Berjlindi Silla & Rolfs

Pilnmēness paisums

Silla & Rolfs Berjlindi

Pilnmēness paisums

“Pilnmēness paisums” sākas ar šausminošu slepkavību un finišē ar pārsteidzošu atklājumu. Un laikā starp šiem notikumiem sastopami interesanti tēli, fascinējoši dabasskati un pietiekami bagātīga aizdomu un noslēpumainības deva, kas spēj ilgstoši piesaistīt kriminālromānu fanus. Lielisks un neaizmirstams trilleris, kas sajūsminās visus žanra cienītājus.

Piters Robinsons, rakstnieks

Aizraujošs augstas klases trilleris, kurā nekas nav tā, kā šķiet.

Allgemeine Zeitung, Vācija

Romāns “Pilnmēness paisums” pārspēj visas cerības. Tam ir spēcīgs sižets, ko radījis profesionāls televīzijas seriālu scenāriju autoru pāris. Lielisks, labi izstāstīts stāsts...

Nordvestnyt, Dānija

Aizraujošs kriminālromāns, kas atklāj dažādus sabiedrības slāņus - bezpajumtniekus, prostitūtas, ļaunprātīgi izmantotus bērnus, politiķus un ietekmīgus biznesmeņus.

Metro

Šķiet nedaudz nepiedienīgi pieteikt divus no iecienītākajiem zviedru rakstniekiem kā “debitantus”, tomēr daļēji tā ir, jo šis ir viņu pirmais izdotais darbs grāmatas formātā. Lieliska debija!

Krimifan, Dānija

. kamēr pār zemi nepielūdzami nolaidos nakts.

K. Vrēsvijks

VēLA 1987. GADA VASARA

PARASTI NŪRDKOSTERAS SALAS PIEKRASTE pie Haslevīkas līčiem ūdenslīmeņa starpība paisuma un bēguma laikā ir pieci līdz desmit centimetri, taču ne tad, kad iestājas pilnmēness paisums. Parādība, kas vērojama tikai tad, kad Saule un Mēness atrodas uz vienas līnijas ar Zemi. Tad ūdenslīmeņa starpība ir gandrīz pusmetrs. Cilvēka galvas augstums ir divdesmit pieci centimetri, apmēram.

Šonakt būs pilnmēness paisums.

Taču patlaban bija bēgums.

Pilnmēness jau pirms daudzām stundām bija atvilcis atpakaļ stūrgalvīgo jūru, atkailinot tās gari izstiepto un mitro gultni. Mazi, valgi piekrastes krabji kūņojās smiltīs kā blāvi, zilganajā mēnes-gaismā mirdzoši atstarotāji. Purpura gliemeži piesūcās akmeņiem īpaši cieši. Viss dzivais uz gultnes zināja, ka pēc noteikta, cikliska laika sprīža te atkal skalosies jūra.

To precīzi zināja arī tie trīs stāvi pludmalē. Pēc piecpadsmit minūtēm vajadzēja velties pirmajiem maigajiem viļņiem un samitrināt visu, kas bija izžuvis. Pavisam drīz tumšā dārdoņa tur, tālumā, liks traukties šurp vilnim pēc viļņa, līdz paisums būs sasniedzis savu augstāko pakāpi.

Pilnmēness paisums, kura laikā šeit jūras gultni un ūdens virsmu šķir gandrīz pusmetrs.

Taču viņiem vēl bija nedaudz laika. Bedre, kuru viņi raka, bija tikpat kā gatava. Tās diametrs bija apmēram sešdesmit centimetru, un tā sniedzās gandrīz pusotra metra dziļumā. Ķermenim tajā būtu jāietilpst perfekti, tikai galvai vajadzētu palikt virs bedres malas.

Ceturtajai galvai.

Tās sievietes galvai, kura ar sasietām rokām rāmi stāvēja gabaliņu nostāk.

Viņas garie, tumšie mati liegi kustējās vieglajā vējā, kailais ķermenis vizēja, seja bija bez grima un it kā tukša, pilnīgi bez jebkādas izteiksmes. Ari acīs bija jaušama savāda prombūtne. Viņa vēroja rakšanas darbus gabaliņu tālāk. Vīrietis, kurš raka, izvilka no bedres lāpstu, kuras asmens bija saliekts, izbēra smiltis blakus esošajā kaudzē un pagriezās.

Darbs bija pabeigts.

Raugoties no attāluma, no klintīm, aiz kurām zēns bija paslēpies, mēness apspīdētajā pludmalē valdīja dīvains miers. Ko darīja tumšās figūras tur tālu projām? To viņš nezināja, taču dzirdēja dunoņu, kas tuvojās no jūras, un redzēja, kā kailā sieviete, šķietami bez jebkādas pretestības, tiek vesta pa mitrajām smiltīm un iedabūta bedrē.

Puika iekoda apakšlūpā.

Viens no vīriešiem sabēra smiltis atpakaļ bedrē. Mitrā putra ieskāva sievietes ķermeni kā slapjš cements. Bedre drīz bija pilna. Kad pirmie retie viļņi sāka velties pāri smiltīm, bija redzama tikai sievietes galva. Viņas garie mati lēnām saslapa, kāds sīks krabis iepinās tumšā šķipsnā. Viņas lūdzošais skatiens bija pievērsts mēnesim.

Stāvi atkāpās nedaudz augstāk kāpās. Divi no tiem izskatījās satraukti, nedroši, bet trešais bija mierīgs. Visi lūkojās uz mēness apspīdēto, vientuļo galvu tur, lejā, pludmalē.

Un gaidīja.

Kad pilnmēness paisums tuvojas, ūdenslīmenis ceļas diezgan ātri. Ar katru brīdi tas pieauga, un viļņi skalojās pāri sievietes galvai, līda mutē un degunā. Ūdens piepildīja viņas rīkli. Kad viņa mēģināja pagriezt galvu prom, sejā iešļācās jauns vilnis.

Viens no stāviem nogāja lejā un notupās viņas priekšā. Viņu skatieni sastapās.

Zēns no savas vietas varēja vērot, kā ceļas ūdenslīmenis. Uz jūras gultnes redzamā galva te pazuda, te atkal parādījās un atkal nozuda. Divas figūras jau bija pagaisušas skatienam, bet trešā nāca augšā no pludmales. Pēkšņi viņš sadzirdēja šausmīgu kliedzienu. Tā bija

sieviete bedrē, kas neprātīgi kliedza. Kliedziens atbalsojās seklajā licī un atsitās pret klinti, aiz kuras slēpās zēns, līdz nākamais vilnis atkal pāršalca pāri viņas galvai un kliedziens apklusa.

Tad zēns metās skriet.

Jūra kāpa tumša un spoža. Sieviete zem ūdens cieši aizvēra acis. Pēdējais, ko viņa juta, bija kārtējais maigais spēriens vēderā.

2011. GADA VASARA

VIENACEI VERAI BIJA divas pavisam veselas acis un skatiens, kas varēja paralizēt pat lidojošu piekūnu. Viņa redzēja ļoti labi. Bet diskutējot viņa atgādināja īstu sniega šķūri. Izteica savu viedokli un rakās uz priekšu tā, ka pretargumenti šķīda uz visām pusēm.

Vienace.

Un tomēr mīlēta.

Tagad viņa bija nostājusies ar muguru pret rietošo sauli, un tās atblāzma slīdēja pāri Vertafjerdena ūdeņiem, atsitās pret Līdinges tiltu un tad plūda tālāk līdz pat Jurthāgenas parkam. Tā bija pietiekama, lai radītu skaistu gaismas auru ap Veras siluetu.

- Te ir runa par manu dzīvi!

Kaisme viņas paziņojumā būtu aizrāvusi ne vienu vien parlamenta grupu, ja vien šī čērkstošā balss plenārzālē nešķistu nedaudz svešāda, tāpat ari, iespējams, apģērbs - pāris visai netīru T kreklu dažādās krāsās un noplukuši tilla svārki - un basās kājas. Taču šobrīd viņa nestāvēja plenārzālē, bet gan nelielā, nomaļā parkā pie Vertahamnenas ostas. “Parlamenta” grupā bija četri diezgan atšķirīgi bezpajumtnieki, kas bija sasēdušies uz soliņiem, kurus ieskāva ozoli, apses un krūmi. Viens no viņiem bija Jelle - kluss, garš virs, kas sēdēja viens pats, it kā domās iegrimis. Uz cita soliņa sēdēja Bensemans un Mjūriela, jauna narkomāne no Bāgarmosenas. Viņai blakus atradās Coop plastmasas maisiņš.

Uz soliņa tieši pretī snauduļoja Arvo Pērts.

Parka malā, aizslēpušies aiz pabieziem krūmiem, tupēja divi jauni vīrieši melnās drēbēs un klusēdami vēroja notiekošo.

- Tā ir mana dzīve, nevis viņu! Ne tā?

Vienace Vera izstiepa roku, norādīdama uz kaut ko nenoteiktu tālumā.

- Viņi tā vienkārši ierodas un pieklauvē pie treilera durvīm. Es tik tikko paspēju ielikt zobus, kad viņi jau stāv durvīs! Trīs gabali! Un blenž! “Pie velna, ko tas nozīmē?!” es jautāju.

ll

- Mēs esam no pašvaldības. Jūsu treilers ir jāaizvāc.

- Kāpēc?

- Šis zemes gabals tiks izmantots.

- Kam tad?

- Te būs apgaismota taka.

-Kas?

- Tieši pāri šai vietai tiks ierīkota taka pastaigām un skriešanai.

- Ko, velns parāvis, jūs te runājat? Es nevaru to pārvietot! Man nav mašīnas!

- Tā diemžēl nav mūsu problēma. Līdz nākamajai pirmdienai tam jābūt prom.

Vienace Vera ievilka elpu, un Jelle pamanījās diskrēti nožāvāties, jo Verai nepatika, ja kāds žāvājas, kad viņa runā.

- Jūs spējat saprast? Tur stāv trīs piecdesmitajos gados arhīva skapī uzauguši tipi un mēģina man iestāstīt, lai vācos pie velna! Lai daži pārēdušies idioti varētu cīnīties ar saviem liekajiem taukiem tieši tur, kur ir manas mājas! Jūs taču spējat iztēloties, kā es saniknojos?

-Jā-

Та bija Mjūriela, kas nočukstēja atbildi. Viņas balss bija neskanīga un griezīga, un viņa parasti izvairījās izteikt viedokli, ja nebija dabūjusi savu dienišķo devu.

Vera atglauda savus retos, iesārtos matus un atspērās jauniem vārdu plūdiem.

- Bet te jau nav runa par to stulbo taku, bet gan par to, ka visi tie tur, kas izved pastaigā savas mazās, spalvainās žurkas, uzskata, ka tas ir traucējoši, ja viņu kretīniski smalkajā teritorijā dzīvo tāda kā es, es taču neiederos viņu izcili sakārtotajā realitātē! Tā tas ir! Viņiem ir nospļauties par mums!

Bensemans paliecās nedaudz uz priekšu.

- Bet, Vera, varbūt viņi...

- Ejam, Jelle! Nāc!

Vera paspēra pāris platu soļu un piebakstīja Jelles rokai. Viņu absolūti neinteresēja Bensemana uzskati. Jelle piecēlās, viegli paraustīja plecus un sekoja Verai. Uz kurieni, to viņš īsti nezināja.

Bensemans viegli saviebās, viņš taču pazina savu Veru. Ar viegli drebošām rokām viņš aizdedzināja kūkumainu cigaretes galu un

atvēra alus skārdeni. Tā bija skaņa, kas palīdzēja atžilbt ari Arvo Pērtam.

- Nu būs jautri.

Pērta vecāki bija dzimuši Igaunijā, un viņam piemita savdabīgs, tikai viņam raksturīgs runas veids. Mjūriela noskatījās pakaļ Verai un pagriezās pret Bensemanu.

- Es domāju, ka tajā, ko viņa teica, ir zināma taisnība. Tiklīdz tu kaut kur neiederies, tā jādabū prom... vai ne?

-Jā, droši vien...

Bensemans nāca no Norlandes un bija pazīstams galvenokārt ar savu nevajadzīgi ciešo rokasspiedienu un spirtā “marinētajiem" acāboliem. Liels, ar savdabīgu dialektu un skāņu elpu, kas grūdieniem caur visai reti izvietotiem zobiem meklēja sev ceļu uz ārpasauli. Agrākajā dzivē viņš bija strādājis par bibliotekāru Būdenā, ļoti izglītots, bet tikpat kārs uz alkoholiskajiem dzērieniem - no lāceņu liķiera līdz mājās dzitai kandžai. Tas bija alkohols, kas desmitgades laikā bija novedis viņa sociālo eksistenci līdz bezdibenim, bet viņu pašu zagtā pikapā atvizinājis līdz Stokholmai. Te viņš kaut kā vilka dzīvību, brīžiem ubagojot, brīžiem zogot, līdzīgi kā pārējie dzīvie vraki.

Taču izglītots.

- ... mēs dzīvojam no žēlastības, - teica Bensemans.

Pērts piekrītoši pamāja un pastiepās pēc alus. Mjūriela izņēma mazu maisiņu un karoti. Bensemans tūlīt pat reaģēja.

- Tev taču vajadzētu atmest to draņķi!

- Es zinu. Atmetīšu.

- Kad tad?

- Atmetīšu!

Un to viņa ari nekavējoties darīja. Ne tāpēc, ka būtu pēkšņi atteikusies no sava grēciņa, bet gan tāpēc, ka bija pamanījusi jaunus vīriešus, kas it kā pastaigājoties nāca viņu virzienā. Vienam mugurā bija melna jaka ar kapuci. Viņa biedram - tumšzaļa. Abiem bija pelēkas treniņbikses, masīvi šņorzābaki un cimdi.

Viņi bija izgājuši medībās.

Bezpajumtnieku trijotne reaģēja relatīvi ātri. Mjūriela pagrāba savu plastmasas maisiņu un skrēja prom. Bensemans un Pērts

klumburoja viņai nopakaļ. Pēkšņi Bensemans atcerējās par savu rezerves aliņu, ko bija paslēpis aiz atkritumu urnas. Tas varēja sniegt naktsmieru, palīdzēt izvairīties no bezmiega. Viņš pagriezās atpakaļ un paklupa aiz kāda soliņa.

Viņa līdzsvara izjūta nebija vislabākajā formā.

Tas pats sakāms arī par reakcijas spēju. Mēģinot atkal pieslieties kājās, viņš saņēma tik pamatīgu spērienu tieši sejā, ka atkrita uz muguras. Vīrietis melnajā jakā stāvēja viņam tieši priekšā. Viņa biedrs bija izņēmis mobilo telefonu un ieslēdzis kameru.

Tas bija ievads īpaši nežēlīgai piekaušanai, kura tika nofilmēta kādā nomaļā, klusā parkā un kuru vēroja tikai divi līdz nāvei pārbijušies liecinieki, paslēpušies tālu prom krūmos.

Mjūriela un Pērts.

Taču pat no lielā attāluma viņi varēja saskatīt, kā no Bensemana mutes un vienas auss tek asinis, un dzirdēt viņa dobjos vaidus pēc katra jauna spēriena, kas trāpīja vai nu pa seju, vai vēderu.

Atkal un atkal.

Un atkal.

Vienīgais, ko viņi neredzēja, bija tas, kā Bensemana retie zobi tiek iesperti vaigu gaļā, tiem pat izspiežoties cauri ādai. Taču viņi redzēja, kā lielais norlandietis mēģina pasargāt savas acis.

Tās, ar kurām viņš lasīja.

Mjūriela klusi raudāja, piespiedusi savu pagalam sadurstītās rokas locītavu pie mutes. Viss viņas izdilušais ķermenis drebēja. Pērts paņēma meiteni aiz rokas un vilka prom no šī pretīgā skata. Te viņi neko nevarēja līdzēt. “Varbūt vajadzētu izsaukt policiju,” domāja Pērts un rāva Mjūrielu sev līdzi, cik ātri vien spēja, Līdinges ceļa virzienā.

Pagāja labs brīdis, līdz tuvojās pirmā mašīna. Kad tā bija apmēram piecdesmit metru attālumā no viņiem, Pērts un Mjūriela sāka kliegt un vicināt rokas, taču mašīna tikai ar slaidu loku apbrauca viņus un palielināja ātrumu.

- Riebīgās cūkas! - kliedza Mjūriela.

Nākamajam braucējam blakus bija viņa kundze, labi kopta dāma skaistā, ķiršsarkanā kleitā. Viņa ar pirkstu bakstīja vējstiklā.

- Neuzbrauc tur tiem narkomāniem, neaizmirsti, ka esi dzēris!

Tā ari šis pelēkais “Jaguārs” aizlīgoja garām.

Brīdī, kad viena Bensemana plauksta tika samīta driskās, saules atblāzma izdzisa pār Vertafjerdena ūdeņiem. Vīrietis izslēdza mobilā telefona kameru, bet viņa biedrs pacēla Bensemana aizmirsto alu.

Pēc tam viņi aizskrēja.

Palika tikai tumsa un zemē gulošais lielais norlandietis. Viņa sašķaidītā roka nedaudz pakustējās, acis bija aizvērtas. “Mehāniskais apelsīns” - tā bija pēdējā doma, kas riņķoja Bensemana smadzenēs. “Kas, pie velna, to sarakstīja?” Tad roka sastinga.

SEGA BIJA NOSLĪDĒJUSI un atklājusi viņas kailās kājas. Asa un karsta mēle laizīja ādu. Viņa juta, kā tas kut, un sakustējās miegā. Kad laizīšanai sekoja neliels kodiens kājā, viņa uzlēca augšā un aizgrūda kaķi prom.

-Nē!

Tas nebija domāts kaķim, bet gan modinātājpulkstenim. Viņa bija aizgulējušies. Pamatīgi. Turklāt no gultas galvgaļa bija nokritusi košļājamā gumija un, protams, iepiņķerējusies viņas garajos, melnajos matos. Daļēja krīze.

Viņa traucās ārā no gultas.

Stundu ilga aizgulēšanās ietekmēja visu ikrīta grafiku, kā arī pārbaudīja viņas simultānās darbības spējas. īpaši virtuvē: kafijas piens gandrīz pārskrēja pāri tai pašā laikā, kad tosterā sāka kūpēt maizītes, kailā labā kāja iekāpa caurspīdīgos kaķa vēmekļos, turklāt piezvanīja nepatīkami familiārs telemārketinga pārstāvis, kas uzrunāja vārdā un garantēja, ka viņš nemēģinās kaut ko pārdot, bet gan tikai uzaicinās uz kursiem, kuros varētu iegūt vērtīgus padomus ekonomikā.

Gandrīz pilnīga krīze.

Skrienot ārā pa savas mājas durvīm Skonegātanā, Olīvija Ren-ninga joprojām juta stresu. Neuzkrāsojusies, g^ros matus steigā savākusi augšup tādā kā mezglā. Viņas vieglā zamšādas jaka bija vaļā, zem tās vīdēja dzeltens T krekls un nomazgāti džinsi ar atspu-rušu apakšmalu, kuri sniedzās līdz labi ienēsātām sandalēm.

Arī šodien spīdēja saule.

Olīvija uz mirkli apstājās, lai izvēlētos ceļu. Kurš ir vistuvākais? Pa labi. Viņa metās pusskriešus, un vienlaikus viņas acis fiksēja pārtikas veikala skatlogā izliktas avīzes virsrakstu - “SMAGI PIEKAUTS VĒL VIENS BEZPAJUMTNIEKS”.

Olīvija skrēja tālāk.

Viņa devās pie savas automašīnas. Viņai bija jābrauc uz Sēren-torpu Ulriksdālē. Uz Policijas augstskolu. Viņai bija divdesmit trīs gadi, un viņa mācījās trešo semestri. Pēc sešiem mēnešiem viņa varētu mēģināt kļūt par praktikanti kādā no Stokholmas policijas iecirkņiem.

Vēl pēc pusgada viņa jau varētu būt pilntiesīga policiste.

Viegli aizelsusies, Olīvija sasniedza savu balto “Mustangu” un izvilka atslēgas. Mašīna bija mantojums no viņas tēva Arnes, kas pirms četriem gadiem bija nomiris no vēža. Tas bija kabriolets -1988. gada modelis ar sarkanas ādas apdari, automātisko ātrumkārbu un rindā novietotu četru cilindru dzinēju, kas dārdēja kā V8. Daudzus gadus automašīna bija viņas tēva acuraugs. Tagad tā piederēja viņai. Ne pašā labākajā kondīcijā - aizmugurējo stiklu viņa bija nostiprinājusi ar izolācijas lenti, un arī virsbūves krāsojums rūsas ietekmē vietām bija pacēlies -, taču tehnisko apskati tā gandrīz vienmēr izgāja bez aizrādījumiem.

Viņai šī mašīna bija ļoti mīļa.

Olīvija bez grūtībām nolaida jumtu un apsēdās pie stūres. Šajā vietā viņa uz mirkli gandrīz vienmēr sajuta vienu un to pašu - kādu smaržu. Tā nebija no sēdekļu apdares, bet gan no viņas tēva - mašīna smaržoja pēc Arnes. Tikai pāris sekunžu, un tad tā pagaisa.

Viņa pievienoja austiņas mobilajam telefonam, ievietoja atskaņotājā Bon Iver disku, pagrieza atslēgu, ielika ātrumā un devās ceļā.

Drīz sāksies vasaras brīvlaiks.

Bija iznācis kārtējais Situation Stockholm numurs - bezpajumtnieku avīze. 166. numurs. Ar princesi Viktoriju pirmajā lapā un intervijām ar grupu Sahara Hotnights un Jensu Lapidusu. Redakcija Krūkmākargātanā 34 bija pilna ar bezpajumtniekiem - avizes pārdevējiem, kam bija jāizpērk jaunā numura eksemplāri. Viņi to varēja iegādāties par divdesmit kronām - pusi no pārdošanas cenas, bet atlikumu no ietirgotā drīkstēja paturēt sev Vienkāršs darījums.

Un ļoti būtisks ieguvums daudziem no viņiem. Ieņemtā nauda noturēja viņus uz ūdens. Viena daļa to tērēja savām atkarībām, citi lai atmaksātu aizņēmumus. Taču lielākā daļa to izmantoja, lai gluži vienkārši nopirktu ko ēdamu.

Vēl tā deva zināmu pašapziņu.

Lai vai kā, tas bija darbs, kuru viņi veica un par kuru saņēma samaksu. Viņi nečiepa un nelaupīja, un ari neaptīrija pensionārus. To viņi darīja tikai galīgas bezizejas gadījumā. Daļa no viņiem. Lielākajai daļai šis pārdevēja darbs bija tāda kā goda lieta.

Tas bija visai smags darbs.

Bija dienas, kad viņi savās noteiktajās pārdošanas vietās nostāvēja desmit līdz divpadsmit stundu aukstumā un draņķīgos laikapstākļos un pārdeva labi ja vienu avīzi. Tad nemaz nebija tik patīkami sameklēt kādu caurumu, kur pārgulēt un ar tukšu vēderu mēģināt aizmigt, līdz uzmācās kārtējie murgi, kas viņus pārņēma savā varā.

Taču šodien iznāca jauns numurs. Parasti tas visiem klātesošajiem bija svinīgs brīdis. Ja mazliet paveicās, jau pirmajā dienā varēja tikt vaļā no labas kaudzītes. Bet patlaban telpā neskanēja skaļas sarunas.

Gluži otrādi.

Tā bija krizes sanāksme.

Iepriekšējā vakarā vēl viens no viņu vidus bija nežēlīgi piekauts. Bensemans, norlandietis, tas, kurš bija izlasījis kaudzēm grāmatu. Daudzās ķermeņa vietās viņam bija nopietnas traumas. Bija plīsusi liesa, un ārsti visu nakti bija cīnījušies ar smagu iekšējo asiņošanu. Puisis, kurš strādā uzņemšanas nodaļā, no rīta bija bijis slimnīcā.

- Viņš izdzīvos... taču tā vien liekas, ka šeit mēs viņu neredzēsim vēl labu laiku.

Sanākušie viegli pamāja. Līdzjūtīgi. Saspringti. Tā nebija pirmā piekaušana pēdējā laikā, bet gan jau ceturtā, un visi cietušie bija bezpajumtnieki. Izstumtie - tā viņi tika dēvēti plašsaziņas līdzekļos. Visi bija cietuši vienādos apstākļos. Pāris jaunu vīriešu bija uzmeklējuši kādu no viņiem un piekāvuši. Smagi. Turklāt to visu uzfilmējuši un ielikuši kādā internēta vietnē.

Un tas bija gandrīz pats ļaunākais.

Tik velnišķīgi pazemojoši, it kā viņi nekam citam nederētu kā vien būt par boksa maisu kādā realitātes šovā ar varmācīgu izklaidi.

Gandrīz tikpat traki bija tas, ka visi četri bija Situation Stockholm pārdevēji. Vai tā bija sagadīšanās? Stokholmā dzīvo apmēram pieci tūkstoši bezpajumtnieku, no kuriem tikai maza daļiņa ir pārdevēji.

- Vai viņi izvēlas tieši mūs?

- Ko, pie velna, viņi ar to grib pateikt?

Uz to, saprotams, nebija atbildes. Vēl ne. Tas bija gana nepatīkami, un uzmundrināt šo satraukto baru telpā nebūtu viegli.

- Es esmu sagādājis asaru gāzes baloniņu.

Tas bija Bū Fāsts, kas ierunājās. Pārējie raudzījās viņā. Nu jau vairākus gadus visiem bija apnicis brīnīties par viņa smieklīgo vārdu. Bū pacēla gaisā savu gāzes baloniņu, lai tie, kuri vēlas, varētu to apskatīt.

- Tu taču zini, ka tas ir nelikumīgi, - teica Jelle.

- Kas tad?

- Lietot to tur.

- Un tad? Vai tikt noslānītam ir likumīgi?

īsti labas atbildes Jellem nebija. Viņš stāvēja pie sienas ar Arvo Pērtu blakus. Nedaudz tālāk stāvēja Vera. Šī bija viena no retajām reizēm, kad viņa nebija izteikusies. Kad Pērts bija piezvanījis un pastāstījis, kas bija noticis ar Bensemanu tikai dažas minūtes pēc tam, kad Vera un Jelle bija atstājuši parku, viņa šo ziņu bija uzņēmusi ļoti sāpīgi. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka būtu varējusi novērst vardarbību, ja vien būtu palikusi tur. Jelle tā nedomāja.

- Ko, pie velna, tu būtu darījusi?

- Kāvusies! Tu taču atceries, kā es iegāzu tiem tur Midsommar-kransenā, kas mēģināja pievākt mūsu mobilos!

- Tie bija pilni kā mārki, turklāt viens no viņiem teju vai punduris.

- Un tu taču ari būtu varējis palīdzēt!

Vakarnakt viņi gāja katrs savu ceļu, bet tagad stāvēja šeit un Vera klusēja. Viņa nopirka avīžu žūksni, Pērts savu, bet Jellem naudas pietika tikai piecām.

