Bet viņa atkal sāka smieties.

Četrdesmitā nodaļa

/

Mani neviens neaicināja un negaidīja. Taču tiesas dēļ nācās atcelt trešdienas pankūku mielastu un es nebiju savu meitu redzējis veselu nedēļu, turklāt mūsu pēdējā tikšanās ar Megiju beidzās mazliet atskabargaini, tālab jutos spiests apciemot viņas Šērmenoksas mājā. Drūmā izteiksme Megijas sejā, kad viņa atvēra durvis, liecināja, ka viņa mani redzējusi durvju actiņā.

-   Ne gluži piemērotākais vakars pēkšņiem ciemiņiem, Holer, viņa sacīja sveiciena vietā.

-     Es tikai uz mirkli gribēju apciemot Heiliju, ja vien tev nav iebildumu.

-    Tieši viņai ir gadījies tas nepiemērotais vakars.

Bijusī sieva pakāpās malā un ielaida mani mājā.

-    Ak tā? es novilku. Kas noticis?

-     Heilijai ir uzdots milzum daudz mājasdarbu, un viņa lūdza, lai viņu netraucē neviens, pat es.

No vestibila es ielūkojos dzīvojamā istabā, taču meitu nekur neredzēju.

-    Viņa sēž savā istabā, aizvērusi durvis. Vēlu veiksmi! Es iešu uzkopt virtuvi.

Megija pameta mani stāvam, un es raudzījos augšup pa kāpnēm. Heilijas istaba atradās otrajā stāvā, un piepeši es sapratu, ka doties augšā ir aizliegts. Manai pusaugu meitai nebija svešas pēkšņas garastāvokļa maiņas, kādas novērojamas šāda vecuma bērniem. Nekad nevarēja paredzēt, kas notiks.

Es tomēr saņēmos kāpienam, un mans pieklājīgais klauvējiens pie meitas istabas durvīm tika sveikts ar jautājumu: "Kas ir?"

-    Te tētis. Vai es drīkstu ienākt?

-    Tēt, man ir baigi daudz mājasdarbu.

-    Tas nozīmē, ka es nedrīkstu ienākt?

-    Kā gribi.

Es atvēru durvis un iegāju istabā. Apkrāvusies mapēm, grāmatām un klēpjdatoru, meita zem segas sēdēja gultā.

-    Un buču tu nevari dot. Es uzziedu pretpiņņu krēmu.

Tomēr piegājis pie gultas, es pieliecos. Man izdevās noskūpstīt Heiliju galvvidū. Tad viņa pastiepa roku un pastūma mani prom.

-    Cik daudz tev vēl jāmācās?

-    Es jau teicu, ka baigi daudz.

Atvērtā matemātikas grāmata bija apgriezta otrādi, lai netīšām neaizšķirtos ciet. Gribēdams paskatīties, ko viņa pašlaik apgūst, es paņēmu grāmatu.

-    Tikai neaizver!

Balsi caurstrāvoja skaudra panika, baiļpilns nemiers par draudošo pasaules galu.

-    Neuztraucies. Man ir vairāk nekā četrdesmit gadu pieredze daj"bā ar grāmatām.

Cik nopratu, ka meita matemātikā apgūst vienādojumus, kuros tiek piešķirta vērtība nezināmajiem X un Y, un es pilnīgi apjuku. Manai meitai mācīja to, kas man šķita ar prātu neaptverams. Žēl, ka turpmākajā dzīvē viņai šādas zināšanas izrādīsies liekas.

-    Ak debess, es pat gribēdams nevarētu tev palīdzēt!

-   Zinu. Mamma arī nevar. Es esmu viena pati visā pasaulē.

-    Gluži kā mēs visi.

Piepeši es atģidu, ka meita ne reizi nav pacēlusi galvu un paskatījusies uz mani. Nomācoša sajūta.

-    Nekas, es tikai gribēju apsveicināties. Tad nu iešu.

-    Atā. Es mīlu tevi.

Mēs joprojām iztikām bez acu kontakta.

-    Ar labvakaru.

Aizvēris durvis, es nokāpu lejā uz virtuvi. Otra šās mājas sieviete, kura savukārt šķita spējīga mainīt manu garastāvokli pēc sirds patikas, sēdēja uz bāra krēsla pie brokastu letes. Uz tās viņai priekšā atradās chardonnay glāze un atvērta mape.

Vismaz viņa paskatījās uz mani. Lai arī nepasmaidīja, tomēr mūsu skatieni sastapās, un to es šajā mājā uzskatīju par uzvaru. Pēc brīža viņa atkal pievērsās mapei.

-    Ar ko tu nodarbojies?

-      Atsvaidzinu informāciju. Rīt pirmstiesas izskatīšana aplaupīšanas lietā, un es neesmu to kārtīgi lasījusi kopš brīža, kad reģistrēju tiesā.

Parastais tieslietu sistēmas vienmuļais, smagais ritums. Zinādama, ka nelietoju alkoholu, Megija man nepiedāvāja glāzi vīna. Es atspiedos pret virtuves galdu iepretim brokastu letei.

-     Iespējams, es kandidēšu uz apgabala prokurora amatu, es paziņoju.

Megija acumirklī pacēla galvu un paskatījās uz mani.

-    Ko?

-     Neko. Es tikai mēģinu piesaistīt kaut viena šīsmājas iedzīvotāja uzmanību.

-     Piedod, bet mēs šovakar esam nevaļīgas. Man jāstrādā.

-     Jā, labi, es braukšu. Tava draudzene Endija arī droši vien raujas melnās miesās.

-    Tā varētu būt. Mums bija sarunāts izdzert kādu glāzīti pēc darba, taču viņa šoreiz atteicās. Ko tu ar vinu izdarīji, Holer?

-     A, apsūdzības stadijas beigās es viņai nedaudz apcirpu spārnus, bet savu stadiju sāku sparīgi un agresīvi. Endija droši vien pūlas sagatavot prettriecienu.

• Droši vien.

Mani mēmi, bet nepārprotami raidīja prom. Vispirms meita, tagad bijusī sieva, kuru es joprojām mīlēju. Es negribēju klusi aizslīdēt nakts tālēs zilajās.

-    Kā būs ar mums? es pajautāju.

-    Kas tieši?

-    Ar mums abiem? Tovakar Dans Tanns restorānā mēs nešķīrāmies diezko draudzīgi.

Megija aizvēra mapi, paslidināja to malā un paraudzījās uz mani. Beidzot!

-    Daždien tā gadās. Tas neko nemaina.

Es piegāju pie brokastu letes un pieliecies atspiedos uz elkoņiem. Mēs atradāmies aci pret aci.

-     Ja nekas nav mainījies… kā tad paliks ar mums? Kada ir mūsu nākotne?

Viņa paraustīja plecus.

-    Es gribu mēģināt vēlreiz. Es tevi vēl aizvien mīlu, Megij. Tu to zini.

-    Tāpat es zinu to, ka vienreiz jau mums nesanāca. Mēs esam no tiem, kas nes darbu uz mājām. Tas nekur neder.

-   Esmu sācis domāt, ka šajā noziegumā mana kliente nav vainīga un ir padarīta par grēkāzi, bet man neizdosies viņu izpestīt. Kā tev patiktu nest tādu domu uz mājām?

-    Ja tas tevi tik ļoti nomāc, varbūt tev patiešām derētu kandidēt uz apgabala prokurora amatu. Tas pašlaik ir vakants.

-    Jā, varbūt tā arī darīšu.

-    Holers būs valsts ierēdnis!

-Jā.

Vel dažas minūtes uzkavejies, es tomēr jutu, ka Megijas sirdi man neizdosies atkausēt. Viņa prata skaidri parādīt savu vēso attieksmi pret cilvēku.

Es pateicu, ka braucu prom, un lūdzu nodot sveicienu Heilijai. Mājas saimniece nebūt nestājās man ceļā, kad devos uz durvju pusi, taču uzsauca nopakaļus:

-    Ir vajadzīgs laiks, Maikl.

Tas manu pašsajūtu tikai uzlaboja. Es pagriezos pret bijušo sievu.

-    Par ko tu runā?

-     Nevis "par ko", bet "par kuriem". Par Heiliju… un mani.

Pamājis es apsolījos dot laiku.

Mājupceļā ļāvos domās patīksmināties par saviem tās dienas panākumiem tiesas zālē. Un sāku apcerēt nākamo liecinieku, kuru grasījos izsaukt pēc Līzas. Gaidāmais uzdevums joprojām biedēja, taču tik tālu nākotnē gremdēties nebūtu lietderīgi. Jāsāk ar dienas laikā sasniegto un jāplāno uz priekšu.

Es braucu gar Beverliglenu līdz pat kalna galam, tad pa Malholenda ceļu austrumu virzienā uz Lorelas kanjonu. Pilsētas ugunis virmoja gan uz ziemeļu, gan uz dienvidu pusi. Losandželosa pletās kā mirdzošs, ņirbošs okeāna klajš. Es neieslēdzu mūziku un neaizvēru logu. Ļāvu dzestrajam gaisam tāpat kā vientulībai iesūkties sevī līdz kaulam.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Viss iepriekšējā dienā iegūtais izkūpēja piektdienas rītā divdesmit minūšu laikā, kad Andrea Frimena turpināja iztaujāt Līzu Tremelu. Saņemt no prokuratūras negaidītu pliķi tiesas prāvas vidū nav nekas patīkams, taču daudzējādā ziņā ar to jārēķinās tas piederas pie spēles kā tas, ko nezina, ka nezina. Taču saņemt negaidītu pliķi no savas klientes ir visļaunākais, kas vien var notikt. Tas, ko nezina, ka nezina, nekad nedrīkst būt saistīts ar personu, kas nolīgusi tevi par advokātu.

Kad Tremela ieņēma vietu liecinieku solā, Frīmena devās pie katedras, nesdama biezu kaudzi papīru ar robotām malām, kur vienu lapu iezīmēja koši sārta līmlapiņa. Es iedomājos, ka tā ir butaforija ar nolūku novērst manu uzmanību, tālab nelikos zinis. Izvaicāšana sākās ar jautājumiem, kurus es saucu par "iegāšanas jautājumiem". Tos uzdod, lai iegūtu oficiāli pierakstītas liecinieka atbildes un pēc tam pierādītu, ka tās neatbilst patiesībai. Es manīju, ka tiek būvēts slazds, taču nebiju drošs, kur tieši tiks uzmests tīkls.

-     Vakar jūs liecinājāt, ka nepazināt Mičelu Bondurantu. Vai taisnība?

-Jā.

-    Jus neesat ar viņu tikusies?

-     Nekad.

-    Un nekad neesat runājusi ar viņu?

-     Nekad.

-    Tomēr jūs mēģinājāt ar viņu satikties un izrunāties. Vai tā bija?

-    Jā, es divas reizes devos uz banku, jo cerēju, ka man ļaus ar viņu satikties un parunāt par manu īpašumu, taču viņš atteicās mani uzklausīt.

-    Vai jūs atceraties, kad tieši centāties viņu satikt?

-   Abas reizes bija pagājušajā gadā. Taču precīzus datumus es neatceros.

Frīmena izlikās, ka uzdos jautājumu par citu tēmu, taču es apjautu, ka tas ir tikai rūpīgi izstrādāts plāns.

Prokurore uzdeva Tremelai virkni šķietami nevainīgu jautājumu par viņas dibināto organizāciju KAROGS un tās mērķiem. Šī Tremelas dzīves puse lielākoties jau bija noskaidrota iepriekšējā dienā, kad klienti iztaujāju es. Prokurores nodomi man joprojām nebija izprotami. Es vēros uz dokumentu ar koši sārto līmlapu un sāku domāt, ka tas tomēr nebūs rekvizīts. Megija vakar pastāstīja, ka Frīmena strādā ļoti vēlu. Tagad pār mani nāca apskaidrība. Acīmredzot prokurore ir kaut ko atklājusi. Es paliecos uz priekšu pār apsūdzības galdu, uz liecinieku sola pusi, it kā atrašanās tuvāk draudu avotam palīdzētu izprast problēmu.

-    Un jums ir interneta vietne organizācijas atbalstam, vai ne? Frīmena vaicāja.

-    Jā, Tremela atbildēja. "Kalifornijas Cīnītāji pret īpašuma Atsavināšanu, punkts, com".

-    Un jūs esat atrodama arī Facebook sociālajā tīklā?

-Jā.

No ta, cik bikli un piesardzīgi mana kliente izteica šo īso vārdu, es attapu, ka tieši tur ir gaidāms slazds. Es pirmo reizi dzirdēju, ka Līzai ir savs profils Facebook tīklā.

-     Misis Tremela, izstāstiet tiem zvērinātajiem, kuri varbūt nezina, kas īsti ir Facebookl

Es atslīgu krēsla, slepus izvilku tālruni un aši nosūtīju īsziņu Buloksai, likdams mest citas lietas pie malas un noskaidrot visu, kas saistīts ar Līzas Facebook profilu. "Uzzini, kas tur ir," es rakstīju.

-    Tā ir sociālā tīkla vietne, kas ļauj man uzturēt kontaktus ar cilvēkiem, kuri darbojas organizācijā KAROGS. Es savā profilā ievietoju jaunākās ziņas. Izstāstu, kur mēs satiksimies un piketēsim, un tamlīdzīgi. Tur lietotāji var iestatīt tā, ka savā tālrunī vai datorā saņem paziņojumu par katru manis ievietoto ziņu. Šis profils mūsu organizācijas darbā ir krietni palīdzējis.

-    Jūs varat ievietot paziņojumus sociālajā tīklā arī no tālruņa, vai taisnība?

-Jā.

-    Un šī digitala vieta, kur jus ievietojat savus paziņojumus, tiek dēvēta par sienu, vai ne?

-Jā.

-    Un jus šo sienu esat izmantojusi ne tikai talab, lai ievietotu ziņas par piketiem, vai ne?

-    Jā, dažreiz.

-    Jūs bieži ievietojāt jaunākās ziņas par jūsu īpašuma atsavināšanas lietu, vai ne?

-    Jā, es gribēju, lai tā izveidojas par manu īpašuma atsavināšanas dienasgrāmatu.

-    Vai jūs izmantojāt sociālo tīklu arī nolūkā pavēstīt plašsaziņas līdzekļiem par savām aktivitātēm?

-    Jā, arī.

-     Tātad, lai saņemtu šo informāciju, Facebook lietotājam būtu nepieciešams pieteikties par jūsu draugu?

-    Jā, tāda ir kārtība. Cilvēki, kas vēlas draudzēties ar mani, atsūta lūgumu, es to apstiprinu, un tad viņi var redzēt manas sienas saturu.

-    Cik draugu jums šai tīklā ir?

Es nezināju, kurp šī iztaujāšana ved, taču nojautu, ka nekas labs nav gaidāms. Piecēlies es izteicu iebildumu un paziņoju tiesnesim, ka šī noteikti ir taustīšanās bez skaidra mērķa vai saistības ar lietu. Frīmena apsolīja, ka saistība tūdaļ pat kļūs redzama, un Perijs ļāva viņai turpināt.

-    Jūs drīkstat atbildēt uz jautājumu, viņš teica Treme-

lai.

-     E-ē, laikam… Pēdējoreiz, kad skatījos, to bija pāri tūkstotim.

-    Kad jūs reģistrējāties sociālajā tīklā Facebook?

-    Pagājušajā gadā. Šķiet, jūlijā vai augustā, kad iesniedzu pieteikumu KAROGS reģistrācijai un nodibināju interneta vietni. To es veicu vienlaikus.

-     Labi, saliksim visu pa plauktiņiem. Runājot par interneta vietni… to var apskatīt ikviens, kuram ir dators un pieeja internetam. Vai pareizi?

-jā.

-    Taču jusu Facebook profils ir noslēgtāks, privātāks. Lai piekļūtu tam, personai jāpiesakās par jūsu draugu. Vai es pareizi runāju?

-    Jā. Bet parasti es apstiprinu visus, kas to lūdz. Es visus šos cilvēkus nepazīstu, viņu ir pārāk daudz. Es tikai pieļauju, ka viņi ir dzirdējuši par mūsu labo darbu un izrāda interesi, tāpēc nevienu nenoraidu. Tā nepilna gada laikā to ir tūkstotis.

-     Labi, un kopš reģistrēšanās Facebook tiklā jūs regulāri ievietojat uz šīs "sienas" paziņojumus? Vai pareizi?

-    Jā, samērā regulāri.

-    Un arī par šo prāvu jūs esat ievietojusi paziņojumus, vai ne?

-    Jā, tikai savu viedokli par notiekošo.

Jutu, ka pamazām mani pārņem karstums. Likās, ka uzvalks ir darināts no polietilēna un hermētiski glabā visu mana ķermeņa siltumu. Es alku palaist vaļīgāk kaklasaites mezglu, taču apzinājos nebūs labi, ja kāds zvērinātais pamanīs šādu kustību iztaujāšanas laikā.

-    Vai jebkurš var piekļūt jūsu profilam un atstāt tajā paziņojumu?

-    Nē, tikai es. Cilvēki var pievienot atbildes vai atstāt savus paziņojumus, taču tikai savā, nevis manā vārdā.

-   Cik paziņojumu, pēc jūsu domām, jūs esat ievietojusi uz sienas kopš pagājušā gada vasaras?

-    Man nav ne jausmas. Daudz.

Frīmena pacēla biezo dokumentu ar līmlapiņu vidū.

-    Vai jūs ticētu, ja es teiktu, ka tie ir vairāk nekā tūkstoš divsimt paziņojumu?

-    To es nezinu.

-     Bet es gan zinu. Visi jūsu paziņojumi ir šeit izdrukāti. Jūsu godība, vai drīkstu tuvoties lieciniecei un pienest šo dokumentu?

Iekams tiesnesis paguva atbildēt, es lūdzu atļauju pieiet pie tiesneša galda. Perijs pamāja mums abiem ar roku. Biezo dokumentu kaudzi Frīmena ņēma līdzi.

-   Jūsu godība, kas te notiek? es noprasīju. Man ir tāds pats iebildums, kādu izteicu vakar, proti, par prokuratūras tīšo izvairīšanos no pierādījumu apmaiņas. Par šādu sociālā tikla kontu iepriekš nekas netika minēts. Bet tagad apsūdzība vēlas pievienot lietai tūkstoš divsimt paziņojumu? Tiesneša kungs, tas patiešām pārsniedz visas robežas.

-   Pierādījumu apmaiņā šā profila informācijas nebija tādēļ, ka par šo Facebook kontu mēs uzzinājām tikai vakar vakarā.

-   Tiesneša kungs, ja jūs tam noticēsiet, es gribētu jums piedāvāt kādu nekustamo īpašumu uz rietumiem no Malibu.

-    Tiesneša kungs, vakar pēcpusdienā mans birojs ieguva īpašumā visu apsūdzētās ievietoto paziņojumu izdrukas. Man uzrādīja paziņojumus no pagājušā septembra, kas ir saistīti ar šo lietu un pašas apsūdzētās liecību, ja man ļaus turpināt iztaujāšanu, tad visi, pat advokāta kungs, pamanīs šo saistību.

-    Ieguva īpašumā? es pārjautāju. Ko tas īsti nozīmē? Tiesneša kungs, lai redzētu paziņojumus uz manas klientes sienas sociālajā tīklā, nepieciešams kļūt par apstiprinātu draugu. Ja valsts iestāde ir iesaistījusies blēdī…

-    To man iedeva plašsaziņas līdzekļu pārstāvis, kurš ir apsūdzētās draugs šajā sociālajā tīklā, Frīmena attrauca. Tā nav nekāda blēdība. Taču diez vai mums vajadzētu iedziļināties šo dokumentu avotā. Res ipsa loquitur. Dokuments runā pats par sevi, tiesneša kungs. Esmu pārliecināta, ka apsūdzētā spēs zvērināto priekšā apstiprināt, ka tie ir viņas Facebook paziņojumi. Advokāta kungs gluži vienkārši pūlas nepieļaut, lai zvērinātie savām acīm redz lietiskos pierādījumus, kas apliecina viņa klientes…

-    Tiesneša kungs, man nav ne jausmas, par ko viņa runā. Par šo sociālā tīkla kontu es pirmo reizi izdzirdēju šīs iztaujāšanas laikā. Prokurores kundzes uzskati par…

-    Ļoti labi, mis Frīmena, Perijs iejaucās. Iedodiet viņai šo dokumentu, bet nekavējieties atklāt saistību.

-    Pateicos, jūsu godība.

Kad apsēdos, man kabatā ievibrējās mobilais tālrunis. Pagrūdis tālruni zem galda tā, lai tiesnesis to neredzētu, es izlasīju īsziņu. Buloksa rakstīja, ka piekļuvusi Līzas profila sienai un pilda manu lūgumu. Es norīkoju savu partneri izpētīt paziņojumus kopš pagājušā septembra un iemetu tālruni kabatā.

Frīmena pasniedza Tremelai izdrukas un lika apstiprināt, ka visjaunākos paziņojumus Facebook profila sienā tiešām ir ievietojusi viņa.

-    Paldies, misis Tremela. Tagad, lūdzu, atveriet lapu, kuru esmu atzīmējusi ar līmlapiņu.

Līza negribīgi paklausīja.

-   Jūs ievērojat, ka esmu izcēlusi trīs jūsu paziņojumus, kas parādījušies pagājušā gada septītajā septembrī. Lūdzu, nolasiet pirmo paziņojumu, nosaucot arī tā ievietošanas laiku!

-    Ē-ē, vienos četrdesmit sešās. "Braucu uz VVestLand tikties ar Bondurantu. Šoreiz es netaisos piekāpties."

-    Re, jūs izrunājāt viņa uzvārdu pareizi, taču paziņojumā tas ir ierakstīts kļūdaini, vai ne?

-Jā.

-    Ka tas ierakstīts paziņojuma?

-    Bonduruncs.

-     Bonduruncs. Es ievēroju, ka šādi jūs rakstāt viņa uzvārdu visos paziņojumos, kur esat pieminējusi šo cilvēku. Vai tas ir ar nolūku? Varbūt jūs kļūdījāties?

-    Viņš ņēma man nost māju.

-    Vai jūs, lūdzu, neatbildētu uz jautājumu?

-    Jā, tas bija ar nolūku. Es saukāju viņu par Bondurunci tāpēc, ka viņš nebija labs cilvēks.

Jutu, kā cauri matiem slīd sviedru lāsītes. Tūliņ visu skatieniem parādīsies Līzas apslēptā daba.

-    Vai jūs, lūdzu, varētu nolasīt nākamo izcelto paziņojumu? Ar visu ievietošanas laiku?

-     Divos astoņpadsmit. "Man atkal neļauj ar viņu tikties. Cik negodīgi!"

-     Un tagad, lūdzu, nolasiet nākamo izcelto paziņojumu un tā ievietošanas laiku!

-    Divos divdesmit vienā. "Atradu vietu, kur viņš liek auto. Gaidīšu viņu bankas autostāvvietā."

Klusums tiesas zālē bija skaļš kā vilciens.

-     Misis Tremela, vai jūs pagājušā gada septītajā septembrī gaidījāt Mičelu Bondurantu WestLand National bankas autostāvvietā?

-    Jā, bet ne ilgi. Es aptvēru, cik tas ir dumji, jo viņš taču atnāks tikai pēc darba. Tāpēc es aizgāju prom.

-   Vai rītā, kad notika slepkavība, jūs atgriezāties stāvvietā un viņu tur gaidījāt?

-    Nē! Manis tur nebija!

-Jūs ieraudzījāt viņu kafejnīcā, aizsvilāties dusmās un atcerējāties, kur viņš tūlīt ieradīsies, vai ne? Jūs devāties uz autostāvvietu, sagaidījāt viņu un tad…

-    Iebilstu! es iesaucos.

-    …nositāt viņu ar āmuru, vai ne?

-    Nē! Nē! Nē! kliedza Tremela. Es to neizdarīju!

Viņa izplūda asarās un skaļi kunkstēja kā stūrī iedzīts zvērs.

-    Jūsu godība, es iebilstu! Viņa pārāk tin…

Perijs šķita atgūstamies no apmātības, ar kādu vēroja Tremelu.

-    Iebildums pieņemts!

Frīmena apvaldījās. Tiesas zālē atkal iestājās klusums, un varēja dzirdēt tikai manas klientes elsas. Tiesas klerks pienāca ar salvešu kastīti, un Līzas asaru plūdi pamazām rimās.

-    Paldies, jūsu godība, Frīmena visbeidzot sacīja. Man vairāk jautājumu nav.

Es palūdzu tiesnesi pasludināt rīta pārtraukumu agrāk, lai mana kliente varētu sakopties un es iegūtu laiku izlemt, vai turpināt viņu iztaujāt. Tiesnesis piekrita, droši vien apžēlodamies par mani.

Līzas asaras nepadarīja par nebijušu faktu, ka Frīmena meistarīgi izlikusi slazdu. Taču ne viss bija zaudēts. Aizstāvības "iegāšanas" teorijai bija vairāki lieliski aspekti. Piemēram, gandrīz visi postošie lietiskie pierādījumi vai liecības pat tad, ja runā paša klients, taktiski var kļūt noderīgi.

Pēc tam, kad zvērinātos izveda no tiesas zāles, es piegāju pie liecinieka sola mierināt klienti. Izvilku no kārbiņas divas salvetes un pasniedzu viņai. Tremela paņēma salvetes un piespieda tās pie acīm. Uzlicis plaukstu uz mikrofona, lai mūsu saruna netiktu pārraidīta visā tiesas zālē, es pēc iespējas centos runāt savaldīgi.

-     Līza, sasodīts, kādēļ es par Facebook profilu uzzinu tikai tagad? Vai jūs spējat aptvert, kā šāds atklājums var kaitēt mūsu lietai?

-    Es domāju, ka jūs zināt! Man draugos ir Dženifera.

-    Dženifera no manas firmas?

-Jā!

Nekas nelīdzinās atskartai, ka tava jaunaka partnere un tava kliente ir zinošākas par tevi.

-    Bet šie paziņojumi no septembra? Vai apjēdzat, cik postoši tie ir?

-    Piedodiet! Es par tiem galīgi aizmirsu! Tas taču bija tik sen.

Izskatījās, ka gaidāma vēl viena asaru lavīna. Es raudzīju to novērst.

-    Labi, mums paveicās. Iespējams, mums vēl izdosies visu glābt.

Pārtraukusi susināt seju ar salveti, Liza paraudzījās mani.

-    Patiešām?

-    Varbūt. Bet man jāiziet ārā un jāpiezvana Buloksai.

-    Kas ir Buloksa?

-    Piedošanu. Tā mēs esam iesaukuši Dženiferu. Jūs palieciet tepat un saņemieties.

-    Vai mani turpinās iztaujāt?

-Jā. Es gribu uzdot vēl dažus jautājumus.

-    Vai tādā gadījumā es varu sakopt seju?

-    Laba doma. Tikai pārāk nekavējieties.

Visbeidzot izgājis gaitenī, es piezvanīju Buloksai uz biroju.

-    Vai tu apskatīji septītā septembra ierakstus? es noprasīju sveiciena vietā.

-     Nupat ieraudzīju. Ja Frīmena…

-    Vina jau paguva.

-    Velns!

-    Jā, visnotaļ bēdīgi. Taču varbūt ir risinājums. Līza teica, ka tu esi Facebook draudzene.

-    Jā. Piedodiet. Es zināju, ka viņai tur ir profils. Man neienāca prātā apskatīt agrākos paziņojumus.

-    Par to parunāsim vēlāk. Patlaban man jāzina, vai tev ir piekļuve viņas draugu sarakstam.

-    Es to pašlaik pētu.

-     Tā. Vispirms izdrukā visu sarakstu, iedod Lornai un liec, lai Rohass atved viņu šurp ar visām izdrukām. Bez kavēšanās. Pēc tam es gribu, lai jūs ar Sisko ķeraties pie katra varda izpētes. Noskaidrojiet, kas šie cilvēki ir.

-    Tur ir pāri par tūkstoti. Vai jūs gribat, lai izpētām visus?

-    Jā, ja nepieciešams. Man vajadzīga saistība ar Oparicio.

-    Oparicio. Kādēļ gan…

-    Tremela viņu apdraudēja, tāpat kā banku. Viņa protestēja pret krāpšanu īpašuma atsavināšanas procesā. Ar krāpšanu nodarbojās Oparicio uzņēmums. Herberts Dāls mums atklāja, ka Oparicio vēlējās paturēt Tremelu savā redzeslokā. Ir tikai loģiski, ka tajā uzņēmumā kāds ievāca ziņas par Tremelu sociālajā tiklā. Liza nupat liecināja, ka viņa apstiprinājusi visus lūgumus draudzēties. Kazi, mums paveiksies, un mēs atradīsim kādu pazīstamu vārdu.

īsu brīdi valdīja klusums, un Buloksa pamazām uztvēra manu domu.

-    Sekodami viņas aktivitātēm profilā, šie cilvēki jau iepriekš paredzēja Tremelas aktivitātes.

-    Un varbūt zināja, ka reiz viņa gaidījusi Bondurantu.

-    Un pēc tam viņi Bondurantu nogalināja.

-      Buloksa, man nepatīk to atzīt, bet tev ir advokātes prāts.

-     Mēs tūlīt ķersimies klāt.

Bija skaidrs, ka partnere saprot, cik uzdevums ir steidzams.

-    Labi, bet vispirms izdrukā sarakstu un nogādā man. Pēc piecpadsmit minūtēm man jāiztaujā kliente. Pasaki Lornai, lai nekavējas un nes sarakstu man. Ja jūs ar Sisko atrodat kaut ko interesantu, uz karstām pēdām sūtiet īsziņu.

-     Protams.

Četrdesmit otrā nodaļa

Atgriezies tiesas zālē, es redzēju, ka Frīmena nerimst dižoties ar savu rīta uzvaru. Lēnā, nevērīgā gaitā pienākusi klāt, viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un atspiedās ar gurnu pret aizstāvības galdu.

-    Sakiet, Holer… jūs taču tikai izlikāties, ka nezināt par viņas Facebook profilu.

-     Piedodiet. Nedrīkstu to izpaust.

Viņa izvalbīja acis.

-    Ak vai, te kādam droši vien vajadzīgs klients bez noslēpumiem… vai arī jauns detektīvs, kas prot tos uzrakt.

Es nelikos zinis par ķircināšanu un cerēju, ka viņa beigs tīksmināties un atgriezīsies pie sava galda. Sāku šķirstīt bloknotu, izliekoties kaut ko meklējam.