Viņi kopā izgāja uz ielas, un Pērts pēkšņi sāka raudāt. Viņš atbalstījās pret grumbuļaino fasādi un turēja savu netīro roku priekšā sejai. Jelle un Vera skatījās uz viņu. Viņi visu saprata. Viņš bija bijis tur un visu redzējis, un nebija varējis līdzēt ne tik, cik melns aiz naga.

Tagad tas atgriezās prātā.

Vera uzmanīgi aplika roku Pērtam ap pleciem un pielieca viņa galvu pie sava pleca. Pērts bija trausls vīrs.

Patiesībā viņu sauca Silons Karps un viņš bija no Eskilstūnas, divu igauņu bēgļu dēls. Taču vienu nakti kāda Brunsgātanas nama bēniņos, būdams heroīna reibumā, viņš bija pamanījis vecu avīzi ar kautrīgā igauņu komponista Arvo Pērta fotogrāfiju un bija pārsteigts par neticamo līdzību. Starp Karpu un Pērtu. Viņš redzēja savu dubultnieku. Pēc nākamās devas viņš jau bija iejuties sava dubultnieka ādā, bet vēl pēc vienas viņi bija kļuvuši par vienotu veselumu. Viņš bija Arvo Pērts. Kopš tā brīža viņš sevi dēvēja par Pērtu. Та kā viņa paziņu lokam vislielākajā mērā bija pilnīgi vienalga, kāds ir cilvēka īstais vārds, tad viņš bija Pērts.

Arvo Pērts.

Daudzus gadus viņš bija bijis pastnieks un tekalējis augšā lejā pa kāpnēm, dalīdams pastu Stokholmas dienvidu priekšpilsētās, taču vājie nervi un stiprā kāre pēc opiātiem bija pazudinājusi viņu un novedusi līdz tai bezsatura eksistencei, kādā viņš atradās patlaban. Bezpajumtnieks un Situation Stockholm pārdevējs.

Tagad viņš stāvēja šeit un nevaldāmi raudāja uz Vienaces Veras pleca par to, kas bija noticis ar Bensemanu, par citām nejēdzībām, par varmācību, bet visvairāk viņš laikam raudāja par dzīvi kopumā -tādu, kāda tā ir.

Vera glāstīja viņa sapinkājušos matus un pavērās augšup uz Jelli, bet Jelle skatījās uz savām avīzēm.

Tad viņš devās prom.

*

Sērentorpā Olīvija iegriezās pa skolas vārtiem un turpat pie tiem novietoja automašīnu. Tā mazliet izcēlās starp pelēkmelniem dažādu mārku sedaniem. Viņai pret to nebija iebildumu. Viņa pavērās debesīs un apsvēra, vai vajadzētu pacelt jumtu, taču izlēma to nedarīt.

- Bet padomā, ja nu sāk līt?

Olīvija apgriezās. Ulfs Molīns - viņas vienaudzis, kursabiedrs. Puisis, kuram piemita brīnumainas spējas vienmēr uzrasties Olīvijas tuvumā, viņai to nemanot. Tagad viņš iznira aiz viņas mašīnas. “Vai viņš mani izseko?” Olīvija nodomāja.

- Nu tad es uzvilkšu jumtu.

- Lekcijas laikā?

Šobrīd Olīvija nejuta ne mazāko vēlēšanos uzturēt šādu totāli bezjēdzīgu sarunu. Viņa paņēma savu somu un sāka iet skolas virzienā. Ulfs viņai sekoja.

- Vai tu jau redzēji šo te?

Ulfs pieslīdēja viņai blakus un pastiepa savu glauno planšet-datoru.

- Tā ir šīsnakts bezpajumtnieka piekaušana.

Olivija pameta skatienu uz datoru un redzēja, kā jau asiņojošajam Bensemanam dažādās ķermeņa vietās trāpa neskaitāmi spērieni.

- Tas atkal ir ievietots tajā pašā vietnē, - teica Ulfs.

- Trashkick?

-Jā-

Viņi bija diskutējuši par šo vietni vakar skolā, visi bija jutušies patiešām satraukti. Viens no pasniedzējiem bija paskaidrojis, kā pirmā filmiņa un tīmekļa adrese tika ievietota 4chan.org vietnē, kuru apmeklē miljoniem jauniešu. Drīz vien filmiņa un adrese tika izņemtas, taču daudzi jau bija paspējuši ievērot adresi, un tā ātri vien izplatījās. Šī adrese bija trashkick.com.

- Vai to nevar slēgt?

- Iespējams, to slēpj kāds šaubīgs tīmekļa hostings un policistiem nav viegli sadzīt tai pēdas, lai slēgtu.

Tā bija paskaidrojis pasniedzējs.

Ulfs nolaida planšetdatoru.

- Tā ir jau ceturtā filmiņa, ko viņi ievietojuši... patiešām slimi.

- Tāpēc, ka piekauj, vai tāpēc, ka ievieto tīmeklī?

- Gan viens, gan otrs.

- Un kas, tavuprāt, ir sliktāk?

Viņa zināja, ka nevajadzētu sarunu pavērst šādā virzienā, bet līdz skolas ēkai bija pārsimts metru un Ulfs vienalga ies pa to pašu ceļu.

Turklāt viņa labprāt mudināja citus izteikt savas domas. Kāpēc - to viņa nezināja. Tas bija veids, kā ieturēt distanci.

Uzbrukums.

- Es domāju, ka tās ir kā monētas divas puses, - skaidroja Ulfs. - Viņi piekauj, lai būtu, ko ievietot, bet, ja nebūtu, kur ievietot, varbūt nemaz nepiekautu.

Olīvijai šāds skaidrojums šķita labs. Garš teikums, sakarīga doma un visai prātīgs tās izklāsts. Ja Ulfs mazāk pielavītos nemanīts un vairāk domātu, viņš noteikti viņas izsmalcinātajā attiecību skalā paceltos vismaz pāris līmeņu augstāk. Turklāt puiša ķermenis bija labi trenēts un viņš bija vismaz pusgalvas tiesu garāks par Olīviju. Ar tumšbrūniem, lokamiem matiem.

- Ko tu dari šovakar? Varbūt varam iedzert kādu alu vai ko citu?

Taču te nu viņš palika savā iepriekšējā līmenī.

Auditorija bija gandrīz pilna. Olivijas kursā mācījās divdesmit četri studenti, kas bija sadalīti četrās grupās. Ulfa viņas grupā nebija. Pie tāfeles stāvēja Oke Gustafsons, viņu kursa vadītājs. Apmēram piecdesmit gadus vecs vīrietis ar ilgu policista karjeru. Akadēmijā viņš bija populārs. Mazliet pļāpīgs - tā uzskatīja viena daļa. Šarmants - tā domāja Olivija. Viņai patika viņa kuplās uzacis, kuras virs acīm šķietami dzīvoja pašas savu dzīvi. Patlaban viņš turēja rokā mapi ar kādas lietas izklāstu. Kaudzīte citu mapju gulēja uz galda viņam blakus.

- Pēc dažām dienām mēs šķirsimies, un es domāju, ka nebūtu slikti, ja katrs saņemtu kādu nelielu uzdevumu vasarai. Tas ir pilnīgi brīvprātīgi un ārpus kursa ietvariem. Te ir mapes ar senām, neatklātām slepkavībām Zviedrijā, es tās esmu apkopojis. Domāju, ka jūs varētu izvēlēties kādu no tām un veikt savu lietas izmeklēšanas analīzi, paskatīties, ko varētu darīt citādi, izmantojot mūsdienu policijas metodes - DNS analīzi, ģeogrāfisko analīzi, elektronisko noklausīšanos un tamlīdzīgi. Tas ir mazs vingrinājums, lai parādītu, kā notiek darbs tā saukto cold case lietu gadījumos. Vai ir kādi jautājumi?

- Tas tātad nav obligāts uzdevums?

Olīvija uzmeta skatienu Ulfam. Viņam vienmēr vajadzēja jautāt tikai jautāšanas dēļ. Oke taču tikko teica, ka tas ir brīvprātīgi.

- Tas ir pilnīgi brīvprātīgi.

- Taču mums būs plusiņš, ja mēs to izdarīsim?

Kad lekcija bija galā, Olivija piegāja pie galda un paņēma vienu mapi. Oke pienāca un pamāja mapes virzienā.

- Jūsu tēvs strādāja pie vienas no šim lietām.

- Patiešām?

- Jā, un man šķita interesanti paņemt ari to.

Olīvija apsēdās uz soliņa netālu no skolas ēkas, blakus trim vīriešiem. Viņi visi klusēja, jo bija no bronzas. Viens no viņiem bija Glītais Bengtsons - agrākos laikos plaši pazīstams noziedznieks.

Olivija nekad agrāk nebija par tādu dzirdējusi.

Divi pārējie bija Tumbas Tarzāns un policists Bjerks. Pēdējam uz ceļiem bija policista cepure. Kāds uz tās bija nolicis tukšu alus skārdeni.

Olivija atvēra savu mapi. Patiesībā viņa nemaz nedomāja vasaras brīvlaikā nodoties studiju darbiem, pat ja tie bija brīvprātīgi. Drīzāk tas bija veids, kā tikt prom no auditorijas, lai nebūtu jāklausās, kā Ulfs kuļ tukšus salmus.

Taču tagad viņā bija modusies ziņkāre.

Tēvs bija piedalījies vienas lietas izmeklēšanā.

Viņa steidzīgi šķirstīja mapi. Tajā bija daudzi īsi kopsavilkumi. Nedaudz faktu par lietas izmeklēšanas metodēm, vietas, datumi, mazliet par pašu izmeklēšanu. Viņai bija labi pazīstama policijas terminoloģija, jo visu savu bērnību pie virtuves galda bija dzirdējusi vecākus diskutējam par dažādiem tiesu gadījumiem. Viņas mamma Marija bija krimināllietu advokāte.

Gandrīz pašās mapes beigās viņa atrada meklēto. Starp galvenajiem atbildīgajiem par lietas izmeklēšanu bija ari Arnes Renninga vārds.

Valsts kriminālpolicijas krimināllietu komisārs.

Tēvs.

Olivija pacēla skatienu un ļāva tam brīvi slīdēt. Akadēmija atradās gandrīz neskartas dabas vidū, ar lieliem, labi koptiem zālieniem un skaistiem koku puduriem, kas stiepās lejup līdz pat Ēdsvikenam. Izcili mierpilna vide.

Viņa domāja par Arni.

Olīvija bija mīlējusi savu tēvu no visas sirds, un tagad viņš bija miris. Viņam bija tikai 59 gadi. Viņai tas šķita netaisnīgi. Viņu atkal nomāca domas - tās, kuras viņu mocīja bieži, tās, kuras viņā izraisīja gandrīz vai fiziskas sāpes, tās, kurām bija saistība ar viņas pašas nodevību.

Pret viņu.

Viņiem bija ciešas un sirsnīgas attiecības visu viņas pusaudža gadu garumā, taču pēc tam viņa nodeva tēvu. Kad viņš pēkšņi saslima, viņa aizlaidās uz Barselonu, lai mācītos spāņu valodu, strādātu... lai izklaidētos!

“Es bēgu,” viņa domāja. “Taču tad es to vēl nesapratu. Es aizmuku, jo nespēju redzēt viņu slimu, nespēju pieļaut domu, ka varētu kļūt ļaunāk, ka viņš varētu nomirt.”

Un viņš nomira, kad Olivijas līdzās nebija, kad viņa vēl bija Bar-selonā.

Viņa joprojām atceras sarunu ar māti.

- levs šonakt nomira.

Olīvija pārvilka roku pār acīm un domāja par savu māti. Par laiku pēc tēva nāves, kad viņa bija atgriezusies no Barselonas. Šausmīgs laiks. Marija bija galīgi satriekta un ieslēgusies savā skumju pasaulē. Pasaulē, kurā nebija vietas Olivijas vainas izjūtai un bailēm. Viņas bija staigājušas viena otrai garām klusēdamas, it kā baidīdamās, ka visa pasaule varētu sabrukt, ja viņas atklātu savas jūtas.

Mazpamazām viss, saprotams, bija kaut kā norimis, taču vēl joprojām viņas par to nerunāja.

Pat nemēģināja.

Viņai patiešām pietrūka tēva.

- Vai tu izvēlējies kādu lietu?

Tas bija Ulfs, kas savā savdabīgajā veidā atkal bija materializējies viņas priekšā.

-Jā-

- Kuru?

Olivija atkal ielūkojās savā mapē.

- Kāds gadījums Nūrdkosterā.

- Kad tas bija?

- Astoņdesmit septītajā.

- Kāpēc izvēlējies tieši to?

- Vai tu kaut ko atradi? Vai ari tev nospļauties par to? Tas taču nav obligāti.

Ulfs tik tikko pasmaidīja un apsēdās uz soliņa.

- Vai es traucēšu, ja pasēdēšu šeit?

-Jā-

Olīvijai labi padevās citus nolikt pie vietas. Turklāt viņa vēlējās visu uzmanību koncentrēt uz izvēlēto lietu, kuru pirms brīža bija atšķīrusi.

Lietu, ar kuru bija strādājis viņas tēvs.

Tas šķita visai sensacionāls gadijums. Okes kopsavilkums bija tik interesants, ka Olīvija vēlējās uzzināt ko vairāk.

Viņa sēdās mašīnā un devās uz Karalisko bibliotēku, tur nokāpa pagrabā, kurā atradās īpaša lasītava ar mikrofilmās saglabātiem laikrakstu numuriem. Sieviete, kas pārraudzīja šo zāli, parādīja, kā plauktos atrast vajadzīgo informāciju un kuru mikrofilmu lasītāju viņa var izmantot. Viss bija sakārtots perfekti. Ikviena avīze - no piecdesmitajiem gadiem līdz mūsdienām - bija atrodama mikrofilmā. Vajadzēja tikai izvēlēties izdevumu un tā iznākšanas gadu, apsēsties pie lasītāja un - uz priekšu.

Olīvija sāka ar Nūrdkosteras vietējo avīzi Stromstad Tidning. Slepkavības datumu un vietu viņa bija atradusi mapē. Viņai atlika tikai iedarbināt meklēšanas funkciju, un pēc dažām sekundēm uz ekrāna jau parādījās milzu virsraksts “ŠAUSMINOŠA SLEPKAVĪBA KOSTERAS PLUDMALĒ”. Raksta autors bija acīmredzami satraukts žurnālists, kas bija visai izsmeļoši atklājis ari informāciju par notikuma vietu un laiku.

Olīvija aizrautīgi lasīja.

Pirmo stundu viņa strādāja, pārlūkojot Būhuslēnes laikrakstu, pēc tam - Hallandes un tad paplašināja meklējumus, pētot Gēte-borgas dienas laikrakstus, Stokholmas vakara presi un lielos valsts nozīmes izdevumus.

Un rakstīja piezīmes.

Drudžaini.

Gan būtiskus faktus, gan sīkumus.

Šis gadījums patiešām bija izraisījis lielu ievērību visā valstī vairāku iemeslu dēļ. Tā bija īpaši nežēlīga slepkavība, jo tika nogalināta jauna sieviete bērniņa gaidībās, un noziedznieki tā arī netika notverti. Aizdomās turamie netika atrasti. Slepkavības motīvi palika nenoskaidroti. Nebija zināma pat upura personība.

Šī slepkavības lieta visus šos gadus tā arī bija palikusi neatrisināta mīkla.

Olīvija juta, ka aizraujas aizvien vairāk un vairāk. Iemesls bija šī lieta kā fenomens vispār, taču galvenokārt pati slepkavība, kas bija notikusi skaidrā un mēness apgaismotā naktī Nūrdkosterā pie Haslevīkas līčiem. Ellišķīgā veidā tika noslepkavota jauna, kaila grūtniece.

Par slepkavības ieroci izmantojot paisumu.

Paisumu?

“Tā bija īsta spīdzināšanas metode,” domāja Olīvija. “īpašs noslīcināšanas veids. Lēns, velnišķīgs.”

Kāpēc tieši šādi?

Kāpēc šī teatrālā metode?

Olīvijas fantāzija uzņēma apgriezienus. Vai te bija kāda saistība ar okultismu? Paisuma pielūdzēji? Mēness pielūdzēji? Slepkavība bija izdarīta vēlu vakarā. Vai tā bija sava veida upurēšana? Rituāls? Sekta? Vai nedzimušo bērnu bija paredzēts izgriezt, lai upurētu kādam Mēness dievam?

“Tagad gan jābeidz,” viņa nodomāja.

Olīvija izslēdza mikrofilmu lasītāju, atspieda muguru pret krēsla atzveltni un skatījās uz savu pierakstīto piezīmju grāmatiņu - faktu un spekulāciju sajaukums, patiesības un minējumi, un vairāk vai mazāk ticamas hipotēzes, kuras izvirzījuši gan dažādi kriminālre-portieri, gan izmeklētāji.

Kā bija izteicies kāds “uzticams avots”, upura ķermenī tika atklātas narkotiku pēdas. Rohipnols. “Rohipnols taču ir klasiska izvarošanas gadijumos izmantota narkotika,” nodomāja Olīvija. Bet viņa taču bija vēlīnā grūtniecības stadijā? Vai sieviete bija sazāļota? Kādēļ?

Kā liecināja policijas dati, gabaliņu augstāk, kāpās, tika atrasts tumša auduma mētelis un uz tā - sievietes mati. Ja tas bija upura mētelis, kur bija pārējās drēbes? Vai slepkavas tās bija savākuši līdzi, bet mēteli aizmirsuši?

Sieviete tika izsludināta pat starptautiskajā meklēšanā, taču bez jebkādiem rezultātiem. “Dīvaini, ka neviens tā ari nemeklēja sievieti grūtnieci,” Olīvja nodomāja.

Pēc policijas datiem, sieviete bija 25 līdz 30 gadus veca, iespējams, latiņamerikāņu izcelsmes. Kas bija domāts ar “latīņamerikāņu izcelsmi”? Uz cik lielu teritoriju tas attiecas?

Šim notikumam pludmalē bijis viens liecinieks - deviņgadīgs zēns, kuru, kā minējis kāds vietējais reportieris, sauc Ūve Gārdmans. Puika bija skrējis uz mājām un sacēlis kājās savus vecākus. Kur viņš tagad atrodas? Vai ir iespējams viņu satikt?

Policijas dati liecina, ka laikā, kad pludmalē ieradās Gārdmana vecāki, sieviete bija bezsamaņā, bet vēl dzīva. Viņi mēģināja sievieti atdzīvināt, taču, ierodoties ātrās palīdzības helikopteram, sieviete jau bija mirusi. “Cik tālu no notikuma vietas dzīvoja Gārdmani?” Olīvija minēja. “Un cik ilgs laiks bija vajadzīgs helikopteram, lai ierastos notikuma vietā?”

Olīvija piecēlās. Smadzenes bija kā piebāztas ar dažādiem iespaidiem un domām. Pusceļā viņa gandrīz zaudēja līdzsvaru.

Visas asinis laikam bija satecējušas pēdās un atradās ne augstāk par potītēm.

Olīvija ieslīga mašīnā, kas bija novietota Humlegordsgātanā, un juta, ka vēders raujas čokurā. Viņa centās remdināt badu ar rezerves krājumiem, kas atradās cimdu nodalījumā. Viņa bija pavadījusi lasītavā vairākas stundas un bija ļoti pārsteigta, kad konstatēja, cik ir pulkstenis. Laiks tur, lejā, bija vienkārši pagaisis. Olīvija uzmeta skatienu savai piezīmju grāmatiņai. Viņa juta, cik ļoti ir aizrāvusies ar šo seno pludmales lietu, un ne tikai tāpēc, ka ar to kādreiz strādājis Arne. Tā bija tāda personīga interese, ko bija izraisījušas visas tās dīvainās detaļas. Jo sevišķi fakts, ka noslepkavotās sievietes identitāte tā ari nekad netika noskaidrota.

Viņa bija un palika nezināma, visus šos gadus.

Tas Olīvijai nedeva mieru.

Viņa gribēja uzzināt ko vairāk.

Ja tēvs butu dzīvs, ko vēl viņš butu varējis pastāstīt?

Viņa izvilka mobilo telefonu.

Oke Gustafsons un sieviete vidējos gados stāvēja vienā no labi koptajiem Policijas augstskolas zālieniem. Sieviete bija no Rumānijas, un viņa bija atbildīga par gatavā ēdiena piegādi skolai. Viņa piedāvāja Okem cigareti.

- Mūsdienās daudzi vairs nesmēķē, - viņa teica.

- Tā ir.

- Tas laikam vēža dēļ.

- Droši vien.

Un tad viņi smēķēja.

Kad bija izsmēķēta puse cigaretes, iezvanījās Okes telefons.

- Te Olīvija Renninga, sveiki! Es izvēlējos to lietu Nūrdkosterā un vēlētos...

- Es jau tā domāju, - Oke viņu pārtrauca, - jūsu tēvs taču ar to strādāja un...

- Tas nav tādēļ.

Olīvija gribēja novilkt skaidru robežu. Tā bija viņa un tagad. Tam nebija nekādas saistības ar viņas tēvu. Vismaz ne attiecībās ar viņas kursa vadītāju. Viņa bija izvēlējusies darba uzdevumu, kuru izpildīs pati un tā, kā pratīs. Tāda nu viņa bija.

- Es to izvēlējos tāpēc, ka šī lieta man šķiet interesanta, - viņa teica.

- Taču diezgan smaga.

-Jā, un tieši tāpēc es zvanu. Es vēlētos apskatīt īstos lietas izmeklēšanas materiālus. Kur tos varētu atrast?

- Domājams, centrālajā arhīvā Gēteborgā.

- Ak tā? Žēl gan!

- Kaut gan diezin vai jūs tiem tiktu klāt.

- Kāpēc ne?

- Tāpēc, ka tā ir neatklāta slepkavība, kurai vēl nav iestājies noilgums. Neviens netiek pielaists izmeklējamai lietai, ja vien neietilpst darba grupā.

- Ak tā... ko tad lai es daru? Kā lai iegūstu papildinformāciju?

Klausulē iestājās klusums.

Olivija sēdēja pie stūres ar mobilo telefonu pie auss. Ko gan viņš i agad domā? Viņa redzēja, kā noteiktā solī tuvojas stāvlaukuma apsargs. Viņas mašīna bija novietota invalidiem paredzētā vietā. Tas nebija labi. Viņa iedarbināja motoru bridi, kad klausulē atkal sadzirdēja Okes balsi.

- Jūs varētu mēģināt parunāt ar to, kurš vadīja izmeklēšanu, -viņš teica.

- Viņu sauc Toms Stiltons.

- Es zinu.

- Kur viņu varētu meklēt?

- Nav ne jausmas.

- Policijas pārvaldē?

- Nedomāju vis. Bet mēģiniet parunāt ar Ulsēteri, Meti Ulsēteri, viņa ir krimināllietu komisāre, viņi strādāja kopā, varbūt viņa zina.

- Un kur lai viņu meklēju?

- Valsts kriminālpolicijas C ēkā.

- Paldies!

Olivija sāka braukt, pirms apsargs bija paspējis pienākt pavisam klāt.

*

- Situation Stockholm! Jaunākais numurs! Lasiet par princesi Viktoriju un atbalstiet bezpajumtniekus!

Vienaces Veras balss bez grūtībām sasniedza labi situēto Sofo iedzīvotāju pūļus, kas bija ceļā uz Sēderhallarnas tirgu, lai piepildītu savas iepirkumu somas ar neveselīgu pārtiku. Visa viņas būtne bija kā radīta lielajai Drāmas teātra skatuvei. Tikai mazlietiņ apbružātāka Margarētas Krūkas* versija viņas ziedu laikos. Tas pats asais skatiens, dabiskā izturēšanās un starojums, kuram bija grūti pretoties.

Viņai pārdošana gāja no rokas.

Pusi no sava avīžu žūkšņa viņa jau bija pārdevusi.

Arvo Pērtam neveicās tik labi. Viņš neko nebija pārdevis. Viņš stāvēja gabaliņu nostāk, atspiedies pret sienu. Tā nebija viņa diena,

' Margarēta Krūka (1925-2001) - zviedru teātra un kino aktrise.

taču viņš nevēlējās palikt viens. Viņš neuzkrītoši vēroja Veru. Viņš apbrīnoja viņas spēku. Viņš bija dzirdējis par viņas tumšajām naktīm, to būtībā zināja visi no viņu loka, tomēr Vera stāvēja tur un izskatījās tā, it kā viņai piederētu visa pasaule. Bezpajumtniece. Ja nu vienīgi par mājām neuzskata stipri nolietotu pelnu pelēku treileru no sešdesmitajiem gadiem.

Vera to uzskatija par mājām.

- Es neesmu bezpajumtniece.

Tā viņa tika teikusi kādai kundzei, kas bija nopirkusi avīzi, vienlaikus sev sagādājot izdevību papriecāties par citu ne visai izdevušos eksistenci.

- Es patlaban esmu starpposmā starp diviem dzīvokļiem.

Tā daļēji bija patiesiba. Viņa bija uzņemta pašvaldības ārkārtas dzīvokļu rindā. Tas bija politisks projekts, kas tika sākts, lai mazliet uzspodrinātu situāciju ar bezpajumtniekiem Stokholmā. Ja Verai paveiksies, uz rudens pusi viņa varētu saņemt dzīvokli, tā viņai bija teikuši. Izmēģinājuma kārtā. Ja viņa dzīvos kārtīgi, ar laiku tas varētu nonākt viņas īpašumā.

Vera domāja dzīvot kārtīgi.

Viņa vienmēr dzivoja kārtīgi. Gandrīz. Viņai piederēja treilers, un viņa saņēma priekšlaicīgu pensiju, veselus piecus tūkstošus mēnesī. Viņa stingri raudzījās, lai ar to pietiktu pašam nepieciešamākajam. Pārējo viņa izraka konteineros.

Viņa nu galīgi nedzīvoja postā.

- Situation Stockholm!

Nupat viņa bija pārdevusi vēl trīs avīzes.

- Tu turpināsi stāvēt šeit?

Tas bija Jelle, kas jautāja. Viņš bija uzradies no nekurienes ar savām piecām avīzēm un nostājies netālu no Veras.

- Jā. Un kas tad ir?

- Tā ir Bensemana vieta.

Katram pārdevējam bija sava noteikta vieta pilsētā. Vieta un viņa vārds bija norādīts uz plastikāta kartītes, kas karājās kaklā.

Uz Bensemana kartītes bija rakstīts “Bensemans/Sēderhallarnas tirgus”.

- Bensemans, šķiet, te kādu laiciņu nestāvēs, - teica Vera.

- Taču tā ir viņa vieta. Vai tu esi viņa vietniece?

- Nē. Un tu?

- Es arī ne.

- Tad ko tu te dari?

Jelle neatbildēja. Vera paspēra soli uz viņa pusi.

- Vai tev ir kaut kas pretī, ka es šeit stāvu?

- Šī ir laba vieta.

-Jā.

- Mēs varbūt varam tajā dalīties? - jautāja Jelle.