-    Izdrukas ar paziņojumiem, ko es saņēmu vakar vakarā, man nudien nobira kā manna no debesīm.

-   Jūs noteikti bijāt ārkārtīgi apmierināta ar sevi. Kurš kretīniskais reportieris jums tās iedeva?

-    To gan jūs gribētu zināt.

-     Es to uzzināšu. Žurnālists, kurš pirmais nāks klajā ar ekskluzīvu, no prokuratūras iegūtu materiālu, būs jūsu lielais palīgs. No manis viņi nedabūs neko vairāk kā strupu "komentāru nebūs".

Prokurore iespurcās. Mani draudi viņai neko nenozīmēja. Frīmenai bija izdevies parādīt Facebook paziņojumus zvērinātajiem, un visam pārējam nebija nozīmes. Es beidzot pacēlu galvu un samiedzu acis.

-    Jums nav skaidrs, vai ne?

-     Kas tieši? Tas, ka zvērinātajiem tagad atklāts, cik neatlaidīgi jūsu kliente mēģinājusi satikties ar upuri un zinājusi, kur viņu sameklēt? Tas man ir pilnīgi skaidrs.

Es novērsos un pašūpoju galvu.

-    Gan drīz visu sapratīsiet. Atvainojiet. Es piecēlos un piesoļoju pie liecinieku sola. Līza Tremela nule bija atgriezusies no labierīcībām, kur šķita uzkrāsojusi acis. Kad viņa atvēra muti, lai uzrunātu mani, es atkal ar sauju aizklāju mikrofonu.

-    Kāpēc jūs ar to maitu vispār runājat? Šausmīgs cilvēks, viņa sacīja.

Nevaldāmā niknuma apstulbināts, es paskatījos pār plecu uz Frimenu, kas jau sēdēja pie apsūdzības galda.

-    Viņa nav šausmīga un nav maita, skaidrs? Viņa tikai dara savu…

-    Ir gan! Jūs nezināt.

Esj>ieliecos tuvāk un nočukstēju:

-    A, un jūs zināt? Paklau, Līza, nesāciet izrādīt maniakālo depresiju. Jums vēl pusstunda būs jāpavada liecinieka solā. Raudzīsim to paveikt tā, lai zvērinātajiem nerodas nojausma par jūsu veselības stāvokli. Labi?

-    Nesaprotu, par ko jūs runājat, bet tas ir aizvainojoši.

-    Protams, žēl, ka tā. Mans pienākums ir jūs aizstāvēt, un manā darbā nekādi nepalīdz tas, ka par Facebook profilu es uzzinu brīdī, kad jūs iztaujā prokurore.

-    Es taču jau vienreiz atvainojos. Bet jūsu partnere par to zināja.

-    Jā, bet es ne.

-    Klau, jūs pirmīt solījāt, ka varbūt varēsiet pavērst šo nelaimi mums par labu. Kā?

-    Vienkārši. Ja kāds bija nodomājis jūs padarīt par vainīgo, šī profila lapa būtu sasodīti labs sākuma punkts.

Te nu bija manna no debesīm! Kliente palūkojās augšup, un viņas seju iekrāsoja skaidri samanāms atvieglojums viņa aptvēra, kāda būs mana taktika. Dusmas, kas vēl pirms brīža aptumšoja vaibstus, bija pilnībā pagaisušas. Tanī brīdī tiesas zālē parādījās tiesnesis, gatavs turpināt darbu. Es pametu klientei ar galvu un atgriezos pie aizstāvības galda, savukārt Perijs lika klerkam ievest zvērinātos.

Tiklīdz visi bija sasēdušies, tiesnesis painteresējās, vai es vēlos vēlreiz iztaujāt klienti. Es spēji pielēcu kājās, it kā desmit gadu būtu gaidījis šādu izdevību, un par to dārgi samaksāju. Cauri rumpim kā zibens izšāvās sāpju šautra. Lai arī ribas bija sadzijušas, neuzmanīga kustība joprojām atmodināja svelošas sāpes.

Kamēr es devos pie katedras, atvērās tiesas zāles durvis, un ienāca Lorna. Tieši laikā. Ar mapi vienā rokā un motociklista ķiveri otrā, viņa raitā solī pa vidējo eju tuvojās vārtiņiem.

r

-        Jūsu godība, lūdzu atvēlēt īsu brīdi apspriedei ar savu partneri.

-    Tikai aši, lūdzu.

Es piegāju pie vārtiņiem, un Lorna pasniedza man mapi.

-        Tas ir visu viņas Facebook draugu saraksts. Kad braucu prom, ne Deniss, ne Dženifera nebija atraduši saistību ar… tu zini, ar ko.

Savādi dzirdēt kādu nosaucam Sisko un Buloksas īstos vārdus. Es paskatījos uz ķiveri, ko Lorna turēja rokā, un čukstus pavaicāju:

-    Tu brauci šurp ar Sisko motociklu?

-         Tev sarakstu vajadzēja pēc iespējas drīzāk. Zināju, ka motociklu varēšu novietot tepat tuvumā.

-    Kur Rohass?

-    Nezinu. Nevarēju sazvanīt.

-        Jauki. Atstāj Sisko motociklu tepat un uz biroju dodies kājām. Es negribu, lai tu brauc ar to pašnāvnieku ratu.

-    Es vairs neesmu tava sieva. Es esmu viņa sieva.

Klausoties šajā čukstā, es paskatījos viņai pār plecu un ieraudzīju galerijā sēžam Megiju Makfērsoni. Interesanti, kuru viņa nākusi atbalstīt mani vai Frīmenu.

-    Paklau, es ierunājos, tam nav nekāda sakara ar…

-         Mister Holer? man aiz muguras lēni, nopietni sacīja tiesnesis. Mēs gaidām.

-        Jā, jūsu godība, nepagriezdamies es skaļi attraucu un vēl čukstus piekodināju Lornai: Atpakaļ ej kājām.

Es nostājos pie katedras un atvēru mapi. Tajā bija vien neapstrādāti dati vairāk nekā tūkstotis vārdu divās slejās katrā lappusē -, bet es uz to raudzījos gluži kā uz Svēto Grālu.

-         Līza, parunāsim par jūsu profilu sociālajā tīklā. Pirmīt jūs liecinājāt, ka jums šajā tīklā ir vairāk nekā tūkstotis draugu. Vai visus šos cilvēkus pazīstat personiski?

-         Nē, nebūt ne. Tā kā daudzi par mani ir uzzinājuši ar KAROGS starpniecību, es gluži vienkārši pieņemu, ka par draugiem piesakās mani atbalstītāji. Es nevienu neatraidu.

-    Tādējādi paziņojumi uz jūsu Facebook sienas ir redzami daudziem lietotājiem, kuri patiesībā jums ir pilnīgi sveši cilvēki. Vai tiesa?

-    Jā, tā ir.

Manā kabatā ievibrējās tālrunis.

-    Tātad jebkurš no šiem svešiniekiem, kuru interesētu jūsu pašreizējās vai agrākās aktivitātes, varētu mierīgi ieiet sociālā tīkla lapā un apskatīt jūsu paziņojumus uz sienas. Vai man ir taisnība?

-Jā.

-    Piemeram, kads patlaban varētu ieiet jusu lapa, izskatīt jūsu paziņojumus un izlasīt, ka pērn septembrī jūs uzturējāties VVestLand autostāvvietā un gaidījāt Mičelu Bondurantu, vai ne?

-    Jā, varētu.

Es izslidināju no kabatas tālruni un, slēpdams to aiz katedras, novietoju uz darba virsmas. Ar vienu roku šķirstīdams izdrukāto vārdu sarakstu, ar otru es atvēru pirms mirkļa saņemto īsziņu. To bija sūtījusi Buloksa.

3. lapa, labā sleja, piektais no apakšas. Dons Driskols. Savulaik ALOFT informācijas tehnoloģiju nodaļā strādājis Donalds Driskols. Turpinām pētīt.

Trāpīts! Beidzot man gluži kā beisbolā ir pa sitienam pamesta bumbiņa, kuru varu raidīt labi tālu.

-    Jūsu godība, es vēlētos parādīt lieciniecei šo dokumentu. Tā ir visu Līzas Tremelas Facebook draugu saraksta izdruka.

Nojautusi, ka pār šārīta uzvaru savelkas draudīgi mākoņi, Frimena pauda iebildumu, bet tiesnesis to noraidīja, pat neuzklausīdams manu argumentu. Viņš pasludināja, ka Frimena pati šo lavīnu iesākusi. Es iedevu sarakstu klientei un atgriezos pie katedras.

-     Lūdzu, atveriet izdrukas trešo lapu un nolasiet vārdu, kas atrodas labajā slejā, piektais no apakšas.

Frīmena atkal iebilda, jo saraksts neesot oficiāli apstiprināts. Tiesnesis ieteica viņai šo sarakstu apstrīdēt nākamajā iztaujāšanas reizē, ja radušās aizdomas, ka es esmu iesniedzis viltotu pierādījumu. Es paziņoju Līzai, ka viņai atļauts nolasīt vārdu.

-    Dons Driskols.

-    Pateicos. Vai jums šis vārds šķiet pazīstams?

-    Nē, ne gluži.

-    Bet viņš ir viens no jūsu Facebook draugiem?

-    Zinu… bet, kā jau teicu, es nepazīstu visus, kas piesakās man par draugiem. Tādu ir pārāk daudz.

-     Vai Dons Driskols ar jums sazinājās un pastāstīja, ka strādā uzņēmumā ALOFT?

Steigšus paudusi iebildumu, Frīmena lūdza atļauju mums sapulcēties pie tiesneša galda. Un mums to atļāva.

-   Tiesneša kungs, kas šeit notiek? Nav pieļaujams, ka advokāta kungs nāk klajā ar cilvēku vārdiem. Es vēlos apliecinājumu, ka viņš neizrauj vārdus no saraksta uz labu laimi.

Perijs domīgi pamāja.

-     Mister Holer, es sliecos viņai piekrist.

Tālrunis bija palicis uz katedras. Ja Buloksa ir atsūtījusi kādu jaunumu, tas man pagaidām nevarēja palīdzēt.

-    Tiesneša kungs, ja vēlaties, mēs varam sapulcēties jūsu kabinetā un piezvanīt manam detektīvam. Taču es gribētu lūgt tiesu būt mazliet iecietīgākai. Apsūdzība tikai šorīt sāka runāt par Facebook, un es mēģinu uz to reaģēt. Mēs varam aizkavēt prāvu, kamēr sagādāsim apliecinājumu, vai arī varam gaidīt, kad aizstāvība izsauks Donu Driskolu liecinieka solā. Tad mis Frīmena varēs ar šo cilvēku aprunāties un noskaidrot, vai tiešām esmu aplam šo cilvēku novērtējis.

-    Vai jūs grasāties viņu paaicināt liecinieka statusā?

-     Diez vai man ir kāda izvēle, redzot prokuratūras apņemšanos pētīt manas klientes vecos ierakstus sociālajā tīklā.

-    Ļoti labi. Pagaidīsim mistera Driskola liecību. Nelieciet man vilties, mister Holer. Ceru, ka neieradīsieties tiesas zālē ar paziņojumu par viedokļa maiņu. Tādā gadījumā es it nemaz nebūšu priecīgs.

-    Saprotu, jūsu godība.

Mēs atgriezāmies katrs savā vietā, un es atkārtoju Lizai uzdoto jautājumu.

-    Vai Dons Driskols ar jums kaut reizi sazinājās Facebook tīklā vai citādi un atzina, ka strādā kompānijā ALOFT?

-    Nē, ne reizi.

-    Vai jūs zināt, kas ir ALOFT?

-    Jā. Tas ir uzņēmums, kas specializējas īpašumu atsavināšanā. Bankas, tādas kā WestLand, uzdod šādām firmām sagatavot visu dokumentāciju īpašumu atsavināšanas lietās.

-    Vai šis uzņēmums ir iesaistīts jūsu mājas atsavināšanā?

-    Jā, katrā ziņā.

-    ALOFT ir akronīms? Vai jūs zināt, kā to atšifrēt?

-    "A. Luisa Oparicio Finansu tehnoloģijas". Tas ir uzņēmuma pilnais nosaukums.

-     Ko, jūsuprāt, nozīmē fakts, ka šis Donalds Driskols vienlaikus ir jūsu draugs sociālajā tīklā un ALOFT darbinieks?

-    Tas nozīmē, ka šajā kompānijā strādā cilvēks, kurš var izlasīt visus manus paziņojumus.

-   Tātad principā šis Driskols varētu zināt, kur jūs esat bijusi un kur grasāties iet. Vai pareizi?

-Jā.

-    Viņš varēja arī redzet jusu paziņojumus, kas ievietoti pērnā gada septembrī un vēstīja, ka esat atradusi mistera Bonduranta stāvvietu pie bankas un grasāties viņu tur gaidīt. Vai tā ir?

-Jā.

-    Paldies, Liza. Vairak jautajumu nav.

Ejot uz savu vietu, es nenovaldījos un uzmetu skatienu Frīmenai. Prokurore vairs nešķita pacilāta. Viņa cieši lūkojās taisni uz priekšu. Es ar acīm galerijā meklēju Megiju, taču viņas tur vairs nebija.

Četrdesmit treša nodaļa

/

Pēcpusdiena piederēja Šamiramai Arslanjanai, manai tiesmedicīnas ekspertei no Ņujorkas. Šamas palīdzību es ar lielām sekmēm biju izmantojis agrākās tiesas prāvās un cerēju šo lielisko sadarbību turpināt. Pievilcīgā un telegēniskā Sama bija ieguvusi grādu gan Hārvardā, gan Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā, gan Džona Džeja Krimināltiesību koledžā Ņujorkā, kur viņa patlaban strādāja par zinātnisko līdzstrādnieci. Liecinieka solā no viņas izstaroja godīgums un pārliecība, kas caurvija katru viņas vārdu. īsts advokāta sapnis. Protams, eksperte saņēma atlīdzību, taču šādu darbu uzņēmās vienīgi tad, ja ticēja zinātniskajam pamatojumam un tam, ko pati pavēstīs liecinieka solā. Turklāt šajā gadījumā es ieguvu vēl papildu labumu Šama bija tikpat gara kā mana kliente.

Pusdienlaika pārtraukumā Arslanjana iepretim zvērināto ložai uzstādīja manekenu; vīrieša stāvu, sešas pēdas un divarpus collas garu tik garš bija Mičels Bondurants ielas apavos. Manekens bija uzvalkā līdzīgā tam, ko valkāja Bondurants todien, kad viņu noslepkavoja, un tieši tādās pat kurpēs. Turklāt manekenu varēja locīt pēc sirds patikas, pilnībā atspoguļojot cilvēka spēju kustēties.

Kad sesija sākās un mana lieciniece ieņēma vietu, es nekautrējos gari un plaši aprakstīt viņas lieliskos panākumus. Es gribēju, lai zvērinātajiem rodas priekšstats par šīs sievietes sasniegumiem un iepatīkas viņas brīvā, nepiespiestā atbildēšanas maniere. Tāpat es vēlējos norādīt, ka prasmes un zināšanas Samu paceļ citā, prokuratūras izsauktajiem tiesmedicinas ekspertiem neaizsniedzamā līmenī.

Līdzko biju panācis vēlamo iespaidu, es ķēros pie manekena apspriešanas.

-    Doktore Arslanjana, es lūdzu jūs izpētīt Mičela Bonduranta slepkavības aspektus. Vai tiesa?

-    Jā, lūdzāt.

-    īpašu uzmanību es lūdzu pievērst konkrētam aspektam.

-    Jā, jūs lūdzāt mani noskaidrot, vai jūsu kliente fiziski varēja pastrādāt noziegumu tā, kā to apgalvo policija.

-    Vai jūs noteicāt, ka viņa būtu to varējusi?

-    Gan jā, gan nē. Es noteicu, ka viņa varēja pastrādāt šo noziegumu, taču ne tādā veidā, kā to apraksta policijas izmeklētāji.

-    Vai jūs varētu paskaidrot šo secinājumu?

-    Es labprātāk to parādīšu, izmantojot sevi jūsu klientes vietā.

-    Kāds ir jūsu auguma garums, doktore Arslanjana?

-     Piecas pēdas trīs collas bez kurpēm kājās. Kā man sacīts, esmu viena auguma ar Lizu Tremelu.

-    Vai es jums nosūtīju tieši tādu pašu āmuru, kādu policija atrada un nosauca par slepkavības ieroci?

-    Jā. Es to paņēmu līdzi.

Viņa nocēla āmura līdzinieku no plauktiņa liecinieka sola priekšpusē.

-    Vai jums tika sagādātas fotogrāfijas ar dārza kurpēm, kuras konfiscētas apsūdzētās neaizslēgtajā garāžā un uz kurām vēlāk atrada upura asinis?

-   Ja, un man izdevās internetā pasūtīt tieši tādu pašu apavu pāri. Man tās ir kājās.

Viņa pabāza vienu kāju gar ložas malu, parādot ūdensdrošu kurpi. Tiesas zāli pāršalca pieklājīgi smiekli. Es lūdzu, lai tiesnesis atļauj veikt atklājumu demonstrējumu, un viņš, neņemdams vērā apsūdzības puses iebildumus, bija ar mieru.

Arslanjana izgāja no liecinieka vietas ar āmuru rokā un sāka demonstrējumu.

-     Es sev uzdevu šādu jautājumu… vai piecas pēdas trīs collas gara sieviete, tātad tikpat gara kā es vai apsūdzētā, varēja izdarīt nāvējošu sitienu pa galvas virsu vīrietim, kura augums ielas apavos ir sešas pēdas un divarpus collas? Protams, āmurs papildus dod vēl apmēram desmit collas, taču… vai ar to ir gana? Tāds bija mans jautājums.

-    Doktore, ja drīkst pārtraukt… vai jūs varat pastāstīt par šo manekenu un tā gatavošanu liecības sniegšanai?

-    Protams. Lūdzu, iepazīstieties! Tas ir Manijs, kuru es allaž izmantoju, sniedzot liecību tiesas zālē un veicot testus

Džona Džeja koledžas laboratorijā. Tam locītavas ir kā cilvēciskai būtnei, un nepieciešamības gadījumā to var izjaukt pa sastāvdaļām. Un, pats labākais, viņš nerunā man pretī un neapgalvo, ka šajos džinsos es izskatos resna.

Eksperte vēlreiz izpelnījās pieklājīgus smieklus. .

-     Pateicos, doktore, es aši ierunājos, iekams tiesnesis aizrādīs, ka jāsaglaba nopietnība. Lūdzu, turpiniet demonstrējumu.

-     Labi. Es rīkojos šādi… ar sekcijas ziņojuma, fotogrāfiju un zīmējumu palīdzību es precīzi noteicu vietu uz manekena galvas, kur izdarīts liktenīgais sitiens. Rieva āmura sitējvirsmā mums ļāva noskaidrot, ka misteram Bondurantam sists no aizmugures. Tāpat no impresijas lūzuma vienlīdzīgā iespieduma galvaskausā var pateikt, ka sitiens veikts plakaniski pa galvas virsu. Tātad, ja āmuru turam taisnā leņķī, šādi…

Uzkāpusi uz zemām saliekamajām kāpnītēm, kas bija novietotas blakus Mānijām, viņa novietoja āmura sitējvirsmu pret galvaskausa virsu un nostiprināja to stīpu konstrukcijā, kas apvijās bezsejas manekenam zem zoda. Pēc tam viņa nokāpa un norādīja uz āmuru un kātu, kas stiepās taisnā leņķī, paralēli grīdai.

-    Tātad, kā redzat, nekas nesanāks. Šajā kurpēs mans augums ir piecas pēdas četras collas. Bet āmura kāts ir augstāk.

Arslanjana pasniedzās, bet nevarēja satvert instrumentu.

-    Tā mēs secinām, ka apsūdzētā nevareja dot nāvējošo sitienu, ja upuris atradās šādā stāvoklī, proti, stāvēja taisni un bija pagriezis galvu. Kādas ķermeņa pozas mums vēl būtu zināmas un pieļaujamas mūsu eksperimentā? Ir pierādīts, ka uzbrukts no mugurpuses; tātad, ja upuris tobrīd bija paliecies uz priekšu, piemēram, meklēdams nokritušās atslēgas, varam redzēt, ka sitiens tik un tā neizdodas, jo es nevaru aizsniegt āmuru viņam pāri mugurai. Viņa nolieca manekenu uz priekšu, likdama tam salocīties vidū, un tagad sniedzās pāri mugurai pēc āmura kāta. Nē, neizdodas. Divas dienas lekciju starpbrīžos es pūlējos izdomāt, kā vēl varētu izdarīt sitienu, taču manevrs man izdevās vienīgi tad, ja upuris kāda iemesla dēļ bija pietupies, nometies ceļos vai arī skatījās griestos.

-    Jā, laba gan. Es arī tevi pamanīju. Tiesa, nezināju, kura dēj tu tur ieradies, manis vai Frīmenas.

-    Varbūt sevis dēļ. Megija pasmaidīja. Es joprojām no tevis mācos, Holer.

Tagad smaidīju es.

-    Megija Makfīrsa mācās no manis? Patiesi?

-    Nu…

-     Nē, labāk neatbildi.

Mēs abi iesmējāmies.

-     Lai būtu kā būdams, es priecājos, ka biji atnākusi, es atzinu. Kādi jums ar Heju plāni šai nedēļas nogalei?

-    Nezinu. Tepat vien būsim. Tev droši vien jāstrādā, vai ne?

Es pamāju.

-     Mums jāatrod kāds cilvēks. Pirmdiena un otrdiena būs svarīgākās dienas šai prāvā. Bet varbūt mēs varam aiziet uz kino vai citur.

-    Protams.

Abi labu brīdi klusējām. Es nupat biju aizvadījis vienu no karjeras laika labākajām dienām tiesas zālē, taču mani neizturami aizvien spēcīgāk grauza vientulība un skumjas. Es vēros savā bijušajā sievā.

-    Mēs taču tā arī vairs nebūsim kopā, vai ne, Megij?

-Ko?

-     Man nupat tapa skaidrs. Tu vēlies, lai viss paliek tā, kā tagad ir. Kad vienam no mums tas ir ļoti nepieciešams. Bet atgriezties pie tā, kas mums bijis, nav iespējams. To tu vairs nepieļausi.

-    Maikl, kādēļ tu par to gribi runāt tieši tagad? Tev pašlaik jāpiedalās tiesas prāvā. Tev…

-     Man pašlaik rit dzīve, Megij. Es tā gribētu, lai jūs abas lepojaties ar mani!

Megija paliecās uz priekšu, piespieda plaukstu man pie vaiga un pēc brīža atrāvās.

-    Es domāju, ka Heilija ar tevi lepojas.

-    Ja? Un tu?

Viņa smaidīja, taču no šā smaida dvesa skumjas.

-     Manuprāt, tev jadodas mājās un vismaz šovakar jāaizmirst gan par mums, gan par tiesu, gan par visu pārējo. Atbrīvo prātu no visa liekā. Atslābinies.

Es papurināju galvu.

-    Nevaru. Man piecos ir tikšanās ar informatoru.

-    Tremelas lietā? Kas tas par informatoru?

-     Neteikšu. Tu tikai gribi mainīt sarunas tematu. Tu nemūžam nespēsi piedot un aizmirst, vai ne? Tas tev nav raksturīgi. Iespējams, tieši tālab tu esi tik laba savā darbā.

-Jā, es patiesi esmu lieliska prokurore. Tālab es esmu iesprūduši šeit, Vennaisā, reģistrēdama bruņotu laupīšanu lietas.

-    Tā ir politika. Tam nav nekāda sakara ar spējām un ziedošanos darbam.

-     Nav svarīgi. Un pašlaik es šo sarunu risināt nevaru. Darbalaiks nav beidzies, un arī tev ir jātiekas ar informatoru. Ja gribi vest Heiliju uz kino, piezvani man rit. Es droši vien Jaušu viņai iet, kamēr pati noņemšos ar mājas darbiem.

Es piecēlos. Es vienmēr zināju, kuras ir bezcerīgas lietas.

-    Labi, es jau eju. Rīt tev piezvanīšu.

-    Redzēsim.

-Jā.

Lai nokļutu uz ielas atrak, lejup devos pa kapnem. Pārgājis pāri laukumam, es soļoju ziemeļu virzienā pa Silmaras rajonu uz "Uzvaras" ēku. Drīz es ieraudzīju blakus ietvei novietotu motociklu un pazinu Sisko spēkratu godalgotu sešdesmit trešā gada Harley Davidson ar bunduļveida virzuju nodaļījuma vāku, melnu perlamutra degvielas tvertni un tādas pašas krāsas dubļusargiem. Es klusībā pasmējos. Lorna, mana otrā bijusī sieva, pat bija paklausījusi man. Vienai reizei jābūt pirmajai.

Motocikls nebija saslēgts. Acīmredzot Lorna sprieda, ka tiesas nama priekšā un policijas iecirkņa tuvumā tas būs drošība. Es pieķēros tam pie stūres un sāku stumt cauri Silmarai. Droši vien tas bija varens skats vīrietis, tērpies savā labākajā Corneliani uzvalkā, novietojis motociklam uz ragiem portfeli un stumj pa ielu Harley Davidson.

Kad beidzot nonācu birojā, pulkstenis rādija tikai puspieci pusstunda laika līdz brīdim, kad uz kārtējo instruēšanu paredzēts ierasties Herbertam Dālam. Es sasaucu kolektīva sanāksmi un centos atkal runāt par lietu lai nebūtu jādomā par sarunu ar Megiju. Pateicu Sisko, kur esmu novietojis viņa motociklu, un lūdzu jaunākās ziņas par mūsu klientes Facebook draugu sarakstu.

-    Pirmkārt, velns par stenderi, kāpēc es neko nezināju par viņas kontu sociālajā tīklā? es noprasīju.

-    Tā ir mana vaina, steigšus atbildēja Āronsone. Kā jau iepriekš sacīju, es par to zināju un pat apstiprināju viņas lūgumu draudzēties. Es tikai nebiju aptvērusi, cik šāds konts ir nozīmīgs.

-    Es arī to palaidu garām, Sisko atzina. Arī mani viņa apstiprināja par draugu. Es apskatīju viņas profilu, taču neko ievērības cienīgu neatradu. Vajadzēja pētīt uzmanīgāk.

-    Protams, man arī, Loma piebalsoja.

Manu darbinieku sejas liecināja, ka viņi strādā vienotā frontē.

-    Skaisti, es novilku. Sanāk, ka mēs četratā to palaida m garām un mūsu kliente nepapūlējās to pastāstīt. Tātad, jādomā, ka mēs visi kā viens tiekam atlaisti no darba. Es ieturēju dramatisku pauzi. Parunāsim par to cilvēku, kuru jus atradāt. Par Donu Driskolu. No kurienes viņš uzradās un ko vēl mēs par viņu esam noskaidroši? Iespējams, Frīmena, pati to neapzinoties, šorīt ir iemetusi mums klēpi visas lietas atslēgu. Kas mums ir zināms?

Buloksa paskatījās uz Sisko, mēmi uzticēdama šo pienākumu viņam.

-    ALOFT kompāniju februārī pārdeva LeMure fondam, viņš iesāka, bet Oparicio palika uzņēmuma vadībā. Tā kā LeMure ir publiska akciju sabiedrība, visus darījuma aspektus uzraudzīja Federālās Tirdzniecības komisija un izpauda tos akciju turētājiem. Tostarp arī darbiniekiem, kas pēc īpašnieku maiņas paliktu ALOFT. Man ir saraksts, datēts ar piecpadsmito decembri.

-    Tad mēs sākām salīdzināt ALOFT darbinieku sarakstu ar Līzas draugiem sociālajā tīklā, Buloksa turpināja. Par laimi, Donalds Driskols atrodas alfabēta augšgalā, un mēs viņu uzgājām diezgan ātri.

Tas bija iespaidīgi. Es pamāju.

-    Tātad, kas ir Driskols?

-      Federālās Tirdzniecības komisijas dokumentos viņa vārds atradās ALOFT informācijas tehnoloģijas nodaļas darbinieku sarakstā, Sisko skaidroja. Tāpēc es atmetu ar roku piesardzībai, piezvanīju uz nodaļu un lūdzu pasaukt viņu pie tālruņa. Man paziņoja, ka Donalds Driskols gan tur ir strādājis, bet viņa darba līgums beidzies pirmajā februārī un vairs nav atjaunots.

-    Vai jūs jau sākāt meklēšanu?

-    Sākām. Bet vārds un uzvārds ir pārāk izplatīts, tādēļ nesokas īpaši raiti. Tiklīdz kaut ko uzzināsim, uzreiz tev ziņosim.

Privātā kārtā sekot kādam cilvēkam, kam zināms tikai uzvārds, ir laikietilpīgs darbs. Tas nav tik vienkārši kā policistam, kuram atliek ievadīt vārdu vienā no daudzajām likumsargu organizāciju datubāzēm.

-   Jūs tikai nepadodieties, es piekodināju. Šis jautājums var izšķirt visu spēli.

-    Esi bez bažu, Sisko mierināja. Neviens ij negrasās padoties.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

/

Trīsdesmit vienu gadu vecais Donalds Driskols, agrākais ALOFT darbinieks, dzīvoja Belmontšoras rajonā Longbīčas pilsētā. Svētdienas rītā es kopā ar Sisko devos turp ar nodomu izsniegt Driskolam tiesas pavēsti un cerību, ka viņš piekritīs aprunāties ar mani, iekams es viņu izsaucu par liecinieku kā baltu lapu.

Lai kompensētu savus nedarbus, Rohass piekrita pastrādāt ari brīvdienā. Viņš stūrēja Lincoln, un mēs iekārtojāmies aizmugurē. Sisko izklāstīja savus secinājumus par saviem jaunākajiem atradumiem Bonduranta slepkavības lietā. Nebija šaubu, ka aizstāvības argumenti kļūst aizvien pārliecinošāki, un Driskols varēja izrādīties tas liecinieks, kurš to visu sasaistītu kopā.

-    Zini, ja Driskols būtu ar mieru sadarboties un izpaust to, ko mēs no viņa sagaidām, mēs pat varētu uzvarēt šo prāvu, es bildu.

-     Tas vēl ir zem lielas jautājuma zīmes, Sisko atteica. Paklau, mums šobrīd ir jābūt gataviem uz visu. Tikpat labi var izrādīties, ka viņš ir īstais vainīgais. Vai zini, cik viņš ir garš? Sešas pēdas un četras collas. Tā rakstīts viņa vadītāja apliecībā. Sajutis manu skatienu, Sisko tūdaļ piemetināja: Man gan neklājās to apskatīt, taču nejauši gadījās pa rokai.

-    Sisko, es negribu neko dzirdēt par noziegumiem.

-    Es tikai redzēju datus, kas parādās viņa vadītāja apliecībā. Tas arī viss.

-     Labi, un pie tā arī paliksim. Ko tad tu īsti gribi iesākt, kad nonāksim galā? Es biju domājis, ka vienkārši pieklauvēsim pie durvīm.

-     Tas ir pareizi. Bet piesardzīgiem mums šā vai tā ir jābūt.

-    Es stāvēšu tev cieši aiz muguras.

-    Jā, tu esi īsts draugs.

-    Esmu gan. Un, starp citu, ja es tevi rit izsaukšu par liecinieku, tev nāksies sameklēt kreklu, kuram ir gan piedurknes, gan apkaklīte. Vienreiz tev būs jāizskatās solīdi, vecīt. Nesaprotu, kā Lorna to var paciest!

-    Pagaidām viņa ir mani pacietuši ilgāk nekā tevi.

-    jā, tur gan tev ir taisnība.

Es pagriezos un lūkojos ārā pa mašīnas logu. Man bija divas bijušās sievas, kuras droši vien varēju dēvēt par saviem labākajiem draugiem. Taču tālāk mūsu attiecības nevirzījās. Viņas gan bija manā dzīvē, taču piesaistīt viņas sev es nevarēju. Ko tas par mani liecina? Es dzīvoju sapņodams, ka noteikti pienāks diena, kad atkal dzīvošu kopā ar Megiju un Heiliju. Taču patiesība tam nebūs lemts piepildīties.

-    Vai kaut kas lēcies, bos?

Es pagriezos pret Sisko.

-    Nē. Kāpēc prasi?

-    Nezinu. Tu izskaties tāds izmocīts. Ļauj man vienam pašam pieiet pie durvīm. Ja viņš runās, es tev aši piezvanīšu, un tu nāksi iekšā.

-    Nē, iesim abi kopā.

-    Kā boss liek.

-    Jā, kā es lieku.

Tomēr mani nospieda neveiksminieka sajūta. Tajā brīdī es pieņēmu lēmumu mainīt savu dzīvi un atgūt labo slavu. Uzreiz pēc tiesas.

Lai arī Belmontšora ietilpa Longbīčā, tā atgādināja lauciniecisku piekrastes pilsētiņu. Driskols dzīvoja Beišoras avēnijā, pagājušā gadsimta piecdesmito gadu stilā būvētā gaišzili baltā divstāvu mājā netālu no estakādes. Divdesmit ceturtais dzīvoklis atradās apmēram gaiteņa vidū. Sisko pieklauvēja un pakāpās sāņus, atstājot mani durvju priekšā vienu pašu.

-    Vai tu par mani smejies? es noprasīju.

Detektīvs lūkojās manī. Viņš nesmējās.

Mēs gaidījām, taču neviens nepienāca, lai gan pulkstenis svētdienas rītā rādīja gandrīz desmit. Sisko pavērās uz mani un iepleta acis, it kā taujādams, ko es grasos darīt.

Es neatbildēju. Pagriezos pret margām un paskatījos lejup uz autostāvvietu mājas priekšā. Dažas vietas bija tukšas un numurētas. Es norādīju turp.

-    Atradīsim divdesmit ceturto stāvvietu un tad redzēsim, vai tajā novietota kāda mašīna.

-    Ej tu, Sisko norādīja. Es papētīšu tepat, augšā.

-    Ko tad?

Nekā pētīšanas vērta es neredzēju. Mēs stāvējām piecas pēdas platā ejā, kas kā balkons stiepās garām visām otrā stāva durvīm. Nevienas mēbeles, neviena velosipēda tikai betons.

-    Ej un apskati autostāvvietu.

Es nokāpu lejā. Pieliecies un paskatījies zem trim automašīnām, lai noskaidrotu uz asfalta uzkrāsotos stāvvietu numurus, es atklāju, ka tie neatbilst dzīvokļu numuriem. Divpadsmit dzīvokļu ēkas pirmajā stāvā bija seši dzīvokļi, ar numuriem no viens līdz seši, bet otrajā no divdesmit viens līdz divdesmit seši. Toties laukumā bija sešpadsmit vietu. Es minēju, ka saskaņā ar šādu shēmu Driskolam ir desmitā stāvvieta ja katram dzīvoklim tiek viena stāvvieta. Divas bija atvēlētas viesiem un divas paredzētas invalidiem.

Kamēr es pārcilāju prātā šos ciparus un aplūkoju desmitaja vietā novietoto desmit gadu veco BMW, Sisko pasauca mani no otrā stāva ejas. Es pacēlu galvu, un viņš aicināja mani turp.

Kad uzkāpu otrajā stāvā, Sisko stāvēja iepretim atvērtajām divdesmit ceturtā dzīvokļa durvīm un pamāja ar roku.

-    Esot gulējis. Nupat pienāca pie durvīm.

Iegājis dzīvoklī, es askētiski mēbelētā dzīvojamā istabā ieraudzīju uz dīvāna sēžam izspūrušu, nevīžīgu vīrieti. Galvas labajā pusē mati vijās cietās sprogās un mezglos, un viņš tīstījās segā, ko bija apmetis ap pleciem. Taču pat šādā stāvoklī es pazinu vīru, kura fotogrāfiju Sisko bija ieguvis no Donalda Driskola profila Facebook sociālajā tīklā.

-    Nemelsiet! Driskols aizrādīja. Es viņu neaicināju ienākt. Viņš ielauzās.

-     Nē, tu mani aicināji ienākt, Sisko attrauca. Man ir liecinieks. Viņš norādīja uz mani.

Vīrs apmiglotu skatienu sekoja viņa pirkstam un pirmo reizi ieraudzīja mani. Skatiens vēstīja, ka viņš mani ir pazinis. Tajā brīdī es sapratu, ka mēs esam uzdūrušies kaut kam svarīgam.

-    Eu, es nezinu, kas jums…

-    Vai jūs esat Donalds Driskols? es jautāju.

-    Es jums ne velna nestāstīšu. Nevar tā ielauzties…

-    Paklau! Sisko skaļi ierēcās.

Vīrietis satrūkās. Pat es, negaidīdams tik neparedzētu iztaujāšanas paņēmienu, izbijos.

-    Atbildi uz jautājumu, Sisko noskaldīja mierīgākā balsi. Vai tu esi Donalds Driskols?

-    Kas prasa?

-    Tu labi zini, kas prasa, es iejaucos. Tu mani pazini, tiklīdz ieraudzīji. Un tu zini, kāpēc mēs te ieradāmies, Donald, vai ne?

Es šķērsoju istabu, izvilkdams no vējjakas kabatas pavēsti. Driskols bija gara auguma, taču tievs un bāls kā vampīrs neparasti, ja ņem vērā, ka viņš mīt kvartāla attālumā no pludmales. Es iemetu salocīto dokumentu viņam klēpī.

-     Kas tas ir? viņš jautāja, notraukdams papīru uz grīdas, pat neatlocījis.

-     Tiesas pavēste. Vari to mest uz grīdas un nelasīt, tam nav nozīmes. Tev ir izsniegta pavēste, Donald. Man ir liecinieks, un es esmu oficiālais tiesas pārstāvis. Ja rīt deviņos neieradīsies sniegt liecību tiesā, līdz pusdienlaikam jau sēdēsi aiz restēm par necieņu pret tiesu.

Driskols pieliecās un satvēra pavēsti.

-     Jūs par mani ņirgājaties, velns parāvis? Mani vēl nožmiegs.

Es raidīju ašu skatienu savam detektīvam. Mēs katrā ziņā esam kaut kam uz pēdām.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-     Ko? To, ka es nedrīkstu sniegt liecību. Ja parādīšos tiesas nama tuvumā, mani novāks. Pilnīgi iespējams, ka manu māju jau tagad novēro!

Atkal paraudzījies uz Sisko, es no jauna pievērsos vīrietim uz dīvāna.

-    Kas tevi novāks, Donald?

-    Neteikšu. Kā jūs paši domājat, nolādēts?

Viņš svieda man ar tiesas pavēsti dokuments atsitās man pret krūtīm un noplivinājās uz grīdas. Tad viņš uzšāvās no dīvāna un skrēja uz atvērto durvju pusi. Sega nokrita, un es ieraudzīju, ka Driskolam mugurā ir tikai bokseršorti un tenisa krekls. Iekams viņš paguva spert trīs soļus,

Sisko kā futbola spēlētājs uztriecās viņam virsū ar visu augumu. Driskols atsprāga no viņa, rikošetā atsitās pret sienu un sabruka uz grīdas. No sienas noslīdēja ierāmēts plakāts ar meiteni uz sērfošanas dēļa, un ietvars sašķīda uz grīdas vīrietim līdzās.

Sisko mierīgi pieliecās, uzstīvēja Driskolu kājās un aizveda pie dīvāna. Es devos aizvērt durvis ja nu kritiena blīkšķis izraisījis kaimiņu ziņkāri. Pēc tam es atgriezos dzīvojamā istabā.

-    Tu nevari aizbēgt, Donald, es aizrādīju. Tu pastāstīsi, ko zini un izdarīji, un mēs varēsim tev palīdzēt.

-    Jūs palīdzēsiet mani nožmiegt, nelieši tādi! Jūs man laikam salauzāt plecu.

Viņš sāka vingrināt roku un plecu, it kā iesildītos beisbola mačam. Un saviebās.

-    Kā ir? es apvaicājos.

-    Es jau sacīju, ka laikam lauzts. Es jutu, ka tur kaut kas ieliecās.

-    Tad tu nevarētu ij pakustināt, Sisko noducināja.

Detektīva balsī jautās draudīguma pieskaņa, kas it kā lika manīt ja plecs tiešām ir lauzts, gaidāmas nepatīkamas sekas.

Es savukārt runāju ar Driskolu rāmā, laipnā balsi.

-    Ko tu zini, Donald? Kā tu apdraudētu Oparicio?

-    Es neko nezinu. Es to vārdu nenosaucu. To minējāt jūs.

-    Tev ir jāsaprot, ka nupat tev izsniedza derīgu tiesas pavēsti. Ierodies un liecini; pretējā gadījumā sēdēsi cietumā, lidz būsi ar mieru liecināt. Bet padomā labi, Donald. Ja izstāstīsi oficiāli visu par ALOFT un to, ko tu izdarīji, tu tiksi pasargāts. Neviens pret tevi neko neuzsāks, jo tad būs skaidrs, no kuras puses tas nācis. Šī ir tava vienīgā izvēle.

Viņš papurināja galvu.

-    Jā, skaidrs būs tad, ja mani novāks tagad. Bet pēc desmitiem gadu, kad visi to jūsu stulbo tiesas prāvu būs aizmirsuši, un viņi, visviens, varēs slēpties aiz saviem naudas maisiem?

Uz to man nekādas īstas atbildes nebija.

-    Patlaban tiesā manu klienti, un sprieduma cena var būt viņas dzīvība. Viņai ir mazs dēls. Viņai mēģina atņemt visu. Es negrasos…

-    Ej ellē! Gan jau viņa tāpat ir vainīga! Tā ir pavisam cita lieta. Es nevaru viņai palīdzēt. Man nav pierādījumu. Man nav nekā. Lieciet mani mierā, skaidrs? Kā tad mana dzīve? Es arī gribu dzīvot!

Es skatījos viņā un šūpoju galvu.

-    Likt tevi mierā es nevaru. Rīt izsaukšu tevi liecināt. Tu vari atteikties atbildēt. Tu vari atsaukties uz Piekto labojumu, ja esi pastrādājis noziegumu. Taču tu tur būsi, un viņi arī tur būs. Viņi zinās, ka ir radusies ilglaicīga problēma tavā personā. Tev, Donald, vislabāk būtu izklāstīt visu kā pa notīm. Izstāsti un tiksi pasargāts. Ne piecus, ne desmit gadus vēlāk tev nevarēs ne pirkstu piedurt, jo viss tiks oficiāli reģistrēts.

Lai arī Driskols cieši lūkojās monētām pārpildītā pelnutraukā, kas atradās uz kafijas galdiņa, domās viņš redzēja pavisam kaut ko citu.

-    Varbūt vajadzētu dabūt advokātu, viņš noteica.

Es paraudzījos uz Sisko. Tieši to es negribēju pieļaut. Liecinieks ar savu advokātu tas nav nekas labs.

-     Lieliski. Ja tev ir advokāts, ņem viņu līdz. Bet neviens advokāts neapturēs šīs prāvas virzību. Šī tiesas pavēste ir ložu droša, Donald. Advokāts noplēsīs no tevis tūkstoti, mēģinādams to noraidīt, taču velti. Tā tu vienīgi izsauksi tiesneša dusmas par tiesas laika vilcināšanu.

Kabatā sāka dūkt tālrunis. Zvans tādā agrā svētdienas rītā šķita kaut kas neparasts. Es izņēmu tālruni un ieskatījos ekrānā. Megija Makfērsone.

-    Padomā par to, ko tev sacīju, Donald. Man jāatbild uz zvanu, bet es ilgi nekavēšos.

Es iegāju virtuvē.

-    Megij? Vai viss kārtībā?

-    Protams. Kāpēc tad ne?

-     Nezinu. Tu zvani agri svētdienas rītā. Vai Heilija vēl

guļ?

Svetdiena meita allaž izgulēja iekaveto. Ja Heiliju nepamodināja, vina varēja mierīgi nosnaust ilgāk par pusdienlaiku.

-    Protams. Es tikai zvanu tamdēļ, ka vakar tu mums nepiezvanīji un tad jau kino gājiens paredzēts šodien.

-    A…

Es neskaidri atcerējos piektdienas pēcpusdienā Megijas kabinetā doto solījumu par kinovakaru.

-    Tu esi aizņemts.

Balsī ieskanējās Tas Tonis. Tas nosodošais, nicinošais Tonis.

-    Šobrīd esmu. Pašlaik Longbičā sarunājos ar liecinieku.

-    Tātad uz kino neiesiet? Vai viņai tā arī pateikt?

Es dzirdēju Sisko un Driskolu sarunājamies dzīvojamā istaba, taču vārdus saklausīt nevarēju, jo manas domas bija citur.

-     Nē, Megij, tā tu viņai nesaki. Es tikai nevaru pateikt, cikos atbrīvošos. Pabeigšu te sarunu un tad piezvanīšu. Heilija vēl nebūs pamodusies.

-    Labi. Mēs gaidīsim.

Iekams paguvu atbildēt, viņa sarunu beidza. Ielicis tālruni kabatā, es pavēros apkārt. Cik varēja spriest, virtuve tika izmantota diezgan reti.

Kad es atgriezos dzīvojamā istabā, Driskols joprojām sēdēja uz dīvāna, un Sisko joprojām uzturējās viņa tuvumā, lai nepieļautu vēl vienu bēgšanas mēģinājumu.

-    Donalds nupat atzinās, cik ļoti grib sniegt liecību, Sisko pastāstīja.

-    Ak tā gan? Kā tad tu nolēmi mainīt domas, Donald?

Es pagāju garām Sisko un nostājos tieši iepretim Driskolam. Viņš pacēla acis, paraustīja plecus un pameta ar galvu Sisko virzienā.

-    Viņš apgalvo, ka jūs nekad neesat zaudējis nevienu liecinieku. Ja sākšoties jezga, viņš pazīstot dažus, kas ar tiem cilvēkiem tikšot galā. Es sliecos viņam ticēt.

Man acu priekšā pavīdēja tumšā telpa Road Saints kluba ēkā. Es veikli šo ainu atvairīju.

-     Nu, viņam ir taisnība, es apliecināju. Tātad, vai tu esi ar mieru sadarboties?

-    Jā. Es izstāstīšu visu, ko zinu.

-    Labi. Mēs varētu sākt jau tagad.

Četrdesmit piektā nodaļa

Prāvas sākumā Andrea Frīmenai bija izdevies manu partneri Dženiferu Āronsoni turēt pa gabalu no apsūdzības galda tiklīdz Dženiferas vārds tika ieviests apsūdzības liecinieku sarakstā, viņai aizliedza kļūt par manu palīdzi tiesas zālē. Pirmdienas rītā, kad Aronsonei pienāca laiks stāties zvērināto priekšā, prokurore ierosināja to nepieļaut, jo uzskatīja, ka šī liecība neesot nemaz tik svarīga. Pirmajā reizē man apstrīdēšanu novērst neizdevās, taču šajā gadījumā es spriedu, ka likuma dievi būs manā pusē. Turklāt tiesnesis bija mans parādnieks par to, ka šīs prāvas laikā jau divos ļoti būtiskos brīžos lēmis par labu apsūdzības pusei.

-    Jūsu godība, es ierunājos, nevar but, ka prokurores kundze šo iebildumu domā nopietni. Prokuratūra ir izklāstījusi zvērinātajiem apsūdzētās motīvu, kas it kā pamudināja viņu izdarīt šo noziegumu. Upuris bija uzsācis viņas mājas atsavināšanas procesu, tādēļ viņa dusmās un izmisumā pastrādājusi slepkavibu. Tāds īsumā ir apsūdzības uzstādījums. Tāpēc tagad iebilst pret liecinieci, kas detalizētāk izklāstīs īpašuma atsavināšanas procesa detaļas, ir labākajā gadījumā maldinoši. Sliktākajā… pagalam liekulīgi.

Tiesnesis ar spriedumu nekavējās ne mirkli.

-     Iebildums nepielaist liecinieku nav pieņemts. Ievediet zvērinātos!

Līdzko zverinātie bija sasēdušies un Āronsone ieņēmusi vietu liecinieces krēslā, es ķēros pie iztaujāšanas, iesākumā publiskojot iemeslu, kādēļ aizstāvība viņu izsaukusi kā eksperti Lizas Tremelas mājas atsavināšanas lietā.

-     Mis Āronsone, oficiāli jūs taču nebijāt advokāte misis Tremelas īpašuma atsavināšanas lietā, vai ne?

-    Nē, advokāts bijāt jūs. Es biju jūsu palīdze.

Es palocīju galvu.

-    Un patiesībā kā palīdze jūs paveicāt visu darbu, lai gan uz pieteikumiem bija mans vārds.

-    Jā, tā ir. Lielāko daļu dokumentu īpašuma atsavināšanas lietā sagatavoju es. Tādējādi es biju cieši iesaistīta šajā lietā.

-   Tāda ir jauna jurista dzīve pirmajā darba gadā advokātu birojā, vai ne?

-    Droši vien.

Mēs sasmaidījāmies. Turpinājumā es viņu soli pa solim mudināju stāstīt par īpašuma atsavināšanas procesu. Es nekad neapgalvošu, ka ar zvērinātajiem ir jārunā aizbildnieciski, kā ar bērniem, taču uzrunā ir jāizvēlas vispārēji saprotamas frāzes. Zvērināto solā sēž divpadsmit cilvēku, sākot ar mājsaimnieci un beidzot ar akciju mākleri, un viņu dzīves pieredze un uztvere ir ļoti atšķirīga. Taču mans uzdevums ir izstāstīt šiem dažādajiem cilvēkiem vienu un to pašu. Un man ir tikai viena izdevība. Tur tas āķis. Divpadsmit atšķirīgu prātu, viens stāsts, kuram jāuzrunā ikviens zvērinātais.

Kad bijām noskaidrojuši manai klientei draudošos finansiālos un juridiskos sarežģījumus, es nekavējoties pievērsos tam, kādu spēli sākuši WestLand un tās pārstāvji ALOFT.

-    Kāds bija jūsu pirmais darbs, saņemot šīs lietas dokumentus?

-   Jūs mani mācījāt uzreiz pārbaudīt visus datumus un citas detaļas, piekodinot, lai tas man izveidojas par paradumu. Jūs piesacījāt visās lietās noskaidrot, vai prasītājam ir juridisks pamatojums. Precīzāk sakot, mums jāpārliecinās, ka institūcijai, kas iesniegusi pieprasījumu atsavināt īpašumu, tiešām ir pamats tā rīkoties.

-    Bet… vai tad šajā gadījumā tas nebūtu acīmredzams? Tremeli gandrīz četrus gadus maksāja hipotēku WestLand bankai, pirms finanšu grūtības apgrieza viņu dzīvi kājām gaisā.

-    Ne obligāti. Hipotēku sektora burbulis pārplīsa desmitgades vidū. Tolaik bija izsniegtas daudzas hipotēkas, kas vēlāk iekļautas paketēs un pārdotas tālāk, un daudzos gadījumos šis nodošanas process pat netika pabeigts. Šajā gadījumā nebūt nebija svarīgi, kas saņēma Tremelu veiktos hipotēkas maksājumus. Būtiski bija tas, kura organizācija ir likumīgais hipotēkas turētājs.

-     Labi. Tātad, ko jūs noskaidrojāt, pārbaudot Tremelas īpašuma atsavināšanas lietas datumus un detaļas?

Frlmena atkal iebilda, norādot uz nepietiekamo temata saistību ar lietu, un arī šoreiz iebildums tika noraidīts. Jautājums man nebija jāatkārto.

-    Pārskatot datumus un detaļas, es atradu pretrunas un krāpšanas pazīmes.

-    Vai varat aprakstīt šīs krāpšanas pazīmes?

-   Jā. Es redzēju neapgāžamus pierādījumus, ka hipotēkas nodošanas dokumenti ir viltoti. Tādējādi WestLand nebija leģitīma pamata pieprasīt īpašuma atsavināšanu.

-    Vai jums šie dokumenti ir, mis Aronsone?

-    Jā, ir, un mēs varam tos parādīt savā PowerPoint prezentācijā.

-     Lūdzu, dariet tā!

Aronsone atvēra klēpjdatoru, kas atradās uz plaukta viņai priekšā, un palaida programmu. Minētais dokuments parādījās uz ekrāniem pie sienas, un es lūdzu Aronsoni sniegt paskaidrojumus.

-    Kam te jāpievērš uzmanība, mis Aronsone?

-     Es izstāstīšu. Pirms sešiem gadiem Līza un Džefs Tremeli nopirka māju, saņemdami hipotēku ar CityPro Home Loans starpniecību. Pēc tam CityPro apvienoja šo hipotēku portfelī kopā ar piecdesmit deviņām citām līdzīgas vērtības hipotēkām, un visu portfeli iegādājās WestLand. Tobrīd WestLand bija uzdevums nodrošināt, lai visu šo nekustamo īpašumu hipotēkas ar juridiskās dokumentācijas palīdzību tiek pienācīgi nodotas bankai. Taču tas netika izdarīts. Tremelu mājas gadījumā hipotēkas tiesību pēctecība nenotika.

-     Kā jūs to zināt? Vai tad šis nav nodošanu apstiprinošs dokuments? Te, mūsu acu priekšā? Es atkāpos no katedras un norādīju uz ekrāniem.

Aronsone turpināja stāstīt: Šis dokuments gan apliecina, ka tiesības uz hipotēku ir saņemtas, taču, apskatot pēdējo lapu… Viņa nospieda bultiņas taustiņu uz tastatūras un aizritināja līdz dokumenta beigām, lappusei, kurā atradās bankas pārstāvja un notāra paraksti, kā arī pavalsts zīmogs. Te ir divas nesakritības, Aronsone rādīja. Saskaņā ar notāra apstiprinājumu, redzams, ka dokuments ir it kā parakstīts divtūkstoš septītā gada sestajā martā. Tas būtu īsi pēc tam, kad WestLand iegādājās hipotēku portfeli no CityPro. Pārstāvis, kura paraksts šeit redzams, ir Mišela Monē. Līdz šim mums nav izdevies kādā VVestLand National filiālē vai pārstāvniecībā atrast Mišelu Monē, kas agrāk būtu bijusi vai tagad ir šīs bankas darbiniece. Otra dīvainība… apskatot notāra zīmogu, redzams, ka tā derīguma termiņš ir divtūkstoš četrpadsmitais gads.

Šajā brīdī, tieši kā mēs bijām iepriekš norunājuši, Āronsone apklusa, it kā liekot manīt, ka krāpšanās ar notāra zīmogu ir visiem acīmredzams fakts. Es labu brīdi neteicu ne vārda, it ka gaidīdams turpinājumu.

-     Labi, bet kas tur slikts, ka derīguma termiņš ir divtūkstoš četrpadsmitais gads?

-     Kalifornijas pavalstī notāru licences tiek izsniegtas uz pieciem gadiem. Tas nozīmē, ka šim notāra zīmogam jābūt izdotam divtūkstoš devītajā gadā, turpretī notāra apstiprinātais datums šajā dokumentā ir divtūkstoš septītā gada sestais marts. Šis notāra zīmogs nav izdots divtūkstoš septītaja gadā. Tātad šis dokuments ir tapis, lai radītu maldīgu priekšstatu, ka Tremelu īpašuma hipotēkas zīme ir nodota VVestLand National.

Es atgriezos pie katedras, lai ieskatītos piezīmēs un ļautu Aronsones liecības iespaidam vēl brīdi pavirmot gaisā. Vairaki zvērinātie joprojām uzmanīgi raudzījās ekrānos. Tā bija laba zīme.

-    Ko apliecināja šī jūsu atklātā krāpšana?

-    To, ka mēs varētu apstrīdēt VVestLand tiesības atsavināt Tremelu nekustamo īpašumu. VVestLand nebija likumīgais hipotēkas turētājs, ta joprojām piederēja Cih/Pro.

-    Vai jūs informējāt Līzu Tremelu par šo atklājumu?

-     Pērngad septiņpadsmitajā decembrī mēs sarīkojām tikšanos ar klienti. Viņai tika paziņots, ka mūsu rīcībā ir nepārprotami, neapgāžami pierādījumi par krāpšanu īpašuma atsavināšanas lietā. Tāpat mēs viņai pastāstījām, ka izmantosim šos pierādījumus kā līdzekli pārrunās par pozitīvu iznākumu šajā situācijā.

-    Kā viņa reaģēja?

Frīmena cēla iebildumus, jo atbildi uz šo jautājumu nevarot pierādīt. Es argumentēju, ka atbilde man vajadzīga, lai parādītu, kāds bijis apsūdzētās noskaņojums laikā, kad notikusi slepkavība. Tiesnesis man piekrita, un Aronsonei bija ļauts turpināt.

-    Viņa bija ļoti priecīga un apmierināta. Uzzinādama, ka tuvākajā laikā nedraud mājas zaudējums, Tremela to nodēvēja par "priekšlaicīgu Ziemassvētku dāvanu".

-    Pateicos. Vai jūs manā vārdā rakstījāt vēstuli VVestLand National?

-    Jā, es jūsu vārdā rakstīju vēstuli, kurā izklāstīju pierādijumus par krāpšanu. Tā tika adresēta Mičelam Bondurantam.

-    Un kāds bija šis vēstules nolūks?

-    Tā bija pārrunu stratēģija, par kuru iepriekš stāstījām Lizai Tremelai. Mēs plānojām informēt misteru Bondurantu par ALOFT darbībām bankas vārdā. Mēs uzskatījām, ka varēsim nosvērt pārrunu kausus mūsu klientes labā, ja misteram Bondurantam rūpēs bankas publiskais tēls šajā jautājumā.

-    Vai, rakstot vēstuli manā vārdā, jūs zinājāt vai bijāt paredzējusi, ka misters Bondurants to nosūtīs tālāk Luisam Oparicio uz ALOFT?

-    Nē.

-    Paldies, mis Aronsone. Man vairs jautājumu nav.

Tiesnesis pasludināja rīta pārtraukumu, un Aronsone

ieņēma apsūdzētās krēslu, kamēr Liza un Herberts Dāls izsteidzās gaiteni izlocīt kājas.

-     Beidzot tieku te apsēsties, Dženifera izdvesa.

-    Neuztraucies! Jau rit tu šeit būsi. Tu visu izdarīji lieliski, Buloksa. Bet tagad tevi gaida visgrūtākā daļa.

Es paraudzījos uz Frimenu, kas pārtraukumā uzkavējās pie apsūdzības galda, pabeigdama rakstīt iztaujāšanas plānu.

-    Ņem vērā, ka tev ir tiesības nesteigties. Kad tev uzdod smagus jautājumus, ievelc dziļi elpu, sakopo domas un atbildi tad, kad zini, ko sacīt.

Partnere paraudzījās uz mani, it kā jautādama, vai ar to domāts stāstīt patiesību.

Es pamāju.

-    Gan tev veiksies.

Pēc pārtraukuma Frīmena piegāja pie katedras un atvēra mapi ar piezīmēm un pierakstītajiem jautājumiem. Lielākoties tā bija izrādīšanās. Viņa darīja, ko varēja, taču iztaujāt prāvā advokātu, pat iesācēju, allaž ir grūts uzdevums. Prokurore gandrīz stundu centās apgāzt Aronsones liecību, taču visi pūliņi izrādījās velti.

Visbeidzot viņa nomainīja tematu un katrā izdevīgā gadījumā lika lietā sarkasmu, un tas nepārprotami liecināja par vilšanos un izmisumu.

-    Tātad, kad jūs pēc tās brīnišķīgās, laimes pārpilnās sanāksmes pirms Ziemassvētkiem atkal redzējāt savu klienti?

Aronsone bija spiesta ilgi padomāt.

-    Tas acīmredzot būs pēc viņas aresta.

-    Vai jūs runājāt ar viņu pa tālruni? Kad jūs pēc šīs tikšanās nākamreiz runājāt ar savu klienti?

-     Esmu diezgan droša, ka misis Tremela vairākas reizes sazinājās ar misteru Holeru, taču es ar viņu runāju vienīgi pēc aresta.

-    Tādējādi jums nebija ne jausmas, kādā noskaņojumā bija jūsu kliente laikā starp šo tikšanos un slepkavību?

Mana jaunā partnere, kā mācīta, ar atbildi nesteidzās.

-    Ja viņas uzskati par šo lietu un tās virzību būtu mainījušies, es domāju, ka viņa būtu mani par to informējusi tieši vai ar mistera Holera starpniecību. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika.

-    Piedodiet, bet es jums nejautāju, ko jūs domājat. Es jums vaicāju, ko jūs zināt. Vai jūs gribat apgalvot zvērinātajiem, ka klientes labais noskaņojums pēc decembra sanāksmes ļauj jums būt pārliecinātai par to, kāds tas bija mēnesi vēlāk?

-     Nē, negribu.