Vera mazliet pasmaidīja un raudzījās uz Jelli ar tādu skatienu, no kura viņš centās izvairīties, cik vien spēja. Gluži kā šobrīd. Viņš lūkojās zemē. Vera nostājās viņam cieši blakus, mazliet pieliecās un no apakšas mēģināja notvert viņa skatienu, kā mēdz noķert foreli ar dūrienu mugurā. Bezcerīgi. Jelle aizgriezās. Vera izplūda aizsmakušos smieklos, un tūlīt pat četras ģimenes ar maziem bērniem steigā devās prom ar visiem saviem smalki dizainētajiem ratiņiem.

-Jelle! - viņa uzbrēca.

Pērts nedaudz atkāpās no sienas. Vai te veidojās konflikts? Viņš zināja, ka Vera ir temperamentīga. Par Jelli viņš gan neko daudz nezināja. Runāja, ka viņš bija ieradies no šērām, no tālienes. No Rēdlēgas salas, kāds bija teicis. Jelle esot roņu mednieka dēls! Taču daudz kas tika runāts, un maz kas no tā visa bija patiesība. Tagad šis iedomātais roņu mednieks stāvēja tirgus priekšā un nevarēja kaut ko sadalīt ar Veru.

Lai kas tas arī būtu.

- Par ko jūs kašķējaties?

- Mēs nekašķējamies, - atbildēja Vera. - Mēs ar Jelli nekad nekašķējamies. Es saku, kā ir, bet viņš blenž zemē. Vai ne?

Vera pagriezās pret Jelli, taču viņa tur vairs nebija. Viņš atradās metrus piecpadsmit tālāk. Jelle nedomāja kašķēties ar Veru par Bensemana vietu. Viņam būtībā bija gluži vienalga, kur Vera pārdeva savas avīzes. Tā bija viņas pašas darīšana.

Viņam bija 56 gadi, un patiesībā pilnīgi viss viņam bija vienaldzīgs.

Olivija vadīja mašīnu cauri vēlajam vasaras vakaram Sēdermalmes virzienā. Šī bija intensīva diena. Sākumā viņa bija mazliet pastrīdējusies ar Ulfu Molīnu, bet tad atradusi to slepkavības lietu, un tā pēkšņi bija viņu ļoti aizrāvusi vairāku iemeslu dēļ - gan personīgu, gan citu.

Karaliskajā bibliotēkā pavadītās stundas bija pilnīgi paņēmušas viņu savā varā.

“Tas ir visai dīvaini,” viņa nodomāja. Kaut ko tādu viņa nepavisam netika plānojusi. Drīz viņai būs vasaras brīvlaiks pēc visai intensīva un nogurdinoša perioda ar skolu darbdienās un darbu nedēļas nogalēs Krūnuberjas cietumā. Viņa plānoja no tā visa atpūsties. Viņai bija izdevies ietaupīt nedaudz naudas, kas dotu iespēju kādu laiciņu nedaudz uzdzīvot. Viņa varētu izmantot kādu no pēdējā brīža piedāvājumiem. Un seksa viņai nebija jau gandrīz gadu. Arī šajā lietā būtu kaut kas jāpasāk.

Un tad uzrodas šis te?

Varbūt viņai tomēr vajadzētu atteikties no šī studiju darba? Tas taču bija brīvprātīgi. Tad piezvanīja Lennija.

- Klausos!

Lennija bija viņas labākā draudzene jau kopš ģimnāzijas laikiem. Meitene, kas klīda pa dzīvi un visu laiku izmisīgi meklēja kādu, kam pieķerties, lai nenogrimtu. Viņa nemitīgi vēlējās kaut kur doties, jo dzīvoja nepārtrauktās bailēs, ka kaut ko varētu palaist garām. Šobrīd viņa jau bija sadabūjusi četrus citus draugus, lai nepalaistu garām Jākobu, puisi, kuram patlaban bija izdevies piesaistīt viņas uzmanību. Feisbukā viņa bija izlasījusi, ka viņš šovakar dosies uz Strandu pie Hūrnstullas.

- Tev noteikti jānāk līdzi! Tur būs ļoti forši! Mēs satiksimies pie Lollo pulksten astoņos un...

- Lennij!

-Jā?

- Nekas nesanāks, man... ir kāds studiju darbs, ar ko šovakar jātiek galā.

- Bet Jākoba draugs Ēriks arī tur būs, un viņš vairākas reizes ir jautājis par tevi! Viņš taču ir velnišķīgi glīts! Tev kā radīts!

- Un tomēr nekas nesanāks.

- Ollan, tu patiešām esi garlaicīga! Tev nenāktu par skādi mazliet seksa, lai atkal būtu formā!

- Kādu citu reizi.

- Pēdējā laikā tu tā vienmēr saki! Bet labi, vaino pati sevi, ja palaidīsi kaut ko garām!

- Apsolu. Ceru, ka ar Jākobu tev viss izdosies!

-Jā, turi īkšķus! Bučas!

Olīvija nepaspēja atbildēt, ka arī viņai bučas, kad Lennija jau bija pārtraukusi sarunu. Viņa jau bija ceļā uz citurieni, kur vismaz kaut kas notika.

Bet kāpēc Olīvija viņai bija atteikusi? Viņa taču pati tobrīd, kad Lennija piezvanīja, domāja par puišiem. Vai viņa patiešām bija kļuvusi tik šausmīgi garlaicīga, kā Lennija apgalvoja? Studiju darbs?

Kāpēc tas viņu bija tik ļoti aizrāvis?

Olīvija ielika kaķim trauciņā barību un iztīrīja viņa kastīti no mēsliem. Pēc tam viņa apsēdās pie klēpjdatora. Patiesībā viņai būtu gribējies nomazgāties, taču bija aizdambējusies notekcaurule, tāpēc, tiklīdz viņa gribēja izlaist ūdeni no vannas, sāka pludot grīda. Šobrīd viņai nebija ne vismazākās iedvesmas risināt šo problēmu. Viņa to izdarīs rīt. Tas bija rit paveicamo darbu sarakstā. Sarakstā, kuru viņa bija elastīgi mainijusi visu pavasari.

Tagad viņa atvēra programmu Google Earth.

Nūrdkostera.

Viņu vēl joprojām sajūsmināja iespēja, sēžot mājās pie datora ekrāna, piekļūt ēkām visā pasaulē - it kā ieskatīties tajās pa logu. Viņu katru reizi pārņēma nelielas trīsas. Gandrīz kā skatoties filmu “Lūriķis”.

Taču šobrīd viņa ievēroja, ka tās bija mazliet citādas trīsas. Jo tuvāk viņa pievilka salu, tās ainavu, mazos celiņus, mājas, jo vairāk tuvojās savam mērķim, jo trīsas kļuva stiprākas, un tad viņa bija tur.

Pie Haslevīkas līčiem.

Salas ziemeļu daļā.

“Tas izskatās kā neliels līcis,” Olīvija nodomāja. Viņa mēģināja piekļūt tik tuvu, cik vien iespējams. Viņa varēja saredzēt smilšainās kāpas un pludmali. Pludmali, kuras smiltīs tika ierakta jaunā, gaidībās esošā sieviete. Tā atradās viņas acu priekšā datora ekrānā.

Pelēka, graudama.

Viņa nekavējoties sāka fantazēt, kur tas bija, kur tieši sieviete tika ierakta.

Vai tas bija tur?

Bet varbūt tur?

Un kur atradās mētelis, kas tika atrasts?

Un kur bija paslēpies tas mazais zēns, kas visu bija redzējis? Vai tajās klintīs, pludmales rietumu pusē? Vai varbūt austrumu pusē? Bet varbūt mežmalā?

Pēkšņi Olīvija saprata, ka viņu kaitina tas, ka nav iespējams piekļūt vēl tuvāk. Līdz pašai lejai. Gandrīz vai pašai stāvēt pludmalē.

Būt tur.

Taču to viņa nevarēja, vēl tuvāk piekļūt nebija iespējams. Viņa izslēdza datoru. Tagad viņa var atvēlēt sev vienu alu. Alu, par kuru Ulfs bija runājis jau vairākkārt. Taču to viņa uzsauks pati sev mājās, lai izbēgtu no stumdīšanās kopā ar saviem kursabiedriem un citu krogu publiku.

Viena pati.

Olīvijai patika dzīve vienatnē. Tā bija viņas izvēle. Viņai nekad nebija bijušas problēmas ar puišiem, drīzāk otrādi. Gan bērnībā, gan agrā jaunībā viņa bija jutusies pievilcīga. Vispirms to nodrošināja jaukās, Ārnes uzņemtās mazas meitenes fotogrāfijas un filmiņas no atvaļinājuma laika ar mazo Olīviju centrā. Bet pēc tam - visi tie skatieni, kas viņai tika pievērsti, kad viņa bija devusies lielajā pasaulē. Vienu brīdi viņai pat bija īpaša aizraušanās - viņa uzlika saulesbrilles un novēroja puišus, kurus satika. Kā viņi ar acīm sekoja viņai, lai kurp viņa ari dotos, novēršot skatienu tikai tad, kad viņa pazuda no redzesloka. Taču drīz vien tas viņai apnika. Viņa zināja, kas viņa ir un kāda viņa ir. Vismaz šajā jomā. Tas deva viņai drošības izjūtu.

Viņai nevajadzēja medīt kā Lennijai.

Olīvijai bija mamma un savs mazais dzīvoklītis. Divas balti krāsotas istabas ar dēļu grīdu. Patiesībā tas gan nepiederēja viņai, viņa to īrēja no sava brālēna, kas strādāja Eksporta padomē Dienvidāfrikā.

Viņš būs prom divus gadus. Pa to laiku viņa varēja dzīvot šeit, viņa mēbelētajā dzīvoklī.

Olīvijai piederēja ari kaķis Elviss. Tas bija palicis pie viņas pēc diezgan intensīvām attiecībām ar kādu seksīgu jamaikieti. Šo puisi viņa bija satikusi bārā Nova Skonegātanā, vispirms pēkšņi iekārojusi viņu, bet pēc tam iemīlējusies.

Viņa bija kā šī puiša otra puse.

Gandrīz veselu gadu viņi bija ceļojuši un smējušies, un mīlējušies, taču tad viņš bija saticis kādu bijušo draudzeni no savas dzimtās puses. Viņš to tā tika pasniedzis. Tā kā viņai bija alerģija pret kaķiem, Elviss bija palicis pie Olīvijas Skonegātanā. Viņa to bija nosaukusi par Elvisu pēc tam, kad jamaikietis bija izvācies. Viņš to bija dēvējis par Rastafaru, par godu Hailem Selasijem I^1.

Elviss bija vairāk viņas gaumē.

Tagad viņa bija iemīlējusi kaķi tikpat ļoti kā savu “Mustangu”.

Viņa dzēra alu.

Tas bija labs alus.

Gatavojoties atvērt otru, Olīvija pamanīja, ka tas ir stiprais alus, un tad atcerējās, ka nav šodien ēdusi pusdienas un ari vakariņas. Brīžos, kad viņa bija ar kaut ko aizrāvusies, ēšana nebija prioritāte. Tagad viņa juta, ka nebūtu slikti, ja vēderā atrastos kāda substance, kas varētu pretdarboties tam vieglajam skurbulim, kurš bija jūtams smadzenēs. Vai viņai vajadzētu noskriet lejā pēc picas?

Nē.

Neliels reibums taču ir tik patīkams.

Otru alu viņa paņēma līdzi uz savu kompakto guļamistabu un izstiepās gultā. Pie sienas tieši pretī karājās pelēkbalta, šaura koka maska. Viena no brālēna afrikāņu relikvijām. Viņa vēl joprojām nebija tikusi skaidrībā, vai tā viņai patīk vai tomēr ne.

Bija naktis, kad viņa pamodās no kāda biedējoša sapņa un redzēja, kā no maskas baltās mutes uz viņu atstarojas mēnesgaisma. Tā nebija patīkama sajūta. Olīvijas skatiens aizslīdēja uz griestiem, un tad viņa pēkšņi atcerējās par telefonu. Vairākas stundas viņa nebija ieskatījusies savā mobilajā telefonā! Tas nebija viņai raksturīgi. Mobilais telefons bija daļa no viņas. Ja tas neatradās kabatā, viņa jutās kaila. Tagad viņa izvilka to un ieslēdza. Viņa pārbaudīja e-pasta vēstules, īsziņas un plānotāju un apstājās pie SVTPlay. Mazliet jaunumu pirms aizmigšanas būtu perfekts dienas noslēgums!

- Un kā jūs domājat rīkoties?

- Nu, es nevaru tā stāvēt šeit un visu atklāt.

Tas, kurš nevarēja tā stāvēt un kaut ko atklāt ziņu raidījumā, bija Rūne Fošs - aptuveni piecdesmit gadus vecs Stokholmas policijas komisārs. Viņam bija uzdots tikt galā ar atkārtotajiem bezpajumtnieku piekaušanas gadījumiem. “Šķiet, ka tas nav uzdevums, kura dēļ Fošs būtu gatavs lēkt vai gaisā,” Olīvija nodomāja. Viņš izskatījās pēc vecā kaluma policista. No tiem, kas uzskatīja, ka liela daļa bezpajumtnieku paši vien ir vainīgi. Jo īpaši, ja tas attiecās uz kādām nekārtībām, un vēl jo vairāk, ja bija iesaistītas personas, kas nevarēja saņemt sevi rokās, lai atrastu kādu darbu un uzvestos kā visi.

Bezpajumtniekiem lielā mērā vajadzēja vainot pašiem sevi.

Tā bija attieksme, kas noteikti netika mācīta Policijas augstskolā, bet eksistēja, un visi par to zināja. Vismaz vienai daļai tā piemita. Arī dažiem Olīvijas kursabiedriem tā jau bija pielipusi.

- Vai jūs plānojat iefiltrēties starp bezpajumtniekiem?

- Iefiltrēties?

-Jā. Izturēties kā bezpajumtniekiem, lai tiktu klāt vainīgajiem.

Kad Rūne Fošs beidzot bija uztvēris jautājuma būtību, tā vien likās, ka viņam ir grūti noslēpt smaidu.

-Nē.

Olīvija izslēdza mobilo telefonu. [2]

-Jūs nedrīkstat te atrasties!

- Kāpēc tad ne? Es tikai gribu apciemot kādu draugu, kas...

- Tūlīt pat nāciet līdzi!

Un tā Vera tika izraidīta no slimnīcas.

Tas faktiski ir izskaistināts apraksts tam, kā apsardze nevajadzīgi brutālā un dziļi aizvainojošā veidā stiepa žestikulējošo Veru cauri plašajam slimnīcas vestibilam, garām glūnošu cilvēku baram un vairāk vai mazāk izgrūda viņu uz ielas, par spīti tam, ka viņa kā no grāmatas nobēra visas savas cilvēktiesības, tiesa gan, pati savā versijā.

Tā nu viņa izlidoja uz ielas.

Vasaras naktī.

Un sāka garo ceļojumu uz savu treileru Ingentingas mežā Solnā.

Viena pati.

Naktī, kad apkārt klīda varmācīgi jauni vīrieši, bet Rūne Fošs gulēja uz vēdera, saldi aizmidzis.

SIEVIETEI, KURA TOBRĪD bāza mutē marcipāna kūkas gabaliņu, bija spilgti sarkani krāsotas lūpas, kupli, izspūruši, sirmi mati, un viņai bija nepieciešama liela telpa. Kā bija teicis viņas vīrs: “Mana sieva aizņem lielu telpu.” Tas nozīmē, ka viņa bija patiesi apjomīga. Fakts, kas brīžiem nedeva viņai miera, bet brīžiem bija pilnīgi vienaldzīgs. Pirmajā gadījumā viņa ar tik tikko pamanāmiem rezultātiem mēģināja mazliet samazināt svaru. Bet otrajā gadījumā viņa izbaudīja to, kāda bija. Patlaban viņa sēdēja savā plašajā darbistabā Valsts kriminālpolicijas C ēkā un zagšus mielojās ar gabaliņu tortes. Ar vienu ausi viņa sekoja ziņu raidījumam radio. Uzņēmums MWM (Magnuson World Mining) bija izraudzīts par labāko zviedru uzņēmumu ārzemēs.

- Šodien daudzviet šai ziņai sekojuši spēcīgi protesti. Uzņēmums tiek kritizēts par savām metodēm saistībā ar koltāna rūdas ieguvi Kongo. Uzņēmuma direktors Bertils Magnusons uz to atbildējis šādi.

Sieviete izslēdza radio. Vārds Bertils Magnusons viņai bija pazīstams saistībā ar kādu bezvēsts pazudušo astoņdesmitajos gados.

Viņa pavērsa skatienu uz portretu, kas stāvēja rakstāmgalda stūrī. Viņas jaunākā meita Julēne. Meitene smaidīja viņai pretī ar savdabīgu smaidu un noslēpumainām acīm. Viņa bija deviņpadsmit gadus veca, un viņai bija Dauna sindroms. “Mīļā Julēne,” domāja sieviete, “kāda būs tava dzīve?” Viņa pastiepās pēc pēdējā tortes gabaliņa brīdī, kad pie durvīm kāds pieklauvēja. Viņa steidzīgi paslēpa kārumu aiz mapēm, kas stāvēja uz galda, un pagriezās pret durvīm.

- Ienāciet!

Durvis atvērās, un tajās stāvēja jauna sieviete. Viņas skatienā bija neliela novirze, viena acs nedaudz šķielēja, un mati bija saņemti melnā, mazliet izspūrušā mezglā.

- Vai jūs esat Mete Ulsētere? - jautāja izspūrušais matu mezgls.

- Un kas par lietu?

- Vai drīkstu ienākt?

- Kas par lietu?

Izspūrušais matu mezgls šķita nedrošs, jo nesaprata, vai tas nozīmē, ka drīkst ienākt vai ne, un palika stāvam pusatvērtajās durvīs.

- Mani sauc Olīvija Renninga, un es mācos Policijas augstskolā. Es meklēju Tomu Stiltonu.

- Kādēļ?

- Man uzdots studiju darbs saistībā ar kādu lietu, kuru viņš vadīja, un es gribētu uzdot viņam dažus jautājumus.

- Kas tā ir par lietu?

- Kāda slepkavība Nūrdkosterā 1987. gadā.

- Nāciet iekšā!

Olīvija ienāca un aizvēra durvis. Netālu no Ulsēteres galda atradās krēsls, bet Olīvija neuzdrīkstējās tajā apsēsties bez uzaicinājuma. Sieviete galda otrajā pusē ne tikai bija uzkrītoši liela, bet ari izstaroja īpašu svarīgumu.

Krimināllietu komisāre.

- Kas tas par studiju darbu?

- Mums jāizpēta senas slepkavību lietas un jāizanalizē, ko mūsdienās, izmantojot modernās metodes, varētu darīt citādi.

- Tā sauktais cold case vingrinājums?

- Kaut kas tāds.

Iestājās klusums. Mete neuzkrītoši paskatījās uz savu tortes gabaliņu. Viņa saprata, ka tas būs redzams, ja viņa lūgs jaunajai dāmai apsēsties, tāpēc ļāva tai palikt stāvam.

- Stiltons te vairs nestrādā, - viņa īsi noteica.

- Ak tā, skaidrs. Kopš kura laika?

- Vai tas ir būtiski?

- Nē, es... Varbūt viņš tomēr varētu atbildēt uz maniem jautājumiem? Pat ja viņš vairs nestrādā. Kāpēc viņš aizgāja no darba?

- Personīgu iemeslu dēļ.

- Un ko viņš dara tagad?

- Nav ne jausmas.

“Kā atbalss no Okes Gustafsona teiktā,” nodomāja Olīvija.

- Vai jūs man varētu ieteikt, kur lai viņu meklēju?

-Nē.

Mete Ulsētere nekustīgu skatienu vērās Olīvijā. Bija skaidri nolasāms, ka vismaz no viņas puses saruna ir beigusies.

- Vienalga paldies, - teica Olīvija.

Viņa gandrīz nemanāmi paklanījās, pirms devās uz durvīm, bet pusceļā atkal pagriezās pret Meti.

-Jums kaut kas palicis uz zoda, krējums vai kaut kas tāds.

Un tad viņa steidzīgi aizvēra aiz sevis durvis.

Tikpat steidzīgi Mete pārvilka roku pār zodu un noslaucīja mazo putukrējuma traipu.

Cik nepatīkami.

Bet tajā pašā laikā smieklīgi. Mortens, viņas vīrs, par to vakarā varētu gardi pasmieties. Viņam patika šādas neveiklas situācijas.

Mazāk jauks bija fakts, ka šī Renninga medīja Tomu. Droši vien viņa to neatradis, bet tas vien, ka tika pieminēts viņa vārds, Metes iekšienē visu sagrieza kājām gaisā.

Viņai nepatika, ka tur kaut kas tiek sagriezts otrādi.

Metei piemita analītiskā domāšana. Brīnišķīga izmeklētāja ar trenētu intelektu un iespaidīgām simultānās darbības spējām. Tā nebija lielīšanās, tie bija fakti, kas bija devuši viņai iespēju nokļūt līdz tam stāvoklim, kādā viņa bija patlaban. Viena no valsts piere-dzējušākajām slepkavību izmeklētājām. Sieviete, kas spēja saglabāt vēsu prātu, kad ne tik aukstasinīgi kolēģi sapinās mazsvarīgās emocijās.

Ar Meti tā nekad nenotika.

Taču arī viņai bija iekšējā pasaule, kuru varēja sagriezt kājām gaisā. Ļoti retos gadījumos. Šie gadījumi gandrīz vienmēr bija saistīti ar Tomu Stiltonu.

Olīvija bija atstājusi Metes kabinetu ar izjūtu... jā, kādu? Viņai bija grūti to formulēt. It kā šī sieviete būtu jutusies aizskarta, ka viņa pajautāja par Tomu Stiltonu. Diez kāpēc? Viņš bija vadījis Nūrdkos-teras slepkavības izmeklēšanu vairākus gadus, un tad tā tika nolikta malā. Tagad viņš vairs nestrādā. Liela muiža! Viņa taču varētu dabūt rokā šo Stiltonu uz savu roku vai arī likt mieru šai lietai, ja jau tā ir tik piņķerīga. Kaut gan to nu gan viņa nedarīs. Vēl ne. Ne tik drīz. Vēl taču bija atlikuši vairāki veidi, kā iegūt informāciju, ja reiz viņa atradās galvenajā policijas pārvaldē.

Viens no veidiem bija Verners Brosts.

Un tagad viņa pusskriešus nesās pa kādu nenosakāmu biroju gaiteni septiņus metrus aiz viņa.

- Atvainojiet!

Vīrietis mazliet palēnināja gaitu. Viņam bija nedaudz zem sešdesmit, un pašreiz viņš devās novēlotās vieglās pusdienās. Viņš, šķiet, nebija labākajā omā.

-Jā?

- Olivija Renninga.

Olivija bija panākusi viņu un pastiepa sveicienam roku. Viņai vienmēr bija ciešs rokasspiediens, un viņa ienīda situācijas, kad pretī saņēma svaigi ceptu smalkmaizīti. Vernera Brosta roka bija šāda smalkmaizīte. Un viņš tik tikko bija kļuvis par šefu grupai, kas nodarbojas ar atkārtoti atvērtu lietu izmeklēšanu. Pieredzējis izmeklētājs, pietiekami cinisks un tiešām profesionāls, visumā ņemot, labs ierēdnis.

- Es tikai gribēju pavaicāt, vai jūs vēl kaut ko darāt saistībā ar pludmales lietu?

- Pludmales lietu?

- Slepkavību Nūrdkosterā 1987. gadā.

- Nē.

- Vai zināt šo lietu?

Brosts vērīgi uzlūkoja jauno, uzmācīgo sievieti.

- Es zinu šo lietu.

Olīvija izlikās nemanām viņa uzspēlēti rezervēto toni.

- Kāpēc tā vairs nav jūsu dienas kārtībā?

- Tā nav virzāma.

- Nav virzāma? Ko jūs ar to domājat?

- Vai jaunkundze ir ēdusi pusdienas?

-Nē.

- Es ari ne.

Verners Brosts apgriezās uz papēža un turpināja gaitu “Plūmes koka” virzienā - tā sauca policijas pārvaldes personāla ēdamzāli.

"Don’t pull ranks,”’ nodomāja Olīvijas jaunkundze. Zināmā mērā viņa nevērīgo attieksmi varēja saprast.

Nav virzāma?

- Ko jūs domājāt, sakot “nav virzāma”?

Olīvija sekoja Brostam. Viņš bija nogājis ēdnīcā gar leti un, tempu nesamazinot, salicis ēdienu un vieglo alu uz paplātes. Tagad viņš sēdēja pie neliela galdiņa un, pilnīgi koncentrējies, ēda. Olīvija bija apsēdusies viņam tieši pretī.

Olīvija saprata, ka šim vīrietim nepieciešams uzņemt barību, turklāt steigšus. Proteīni, kalorijas, cukura līmenis asinīs. Tā bija neapšaubāmi svarīga procedūra.

Tāpēc viņa brītiņu pagaidīja ar savu jautājumu.

Un viņai nevajadzēja ilgi gaidīt. Brosts apbrīnojamā ātrumā tika galā ar ēdamo un ar tik tikko slēptu atraugu atlaidās krēslā.

- Ko jūs domājāt, sakot “nav virzāma”? - viņa atkārtoja jautājumu.

- Ar to es domāju, ka mums trūkst iemeslu, lai atjaunotu šo lietu, - atbildēja Brosts.

- Un kāpēc?

- Cik liela ir jūsu pieredze?

- Es trešo semestri mācos Policijas augstskolā.

- Tātad bez pieredzes.

Taču, to sakot, viņš smaidīja. Neatliekamākā vajadzība bija apmierināta. Tagad viņš varēja atļauties ari kādu īsāku sarunu. Varbūt viņam pat palaimēsies un viņa sarunas biedrene piedāvās piparmētru kūciņu pie kafijas.

- Priekšnoteikums lietas atjaunošanai ir iespēja tai pievienot kaut ko jaunu, kaut ko, kas nav ticis izdarīts iepriekš.

- DNS? Ģeogrāfisko analīzi? Jaunas liecības?

“Nav tā, ka viņa galīgi neko nesajēgtu,” nodomāja Brosts.

- Apmēram tā, vai ari atrodas kāds jauns pierādījums, vai mēs atrodam kaut ko tādu, kas palaists garām iepriekšējā izmeklēšanā.

- Taču pludmales lietā nekas tāds nav atradies?

-Nē. [3]

Brosts iecietīgi smaidīja. Ari Olivija viņam uzsmaidīja.

- Varbūt jūs vēlaties kafiju? - viņa jautāja.

- Labprāt.

- Kaut ko vēl pie kafijas?

- Piparmētru kūciņa būs īsti piemērota.

Olīvija drīz vien bija atpakaļ. Un, pirms vēl kafija bija nolikta uz galda, viņai uz mēles bija jau nākamais jautājums.

- Šo lietu vadīja Toms Stiltons, vai ne?

-Jā-

- Varbūt jūs zināt, kur es varētu viņu meklet?

- Viņš policijā vairs nestrādā jau daudzus gadus.