-    Tātad jūs nevarat mums šeit un šajā brīdī pastāstīt, kāds bija Līzas Tremelas noskanojums rītā, kad notika slepkavība?

-    Es jums varu pastāstīt tikai to, ko pieredzēju tajā tikšanās reizē.

-     Vai jūs varat pastāstīt, ko viņa nodomāja, torīt kafejnīcā ieraugot Mičelu Bondurantu, cilvēku, kas mēģināja viņai atņemt māju?

-    Nē, nevaru.

Frīmena ieskatījās piezīmēs un šķita svārstāmies. Iemeslu es zināju. Viņai bija jāpieņem grūts lēmums. Viņa apzinājās, ka nupat zvērināto acīs ir izpelnījusies dažas uzvaras un tagad ir jāizšķiras starp mēģinājumu iegūt vēl dažus punktus un vēlmi pabeigt iztaujāšanu uz spilgtas nots.

Visbeidzot viņa nosprieda, ka ieguvusi pietiekami un aizvēra mapi.

-    Man vairs jautājumu nav, jūsu godība.

Nākamajam pēc saraksta bija jābūt Sisko, taču tiesnesis

pasludināja pusdienlaika pārtraukumu agrāk. Es savus padotos aizvedu uz jerry's Famous Deli Studiositijā. Lorna tur gaidīja pie galdiņa blakus durvīm, kas veda uz ķegļu zāli aiz restorāna. Es apsēdos blakus Dženiferai, iepretim Lornai un Sisko.

-    Nu, kā šorīt veicās? Lorna apjautājās.

-     Laikam jau labi, es atteicu. Frīmenai gan iztaujāšanā izdevās dažos jautājumos gūt virsroku, taču man šķiet, ka visumā mēs šodien bijām pārāki. Dženifera strādāja lieliski. Nezinu, vai kāds to ievēroja, taču es biju nolēmis vairs nesaukt savu jaunāko partneri par Buloksu. Manuprāt, viņa ar savu sniegumu liecinieka solā bija pāraugusi šo iesauku. Tā vairs nebija jauniņa advokāte no lielveikala koledžas. Ar savu darbu gan tiesas zālē, gan ārpus tās viņa bija izpelnījusies cieņu manās acīs. Un tagad viņa piekļūst lielajam galdam! es piebildu.

Lorna uzgavilēja un sasita plaukstas.

-    Un nu būs Sisko kārta, Aronsone piebilda, kurai klātesošo uzmanība lika justies neveikli.

-    Varbūt tomēr ne, es attraucu. Nākamajam droši vien ķeršos klāt Driskolam.

-    Kāpēc tā? Aronsone painteresējās.

-    Tāpēc, ka šorīt tiesneša kabinetā es visiem paziņoju, ka šāds cilvēks patiešām ir un ka es vēlos pievienot viņu savam liecinieku sarakstam. Frīmena pretojās, taču viņa pati bija sākusi runāt par Facebook, tādēļ tiesnesis atzina, ka Driskola iztaujāšana būtu godīga spēle. Tālab es prātoju… jo ātrāk sākšu viņu apstrādāt, jo mazāk laika Frīmenai paliks sagatavoties. Ja es rīkošos atbilstoši vecajam plānam un izsaukšu Sisko, Frīmena varēs viņu tincināt visu pēcpusdienu, kamēr viņas izmeklētāji pētīs Driskolu.

Vienīgi Lorna, noklausījusies manu secinājumu virkni, pamāja ar galvu. Bet man ar to pietika.

-    Sasodīts, un es tā saposos! Sisko iesaucās.

Tiesa kas tiesa. Mans detektīvs bija uzvilcis kreklu ar apkaklīti un garām piedurknēm, un tas izskatījās kā gatavs izirt pa vīlēm, tiklīdz valkātājs sasprindzinās muskuļus. Es gan šo kreklu biju redzējis agrāk. To viņš ģērba vienmēr, kad gāja liecināt tiesā.

Es nelikos manām viņa žēlabas.

-    Runājot par Driskolu… kāds ir viņa statuss, Sisko?

-    Mani puiši viņu šorīt savāca un atveda šurp. Pēdējās ziņas ir tādas, ka viņš klubā spēlē pūlu.

-    Viņam taču nedod alkoholu, vai ne? Es uzmanīgi pavēros savā detektīvā.

-    Protams, ne.

-    Tas man vien pietrūka! Piedzēries liecinieks tiesas zālē.

-     Neuztraucies. Es skaidri pateicu, ka jāiztiek bez alkohola.

-     Labi, zvani savējiem un norādi, lai līdz vieniem aizgādā Driskolu uz tiesas namu. Viņš būs nākamais.

Restorānā valdošā trokšņa dēļ nebija iespējams piezvanīt. Sisko piecēlās no galdiņa un, ejot ārā, izvilka mobilo tālruni. Mēs vērojām viņu.

-    Zināt, īstā kreklā viņš izskatās nevainojami, Āronsone novērtēja.

-    Tiešām? Lorna atsaucās. Man tās piedurknes nepatīk.

Četrdesmit sestā nodaļa

Es Donaldu Driskolu gandrīz nepazinu uzvalkā un ar sasukātiem matiem. Sisko bija viņu ievedis liecinieku telpā, kas atradās tai pašā stāvā, kur tiesas zāles. Kad ienācu, viņš sēdēja pie galda un, pacēlis galvu, skatījās manī baiļpilnām acīm.

-    Kā tev patika Svēto klubs? es apvaicājos.

-     Labprātāk tur neuzturētos.

Es pamāju tēlotā līdzcietībā.

-    Vai esi gatavs?

-     Nē. Bet ierados.

-    Labi. Pēc dažām minūtēm Sisko atnāks tev pakaļ un aizvedīs uz tiesas zāli.

-    Lai nu būtu.

-    Es apzinos, ka šobrīd tev tā nešķiet, bet tu rīkojies pareizi.

-    Tev taisnība… man tā šobrīd nešķiet.

Nezināju, ko lai atbild.

-    Labi. Tad nu tiksimies tur.

Es izgāju no telpas un devu zīmi Sisko, kurš stāvēja gaitenī kopā ar diviem vīriem, kas uzraudzīja Driskolu. Kad es norādīju uz tiesas zāles pusi, Sisko palocīja galvu. Es devos tālāk un iegāju tiesas zālē, kur Dženifera Aronsone un Līza Tremela jau gaidīja mani pie aizstāvības galda. Diemžēl es nepaguvu ne vārda bilst abām sievietēm zālē ienāca tiesnesis un ieņēma savu vietu. Viņš lika ieaicināt zvērinātos, un lietas izskatīšana turpinājās. Es izsaucu liecinieku solā Donaldu Driskolu. Tikko viņu nozvērināja, es nevilcinoties ķēros pie darba.

-    Mister Driskol, kāda ir jūsu profesija?

-    Es esmu IT cilvēks.

-     Ko nozīmē IT?

-    Informācijas tehnoloģijas. Tas nozīmē, ka es strādāju ar datoriem un internetu. Es meklēju labākās metodes, kā ar jaunu tehnoloģiju palīdzību apkopot informāciju un nodot klientam, darba devējam vai citiem, kam tas nepieciešams.

-    Jūs esat bijušais ALOFT darbinieks. Vai pareizi?

-    Jā, es tur strādāju desmit mēnešus, līdz šāgada sākumam.

-    Informācijas tehnoloģiju nodaļā? -Jā-

-    Kadi bija jusu darba pienākumi?

-     Man bija vairāki pienākumi. Šādos uzņēmumos datorsistēmas ir ļoti svarīgas. Daudz darbinieku un liela nepieciešamība piekļūt informācijai ar interneta starpniecību.

-    Un jūs palīdzējāt viņiem to iegūt.

-Jā.

-    Vai jus pazīstat apsūdzēto Lizu Tremelu?

-    Es neesmu ar viņu ticies. Taču esmu par viņu dzirdējis.

-    Tādēļ, ka sākusies tiesas prāva pret viņu?

-    Jā, bet arī agrāk esmu par vinu dzirdējis.

-    Agrāk? Kad?

-    Viens no maniem pienākumiem ALOFT kompānijā bija sekot Lizas Tremelas aktivitātēm.

-    Kādēļ?

-    Nezinu. Man to pavēlēja darīt, un es paklausīju.

-    Kas jums lika sekot Līzas Tremelas aktivitātēm?

-    Mans priekšnieks misters Bordens.

-    Vai viņš lika jums izsekot arī citu cilvēku aktivitātes?

-    Jā, vairāku citu.

-     Konkrētāk?

-    Es teiktu, ka sekoju apmēram desmit cilvēkiem.

-    Kas bija šie cilvēki?

-    Protestētāji hipotēku lietu sakarā, līdzīgi kā Tremela. Arī daži ar mums saistīti banku darbinieki.

-    Piemēram?

-    Vīrietis, kuru nogalināja. Misters Bondurants.

Es brīdi pētīju savas piezīmes, ļaudams, lai šie vārdi iegulstas zvērinātajiem prātā.

-    Ko īsti nozīmē sekošana kāda cilvēka aktivitātēm?

-    Man bija internetā jāsameklē viss iespējamais par šiem cilvēkiem.

-    Vai misters Bordens jums pastāstīja, kādā nolūkā jums dots tāds uzdevums?

-    Es viņam reiz pavaicāju, un viņš atteica, ka šāda informācija ir vajadzīga misteram Oparicio.

-    Vai tas butu Luiss Oparicio, ALOFT dibinātājs un prezidents?

-Jā.

-    Vai misters Bordens jums par Lizu Tremelu deva kadu īpašu rīkojumu?

-    Nē, gluži vienkārši lika paskatīties, ko es varu sameklēt.

-    Kad jums šāds uzdevums tika dots?

-    Pagājušajā gadā. Es iestājos darbā aprīlī, tādēļ tas varēja notikt dažus mēnešus vēlāk.

-    Tas varēja būt jūlijā vai augustā?

-    Jā, aptuveni ap to laiku.

-     Vai jūs sameklēto informāciju nodevāt misteram Bordenam?

-Jā.

-    Vai jus uzzinājāt, ka Līza Tremela ir atrodama Facebook sociālajā tiklā?

-    Jā, tas bija noteikti jānoskaidro.

-    Vai jūs kļuvāt par viņas draugu sociālajā tīklā?

-Jā.

-    Un tas jums ļava lasīt misis Tremelas paziņojumus par KAROGS organizāciju un viņas mājas atsavināšanu. Vai pareizi?

-Jā.

-    Vai jus par šiem konkrētajiem faktiem ziņojat priekšniekam?

-     Es pastāstīju viņam, ka Tremela diezgan aktīvi darbojas sociālajā tīklā un būtu izdevīgi novērot viņas rīcību un plānus saistībā ar KAROGS organizāciju.

-    Ko viņš atbildēja?

-    Viņš uzdeva man rīkoties un reizi nedēļā iesniegt kopsavilkumu pa elektronisko pastu.

-    Vai jūs, sūtot Līzai Tremelai uzaicinājumu draudzēties, izmantojāt pats savu vārdu?

-    Jā. Man jau pašam bija savs Facebook profils. Tāpēc es neslēpos. Es šaubos, vai viņa maz zināja, kas es esmu.

-    Kādus ziņojumus jūs iesniedzāt misteram Bordenam?

-     Nu, piemēram… ja viņas organizācija plānoja piketus, es viņiem nodevu iecerēto datumu un laiku. Aptuveni tā.

-    Jūs sacījāt "viņiem". Vai jūs ziņojāt ne tikai misteram Bordenam, bet vēl kādam?

-     Nē. Taču bija skaidrs, ka viņš konsultējas ar misteru Oparicio, jo tas man paretam atsūtīja pa kādai vēstulei, atsaucoties uz maniem ziņojumiem misteram Bordenam. Tādējādi es sapratu, ka ari Oparicio ir informēts par maniem novērojumiem.

-     Vai jūs visu šo pasākumu laikā, okšķerēdams Bordena un Oparicio uzdevumā, esat rīkojies arī pretlikumīgi?

-     Nē, ser.

-     Vai kādā no jūsu iknedēļas kopsavilkumiem par Lizas Tremelas aktivitātēm ir atrodama norāde uz viņas paziņojumiem par atrašanos WestLand National garāžā, gaidot Mičelu Bondurantu, un vēlmi ar viņu parunāt?

-    Jā, vienreiz tā bija. WestLand bija viens no lielākajiem uzņēmuma klientiem, un es iedomājos, ka misteram Bondurantam droši vien vajadzētu zināt… ja vien viņš jau nezina… ka šī sieviete viņu ir gaidījusi.

-    Tatad jūs informējāt misteru Bordenu, ka Līza Tremela atradusi Mičela Bonduranta stāvvietu un gaidījusi vinu tur?

-Jā.

-    Un viņš jums pateicas? -Jā.

-    Un šī sarakste notika pa elektronisko pastu?

-Jā.

-     Vai jus paturējāt misteram Bordenam sūtītās vēstulēs kopiju?

-    Jā, paturēju.

-    Kādēļ jūs tā rīkojāties?

-     Man ir paradums saglabāt kopijas. īpaši saskarsmē ar svarīgiem cilvēkiem.

-    Vai šodien jūs esat paņēmis līdzi šīs vēstules kopiju?

-Jā.

Frīmena izteica iebildumus un velmi pieiet pie tiesneša galda, lai apspriestos. Viņai izdevās pārliecināt Periju, ka nav iespējams apstiprināt vecas elektroniskā pasta vēstules izdrukas leģitimitāti. Tiesnesis neļāva man to apspriest un aizrādīja, ka man nāksies paļauties uz Driskola atmiņu.

Atgriezies pie katedras, es nospriedu esmu pietiekami skaidri licis zvērinātajiem saprast to, ka Bordens zināja par reizi, kad Tremela pabijusi autostāvvietā. Tikpat skaidri viņi saprata arī to, ka Bordens visu ziņojis Oparicio. Visi iegāšanas stratēģijas elementi bija kā uz delnas. Prokuratūra pūlas iedvest, ka Liza Tremela ieradās autostāvvietā, it kā gatavodamās slepkavībai, kuru vēlāk pastrādās. Es savukārt pūlos iedvest, ka tas, kurš Tremelu padara par grēkāzi, bija no Facebook ievācis visas nepieciešamās ziņas.

Tāpēc es pievērsos citiem apstākļiem.

-     Mister Driskol, jūs minējāt, ka Mičels Bondurants bija viens no cilvēkiem, par kuriem jums lika ievākt informāciju. Vai tas ir tiesa?

-Jā.

-    Kadu informāciju jūs par viņu vacat?

-   Lielākoties par viņa nekustamajiem īpašumiem: kas tieši viņam pieder, kad tas ir pirkts, par kādām summām, kas ir hipotēku turētājs, un tādā garā.

-    Tādējādi jūs piegādājāt misteram Bordenam finanšu informācijas pārskatu?

-    Tieši tā.

-    Vai jums gadījās noskaidrot, ka pret misteru Bondurantu vai viņa nekustamajiem īpašumiem ir izvirzītas tiesības apķīlāt parādnieka īpašumu?

-     Jā, tas noticis vairākas reizes. Viņš bija parādā daudziem.

-    Un visa šī informācija nonāca pie Bordena?

-    Jā, tieši tā.

Es nolēmu, ka par Bondurantu ir gana runāts. Negribēju, lai zvērinātie pārāk tālu novirzās no Driskola liecības galvenās būtības ALOFT novēroja Līzu, un šā uzņēmuma rīcībā bija visa nepieciešamā informācija, lai padarītu sievieti par vainīgu šajā slepkavībā. Driskola stāsts man bija lieti noderējis, un tagad es noslēgšu viņa liecību ar blīkšķi.

-    Mister Driskol, kad jūs aizgājāt no darba ALOFT kompānijā?

-    Pirmajā februārī.

-    Jūs aizgājāt pēc paša vēlēšanās? Vai arī tikāt atlaists?

-    Es pateicu, ka eju prom. Tāpēc mani atlaida.

-    Kādēļ jūs gribējāt iet prom?

-   Tādēļ ka misteru Bondurantu noslepkavoja autostāvvietā un es nezināju, vai to pastrādājusi Liza Tremela, sieviete, kuru arestēja, vai arī tur norisinājies kaut kas cits. Nākamajā dienā pēc tam, kad par to stāstīja ziņās un visi darbā par to zināja, es satiku misteru Oparicio liftā. Es ar kolēģiem braucu augšup, bet mūsu stāvā, kamēr visi izkāpa, viņš mani turēja aiz rokas. Mēs devāmies uz viņa stāvu divi vien, un viņš ierunājās tikai tad, kad atvērās durvis. Oparicio noteica: "Turi savu pretīgo muti ciet!" Tad viņš izkāpa, un durvis aizvērās.

-     Vai tieši tādi bija viņa vārdi? "Turi savu pretīgo muti ciet"?

-Jā.

-    Vai viņš jums teica vel kaut ko?

-     Nē.

-    Un tas pamudināja jūs aiziet no darba?

-Jā. Apmēram pēc stundas es iesniedzu atlūgumu un pavēstīju, ka pēc divām nedēļām aizeju. Taču pagāja tikai desmit minūtes, kad pie mana galda pienāca misters Bordens un paziņoja, ka es esmu brīvs. Atlaists. Viņš iedeva man kasti manām personiskajām mantām un lika apsargam mani novērot, kamēr sakravājos. Tad mani izvadīja ārā.

-    Vai jūs saņēmāt atlaišanas kompensāciju?

-    Ejot ārā, misters Bordens pasniedza man aploksni ar čeku par gada algu.

-    Čeku par gada algu? Samērā dāsni, ņemot vērā to, ka jūs tajā uzņēmumā nebijāt strādājis pat veselu gadu, turklāt pats uzteicāt darbu. Vai jūs tā nedomājat?

Frīmena iebilda, apgalvojot, ka jautājums nav saistīts ar izskatāmo lietu, un iebildums tika pieņemts.

-    Man vairāk jautājumu nav.

Prokurore stājās manā vietā pie katedras un atvēra savu uzticamo mapi. Es biju pievienojis Driskolu liecinieku sarakstam tikai šorīt, taču viņa vārds bija izskanējis piektdien liecību sniegšanas laikā. Biju pārliecināts, ka Frīmena ir sagatavojusies. Tūlīt redzēsim, cik rūpīgi.

-     Mister Driskol, jums nav koledžas grāda, vai ne?

-    A, nē.

-    Bet jūs taču studējāt Kalifornijas universitātē Losandželosā, vai ne?

-Jā.

-    Kalab jus to neabsolvējat?

Es piecēlos un iebildu ar aizrādījumu, ka jautājumi pārsniedz Driskola tiešās liecības robežas. Taču tiesnesis uzskatīja, ka es pats esmu uzsācis sarunu par šo tematu, kad prašņāju liecinieku par viņa darba sasniegumiem un pieredzi informācijas tehnoloģiju jomā. Viņš lika Driskolam atbildēt.

-    Es to neabsolvēju tādēļ, ka tiku izslēgts.

-    Par ko?

-    Par krāpšanos. Vakarā pirms eksāmena es ielauzos pasniedzēja datorā un nokopēju eksāmena jautājumus un atbildes.

Driskols to paziņoja teju garlaikotā tonī. It kā paredzēdams, ka šis fakts naks gaisma. Es zināju par viņa pagātnes grēku un biju viņam piekodinājis ja tas atklāsies, ir tikai viena iespēja. Būt pilnīgi godīgam. Pretējā gadījumā viņu gaida katastrofa.

-    Tātad jūs esat krāpnieks un zaglis. Vai pareizi?

-    Biju, un tas notika pirms vairāk nekā desmit gadiem. Es vairs nekrāpjos. Kāda jēga?

-    Patiesi? Un zagšana?

-    Tas pats. Es nezogu.

-    Vai jūsu darba attiecības ALOFT kompānijā tika pēkšņi pārtrauktas pēc tam, kad atklājās, ka esat sistemātiski apzadzis darba devēju?

-    Meli. Es pateicu, ka eju prom, un pēc tam mani izsvieda.

-    Vai tad īstenībā jūs pats nemelojat?

-    Nē, es runāju patiesību. Jūs domājat, ka es būtu varējis to visu sagudrot?

Driskols uzmeta man īsu izmisīgu skatienu, un tas nebija gudri darīts. To varēja noturēt par slepenu vienošanos ar apsūdzētās personas advokātu. Driskols būs spiests ķepuroties viens pats, es viņam līdzēt nespēju.

-    Vaļsirdīgi runājot, es tiešām tā domāju, mister Driskol, Frīmena atteica. Vai nav tiesa, ka jūs, strādādams ALOFT, paklusām pelnījāt naudu ar citu nodarbošanos?

-    Nav tiesa.

Driskols demonstratīvi papurināja galvu, šādi uzsvērdams noliegumu. Manuprāt, viņa izturēšanās vēstīja par meliem, un kļuva skaidrs, ka esmu dziļās nepatikšanās. "Atlaišanas kompensācija," es iedomājos. Vesela gada alga. Uzņēmumi nemēdz atlaist zagļus, izsniedzot tiem gada algu. "Atceries pieminēt atlaišanas kompensāciju!"

-    Vai jūs neizmantojāt ALOFT, pasūtot uzņēmumam dārgu programmatūru, uzlaužot drošības kodus un internetā pārdodot programmatūru pirātiskās kopijas?

-     Nav tiesa. Es jau zināju, ka tā būs, ja izstāstīšu to, ko zinu.

Šoreiz viņš ne tikai paskatījās uz mani. Viņš rādija uz mani ar pirkstu.

-    Es taču teicu, ka tā notiks. Es jums teicu, ka šie cilvēki ne…

-    Mister Driskol! skaļi iedārdējās tiesneša balss. Jums jāatbild uz prokurores uzdoto jautājumu. Jums nav jāsarunājas ar advokātu vai jebkuru citu cilvēku!

Pēc šāda ieskrējiena Frīmena metās izšķirīgajā uzbrukumā.

-    Jūsu godība, vai drīkstu pienest lieciniekam dokumentu?

-     Drīkstat. Vai reģistrēsiet to?

-   Apsūdzības lietiskais pierādījums numur deviņi, jūsu godība.

Viņa iedeva visiem kopijas. Es pieliecos tuvu Aronsonei, lai mēs varētu to izlasīt kopā. Tā bija ALOFT iekšējās izmeklēšanas ziņojuma kopija.

Vai jums par to bija zināms? Aronsone čukstēja.

-    Protams, ne, es tāpat čukstus attraucu.

Es paliecos uz priekšu un visu uzmanību pievērsu iztaujāšanai. Negribeju, lai iesācēja juriste pārmetoši klakšķina mēli par šādu gigantisku misēkli, kāds man gadījies, pārbaudot liecinieku.

-     Kas ir šis dokuments, mister Driskol? Frīmena vaicāja. 1

-    Nezinu, atbildēja liecinieks. Es to nekad neesmu redzējis.

-    Tā ir ALOFT iekšējās izmeklēšanas ziņojuma kopija, vai ne?

-    Nu, ja jūs tā sakāt…

-    Kāds datums ir uz tās?

-    Pirmais februāris.

-    Tā bija jūsu pēdējā darbdiena tajā kompānijā, vai ne?

-    jā, tā bija. Torīt es savam priekšniekam iesniedzu atlūgumu, uzteicot darbu pēc divām nedēļām, un tad manu lietotājvārdu un paroli izdzēsa un mani pašu izmeta uz ielas.

-    Tam bija iemesls.

-     Nekāda iemesla nebija. Kāpēc tad, jūsuprāt, man pie durvīm izsniedza tādu algas čeku? Es šo to zināju, un man mēģināja aizbāzt muti.

Frīmena pagriezās pret tiesnesi.

-    Jūsu godība, lūdzu, aizrādiet lieciniekam, ka nedrīkst atbildēt ar pretjautājumiem.

Perijs pamāja.

-     Lieciniekam tiek norādīts atbildēt uz jautājumiem, nevis tos uzdot.

"Tam nav nozīmes," es domās spriedu. Viņam ir izdevies šo apstākli pieminēt.

-    Mister Driskol, lūdzu, nolasiet ziņojumā rindkopu, kuru es esmu iezimējusi ar dzeltenu!

Es iebildu un norādīju, ka šis ziņojums nav iekļauts pierādījumos. Perijs manu iebildumu neņēma vērā un atļāva lasīt ziņojumu, gan ar noteikumu, ka tā iekļaušanu tiesnesis varēs apstiprināt vēlāk.

Driskols pārskrēja rindkopai ar acīm un pašūpoja galvu.

-    Lasiet skaļi, mister Driskol, tiesnesis pamudināja.

-    Bet tie ir galīgi meli. Šitā viņi rīkojas, ja…

-    Mister Driskol, tiesnesis īgni noducināja. Lūdzu, nolasiet šo rindkopu skaļi!

Driskols vēl brīdi vilcinājās un beidzot nolasīja:

-    "Darbinieks atzina, ka lietojis uzņēmuma rekvizītus, lai iegādātos programmatūras paketes, pēc tam nokopējis ar autortiesībām aizsargāto materiālu, atdevis to pārdevējiem. Darbinieks atzinās, ka pārdevis viltotas programmatūras kopijas internetā, izmantodams šim nolūkam uzņēmuma datorus. Darbinieks atzinās, ka nopelnījis vairāk nekā simts tūkstošus…"

Negaidīti Driskols abām plaukstām saņurcīja dokumentu bumbiņā un aizsvieda pāri tiesas zālei.

Manā virzienā.

-    Tā ir tava vaina! viņš bļāva, apsūdzoši rādīdams uz mani ar pirkstu. Pirms tavas ierašanās man bija normāla dzīve!

Arī šoreiz Perijam būtu noderējis tiesneša āmuriņš. Viņš pieprasīja ievērot kārtību un lūdza zvērinātos atgriezties apspriežu telpā. Visi divpadsmit raitā solī atstāja tiesas zāli, it kā paša Driskola vajāti. Tiklīdz durvis aiz viņiem aizvērās, tiesnesis pieaicināja tiesneša palīgu.

-    Džimij, aizved liecinieku uz kameru, kamēr mēs ar abu pušu pārstāvjiem apspriedīsimies manā kabinetā.

Perijs piecēlās, pameta galdu un aši izslīdēja pa durvīm kabinetā, pirms es paguvu noprotestēt izturēšanos pret manu liecinieku.

Frimena viņam sekoja, bet es pa ceļam piegāju pie liecinieku sola.

-    Tagad ej, un es visu nokārtošu. Ātri būsi ārā.

-    Nolādētais melis! Driskols izspļāva, dusmām spēji iegailoties acīs. Tu solīji, ka viss būs mierīgi un droši. Un tagad kā ir? Visa pasaule mani, velns parāvis, uzskata par programmatūras zagli! Tu domā, ka es vēl kādreiz atradīšu darbu?

-     Nu, ja es būtu zinājis, ka tu zodz programmatūru, tad droši vien nebūtu tevi aicinājis par liecinieku.

-     Ej ellē, Holer! Ceri vien, ka viss ir galā. Ja man te būs jāatgriežas, es par tevi sastāstīšu visādas nejēdzības.

Tiesneša palīgs veda viņu pie durvīm, aiz kurām blakus tiesas zālei bija izbūvēta kamera. Es pamanīju pie aizstāvības galda stāvam Aronsoni. Viņas sejas izteiksme bija daiļrunīga. Visi viņas rīta pūliņi, iespējams, bijuši velti.

-     Mister Holer? no sava nožogojuma uzsauca tiesas klerks. Tiesnesis gaida.

-    Jā, es attraucu. Jau nāku.

Un es devos uz durvju pusi.

Četrdesmit septītā nodaļa

Four Creen Fields pirmdienas vakaros allaž bija kā izmiris. Šajā bārā pulcējās juristu aprindām piederoši cilvēki, un viņiem vajadzība pēc alkohola, lai mazinātu sirdsapziņas ēdas, parasti sāka rasties tikai ap nedēļas vidu. Mēs varējam izvēlēties vietu pēc sirds patikas, taču visi devāmies pie bāra letes Āronsone apsēdās starp mani un Sisko.

Mēs pasūtījām alu, Cosmopolitan kokteili un degvīna kokteili ar toniku un laimu, bet bez degvīna. Vēl aizvien neatguvies no fiasko, ko sagādāja Donalda Driskola liecība, es biju sasaucis vakara sapulci, lai parunātu par otrdienu. Un, manuprāt, abiem partneriem bija nepieciešams iedzert.

Televīzijā rādīja basketbola maču, taču es pat nepapūlējos noskaidrot, kas tajā sacenšas un kāds ir rezultāts. Man tas bija vienaldzīgi, un es necik tālāk par Driskola radīto katastrofu neredzēju. Viņa uzstāšanās beidzās ar sprādzienu un niknumā izstieptu pirkstu. Kabinetā tiesnesis bija izklāstījis zvērinātajiem paredzētu samierinošu uzrunu ar apgalvojumu, ka prokuratūra un aizstāvība ir vienojušās atteikties no pēdējā liecinieka turpmākas iztaujāšanas. Driskola liecības ieguvumi un zaudējumi labākajā gadījumā izlīdzinājās. Mani jautājumi neapšaubāmi parādīja aizstāvības argumentu par to, ka Luiss Oparicio ir izraisījis Mičela Bonduranta bojāeju. Taču Driskola uzticamību kompromitēja apsūdzības veiktā iztaujāšana, un liecinieka pēkšņās uzvedības maiņas un paustais naidīgums pret mani arī nenāca par labu. Piedevām tiesnesis katrā ziņā uzskatīja mani par vainīgu šajā izrādē, un tas, iespējams, beigu beigās aizstāvībai tikai kaitēs.

-    Tā, novilka Aronsone pēc pirmā kokteiļa malka. Ko mēs tagad iesāksim?

-    Turpināsim cīņu. Mums gadījās viens slikts liecinieks, viens fiasko. Tā notiek katrā prāvā.

Es norādīju uz televizoru.

-    Vai tev patīk futbols, Dženifera?

Pēdējā kursā viņa bija studējusi Kalifornijas universitātē Santabarbarā, pēc tam iestājusies Dienvidrietumu koledžā. Ne gluži pazīstamākās augstskolu futbola apritē.

-    Tas nav futbols. Tas ir basketbols.

-    Jā, es zinu. Bet… vai tev patīk futbols?

-    Man patīk Raiders komanda.

-    Tā jau es domāju! Sisko iepriecināts sauca. Meitene manā gaumē.