- Es zinu. Bet vai viņš varētu būt šeit, pilsētā?

- To gan es nezinu. Kādu bridi klīda baumas, ka viņš devies uz ārzemēm.

- Ak tā... Skaidrs... Tad gan varētu būt grūti dabūt viņu rokā.

- Droši vien.

- Kāpēc viņš aizgāja no darba? Viņš taču nebija tik vecs?

-Nē.

Olivija redzēja, ka Brosts rūpīgi maisa kafiju, lai izvairītos skatīties viņai acis.

- Tad kāpēc viņš aizgāja?

- Personīgu iemeslu dēļ.

“Te nu atkal varētu būt strupceļš,” nodomāja Olivija. Personīgi iemesli bija kaut kas tāds, kur viņai nevajadzētu bāzt savu degunu. Tiem nebija ne mazākās saistības ar viņas studiju darbu.

Taču Olivija bija Olivija.

- Vai piparmētru kūciņa bija laba? - viņa jautāja.

- Izcila.

- Un kas tie bija par personīgiem iemesliem?

- Vai jūs nezināt, ko nozīmē vārds “personīgs”?

“Acīmredzot tik izcila kūciņa tomēr nebija,” Olivija nosprieda.

Olivija devās prom no policijas ēkas Pūlhemsgātanā. Viņa bija saniknota. Viņai nepatika nonākt strupceļā. Viņa iesēdās mašīnā, izņēma datoru, atvēra meklētājprogrammu un ierakstīja tajā Toma Stiltona vārdu.

Ekrānā parādījās vairāki avoti. Visiem, izņemot vienu, bija saistība ar policiju. Tā viena bija kāda reportāža par ugunsgrēku uz naftas platformas pie Norvēģijas krastiem 1975. gadā. Kāds jauns zviedrs bija paveicis īstu varoņdarbu, izglābjot dzīvību trim norvēģu strādniekiem. Šis zviedrs bija divdesmit vienu gadu vecs, un viņa vārds bija Toms Stiltons. Olīvija saglabāja šo rakstu. Pēc tam viņa sāka meklēt viņa personas datus.

Pēc divdesmit minūtēm viņa grasījās padoties.

Viņa bija pārmeklējusi nacionālo meklēšanas vietni Eniro. Nekādu datu par Tomu Stiltonu. Arī citi meklējumi bija devuši tādu pašu iznākumu - vaicājumam nav rezultāta. Pat ne vietnē birthday.se. Joka pēc viņa iegāja automašīnu reģistrā. Tas pats.

Šāds vīrietis neeksistēja.

Varbūt viņš tiešām devies uz ārzemēm, kā minēja Brosts? Sēž Taizemē un ar lietussardziņiem izrotātu kokteili rokās plātās iereibušām bārbijām ar savām slepkavibu izmeklēšanām. Vai arī, gluži pretēji, viņam ir pavisam citāda orientācija?

Homoseksuālis?

Taču tāds viņš nebija.

Vismaz agrāk ne. Tad viņš desmit gadus bija precējies ar vienu sievieti. Ar Marianni Būglundu, tiesu medicīnas eksperti no specializētas kriminālekspertu grupas. To Olīvija bija konstatējusi, kad beidzot atrada Stiltonu nodokļu inspekcijas laulību reģistrā.

Tur viņš bija.

Un kāda adrese bez telefona numura.

Olīvija pierakstīja adresi.

Zemeslodes pretējā pusē, kādā mazā Kostarikas piekrastes ciemā, kāds vecāks vīrs lakoja nagus. Viņš sēdēja ļoti dīvainas mājas verandā, un viņa vārds bija Boskess Rodrigess.

No savas vietas viņš vienā pusē varēja redzēt jūru, bet otrā - lie-tusmežu, kas rāpās augšup pa kalna nogāzi. Viņš te bija nodzīvojis visu savu mūžu - šajā pašā vietā, šajā pašā dīvainajā mājā. Agrāk viņu dēvēja par “Veco bāra īpašnieku no Kabujas”. Taču patlaban viņš pat nezināja, kā citi viņu sauc. Tagad viņš reti devās uz Santa-teresu, kurā atradās viņa bijušais bārs. Viņš uzskatīja, ka šī vieta ir pazaudējusi savu dvēseli. Tas droši vien bija daudzo sērfotāju un citu tūristu dēļ, kuri plūda šurp un sadzina cenas augšā visam, kam vien varēja.

Pat ūdenim.

Boskess viegli pasmaidīja.

Ārzemnieki vienmēr dzer ūdeni tikai no plastmasas pudelēm, kuras pērk par bargu naudu, lai vēlāk izmestu. Pēc tam visos stūros izlīmē plakātus, kuros uzmundrina citus saudzēt vidi.

“Vienīgi Lielais zviedrs Malpaisā tāds nav,” nodomāja Boskess.

Pat ne uz to pusi.

DIVI ZĒNI, PAGRIEZUŠI MUGURU pret Kluso okeānu, mierīgi sēdēja smiltīs zem vēja pluinītas palmas. Gabaliņu tālāk atradās kāds vīrs ar aizvērtu klēpjdatoru. Viņš sēdēja vienkāršā bambusa krēslā zemas mājeles priekšā, kurai bija nolupusi krāsa - zila un zaļa. Ēkā darbojās tāds kā restorāns, kurā dažkārt pārdeva pašu noķertas zivis un alkoholu.

Patlaban tas bija slēgts.

Puikas pazina vīru. Tas bija kāds no viņu kaimiņiem ciemā. Viņš vienmēr bija bijis laipns pret viņiem, rotaļājies ar tiem un niris pēc gliemežvākiem. Taču tagad viņi saprata, ka jāsēž klusu. Vīrietim mugurā bija plāni, gaiši šorti, bet ķermeņa augšdaļa bija kaila. Arī kājas bija basas. Viņa mati bija gaiši un reti, un pār viņa iedegušajiem vaigiem tecēja asaras.

- Lielais zviedrs raud, - čukstēja viens no zēniem.

To viņš teica tik klusi, ka vārdi pagaisa liegajā vējā. Otrs zēns apstiprinoši pamāja. Vīrs ar datoru raudāja. Viņš to bija darījis jau daudzas stundas. Vispirms nakts pēdējās stundas tur augšā, ciemā, savā mājā, tad viņam bija aptrūcies gaisa un viņš bija nogājis lejā, pludmalē. Tagad viņš sēdēja šeit, seju pavērsis pret rāmo jūru.

Un turpināja raudāt.

Pirms daudziem gadiem viņš bija nonācis šeit, Malpaisā Kosta-rikā, Niķojas pussalā. Te bija tikai dažas mājas gar putekļainu piekrastes ceļu. Vienā pusē jūra, bet otrā - lietusmežs. Uz dienvidiem -tukšums, bet uz ziemeļiem - Karmenas pludmale, Santateresa un daži citi ciemi. Visi ar līdzīgu tūristu pievilktspējas šarmu. Garas, fantastiskas pludmales kā radītas sērfotājiem, lētas istabas un vēl lētāks ēdiens.

Un pilnigi neviena, kas interesētos par tevi.

Ideāli - tā viņam bija licies toreiz. Lai paslēptos un sāktu visu no jauna.

Pilnīgi nepazīstams.

Ar vārdu Dans Nilsons.

Rezerves kapitāls vīram tik tikko deva iespēju noturēties virs ūdens, līdz viņam tika piedāvāts kļūt par gidu netālajā Kaboblanko rezervātā. Tas viņam derēja perfekti. Ar kvadraciklu viņš varēja tur nokļūt pusstundā un, pateicoties savām labajām svešvalodu zināšanām, spēja parūpēties par lielāko daļu tūristu, kas bija atraduši ceļu uz šejieni. No sākuma viņu nebija visai daudz, pēdējā laikā aizvien vairāk un vairāk, līdz visbeidzot tik daudz, lai viņš būtu nodarbināts četras dienas nedēļā. Trīs pārējās dienas viņš sagājās ar vietējiem iedzīvotājiem. Nekad ar tūristiem vai sērfotājiem. Viņš nebija nekāds ūdens cilvēks, un viņu pilnīgi neinteresēja zālīte. Viņš bija ļoti pieticīgs attiecībā gandrīz uz visu, tikpat kā nemanāms, cilvēks ar pagātni, kurai jāpaliek pagātnei.

Viņš būtu varējis itin viegli ielavīties jebkurā Greiema Grīna^4 grāmatā.

Taču patlaban viņš sēdēja bambusa krēslā ar datoru klēpī un raudāja. Gabaliņu no viņa sēdēja divi mazi, satraukti zēni, kuriem nebija pat mazākās nojausmas, kāpēc Lielais zviedrs ir tik bēdīgs.

- Varbūt pajautāsim, kāpēc viņš raud?

-Nē.

- Varbūt viņš ir pazaudējis kaut ko, ko mēs varētu atrast?

Pazaudējis viņš nebija neko.

Taču viņš bija pieņēmis lēmumu. Beidzot. Tas bija caur asarām pieņemts lēmums, lai gan viņš nekad netika domājis, ka viņam jelkad tādu vajadzēs pieņemt. Tagad viņš to bija izdarījis.

Viņš piecēlās.

Vispirms viņš sameklēja savu Sig Sauer modeļa pistoli, nedaudz pasvārstīja rokā, pamezdams skatienu uz logu. Viņš negribēja, ka mazie puikas to redzētu, jo zināja, ka tie bija viņam sekojuši. Tā viņi darīja vienmēr. Tagad viņi sēdēja ārā krūmos un gaidīja. Viņš nolaida pistoli, iegāja guļamistabā un aizvēra loga aizvirtņus. Ar zināmām pūlēm viņš pastūma nost koka gultu, līdz atklājās akmens segums. Viena no akmens plāksnēm bija vaļīga. Viņš to pacēla, un zem tās atradās ādas soma.

Viņš izcēla somu, ielika pistoli tukšajā nodalījumā un novietoja plāksni atpakaļ vietā. Viņš ievēroja, ka rīkojas precīzi un loģiski. Viņš zināja, ka nedrīkst novirzīties no kursa, apdomāties, jo tad pastāv risks izjust nožēlu. Viņš paņēma somu un devās uz viesistabu, piegāja pie printera un paņēma vienu A4 lapu. Tā biji blīvi pierakstīta. Viņš ielika lapu somā.

Tajā jau atradās daži priekšmeti.

Kad viņš iznāca no mājas, saule bija pakāpusies virs koku galotnēm un lēja savu gaismu pār viņa vienkāršo verandu. Šūpuļtīkls viegli šūpojās sausajā brīzē, un viņš saprata, ka ceļš noteikti pamatīgi putēs. Viņš neuzkrītoši centās noskaidrot, kur atrodas zēni. Tie bija pazuduši vai arī paslēpušies. Kādu reizi viņš tos bija atradis, palīdušus zem segas aiz mājas. Viņš domāja, ka tas ir liels varāns, kas tur paslēpies, tāpēc vilka nost segu ļoti piesardzīgi.

- Un ko jūs šeit darāt?!

- Mēs spēlējam varānus!

Ar somu vienā rokā viņš apsēdās uz kvadracikla un izbrauca uz ceļa. Viņam bija jābrauc uz Kabuju - netālo ciemu.

Viņam jāapciemo kāds draugs.

Mājas bija šur, un mājas bija tur, un tad bija Boskesa māja. Tāda bija tikai vienā eksemplārā. Sākotnēji tā bija vienkārša zvejnieku būda no koka, ar divām nelielām istabām, ko pirms veselas mūžības bija uzmeistarojis Boskesa tēvs. Taču tad Rodrigesu ģimene bija jūtami augusi, tāpēc Rodrigesu tēvs ietiepīgi cēla piebūvi katrreiz, kad ģimenē ienāca jaundzimušais. Mazpamazām piemēroti materiāli bija izsīkuši, un tēvs bija ļāvies improvizācijai, kā viņš to apzīmēja. Būvējis, izmantojot visu, kas pagadījās pa rokai. Tās bija gan skārda plāksnes, gan lamināta plāksnes, gan dažādu veidu tīkli. Dažreiz arī no jūras izskaloti koki, kā arī daļas no kāda veca zvejas kuģa vraka. Kuģa priekšgalu Rodrigesu tēvs bija rezervējis sev. Tas bija savdabīgs izliekums mājas dienvidu pusē, kurā viņš ar zināmām pūlēm varēja iespīlēt savu ķermeni, lai ielietu sevī ne visai labu liķieri un palasītu kādu Kastaņedas’ darbu.

Taču tas bija tēvs.

Rodrigess juniors, arī Boskess, mazpamazām bija palicis mājā viens pats. Seksuālās orientācijas dēļ bērnu viņam nebija, bet viņa pēdējais mīļākais bija nomiris jau pirms vairākiem gadiem.

Boskesam šobrīd bija 72 gadi, un viņš jau daudzus gadus nedzirdēja, kā dzied cikādes.

Taču viņš bija labs draugs.

- Kas man jādara ar somu? - Boskess jautāja.

- Tev tā jānodod Gilberto Luvisio.

- Bet viņš taču ir policists.

- Tieši tāpēc, - teica Dans Nilsons. - Es viņam uzticos. Un viņš uzticas man. Dažreiz. Ja es līdz pirmajam jūlijam nebūšu atgriezies, nodod to Luvisio.

- Un ko viņš ar to darīs?

- Viņš raudzīsies, lai tā nonāk pie zviedru policistiem.

- Kādā veidā?

- Somā ir lapa, kurā viss ir uzrakstits.

- Labi.

Boskess ielēja nedaudz ruma Nilsona glāzē. Viņi sēdēja dīvainās mājas priekšpusē, vietā, ko atbilstoša būvniecības termina trūkuma dēļ varētu nosaukt par verandu. Nilsons ar siltu ūdeni bija noskalojis lielākos ceļa putekļus, tagad centās atgaiņāt insektu mākoni un cēla pie mutes ruma glāzi. Viņš bija, kā jau teikts, ļoti pieticīgs vīrs, tāpēc Boskess bija nedaudz pārsteigts, kad Nilsons viņam pajautāja, vai viņam mājās ir rums. Tagad viņš ar zināmu ziņkāri lūkojās uz Lielo zviedru. Tā bija neparasta situācija ne tikai ruma dēļ. Kaut kas citāds bija visā zviedra izturēšanās veidā. Boskess taču pazina viņu kopš pašas pirmās dienas, kad viņš šeit parādījās. Nilsons bija īrējis viņa māsas māju Malpaisā un mazpamazām izpircis to no viņas. Tas bija sākums ilgām un visai ciešām attiecībām. Boskesa seksuālā [5]

orientācija nebija pielipusi ari Nilsonam, ne tur bija sāls. Taču tas, kas bija piesaistījis Boskesu, bija kaut kas īpašs šī zviedra attieksmē.

Pat ļoti.

Nilsons neko neuzņēma kā pašu par sevi saprotamu.

Un to nedarīja ari Boskess. Dažādi apstākļi bija viņam iemācījuši, ka vajag būt uzmanīgam ar to, kas tev ir dots.

Pēkšņi tā var vairs arī nebūt. Ir labi, kamēr tas ir, pēc tam vairs nav nekā.

Kā, piemēram, Nilsons.

Viņš bija. Un tas bija labi. “Taču drīz viņa varbūt vairs nebūs?” pēkšņi iedomājās Boskess.

- Vai kaut kas ir noticis?

-Jā-

- Kaut kas, par ko tu vēlies pastāstīt?

-Nē.

Dans Nilsons piecēlās un skatījās uz Boskesu.

- Paldies par rumu.

- Denada:

Nilsons palika stāvam Boskesa priekšā. Tik ilgi, ka Boskess bija spiests piecelties, un viņš tik tikko bija pieslējies kājās, kad Nilsons viņu apskāva. Tas bija ļoti īss apskāviens, daudzi viri mēdz tā apskaut viens otru šķiroties, taču šajā gadījumā tas bija kas īpašs, jo nekad agrāk viņi to nebija darījuši.

Un, iespējams, nekad vairs ari nedarīs. [6]

RADIO PIEDERĒJA Vienacei Verai. Tas bija neliels tranzistors ar visu antenu, kuru viņa bija atradusi starp otrreizējai pārstrādei nodotajiem atkritumiem Dēbelnsgātanā. Lai arī tam bija saplīsis korpuss, radio darbojās. Patlaban visa grupa sēdēja Glāsblosarparkā un klausījās bezpajumtnieku radioprogrammu, kas tika raidīta vienu stundu nedēļā. Šobrīd tajā stāstīja par pēdējā laika piekaušanām. Radio mazliet čerkstēja, bet visi taču zināja, par ko ir runa. Bensemans. Trashkick. Apkārt staigā daži sadisti, kas meklē jaunus upurus.

Kādu no viņiem.

Lai piekautu un nofilmēto ievietotu internētā.

Tās nebija visai patīkamas izredzes.

- Mums jāturas kopā!

Tā bija Mjūriela, kura iesaucās. Viņa acīmredzot bija sev iebakstījusi kādu nedrošību mazinošu vielu, ja jau bija gatava izteikties. Pērts un četri pārējie, kas sēdēja uz soliņiem, skatījās uz Mjūrielu. Turēties kopā? Kā viņa to domā?

- Kā turēties kopā?

- Būt kopā! Tā, lai viņi nevar, lai neviens nepaliek viens pats, lai viņi nevar uzbrukt... vienam...

Kad visi skatījās uz viņu, Mjūriela ātri vien pieklusināja balsi. Viņa nolaida skatienu un vērās zemē. Vera pienāca pie viņas un noglaudīja Mjūrielas savēlušos matus.

- Tu pareizi domā, Mjūriela! Mēs nedrīkstam palikt vieni paši. Kad esam vieni, mēs esam nobijušies, un tad viņi tūlīt pat sajūt šo smaržu. Viņi ir kā suņi. Viņi uzošņā tos, kuri ir nobijušies, un piekauj.

- Tieši tā.

Mjūriela mazliet pacēla galvu. Citos laikos viņa labprāt vēlētos Veru par savu māti. Par māti, kas noglāsta viņas matus un aizstāv viņu, kad citi uz viņu skatās! Tāda viņai nekad nebija bijusi.

Taču tagad jau bija par vēlu.

“Tagad gandrīz viss jau ir par vēlu,” domāja Mjūriela.

- Vai jūs dzirdējāt, ka pogainie ir izveidojuši grupu, kas medīs tur tos cūkas?

Vera paskatījās apkārt un redzēja, ka daži piekrītoši pamāja, taču bez īpaša entuziasma. Visiem uz soliņiem sēdošajiem bija sava personīgā pieredze ar pogainajiem - gan no iepriekšējās dzīves, gan tagad, un šī pieredze nedeva pamatu lielam entuziasmam. Neviens no viņiem pat uz nanosekundi neiedomājās, ka pogainie varētu rūpēties par bezpajumtnieku aizsardzību vairāk, nekā tas nepieciešams plašsaziņas līdzekļu līmenī. Viņi it labi zināja, kur atrodas prioritāšu skalā - tas nebūt nebija skalas augšgalā.

Tas pat nebija skalas apakšgalā.

Tas bija uz otras puses kebaba salvetei, ar kuru Rūne Fošs noslaucīja muti.

Tik daudz viņi saprata.

Zāle Policijas augstskolā bija gandriz pilna. Bija pavasara semestra pēdējā diena, un viņiem bija ciemiņi no Valsts tiesu ekspertižu laboratorijas Linšēpingā. Lekcija par tiesu medicinas tehniku un metodiku.

Gara lekcija. Ar iespējām uzdot jautājumus.

- Ir izvirzītas prasības, ka mums vajadzētu ņemt vairāk DNS paraugu. Kā jūs uz to raugāties?

- Mēs uzskatām, ka tas ir ļoti pozitīvi. Anglijā šos paraugus ņem pat noziedzniekiem, kas veikuši laupīšanas, tāpēc viņu rīcībā ir milzīgs DNS reģistrs.

- Un kāpēc mēs to nedarām?

Jautātājs, kā parasti, bija Ulfs.

- Redziet, problēma, ja to varētu tā nosaukt, ir mūsu personas datu likums. Mēs nedrīkstam veidot šāda veida reģistru.

- Kāpēc?

- Personas neaizskaramības dēļ.

Tā tas turpinājās vismaz pāris stundu. Olīvija atdzīvojās, kad sāka runāt par jaunākajiem atklājumiem DNS analīzēs. Viņa pat uzdeva vienu jautājumu, par kuru Ulfs viegli pasmaidīja.

- Vai ir iespējams noteikt paternitāti, ņemot DNS paraugu vēl nedzimušam auglim?

-Jā.

Atbilde bija īsa, un to sniedza viena no lektorēm - sarkanmataina sieviete zilpelēkā vienkārša piegriezuma kleitā. Viņa bija piesaistījusi Olīvijas uzmanību jau tad, kad tika nosaukts viņas vārds.

Marianne Būglunda, tiesu medicīnas eksperte.

Bija nepieciešamas dažas sekundes, līdz Olīvijai nokrita kā zvīņas no acīm. Tā tak ir viņa, kas bija precējusies ar Tomu Stiltonu!

Tagad viņa stāvēja pie pults.

Olīvija prātoja, vai viņai vajadzētu sarīkot uzbrukumu. Vakar viņa bija nobraukusi garām vietai, kura bija uzrādīta kā Stiltona adrese. Taču tur nekāds Stiltons nedzīvoja.

Viņa nolēma doties uzbrukumā.

Ceturksni pāri diviem lekcija bija galā. Olīvija bija redzējusi, kā pēc lekcijas Marianne Būglunda bija devusies līdzi kursa vadītājam Okem Gustafsonam uz viņa kabinetu. Viņa tagad stāvēja pie tā durvīm un gaidīja.

Un gaidīja.

Varbūt viņai vajadzētu pieklauvēt? Vai tas būtu pārāk uzmācīgi? Ja nu viņiem tur iekšā ir sekss?

Viņa pieklauvēja.

-Jā?

Olīvija atvēra durvis, sasveicinājās, un jautāja, vai viņa dažas minūtes varētu parunāt ar Marianni Būglundu.

- Pagaidi acumirkli, - teica Oke.

Olīvija pamāja un aizvēra durvis. Seksa viņiem nebija.

Kur viņa bija rāvusi tādu ideju? Pārāk daudz filmu saskatījusies? Vai arī tāpēc, ka Būglunda bija izteikti pievilcīga sieviete, bet Okem Gustafsonam bija viņa īpašās uzacis?

Marianne Būglunda iznāca un pastiepa sveicienam roku.

- Kā es varu palīdzēt?

Viņas rokasspiediens bija spēcīgs un sauss, skatiens - ļoti stingrs, tā diezin vai bija sieviete, kurai varētu ko jautāt par personīgām lietām. Olīvija jau nožēloja savu lēmumu.

- Es mēģinu dabūt rokā Tomu Stiltonu, - viņa teica.

Klusums. Protams, te nav pieejas nekam personīgam.

- Es nevaru atrast viņa adresi, neviens nezina, kur viņš atrodas, es tikai gribēju pajautāt: vai jūs gadījumā nezināt, kur es varētu viņu meklēt?

-Nē.

- Vai viņš būtu pārcēlies uz ārzemēm?

- Nav ne mazākās jausmas.

Olīvija tik tikko pamāja, īsi pateicās, pagriezās un devās prom pa gaiteni. Marianne palika stāvam. Viņas skatiens sekoja jaunajai sievietei. Pēkšņi viņa paspēra dažus soļus viņai nopakaļ, bet tad pārdomāja.

īsā saruna ar Marianni Būglundu neizgāja Olīvijai no prāta. Viņa bija dzirdējusi noliegumu nu jau vairākas reizes un no dažādiem cilvēkiem. Diezgan parocīga frāze. Vismaz attiecībā uz šo te Stiltonu. Olīvija jutās nomākta.

Un it kā netīra.

Viņa bija iebāzusi degunu privātā sfērā, viņa to saprata. Kad viņa pieminēja Stiltonu, Būglundas acīs pavīdēja savāda izteiksme. Izteiksme, ar kuru viņai nebija nekāda sakara.

Ko gan viņa patiesībā darīja?

- Ko tu dari?

Tā nebija viņas iekšējā balss, kas pēkšņi bija materializējusies. Tas, protams, bija Ulfs. Viņš, nedaudz smaidīdams, panāca viņu ceļā uz mašīnu.

- Ko tad?

- DNS nedzimušam bērnam? Kāpēc tu to gribēji zināt?

- Ziņkārība.

- Vai tas saistīts ar Nūrdkosteras lietu?

-Jā-

- Par ir runa?

- Slepkavība.

- Tik daudz es saprotu.

“Un tagad viņa vairs neko neteiks, kā parasti,” nodomāja Ulfs.

- Kāpēc tu vienmēr esi tik velnišķīgi noslēpumaina? - viņš jautāja.

- Vai tad esmu?

-Jā-

Olivija bija pārsteigta gan par pašu faktu, gan par jautājumu. Kādā ziņā noslēpumaina?

- Kā tu to domā?

- Tu vienmēr kaut kādā veidā izvairies, atrodi kādu iemeslu vai...

- Vai tu ar to domā kopīgu iedzeršanu?

- Ari to, tu nekad nepiedalies. Tu pajautā kaut ko, atbildi un pēc tam aizej.

- Ak tā?

Un ko tad viņš gribēja? Pajautāju, atbildu un aizeju.

- Droši vien es tāda esmu, - viņa noteica.

- Acīmredzot.

Tagad Olivija būtu varējusi rīkoties atbilstoši savam paradumam un doties prom, bet viņai pēkšņi ienāca prātā doma par Molīnu senioru. Ulfa tēvs bija Oskars Molins - viņš ieņēma augstu amatu Valsts kriminālpolicijā. Tā droši vien nebija Ulfa vaina. No sākuma tas Olivijai bija mazliet traucējis. Viņa pati nemaz īsti nesaprata, kāpēc. Varbūt tāpēc, ka viņam, iespējams, bija mazliet labākas izredzes nekā pārējiem kursā. Taču tās noteikti bija muļķības. Viņš bija spiests izpildīt tos pašus uzdevumus, ko visi citi. Turklāt no mājinieku puses uz viņu varbūt pat tika izdarīts lielāks spiediens. Vēlāk viņam droši vien varētu būt lielākas iespējas virzīties pa karjeras kāpnēm - tēvs varētu noēvelēt augstākos sliekšņus.

Lai nu tā būtu.

- Vai tu satiecies ar savu tēvu? - viņa jautāja.

-Jā, pats par sevi saprotams. Kāpēc jautā?

- Es vēlos parunāt ar kādu kriminālizmeklētāju, kurš vairs nestrādā un par kuru, kā šķiet, neviens neko nezina. Toms Stiltons -varbūt tavs tēvs kaut ko zina par viņu.

- Stiltons?

- Jā. Toms.

- Varu apjautāties.

- Paldies.

Olīvija iekāpa mašīnā un sāka braukt.

Ulfs palika stāvam un mazliet papurināja galvu. Sarežģīta sieviete. Ne augstprātīga, bet sarežģīta. Vienmēr ietur distanci. Viņš pāris reižu bija mēģinājis viņu pierunāt kopā ar dažiem kursabied-riem iedzert alu, taču no tā nekas nebija sanācis, jo viņai vienmēr bija kāda atruna. Vajadzēja mācīties, vajadzēja iet uz darbu, vajadzēja darīt kaut ko tādu, ko, protams, arī visiem citiem vajadzēja darīt, bet tie tomēr atrada laiku, lai iedzertu pa kādam alum. Ulfam viņa šķita mazliet noslēpumaina. Taču glīta, viegli šķielējošām acīm, skaistām, pilnīgām lūpām, vienmēr taisniem pleciem, neuzkrāsojusies.

Viņš nedomāja padoties.

*

Olīvija arī ne. Ne attiecībā uz šo pludmales lietu, ne ari uz pazudušo izmeklētāju. Varbūt tam bija kāda saistība - viņa pazušanai un pludmales lietai? Varbūt viņš nāca kādam uz pēdām, tika apstādināts un tāpēc devās uz ārzemēm. Kāpēc viņam to būtu vajadzējis darīt? Viņš taču aizgāja no darba personīgu iemeslu dēļ. Un kas atspoguļojās Būglundas acīs?

Olīvija juta, ka novirzās no galvenā. Acīmredzot tas bija viņas trūkums - piedzimt ar bagātu fantāziju un uzaugt kopā ar vecākiem, kas risina intrigas pie virtuves galda. Viņa vienmēr mēģināja atrast kādu konspirācijas teoriju, kādu saistību.

Kādu mīklu, kuru risinot varētu aizmigt.

Baltā mašīna iegriezās Klārastrandslēdenā. Mūzika austiņās bija dobja un suģestējoša, šoreiz skanēja Deportees. Olīvijai patika teksti, kam bija kāds saturs.

Braucot garām “trušu nogāzei”, viņa viegli pasmaidīja. Šeit viņas tēvs vienmēr mēdza samazināt ātrumu un atpakaļskata spogulī saskatīties ar meitu.

- Cik daudz viņu ir šodien?

Mazā Olīvija tad ar lielu prieku skaitīja.

- Septiņpadsmit! Es redzēju septiņpadsmit trušus!

Olīvija dzina prom atmiņas un piedeva gāzi. Satiksme bija neparasti reta. Un tad viņa atcerējās, ka ir sācies brīvlaiks. Ļautiņi sākuši izbraukt uz laukiem. Domas aizslīdēja līdz vasarnīcai Tīnninges salā. Ģimenes mājvieta, kurā vecāki ļoti centās saglabāt ģimenes idilli. Tur viņa vasarās bija dzīvojusi kopā ar Mariju un Arni. Mazs ezeriņš, upes vēži, peldēšanas skola un lapsenes.

Tagad Arnes vairs nebija un arī vēžu ne. Bija palikusi tikai viņa un mamma, un vasarnīca, kas bija tik cieši saaugusi ar Arnes rosīšanos, makšķerēšanu un nemitīgajiem pārsteigumiem vakaros. Tur viņš bija pavisam cits tēvs, tēvs savai meitai. Tur vienmēr atradās gan vieta, gan laiks visam, kam tā pietrūka viņu profesionālajās mājās, kā Olīvija sauca māju Rūtebrū, kurā viņa uzauga, kurā vienmēr viss bija iepriekš saplānots un paredzēts un nemitīgi skanēja: “Tagad ne, Olī-vij, mazliet vēlāk.” Vasarnīcā viss bija pilnīgi pretēji.

Taču tagad tur vairs nebija Arnes. Tikai mamma Marija, un tas vairs nebija gluži tas pats. Viņai šī vieta bija drīzāk apgrūtinājums. Kaut kas, par ko nemitīgi vajadzēja rūpēties, lai Ārnem, ja viņš to redzētu, nevajadzētu kaunēties. Kā gan viņš to varētu? Viņš taču bija miris. Viņam noteikti bija pilnīgi vienalga, ka mājas fasādei nolupusi krāsa. Taču Marijai nebija vienalga. Dažreiz tas Olīvijai šķita pat neirotiski. It kā Marijai būtu nepieciešams noņemties ar lietām tur, ārā, lai nebūtu jādomā par kaut ko citu. Varbūt viņai vajadzētu pārņemt šīs rūpes? Varbūt viņai vajadzētu...

- Hallo!

Zvanīja mobilais telefons.

- Sveika, te Ulfs!

- Sveiks!

- Es aprunājos ar savu veco. Nu par to Stiltonu.

-Jau? Forši. Paldies! Ko viņš teica?

- “Nav ne jausmas...” - tā viņš teica.

- Skaidrs. Viņam tātad nav ne jausmas, kur Stiltons tagad varētu būt.

- Nav gan. Taču viņš zināja to lietu Nūrdkosterā.

- Ak tā.

Iestājās klusums. Olivija grasījās uzbraukt uz Centrālā tilta. Vai viņai vajadzētu vēl kaut ko teikt? Pateikties? Par ko? Atkal par “nav ne jausmas”?

- Paldies par to pašu.

- Nav par ko. Ja tev nepieciešama palīdzība, zvani!

Olīvija pārtrauca savienojumu.

Boskesa māsa bija aizvedusi Danu Nilsonu līdz Pakerai pussalas otrā pusē. Tālāk viņš ar prāmi bija devies uz Puntarenasu un pēc tam ar taksometru uz Sanhosē. Dārgi, taču viņš negribēja nokavēt lidmašīnu.

Viņš izkāpa no taksometra pie Huana Santamarijas starptautiskās lidostas Sanhosē. Bagāžas viņam nebija. Laiks bija karsts un mitrs. Sviedru riņķi uz viņa plānā krekla stiepās gandrīz līdz viduklim. No lidostas ārā plūda tūristu straume, kas, tikko ieradušies, sajūsminājās par karstumu. Kostarika! Beidzot viņi bija šeit!

Nilsons devās iekšā, lidostā.

- Uz kuru izeju man jāiet?

- Uz sesto.

- Kur ir drošības pārbaude?

-Tur.

- Paldies.

Nilsons devās uz drošības pārbaudi. Šādā virzienā viņš nekad nebija gājis. Pirms daudziem gadiem viņš bija ieradies šajā valstī. Tagad grasījās doties prom no tās. Viņš centās turēties savā čaulā. Tā vajadzēja. Viņš bija spiests nedomāt. Nedomāt vairāk kā par nākamo ricības fāzi. Tagad bija drošības fāze, pēc tam sekos došanās uz izeju, un tad jau viņš būs lidmašīnā. Un, ja viņš būs tur, atpakaļceļa nebūs. Tad vairs nebūs lielas nozīmes, ja arī viņa čaula nedaudz ieplaisās, to viņš varētu pārdzīvot. Un tad tur, galā, būs nākamā fāze.

Zviedrijas faze.

Viņš grozījās lidmašīnas krēslā.

Viņam jau bija aizdomas, ka lidmašīnā viņa apņēmība varētu saļodzīties. Čaula nebija izturējusi, un pagātne sūcās uz āru.

Mazpamazām.

Kad apkalpe bija veikusi savus pienākumus un salonā beidzot tika izdzēsta gaisma, viņš iemiga.

Tā viņam šķita.

Taču to, kas norisinājās viņa smadzenēs šajā sapnim līdzīgajā nomodā, diezin vai varētu nosaukt par miegu. Drīzāk par mocībām. Ar detaļām, kas bija sāpīgi skaidras.

Pludmale, slepkavība, upuris.

Viss riņķoja tikai ap to.

Un viss arī turpinās riņķot ap to.

*

Olīvija bija nolēmusi tikt galā ar cauruli vannasistabā. Ar augošu pretīgumu viņa, ņemot palīgā zobu suku un aizlienētu skrūvgriezi, bija izmakšķerējusi no tās pelēkmelnu “desu” vairāk nekā desmit centimetru resnumā. “Desu”, kas sastāvēja no matiem un bija kārtīgi aizsprostojusi ūdens noteci. Pretīgums pieauga vēl vairāk, kad viņa saprata, ka liela daļa matu, ļoti iespējams, nemaz nav viņas. Tie noteikti tur bija krājušies daudzu gadu garumā. Viņa nesa šo veidojumu uz priekšu izstieptā rokā uz atkritumu spaini un, līdzko bija iemetusi to atkritumu maisā, steidzīgi aizsēja maisam galu. Viņai šķita, ka tas varētu atdzīvoties.

Nu viņa varēja izlasīt e-pastu.

Spams. Spams. Spams. Un tad iezvanījās telefons.

Tā bija mamma Marija.

- Tu taču vēl negulēji? - viņa jautāja.

- Pulkstenis ir pusdeviņi.

- Ar tevi nekad neko nevar zināt.

- Un ko tu gribēji?

- Cikos man rīt tevi jāsavāc?

If

- Ko tu teici?

- Vai tu nopirki maskēšanas līmlenti krāsošanai?

Tīnninge? Nu kā tad! Marija taču bija pirms dažām dienām zvanījusi un paziņojusi, ka ir pienācis laiks tikt galā ar mājas dienvidu pusi, to, kura visvairāk bija cietusi no saules. To, par kuru Arne īpaši rūpējās. Šajā nedēļas nogalē viņām vajadzētu to pārkrāsot.

Marija nekad nejautāja, vai Olīvijai nav citu plānu. Kaut kas tāds neiederējās viņas pasaulē, ja jau tu esi Marijas meita un ja Marijai ir kādi plāni.

Šajā nedēļas nogalē to vajadzētu pārkrāsot.

- Nekas nesanāks.

Olīvija drudžaini domāja, lai atrastu kādu aizbildinājumu.

- Kā nekas nesanāks? Kas tad nesanāks?

Desmitdaļu sekundes, pirms viņa tiktu atmaskota, viņas skatiens pamanīja blakus datoram nolikto mapīti. Pludmales lieta.

- Man nedēļas nogalē jābrauc uz Nūrdkosteru.

- Nūrdkosteru? Ko tu tur darīsi?!

- Tas ir... tas ir saistībā ar skolu, studiju darbs.

- Bet vai tu nevari to darīt nākamajā nedēļas nogalē?

- Nē... es jau esmu pasūtījusi biļeti.

- Bet tu taču vari to...

- Tu nemaz nezini, kas tas ir par uzdevumu! Tā ir kāda slepkavības izmeklēšana, ar kuru tēvs strādāja astoņdesmitajos gados! Tas ir tik interesanti!

- Kas tad?

- Ka tā ir tā pati lieta.

- Viņš strādāja ar milzum daudzām lietām.

- Es zinu, bet tomēr.

Turpmākā saruna bija diezgan īsa. Marija, šķiet, saprata, ka viņai neizdosies piespiest meitu doties uz laukiem. Tad viņa pajautāja, kā klājas Elvisam, un nolika klausuli, tiklīdz Olīvija bija atbildējusi.

Olīvija internētā ātri sameklēja vilcienu sarakstu.

Jelle visu dienu bija turējies atstatus. Pārdevis dažas avīzes. Nokāpis lejā uz Jauno kopienu Kammākargātanā. Ieēdis lētu ēdamo. Izvairījies no cilvēkiem. No cilvēkiem viņš izvairījās tik bieži, cik iespējams. Viņš satikās ar Veru un varbūt vēl pāris bezpajumtniekiem, bet citādi pilnībā bēga no kontaktiem. Tā viņš darīja jau vairākus gadus, ap sevi radot vientulības čaulu. Gan fizisku, gan garīgu izolāciju. Viņš bija atradis sevī tukšu telpu, kurā mēģināja uzturēties. Tukšu telpu, kas bija pilnīgi iztīrīta no jebkādas pagātnes. No visa, kas bija bijis un kā nekad vairs nebūs. Viņam bija garīgas problēmas un diagnoze, viņš lietoja medikamentus, lai savas psihozes noturētu rāmjos, lai vismaz kaut kādā mērā varētu rikoties. “Vai izdzīvot,” viņš domāja, “droši vien vairāk tieši tāpēc.” Lai pārvietotos no pamošanās līdz iemigšanai un kontaktētos ar apkārtējo pasauli tik maz, cik iespējams.

Un domājot tik maz, cik iespējams.

Vairoties no domām, kas viņš bija pagātnē. Kādā citā dzīvē, kādā citā universā, pirms pirmais zibens spēriens bija viņam trāpījis. Tas, kas sagrāva normālu eksistenci un izsauca ķēdes reakciju: sabrukumu, haosu un visbeidzot arī pirmo psihozi, un elli, kas tai sekoja, vairoties no domām, kā viņš kļuva par pavisam citu cilvēku. Par cilvēku, kas pakāpeniski un apzināti iznīcināja visas savas sociālās saiknes, lai varētu vienkārši grimt. Palaist vējā visu.

Izvairīties no visa.

Formāli tas bija pirms sešiem gadiem. Bet Jellem šķita, ka tas bija daudz senāk, jo katrs pagājušais gads bija viņam izdzēsis visu normālo laika uztveri. Viņš atradās pārlaicīgā nekurienē. Viņš paņēma avīzes, pārdeva avīzes, dažreiz kaut ko apēda, meklēja kaut cik jēdzīgu guļamvietu, kas dotu patvērumu. Vietu, kur viņu nekas netraucēja, kur neviens nekāvās, nedziedāja un nemurgoja. Pirms kāda laika gabaliņu ārpus pilsētas viņš bija atradis nomaļu, vecu, pussabrukušu koka būdu.

Tur viņš varētu nomirt, kad pienāks laiks.

Turp viņš devās arī šobrīd.

Televizora ekrāns atradās pie atturīgi iekārtotas istabas sienas. Diezgan liels ekrāns. Mūsdienās četrdesmit divu collu ekrānu var dabūt par smiekla naudu. īpaši, ja pērk vietās, kur tīra sirdsapziņa nav obligāti nepieciešama. Šis televizors bija pirkts tādā vietā, un to skatījās divi jauni puiši, tērpušies jakās ar kapuci. Viens no viņiem drudžaini sērfoja pa kanāliem. Pēkšņi otrais iesaucās:

- Skaties!

Sērfotājs bija ieslēdzis kanālu, kurā varēja redzēt, kā tiek spārdīts kāds vīrietis.

- Velns, tas taču ir tas tips parkā! Tā ir mūsu velnišķīgā filmiņa!

Dažas sekundes vēlāk ekrānā parādījās programmas vadītāja un

iepazīstināja ar jaunu debašu programmu.

- Šis bija īss mežonīgās varmācības filmas fragments Trashkick vietnē, kas izraisījis karstas debates. Tūlīt mēs par to runāsim plašāk.

Programmas vadītāja ar rokas žestu norādīja uz kulisēm.

- Viņa ir populāra žurnāliste, kas daudzus gadus rakstījusi par smagām sabiedrības problēmām - narkotikām, eskorta biznesu, cilvēku tirdzniecību... Šobrīd viņa strādā pie rakstu sērijas par jauniešu varmācību - Ēva Karls ēna!

Sieviete, kas ienāca studijā, bija ģērbusies melnos džinsos un melnā žaketē ar baltu T kreklu zem tās. Viņai bija gaiši, uz augšu saņemti mati un kurpes ar vidēji augstiem papēžiem, kas balstīja labi trenētu augumu. Sievietei bija ap piecdesmit, un viņa zināja, ko dara. Viņa bez pūlēm pievērsa sev uzmanību.

Karlsēna apsēdās studijas krēslā.

- Laipni lūgta! Pirms dažiem gadiem jūs sarakstījāt augsti novērtētu reportāžu grāmatu par tā saucamo eskorta biznesu Zviedrijā jeb, citiem vārdiem sakot, luksusprostitūciju, bet šobrīd jūsu uzmanība ir pievērsta jauniešu varmācībai. Lūk, kā jūs iesākat savu rakstu sēriju...

Programmas vadītāja paņēma kādu avīzi.

- Bailes ir ļaunuma māte, un varmācība ir apmaldījušos bērnu kliedziens pēc palīdzības. Tās ir bailes, kas ir augsne tai bezjēdzīgajai jauniešu varmācībai, ar kuru mēs sastopamies šodien. Bailes uzaugt sabiedrībā, kurai tu neesi vajadzīgs.

Programmas vadītāja nolaida avīzi un paskatījās uz Karlsēnu.

- Spēcīgi teikts. Vai tiešām situācija ir tik nopietna?

- Gan jā, gan nē. Rakstot "bezjēdzīgā jauniešu varmācība", es ar to, saprotams, domāju to specifisko varmācības veidu, ko pastrādājuši konkrēti jaunieši konkrētā veidā. Nav tā, ka visi jaunieši būtu varmācīgi, gluži pretēji, patiesībā runa ir par foti nelielu grupu.

- Un tomēr mūs visus ir šokējuši internētā ievietotie kadri, kuros brutāli tiek piekauti bezpajumtnieki. Kas tad ir tie, kuri to dara?

- Tie ir galvenokārt traumēti bērni, aizvainoti bērni, bērni, kuriem pieaugušo pasaules nodevības dēļ nekad nav bijusi iespēja būt iejūtīgiem. Tagad viņi savu aizvainojumu izgāž pār cilvēkiem, kuri, viņuprāt, ir vēl bezvērtīgāki nekā paši, šajā gadījumā bezpajumtnieki.

- Tā nu gan gvelž muļķības!

Puisis tumšzaļajā jakā spēji reaģēja. Viņa draugs pasniedzās pēc tālvadības pults.

- Pagaidi! Es gribu dzirdēt.

Ekrānā programmas vadītāja mazliet papurināja galvu.

- Un kas ir vainīgs? - viņa jautāja.

- Mēs visi, - atbildēja Karlsēna. - Visi, kas piedalījušies šīs sabiedrības veidošanā. Sabiedrības, kurā jauni cilvēki pilnībā zaudē drošības izjūtu un tāpēc arī cilvēcību.

- Kā, jūsuprāt, šo situāciju varētu labot? Vai to vispār ir iespējams labot?

-Tas ir politisks jautājums, kurā sabiedrība iegulda savus resursus. Es varu tikai aprakstīt notiekošos procesus, kāpēc tie eksistē un kādu ietekmi var atstāt.

- Derdzīgas filmiņas internētā?

-Arī.

Puisis nospieda tālvadības pulti. Kad viņš to nolika uz galda, atklājās neliels tetovējums uz viņa apakšdelma.

Divi burti aplī - KF.

- Kā sauca to veceni? - jautāja otrs puisis.

- Karlsēna. Tagad mums jādodas uz Orštu!

Edvards Hopers^7 būtu to uzgleznojis, ja vien būtu vēl dzīvs, ja būtu zviedrs un šajā nakti būtu atradies mežainajā apvidū pie Jērla-šena ezera uz austrumiem no Stokholmas.

Viņš būtu uzgleznojis šo ainavu.

Viņam varbūt būtu izdevies atainot šo gaismu no vienīgā šaurā luktura, kas uzstutēts metāla staba galā, iemūžināt to, kā šī maigā, dzeltenā gaisma krīt pār garo, vientulīgo ceļu, asfaltu, meža neskaidrajām, zaļajām ēnām, un pašā gaismas lauka ārmalā fiksēt savrupu figūru - kādu vientuļu, garu, mazliet salīkušu, dzīves nomocītu vīru, kas, iespējams, vēlējās iekļūt gaismas lokā, bet varbūt arī ne... Mākslinieks varētu būt apmierināts ar šo gleznu.

Varbūt tomēr ne.

Varbūt viņam nepatiktu tas, ka viņa modelis pēkšņi nogriežas no ceļa un pazūd mežā, gleznotājam par vilšanos atstājot vien vientulīgu ceļu.

Modelim, kurš pazuda, par to bija nospļauties.

Viņš bija ceļā uz savu naktsmītni. To daļēji sabrukušo koka būdu, kas atradās aiz kāda likvidēta autoparka noliktavām. Tur viņam bija jumts virs galvas, kas pasargāja no lietus, sienas, kas pasargāja no vēja, un grīda, kas glāba no trakākā aukstuma. Apgaismojuma nebija. Bet kam viņam tas būtu vajadzīgs? Viņš taču zināja, kā šeit izskatās. Kā viņš pats izskatās, to viņš bija aizmirsis jau pirms daudziem gadiem.

Šeit viņš gulēja.

Labākajā gadījumā.

Sliktākajā gadījumā, kā šonakt, sāka rāpot tie rāpotāji. Rāpotāji, kurus viņš nepavisam nevēlējās sastapt. Te nebija runa par žurkām, prusakiem vai zirnekļiem, dzīvās radības, vismaz viņa dēļ, te varēja rāpot, cik vien tām tīk. Tie rāpotāji nāca no iekšienes.

No senāk notikušā.

Un ar tiem viņš netika galā.

Tos viņš nevarēja nosist ar akmeni vai aizbiedēt ar straujām kustībām. Tos viņš nevarēja nonāvēt pat ar kliedzienu. Kaut gan viņš

mēģināja. Arī šonakt viņš ar kliedzienu centās sašķaidīt rāpotājus, lai arī zināja, ka tas ir bezjēdzīgi.

Pagātni nevar nogalināt ar kliedzienu.

Pat ar stundu garu kliegšanu ne. Tā var tikai sabojāt balss saites. Un, kad tas ir noticis, tad dara to, ko nemaz negrib darīt, jo zina, ka tas vienlaikus gan palīdz, gan iznīcina.

Tad palīgā ņem medikamentus.

Haldolu un diazepāmu.

Kas nonāvē rāpotājus un apklusina kliedzienu, un vēl vairāk izkropļo pašcieņu.

Un pēc tam tu vienkārši izdziesti.

LĪCIM BIJA TĀDA pati forma kā toreiz. Ari klintis atradās tur, kur tās vienmēr bija bijušas. Pludmale plašā lokā stiepās gar to pašu blīvo mežmalu. Kad bija bēgums, diezgan tālu ārā, līdz pat lielajai jūrai, bija sauss. Šajā ziņā pat pēc divdesmit trim gadiem pie Hasle-vīkas līčiem nekas nebija mainījies. Tā vēl joprojām bija skaista un mierpilna vieta. Tas, kurš šajā vietā ierodas tagad, diezin vai spēj iztēloties to, kas šeit notika toreiz.

Tieši šeit un tieši tonakt, kad te bija pilnmēness paisums.

lerpies īsā ādas jakā un melnos džinsos, viņš iznāca no ielidošanas halles Gēteborgas Landveteras lidostā. Tualetē viņš bija pārģērbies. Tukšām rokām viņš taisnā ceļā devās pie taksometru rindas. Samiegojies imigrants izrāpās no pirmās mašīnas un atvēra aizmugurējās durvis.

Dans Nilsons iekāpa.

- Uz Centrālo staciju.

Viņam vajadzēja ar vilcienu doties tālāk uz Stremstadi.

*

Brīdi, kad “Kosteras vilnis” bija izgājis no ostas, varēja pamanīt uzreiz. Lielais, sarkanais kuģis šūpojās viļņos. Tie pieauga ar katru nobraukto jūras jūdzi. Priekšā pletās visa Ziemeļjūra. Kad vējš sasniedza 9-10 metrus sekundē, Olivijai kuņģī bija dīvaina sajūta. Viņa nemēdza ciest no jūras slimības. Vecāku laivā viņa bija daudz vizinājusies pa jūru, galvenokārt gan šērās, taču ari tur reizēm bija kārtīgs pūtiens. Viņa reaģēja vienīgi tajās reizēs, kad bija ilgstoša spēcīgā viļņošanās.

Kā šobrīd.

Olīvija noskaidroja, kur atrodas tualete. Pa kreisi, tieši pretī ēdamzālei. Ceļojums nevarētu būt ļoti ilgs, tā ka viņai vajadzētu izturēt. Viņa bija nopirkusi tasi kafijas un kanēļmaizīti, kā jau to mēdza darīt uz šāda veida kuģiem, un apsēdās pie viena no lielajiem logiem. Viņa ziņkārīgi aplūkoja šejienes šēras, kas bija tik atšķirīgas no viņai labi pazīstamajām austrumu pusē. Šeit klintis bija zemas, noapaļotas, tumšas.

“Bīstamas,” viņa nodomāja, redzot, kā gabaliņu tālāk uz tik tikko redzama zemūdens sēkļa plīst viļņi.

Taču kuģa kapteinim tā noteikti ir rutīna. Trīs reisi turp un atpakaļ ziemas periodā, bet tagad, jūnijā, - vismaz divdesmit. Olīvija pievērsa uzmanību pašam kuģim. Lai gan šis bija agrais rīta reiss, salons bija diezgan pilns. Salas iemītnieki brauca mājup pēc nakts darba Stremstadē. Vasarnieki devās pretī savai pirmajai atvaļinājuma nedēļai. Un tad vēl bija daži vienas dienas pasažieri.

Kā viņa.

Gandrīz.

Olīvija plānoja vienu nakti pārnakšņot uz salas. Ne vairāk. Viņa bija rezervējusi sev mājiņu nelielā kempingā salas vidienē. Diezgan dārgi, jo nupat taču sākās tūrisma sezona. Viņa atkal paskatījās ārā. Tālu prom viņa redzēja tumšu krasta līniju un sprieda, ka tai vajadzētu būt Norvēģijai. “Tik tuvu?” viņa nodomāja brīdī, kad iezvanījās mobilais telefons. Tā bija Lennija.

- Varētu padomāt, ka tu esi pagalam! Tu tik ilgi neesi devusi par sevi nekādu ziņu! Kur tu atrodies?

- Esmu ceļā uz Nūrdkosteru.

- Kur tāda atrodas?

Lennijas ģeogrāfijas zināšanas nebija izcilas, viņa tukšā kartē tik tikko spēja atzīmēt Gēteborgu. Taču viņai piemita citi talanti, un par tiem viņa nupat vēlējās pavēstīt Olīvijai. Viņai bija izdevies savaldzināt Jākobu, viņi patlaban bija pāris un gatavojās kopā doties uz mūzikas festivālu Peace&Love.

- Toreiz Strandā Ēriks devās mājās kopā ar Lollo, taču pirms tam viņš apjautājās par tevi!

“Jauki apzināties, ka tu vismaz esi pirmā izvēle,” nodomāja Olīvija.

- Nu, un ko tad tu tur darīsi? Tur, tajā salā. Vai esi kādu satikusi?

Olīvija viņu nedaudz apgaismoja, ne pilnībā, tāpēc ka it labi

zināja, ka Lennijai bija ļoti niecīga interese par viņas studiju darba detaļām.

- Pagaidi, man zvana pie durvīm! - Lennija viņu pārtrauca. - Tas droši vien irjākobs! Sazvanīsimies, Ollan! Padod ziņu, kad esi atpakaļ!

Lennija pārtrauca sarunu brīdī, kad kuģis tuvojās jūras šaurumam starp Kosteru salām.

Kuģis pietauvojās pie Rietumu piestātnes Nūrdkosteras dienvidaustrumu daļā. Piestātnē stāvēja daži mopēdi ar bagāžniekiem kopā ar saliniekiem. Bija ieradušās dienas pirmās piegādes.

Un Olīvija bija starp tām.