-     Redzi, es bildu. Advokāta darbā nākas būt kā futbola aizsargam. Tu zini, ka reizi pa reizei tevi apspēlēs. Tā spēlē notiek. Un tad ir jābūt gatavam piecelties kājās, nopurināt putekļus un aizmirst par notikušo, jo bumba tūlīt atkal bus uz laukuma. Mēs šodien ļāvām pretiniekam izdarīt piezemējumu; precīzāk sakot, to ļāvu es. Taču mačs nav galā, Dženifera. Līdz spēles beigām vēl ilgs laiks.

-    Skaidrs. Ko mēs tagad darām?

-     To, ko jau sen bijām ieplānojuši. Bruksim virsū Oparicio. Viņš ir mūsu panākumu atslēga. Man ir viņš jādzen stūrī. Es uzskatu, ka Sisko atradumi man sniegs labi daudz munīcijas. Un jācer, ka spēsim viņu pārsteigt nesagatavotu, jo mēs likām Dālam pastāstīt, ka tā būs tīrā pastaiga. Patlaban, reāli raugoties, es teiktu, ka spēlē ir neizšķirts. Pat ar visu Driskola neveiksmi, rezultāts ir neizšķirts; nu, varbūt apsūdzība ir dažus punktus priekšā. Tas man rīt jāvērš par labu. Ja man neizdosies, mēs zaudēsim.

Kādu laiku valdīja drūms klusums, lidz Aronsone uzdeva vēl vienu jautājumu.

-     Kas notiks ar Driskolu, Mikij?

-     Kam jānotiek? Ar Driskolu mēs esam beiguši.

-    Jā, bet… vai jūs ticat viņam? Vai jūs domājat, ka Oparicio ļaudis viņu iegāza? Vai šis stāsts par zagto programmatūru bija no gaisa pagrābts? Tagad šī ziņa ir visās avīzēs.

-     Es nezinu. Frīmena rīkojās gudri. Viņa to sasaistīja ar gadījumu, ko viņš nenoliedza vai nevarēja noliegt, ar eksāmena jautājumu zagšanu. Tādējādi fakti ērti saplūda vienkop. Lai nu kā, maniem uzskatiem nav nozīmes. Svarīgākais ir tas, ko domā zvērinātie.

-    Manuprāt, jūs maldāties. Es domāju, ka paša uzskatiem vienmēr ir nozīme.

Es pa maju.

-     Iespējams, Dženifera.

Kamēr es iedzēru prāvu sava anēmiskā kokteiļa malku, Āronsone pēkšņi mainīja tematu.

-    Kāpēc jūs vairs mani nesaucat par Buloksu?

Paraudzījies uz sievieti, es pēc tam atkal pievērsos savam

kokteilim. Un paraustīju plecus.

-    Tu šodien visu paveici godam. Tu it kā pierādīji savu briedumu, un nu tev iesaukas vairs nepiestāvētu.

-    Toties šis vīrs… Es norādīju uz Sisko. …ar uzvārdu "Vojcehovskis" ir nolemts visu mūžu pieciest palamu. Un no tās viņš nekur nespruks.

Visi trīs nosmējāmies, un tas nedaudz mazināja saspīlējumu. Es apzinājos, ka šajā ziņā var palīdzēt arī alkohols, taču bija aizritējuši divi gadi, un es biju stiprs. Man kāja nepaslīdēs.

-    Kādu ziņu tu liki Dālam šodien nodot tālāk? Sisko apvaicājās.

Es paraustīju plecus.

-    Aizstāvība ir sakauta, labākās izredzes Driskola gadījumā ir sagrautas, jo Frīmena viņu iznīcināja. Pārējais kā parasti. Par Oparicio mums nekas nav zināms, un liecināšana ies kā pa mīkstu sviestu. Vienojāmies, ka pēc sarunas ar kontaktpersonu Dāls man piezvanīs.

Sisko pamāja. Es sāku runāt par kaut ko citu.

-    Es spriežu, ka Oparicio liecība būtu labākais nobeigums. Ja es spēšu Sisko atradumus izrādīt zvērinātajiem savos jautājumos un Oparicio atbildēs un es piespiedīšu viņu atsaukties uz Piekto, tad, iespējams, ar to arī beigsim. Tad tev, Sisko, nebūs jāliecina.

Āronsone sarauca pieri, it kā nebūtu pārliecināta, vai tas ir pareizākais solis.

-     Tas labi, Sisko atsaucās. Tad man rīt nebūs jāvelk šīs ķēmīgās drānas.

Viņš paraustīja krekla apkaklīti nikni, it kā tā būtu no smilšpapīra.

-     Nē, katram gadījumam tomēr uzvelc. Tev taču ir vēl viens krekls, vai ne?

-    Ne gluži. Laikam nāksies šo pašu vakarā izmazgāt.

-    Tu smejies? Tev ir tikai…

Sisko klusi iesvilpās un pameta ar galvu uz durvju pusi. Es pagriezos brīdī, kad brīvajā krēslā man blakus pie bāra letes ieslīdēja Megija Makfērsone.

-    Re, kur tu esi!

-    Megija Makfīrsa!

Viņa norādīja uz manu glāzi.

-    Es ļoti ceru, ka tas nav tas, ko es domāju.

-     Neraizējies. Nav vis.

-     Labi.

Viņa pasūtīju bārmenim Rendijam īsto degvīna un tonika kokteili droši vien tāpēc, lai ieriebtu man.

-    Tātad jūs slīcināt bēdas bez vajadzīgā šķidruma. Es jau dzirdēju, ka šodien labajai pusei klājies labi.

Ar to viņa domāja apsūdzības pusi. Kā parasti.

-    Iespējams. Tu dabūji auklīti pirmdienas vakaram?

-     Nē, auklīte pati piedāvājās pieskatīt meitu. Es izmantoju katru izdevību, jo auklītei tagad ir uzradies draugs, tāpēc brīvu piektdienas un sestdienas vakaru man laikam vairs nebūs.

-    Tu dabūji auklīti un viena pati devies uz bāru?

-    Varbūt es meklēju tevi, Holer. Neesi par to iedomājies?

Es pagriezos krēslā pret Megiju.

-    Ak tā gan?

-     Varbūt. Es nospriedu, ka tev noderētu kompānija. Tu neatbildēji uz mobilā zvaniem.

-    Aizmirsu ieslēgt pēc tiesas.

Es izņēmu tālruni un ieslēdzu. Nav brīnums, ka Herberts Dāls nav man piezvanījis.

-    Vai gribi braukt uz mājām? viņa vaicāja.

Es ilgi vēros Megijā, iekams atbildēju:

-     Rīt būs vissvarīgākā diena šai tiesas prāvā. Man vajadzētu…

-    Man ir laiks līdz pusnaktij.

Izpūtu es daudz vairāk gaisa nekā ieelpoju un pieliecos viņai tuvāk tā, lai mūsu galvas saskartos līdzīgi kā paukotāji pirms cīņas sakrusto zobenus.

-     Šādi tas nevar turpināties, es iečukstēju viņai ausī. Vai nu mēs ejam tālāk, vai arī pieliekam punktu.

Piespiedusi plaukstu man pie krūtīm, Megija atstūma mani. Mani biedēja iespējamā dzīve, kurā viņas nebūtu vispār.

Es nožēloju nupat uzstādīto ultimātu, jo pats apzinājos piespiesta izdarīt izvēli, Megija izšķirtos par pēdējo.

-     Ko tu teiktu, Holer, ja mēs raizētos tikai par šo vakaru?

-    Labi! es attraucu tik dedzīgi, ka mēs abi iesmējāmies.

Pagaidām šķita, ka esmu izvairījies no lodes, kuru biju

raidījis pats sev.

-    Šovakar man tik un tā vajadzēs pastrādāt.

-    Jā, to nu mēs redzēsim.

Viņa pasniedzās pēc savas glāzes uz letes, taču sajauca un paņēma manējo. Kas zina, varbūt tā bija tīša kļūda. Malciņu iedzērusi, Megija netīksmē saviebās.

-     Bez degvīna tas garšo šausmīgi. Kāds var būt prieks tādu dzert?

-    Vai ne? Tu mani tagad pārbaudi?

-    Nē, man tikai misējās.

-    Kā tad!

Megija iedzēra no savas glāzes. Es mazliet pagriezos un paskatījos uz Sisko un Āronsoni. Viņi bija sabāzuši galvas kopā un iegrimuši sarunā, nepievērsdami man uzmanību.

Es atkal palūkojos uz Megiju.

-    Precamies vēlreiz, Megij. Pēc šīs lietas es mainīšu visu.

-    Tas jau ir dzirdēts. Vismaz otrais teikums.

-    Jā, bet šoreiz tā patiešām notiks. Jau patlaban notiek.

-     Vai man jāsniedz atbilde jau tagad? Vai tas ir vienreizējs piedāvājums? Varbūt es drīkstu apdomāt?

-    Dažas minūtes tu noteikti drīksti padomāt. Es aizskriešu uz tualeti un tūlīt pat atgriezīšos.

Mēs atkal pasmējāmies. Es pieliecos, noskūpstīju Megiju, paslēpu seju viņas matos un atkal nočukstēju:

-    Es nespēju iedomāties, ka varētu būt kopā ar kādu citu.

Viņa pagriezās, noskūpstīja mani uz kakla un atrāvās.

-     Neciešu publiskas maiguma izpausmes, sevišķi bāros. Tas šķiet tik lēti.

-     Piedod.

-     Dosimies.

Megija noslīdēja no bāra krēsla un stāvēdama izdzēra pēdējo malku. Es izvilku banknošu žūksni un noskaitīju tik daudz, lai pietiktu visiem, ari bārmenim. Tad es pateicu Sisko un Aronsonei, ka eju prom.

-    Es biju domājusi, ka mēs vēl parunāsim par Oparicio! Aronsone iebilda.

Sisko nemanāmi pieskārās viņas rokai, it ka brīdinot, ka tagad nav īstais brīdis. Es jutos par to pateicīgs.

-    Zināt, ko? es ieteicos. Mēs esam pārdzīvojuši garu dienu. Dažkārt labākais paņēmiens, kā sagatavoties nākamajai, ir nedomāt par to. Rīt no rīta pirms tiesas aizbraukšu uz biroju. Vai ari tiekamies tiesas namā deviņos.

Mēs atvadījāmies, un es kopā ar savu bijušo sievu izgāju no bāra.

-    Vai gribi atstāt automašīnu tepat? es apjautājos.

-     Ne, atgriezties šeit pēc vakariņām un gultas priekiem ar tevi būtu pārāk bīstami. Sagribēšu vēl ieskriet uz pēdējo glāzi… un ja nu izradās, ka tā nav pēdējā? Man šovakar jāpalaiž mājās bērnaukle un rīt arī jāstrādā.

-    Ak tā tu uz to raugies? Tikai vakariņas, sekss un atgriešanās mājās pusnakti?

Tobrīd viņa būtu varējusi mierīgi apsmiet mani un apgalvot, ka es žēlojos kā sieviete, kas gaužas par vīriešiem. Taču viņa tā nedarīja.

-     Nē, Megija attrauca. Es personīgi uz to raugos kā uz labāko vakaru šai nedēļā.

Kamēr mēs devāmies uz automašīnu, es viņu viegli satvēru aiz skausta. Megijai tas vienmēr bija paticis. Lai arī tā bija publiska maiguma izpausme.

Četrdesmit astotā nodaļa

/

Ar katru soli, ko Luiss Oparicio spēra uz liecinieku sola pusi otrdienas rītā, telpā varēja just pieaugam spriedzi. Viņam mugurā bija gaiši brūns uzvalks un zils krekls un ap kaklu apsieta sarkanbrūna kaklasaite. Vīrieša cienīgā izturēšanās un izskats liecināja par lielu naudu un varu. Un nebija šaubu, ka viņš manī veras nicinājuma pilnām acīm. Lai arī šo cilvēku liecinieka statusā biju izsaucis es, mūsu attiecības par draudzīgām nosaukt nevarēja. Jau no prāvas pirmās dienas es biju apliecinājis, ka noziegumā vainojama nevis mana kliente, bet gan kāds cits. Es biju rādījis ar pirkstu uz Oparicio, un tagad viņš sēdēja man priekšā. Kā jau prāvas galvenais notikums, tas bija pulcējis vislielāko klātesošo skaitu gan plašsaziņu pārstāvjus, gan vienkāršo publiku.

Iesākumā es runāju laipni un sirsnīgi, taču ilgi tā turpināt nebija iecerēts. Man bija viens vienīgs mērķis, un spriedums prāvā bija atkarīgs no tā, vai man izdosies to sasniegt. Vīrietis liecinieku solā bija jāpiespiež pārkāpt visas robežas. Viņš šeit atradās, sava skopuma un lepnības skubināts. Viņš bija atļāvies nepaklausīt juristiem, atteicies slēpties aiz Piektā labojuma un pieņēmis izaicinājumu stāties aci pret aci ar mani pilnas zāles klātbūtnē. Mans mērķis bija likt viņam šo lēmumu nožēlot. Mans mērķis bija piespiest viņu zvērināto klātbūtnē atsaukties uz Piekto labojumu. Ja viņš to izdarīs, Līza Tremela būs brīva. Ja cilvēks, par kura vainu advokāts runājis visu prāvas laiku, aizbildinās ar Piekto labojumu un atsakās atbildēt uz jautājumiem, jo šādi viņš apsūdzēšot pats sevi, rodas spēcīgas un pamatotas šaubas. Kā lai jebkurš godīgs zvērinātais tādā gadījumā pasludina manu klienti par vainīgu?

-    Labrīt, mister Oparicio. Kā jūtaties?

-    Labprātāk atrastos jebkur citur. Kā pats jūtaties?

Es pasmaidīju. Sparīgs jau no paša sākuma.

-    To es jums pastāstīšu pēc dažām stundām, es atteicu. Paldies, ka ieradāties šodien. Jūsu valodā es saklausīju vieglu ziemeļaustrumu pavalstu akcentu. Jūs neesat dzimis Losandželosā?

-    Es piedzimu pirms piecdesmit viena gada Bruklinā. Pārcēlos šurp, lai studētu jurisprudenci, un paliku te.

-    Jūs un jūsu uzņēmums šis tiesas prāvas laikā ir vairākkārt pieminēti. Šķiet, ka vismaz šajā apgabalā tas nodarbojas ar lauvas tiesu īpašuma atsavināšanas lietu. Es biju…

-    Jūsu godība, Frīmena sēdēdama iejaucās. Vai mēs sagaidīsim kādu jautājumu?

Perijs brīdi lūkojās viņā.

-    Vai tas ir oficiāls iebildums, mis Frīmena?

Prokurore aptvēra, ka joprojām sēž. Pirmstiesas sapulcēs

Perijs mums bija skaidri norādījis, ka, iebildumi ir jāizsaka, stāvot kājās. Viņa strauji piecēlās.

-    Jā, jūsu godība.

-     Uzdodiet jautājumu, mister Holer.

-    Es jau grasījos, jūsu godība. Mister Oparicio, vai jūs varētu saviem vārdiem izstāstīt, ar ko ALOFT īsti nodarbojas?

Oparicio nokremšļojās un atbildēdams pagriezās pret zvērinātajiem. Viņš bija slīpēts, lietpratīgs liecinieks. Mani negaida viegls uzdevums.

-    Ar lielāko prieku. Savā būtībā ALOFT ir apstrādes firma. Tādi lieli kredītu devēji kā WestLand National maksā manam uzņēmumam, lai tas nodarbotos ar nekustamo īpašumu atsavināšanas procedūru no sākuma līdz beigām. Mums tiek uzticēts viss, gan visas nepieciešamās dokumentācijas noformēšana, gan tiesas pavēstu izsniegšana, gan nepieciešamības gadījumā arī ierašanās tiesā. Vienā honorārā iekļauti visi pakalpojumi. Nevienam nepatīk uzzināt par īpašuma atsavināšanu. Mēs visi pūlamies nomaksāt rēķinus un paturēt savas mājas. Taču dažreiz tas neizdodas, un nepieciešams īpašumu atsavināt. Tāds ir mūsu darbs.

-    Jūs teicāt: "Taču dažreiz tas neizdodas." Tomēr pēdējo gadu laikā jūsu darbošanās ir ienesīga, vai ne?

-     Mūsu saimnieciskā darbība ir piedzīvojusi milzīgu izaugsmi pēdējo četru gadu laikā, un tikai tagad beidzot kāpums ir lēzenāks.

-    Jūs minējāt, ka WestLand National bija jūsu klients. Nozīmīgs klients, vai pareizi?

-    Bija un vēl arvien ir.

-    Aptuveni cik īpašuma atsavināšanas lietu jūs apstrādājat WestLand uzdevumā viena gada laikā?

-    No galvas es nevaru pateikt. Taču es domāju… var droši apgalvot, ka no visām WestLand filiālēm ASV Rietumos mēs saņemam tuvu pie desmit tūkstošiem lietu gada laikā.

-     Vai jūs ticētu, ja es teiktu, ka pēdējo četru gadu laikā jums vidēji gada laikā bijis vairāk nekā sešpadsmit tūkstoši lietu, kuras jums uzticējusi WestLand? Tā norādīts bankas ikgadējā pārskatā.

Es pacēlu dokumentu, parādot to visiem.

-Jā, es ticētu. Ikgadējie pārskati nemelo.

-    Kādu honorāru ALOFT prasa par katru lietu?

-    Mēs iekasējam divtūkstoš piecsimt dolāru par katru nekustamo īpašumu, un tas aptver visus pakalpojumus, arī parādīšanos tiesā.

-    Tātad, matemātiski rēķinot, jūsu uzņēmums ieņem četrdesmit miljonus gadā no WestLand vien, vai ne?

-    Ja jūsu izmantotie skaitļi ir pareizi, tad tā varētu būt.

-    Es tātad pieņemu, ka WestLand kā klients uzņēmumam ALOFT bija ļoti nozīmīgs?

-    Jā, bet visi mūsu klienti ir svarīgi.

-    Tādējādi jūs visnotaļ labi pazināt šeit izskatāmās lietas upuri Mičelu Bondurantu. Vai pareizi?

-     Protams, es viņu labi pazinu. Manuprāt, tāds liktenis bija šausmīgi nelaimīgs. Viņš bija lāga vīrs un centās savu darbu veikt labi.

-    Mēs visi neapšaubāmi novērtējam jūsu līdzcietīgo attieksmi. Taču tolaik, kad misters Bondurants gāja bojā, jūs nebijāt pārāk labās attiecībās, vai ne?

-    Nesaprotu, ko jūs ar to gribat sacīt. Mēs bijām biznesa partneri. Dažkārt mums gadījās sīki strīdi, taču komercdarbības dabiskajā ritumā tādi nav retums.

-    Es te nerunāju par sīkiem strīdiem vai komercdarbības dabisko ritumu. Es jums taujāju par vēstuli, kuru misters Bondurants jums nosūtīja īsi pirms nāves. Tajā viņš draudēja atmaskot jūsu uzņēmuma krāpnieciskās aktivitātes. Par šīs ierakstītās vēstules saņemšanu parakstījās jūsu personiskā sekretāre. Vai jūs to izlasījāt?

-    Pārskrēju ar acīm. Tā vēstīja, ka viens no maniem simts astoņdesmit pieciem darbiniekiem ir izvēlējies īsāko ceļu. Tas bija sīks strīds, un vēstulē neslēpās nekādi draudi, kā jūs izsakāties. Es norīkoju darbinieku, kurš atbildīgs par konkrēto lietu, ieviest kārtību. Tas arī viss, mister Holer.

Bet tas nebija viss, kas man sakāms par šo vēstuli. Es liku Oparicio nolasīt to zvērinātajiem un turpmākās pusstundas laikā uzdevu aizvien konkrētākus un neērtākus jautājumus par tajā izteiktajām apsūdzībām. Pēc tam es ķēros pie federālās izmeklēšanas subjekta vēstules un liku lieciniekam nolasīt arī to. Bet arī šoreiz Oparicio izturējās nesatricināmi mierigi un novērtēja šo vēstuli kā "dūrienu uz labu laimi".

-     Es apliecināju, ka gaidu viņus ar atplestām rokām, Oparicio stāstīja. Un zināt, tā arī neviens nav ieradies. Tik ilgs laiks pagājis, un ne no mistera Letimora, ne aģenta Vaskesa, ne cita federālā aģenta nav bijis nekādu ziņu. Tas tādēļ, ka viņu taktika neattaisnojās. Es nebēguļoju, nesatraucos, neklaigāju par netaisnību un neslēpos aiz advokātu mugurām. Es paudu sapratni, lūk, viņiem jādara savs darbs. "Nāciet droši un visu labi pārbaudiet. Mūsu durvis ir atvērtas, un mums nav pilnīgi nekā slēpjama."

Teicama, lieliski iestudēta atbilde, un pirmajos raundos uzvara neapšaubāmi ir bijusi Oparicio pusē. Tas nekas, jo savus labākos sitienus es pagaidām taupīju. Ar Herberta Dāla starpniecību viņam regulāri tika iebarotas bezrūpības porcijas. Viņam lika noticēt, ka manā rīcībā ir vien daži izmisīgi mājieni par sazvērestību, kuras viņš mierīgi aizgaiņās kā mušas kā to pašlaik darīja. Oparicio pašapziņa auga. Taču mirklī, kad liecinieks kļūs pārlieku pašapzinīgs un pašapmierināts, es plānoju nokautu. Šis mačs neilgs piecpadsmit raundus. Neiespējami.

-     Vai tiesa, ka laikā, kad šīs vēstules tika saņemtas, jūs risinājāt slepenas pārrunas?

Pirmo reizi kopš brīža, kad sāku uzdot jautājumus, Oparicio apdomāja atbildi.

-    Es tolaik biju iesaistīts privātās biznesa pārrunās, līdzīgas risinās gandrīz visu laiku. Es nelietotu vārdu "slepenas", jo tam piemīt specifiska noskaņa. Vārds "slepenība" rada negatīvas izjūtas, turpretim privātums uzņēmējdarbībā ir neizbēgams.

-    Labi, tātad šis privātās sarunas patiesībā bija apspriede ar nolūku pārdot jūsu uzņēmumu ALOFT kādai publiskajai akciju sabiedrībai. Vai pareizi?

-    Jā, tā tas ir.

-    Korporācijai ar nosaukumu LeMure?

-    Jā, pareizi.

-    Šā darījuma summa būtu diezgan liela, vai ne?

Frīmena piecēlās un lūdza atjauju apspriesties pie tiesneša galda. Mēs pienācām, un prokurore izteica savus iebildumus spēcīgi apvaldītā čukstā:

-    Kāda tam saistība ar izskatāmo lietu? Kur tas mūs novedīs? Misters Holers tagad mums stāsta par Volstrīta darījumiem, un tam nav nekāda sakara ar Līzu Tremelu un pierādījumiem pret viņu.

-    Jūsu godība, es pasteidzos ierunāties, iekams mani pārtrauktu, šī saistība drīz taps redzama. Mis Frīmena gaužām labi saprot, uz kuru pusi šī lieta virzās, un viņa gluži vienkārši grib to aizkavēt. Taču tiesa man ir atļāvusi izklāstīt aizstāvības argumentus un atsaukties uz trešās puses vainīgumu. Beidzot mēs esam ķērušies tam klāt, tiesneša kungs. Šeit visi pavedieni satek kopā, tādēļ es lūdzu tiesai vēl kādu brīdi izrādīt pacietību.

Perijs nedomāja pārāk ilgi.

-    Mister Holer, jūs drīkstat nedaudz palidināties. Taču lūgums ilgi nekavēties ar piezemēšanos.

-     Pateicos, tiesneša kungs.

Mēs atgriezāmies savās vietās, un es nolēmu virzīt iztaujāšanu straujākā tempā.

-    Mister Oparicio, janvārī, kamēr risinājās šīs pārrunas ar LeMure, jūs apzinājāties, ka šā darījuma pozitīva iznākuma gadījumā nopelnīsiet lielu naudu, vai ne?

-    Man tiktu dāsni atlīdzināts par gadiem, kurus pavadīju, vedot uzņēmumu pretī labklājībai.

-   Taču šis darījums tiktu apdraudēts, ja jūs pazaudētu vienu no saviem lielākajiem klientiem, kas jums ienes ikgadējus ienākumus četrdesmit miljonu apmērā. Vai pareizi?

-    Nekas neliecināja, ka mūsu klients varētu aiziet.

-    Es vēlreiz pievēršu jūsu uzmanību vēstulei, kuru jums, ser, atsūtīja misters Bondurants. Vai jūs nepiekristu, ka misters Bondurants tajā izsaka nepārprotamus draudus atņemt jums WestLand kā klientu? Vēstules kopija jums aizvien ir priekšā, ja vēlaties tajā ieskatīties.

-     Nav vajadzības vēlreiz lasīt vēstuli. Tā nesaturēja pilnīgi nekādus draudus man. Mičs man atsūtīja vēstuli, un es novērsu tajā izklāstītos sarežģījumus.

-     Tāpat kā jūs novērsāt Donalda Driskola radītos draudus?

-    Iebilstu! Frīmena nekavējās izsaukties. Tas ir apstrīdams.

-   Atsaucu jautājumu. Mister Oparicio, jūs saņēmāt šo vēstuli tieši tad, kad tika slēgts LeMure darījums. Vai ne?

-    Jā, laikā, kad notika pārrunas.

-     Un tolaik, kad jūs saņēmāt šo vēstuli no mistera Bonduranta, jūs zinājāt, ka viņš ir nonācis naudas grūtībās?

-    Par mistera Bonduranta personisko finansiālo situāciju man nekas nebija zināms.

-   Vai jūsu uzņēmumā nav darbinieka, kura pienākums būtu pārbaudīt jūsu sadarbības partneru, piemēram, mistera Bonduranta un citu baņķieru finanses?

-     Nē, tas ir neprāts. Tas, kurš tā apgalvojis, melo.

Pienācis laiks pārbaudīt dubultaģenta Herberta Dāla gādāto informāciju.

-    Vai tolaik, kad misters Bondurants nosūtīja jums to vēstuli, viņš zināja par jūsu slepenajiem darījumiem ar LeMure?

Oparicio butu jāatbild "nezinu", jo es biju licis Dālam ar kontaktpersonu starpniecību nosūtīt ziņu, ka Tremelas juristiem par šo svarīgo aizsardzības stratēģijas punktu nav izdevies uzrakt neko.

-     Viņš par to nekā nezināja, Oparicio atteica. Es nevienam mūsu klientam, nevienam banku pārstāvim nebiju teicis ne vārda par pārrunām, kādas tobrīd notika.

-    Kas ir LeMure finanšu direktors?

Šis jautājums un negaidītā temata maiņa Oparicio šķita uz brīdi apmulsinām.

-    Viņu sauc Sids Dženkinss. Sidnijs Dženkinss.

-     Vai viņš vadīja LeMure izveidoto pārņemšanas grupu, ar kuru jūs sadarbojāties?

Frīmena iebilda un gribēja zināt, kāds ir šā jautājuma mērķis. Es paziņoju tiesnesim, ka pavisam drīz tas būs paskaidrots, un viņš ļāva man turpināt iztaujāšanu, likdams Oparicio atbildēt uz jautājumu.

-   Jā, pārņemšanu vadīja Sids Dženkinss, un es ar viņu sadarbojos.

Atvēris mapi, es sameklēju dokumentu un lūdzu tiesnesim atļauju pienest to lieciniekam. Frīmena, kā jau gaidīts, cēla iebildumus, un mums bija kaismīga domu apmaiņa pie tiesneša galda par to, vai šis dokuments ir pieņemams šai prāvā. Taču, tā kā Frīmena iepriekš bija uzvarējusi kauju un saņēmusi atļauju pasniegt Driskolam ALOFT iekšējās izmeklēšanas ziņojumu, tiesnesis Perijs izlīdzināja rezultātu, atļaudams man izmantot dokumentu, bet atstādams sev tiesības vēlāk lemt, vai tas ir iekļaujams prāvas materiālos.

Saņēmis atļauju, es pasniedzu dokumenta kopiju lieciniekam.

-    Mister Oparicio, vai varat zvērinātajiem izstāstīt, kas ir šis dokuments?

-    Droši apgalvot nevaru.

-    Vai tā nav digitālā plānotāja izdruka?

-    Ja jūs tā apgalvojat.

-    Kāds vārds ir atzīmēts lapas augšmalā?

-    Mičels Bondurants.

-    Kāds ir datums šajā lapā?

-    Trīspadsmitais decembris.

-    Vai jūs varat izlasīt iedaļu pulksten desmitos no rīta?

Frīmena lūdza atļauju pienākt pie tiesneša galda, un mēs

atkal stāvējām Perija priekšā.

-    Jūsu godība, šajā prāvā apsūdzētā ir Līza Tremela, nevis Luiss Oparicio vai Mičels Bondurants. Tā, lūk, notiek, ja ļaunprātīgi izmanto tiesas labo gribu un laipnību. Es iebilstu pret jautājumiem par šo tematu. Advokāta kungs ir krietni novirzījies no lietas, kas izskatāma zvērinātajiem.

-    Tiesneša kungs, es iesāku. Šeit atkal ir runa par trešās puses vainu. Šo lapu no digitālā plānotāja aizstāvības puse saņēma, apmainoties ar pierādījumiem. Atbilde uz šo jautājumu parādīs zvērinātajiem, ka slepkavības upuris nodarbojās ar klusu, nemanāmu izspiešanu no liecinieka. Un tāds var būt slepkavības motīvs.

-    Jūsu godība, tas…

-    Pietiks, mis Frīmena. Es ļauju turpināt.

Mēs atgriezāmies savās vietās, un tiesnesis pavēlēja Oparicio atbildēt uz jautajumu. Zvērināto labad es to atkārtoju.

-     Kas ir ierakstīts mistera Bonduranta kalendārā trīspadsmitā decembra desmitos?

-    Te teikts: "Sidnijs Dženkinss, LeMure."

-    Vai jūs no šā ieraksta nevarētu secināt, ka misters Bondurants pagājušā gada decembrī uzzinājis par ALOFT un LeMure darījumu?

-     Man nav ne mazākās jausmas, kas šajā tikšanās reizē runāts, ja tāda vispār notikusi.

-     Kada iemesla pēc cilvēks, kas vada ALOFT pārņemšanu, varētu piekrist satikties ar vienu no svarīgākajiem ALOFT klientiem, proti, ar bankas pārstāvi?

-    To jums derētu pavaicāt pašam misteram Dženkinsam.

-    Iespējams, es to tiešām izdarīšu.

Iztaujāšanas laikā Oparicio skatiens kļuva aizvien drūmāks. Herberta Dāla iesūtīšana pretinieka nometnē bija izdevusies. Es turpināju vaicāt.

Kā beidzās darījums par ALOFT pārdošanu korporācijai LeMure?

-    Tas noslēdzās ar pārdošanu februāra beigās.

-    Par kādu naudas summu tā tika pārdota?

-    To es negribētu atklāt.

-    LeMure ir publiska akciju sabiedrība, ser. Informācija ir brīvi pieejama. Jūs varētu mums aiztaupīt laiku un…

-    Par deviņdesmit sešiem miljoniem dolāru.

-    Un lielākā daļa no tiem nonāca pie jums, uzņēmuma vienīgā īpašnieka. Vai pareizi?

-     Laba tiesa, jā.

-    Un jums tika arī LeMure akcijas, vai pareizi?

-    Tieši tā.

-    Un jūs paliekat ALOFT prezidenta amatā, vai ne?

-    Ja. Es joprojām vadu uzņēmumu. Tikai man tagad ir priekšniecība.

Liecinieks mēģināja smaidīt, taču tiesas zālē sēdošie, no kuriem vairums bija strādnieku šķiras, viņa vārdos nekā uzjautrinoša nesaskatīja ņemot vērā to, kādi miljoni viņam šai darījumā bija tikuši.

-    Tātad jūs joprojām esat cieši saistīts ar uzņēmuma ikdienas darbību?

-jā, ser, esmu.

-     Mister Oparicio, vai jūsu personiskā daļa ALOFT pārdošanas darījumā bija sešdesmit viens miljons dolāru, kā ziņoja Wall Street Journal?

-    Tur bija aplam uzrakstīts.

-    Kā tad tā?

-    Šis darījums bija vairāk vērts, taču ne viss man tika uzreiz.

-    Jums pienācās atliktie maksājumi?

-    Jā, tā var sacīt. Mister Holer, es nudien nesaskatu šeit nekādu saistību ar Mičela Bonduranta slepkavības izmeklēšanu. Kāpēc mani šurp ataicināja? Man nav nekāda sakara ar…

-    Jūsu godība?

-     Mirklīti, mister Oparicio, tiesnesis ierunājās. Viņš paliecās uz priekšu virs galda un sastinga, it kā iegrimdams apcerē. Tagad mums būs rīta pārtraukums, un abu pušu pārstāvji ieradīsies manā kabinetā. Pasludinu pārtraukumu.

Kārtējo reizi mēs kopā ar tiesnesi iegājām viņa kabinetā. Un kārtējo reizi es varēju gatavoties brāzienam. Taču es tā dusmojos uz Periju, ka tūdaļ metos uzbrukumā. Kamēr viņš un Frimena apsēdās, es paliku stāvam.

-    Jūsu godība, visu cieņu jums, taču es savā runā biju iegājis zināmā ritma, un tik pēkšņs rīta pārtraukums mani izsit no līdzsvara.

-     Mister Holer, lai ari kā jūs būtu iegājis ritmā, jūs esat pārāk attālinājies no lietas. Es esmu jums visādi izdabājis un atļāvis aizstāvības stratēģijā pierādīt trešās personas vainu, taču man sāk rasties aizdomas, ka tieku vazāts aiz deguna.

-    Tiesneša kungs, man atlika tikai četri jautājumi, un es būtu iedzinis pēdējo naglu. Bet jūs mani tā vienkārši apstādinājāt.

-Jūs pats sevi apstādinājāt, advokāta kungs. Es nevaru sēdēt un pieļaut, lai tas turpinās. Ik pa laikam mis Frimena izsaka iebildumus, un tagad pat liecinieks sāk iebilst. Un es izskatos pēc nerra. Jūs grābstāties pa tumsu. Jūs solījāt man un solījāt ari zvērinātajiem, ka ne tikai pierādīsiet, ka jūsu kliente nepastrādāja šo noziegumu, bet arī atklāsiet, kurš to patiesībā pastrādāja. Taču aizstāvības puse pagaidām ir izsaukusi piecus lieciniekus, un jūs vēl arvien grābstāties pa tumsu.

-    Jūsu godība, es nevaru noticēt, ka… Es negrābstos pa tumsu. Es sniedzu pierādījumus. Bondurants draudēja nepieļaut, lai šis cilvēks tiek pie sešdesmit viena miljona dolāru. Tas ir acīmredzams, un to saskatītu visi, kas apveltīti ar veselo saprātu.

-     Motīvs nav pierādījums, iejaucās Frīmena. Tas nav lietiskais pierādījums, un jums acīmredzami tādu nav. Visa šī aizstāvības sacerētā versija ir tīrā šarāde. Kas būs tālāk? Jūs visus, kuru īpašuma atsavināšanā Bondurants ir piedalījies, nosauksiet par aizdomās turamajiem?

-    Tā nemaz nebūtu slikta doma. Kā apstiprinādams, es pastiepu pirkstu pret prokurori, kas sēdēja krēslā. Taču fakts ir tāds, ka aizstāvības versija nebūt nav šarāde. Ja man atļautu turpināt liecinieka iztaujāšanu, es pavisam drīz nonāktu pie pierādījumiem.

-    Apsēdieties, mister Holer. Un, lūdzu, mainiet toni, kad uzrunājat mani.

-    Jā, jūsu godība. Es atvainojos.

Es apsēdos un gaidīju, kamēr Perijs apsver situāciju. Pēc neilga laika viņš ierunājās:

-    Mis Frīmena, vai jums ir vēl kaut kas sakāms?

-     Es domāju, ka tiesa ļoti labi saprot, kā apsūdzība raugās uz to, kas misteram Holeram ir atļauts. Es jau laikus un vairākkārt brīdināju par viņa nodomu sarīkot atrakciju, kurai nebūs nekada sakara ar izskatāmo lietu. Šobrīd mēs jau esam aizgājuši pārāk tālu, lai ko labotu. Es esmu spiesta piekrist tiesneša novērtējumam; jā, šādu izrīcību dēļ izskatās, ka tiesa nolikta muļķa lomā un ar to manipulē.

Prokurore bija pārkāpusi robežu. Izdzirdot, ka tiek pielīdzināts muļķim, Perijs viegli samiedza acis. Jādomā, ka vēl pirms brīža tiesnesis Frīmenai bija rokā taču tagad viņa cieta zaudējumu.

-    Liels jums paldies, mis Frīmena. Manuprāt, šajā gadījumā es drīzāk ļaušu atgriezties tiesas zālē un došu misteram Holeram pēdējo iespēju pabeigt versijas izklāstu. Vai jūs, mister Holer, aptverat, ko nozīmē vārdi "pēdējā iespēja"?

-    Jā, jūsu godība. Es pakļaušos.

-     Ļoti ceru, ser. Tiesneša pacietība sāk izsīkt. Tagad dosimies atpakaļ tiesas zālē.

Nonācis zālē, es ieraudzīju Aronsoni vienu pašu sēžam pie aizstāvības galda un tikai tagad attapu, ka viņa nebija sekojusi man tiesneša telpās. Es gurdi apsēdos līdzās.

-    Kur tad Līza?

-    Gaitenī ar Dālu. Kā gāja?

-     Man tika vēl viena iespēja. Tagad vajadzēs rīkoties ātrāk un nekavēties ar izšķirīgo triecienu.

-    Vai varēsiet?

-    Redzēsim. Pirms sākam darbu, vēl aizskriešu uz labierīcībām. Kālab tu nenāci man līdzi uz tiesneša kabinetu?

-    Mani neviens neaicināja, un es nezināju, vai drīkstu iet.

-    Nākamreiz nevilcinies nākt man līdzi.

Tiesas nami ir projektēti ar nodomu efektīvi izšķirt abas puses. Zvērinātajiem ir savs spārns un apspriežu telpas, un ir izveidotas ejas un vārti, kas norobežo pretējās puses un to atbalstītājus. Taču labierīcību telpas lieliski nojauc šīs robežas. Ieejot tualetē, nekad nevar būt drošs par to, kas tevi tur sagaida. Es iespraucos pa iekšējām vīriešu tualetes durvīm un gandrīz uzskrēju virsū Oparicio, kurš, pieliecies pie izlietnes, mazgāja rokas. Viņš uzlūkoja mani spogulī.

-    Nu, advokāta kungs? Vai tiesnesis jums sadeva pa pirkstiem?

-    Tā nav jūsu darīšana. Atradīšu citu tualeti.

Es jau pagriezos, lai dotos prom, bet Oparicio mani atturēja.

-    Nepūlieties. Es jau eju ārā.

Viņš nopurināja slapjās rokas un pavirzījās uz durvju pusi. Nonācis man ļoti tuvu, viņš piepeši apstājās.

-    Jūs esat nicināms, Holer, viņš izgrūda. Jūsu kliente ir slepkava. Bet jums netrūkst drosmes mēģināt vainu uzgrūst man. Kā jūs spējat uz sevi paskatīties spogulī?

Viņš norādīja uz pisuāru rindu un izmeta:

-    Lūk, tur ir jūsu vieta. Kanalizācijā.

Četrdesmit devītā nodaļa

/

Tagad viss izšķirsies nākamās pusstundas, varbūt stundas laikā. Es sēdēju pie aizstāvības galda, sakopoju domas un gaidīju. Visi atradās savās vietās trūka vienīgi tiesneša, kurš joprojām uzturējās savā kabinetā, un Luisa Oparicio, kurš stāvēja pie publikas galerijas un pašapmierinātu seju apspriedās ar diviem saviem advokātiem, kas bija rezervējuši sev vietas pirmajā rindā. Kliente pieliecās man tuvu klāt un nočukstēja tik klusu, ka pat Āronsone to nesadzirdēja:

-Jums taču ir vēl, vai ne?

-    Kā, lūdzu?

-    Jums taču ir vēl kaut kas par viņu, vai ne, Mikij? Jums jautājumu neaptrūksies?

Pat viņa bija aptvērusi, ka tas, ko pagaidām esmu parādījis, nav pietiekami. Es tāpat čukstus atbildēju:

-    Pirms pusdienām zināsim. Vai nu dzersim šampanieti, vai birdināsim asaras alus krūzē.

Tiesneša kabineta durvis atvērās, un iznāca Perijs. Vēl īsti neapsēdies savā krēslā, viņš lika ievest zvērinātos un pavēlēja lieciniekam atgriezties vietā. Pēc īsa brīža es atkal stāvēju pie katedras un uzlūkoju Oparicio. Mūsu asā saruna labierīcību telpā viņam acīmredzot bija no jauna piešķīrusi pašapzimbu. Atbrīvotā poza vēstīja visai pasaulei, ka šim cilvēkam nav nekādu rūpju. Es nospriedu, ka ilgāk gaidīt nav jēgas jāsāk atvēzēties.

-    Tad nu tā, mister Oparicio. Turpinot mūsu iepriekšējo sarunu… jūs taču neesat bijis pilnībā patiess savā šodienas liecībā, vai ne?

-    Es runāju pilnīgi godīgi, un mani šāds jautājums aizvaino.

-    Jūs melojāt jau no paša sākuma, vai ne, ser? Zvēresta laikā nosaukdams citu vārdu.

-    Savu vārdu es mainīju likumīgi pirms trīsdesmit viena gada. Es nemeloju, un tam ar šo notikumu nav nekāda sakara.

-    Kāds vārds ir jūsu dzimšanas apliecībā?

Oparicio brīdi apklusa, un es, šķiet, pamanīju viņa sejā pirmo apjausmu par to, kurp ved šie jautājumi.

-     Mans dzimtais vārds ir Antonio Luidži Aparisio. Līdzīgs tagadējam, tikai sākas ar "A". Bērnibā mani saukāja par Lū vai Lui, jo mūsu rajonā mita daudz Entoniju un Antonio. Es nolēmu kļūt par "Luisu" un oficiāli nomainīju vārdu. Tagad esmu Antonijs Luiss Oparicio. Es savu vārdu amerikanizēju. Tas arī viss.

-    Kādēļ jūs nomainījāt arī uzvārda rakstību?

-      Tolaik bija pazīstams profesionāls beisbolists vārdā Luiss Aparisio. Es uzskatīju, ka tad mans vārds būs pārāk līdzīgs. Luiss Aparicio un Luiss Aparisio. Es negribēju, lai mans jaunais vārds pārāk līdzinās kādas slavenības vārdam, tālab nomainīju arī rakstību. Vai tas jūs apmierina, mister I loler?

Tiesnesis aizrādīja Oparicio atbildēt uz jautājumiem, nevis tos uzdot.

-     Vai jūs zināt, kad Luiss Aparisio beidza aktīvās profesionālā beisbolista gaitas? es jautāju.

Pirms uzdot šo jautājumu, es paskatījos uz tiesnesi. Ja iepriekš viņa pacietība sāka izsīkt, tad tagad ir palicis labi ja viens piliens kā tintes lāse, ar kuru tiks uzdrukāta pavēle, sodot mani par necieņu pret tiesu.

-    Nē, es nezinu, kad viņš aizgāja no aktīvā sporta.

-     Vai jūs būtu pārsteigts, uzzinot, ka tas notika astoņus gadus pirms tam, kad jūs nomainījāt vārdu?

-    Nē, tas mani nepārsteidz.

-    Bet jūs gribat zvērinātajiem iegalvot, ka nomainījāt vārdu, lai jūs nesajauktu ar beisbola spēlētāju, kurš jau sen ir beidzis aktīvās gaitas.

Oparicio paraustīja plecus.

-     Bet tā notika.

-     Vai nav tiesa, ka jūs nomainījāt vārdu no Aparicio uz Oparicio, jo bijāt ambiciozs jauneklis un alkāt vismaz ārēji norobežoties no savas ģimenes?

-    Tā nav. Es tiešām gribēju vārdu, kas vairāk līdzinātos amerikāņu vārdiem, taču es ne no viena negrasījos norobežoties.

Oparicio aši pazibināja skatienu savu advokātu virzienā.

-    Vecāki jums deva vārdu par godu jūsu tēvocim, vai ne? es jautāju.

-     Nē, Oparicio attrauca. Es netiku nosaukts neviena cilvēka vārdā.

-    Jums bija tēvocis vārdā Antonio Luidži Aparicio. Tieši tāpat, ka ierakstīts jūsu dzimšanas apliecībā. Jūs gribat apgalvot, ka tā ir vienīgi sagadīšanās?

Nopratis, ka meli atklāti, Oparicio centās kļūdu labot, taču tas stāvokli tikai pasliktināja.

-     Vecāki nav man stāstījuši, kam par godu es esmu nosaukts un vai es vispār esmu nosaukts kāda vārdā.

-    Un tāds gudrs puisis kā jus to pats neaptvērāt?

-     Es par to neiedomājos. Divdesmit viena gada vecumā es atbraucu uz rietumkrastu un attālinājos no savas ģimenes.

-    Ģeogrāfiskajā ziņā?

-    Arī citā ziņā. Es sāku jaunu dzīvi. Paliku dzīvot te.

-    Jūsu tēvs un tēvocis bija iesaistīti organizētajā noziedzībā, vai ne?

Frimena nekavējoties cēla iebildumus un vēlējās apspriesties pie tiesneša galda. Kad tur nonācām, viņa visādi centās izrādīt savu sapīkumu un pacietības zudumu trūka vienīgi acu valbīšanas.

-    Jūsu godība, nu vienreiz ir gana! Lai arī advokāta kungam ir pieļaujams bezkaunīgi nomelnot paša izsauktos lieciniekus, tam ir jādara gals. Tiesneša kungs, te ir tiesa, nevis grābstīšanas pa visdziļāko piķa melno tumsu.

-   Jūs man piekodinājāt pielikt soli, jūsu godība, un es tieši tā arī rīkojos. Un manā rīcībā ir skaidrs pierādījums, ka tā nav šaušana uz labu laimi.

-    Kāds tas ir, mister Holer?

Es pasniedzu tiesnesim biezu sējumu, kuru biju paņēmis līdzi, iedams pie tiesneša galda. No sējuma lapām spraucās ārā vairākas dažādu krāsu līmlapiņas.

-    Tas ir ASV Ģenerālprokuratūras ziņojums kongresam par organizēto noziedzību. Tas ir datēts ar tūkstoš deviņi simti astoņdesmit sesto gadu, un tolaik ģenerālprokurora amatā bija Edvins Mīss. Atveriet ar dzelteno līmlapiņu atzīmēto lappusi un jūs ieraudzīsiet izceltu rindkopu. Tas arī būs manis piedāvātais pierādījums.

Tiesnesis izlasīja norādīto rindkopu un pagrieza sējumu otrādi, lai ari Frīmena varētu aplūkot. Perijam lēmums bija gatavs, iekams viņa pabeidza lasīt.

-    Uzdodiet jautājumus, mister Holer, taču jums ir desmit minūtes laika pavilkt svītru apakšā. Ja līdz tam laikam nebūsiet pabeidzis, es jūsu uzstāšanos pārtraukšu.

-    Pateicos, tiesneša kungs.

Es atgriezos pie katedras un uzdevu jautājumu mazliet citādi.

-    Mister Oparicio, vai jums bija zināms, ka jūsu tēvs un tēvocis bija iesaistījušies organizētās noziedzības grupējumā, kuru dēvēja par Gambino ģimeni?

Oparicio bija redzējis, ka pasniedzu tiesnesim sējumu. Viņš apjēdza, ka es spēšu savu jautājumu pamatot ar pierādījumu. Tā vietā, lai pilnīgi noliegtu apgalvojumu, viņš nolēma sniegt nenoteiktu atbildi.

-     Kā jau sacīju, es devos studēt, un mana ģimene palika pretējā piekrastē. Kopš tā laika neko sīkāk par to nezinu. Un arī man neviens neko nestāstīja.

Pienāca laiks rīkoties neatlaidīgi piespiest Oparicio pie bezdibeņa kraujas.

-    Vai jūsu tēvocis nebija pazīstams ar iesauku "Mērkaķis" viņa brutalitātes un agresivitātes dēļ?

-    To es nezinu.

-    Vai jūsu tēvocis Antonio Aparicio zināmā mērā neieņēma jums tēva lomu, jo īstais tēvs lielāko daļu jūsu pusaudža gadu pavadīja cietumā par izspiešanu?

-    Tēvocis rūpējās par mums finansiāli, taču viņš nebija man tēva vietā.

-    Vai divdesmit viena gada vecumā jūs pārcēlāties uz rietumkrastu, lai norobežotos no savas ģimenes? Vai arī tāpēc, lai paplašinātu jūsu ģimenes komercdarbības iespējas līdz rietumkrastam?

-    Tas gan ir skaidri melots! Es ierados šeit studēt jurisprudenci. Man nebija nekā, un es visu atstāju otrā piekrastē, tostarp arī sakarus ar ģimeni.

-    Vai jums ir zināms termins "iesaldētais" tādā nozīmē, kādā to lieto organizētās noziedzības izmeklēšanā?

-    Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

-    Vai jūs būtu pārsteigts, ja noskaidrotos, ka, pēc FIB informācijas spriežot, kopš pagājušā gadsimta astoņdesmitajiem gadiem mafija pūlas iespiesties likumīgā komercdarbībā, nākamās paaudzes locekļus sūtot augstskolās un iesaistot citās nozarēs, lai tie varētu tur iesakņoties un uzsākt veikalus? Šādus cilvēkus tolaik dēvēja par "iesaldētajiem".

-     Es esmu likumpaklausīgs uzņēmējs. Mani neviens nekur nesūtīja, un es pats nopelnīju naudu skolai un iztikai, strādādams par tiesas kurjeru.

Pamājis es it kā apliecināju, ka šādu atbildi esmu gaidījis.

-    Runājot par tiesas kurjeriem… jums pieder vairāki uzņēmumi, vai ne, ser?

-     Nesaprotu.

-    Es pārfrāzēšu jautājumu. Pārdodot ALOFT kompāniju LeMure fondam, jūs paturējāt savā īpašumā vairākus uzņēmumus, kurus ar ALOFT saistīja kontrakti. Vai pareizi?

Oparicio ar atbildi nesteidzās. Viņš vēlreiz raidīja zaglīgu skatienu savu advokātu virzienā, it kā aicinādams viņu izpestīt. Viņš nojauta, kurp ved mans ceļš, un saprata, ka nedrīkst mani turp vest. Taču atradās viņš liecinieku solā, un citas izejas viņam nebija.

-    Es esmu dažādu uzņēmumu īpašnieks un līdzīpašnieks. Visi tie ir leģitīmi, visi darbojas likumīgi un godīgi.

Laba atbilde taču ar to būs par maz.

-    Kas tie ir par uzņēmumiem? Kādus pakalpojumus tie piedāvā?

-     Jūs minējāt tiesu kurjera pakalpojumus. Tos piedāvā viens no uzņēmumiem. Man pieder arī advokāta palīgu aģentūra, tāpat biroja darbinieku aģentūra un biroja mēbeļu nodrošināšanas firma. Vēl ari…

-    Vai jums pieder kurjeru firma?

Liecinieks brīdi klusēja un pūlējās domāt divus jautājumus uz priekšu, bet es virzījos tālāk pārāk ātri, neļaudams viņam turēties līdzi.

-    Šajā firmā es esmu investors. Es neesmu vienīgais īpašnieks.

-    Parunāsim par kurjeru servisu. Pirmkārt, ka to sauc?

-    Wing Nuts Courier Services.

-     Vai tas atrodas Losandželosā?

-    Galvenā mitne ir šeit, taču filiāles ir izvietotas septiņās pilsētās. Uzņēmums darbojas visā mūsu pavalstī un vēl arī Nevadā.

-    Cik liela Wing Nuts daļa jums pieder?

-    Šajā uzņēmumā es esmu līdzdalībnieks. Ja nemaldos, man pieder četrdesmit procentu.

-    Nosauciet, lūdzu, kādu no pārējiem dalībniekiem!

-    To ir vairāki. Daži ir juridiskas personas, nevis privātpersonas.

-      Piemēram, AA-Best Consultants no Ņujorkas rajona Bruklinas. Šī firma Sakramento uzņēmumu reģistrā minēta kā daļēja Wing Nuts īpašniece.

Oparicio atkal kavējās ar atbildi. Šoreiz viņš šķita iegrimis drūmās domās, un tiesnesis viņu pamudināja atbildēt.

-    Jā, es pieņemu, ka tā ir viena no investorēm.

-    Uzņēmumu dokumentācija, kas pieejama Ņujorkas pavalsts iestādēs, vēsta, ka AA-Best lielākais īpašnieks ir kāds Dominiks Kapelli. Vai jūs esat ar viņu pazīstams?

-    Nē, neesmu.

-    Vai gribat sacīt, ka jums, ser, nav pazīstams viens no Wing Nuts partneriem?

-    AA-Best investēja. Es investēju. Es nezinu visas iesaistītās personas.

Frīmena piecēlās. Bija jau pēdējais laiks. Biju gaidījis, ka viņa saks iebilst vismaz pirms četriem jautājumiem. Es buksēju un nogaidīju.

-    Jūsu godība, vai šiem jautājumiem ir kāda jēga? viņa noprasīja.

-    Arī mani pamazām pārņem neizpratne, Perijs piebalsoja. Vai beidzot mūs apgaismosiet, mister Holer?

-     Vēl trīs jautājumi, jūsu godība, un es domāju, ka lietas būtība visiem būs skaidrāka par skaidru, es apgalvoju. Es lūdzu tiesu paciesties vēl trīs jautājumus.

Runādams es nebiju atrāvis no Oparicio skatienu. Es nodevu viņam vēstījumu. "Ja tagad nepieliksi punktu, tavi noslēpumi izlidos pa visu pasauli. Tos zinās LeMure. Tos zinās tavi akciju turētāji. Tos zinās prokuratūra. Tos zinās visi."

-     Ļoti labi, mister Holer.

-    Pateicos, jūsu godība.

Es ieskatījos piezīmēs. Bija pienācis kritiskais brīdis. Ja esmu Oparicio iztaujāšanas stratēģiju izstrādājis pareizi, tagad ir kritiskais brīdis. Es paraudzījos uz liecinieku.

-     Mister Oparicio, vai jūs pārsteigtu ziņa, ka Dominiks Kapelli, partneris, kuru jūs it kā nepazīstat, ir iekļauts Ņujorkas…

-    Jūsu godība?

To sacīja Oparicio. Viņš mani pārtrauca.

-     Klausot advokātu padomam un saskaņā ar manām tiesībām, ko nosaka Piektais labojums, un saskaņā ar ASV Konstitūcijas un Kalifornijas pavalsts sniegtajām privilēģijām, es ar cieņu atsakos atbildēt uz šo un visiem pārējiem jautājumiem.

Lūk!

Es stāvēju kā sastindzis taču tikai mans ārējais veidols bija nekustīgs. Manu dvēseli kā kliedziens pārpludināja enerģija. Es teju nedzirdēju čukstu lavīnu, kas aizvēlās cauri tiesas zālei. Bet tad man aiz muguras atskanēja stingra balss. Tās īpašnieks vērsās pie tiesneša.

-    Jūsu godība, vai man, lūdzu, ļauts uzrunāt tiesu?

Es pagriezos un ieraudzīju, ka tas ir Mārtiņš Zimmers, viens no Oparicio advokātiem.

Tad Frīmena spalgā, aizžņaugtā balsī pauda iebildumu un lūdza sasaukt apspriedi pie tiesneša galda.

Taču es zināju, ka šoreiz apspriede neko nelīdzēs. To saprata arī Perijs.

-     Mister Zimmer, jūs varat apsēsties. Tagad mums būs pusdienu pārtraukums, un visām pusēm jāatgriežas tiesas zālē vienos pēc pusdienas. Zvērinātajiem norādīts neapspriest lietu savā starpā un neizdarīt secinājumus no šīs liecības un šā liecinieka lūguma.

Pēc paziņojuma klātesošie trokšņaini izklīda, plašsaziņas līdzekļu pārstāvji skaļi pārsprieda notikušo. Kamēr pēdējais zvērinātais izgāja pa durvīm, es atstāju katedru un pārliecos pāri aizstāvības galdam, lai iečukstētu Āronsonei ausī:

-    Tev šoreiz derētu ienākt līdzi tiesneša telpās.

Viņa jau dzīrās taujāt, ko es ar to domāju, kad Perijs pavēstīja:

Es vēlos, lai abu pušu pārstāvji ienāk manā kabinetā. Nekavējoties. Mister Oparicio, jūs palieciet tepat. Jūs varat apspriesties ar saviem advokātiem, taču neatstājiet tiesas zāli.

To pasacījis, tiesnesis piecēlās un izgāja pa tuvējām durvīm.

Es sekoju.

Piecdesmita nodaļa

/

Ap šo laiku es biju labi iepazinis gobelēnus, mēbeles un visu pārējo iekārtojumu tiesneša kabinetā. Taču spriedu, ka šis būs mans pēdējais un, iespējams, visgrūtākais apciemojums. Brīdī, kad ienācām kabinetā, tiesnesis novilka mantiju un nevērīgi nosvieda pār cepuru statīvu telpas stūrī nevis rūpīgi novietoja uz pakaramā, kā bija rīkojies iepriekšējās in camera apspriedēs. Pēc tam viņš iekrita krēslā un skaļi nopūtas. Sapīkusi, nīgrā sejas izteiksme it kā vēstīja, ka viņam vairāk rūp paša labā slava kā juristam, nevis tas, vai slepkavības upurim tiks taisna tiesa.

-    Mister Holer, viņš ar pūlēm izgrūda, it kā noveldams no pleciem smagu nastu.

-    Jā, jūsu godība?

Tiesnesis paberzēja seju.

-     Lūdzu, atzīstiet, ka tāds nebija jūsu plāns jau no paša sākuma! Ka nevēlējāties piespiest Oparicio zvērināto klātbūtnē atteikties no liecināšanas, atsaucoties uz Piekto labojumu.

-    Tiesneša kungs, es sacīju, man nebija ne jausmas, ka viņš atsauksies uz Piekto labojumu. Pēc toreizējās sēdes un lūguma apturēt noklausīšanos es patiešām nebiju paredzējis, ka viņš tā rīkosies. Protams, es nenoliedzu, ka izdarīju 11/ viņu spiedienu, taču tas tādēļ, ka gribēju izdzirdēt atbildes uz saviem jautājumiem.

Frīmena papurināja galvu.

-    Vai jums ir kas piebilstams, mis Frīmena?

-    Jūsu godība, manuprāt, advokāta kungs pret tiesu un tieslietu sistēmu jau no paša prāvas sākuma ir izturējies ar vistīrāko nicinājumu. Viņš nule pat neatbildēja uz jūsu jautājumu, jūsu godība, tikai atzina, ka viņam neesot ne jausmas. Tās ir divas dažādas lietas, un arī tas apliecina, ka advokāta kungs rīkojies nekrietni un nemitīgi centās sabotēt prāvu. Un nu viņam tas ir izdevies. Oparicio jau no sākta gala bija iecerēts kā "Piektā labojuma liecinieks", grēkāzis, kuru izstādīt zvērināto priekšā un notriekt zemē pēc tam, kad viņš atsaucas uz Piekto labojumu. Tāds bija viņa plāns. Ja tā nav juridiskās sāncensības sistēmas izkropļošana, kas tad ir?

Es palūkojos uz Aronsoni. Viņa izskatījās pārbiedēta līdz nāvei un šķietami pat sliecās piekrist Frīmenas apgalvojumam.

-   Tiesneša kungs, es rāmi iebildu. Mis Frīmenai es varu paziņot tikai vienu. Lai pierāda! Ja viņa ir tik pārliecināta par šādu manu ģenerālplānu, viņa var mēģināt to pierādīt. Patiesība ir tāda… un mana jaunā, ideālu pārpilnā kolēģe varēs apliecināt manu vārdu patiesīgumu… mēs paši par Oparicio sakariem ar organizēto noziedzību uzzinājām pavisam nesen. Mans detektīvs to pilnīgi nejauši uzgāja, meklēdams visas Oparicio piederošās īpašumu daļas, kas pieejamas ASV Vērtspapīru un biržu komisijas reģistrā. Policijai un prokuratūrai bija iespēja rīkoties tāpat, taču šīs iestādes vai nu nepievērsa tam vērību, vai arī neprata atrast. Es domāju, ka tieši tas, nevis mana taktika tiesas prāvas laikā, ir cēlonis prokurores sarūgtinājumam.

Tiesnesis vēl arvien sēdēja, atgāzies krēslā, vērās griestos un tad pavēcināja roku gaisā. Es netiku gudrs par šī žesta nozīmi.