Viņa izkāpa uz piestātnes un juta, ka tā šūpojas. Viņa tik tikko nezaudēja līdzsvaru, un pagāja dažas sekundes, līdz viņa saprata, ka piestātne ir stabila. Tā, kas šūpojās, bija viņa pati.

- Jūra pamatīgi šūpoja?

Sieviete, kas to jautāja, nāca tieši pie Olīvijas. Tā bija vecāka dāma sirmiem matiem, melnā, garā lietusmētelī un seju, kas lielāko daļu dzīves bijusi pavērsta pret jūru.

- Mazliet.

- Betija Nūrdemane.

- Olīvija Renninga.

- Jums nav nekādas bagāžas?

Olīvijai rokā bija sporta soma, un, viņasprāt, tā taču arī bija bagāža. Viņa šeit paliks tikai vienu nakti.

- Tikai šī te.

- Vai tajā ir kas pārvelkams?

- Nē. Kādā ziņā pārvelkams?

- Jūs taču jūtat, ka pūš jūras vējš, un tas kļūs tikai stiprāks. Ja vēl sāksies lietus, te būs īsta elle. Jūs taču nedomājat visu laiku sēdēt mājiņā?

- Nē, bet man ir vēl viens džemperis.

Betija Nūrdemane viegli papurināja galvu. Tie cietzemieši neko nesaprot. Viņiem pietiek ar to vien, ka Stremstadē spīd saule, lai triektos šurp tikai peldbiksēs un ar snorkelēšanas aprīkojumu somā un jau pēc stundas būtu spiesti nesties uz Lefes veikalu pirkt lietusmēteļus, zābakus un Dievs vien zina ko vēl.

- Varam iet?

Betija sāka iet, un Olīvija viņai sekoja. Kas gan cits viņai atlika? Viņas pagāja garām vairākiem uz piestātnes izliktiem murdiem. Olīvija norādīja uz tiem.

- Vai tie ir omāru murdi?

-Jā-

- Vai šeit nozvejo daudz omāru?

- Ne tik daudz kā agrāk. Tagad katram zvejniekam drīkst būt tikai četrpadsmit murdu, tā viņi tur augšā izlēmuši. Agrāk mums bija tik daudz, cik paši gribējām. Taču tam tāpat vairs nav lielas nozīmes, jo omāri tur, ārā, vienalga ir tikpat kā pazuduši.

- Žēl, man garšo omāri.

- Man ne. Pirmā reize, kad ēdu omāru, bija arī pēdējā, un pēc tam es ēdu tikai krabjus. Tiem tur gan garšo omāri!

Betija norādīja uz pāris milzīgām luksusjahtām, kas atradās pie piestātnes gabaliņu tālāk.

- Norvēģi. Viņi burā šurp un nopērk visus omārus, ko vien izdevies nozvejot. Drīz viņi droši vien nopirks visu Nūrdkosteru.

Olīvija iesmējās. Viņa it viegli spēja iztēloties to spriedzi, kas izveidojusies starp jaunbagātniekiem norvēģiem un vecajiem salas iemītniekiem, dzīvojot tik tuvu cits citam.

- Bet zveja neatsāksies agrāk kā septembrī, tā ka viņiem neatliks nekas cits kā stāvēt mierā līdz tam... vai arī ar lidmašīnu ievest no Amerikas, kā Magnusons jau to vienreiz darīja.

- Kas viņš ir?

- Es parādīšu, kad iesim garām.

Viņas devās cauri nelielam koka būdiņu sablīvējumam lejā pie ūdens. Tās bija sarkanas un melnas zvejnieku būdas. Restorāns “Pludmale”. Pāris zvejasrīku būdu, kas vienlaikus bija gan šēru kičs, gan veco zvejasrīku izstādes vieta. Un tad “Lefes veļas mazgātava”. Un “Lefes zivis”.

“Lefes kajaki”.

Un “Lefes veranda”.

- Tas Lefe, šķiet, nodarbojas ar itin visu.

-Jā, mēs viņu šeit, uz salas, saucam par PV- “pilnīgi viss”. Viņš ir uzaudzis te, salas austrumu pusē. Vienreiz viņš bija aizbraucis uz Stremstadi un iedzīvojies tur galvassāpēs, kopš tā laika viņš uzturas tikai te. Tur tas ir!

Viņas bija nonākušas gabaliņu augšpus ostas. Šauro ceļu ieskāva lielākas un mazākas mājas. Gandrīz visas bija labi koptas, uzpostas un glīti nokrāsotas. “Tās noteikti patiktu mammai,” domāja Olīvija un skatījās virzienā, kuru bija norādījusi Betija. Tā bija liela un varena arhitekta projektēta māja skaistā vietā nogāzē pret jūru.

- Tā ir Magnusona māja. Bertils Magnusons, jūs droši vien zināt, tas, kuram pieder kalnrūpniecības uzņēmums, to uzcēla astoņdesmitajos gados, viņam nebija pilnīgi nevienas atļaujas, un pēc tam viņš no visiem atpirkās.

- Kā tad?

- Viņš saaicināja šurp visus pašvaldības večus, ar lidmašīnu no Amerikas atveda simt omāru, un problēma bija atrisināta. Cietzem-niekiem ir nedaudz citādi likumi nekā mums.

Viņas virzījās tālāk - uz salas retāk apdzīvotās daļas pusi. Betija stāstīja, un Olīvija klausījās. Betija bija dūšīga runātāja. Olīvijai pat vajadzēja diezgan piepūlēties, lai nesajauktu, kurš bija neatļauti zvejojis omārus, kurš - laidis pa kreisi ar cita sievu un kurš - pilnīgi atstājis novārtā savu dārzu.

Lielāki un mazāki noziegumi.

- Un tur, starp citu, dzīvoja viņa kompanjons, tas, kurš pazuda.

- Kompanjons kam?

Betija paskatījās uz Olīviju.

- Nu, Magnusonam, par kuru es stāstīju.

- Ak tā. Un kas pazuda? Magnusons?

- Nē, viņa kompanjons, es taču teicu. Es vairs neatceros, kā viņu sauca. Lai vai kā, viņš pazuda, klīda runas, ka viņš nolaupīts vai noslepkavots, cik atceros.

Olīvija apstājās.

- Ko?! Vai tas notika šeit?

Betija pasmaidīja par Olīvijas satraukumu.

- Nē, tas bija kaut kur Āfrikā un Dievs vien zina pirms cik gadiem.

Taču Olivijas fantāzija jau bija iedarbināta.

- Kad viņš pazuda?

- Droši vien kaut kad astoņdesmitajos.

Olivija jutās kā mednieks, kas uzgājis pēdas. Vai tam bija kāda saistība?

- Vai tas bija tajā pašā gadā, kad pie Haslevīkas līčiem tika noslepkavota tā sieviete?

Betija pēkšņi apstājās un pagriezās pret Oliviju.

- Vai tāpēc esat ieradusies? Slepkavības vietu tūriste?

Olivija mēģināja atminēt Betijas domas. Vai viņa satraucās par jautājumu? Olivija steidzīgi paskaidroja, kāpēc ieradusies salā. To, ka viņa mācās Policijas augstskolā un patlaban strādā pie sava studiju darba par šo slepkavības lietu.

- Ak tā. Tātad jūs kļūsiet par policisti.

Betija ar aizdomām nopētīja Oliviju.

-Jā, es ceru, bet es jau vēl neesmu galā ar...

-Jā, ļaudis taču ir tik dažādi.

Ari Betijai nebija īpašas intereses kļausities par Olivijas studijām.

- Bet nē, viņš nepazuda tajā pašā gadā, kad notika pludmales slepkavība.

- Kad tad viņš pazuda?

- Daudz agrāk.

Oliviju pārņēma vilšanās. Taču ko gan viņa bija iedomājusies? Ka atradis kādu saistību starp pazušanu un slepkavību pludmalē, tiklīdz būs spērusi kāju uz Nūrdkosteras zemes? Turklāt ko tādu, kam citi policisti visus šos gadus nebūs pievērsuši ne mazāko uzmanību?

Pa ceļam viņas satika vairākas ģimenes ar bērniem uz velosipēda, Betija visus sveicināja un turpināja runāt.

- Taču to slepkavību pludmalē neviens šeit uz salas nespēj aizmirst. Tas bijā šausmīgi. Tā mūs nomāca gadiem ilgi.

- Vai jūs bijāt šeit, kad tas notika?

- Jā, pats par sevi saprotams. Kur gan citur lai es būtu bijusi?

Betija raudzījās uz Olīviju tā, it kā tas būtu dumjākais jautājums,

kāds viņai jebkad uzdots. Tad Olivija atļāvās piebilst, ka būtībā jau ari

ārpus Nūrdkosteras eksistē pasaule, kurā Betija būtu varējusi atrasties. Un tad sekoja gari vārdu plūdi par to, ko Betija bija darijusi, kad ieradās ātrās palīdzibas helikopters un salu ieņēma policija un daudzi citi.

- Un tad viņi nopratināja visus, kas atradās uz salas, un es pastāstīju to, kas, manuprāt, šeit bija noticis.

- Un kas, jūsuprāt, te bija noticis?

- Sātanisti. Rasisti. Sektisti. Kaut kādi “isti” tie noteikti bija, to es ari pateicu.

- Pludmales volejbolisti?

Olivija to bija domājusi kā joku, taču pagāja labs bridis, līdz Betija to saprata. Vai tā skuķe te staigāja, izsmiedama vecos saliniekus?... Pēc tam viņa iesmējās. Lielpilsētas humors. To vajadzēja ņemt pretī, kāds nu tas bija.

- Kempings ir tur!

Betija norādīja uz mazu, dzeltenu mājiņu rindu gabaliņu tālāk. Ari tās bija labi uzturētas. Pirms sezonas svaigi nokrāsotas un pakava formā izvietotas skaistas pļavas malā.

Tūlīt aiz mājiņām sākās drūms mežs.

- Tagad te par visu rūpējas mans dēls. Jūs rezervējāt mājiņu pie viņa - Aksela.

Viņas tuvojās mājiņām, un Betija atkal bija savā elementā. Viņas roka norādija uz mājiņu pēc mājiņas.

-Jā, zināt, šeit dzīvojuši dažādi ļaudis...

Olīvija skatījās uz mazajām mājiņām. Tās visas bija numurētas ar misiņa cipariem, kas izskatījās kā tikko nopulēti. Pie Nūrdemaniem viss izskatījās glīti un kārtīgi.

- Vai jūs atceraties, kas šeit dzīvoja, kad notika slepkavība?

Betijas Nūrdemanes mutes kaktiņi mazliet savilkās.

-Jūs esat tā kārtīgi iekrampējusies, ko? Kaut gan jā, es to atceros. Vismaz daļu no viņiem.

Betija norādīja uz pirmo mājiņu rindā.

- Tur, piemēram, dzīvoja viens homofilu pāris, tolaik šis fakts parasti tika turēts slepenībā, ne tā kā mūsdienās, kad dažs labs skaļi atzīst, ka viņš tāds ir. Viņi apgalvoja, ka ir ieradušies šeit, lai vērotu putnus, taču es neredzēju, ka viņi vērotu kaut ko citu kā tikai viens otru.

“Homofili,” Olīvija nodomāja. Šādu apzīmējumu viņa iepriekš diez vai bija pat dzirdējusi. Vai divi homofili būtu varējuši nogalināt to sievieti pludmalē? Ja viņi, saprotams, vispār tādi bija, jo tikpat labi tā varēja būt ari izlikšanās.

- Otrajā, cik es atceros, dzīvoja ģimene ar bērniem. Jā, tā bija. Māte, tēvs un divi bērni, kas skraidīja apkārt un aplokā baidīja aitas. Viens no viņiem savainojās uz žoga, un vecāki šausmīgi satraucās un uzskatīja, ka zemnieki ir absolūti bezatbildīgas būtnes. “Dažus Dieviņš soda uzreiz,” es nodomāju. Ceturtā bija tukša, zinu droši, bet piektajā dzīvoja kāds turks. Viņš šeit bija ilgi, vairākas nedēļas. Viņam vienmēr galvā bija sarkana feska, un vēl viņam bija zaķa lūpa, un viņš šausmīgi šļupstēja. Bet citādi patīkams un pieklājīgs. Vienreiz man pat nobučoja roku.

To atceroties, Betija iesmējās. Olīvija prātā apstrādāja informāciju par pieklājīgo turku. Sieviete bija tumšmataina, vai viņa varētu būt turciete? Kurdiete? Slepkavība goda dēļ? Avīzēs bija rakstīts, ka viņa, iespējams, bijusi latīņamerikāniete, taču kāpēc šāds pieņēmums? Betija pamāja uz mājiņu ar numuru seši.

- Bet tur diemžēl dzivoja pāris narkomānu. Taču par kaut ko tādu es negribu pat dzirdēt, tāpēc izmetu viņus ārā. Dabūju pēc viņiem izberzt visu mājiņu. Fū! Papīrgrozā mētājās izlietotas šļirces un asiņainas salvetes.

Narkotikas? Kaut kur taču bija rakstīts, ka sievietes ķermenī bija atrastas rohipnola atliekas. Vai te bija kāda saistība? Taču tālāk viņa nepaspēja aizdomāties, jo Betija turpināja:

- Kaut gan, ja tā padomāju, es viņus izmetu pirms slepkavības... jā, tā bija, jo pēc tam viņi nozaga vienu laivu un aizlaidās uz cietzemi. Visticamāk, lai sagādātu sev jaunas narkotikas, ja vēlaties dzirdēt manas domas.

Tā Olīvijai pazuda ari šīs pēdas.

-Jums gan ir neticami laba atmiņa! - viņa teica.

Betija ievilka elpu un ar labpatiku uzklausīja uzslavu.

- Jā, droši vien, taču mums ir ari grāmatvedības grāmatas.

- Un tomēr!

- Jā, mani interesē līdzcilvēki. Tāda nu es esmu.

Betija pašapmierināti raudzījās uz Oliviju un norādīja uz pašu tālāko mājiņu ar numuru desmit.

- Un tur dzīvoja tā meiča vamps no Stokholmas. Vispirms viņa dzīvoja tur, bet pēc tam uz kādas no norvēģu luksusjahtām ostā. Viņa bija īsta slampa, viņa nelika mieru arī omāru zvejniekiem tur lejā, pie piestātnes, tā ka viņi, nabadziņi, nezināja, kur acis likt. Taču arī viņu policisti nopratināja.

- Lai sniegtu paskaidrojumus?

- To nu es nezinu. Policisti runāja ar viņu pašu pirmo, bet pēc tam es dzirdēju, ka tie aizveduši viņu līdzi uz Stremstadi, lai turpinātu nopratināšanu tur. Tā stāstīja Gunnars.

- Kas viņš ir?

- Gunnars Vernemīrs - policists, kaut gan tagad viņš jau ir pensijā.

- Un kā sauca viņu? Nu, to sievieti?

- Viņu sauca... jā, kā viņu sauca, to es vairs neatceros, bet viņai bija tāds pats vārds kā Kenedija sievai.

- Kā tad sauca Kenedija sievu?

- Jūs nezināt, kā sauca Kenedija sievu? Nu, to, kas pēc tam dzīvoja kopā ar to bagāto grieķi Onasi.

- Nē.

- Džekija... Džekija Kenedija. Tā sauca arī viņu, to meiču - Dže-kija, vairāk gan es neatceros. Šī te ir jūsu mājiņa!

Betija norādīja uz vienu no dzeltenajām mājiņām un sekoja Olīvijai līdz pat durvīm.

- Atslēga ir durvju iekšpusē. Ja jums kaut ko vajag, Aksels dzīvo tur.

Betija norādīja uz māju ar šīfera jumtu pakalnā gabaliņu tālāk. Olīvija atvēra durvis un ielika mājiņā savu somu. Betija vēl joprojām stāvēja mājiņas priekšā.

- Ceru, ka būs laba.

- Tā ir brīnišķīga!

- Nu tad tā. Vakarā varbūt redzēsimies ostā, PV spēlēs trombonu krodziņā Strandkanten, ja nu gadās turp aiziet. Uz redzi!

Betija devās prom. Pēkšņi Olīvija atcerējās, ko viņa visu laiku bija gribējusi pajautāt, taču nebija jaudājusi iespraukties starp runas plūdiem.

- Nūrdemanes kundze!

- Betija.

- Betij... es tikai gribēju zināt, bija taču ari kāds mazs puika, kas redzēja to visu pludmalē, vai ne?

- Tas bija Ūve, Gārdmanu puika, viņi dzīvoja tur iekšā, mežā.

Betija norādīja uz drūmo mežu.

- Māte nu jau ir mirusi, un tēvs dzīvo Stremstadē, bet Ūvem tā māja pieder vēl joprojām.

- Vai viņš tur ir arī tagad?

- Nē, viņš ir kaut kur plašajā pasaulē - ceļo. Viņš ir, nu, kā to sauc... jūras biologs, bet šad un tad parādās šeit, kad ir Zviedrijā, lai apraudzītu māju.

- Skaidrs. Paldies!

- Un jūs, Olīvij, padomājiet par to, ko es teicu par laikapstākļiem. Ar katru stundu kļūs tikai sliktāk, tā ka nedodieties uz klintīm ziemeļu pusē, vismaz viena ne. Ja vēlaties doties turp, varbūt Aksels var iet līdzi. Tur augšā var būt bīstami, ja aiziet nepareizi.

Betija aizgāja. Olīvija brīdi palika stāvam un noraudzījās viņai nopakaļ. Pēc tam viņa pameta skatienu uz māju, kurā vajadzētu atrasties Betijas dēlam Akselam. Doma, ka pilnīgi svešam puisim vajadzētu viņu pavadīt kā miesassargam tāpēc, ka ārā bija neliels pūtiens, viņai šķita mazliet komiska.

Stremstadē viņš bija nopircis somu - nelielu ceļasomu ar maziem ritenīšiem un garu, izvelkamu rokturi. Kad viņš uzkāpa uz kuģa, kas devās uz Kosteru salām, viņš izskatījās gluži kā parasts tūrists.

Taču viņš tāds nebija.

Tūrists varbūt, taču ne jebkurš parasts tūrists.

Viņš bija vīrs, kas visu ceļu no Gēteborgas bija cīnījies ar augošu haosu krūtīs, kuru līdz pat šim brīdim nebija īsti izdevies pakļaut.

Līdz viņš uzkāpa uz kuģa.

Tagad viņš zināja, ka ilgi vairs nav atlicis. Tagad viņš bija spiests sevi kontrolēt. Tas, ko viņam vajadzētu paveikt, nepieļāva atkāpes vai vājuma izpausmes. Viņš bija spiests nocietināties.

Kad kuģis devās ceļā, viņa sejas izteiksme bija vienaldzīga un vēsa. Gluži kā klintis, kurām viņš slīdēja garām. Pēkšņi viņš iedomājās par Boskesu.

Viņi bija viens otru apskāvuši.

Olīvija bija atlaidusies vienkāršajā gultā, kas atradās mājiņā. Viņa vilcienā bija slikti gulējusi. Tagad viņa izstiepās visā garumā un ieelpoja mājiņas smaržu, kurā bija jūtams pelējums. “Varbūt tas pat nav pelējums, tikai sastāvējies gaiss,” viņa domāja. Viņas skatiens slīdēja pār mājiņas kailajām sienām. Nevienas gleznas vai plakāta, pat nevienas vecas, zaļas stikla bumbas. Betijai nav ne mazāko cerību, ka viņu varētu intervēt kāds interjera dizaina žurnāls. Vai arī Akselam, ja tas gadījumā ir viņš, kas rūpējas par mājiņu iekārtojumu. Olīvija atkal paņēma karti. Viņa to bija nopirkusi Stremstadē, pirms uzkāpa uz kuģa. Diezgan detalizēta salas karte ar daudzu vietu nosaukumiem. Dīvainiem nosaukumiem. Aizraujošiem nosaukumiem. Nu kaut vai Putu līči - pašā augšā ziemeļrietumu pusē. Putu līči! Un tad ne visai tālu no tiem, vismaz kartē, Haslevīkas līči.

Viņas patiesais ceļa mērķis.

Slepkavības vieta.

Jo tieši tās dēļ viņa bija devusies šajā ceļojumā. Viņa gribēja nokļūt līdz slepkavības vietai, lai redzētu, kā tur izskatās.

Slepkavības vietu tūriste?

Labi, lai tā arī būtu. Taču uz pludmali viņa dosies. Uz vietu, kur kāda vientuļa, jauna sieviete tika ierakta smiltīs un noslīcināta.

Kopā ar bērnu viņas vēderā.

Olīvijas roka ar karti noslīdēja uz krūtīm, viņa savās fantāzijās nokļuva līdz pludmalei pie Haslevīkas līčiem, līdz ūdenim, bēgumam, tumsai, līdz tai kailajai, jaunajai sievietei smiltīs un mazajam zēnam kaut kur tumsā, un tad līdz noziedzniekiem, veseliem trim, tā bija rakstīts lietas izmeklēšanā, pamatojoties uz zēna liecībām, taču cik droši viņi varēja būt par to patiesumu? Tumsa, šausmas, attālums. Kā varēja droši zināt, ka puika ir saskatījis pareizi? Viens pārbijies deviņgadīgs zēns nakts vidū? Varbūt viņi nemaz droši nezināja? Bija tikai pieņēmuši, ka viņš ir redzējis pareizi? Vai arī akceptējuši to, tāpēc ka citu pieturas punktu jau tāpat nebija. Bet ja nu viņi bija pieci? Viena maza sekta?

Tā nu Olīvija atkal bija nonākusi izejas punktā.

Tas nebija īpaši konstruktīvi.

Viņa piecēlās un juta, ka ir pienācis laiks.

Viņa dosies uz slepkavības vietu.

Betijas laika prognoze izrādījās diezgan precīza, izņemot faktu, ka lietus bija sācies jau tagad, pēcpusdienā. Jūras vējš bija pieņēmies vēl par pāris metriem sekundē, bet temperatūra jūtami pazeminājusies.

Ārā bija diezgan draņķīgs laiks.

Ejot ārā, Olīvija tik tikko varēja dabūt vaļā mājiņas durvis. Tās pašas atkal aizsitās ciet, viņai pat nepieskaroties. Papildu džemperis mazliet līdzēja, bet vējš plosīja Olīvijas matus tā, ka viņai bija grūti ko redzēt, un spēcīgi lija lietus. Kāpēc gan viņa nepaņēma līdzi lietusmēteli? Tā var rīkoties tikai pilnīgs amatieris! Vai cietzemnieks, kā būtu teikusi Betija. Olīvija pameta skatienu uz Aksela mājas pusi.

Nē, bija taču kādas robežas.

Viņa izvēlējās taciņu, kas ietiecās drūmajā mežā.

Tas bija ļoti mežonīgs mežs. Gadu desmitiem netīrīts. Sausi, cieti, gandrīz melni zari savijušies cits ar citu, bet starp tiem šur un tur vīdēja atliekas no veciem aitu aplokiem.

Taču Olīvija soļoja pa taciņu. Kaut kā uz priekšu viņa tika. Zināma priekšrocība bija tā, ka te, iekšā, tik stipri nepūta. Te tikai lija. Vispirms viņa kā aizsargu turēja virs galvas karti, līdz saprata, ka tā ir reti dumja ideja. Karte taču bija viņas vienīgā iespēja nokļūt tur, kur viņa gribēja nokļūt.

Vispirms viņai vajadzēja tikt līdz tā mazā zēna mājai. Ūve Gārd-mans. Betija bija teikusi, ka tā atrodas kaut kur šeit, mežā; Olīvija gan par to sāka šaubīties. Šeit bija tikai brikšņi, tumši, sakrituši koki un veci aploki.

Taču pēkšņi tā iznira viņas priekšā.

Vienkārša, melna divstāvu koka māja. Pašā meža vidū, mazā, dīvainā izcirtumā. Ar stāvu krauju aizmugurē un bez dārza. Viņa raudzījās uz māju. Tā izskatījās pamesta un nedaudz spokaina. Vismaz tajos apstākļos, kādi bija patlaban. Gandrīz vētrā un tumsā, kas strauji tuvojās. Olīvija mazliet nodrebēja. Kāpēc viņa gribēja redzēt šo māju? Viņa taču zināja, ka zēna jeb, pareizāk sakot, trīsdesmit divus gadus vecā vīrieša, kas viņš ir šodien, šeit nav. Tā bija teikusi Betija. Olīvija viegli papurināja galvu, izvilka savu mobilo telefonu un uzņēma pāris mājas fotogrāfiju. Varbūt viņa tās varēs pievienot savai studiju darba atskaitei.

Ūves Gārdmana māja.

Viņa atgādināja pati sev, ka vajadzētu viņam piezvanīt, kad būs atgriezusies mājiņā.

Olīvijai vajadzēja gandrīz pusstundu, lai nokļūtu līdz Putu līčiem. Viņai bija nepieciešams tos apskatīt. Kaut vai lai kādā situācijā īstajā brīdī sacītu: “Starp citu, vai kāds ir bijis pie Putu līčiem?”

Tagad viņa bija tur, gandrīz tur, un viņa saprata, no kā Betija bija brīdinājusi. Jūra viņas priekšā gulēja pilnīgi atvērta. Lietus pātagoja no melnajiem mākoņiem. Gar klintīm gaudoja vējš. Ziemeļjūras gigantiskie viļņi triecās pret klintīm un gāzās tālāk uz zemes iekšieni. Cik daudz metru tas bija, Olīvija nespēja noteikt. Viņa sakņupa aiz kādas klints un skatījās uz jūru. Viņai šķita, ka viņa atrodas drošībā. Bet tad pēkšņi nāca viens supervilnis, kas nodārdēja augšā līdz klintij, aiz kuras viņa slēpās, ieskaujot pat viņas kājas. Kad viņa sajuta, kā šis aukstais vilcējspēks sagrābj viņas ķermeni, viņu pārņēma panika un viņa kliedza!

Ja viņa nebūtu iekritusi kādā klints spraugā, viņa būtu ienesta jūrā.

Taču to viņa saprata tikai vēlāk.

Tagad viņa skrēja.

Cik vien spēja.

Prom no jūras, dziļāk iekšzemē.

Viņa skrēja un skrēja, līdz paklupa un nogāzās uz kādas akmens plāksnes vai arī uz vesela plākšņu klājuma taisni uz vēdera. Tad viņa piespiedās pie zemes, Mātes Zemes, un elsoja, pēc kritiena klints spraugā brūce pierē asiņoja.

Pagāja labs brīdis, līdz viņa pagriezās un skatījās uz trakojošo jūru pie Putu līčiem, un atzina sev, kāda idiote bijusi.

Viņa bija viscaur slapja un sāka trīcēt.

Bija paredzēts PV trombona vakars, taču citkārt diezgan labi apmeklētais piekrastes krodziņš vēl bija tukšs. Varbūt tieši tāpēc? Daži salinieki pie galdiņiem ar alus glāzēm, PV ar savu trombonu vienā stūrī un vēl Dans Nilsons.

Viņš sēdēja pie galdiņa vistuvāk ūdenim. Vējš sita lietu pret loga rūtīm. Viņš no kuģa bija nācis taisnā ceļā šurp - ne tāpēc, ka būtu šausmīgi izsalcis vai izslāpis vai lai paglābtos no laikapstākļiem.

Drīzāk, lai sakopotu spēkus.

Visus savus spēkus.

Viņš zināja, ka pastāv minimāls risks, ka viņu kāds te varētu atpazīt; pirms daudziem, daudziem gadiem viņam te bija bijusi vasarnīca. Taču tas bija risks, kuru viņam vajadzēja uzņemties.

Tagad viņš sēdēja šeit ar alus glāzi savā priekšā. Viena no oficiantēm kādā trombona spēles pauzē pačukstēja PV: “Tas tur, pie loga, izskatās pēc policista.” PV atbildēja, ka kaut kas viņa sejā šķiet pazīstams. Taču Nilsons to nedzirdēja. Viņš domās bija pavisam kaut kur citur. Tālāk uz salas ziemeļiem.

Tur viņš bija bijis jau agrāk.

Tā bija vieta, kuru viņš šovakar atkal apmeklēs.

Un pēc tam vēl vienu vietu.

Kad viņš ar to būs ticis galā, viss būs skaidrs.

Vai ari gluži otrādi - nekas nebūs skaidrs.

To viņš nezināja.

To viņam vajadzēja noskaidrot.

Izņemot to, ka Olīvija bija cauri slapja, viņai asiņoja piere un joprojām bija daļējs šoka stāvoklis, viņu bija skārusi vēl smagāka katastrofa. Viņa bija pazaudējusi karti, vai ari supervilnis to bija aizskalojis. Viņai vairs nebija kartes, un viņa nezināja, kādā virzienā vajadzētu iet. Nūrdkostera nebija nekāda lielā sala vasaras saulē un jūnija karstumā, taču vētras brāzmās, lietus šaltis un tumsā, kas aizvien vairāk tuvojās, tā bija gana liela, lai apmaldītos.

Cietzemniece.

Sala ar meža puduriem un virsējiem, un pēkšņi iznirstošām klintīm.

Vēl jo vairāk, ja te nekad nav būts.

Kā Olivijas gadījumā.

Te nu viņa bija - nekurienes vidū. Ar drūmu mežu savā priekšā un slidenām klintīm aiz muguras. Tā kā viņas visādi citādi brīnišķīgais mobilais telefons bija dabūjis pamatīgu aukstu peldi un tādēļ izdzisis, viņai nebija īpaši lielas izvēles.

Nekas vairāk kā iet.

Vienā vai otrā virzienā.

Tā nu viņa gāja, trīcoša, vienā vai otrā virzienā.

Vairākas reizes.

Dans Nilsons zināja precīzi, kā viņam jāiet, lai ari negaisa dēļ bija pamatīgi satumsis. Viņam nevajadzēja karti. Velkot savu somu ar ritenīšiem pa grants ceļu, viņš devās uz salas iekšieni, vēlāk, ne mirkli nešaubīdamies, nogriezās uz kādas taciņas.

Tā veda uz vietu, kur viņam vajadzēja nokļūt.

To pirmo vietu.

Parasti Olivija nebaidījās no tumsas. Viņa bija gulējusi mājās Rūtebrū viena jau tad, kad vēl bija pavisam maza. Tas pats bija arī laukos. Viņai pat gandrīz šķita, ka tas ir nomierinoši, kad viss apkārt izdziest un tumsa apņem tevi. Kad viņa var būt viņa pati.

Viena pati.

Tāda viņa bija arī tagad. Taču mazliet citādos apstākļos. Tagad viņa bija viena pati vidē, kuru nepazina. Pērkons ducināja, un lietus gāza aumaļām. Viņa redzēja labi ja dažus metrus uz priekšu. Tikai koki un klintis, kas nomainīja cits citu. Viņa paslīdēja uz sūnām, klupa uz akmeņiem, zari bez brīdinājuma triecās viņai sejā, un viņa ieslīdēja dziļās plaisās. Vēl viņa dzirdēja skaņas. Vēja kaukšana viņu nebiedēja, murdošā jūra aiz muguras arī ne, jo viņa zināja, kas tur atrodas. Bet tās citas skaņas! Tie pēkšņie, dobjie brēcieni, kas lauzās cauri tumsai. Vai tās bija aitas? Aitu blēšana taču tā neizklausās? Un tad tas klusais kliedziens, kuru viņa tik tikko bija dzirdējusi starp kokiem, - no kurienes tas nāca? Te taču ārā nebija bērnu? Pēkšņi viņa atkal sadzirdēja kliedzienu, vēl tuvāk, tad vēl vienu kliedzienu. Viņa cieši piespiedās pie koka stumbra un lūkojās tumsā. Vai tās bija acis tur tālāk projām? Acu pāris? Dzeltenas? Vai tās bija meža pūces? Vai Nūdkosterā bija meža pūces?

Tad viņa pamanīja ēnu.

Tas bija attāls zibens, kas iemeta vienu gaismas staru arī mežā un atklāja kādu ēnu, kura slīdēja uz priekšu starp kokiem tikai dažus metrus tālāk.

Tā viņai šķita.

Viņa pārbijās līdz nāvei.

Gaismas atspīdums bija pazudis tikpat ātri, kā parādījies, un apkārt atkal bija tikai tumsa. Viņa nesaprata, ko bija redzējusi.

Starp kokiem.

Vai tur bija cilvēks?

Ēna, kas ar ceļasomu rokās soļoja cauri šim blīvajam mežam, bija cilvēks. Uz mērķi fokusējies cilvēks. Lietus bija samērcējis viņa gaišos matus, kas tagad slapjās šķipsnās krita pāri sejai. Tas viņu neietekmēja. Viņam bija nācies būt ārā arī trakākos laikapstākļos. Citās zemeslodes vietās. Ar citiem uzdevumiem. Vēl nepatīkamākiem uzdevumiem, vismaz viņam. Tā ka viņam bija zināma pieredze. Vai tā viņam varētu noderēt arī šoreiz, viņš īsti nezināja.

Taču attiecībā uz šo uzdevumu viņam nebija nekādas pieredzes. [8] un tāpēc kādā mākoņu spraugā bija parādījies blāvs mēness, viņa to atpazina uzreiz.

Haslevīkas līcis.

Vai līči, kā bija rakstīts pazudušajā kartē.

Viņa pilnīgā apjukumā labu laiku bija maldījusies apkārt. Drēbes joprojām bija slapjas. Brūce pierē bija pārstājusi asiņot, bet viņa drebēja pie visām miesām un tagad bija atmaldījusies uz šejieni. Uz vietu, kur viņa sākotnēji bija gribējusi nokļūt. Pirms veselas mūžības.

Taču tagad viņa nodrebēja arī citu iemeslu dēļ.

Dīvainā zilā gaisma no tā aukstā debesu ķermeņa tur, augšā, līcī radīja savdabīgu noskaņu. Turklāt acīmredzot bija bēgums. Šķita, ka pludmale nekur nebeidzas. Tā sākās augšā, kāpās, un turpinājās tālu prom pretī jūrai.

Viņa sasniedza vienu pludmales malu un noslīga uz kāda liela akmens. Viņa vēl joprojām drebēja, un viņu pārņēma tāda dīvaina hipnotiska izjūta.

Tātad šeit tas viss bija noticis?

Šī drausmīgā slepkavība.

Te bija pludmale. Te bija tā vieta, kur kailā sieviete tika ierakta smiltīs.

Viņa ar vienu roku pieskārās klintīm sev priekšā.

Vai tas puika bija slēpies šeit, kur viņa atrodas tagad? Vai ari tas bija gari izstieptās pludmales otrā pusē? Tur vīdēja citas klintis. Olīvija piecēlās kājās un skatījās prom uz otru pusi, un tieši tad viņa to pamanīja.

Kādu vīrieti.

Viņš iznāca no mežmalas tur tālu projām ar... ko viņš tur nesa? Ceļasomu ar ritenīšiem? Olīvija pietupās un paslēpās aiz akmens. Viņa redzēja, kā vīrietis nomet savu somu un sāk iet pa smiltīm jūras virzienā - lēnām, aizvien tālāk un tālāk. Pēkšņi viņš apstājās tur tālu prom. Stāvēja pavisam nekustīgi un skatījās augšup uz mēnesi... tad lejā uz smiltīm un atkal augšup. Vējš plandīja viņa matus un jaku. Pēkšņi viņš notupās un nolieca galvu, it kā lūgtos, pēc tam atkal piecēlās. Olīvija savas dūrēs sažņaugtās rokas piespieda pie mutes.

Ko tas cilvēks dara? Tieši tur. Pusceļā līdz jūrai. Tieši tagad, kad ir bēgums un pilnmēness.

Kas viņš ir?

Vai viņš ir traks?

Cik ilgi vīrietis tur stāvēja, viņai bija grūti pateikt. Tās varēja būt tikpat labi trīs minūtes vai piecpadsmit. Viņa nezināja. Pēkšņi viņš apgriezās un tikpat lēnām devās atpakaļ līdz pat savai ceļasomai, un tad vēl reizi apgriezās un skatījās uz jūru.

Pēc tam viņš nozuda mežmalā.

Olīvija palika sēžam. Pietiekami ilgi, lai būtu droša, ka vīrietis paspējis jau gabaliņu aiziet.

Ja vien viņš nav palicis mežā.

Viņš nebija palicis mežā. Viņš bija devies uz savu otro vietu. Nākamo vietu, kas drīzāk bija pat svarīgāka. Tā pirmā bija vairāk saistīta ar skumjām. Tā otrā bija konkrētāka.

Tur viņam vajadzēja rīkoties.

Kur tā atrodas - tā zaļā māja - viņš, protams, zināja, taču neatcerējās, ka ap to būtu bijis tik pamatīgs dzivžogs. Taču tas pat nāca par labu viņa nolūkiem. Viņš varēja viegli ieslīdēt iekšpusē un paslēpties. No ārpuses neviens viņu nevarēja redzēt.

Viņš redzēja, ka mājā vēl deg gaisma, un tas bija traucēklis. Tur bija cilvēki. Viņš bija spiests lavīties tai garām gar dzīvžogu, lai tiktu līdz pašam galam. Līdz vietai, kur viņam vajadzēja nokļūt.

Vīrietis sāka uzmanīgi virzīties uz priekšu. Somu viņš turēja rokā. Viņš pārvietojās tik klusi, cik vien varēja. Taču tumsā bija grūti saredzēt, kam uzkāpj. Kad viņš bija ticis gandrīz pretī mājai, viņš dzirdēja, kā mājas otrā pusē atveras durvis. Viņš ar visu ķermeni iespiedās dzīvžogā, un pamatīgs zars iesitās viņam sejā. Viņš stāvēja kā sastindzis. Pēkšņi viņš ieraudzīja mazu zēnu, kas skrēja ap mājas stūri tikai kādus desmit metrus no viņa. Puika iesmējās un piespiedās pie mājas sienas. Vai viņš spēlēja paslēpes? Nilsons centās elpot tik klusi, cik iespējams. Ja puika apgrieztos un paskatītos uz viņa pusi, viņš tiktu pieķerts. Attālums starp viņiem bija niecīgs.

- Jūan!

Tā bija sieviete, kas sauca. Puika centās sarauties mazāks un mazliet pagrieza galvu uz dzīvžoga pusi. Vienu acumirkli Nilsonam pat šķita, ka viņu skatieni satiekas. Zēns nekustējās.

-Jūan!

Tagad sieviete sauca skaļāk. Pēkšņi puika atrāvās no sienas, metās skriet un pazuda ap mājas stūri. Nilsons palika stāvam dzīvžogā, līdz dzirdēja, ka mājas durvis atkal aizveras. Iestājās klusums. Viņš gaidīja vairākas minūtes, pirms atkal sāka kustēties.

*

Iespējams, ka Olīvija varētu šeit, mežā, arī nomirt. “Nosalt vai iet bojā kādā citā, avīžu virsrakstiem tikpat saistošā veidā,” viņa nodomāja. Taču viņa negāja bojā, lai gan tas nebija viņas nopelns.

Bet gan Aksela.

Kad Olīvija beidzot, piekususi līdz nāvei, saguma uz kāda slapja akmens bluķa, viņa izdzirdēja balsi.

- Vai esat apmaldījusies?

Garš puisis platiem pleciem, īsi apgrieztiem matiem un izteikti vērīgu skatienu stāvēja kādu metru tālāk un vēroja slapjo parādību. Patiesībā atbilde viņam nemaz nebija vajadzīga. Viņa arī neatbildēja.

- Kas jūs esat? - viņa jautāja.

- Aksels. Mamma teica, ka man vajadzētu izmest kādu loku un sameklēt jūs. Viņa bija gājusi garām mājiņai, un jūs vēl nebijāt atpakaļ. Vai esat apmaldījusies?

“Tas ir tikai virspusējs šī jēdziena apzīmējums,” viņa domāja, “taču es esmu tik velnišķīgi apmaldījusies šajā salā, cik vien vispār ir iespējams apmaldīties.”

- Jā, - viņa atzinās.

- Labi darīts.

- Kas tad?

- Apmaldīties šajā salā, tā taču nav īpaši liela.

- Paldies.

Aksels palīdzēja Olīvijai piecelties. Viņš skatījās uz viņu.

-Jūs taču esat cauri slapja! Iežāvāties jūrā?

Iežāvos jūrā? Augšā pie Putu līčiem? Vai tā to salinieki šeit sauca? Iežaujas jūrā? Kad puse no tās velna Ziemeļjūras gāžas pār tevi?

Dīvaini ļaudis.

- Vai palīdzēsiet man tikt atpakaļ?

- Protams. Ņemiet manu jaku!

Aksels ievistija nosalušo Oliviju savā milzīgajā, siltajā, biezajā jakā un veda cauri lielajam, cieši saaugušajam mežam līdz pat mazajai, dzeltenajai mājiņai, kur piedāvājās pat atnest kaut ko ēdamu.

“Varonis,” domāja Olīvija, sēdēdama gultā, segā ietinusies, un turēdama rokās remdenu kartupeļu un desas sacepumu. Tāds, kas izglābj dzīvību.

Kas neko daudz nerunā, bet dara.

Aksels Nūrdemans.

- Vai esat viens no omāru zvejniekiem?

Viņa joka pēc bija pajautājusi.

-Jā-

Viņš bija atbildējis. Un tur vairs nebija, ko piebilst.

Pilnīgi citāds nekā Ulfs Molīns.

Kopā ar ēdamo, siltumu un izdzīvošanu vispār Olīvija atguva arī visu citu. Pat mobilos sakarus. Telefons bija izžāvēts ar aizlienēta matu fēna palīdzibu.

Caurskatot īsziņas un e-pastu, Olīvija pēkšņi atcerējās, ko bija gribējusi darīt. Piezvanīt Ūvem Gārdmanam. Viņa bija zvanījusi viņam jau vakar, braucot nakts vilcienā, taču bija atsaucies tikai automātiskais atbildētājs. Tagad viņa nolēma pamēģināt vēlreiz. Olīvija paskatījās pulkstenī, bija gandrīz desmit. Viņa piezvanīja, taču tur atkal bija tikai automātiskais atbildētājs. Viņa atstāja jaunu ziņu, kurā lūdza viņai piezvanīt uzreiz pēc tās saņemšanas. Pēc tam viņa atvienoja sarunu, un viņai piemetās nejauka klepus lēkme.

Plaušu karsonis - caur galvu iztraucās doma.

Pilnīgi citas domas šāvās caur Nilsona galvu. Viņš bija notupies. Ceļasoma stāvēja viņam blakus. Tālu aizmugurē vidēja zaļā māja. Tagad tur gaisma vairs nedega.

Sakopojis visus spēkus, viņš pastūma malā lielo akmeni. Mazāko jau viņš bija pārvietojis tālāk. Viņš skatījās lejā, caurumā, kas bija atklājies. Dziļa bedre, tieši tāda, kādu viņš to atcerējās. Viņš pats to bija izracis pirms daudziem gadiem. Visu iespējamo varbūtību dēļ.

Viņš pameta skatienu uz ceļasomu.

*

Negaidīti uznāca nogurums. Pēkšņi viss ķermenis bija kā bezveidīga masa. Bezgalīgā maldīšanās nebija palikusi bez sekām. Viņa tik tikko jaudāja pacelt segu un palīst zem tās. Mazā naktslampiņa izplatīja istabā siltu gaismu, un viņa juta, kā aizslīd. Lēnām... un viņai pretī slīdēja tēvs Arne. Viņš, uz viņu skatoties, mazliet papurināja galvu.

- Tas varēja slikti beigties.

- Es zinu. Tas bija muļķīgi.

- Tas neizskatās pēc tevis. Tu parasti kontrolē.situāciju.

- Tas man ir no tevis.

Tad Arne pasmaidīja, un Olivija juta, kā pār vaigiem rit asaras. Viņš bija tik izdilis, tā viņš droši vien izskatījās beigās, kad viņa to neredzēja, jo bija aizbēgusi uz Barselonu.

- Arlabunakti!

Olivija atvēra acis. Vai tas bija Arne, kas to teica? Viņa viegli papurināja galvu un juta, cik karsta bija viņas seja un piere. Drudzis? “Droši vien esmu iedzīvojusies drudzi. Šeit. Rietumu krastā, mazā mājiņā, kura turklāt ir noīrēta tikai uz vienu nakti. Kā tas viss var beigties? Un ko man vajadzētu darīt?”

Aksels?

Viņš varbūt vēl nebija devies gulēt, viņš taču dzīvoja viens tur augšā, tā viņš bija teicis. Viņš varbūt sēdēja un spēlēja videospēles. Omāru zvejnieks? Diezin vai. Bet ja nu viņš pēkšņi pieklauvē, lai pajautātu, vai ēdiens bija gana labs?

- Tas bija ļoti labs.

- Labi. Varbūt ir vajadzīgs vēl kaut kas?

- Nē, paldies, ir labi. Vai varu dabūt termometru?

- Termometru?

Pēc tam varētu sekot vienalga kas, bet tad, kad naktslampiņa tiktu izdzēsta, abi būtu kaili un briesmīgi iekarsuši.

Olivija iztēlojās, gulēdama drudzi.

Vienace Vera bija aizgājusi uz futbola spēli. Futbola klubs Situation spēlēja pret kādu Rogsvēdas ārstniecības iestādi. Beigu rezultāts bija 2:0 Situation labā. Pērts bija iesitis abus vārtus.

Ar to viņš droši vien leposies ilgi.

Tagad viņš, Vera un Jelle izbaudīja silto nakti. Spēle bija norisinājusies Tantū futbola laukumā. Pēc tam viņi bija dedzīgi apsprieduši spēli ar tiesnešiem un pabeiguši vēl citas darīšanas, tā ka devās prom tikai ap vienpadsmitiem. Patlaban jau pulkstenis tuvojās pusdivpadsmitiem.

Pērts bija priecīgs - viņš taču bija guvis divus vārtus. Vera arī bija priecīga, jo viņa kādā konteinerā pie Sinkenas bija atradusi melnu nagu laku. Jelle bija ne šāds, ne tāds. Bet tāds viņš bija lielākoties, tāpēc neviens tam nepievērsa īpašu uzmanību. Tātad divi priecīgi un viens ne šāds, ne tāds soļoja naktī.

Vera bija izsalkusi un mudināja pārējos iegriezties Dragon House. Tā bija ķīniešu ēstuve pie Hūrnstullas. Viņa tikko bija saņēmusi savu mēneša naudu un gribēja izmaksāt saviem mazāk turīgajiem draugiem. Taču no tā nekas nesanāca. Pērts neuzdrīkstējās iet iekšā, bet Jellem negaršoja ķīniešu ēdieni. Tā nu beigās svētku maltīte tika ieturēta Hūrnsgātanas Abrahams Grill, un tā sastāvēja no dažādām desiņām ar piedevām. Dabūjis savu milzīgo porciju, Pērts pasmaidīja.

- Nu būs forši.

Pēc tam viņi klīda tālāk pa Hūrnsgātanu.

- Vai kāds zina, kā ir ar Bensemanu?

- Nekādu pārmaiņu.

Pēkšņi viņiem garām patipināja kāds ļoti sīka auguma vīrelis šauriem pleciem, ar mazu, izspūrušu zirgasti un spicu degunu. Viņš paskatījās uz Jelli un uzrunāja viņu izteikti pīkstošā balsī:

- Čau! Kā iet?

- Mazliet sāp zobi.

- Skaidrs. Uz redzi!

Mazais vīrelis tipināja tālāk.

- Kas, pie velna, tas tāds?

Vera noraudzījās pakaļ zirgastei.

- Minkens, - atbildēja Jelle.

- Minkens? Kas viņš ir?

- Viens džeks no pagātnes.

- Bezpajumtnieks?

- Nē, cik es zinu. Viņam Šērtorpā ir savs miteklis.

- Vai tad tu nevari pārnakšņot tur?

-Nē.

Jellem pat prātā nebija ienācis, ka viņš varētu pārnakšņot pie Minkena. Tā saruna, kas tikko bija risinājusies, ļoti spilgti atklāja, kādas attiecības valdīja starp viņiem.

Šobrīd.

Un Jelle zināja, kas tagad sekos.

- Tu vari mierīgi pārnakšņot treilerā, - teica Vera.

- Es zinu. Paldies.

- Taču to tu negribi?

-Nē.

- Un kur tad tu gribētu pārnakšņot?

- Gan jau kaut kur.

Pēdējā laikā šāds dialogs starp viņiem - Veru un Jelli - bija atkārtojies jau vairākkārt. Te nebija runa par pārnakšņošanu viņas treilerā. To zināja abi. Te bija runa par kaut ko, uz ko Jellem nebija nekādas apetītes, tāpēc vienkāršākais veids, kā pārāk nesāpināt Veru, bija atteikties.

No guļvietas treilerā.

Līdz ar to tika pateikts nē arī tam citam.

Vismaz konkrētajā brīdī.

Olīvija grozījās vientulīgās mājiņas gultā. Viņas drudžainie sapņi te parādījās, te pazuda. Brīžiem viņa bija pie Haslevīkas līčiem, brīžiem - Barselonā. Pēkšņi viņa juta, kā ledusauksta roka pieskaras viņas kailajai kājai uz gultas malas.

Viņa uzlēca gultā sēdus.

Ar elkoni viņa apgāza mazo naktsgaldiņu, un naktslampiņa nokrita uz grīdas. Viņa pierāvās pie pašas sienas un lūkojās visapkārt -mājiņā neviena nebija. Viņa mazliet atstūma nost segu. Sirds mežonīgi dauzījās. Vai tas bija sapnis? Protams, viņa bija sapņojusi, kas gan cits tas varēja būt? Te taču bija tikai viņa. Neviena cita.

Olīvija apsēdās uz gultas malas, pacēla naktslampiņu un centās nomierināties. Viņa elpoja lēni un dziļi, to viņai jau pavisam maziņai bija iemācījusi Marija, kad viņu kādreiz mocīja murgi. Viņa noslaucīja pieri un tajā brīdī kaut ko sadzirdēja. Kādu skaņu. It kā balsi ārpusē. Otrpus durvīm.

Aksels?

Olīvija ietinās segā, devās pie durvīm un pavēra tās, un tur, divu metru attālumā no viņas, stāvēja vīrietis ar ceļasomu rokās. Vīrietis no Haslevīkas līčiem. Olīvija aizrāva ciet durvis, aizslēdza tās un metās pie vienīgā mājiņas loga. Viņa nolaida tam priekšā žalūzijas, vienlaikus ar acīm meklējot pēc kāda priekšmeta. Kaut kā belžama, vienalga, kas tas būtu!

Tad pie durvīm klauvēja.

Olīvija stāvēja klusu kā pelīte. Viņa trīcēja. Vai Aksels varētu dzirdēt, ja viņa kliegtu? Ticamāk jau, ka ne, vējš tur, ārā, noteikti viņu pārkliegtu.

Klauvēja vēlreiz.

Olīvija, cenšoties elpot lēni un dziļi, uzmanīgi tuvojās durvīm.

Klusums.

- Mani sauc Dans Nilsons, atvainojiet, ka traucēju.

Balss nāca no durvju otras puses. Dans Nilsons?

- Kas noticis? Ko jūs vēlaties? - jautāja Olīvija.

- Manam mobilajam telefonam šeit nav zonas, bet man jāpiezvana, lai izsauktu ūdens taksometru. Es redzēju, ka te deg gaisma, un... varbūt jums ir mobilais telefons, ko es varētu aizņemties?

i wY

Viņai bija mobilais telefons. Taču vīrietis aiz durvīm to nezināja.

- Tā būs ļoti īsa saruna, - viņš teica caur durvīm. - Es varu par to samaksāt.

Samaksāt par īsu mobilā telefona sarunu, lai izsauktu ūdens taksometru? Olīvija bija apmulsusi. Viņa varēja samelot, sacīt, ka viņai nav mobilā telefona, un sūtīt viņu prom vai arī augšā pie Aksela. Taču mazpamazām viņā auga ziņkārība. Ko viņš bija darījis tur augšā, pie Haslevīkas līčiem? Kāpēc viņš bija stāvējis tur mēnesgaismā, bēguma atkailinātās pludmales vidū? Kas viņš bija? Un ko šādā situācijā būtu darījis Arne?

Viņš būtu atvēris durvis.

Un to darīja arī Olīvija. Uzmanīgi. Tikai mazliet. Viena viņas roka pa durvju spraugu pastiepa mobilo telefonu.

- Paldies, - teica Nilsons.

Viņš paņēma mobilo telefonu, uzspieda numuru un pasūtīja taksometru uz Rietumu piestātni. Viņš varētu tur būt pēc piecpadsmit minūtēm.

- Paldies, ka izpalīdzējāt, - vīrietis teica.

Olīvija pa durvju spraugu atkal paņēma savu mobilo telefonu.

Nilsons apgriezās un devas prom.

Tad Olīvija pilnībā atvēra durvis.

- Es jūs šovakar redzēju pie Haslevīkas līčiem.

Kad Nilsons atkal apgriezās, Olīvija stāvēja gaismas atspīdumā, kas nāca no naktslampiņas. Viņš skatījās uz viņu un samirkšķināja acis tā, it kā reaģētu uz kaut ko, ko viņa nesaprata. Tas ilga tikai sekundes desmitdaļu vai divas.

- Un ko jūs tur darījāt? - viņš jautāja.

- Es biju apmaldījusies, un man gadījās tur nokļūt.

- Skaista vieta.

-Jā-

Klusums... “Un ko jūs tur darījāt?” Vai viņš pats neaptvēra, ka tas mtībā bija jautājums viņam?

Ļoti iespējams, ka aptvēra, taču tas bija jautājums, uz kuru viņš ioteikti negribēja atbildēt.

- Arlabunakti!

о

Nilsons devas prom, taču Olīvijas attēls tika saglabāts viņa acu tīklenē.

Trombons gulēja melnajā futrālī, un PV sēdēja tam blakus uz piestātnes netālu no krodziņa. Tas bija bijis garš vakars, un viņš bija krietni iedzēris. Tagad viņš gribēja mazliet atskurbt. Rīt viņš grasījās atvērt kūpinātavu. “Lefes kūpinātava”. Svaigi kūpinātas zivis ciet-zemniekiem, tam vajadzētu būt ienesīgi. Lempīgais salinieks viņam blakus bija skaidrā. Viņam bija naktsmaiņa uz ūdens taksometra, un pirms brīža viņš bija saņēmis pasūtījumu.