-    Tiesneša kungs?

Perijs pagriezās krēslā un paliecās uz priekšu, uzrunādams mūs visus trīs.

-    Tā, ko mēs iesākam?

Vispirms viņš pievērsās man. Es paraudzījos uz Aronsoni, it kā jautādams, vai viņai ir kādi ieteikumi. Taču jaunā sieviete stāvēja kā pārakmeņojusies. Es pagriezos pret tiesnesi.

-     Nedomāju, ka te ir kaut kas līdzams. Liecinieks atsaucās uz Piekto labojumu. Liecināt viņš vairs nevar. Nav iespējams turpināt iztaujāšanu, ja viņš var izvēlēties slēpties aiz šā labojuma, kad vien iepatīkas. Viņš to piesauca, tātad liecināšana beigusies. Saucam nākamo. Man ir vēl viens liecinieks, un tad arī aizstāvības iztaujāšanas stadija ir beigusies. Noslēguma runu būšu gatavs teikt rit no rīta.

Frimena vairs nejaudāja nosēdēt. Viņa pietrūkās kājās un pāris soļos vairākkārt mēroja īso attālumu līdz logam.

-     Tas ir tik negodīgi un tik ļoti iederas mistera Holera plānā! Viņš izvilina vajadzīgo liecību, tad piespiež Oparicio piesaukt Piekto labojumu, un prokuratūra netiek iztaujāt liecinieku ne vienreiz, ne atkārtoti. Vai tas ir kaut mazdrusciņ godīgi, jusu godība?

Perijs neatbildēja. Tas arī nebija vajadzīgs. Neviens klātesošais nešaubījās, ka šī situācija attiecībā pret prokuratūru nav godīga. Frīmenai tagad nebija iespējams iztaujāt Oparicio.

-    Es izsvītrošu visu viņa liecību, Perijs lēma. Es likšu zvērinātajiem to neņemt vērā.

Frimena sakrustoja rokas uz krūtīm un sarūgtināta papurināja galvu.

-    Zvans ir noskanējis tik ellīgi skaļi, ka nav iespējams to padarīt par nebijušu, viņa teica. Apsūdzības pusei tā ir katastrofa. Pagalam negodīgi.

Es klusēju, jo Frīmenai bija taisnība. Lai arī tiesnesis varēja zvērinātos nobrīdināt, ka viss Oparicio stāstītais nav ņemams vērā, taču bija par vēlu. Vēstījums bija nosūtīts un iesakņojies visu prātos. Tieši tā, kā biju paredzējis.

-    Diemžēl cita ceļa es neredzu, Perijs atzina. Mēs tagad dosimies pusdienās, un es šo jautājumu vēl labi pārdomāšu. Jums trim iesaku darīt tāpat. Ja jums pirms vieniem izdodas nākt klajā ar citu risinājumu, es to neapšaubāmi apsvēršu.

Neviens nebilda ne vārda. Bija grūti noticēt tādam iznākumam. Lietas nobeigums jau bija saredzams. Un viss sakrita tā, kā plānots.

-    Tas nozīmē, ka jūs visi tagad drīkstat iet prom, Perijs piemetināja. Pateikšu tiesas palīgam, ka misters Oparicio vairs nav liecinieka statusā. Šo vīru droši vien gaida viss lielais žurnālistu pūlis, kārodams viņu aprīt. Un viņš, visticamāk, vainos jūs, mister Holer. Kamēr Oparicio atrodas tiesas namā, iesaku no viņa turēties pa gabalu.

-    Labi, jūsu godība.

Kamēr mēs devāmies uz durvju pusi, Perijs cēla klausuli, lai piezvanītu palīgam. Es devos nopakaļus Frīmenai, un mēs izgājām gaitenī, kas veda uz tiesas zāli. Kā es jau biju paredzējis, viņa apsviedās un veltīja man baltu, caururbjoša niknumu acīs.

-    Tagad es zinu, Holer.

-    Ko jūs tagad zināt?

-    Kāpēc jūs ar Megiju vairs nekad nesaiesiet kopā.

Tas mani piespieda gausināt gaitu, un Aronsone uzskrēja man virsū no mugurpuses. Frīmena apcirtās un devās prom.

-    Tas gan bija zemisks sitiens, Mikij, Aronsone noteica. Es vēroju, ka Frīmena ieiet tiesas zālē.

-    Nē, es attraucu. Viņas nav.

Piecdesmit pirmā nodaļa

Pēdējais liecinieks bija mans uzticamais detektīvs. Deniss Vojcehovskis ar iesauku Sisko ieņēma liecinieku solu pēc pusdienām bet vispirms tiesnesis paziņoja zvērinātajiem, ka visa Luisa Oparicio liecība tiek izsvītrota no protokola. Sisko nācās divas reizes nosaukt tiesas palīgam savu uzvārdu pa burtiem, taču tas jau bija gaidāms. Viņš patiešām bija ģērbies tajā pašā kreklā, kuru valkāja vakar, taču nebija ne žaketes, ne kaklasaites. Dienasgaismas lampu starojums tiesas zālē caur gaišzilā krekla apspīlētajām piedurknēm skaidri izcēla tetovējumu melnās ķēdes, kas apvijas ap bicepsiem.

Es tevi saukšu par Denisu, ja vien atļauts, es iesāku. Tas atvieglos darbu stenogrāfistei.

Tiesas zālei cauri izvēlās pieklājīgu smieklu ņirboņa.

-     Man nekas nav pretī, liecinieks atteica.

-    Tātad tu strādā manā pakļautībā un veic izmeklēšanas darbu aizstāvības pusei. Vai pareizi, Denis?

-    Jā, tas ir mans darbs.

-    Un tu ilgstoši strādāji aizstāvības pusē, izskatot Mičela Bonduranta slepkavības lietas apstākļus. Pareizi?

-    Pareizi. Var apgalvot, ka es gāju pa pēdām policijai un pārbaudīju, vai tās izmeklēšanā nav nekas palaists garām vai saprasts aplam.

-    Vai tu strādāji ar izmeklēšanas materiāliem, kurus prokuratūra iesniedza aizstāvības pusei?

-Jā, tā bija.

-   Sājos materiālos bija iekļauts transporta līdzekļu numura zīmju saraksts? Vai pareizi?

-    Jā. WestLand National autostāvvietā virs ieejas atradās novērošanas kamera. Policijas izmeklētāji Ķēriens un Longstreta izpētīja kameras nofilmēto materiālu un pierakstīja numuru zīmes katram transporta līdzeklim, kas iebrauca stāvvietā starp pulksten septiņiem, kad autostāvvietu atvēra, un izbrauca ap pulksten deviņiem, kad tika konstatēta mistera

Bonduranta nāve. Pēc tam viņi ievadīja numura zīmes likumsargu datubāzē, lai noskaidrotu, vai transporta līdzekļu īpašniekiem ir krimināla pagātne vai tos būtu vēlams papētīt sīkāk citu iemeslu dēļ.

-    Vai šis saraksts rosināja kādu izmeklēšanas pavedienu?

-    Saskaņā ar izmeklēšanas dokumentāciju… nē, nerosināja.

-    Tā, Denis, tu minēji, ka gāji pa oficiālās izmeklēšanas pēdām. Vai tu pats arī pārbaudīji visas šīs numura zīmes?

-    Jā. Visas septiņdesmit astoņas numura zīmes. Cik vien tas labi bija iespējams, jo man nebija pieejas likumsargu organizācijas datubāzei.

-    Vai šajā izmeklēšanas virzienā kaut kas piesaistīja tavu uzmanību? Vai arī tu nonāci pie tāda paša secinājuma kā policijas izmeklētāji Ķēriens un Longstreta?

-    Jā, viens automobilis izpelnījās manu uzmanību, tādēļ es veicu plašākus pētījumus.

Es lūdzu atļauju pasniegt lieciniekam visu septiņdesmit astoņu numura zīmju sarakstu. Tiesnesis atļāva. Sisko izņēma no krekla kabatas lasāmās brilles.

-    Kuru numura zīmi tu gribēji papētīt sikāk?

-     WNUTZ9.

-    Kālab tieši tā izraisīja tavu interesi?

-    Tobrīd, kad es apskatīju sarakstu, mūsu izmeklēšana citās jomās bija krietni pavirzījusies uz priekšu. Es jau zināju, ka Luiss Oparicio ir līdzīpašnieks uzņēmumā ar nosaukumu Wing Nuts. Iedomājos, ka transporta līdzeklim, kuram ir tāda numura zīme, varētu būt kāds sakars ar šo firmu.

-    Un ko tu noskaidroji?

-   To, ka automašīna reģistrēta kurjerpakalpojumu firmā Wing Nuts, kas daļēji pieder Luisam Oparicio.

-    Un… es atkārtošos… kādēļ tas bija tavas uzmanības cienīgs fakts?

-    Kā jau teicu, manā labā strādāja laiks. Ķēriens un Longstreta sagatavoja šo sarakstu slepkavības dienā. Tolaik viņi nezināja visus būtiskākos faktorus un iesaistītās personas. Es šo sarakstu pētīju vairākas nedēļas vēlāk un tolaik jau zināju, ka upuris, misters Bondurants, bija nosūtījis misteram Oparicio piparotu vēstuli.

Frimena iebilda pret vēstules apzīmējumu, un tiesnesis lika svītrot no protokola vārdu "piparots". Tad es liku Sisko turpināt.

-     No mūsu viedokļa raugoties, šī vēstule iekļāva Luisu Oparicio interesanto personu sarakstā, tādēļ es sāku rūpīgi caurskatīt viņa pagātni. Pētot Wing Nuts, es atradu viņa saistību ar uzņēmuma partneri Dominiku Kapelli. Šis cilvēks Ņujorkas likumsargu iestādēm ir zināms kā Džoja Džordāno vadītas organizētās noziedzības ģimenes grupējuma biedrs. Kapelli ir sakari ar citiem netīkamiem…

Jau atkal Frīmena iebilda, un tiesnesis viņu atbalstīja. Kā mācēdams, es notēloju milzu sarūgtinājumu un izlikos, ka tiesnesis un prokurore pūlas kavēt zvērinātos uzzināt patiesību.

-     Labi, atgriezīsimies pie saraksta un secinājumiem. Ko novērošanas kameras nofilmētais parādīja saistībā Wing Nuts automašīnu stāvvietā?

-    Tas parādīja, ka mašīna ieradās autostāvvietā astoņos nulle piecās.

-    Un cikos tā aizbrauca?

-     Kamera, kas novietota pie izejas, parādīja, ka mašīna aizbrauc astoņos piecdesmit minūtēs.

-    Tātad šis transporta līdzeklis iebrauca stāvvietā pirms slepkavības un devās prom pēc slepkavības. Vai es esmu pareizi sapratis?

-    Jā, pareizi.

-     Un šis transporta līdzeklis pieder uzņēmumam, kura īpašniekam ir tieša saistība ar organizēto noziedzību. Vai arī tas ir pareizi?

-    Jā, tā ir.

-    Labi. Tev izdevās noskaidrot, vai Wing Nuts transporta līdzeklis atradās stāvvietā?

-     Uzņēmums, protams, piedāvā kurjerpakalpojumus, un ALOFT to bieži izmantoja, lai nogādātu dokumentus WestLand National. Taču man savdabīgi šķita tas, kādēļ automobilis iebrauca stāvvietā astoņos nulle piecās un devās prom vēl pirms bankas atvēršanas, proti, pirms deviņiem.

Es labu brīdi vēros Sisko. Iekšējā nojauta vēstīja, ka esmu izdabūjis visu, ko vajadzēja. Pie kaula gan vēl bija mazliet gaļas, taču dažkārt ir vēlams atstumt šķīvi vēl pirms sāta sajūtas. Dažkārt vislabākais ir atstāt zvērinātos pašus uzdodam sev jautājumus.

-    Man vairs jautājumu nav, es bildu.

Šīs iztaujāšanas laikā es biju rūpīgi ierobežojis jautājumu loku, un Sisko liecība grozījās tikai ap transporta numura zīmēm. Tādējādi Frimenai trūka manevrēšanas iespēju. Tomēr vienu sīku uzvaru viņa izcīnīja, izvilinādama no Sisko atgādinājumu zvērinātajiem, ka WestLand National aizņem tikai trīs stāvus desmit stāvu ēkā. Wing Nuts kurjers varēja apkalpot citus uzņēmumus, kas izskaidrotu viņa agrās ierašanās laiku.

Es biju pārliecināts ja kurjera piegāde kādam citam birojam šai ēkā ir reģistrēta, tad līdz atspēkošanas fāzei prokurore to sagādās vai arī Oparicio cilvēki uzburs viņai to no zila gaisa.

Pēc pusstundas Frimena meta ringā dvieli un apsēdās. Tad tiesnesis vaicāja, vai man paredzēts izsaukt vēl kādu liecinieku.

-    Nē, jūsu godība, es atteicu. Aizstāvības puses versijas izklāsts ir pabeigts.

Tiesnesis atjāva zvērinātajiem iet un norīkoja tos ierasties rīt no rīta deviņos sapulču telpā. Kad zvērinātie izgāja, tiesnesis sāka gatavoties prāvas nobeigumam un apjautājās abu pušu pārstāvjiem, vai tie vēlas izsaukt lieciniekus atspēkošanas stadijā. Es atteicos. Frimena gribēja rezervēt tiesības izsaukt šādus lieciniekus no rīta.

-     Labi, tad mēs atstāsim rīta sesiju atspēkošanas stadijai, ja vien tāda būs nepieciešama, Perijs rezumēja. Noslēguma argumentācija sāksies uzreiz pēc pusdienlaika pārtraukuma, un abām pusēm šim nolūkam tiek atvēlēta ne vairāk kā viena stunda. Ja palaimēsies un iztiksim bez pārsteigumiem, mūsu zvērinātie jau rīt ap šo laiku sāks apspriesties.

To pateicis, Perijs aizgāja, un es paliku pie aizstāvības galda kopā ar Āronsoni un Tremelu. Līza pasniedzās un satvēra manu plaukstu.

-    Tas bija spīdoši, viņa novērtēja. Jūs visu rītu strādājāt spīdoši. Man šķiet, arī zvērinātajiem tagad kļuva skaidrs. Es viņus vēroju. Es domāju, ka viņi zina patiesību.

Es paraudzījos vispirms uz Tremelu, pēc tam uz Āronsoni, un redzēju divas pavisam atšķirīgas sejas izteiksmes.

-     Pateicos, Līza. Jādomā, ka to mēs uzzināsim pavisam drīz.

Piecdesmit otra nodaļa

f

No rīta Andrea Frimena mani pārsteidza ar to, ka nepārsteidza mani. Viņa piecēlās un paziņoja tiesnesim, ka atspēkošanas stadijā nav domājusi izsaukt nevienu liecinieku.

Tas lika man iegrimt pārdomās. Es ierados tiesas zālē, gatavodamies vismaz vēl reizi pacīnīties ar prokuratūru. Viņa varētu izsaukt liecinieku, kas izskaidrotu Wing Nuts automašīnas atrašanos bankas stāvvietā; varbūt Driskola priekšnieku, kas izklāstītu atlaišanas apstākļus; vai pat apsūdzības izsauktu īpašuma atsavināšanas ekspertu, lai atspēkotu Aronsones apgalvojumus. Taču nekā. Viņa savu telti nojauca.

Frīmenas trumpis būs asinis. Nav būtiski, vai biju nolaupījis viņas "Bolero" skaņdarba crescendo, viņa visu liks uz vienu neapgāžamu prāvas aspektu asinīm.

Tiesnesis Perijs pārtrauca rīta sesiju, lai abu pušu pārstāvji varētu pievērsties noslēguma runas argumentiem, un viņš varētu atgriezties savā kabinetā un sagatavot zvērinātajiem priekšrakstu rīkojumu kopumu, kuru zvērinātie ņems līdzi, apspriežoties par spriedumu.

Es piezvanīju Rohasam un liku viņam gaidīt mani Delano ielā. Man negribējās atgriezties birojā. Tur mani pārāk viegli novirzītu no domām. Pavēlēju Rohasam braukāt apkārt un izklāju savas mapes un piezīmes Lincoln aizmugures sēdekli. Šeit domas raisījās vislabāk, šeit man vislabāk izdevās sagatavoties darbam.

Tieši pulksten vienos lietas izskatīšana turpinājās. Kā krimināltiesību jomā pierasts, visa sistēma darbojas prokuratūrai par labu un ari noslēguma argumenti nebija izņēmums. Apsūdzības puse runās pirmā un pēdējā. Aizstāvībai atvēlēts vidējais posms.

Pašlaik visas zīmes rādija, ka Frimena izvēlējusies standarta apsūdzības stratēģiju. Pirmajā posmā faktu struktūra, otrajā spēle uz jūtām.

Punktu pa punktam šķetinot pierādījumus pret Lizu Tremelu, Frimena šķita neaizmirstam neko no tiesas zālē izrādītā kopš prāvas sākuma. Izklāsts gan likās sauss, taču fakti krājās. Viņa neaizmirsa pieminēt ne līdzekļus, ne motīvu, un visu kopā sasaistīja asinis; āmurs, kurpes un neapstrīdētais DNS analīžu iznākums.

-    Es jums prāvas sākumā solīju, ka šo stāstu mums stāstīs asinis, Frīmena teica. Un te nu mēs esam. Visu pārējo varam arī atmest, taču lietiskais pierādījums, proti, asinis vien liek izšķirties par notiesājošu spriedumu. Es esmu pārliecināta, ka jūs rīkosieties saskaņā ar savu sirdsapziņu un balsosiet tieši tā.

Prokurore apsēdās, un pienāca mana kārta. Es nostājos laukumā iepretim zvērināto ložai un uzrunāju visus divpadsmit. Taču es tur neatrados viens. Iepriekš ieguvis tiesneša piekrišanu, es biju paņēmis līdzi Māniju. Šis doktores Šamiramas Arslanjanas līdzbiedrs bija novietots stāvus, virs galvas rēgojās piestiprināts āmurs, un galva bija atgāzta neparastā leņķī, kāds būtu nepieciešams, lai Līza Tremela varētu dot nāvējošo sitienu.

-    Zvērināto dāmas un kungi, es iesāku. Man ir labas ziņas. Līdz dienas beigām mēs visi varēsim iziet no šā nama un atgriezties parastajā dzīvē. Es pateicos par jūsu pacietību un uzmanību šīs prāvas laikā. Es pateicos par to, ka apsvērāt šeit izrādītos pierādījumus. Es neaizņemšu daudz jūsu laika, jo gribu, lai jūs pēc iespējas drīzāk varat atgriezties mājās. Šodien jūsu darbs būs pavisam vienkāršs. Un ātrs. Visa lietas būtība izsakāma "piecminūšu spriedumā", kā es to dēvēju. Lieta, kurā pamatotas šaubas ir tik pārliecinošas, ka jūs pie vienbalsīga sprieduma neapšaubāmi nonāksiet jau pirmā balsojuma laikā.

Turpmākās runas laikā es izcēlu aizstāvības sagādātos pierādījumus, kā arī pretrunas un nepilnības prokuratūras sagatavotajā lietā. Es uzdevu neatbildētos jautājumus. Kādēļ portfelis bija palicis vaļā? Kādēļ āmurs tik ilgi netika atrasts? Kādēļ Līzas Tremelas garāža bija palikusi neatslēgta un kādēļ cilvēkam, kuram ir milzīgas cerības uzvarēt sava īpašuma atsavināšanas lietā, būtu nepieciešams izgāzt dusmas uz Bondurantu?

Beigu beigās es nonācu pie savas noslēguma runas galvenā posma pie manekena.

-    Jau doktores Arslanjanas veiktais demonstrējums vien apliecina apsūdzības puses vārdu nepatiesumu. Pat neņemot vērā visus pārējos aizstāvības lietas argumentus, mūsu Manijs vien raisa pamatotas šaubas. Upura ceļgalu traumas liecina, ka viņš nāvējošā sitiena brīdī bija atradies stāvus. Un, ja viņš stāvēja, tad tikai šādā pozā, citādi Līza Tremela nevar but slepkava. Tikai šādi, ar atgāztu galvu, veroties tieši griestos. Pavaicājiet sev, vai tas ir iespējams. Vai tas ir ticami? Kas liktu Mičelam Bondurantam raudzīties augšup? Ko viņš tur saskatīja?

Es ieturēju pauzi stāvēju nevērīgā, pašpārliecinātā pozā, iebāzis roku bikšu kabatā. Ielūkojos zvērināto sejās. Visi divpadsmit skatieniem urbās manekenā. Es satvēru āmura kātu un lēni pastūmu augšup, līdz plastmasas seja atgriezās normālā stāvoklī, un kāts pavērsās deviņdesmit grādu leņķī pārāk augstu, lai Līza Tremela to varētu satvert.

-    Atbilde, dāmas un kungi, ir tāda, ka viņš neskatījās augšup un Līza Tremela viņu nenogalināja. Līza Tremela, nopirkusi tasīti kafijas, brauca mājās, un pa to laiku kāds cits īstenoja plānu likvidēt draudu Mičela Bonduranta personā. Es vēlreiz brīdi klusēju, lai ļautu šai ziņai iesakņoties zvērināto prātos. Nosūtīdams vēstuli Luisam Oparicio, Mičels Bondurants bija pamodinājis gulošu tīģeri. Vai nu tā bija vai nebija iecerēts, vēstule apdraudēja divus šā tīģera spēka un negantuma avotus. Naudu un varu. Tā apdraudēja darījumu, kas ir daudz nozīmīgāks gan par Luisu Oparicio, gan par Mičelu Bondurantu: Tā apdraudēja veikalu, un tādēļ šis šķērslis bija jāaizvāc. Un Līza Tremela tika izvēlēta par upurjēru. Viņa šā nozieguma vaininiekiem bija zināma, viņas aktivitātes tika novērotas, un viņai bija ticams motīvs. Ideāls grēkāzis. Neviens neticētu, kad viņa liegtos. Nevienam pat šaubas nerastos. Plāns tika nekaunīgi un efektīvi īstenots. Mičels Bondurants tika atstāts miris uz autostāvvietas betona grīdas, un blakus viņam atradās izlaupītais portfelis. Ieradās policija un devās virzienā, kuru jau iepriekš bija paredzējuši organizatori. Kā šausmināts es pašūpoju galvu un paudu visas sabiedrības justo riebumu. Policijai bija klapes uz acīm. Tādas uzliek sacīkšu zirgiem, lai viņi nenovirzās no skrejceļa. Policija skrēja pa ceļu, kas veda pie Lizas Tremelas, un nevēlējās paraudzīties apkārt. Līza Tremela, Līza Tremela, Līza Tremela… Bet kā tad ALOFT un desmitiem miljonu dolāru, kurus apdraudēja Mičels Bondurants? Nē, tas viņus neinteresēja. Līza Tremela, Līza Tremela, Līza Tremela. Vilciens nedrīkstēja novirzīties no sliedēm, kamēr policija ierodas galamērķī.

Es apklusu un pastaigājos zvērināto priekšā. Pirmo reizi runas laikā es pārlaidu skatienu tiesas zālei. Tā bija pārpildīta līdz malām, un gar galasienu daži pat stāvēja kājās. To vidū atradās arī Megija Makfērsone, un viņai blakus stāvēja mana meita. Uz sekundes simtdaļu es sastingu pussolī, taču aši atguvos no pārsteiguma. Sirdī ielija patīkams siltums es pagriezos pret zvērinātajiem un pabeidzu runu.

-     Bet jūs redzat to, ko viņi neredzēja vai atteicās saskatīt. Jūs redzat, ka policija aizbrauca pa nepareizajām sliedēm. Jūs redzat, ka ar policiju ir prasmīgi manipulēts. Jūs redzat patiesību. Es norādīju uz manekenu. Taustāmie lietiskie pierādījumi neko nepierāda. Netiešie pierādījumi neko nepierāda. Šie argumenti neiztur rūpīgu pārbaudi. Vienīgais, ko šī lieta raisa, ir pamatotas šaubas. To vēsta veselais saprāts. To liek manīt instinkti. Es lūdzu jūs atbrīvot Līzu Tremelu. Ļaujiet viņai iet. Tā rīkoties ir pareizi.

Es pateicos un atgriezos vietā, pie viena uzsizdams pa plecu Mānijām. Kā iepriekš norunāts, kolīdz es apsēdos, Līza Tremela satvēra manu roku un viegli saspieda. Un visu zvērināto acu priekšā viņa bez skaņas bilda: "Paldies!"

Zem aizstāvības galda es paskatījos pulksteni un konstatēju, ka mana runa ilgusi tikai divdesmit divas minūtes. Es jau iekārtojos, gaidīdams prokuratūras noslēguma runas otro daļu, bet tad Frīmena lūdza tiesnesi norīkot, lai es aiznesu manekenu no tiesas zāles. Tiesnesis rīkojumu pāradresēja man, un es atkal piecēlos.

Kad es pienesu manekenu pie vārtiņiem, tur mani jau gaidīja Sisko, kurš bija atradies publikā.

-    Dodiet man, bos, viņš pačukstēju. Iznesīšu viņu arā.

-    Paldies.

-    Jūs labi pastrādājāt.

-    Paldies.

Frīmena nostājās atbrīvotajā laukumā, lai uzsāktu kopsavilkuma izklāsta otro daļu. Ne mirkli viņa nekavējās uzbrukt aizstāvības puses argumentiem.

-     Man nav vajadzīgi nekādi rekvizīti, kas domāti jūsu maldināšanai. Man nav vajadzīgas sazvērestības vai vārdā nenosaukti vai nezināmi slepkavas. Man ir fakti un pierādījumi, kuri pilnīgi neapšaubāmi apliecina, ka Līza Tremela noslepkavoja Mičelu Bondurantu.

Un tā tas turpinājās. Frīmena visu viņai atvēlēto laiku izmantoja, apšaudīdama aizstāvības savākto faktu kopumu un stiprinādama prokuratūras sniegtos pierādījumus. Visai parasta, sausa noslēguma runa tikai fakti jeb šķietami fakti, kurus noskaita konstantā ritmā. Nebija slikti, bet arī ne īpaši labi. Pamanīju, ka dažu zvērināto uzmanība vietumis aizklīda, un tam varēja būt viens no diviem iemesliem. Pirmais viņi neticēja prokurorei. Un otrs viņi jau bija noticējuši un negribēja klausīties vēlreiz.

Andrea Frīmena pamazām kāpināja emocijas, līdz nonāca pie lielā nobeiguma, kurā tradicionāli minēja valsts varenību un varu spriest un panākt taisnu tiesu.

-    Šīs lietas fakti ir negrozāmi. Fakti nemelo. Pierādījumi nepārprotami rāda, ka brīdī, kad misters Bondurants izkapa no automašīnas, apsūdzētā viņam uzbruka. Viņa asinis ir atrastas uz viņas āmura, viņa asinis ir atrastas uz viņas kurpes. Tādi ir fakti, dāmas un kungi. Tie ir neapstrīdami fakti. Tie ir pierādījumu neatņemama sastāvdaļa. Pierādījumi bez šaubām apliecina, ka Līza Tremela nogalināja Mičelu Bondurantu. Viņa piezagās vīrietim no mugurpuses un nežēlīgi trieca ar āmuru pa galvu. Viņa sita vēl un vēlreiz, līdz viņš gulēja uz grīdas miris. Mēs nezinām precīzi, kādā pozā atradās misters Bondurants vai misis Tremela. Tagad to zina tikai viņa. Taču mēs zinām, ka šī sieviete pastrādāja noziegumu. Visi pierādījumi šai lietā norāda uz vienu cilvēku. Protams, Frīmena nenoturējās, neparādījusi ar pirkstu uz manu klienti. Uz viņu. Uz Līzu Tremelu. To izdarīja viņa un tagad ar sava advokāta viltību palīdzību lūdz sevi atbrīvot. Neklausiet. Garantējiet Mičelam Bondurantam, ka tiks spriesta taisnīga tiesa. Atzīstiet viņa slepkavu par vainīgu šajā noziegumā. Paldies.

Prokurore apsēdās savā vietā. Es viņas noslēguma runu novērtēju ar astotnieku un, būdams īsts egoists, sev biju piešķīris desmitnieku. Tik un tā parasti apsūdzībai pietika ar sešinieku, lai uzvarētu prāvā. Kārtis allaž bija sadalītas par labu prokuratūrai, un advokāts varēja līst no ādas ārā, bet arī ar to nereti nepietika, lai gūtu virsroku pār valsts varenību un varu.

Uzreiz pēc tam tiesnesis Perijs ķērās pie priekšraksta zvērinātajiem, nolasīdams tiem beidzamos rīkojumus. Tie nebija vienīgi apspriešanās noteikumi, bet arī rīkojumi konkrēti saistībā ar šo lietu. Labu daļu runas viņš veltīja Luisam Oparicio un vēlreiz brīdināja, ka apspriešanās laikā viņa liecība nav ņemama vērā.

Rīkojumu nolasīšana bija gandrīz tikpat ilga kā mana noslēguma runa. Visbeidzot tiesnesis aizsūtīja divpadsmit zvērinātos uz apspriedes telpu, lai tie izpildītu uzticēto uzdevumu. Vērodams tos vienā rindā izejam pa durvīm, es sajutu atvieglojumu kazi, pat paļāvību. Es biju izstrādājis vislabāko iespējamo mūsu stratēģiju. Neapšaubāmi es biju apgājis dažus noteikumus un šad tad pārbīdījis robežas. Biju pat pakļāvis riskam sevi. Risks bija saistīts gan ar nepaklausību likumam, gan ar kaut ko bīstamāku. Es biju riskējis noticēt iespējai, ka mana kliente noziegumā nav vainojama.

Kad durvis uz apspriežu telpu aizvērās, es palūkojos uz Līzu. Viņas acīs neredzēja baiļu, un es kārtējo reizi noticēju. No viņas strāvoja pārliecība par spriedumu. Sejā nevīdēja ne miņas no šaubām.

-    Kādas ir jūsu domas? Aronsone man čukstus taujāja.

-    Es domāju, ka mūsu iespēja ir piecdesmit procentu, un tas ir labāk, nekā parastos apstākļos, īpaši jau slepkavības lietā. Redzēsim.

Pārliecinājies, ka tiesas palīgs ir noskaidrojis visus pušu kontakttālruņus, tiesnesis palūdza mus uzturēties tuvumā, ne tālāk kā piecpadsmit minūšu gājiena attālumā, un pasludināja pārtraukumu līdz brīdim, kad spriedums būs gatavs. Mans birojs atradās noteiktā rādiusa ietvaros, tādēļ mēs nospriedām doties turp. Optimisma un augstsirdības pārņemts, es pat ļāvu Līzai paaicināt līdzi Herbertu Dālu. Es apzinājos, ka mans pienākums agrāk vai vēlāk būs informēt klienti par viņas sargeņģeļa nodevību, taču šī saruna būs jāatliek uz citu dienu.

Tiklīdz izgājām gaitenī, ap mums sāka drūzmēties plašsaziņas līdzekļu pārstāvji, skaļi pieprasot Līzas vai, sliktākajā gadījumā, manu paziņojumu. Aiz pūļa es redzēju Megiju viņa stāvēja, atspiedusies pret sienu, un blakus uz soliņa sēdēja mana meita, kas rakstīja īsziņu tālrunī. Es liku Aronsonei tikt galā ar reportieriem un pats jau grasījos doties tālāk.

-    Es? Aronsone pārjautāja.

-    Tu taču zināsi, ko teikt. Tikai neļauj Lizai runāt. Vismaz pagaidām, kamēr nav pasludināts spriedums.

Es atgaiņāju dažus reportierus, kas mēģināja man sekot, un piegāju pie Megijas un Heilijas. Aši izdarījis māņu kustību uz vienu pusi, es metos uz pretējo un noskūpstīju meitu uz vaiga, iekams viņa paguva izvairīties.

-    Tē-ēt!

Es iztaisnojos un paskatījos uz Megiju. Viņas lūpās rotājās viegls smaids.

-    Tu manis dēļ viņu izņēmi no skolas?

-    Uzskatīju, ka viņai tas ir jāredz.

Ta bija milzīga piekāpšanās.

-    Pateicos, es bildu. Nu, kādas ir tavas domas?

-     Manuprāt, tu spētu pārdot ledu Antarktikā, Megija attrauca. Es pasmaidīju. Bet tas nenozīmē, ka tu uzvarēsi, viņa piemetināja.

Es sadrūmu.

-    Liels paldies.

-     Bet… ko tad tu gribi no manis? Es esmu prokurore. Man nepatīk, ka vainīgā persona nonāk brīvībā.

-    Nu, šai gadījumā tā nebūs problēma.

-    Laikam jau nākas ticēt tam, kam jātic.

Es atkal smaidīju. Aši paraudzījos uz meitu un atskārtu, ka viņa no jauna ķērusies pie īsziņas rakstīšanas un, kā ierasts, mūsu sarunai nepievērš uzmanību.

-    Vai Frīmena ar tevi vakar runāja?

-    Par tavu gājienu ar Piektā labojuma liecinieku? Jā. Tu nespēlē godīgi, Holer.

-    Šī spēle nemaz nav godīga. Vai Frīmena tev pastāstīja, ko viņa paziņoja man uzreiz pēc tam?

-    Nē. Ko viņa sacīja?

-    Lai nu paliek. Viņa maldās.

Megija sarauca uzacis. Viņa bija ieintriģēta.

-     Vēlāk tev pastāstīšu, es solījos. Mēs visi dosimies kājām uz manu biroju un pagaidīsim tur. Vai jūs abas nāksiet līdzi?

-    Nē, es domāju, ka vajadzētu aizvest Heiliju mājās. Viņai ir daudz jāmācās.

Man kabatā iedūcās tālrunis. Es ieskatījos tā ekrānā. Tajā vīdēja uzraksts:

LA Augstākā tiesa

Es nospiedu savienošanas pogu. Zvanīja tiesneša Perija klerks. Es noklausījos viņa teikto un tad palūkojos apkārt, jo cerēju, ka Līza Tremela vēl arvien kavējas tuvumā.

-    Kas zvanīja? Megija taujāja.

-    Spriedums jau ir gatavs. Es paskatījos uz bijušo sievu. Piecminūšu spriedums.

PIEKTĀ DALA Nevainīguma liekulība

..

Piecdesmit treša nodaļa

/

Kā Facebook sirēnu dziesmas vilināti, cilvēki traucās šurp pulkiem vien no visas Dienvidkalifornijas. Līza Tremela bija paziņojusi, ka nākamās dienas rītā pēc sprieduma pasludināšanas tiks sarīkotas viesības, un tagad sestdienas pēcpusdienā pie katra dzērienu bāra viņas mājā rindā stāvēja vismaz desmit viesu. Tērpušies sarkanas, baltas un zilas krāsas drānās, viņi vicināja valsts karogu. Cīņa pret nekustamo īpašumu atsavināšanu kopā ar teju par mocekli padarīto vadoni pamazām kļuva par visīstāko amerikāņu tradīciju. Pie visām mājas durvīm, kā arī pagalmā mājas priekšā un aiz tās noteiktos atstatumos bija izvietoti desmit galonu spaiņi ziedojumiem, kas segtu Tremelas izdevumus un palīdzētu viņiem turpināt cīņu. KAROGS organizācijas nozīmītes par dolāru, prasti kokvilnas tenisa krekli par desmit dolāru. Par fotogrāfiju kopā ar Līzu bija jāziedo vismaz divdesmit dolāru.

Taču neviens nežēlojās. Līza Tremela bija iznākusi neskarta no nepatiesu apsūdzību uguns un tagad no aktīvistes grasījās kļūt par ikonu. Un viņa par to it nemaz nebēdāja. Klīda valodas, ka filmā viņu varētu atveidot Džūlija Robertsa un pašlaik ritot pārrunas.

Es ar savu komandu ierados paagrāk, un mēs pagalmā aiz mājas aizņēmām galdiņu zem saulessarga. Sisko un Lorna dzēra alu no skārdenēm, un mēs ar Āronsoni izvēlējāmies ūdeni no pudeles. Pie galda valdīja viegls saspīlējums, un es uztvēru dažus mājienus, kuri vēstīja, ka spriedzes cēlonis meklējams tajā pirmdienā, kad es devos uz mājām kopā ar Megiju Makfīrsu, bet Sisko ilgi uzkavējās krogā Four Green Fields kopā ar Aronsoni.

-    Paskat tik uz šiem ļautiņiem, Lorna novilka. Vai tad viņi nezina, ka attaisnojošs spriedums nenozīmē, ka viņa nav vainīga?

-    Tas ir etiķetes pārkāpums, Lorna, es aizrādīju. Tā nepieklājas runāt, īpaši par savu klienti.

-    Es zinu.

Viņa sadrūma un papurināja galvu.

-    Tu netici, Lorna?

-    Nesaki, ka tu tici.

Labi, ka biju uzlicis saulesbrilles. Es negribēju izpaust savas domas šajā jautājumā. Paraustījis plecus, es it kā sacīju, ka nezinu vai ari man ir vienalga.

Bet nebija vienalga. Ar sevi ir jāsadzīvo. Ticamās varbūtības apziņa, ka Liza Tremela patiešām bija pelnījusi šo attaisnojošo spriedumu, ļāva man ar mierīgāku sirdi lūkoties spoguli.

-     Viens gan ir skaidrs, Lorna turpināja. Kopš sprieduma pasludināšanas mūsu tālrunis nav apklusis ne uz bridi. Mēs atkal esam zirgā.

Sisko apstiprinādams pamāja ar galvu. Tiesa gan. Radās iespaids, ka ikviens kriminālnoziegumā apsūdzētais šajā pilsētā patlaban tīkoja pēc maniem pakalpojumiem. Tas būtu lieliski, ja vien es nebūtu iecerējis pārmaiņas savā dzīvē.

-    Vai redzēji, kāda ir LeMure akciju cena NASDAQ biržā slēgšanas bridi? Sisko ievaicājās.

Es cieši palūkojos uz detektīvu.

-    Tu tagad interesējies par Volstrītu?

-     Tikai gribēju pārliecināties, vai kāds seko līdzi notikumiem. Izrādījās, ka seko gan. Divu dienu laikā LeMure akciju vērtība kritās par trīsdesmit procentiem. Nelīdzēja arī Wall Street journal raksts, kurā izklāstīta Oparicio saistība ar Džoju Džordāno un uzdots jautājums, cik no šī sešdesmit viena miljona galu galā nonāca mafijas kabatās.

-    Droši vien viss, Lorna piemetināja.

-    Mikij? ieprasījās Aronsone. Kā jūs zinājāt?

-    Ko tieši?

-    To, ka Oparicio atsauksies uz Piekto.

Es vēlreiz paraustīju plecus.

-    Nezināju. Es tikai spriedu, ka viņš darīs visu, lai nepieļautu šo sakaru nākšanu gaismā tiesas priekšā. Un viņam bija viena vienīga izvēle. Piektais labojums.

Neizskatījās, ka Aronsone ar mani atbildi būtu apmierināta. Es novērsos un aplūkoju cilvēku pārpildīto pagalmu. Klientes dēls kopā ar viņas māsu sēdēja pie netālā galdiņa. Abi izskatījās garlaikoti, it kā labprātāk šeit neatrastos. Pie neliela terasveida garšaugu dārza drūzmējās bērni, un sieviete, kas stāvēja viņu vidū, no maisiņa dāļāja saldumus. Viņai galvā bija cilindrs sarkani balti zilās krāsās, gluži kā Tēvocim Semam.

-    Cik ilgi mums te jānīkst, bos? Sisko noprasīja.

-    Jūs te neesat darbā, es attraucu. Es vienkārši nodomāju, ka mums bija šeit jāparādās.

-     Es gribu palikt, Lorna uzstāja, droši vien tāpēc, lai iespītētu vīram. Ja nu uzrodas kāds no Holivudas?

Pēc dažām minūtēm pa mājas pagalma durvīm iznāca pati notikuma vaininiece ar reportieri un operatoru pa pēdām. Viņi atrada piemērotu vietu ar pūli fonā, un Līza Tremela sniedza īsu interviju. Es pat nepapūlējos klausīties. Vienu un to pašu interviju es vairākkārt biju dzirdējis jau otro dienu.

Pabeigusi runāt, Līza atsveicinājās no žurnālistiem, dažiem viesiem paspieda roku un pozēja fotogrāfijām. Pa ceļam apstājusies pie dēla un pabužinājusi viņam matus, pēc kāda laika viņa pienāca pie mūsu galda.

-     Re, kur viņi ir! Uzvarētāji! Kā šodien jūtas mana komanda?

Es izspiedu smaidu.

-    Labi, Līza. Jūs arī izskatāties lieliski. Kur tad Herbs?

Viņa nopētīja apkārtni, it kā meklēdama Dālu pūli.

-    Nezinu. Viņam bija jābūt šeit.

-    Žēl gan, Sisko noteica. Mēs tā būtu gribējuši viņu redzēt!

Līza, šķiet, neuztvēra sarkasmu.

-    Zināt, Mikij, man ar jums būtu vēlāk jāparunā, viņa teica. Man vajadzīgs jūsu padoms. Kurā pārraidē piedalīties, "Labrīt, Amerika!" vai "Šodien"? Abas aicina nākamnedēļ, taču man jāizvēlas viena, jo abas grib būt pirmās.

Es atmetu ar roku, it kā atbildei nebūtu nozīmes.

-     Nezinu. Šajā jautājumā jums jākonsultējas ar Herbu. Viņš mums ir plašsaziņas līdzekļu speciālists.

Līza atskatījās uz bērnu pulciņu, un viņas sejā atplauka smaids.

-    A, es zinu, kā bērnus izklaidēt! Atvainojiet.

Sieviete aizsteidzās un nozuda aiz mājas stūra.

-   Viņa neapšaubāmi izbauda šo jezgu, vai ne? Sisko novērtēja.

-    Es viņas vieta ari izbaudītu. Lorna atsaucas.

/ ' _

-    Kāpēc tu esi tāda klusa? es jautāju Aronsonei.

Viņa paraustīja plecus.

-    Nezinu. Man vairs nav pārliecības, ka gribu strādāt par advokāti krimināllietās. Ja jūs piekritīsiet pārstāvēt dažus no tiem, kas jums pēdējā laikā zvanījuši, es palikšu pie īpašuma atsavināšanas. Ja neiebilstat.

Es pamāju.

-    Laikam zinu, kā tu jūties. Tu vari tikt pie īpašuma atsavināšanas lietām. To tuvākajā laikā netrūks, it īpaši, kamēr šajā jomā darbosies tādi kā Oparicio. Bet tavas pašreizējās izjūtas ar laiku izplēnēs. Tici man, Buloksa, tā būs.

Jaunākā partnere nereaģēja pat uz savas vecās palamas atgriešanos. Es pagriezos un pārlaidu skatienu dārzam. Līza bija atgriezusies un izripinājusi no garāžas hēlija balonu. Viņa sapulcināja bērnus sev apkārt un sāka krāsainajos gaisa balonos sūknēt hēliju. Operators pievirzījās tuvāk, lai šo ainu nofilmētu. Ziņām sešos vakarā tā lieti noderēs.

-     Interesanti, viņa to dara bērnu vai kameras dēļ? Sisko ievaicājās.

-    Vai tiešām tas vēl jājautā? Lorna piebilda.

Līza atrāva no sūkņa snīpja zilu balonu un lietpratīgi aizsēja ar aukliņu. Balonu viņa pasniedza aptuveni sešus gadus vecai meitenītei. Tā satvēra aukliņu un ļāva balonam uzšauties sešas pēdas viņai virs galvas. Meitenīte pasmaidīja un atgāza galvu, lai aplūkotu jauno rotaļlietu. Un tajā mirklī es aptvēru, uz ko bija lūkojies Mičels Bondurants brīdī, kad Liza iesita viņam ar āmuru.

-    Viņa tomēr… es pusbalsī nočukstēju.

Jutu, kā miljoniem dedzinošu nervu impulsu šaujas lejup pa skaustu un izplūst uz pleciem.

-    Ko jūs teicāt? Aronsone pārvaicāja.

Es paskatījos uz viņu, taču neatbildēju un atkal pievērsos klientei. Līza tostarp bija piepildījusi ar gāzi vēl vienu balonu, aizsējusi mezglu un sniedza kādam zēnam. Aina atkārtojās puisēns satvēra aukliņu un pavērsa prieka pilno sejiņu augšup, aplūkodams sarkano balonu. Instinktīva, dabiska reakcija. Raudzīties augšup uz balonu.

-     Mans Dievs… Aronsone novilka.

Arī viņai bija ataususi gaisma.

-    Tad tā viņa to izdarīja.

Tagad pagriezās arī Sisko un Lorna.

-    Lieciniece stāstīja, ka Līza, iedama pa ielu, nesusi lielu iepirkumu maisiņu, Aronsone atgādināja. Pietiekami lielu, lai ievietotu āmuru, un arī gana lielu, lai nestu balonus.

-    Viņa iezogas stāvvietā un atstāj balonus pie griestiem virs Bonduranta stāvvietas, es uztvēru Aronsones šķetināto pavedienu. Iespējams, aukliņu galos ir iesietas zīmītes, lai viņš katrā ziņā balonus ierauga.

-    Jā, piebalsoja Sisko. Piemēram, ar uzrakstu: "Te būs jūsu atliktais maksājums."

-    Viņa paslēpjas aiz kolonnas un gaida, es iestarpināju.

-    Kad Bondurants paceļ galvu un paskatās uz baloniem, Sisko nobeidza, bums! Taisni pa pakausi.

Es pamāju.

-    Un tie divi paukšķi, kurus kāds noturēja par šāvieniem, bet vēlāk nosprieda, ka tie radušies kāda transporta līdzekļa atsitiena dēļ, patiesībā nebija ne viens, ne otrs, es turpināju. Viņa tobrīd pārdūra balonus.

Pāri galdam nolaidās šausminošs klusums. Tad ierunājās Lorna.

-    Nesteigsimies! Jūs apgalvojat, ka viņa tā bija to iecerējusi? It kā zinādama, ka sitiens Bondurantam tieši pa galvas virsu zvērinātos novedīs pa citām pēdām?

Es papurināju galvu.

-    Nē, tā bija tikai veiksmīga sagadīšanās. Līza gribēja panākt, lai viņš stāv nekustīgi. Viņa palaida balonus, lai būtu droša, ka Bondurants apstājas un viņa var piezagties no mugurpuses. Pārējais bija tikai muļķa veiksme… un advokātam ir jāprot tādu izmantot.

Saviem kolēģiem acīs es nejaudāju skatīties. Es blenzu uz Līzu, kas joprojām sūknēja balonos hēliju.

-    Tātad… mēs palīdzējām viņai izsprukt sveikā.

No Lornas mutes izskanēja secinājums. Nevis jautājums.

-     Dubultās apsūdzības aizlieguma princips, Aronsone sacīja. Otrreiz par to pašu noziegumu viņu tiesāt nedrīkst.

It kā dzirdējusi sarunu, Līza pavērās uz mums un aizsēja baltu balonu, kuru pēc tam pasniedza citam bērnam. Un uzsmaidīja man.

-    Sisko, cik šeit maksā alus?

-    Pieci dolāri par skārdeni. īsta laupīšana.

-    Nevajag, Mikij! Lorna centās mani atturēt. Tas nav to vērts. Tu biji tik labs.

Es atrāvu skatienu no klientes un paraudzījos uz Lornu.

-    Labs? Tu gribi sacīt, ka es esmu labo spēku pusē?

Atstājis pārējos sēžam pie galda, es piecēlos un iestājos

rindā pie bāra aiz mājas. Biju domājis, ka Lorna man sekos, taču klāt pienāca Aronsone un uzrunāja mani pavisam klusā balsī:

-    Klau, ko jūs darāt? Jūs pats piekodinājāt man nenoņemties ar sirdsapziņas pārmetumiem. Gribat parādīt, ka pašu tie nomoka?

-    Nezinu, es atčukstēju. Es zinu vienīgi to, ka Tremela mani izdancināja pēc sirds patikas. Un vēl kas… viņa nojauš, ka es to zinu. Es nupat redzēju viņas smaidu. To varēja lasīt viņas skatienā. Viņa ar to lepojas. Viņa pat izvilka to hēlija balonu pagalmā, lai es to ieraudzītu un saprastu… Es pakratīju galvu. Viņa jau no paša sākuma vadīja mani kā marioneti. Tas viss ietilpa viņas plānā. Ikviens, pat visniecīgākais… Es apklusu, jo mani pārņēma atklāsme.

-    Jā? Aronsone pamudināja.

Klusēdams es turpināju likt visu pa plauktiņiem.

-    Runājiet, Mikij!

-    Viņas vīrs pat nebija viņas vīrs.

-    Kā to saprast?

-    Tas, kurš man piezvanīja un vēlāk apciemoja mani. Kur tad viņš ir šodien, kad pienākusi lielā ienesīgā diena? Viņa te nav, jo tas nebija viņš. Arī tas vīrietis spēlēja savu lomu šajā plānā.

-     Un kur ir viņas vīrs?

Labs jautājums, uz kuru atbildes man nebija. Man vairs nebija nevienas atbildes.

-    Es eju prom. Atstājis rindu, es devos pie mājas sētas puses durvīm.

-    Kurp jūs iesiet, Mikij?

Es neatbildēju. Straujā solī šķērsoju visu māju un izgāju ārā pa parādes durvīm. Biju ieradies gana agri, lai atrastu automašīnai brīvu vietu ielas malā divas mājas tālāk. Gandrīz jau biju nonācis pie Lincoln, kad cftirdēju kādu saucam mani vārdā.

Tā bija Liza. Viņa nāca man nopakaļus.

-    Mikij! Jūs braucat prom?

-    Jā, es braucu prom.

-    Kāpēc? Ballīte tikai nupat sākas.

Viņa pienāca man tuvu klāt un apstājās.

-    Es dodos prom tādēļ, ka es zinu, Liza. Es zinu.

-    Ko jūs tādu zināt?

-    To, ka jūs izmantojāt mani tāpat kā visus pārējos. Pat Herbu Dālu.

-    Liecieties mierā. Jūs esat advokāts. Pēc šīs lietas jums tiks vairāk darba nekā jebkad agrāk.

Un šādi pavisam nevērīgi viņa atzinās visā.

-    Ja nu man darbs nav vajadzīgs? Ja nu es tikai gribēju noticēt kāda cilvēka patiesīgumam?

Līza brīdi klusēja. Viņa nesaprata.

-    Tieciet tam pāri, Mikij. Atjēdzieties!

Es pamāju. Labs padoms.

-    Kas viņš bija, Līza? es jautāju.

-    Kurš? '

-    Tas, kurš, jūsu sūtīts, ieradās pie manis un uzdevās par jūsu vīru.

Nu viņas apakšlūpa savilkās vieglā, lepnuma pilnā smaidā.

-    Ardievu, Mikij! Paldies par visu!

Viņa pagriezās un devās atpakaļ uz māju. Bet es iekāpu Lincoln automobilī un aizbraucu.

Piecdesmit ceturta nodaļa

r

Es sēdēju Lincoln aizmugures sēdekli un bridi, kad braucu cauri Trešās ielas tunelim, iedūcās mans tālrunis. Ekrāns vēstīja, ka zvana Megija. Liku Rohasam izslēgt muziķu tobrīd skanēja dziesma "Tiesas diena" no Ērika Kleptona jaunākā albuma un nospiedu savienošanas pogu.

-    Vai tu to izdarīji? uzreiz atskanēja jautājums.

Es paskatījos ārā pa logu tobrīd automašīna izbrauca no tuneļa spožā saules gaismā. Tas lieliski atspoguļoja manu noskaņojumu. Kopš sprieduma pasludināšanas bija pagājušas trīs nedēļas, un, jo ilgāks laika sprīdis šķīra mani no tās dienas, jo labāk es jutos. Tagad mani gaidīja pavisam cita dzīve.

-ja.

-    Oho! Apsveicu!

-     Man tik un tā praktiski nav izredžu. Mūsu ir daudz, un man nav nepieciešamo finanšu.

-    Tam nav nozīmes. Tev šai pilsētā ir savs vārds, un tev piemīt zināms godīgums, kuru cilvēki tevi redz un uz to reaģē. Es to pilnīgi varu saprast. Turklāt tu esi no ārpuses, un tādi vienmēr uzvar. Nemāni sevi, nauda tev tiks.

Es nebiju pārliecināts, vai mani un "godīgumu" drīkst sasaistīt vienā teikumā. Taču pārējo slavinājumu es biju ar mieru pieņemt. Turklāt es gaužām sen nebiju atskārtis, ka Megija Makfīrsa ir tik laimīga.

-     Labi, gan redzēsim, es atteicu. Taču, ja vien tu esi ar mieru balsot par mani, nav svarīgi, vai man tiks vēl kāda balss.

-    Mīļi sacīts, Holer. Ko tu iesāksi tālāk?

-    Labs jautājums. Man jāatver bankas konts un jāsavāc…

Tālrunis iepīkstējās. Tas nozīmēja, ka man kāds zvana. Ieskatījos ekrānā numurs izrādījās slēpts.

-    Megija, uzgaidi mazliet. Es gribu atbildēt uz otru zvanu.

-    Protams.

Es pārslēdzu otro sarunu un teicu:

-    Runā Maikls Holers.

-    Tas ir jūsu pirksts!

Šo nešpetno balsi es pazinu. Liza Tremela.

-Kur?

-    Pie manis ir policisti un rakņājas pa dārzu, viņu meklēdami! Tos uzsūtījāt jūs!

Es pieņēmu, ka "viņš" ir Līzas pazudušais vīrs, kurš tā arī nebija nokļuvis līdz Meksikai. Viņas balsī jautās pazīstamais spalgais tonis, kādu tā ieguva ikreiz, kad Līza draudēja zaudēt savaldīšanos.

-     Līza, es…

-     Man vajag, lai jūs braucat šurp! Man vajag advokātu! Mani arestēs!

Tas nozīmēja, ka viņa zina, ko policija atradīs dārzā.

-     Līza, es vairs neesmu jūsu advokāts. Es gan varu ieteikt…

-     Nē-ē! Jūs nedrīkstat mani pamest! Ne tagad!

-    Jūs nupat mani apvainojāt, it kā es būtu jums uzsūtījis policiju. Bet tagad gribat, lai esmu jūsu advokāts?

-    Mikij, jūs man esat vajadzīgs. Lūdzu!

Viņa ieraudājās, vilkdama tik bieži dzirdēto garo kaucienu, kas atbalsojās apkārtnē.

-     Sameklējiet kādu citu, Līza. Mēs vairs neesam saistīti. Ja palaimēsies, es pat varēšu būt prokurors jūsu lietā.

-    Ko jūs teicāt?

-    Es nupat iesniedzu dokumentus. Kandidēšu uz prokurora amatu.

-     Nesaprotu.

-    Manā dzīvē iestājas pārmaiņas. Man apnicis atrasties līdzās tādiem cilvēkiem kā jūs.

Sākumā nebija atbildes, lai gan es dzirdēju viņu elsojam. Kad sieviete beidzot ierunājās, balss skanēja rāmi, bezkaislīgi.

-     Vajadzēja pateikt Herbam, lai viņi tevi sakropļo. To tu būtu pelnījis.

Tagad apklusu es. Sapratu, par ko viņa runā par brāļiem Mekiem. Dāls bija man melojis, ka piekaušanu pasūtījis Oparicio. Tāds apgalvojums nebija iederējies pārējā kopainā. Toties šis gan iederējās. Patiesībā piekaušanu bija pasūtījusi Līza. Viņa bija gatava sarīkot uzbrukumu savam advokātam, ja vien tas novērsīs aizdomas un nāks par labu viņas aizstāvībai, ja vien tas ļaus pamudināt mani apsvērt citas versijas.

Man beidzot izdevās atgūt balsi un noskaitīt beidzamos vārdus:

-    Ardievu, Līza! Vēlu veiksmi!

Apvaldījis emocijas, es atgriezos pie sarunas ar bijušo sievu.

-    Piedod… Zvanīja kliente. Bijusi kliente.

-    Vai viss kārtībā?

Es atspiedos pret logu. Rohass tobrīd nogriezās uz Alvarado ielu un devās Simt pirmās maģistrāles virzienā.

-    Būs labi. Vai gribi šovakar kaut kur aiziet un apspriest manu kampaņu?

-    Zini, nupat es izdomāju, ka tu varētu atbraukt pie manis. Mēs trijatā paēstu vakariņas, un tad, kamēr Heilija pilda mājasdarbus, mēs varētu aprunāties.

Saņemt no bijušās sievas ielūgumu mājās īpašs gods.

-    Tātad tavās mājās tiek ieaicināti vienīgi tie, kas kandidē uz apgabala prokurora amatu?

-     Neizaicini likteni, Holer.

-    Kā teiksi. Cikos?

-    Sešos.

-     Uz redzēšanos!

Es beidzu sarunu un kādu brīdi vēros ārā pa logu.

-    Mister Holer? iejautājās Rohass. Vai jūs kandidēsiet uz apgabala prokurora amatu?

-    Jā. Vai tev ir kādi aizspriedumi, Rohas?

-    Nē, bos. Bet… vai jums šoferis vēl būs vajadzīgs?

-     Protams, Rohas. Tavam darbam nekas nedraud.

Es piezvanīju uz biroju, un klausuli pacēla Lorna.

-    Kur visi ir?

-    Šeit. Dženifera tavā kabinetā apspriežas ar jaunu klientu. Īpašuma atsavināšanas lieta. Un Deniss rosās ap datoru. Kur tu esi palicis?

-    Centrā. Bet es braucu pie jums. Pieraugi, lai neviens neiet prom. Es gribu sarīkot darbinieku sanāksmi.

-    Lai notiek, es pateikšu.

Labs ir. Pēc kādas pusstundas būšu klāt.

Brīdi, kad aizvēru tālruņa vāciņu, mēs devāmies augšup pa uzbrauktuvi uz Simt pirmo maģistrāli. Visas sešas joslas bija metāla spēkratu pārpilnas un virzījās uz priekšu gausi, tomēr vienmērīgi. Bet citādu ainu es nemaz negribētu redzēt. Šī bija mana pilsēta, un tāda kārtība tai bija pierasta. Rohasa vadīts, melnais Lincoln iespraucās satiksmes straumē un līkumoja pa joslām, vezdams mani pretī jaunam liktenim.

Pateicība

Autors vēlas pateikties vairākiem cilvēkiem par palīdzību šī romāna tapšanā. Tie būtu Asja Mučnika, Bills Mesijs, Terels Lī Lenkfords, Džeina Deividsa un Hetere Rizo. Īpaša pateicība Sūzanai Brauemai, Treisijai Ro, Denjelam Deilijam, Rodžeram Milsam, Džejam Steinam, Rikām Džonsonam, Timām Mārsijam, Maikam Rošē, Gregam Stautam, Džonam Hotonam, Denisam Vojcehovskim, Čārlzam Hončelam un visbeidzot taču ne mazāk svarīgi Lindai Konelijai.

Šis ir daiļdarbs, un visas faktu, ģeogrāfiskās, kā arī likumdošanas un procesuālās kļūdas ir vienīgi autora vaina.

Maikls Konelijs

PIEKTAIS LIECINIEKS

Redaktore Liene Akmens

Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

M. Konelijs

Ko 470 Piektais liecinieks/ No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. R., "Apgāds "Kontinents"". 448 lpp.

ISBN 978-9984-35-605-1

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

[1] domāts angļu teksts i walk them, proti, es viņus atbrīvoju.

[2] piektais labojums asv Konstitūcijā nosaka, ka personai nav jāatbild uz jautājumiem par sevi pašu.

[3] izmantota vārdu spēle angļu valodā: doktora uzvārds ir Gutierrez, un sarunvalodā gūts nozīmē 'zarnas' vai 'iekšas'.

Content

Konelijs Maikls Piektais liecinieks

PIRMĀ DALA Burvju vārdi

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa /

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa /

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa /

Desmita nodaļa

OTRĀ DAĻA Nevainīguma hipotēze

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trispadsmita nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

TREŠĀ DAĻA Bolero

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit treša nodaļa

Divdesmit ceturta nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astota nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otra nodaļa

Trīsdesmit treša nodaļa

Trīsdesmit ceturta nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astota nodaļa

CETURTĀ DAĻA Piektais liecinieks

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit treša nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodaļa

Četrdesmit septītā nodaļa

Četrdesmit astotā nodaļa

Četrdesmit devītā nodaļa

Piecdesmita nodaļa

Piecdesmit pirmā nodaļa

Piecdesmit otra nodaļa

PIEKTĀ DALA Nevainīguma liekulība

Piecdesmit treša nodaļa

Piecdesmit ceturta nodaļa