- No kā tad?

- Kāds no iekšienes.

Iekšiene varēja nozīmēt vienalga ko - no Stremstades līdz Stokholmai.

- Un cik tu par to dabūsi?

- Divus tūkstošus.

PV veica ātrus aprēķinus un salīdzināja tos ar kūpinātavas izmaksām. Ienākumi par stundas darbu bija lielāki nekā kūpinātavai.

- Vai tas ir viņš?

PV pamāja augšup. Šurp nāca kāds vīrietis ādas jakā un melnos džinsos.

Vīrietis, kas bija paveicis visu plānoto.

Nūrdkosterā.

Tagad viņš bija spiests spert nākamo soli.

Stokholmā.

Beidzot viņa bija aizmigusi. Ar degošu naktslampiņu, aizslēgtām durvīm un Dana Nilsona vārdu uz lūpām.

Vīrietis pie Haslevīkas līčiem.

Atlikušo nakts daļu Olīvijas ķermeni mocīja drudža murgi. Stundām. Pēkšņi no rīkles un plaši ieplestās mutes izlauzās apspiests kliedziens. Šaušalīgs kliedziens. Auksti sviedri izspiedās pat no vissīkākās poras, un rokas kapāja gaisu. Uz palodzes netālu no viņas

sēdēja zirneklis un vēroja gultā notiekošo drāmu. Kā šī jaunā sieviete izmisīgi mēģināja izķepuroties no šausmu bedres.

Līdz beidzot viņa tika ārā.

Viņa atcerējās pat vissīkāko briesmīgā murga detaļu. Viņa bija ierakta pludmales smiltīs. Kaila. Bija bēgums, mēnesgaisma un aukstums. Jūra sāka velties šurp. Tuvāk un tuvāk. Ūdens sāka plūst pār viņas galvu, taču tas nebija ūdens, tā bija lavas straume, ko veidoja tūkstošiem mazu, melnu krabju, kuri vēlās pār viņas kailo seju un atvērtajā mutē.

Tajā brīdī izlauzās kliedziens.

Olīvija uzlēca gultā sēdus un smagi elsoja. Ar vienu roku viņa uzvilka sev segu, noslaucīja no sejas sviedrus un lūkojās visapkārt. Vai visa nakts bija tikai viens vienīgs sapnis? Vai tas vīrietis patiešām te bija? Viņa piegāja pie durvīm un atvēra tās. Viņai bija nepieciešams gaiss, skābeklis, tāpēc viņa izgāja ārā, tumsā. Vējš bija ievērojami pierimis. Viņai gribējās čurāt. Viņa nokāpa no lieveņa un notupās aiz kāda liela krūma. Tad viņa to pamanīja, mazliet pa kreisi no sevis.

Ceļasomu ar ritenīšiem.

Zemē gulēja vīrieša ceļasoma.

Viņa piegāja pie tās un skatījās tumsā. Nekas nebija redzams.

Vai, pareizāk sakot, - neviens. Vismaz ne Dans Nilsons. Viņa notupās pie somas. Vai viņai vajadzētu to atvērt?

Viņa atvilka rāvējslēdzēju no viena gala lidz otram un uzmanīgi pacēla somas virsējo daļu.

Soma bija pilnīgi tukša. [9]

pamatīgi aizaugusi. Kādreiz durvju eju aizsedza no garām, košām plastmasas strēmelēm veidots aizkars, tagad pāri bija palikušas tikai tris apgrieztas strēmeles. Kādreiz tas divu bērnu ģimenei no Tumbas bija palīdzējis īstenot sapni par atvaļinājumu, tagad tas piederēja Vienacei Verai.

No sākuma viņa bija centusies tajā uzturēt kārtību, pat, varētu teikt, visai augstu higiēnas līmeni. Taču reizē ar atradumiem no konteineriem, kurus viņa ietiepīgi stiepa šurp, kārtības līmenis bija būtiski krities. Tagad šur un tur starp krāmiem veda skudru takas un kaktos bija iemitinājušās spīļastes.

Taču vienalga šī bija labāka naktsmītne nekā gājēju tuneļi vai pagrabi, kuros tiek turēti velosipēdi.

Sienas Vera bija izrotājusi ar avīžrakstiem par bezpajumtniekiem un nelieliem plakātiem, kurus viņa šad un tad atrada. Virs vienas guļvietas karājās zīmējums, kurā kāds bērns varētu būt mēģinājis attēlot harpūnu, bet virs otras bija citāts: “Ne izstumtajiem jācenšas iekļauties sabiedrībā, bet gan sabiedrības iekšienē esošajiem būtu jādodas uz āru!”

Verai tas patika.

Patlaban viņa sēdēja pie pamatīgi nolietotā plastmasas galdiņa un lakoja savus nagus melnus.

Tas visai labi nevedās.

Šis bija tas nakts laiks, kad nekas labi neizdevās. Nomoda laiks. Vera bieži bija nomodā un gaidīja. Nakts stundas viņa vadīja nomodā un krampjos. Viņa reti uzdrīkstējās iemigt. Kad viņa beidzot iekrita miegā, tas drīzāk nebija miegs, bet gan sabrukuma forma. Viņa tikai sabruka vai ari iekrita tādā kā pusnemaņā.

Un tā tas notika nu jau diezgan ilgi.

Tam bija sakars ar viņas psihi, tāpat kā daudziem cilvēkiem, kas bija ap viņu. Psihi, kas bija plosīta un kropļota pirms daudziem gadiem.

Viņas gadījumā, kas diezin vai bija unikāls, bet kam bija savas īpašās iezīmes, viņu laikam visvairāk bija plosījuši divi fakti. Vai arī kropļojuši. Atslēgu saišķis bija viņu plosījis gan fiziski, gan garīgi. Sitieni ar tēva lielo atslēgu saišķi bija atstājuši labi redzamas, baltas rētas viņas sejā un neredzamas - dvēselē.

Viņa tika sista ar atslēgu saišķi.

Biežāk, nekā viņa to bija pelnījusi, - tā viņai šķita. Neapzinoties to, ka neviens bērns nekad nav pelnījis sitienus ar atslēgu saišķi pa seju, viņa daļu sitienu pat uzņēma kā pelnītus. Viņa zināja, ka bija sarežģīts bērns.

Taču viņa nezināja, vismaz tolaik, ka bija sarežģīts bērns normāli nefunkcionējošā ģimenē. Ģimenē ar diviem vecākiem, kuri bija uzņēmušies to, ar ko nemaz nespēja tikt galā un kas būtībā bija vienīgais, kas viņiem bija.

Meita Vera.

Tas bija atslēgu saišķis, kas plosīja.

Bet tas, kas notika ar vecmāmiņu, neizdzēšami sakropļoja.

Vera mīlēja savu vecmāmiņu, un vecmāmiņa mīlēja Veru, un ar katru reizi, kad atslēgu saišķis atkal bija apstrādājis Veras seju, vecmāmiņa it kā iekšēji sarāvās.

Bezspēcīga.

Un nobijusies pati par savu dēlu.

Līdz beidzot viņa padevās.

Kad tas notika, Verai bija trīspadsmit gadu. Viņa kopā ar vecākiem bija ieradusies paciemoties vecmāmiņas saimniecībā Uplandē. Līdzi paņemtie stiprie dzērieni drīz vien noteica jau ierasto notikumu gaitu, tāpēc pēc dažām stundām vecmāmiņa devās ārā. To postu viņa vairs nejaudāja redzēt un dzirdēt.

Viņa zināja, ka tam sekos atslēgu saišķis. Kad tas brīdis pienāca, Verai izdevās izbēgt un viņa skrēja meklēt vecmāmiņu.

Vera atrada viņu siena šķūnī karājamies raupjā virvē pie vienas no jumta sijām.

Pagalam.

Tas bija šoks, taču tas vēl nebija viss. Kad viņa mēģināja dabūt pie sajēgas savus pamatīgi piedzērušos vecākus, viņai tas neizdevās, tāpēc viņai nācās to darīt pašai. Dabūt lejā vecmāmiņu un noguldīt iz zemes. Un raudāt. Stundām viņa bija sēdējusi pie vecmāmiņas cermeņa un raudājusi, līdz asaras bija izsīkušas.

Tas bija sakropļojis viņas psihi.

Un tāpēc viņa tagad nespēja uzklāt atrasto nagu laku uz nagiem ik vienmērīgi, kā vēlējās. Tā visu laiku izķēpājās - gan tāpēc, ka

Veras acis aizmigloja atmiņas par vecmāmiņu, gan ari tāpēc, ka viņa trīcēja.

Tad viņa iedomājās par Jelli.

To viņa darīja gandrīz vienmēr, kad nomoda brīži kļuva pārāk sāpīgi. Domāja par viņu, viņa acīm, tās viņai bija iepatikušās jau pirmajā reizē, kad viņi bija saskrējušies avīzes redakcijā. Viņš neskatījās, viņš redzēja. Verai šķita, ka viņš redzēja viņu, neraugoties uz viņas necilo ārieni, redzēja tādu, kāda viņa bija citā pasaulē.

Vai arī būtu varējusi būt, ja viņai būtu viss nepieciešamais un ja viņa nebūtu nonākusi nepareizā sabiedrībā. Tie bija iemesli, kuru dēļ nācās uzsākt šo Golgātas ceļu cauri visām iestādēm un institūcijām.

Tas bija tā, it kā viņš redzētu to otru Veru. To stipro, sākotnējo. To, kura varētu būt parasta pilsone jebkurā labklājības sistēmā.

Ja vien tāda vēl eksistētu.

“Taču tā vairs nepastāv,” domāja Vera, “viņi to pakāpeniski ir nolīdzinājuši līdz pamatiem. Lai gan tagad mums ir izredzes laimēt pasta indeksu loterijā!”

Un tad viņa mazliet pasmaidīja un redzēja, ka mazā pirkstiņa nags bija sanācis perfekts.

VĪRIETIM, KAS GULĒJA gultā, bija veikti pāris diskrēti griezieni sejā, lai novāktu maisiņus zem acīm. Viss pārējais bija palicis neskarts. Sirmie mati bija īsi un biezi, un tie tika pielīdzināti katru piekto dienu. Ķermenis tika aprūpēts viņa personīgajā sporta zālē vienu stāvu zemāk.

Viņš centās neļauties vecumam.

No savas divguļamās gultas guļamistabā viņš varēja redzēt Sēder-grēna torni. Stoksundas slavenais simbols atradās tikai dažus īpašumus tālāk. To bija sācis būvēt mežzinis Alberts Gothards Nestors Sēdergrēns, lai būtu, ar ko palielīties.

Viņš dzīvoja Grānhelsvēgenā, tuvāk ūdenim, stipri mazākā mājā. Tik tikko četrsimt divdesmit kvadrātmetru ar skatu uz jūru. Bet ari tā bija gana laba. Viņam piederēja ari maza pērle Nūrdkosterā.

Patlaban viņš gulēja uz muguras un ļāvās masāžai, maigai, ekskluzīvai visa ķermeņa masāžai, kuru veica viņa gulta. Pat augšstilbu iekšpuse saņēma savu daļu. Labsajūta bija vērta tos papildu divdesmit tūkstošus, ko tā bija maksājusi.

Viņš baudīja.

Šodien viņš satiks karali.

“Satiks” varbūt nebija tas precīzākais vārds. Viņš piedalīsies Tirdzniecības kameras rīkotā ceremonijā, kurā valsts monarhs būs galvenā persona. Viņš pats būs persona numur divi. Faktiski jau šī ceremonija tiek rīkota tieši viņam par godu. Viņš saņems apbalvojumu nominācijā par pagājušā gada veiksmīgāko Zviedrijas uzņēmumu ārzemēs, lai kāds ari būtu tās precīzais nosaukums.

Kā uzņēmuma Magnuson World Mining AB dibinātājs un izpilddirektors.

MWM.

Bertils Magnusons - tas bija viņš.

- Bertil! Un šī te?

Linna Magnusone ieslīdēja guļamistabā vienā no saviem vakartērpiem. Tā bija tā pati ķiršsarkanā kleita, kura bija viņai mugurā pirms dažām dienām. Kleita bija ļoti skaista.

- Kleita ir glīta.

- Tu tā domā? Tā nebūs mazliet... nu tu zini...

- Par izaicinošu?

- Nē, drīzāk vienkāršu. Tu taču zini, kas tur būs.

To Bertils zināja. Apmēram. Stokholmas uzņēmēju krējums, daži dižciltīgi varasvīri, daži labi izvēlēti politiķi, ne gluži valdības līmenī, bet gandrīz. Ja paveiksies, varbūt ari Borjs iemaldīsies uz dažām minūtēm. Tas vienmēr piedeva nelielu papildu spozmi. Ēriks diemžēl neparādīsies. Pēdējais ieraksts tviterī liecināja: “Brisele. Tikšanās ar komisijas vadību. Ceru paspēt pie friziera.”

Ēriks vienmēr rūpējās par savu ārieni.

- Un šī te? - jautāja Linna.

Bertils piecēlās gultā sēdus. Tā nebija reakcija uz sievas nākamā tērpa prezentāciju - sarkanbaltu dārgumu, ko viņa bija atradusi Udda&Rātt veikalā Sibillegātanā, bet gan uz velkošo sajūtu urīnpūsli.

Tas viņam pēdējā laikā darīja raizes. Tualetes apmeklējumi kļuva biežāki, nekā vīrietim viņa amatā bija tam laiks. Pirms nedēļas viņš bija saticis kādu ģeoloģijas profesoru, kas viņu pārbiedēja gandrīz līdz nāvei. Minētais vīrietis bija pastāstījis, ka viņam problēmas ar urīna saturēšanu bija sākušās sešdesmit četru gadu vecumā.

Bertilam bija sešdesmit seši.

- Es domāju, ka tev jāvelk šī, - viņš teica.

- Tu tā domā? Jā, iespējams. Tā ir krāšņa.

- Tāpat kā tu.

Bertils uzspieda Linnas vaigam vieglu skūpstu. Viņš labprāt būtu devis viņai vairāk. Savos piecdesmit gados viņa bija ļoti skaista, un viņš viņu neizsakāmi mīlēja, taču pūslis lika viņam doties garām viņas krāšņajam augumam un ārā no istabas.

Viņš juta, ka nervozē.

Tā viņam bija liela diena daudzējādā ziņā. Vēl lielāka MWM -viņa uzņēmumam. Pēdējās dienās pēc paziņojuma par apbalvojuma piešķiršanu bija pieaugusi kritika pret atradņu apgūšanu Kongo. Knābieni nāca no visām iespējamām pusēm, tika rakstīts par šaubīgām metodēm, ekspluatāciju un cilvēktiesību pārkāpumiem, kā ari rīkotas demonstrācijas, protestējot pret visu, ko vien kāds spēja izdomāt.

Taču, ja labi padomā, viņi tika knābāti tik ilgi, cik Bertils vien spēja atcerēties. Bet tā taču notika vienmēr, tiklīdz kādam uzņēmumam ārzemēs klājās labi. Un MWM klājās labi. Tas mazais uzņēmums, kuru viņš kādreiz bija nodibinājis kopā ar kolēģi, bija izaudzis par multinacionālu konglomerātu, kurā ietilpa lielāki un mazāki uzņēmumi, izkaisīti visā plašajā pasaulē.

MWM bija liels spēlētājs.

Arī viņš bija liels spēlētājs.

Ar pārāk mazu urīnpūsli.

Beidzot viņa bija pamodusies, daudz vēlāk pēc noteiktā izrakstīšanās laika. Aksels par to nebija licies ne zinis. Olīvija bija novēlusi visu uz drudzi, slapjajām drēbēm un to, ka viņa bija iežāvusies jūrā, kā viņš to bija nosaucis. Aksels to uzņēma ļoti mierīgi. Kad Olīvija mēģināja paskaidrot, ka parasti mēdz pamosties agri, viņš tikai pajautāja, vai viņa nevēlas te palikt vēl vienu nakti. To viņa gribēja, no vienas puses, proti, viņa dēļ, taču, no otras puses, viņa zināja, ka vajadzētu braukt mājās.

Kaķa dēļ.

Lai iemitinātu Elvisu pie kaimiņa, bija nepieciešama zināma pierunāšana. Tas bija diezgan dīvains cilvēks, kas strādāja PetSounds, taču beidzot viņš bija padevies.

Uz divām naktīm.

Uz trim naktīm tas nebija iespējams.

- Es labprāt paliktu, taču tas diemžēl nav iespējams, - viņa teica.

- Jums taču patika sala?

- Man sala ļoti patīk. Ne pārāk jauki laikapstākļi, taču es labprāt šeit atgrieztos.

- Tas būtu jauki.

“Tā noteikti izsakās tikai īsti omāru zvejnieki,” Olīvija prātoja, ejot pa Bādhūsgātanu Stremstadē. Viņa juta, ka viņas kakls atkal ir pietūcis. Viņa bija ceļā pie pensionētā policista Gunnara Vernemīra. Pie vīra, kas, pēc Betijas Nūrdemanes teiktā, bija nopratinājis to vampu Džekijuno Stokholmas. Olīvija bija atradusi Vernemīru Eniro katalogā un piezvanījusi viņam, pirms kāpa uz kuģa, lai dotos prom no Nūrdkosteras. Viņš bija ļoti laipns. Viņam nebija nekas pretī satikties ar jaunu policijas studenti, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš taču bija pensionārs. Turklāt viņam bija vajadzīgas mazāk nekā trīs sekundes, lai saprastu, par kuru Džekiju no Stokholmas Olīvija interesējas sais-tibā ar slepkavību pie Haslevīkas līčiem.

- Viņu sauc Džekija Berjlunda. Es viņu atceros ļoti labi.

Brīdī, kad Olīvija grasījās iegriezties Vestra Klēvgātanā, iezvanījās viņas mobilais telefons. Tas bija Oke Gustafsons, viņas kursa vadītājs. Viņš bija ziņkārīgs.

- Kā sokas?

- Ar pludmales lietu?

- Jā. Vai esat dabūjusi rokā Stiltonu?

Stiltons? Pēdējās diennakts laikā viņš nebija bijis viņas darba kārtībā.

- Nē. Bet es runāju ar Verneru Brostu no cold case lietu grupas, viņš minēja, ka Stiltons ir aizgājis personīgu iemeslu dēļ. Vai jūs par to kaut ko zināt?

- Nē. Vispār jau jā.

- Nē vai jā?

- Viņš aizgāja personigu iemeslu dēļ.

- Skaidrs. Citādi es neko daudz neesmu atklājusi.

Viņa domāja pataupīt savus Kosteras piedzīvojumus, lai maz-pamazām apkopotu tos labāk pārdomātā ziņojumā.

Ja tāds kādreiz taps.

Vernemīrs dzīvoja vecā, skaistā mājā, otrajā stāvā. No šejienes pavērās skats uz ostu, kuru mākleri noteikti mācētu nezin kā salielīt. Gunnara sieva Mērita bija uzvārījusi kafiju un iedevusi Olīvijai karoti kaut kāda brūna šķidruma pret kakla sāpēm.

Patlaban viņi sēdēja zaļi krāsotā virtuvē, kas nebija remontēta vismaz kopš sešdesmitajiem gadiem. Uz palodzēm par vietu cīnījās mazi porcelāna sunīši, mazbērnu fotogrāfijas un rozā pelargonijas.

Olīvijai vienmēr bija paticis aplūkot fotogrāfijas. Viņa norādīja uz vienu no tām.

- Vai tie ir jūsu mazbērni?

- Jā. īda un Emīls. Mūsu acuraugi, - teica Mērita. - Viņi nākamnedēļ atbrauks un vasaras saulgriežus pavadīs šeit. Tas būs tik jauki.

- Nūja, tikai nepārspīlē, - smaidīdams sacīja Gunnars. - Tev liekas jauki ari tad, kad viņi dodas atpakaļ uz mājām.

- Jā, tas mēdz būt diezgan intensīvs laiks. Kā jūtas jūsu kakls?

Mērita palūkojās uz Olīviju ar līdzjūtību.

- Paldies, mazliet labāk.

Olīvija iedzēra malku kafijas no glītas porcelāna tasītes ar sarkanām rozēm. Viņas vecmāmiņai bija līdzīgas. Tad viņi visi trīs nedaudz pārrunāja mūsdienu policijas izglītības iespējas. Mērita bija strādājusi policijas arhīvā Stremstadē.

- Tagad viņi visu ir centralizējuši, - viņa teica. - Visu apvienojuši un izveidojuši vienu centrālo arhīvu Gēteborgā.

- Droši vien šīs lietas izmeklēšanas materiāli tagad atrodas tur, -teica Gunnars.

- Jā, - piekrita Olīvija.

Viņa cerēja, ka viņš nebūs pārāk noslēpumains un atklāti pastāstīs par lietas izmeklēšanu. Par spīti visam, bija taču pagājis labs laiks.

- Un ko jūs gribat zināt par Džekiju Berjlundu?

“Viņš nešķiet pārāk noslēpumains,” nodomāja Olīvija un pavaicāja:

- Cik reižu viņa tika nopratināta?

- Pāris reižu šejienes policijas iecirknī. Un vēl kādu arī uz vietas Nūrdkosterā, sniedzot, tā teikt, pirmos paskaidrojumus. Tas bija pats sākums, - teica Gunnars.

- Kāpēc viņa tika vesta nopratināšanai uz šejieni?

- Tas bija tās luksusjahtas dēļ. Vai jūs par to kaut ko zināt?

- īsti ne...

- Džekija, cik noprotams, bija eskorta meitene.

“Luksuspalaistuve,” nodomāja Olīvija, “kā teiktu ļaudis Rūtebrū.”

- Jūs jau zināt, viena no luksuspalaistuvēm, - piebilda Mērita, cīmredzot tā to sauca arī Stremstadē.

Olīvija viegli pasmaidīja. Gunnars turpināja:

- Viņa atradās uz kādas norvēģu luksusjahtas klāja kopā ar diviem norvēģiem, kas pameta salu tūlīt pēc slepkavības izdarīšanas. Vai, pareizāk sakot, mēģināja pamest, jo viena no mūsu policijas laivām apturēja jahtu, kad tā bija izbraukusi kādu gabaliņu jūrā. Viņi pārbaudīja, no kurienes tā ir ieradusies, un lika tai atgriezties salā. H kā norvēģi bija pamatīgi piedzērušies, bet Džekija Berjlunda - acīmredzami kādā citā, ne alkohola, ietekmē, visi trīs tika atgādāti šurp, lai mēs varētu viņus nopratināt, kad viņi būs nedaudz atskurbuši.

- Un jūs vadījāt nopratināšanu?

-Jā-

- Gunnars bija labākais nopratināšanas vadītājs rietumu krastā.

Mērita to piebilda, vairāk kā konstatējot faktu, nevis lai palielītos.

- Un ko jums izdevās noskaidrot? - jautāja Olīvija.

- Viens norvēģis paskaidroja, ka viņi pa radio bija dzirdējuši, ka nākamajā dienā pūtiens sasniegs teju vētras spēku, tāpēc bija nolēmuši doties prom no salas, viņi esot gribējuši atgriezties savā mājvietas ostā. Otrs teica, ka izbeidzies alkohols un viņi devušies uz cietzemi, lai papildinātu krājumus.

“Stipri atšķirīgas versijas,” secināja Olīvija.

- Un ko teica Džekija Berjlunda?

- Ka viņai nebija ne mazākās jausmas, kāpēc norvēģi burāja prom, viņa esot tikai devusies tiem līdzi.

- “Nu, ziniet, burāšana nav mana joma,” - sacija Mērita izteiktā stokholmiešu izloksnē.

Olīvija paskatījās uz Mērītu.

- Viņa, Berjlunda, tā bija teikusi. Mēs par to traki smējāmies, kad tu pārradies mājās un pastāstīji, vai atceries?

Mērita uzsmaidīja Gunnaram, kurš izskatījās mazliet samulsis.

Nopratināšanas informācijas noplūdināšana sievai īsti neatbilda reglamentam. Olīvija nelikās to manām.

- Bet ko viņi teica par pašu slepkavību? - viņa jautāja.

- Tur viņu atbildes pilnīgi sakrita - neviens no viņiem neesot bijis pie Haslevīkas līčiem ne slepkavības vakarā, ne arī pirms tam.

- Vai tā bija patiesība?

- To mēs diemžēl nezinām, šī lieta taču tā arī netika pabeigta. Taču mums nebija pilnīgi nekā, kas viņus sasaistītu ar slepkavības vietu. Starp citu, vai jūs neesat radiniece Arnem Renningam?

- Viņš ir mans tēvs. Pareizāk sakot, bija.

- Mēs lasījām, ka viņš ir miris, - teica Gunnars. - Ļoti žēl. Olīvija pamāja, bet Mērita izņēma kādu fotoalbumu no Gunnara

karjeras laikiem. Dažās bildēs viņš stāvēja kopā ar Arni un vēl kādu policistu.

- Vai tas ir Toms Stiltons? - jautāja Olīvija.

-Jā-

- Nūja... un jums ari droši vien nav ne mazākās jausmas, kur viņš patlaban atrodas? Stiltons.

-Nē.

Linna tomēr bija izvēlējusies ķiršsarkano kleitu. Tā bija viņas vājība. Ne pārāk izsmalcināta, bet glīta. Patlaban viņa Tirdzniecības kamerā stāvēja blakus vīram un smaidīja. Tas nebija uzspēlēts smaids. Viņa smaidīja, jo patiešām bija lepna par vīru. Un viņa ļoti labi zināja, ka viņš ir tikpat lepns par viņu. Jebkurā gadījumā viņiem nekad nebija bijis problēmu atrast līdzsvaru profesionālajā ziņā. Viņš darīja savu, viņa - savu, un abi bija veiksminieki. Viņa varbūt mazliet mazākā mērogā, globāli skatoties, taču neapšaubāmi veiksminiece. Linna bija karjeras koučs - personiskās izaugsmes trenere, un pēdējos gados viņai patiešām bija veicies. Visi gribēja taisīt karjeru, un viņa pārzināja trikus, kā to dabūt gatavu.

Kaut ko viņa bija mācījusies no Bertila, tikai retajam bija tāda pieredze, taču lielākā daļa bija viņas pašas nopelns.

Viņa bija kompetenta savā jomā.

Zviedrijas monarhs pieliecās pie Linnas un izteica komplimentu oar viņas ķiršsarkano tērpu. Tie nebija tikai netieši pieklājības glaimi, cas vairāk domāti Bertilam, tie bija adresēti tieši viņai.

- Paldies.

Tā nebija viņu pirmā tikšanās reize. Monarham un Bertilam bija :opīga interese par medībām, jo īpaši par baltirbju medībām. Pāris eižu viņi bija medījuši vienā komandā un ari aprunājušies. Droši

/

vien tā nebija pārāk izvērsta saruna, taču ar to pietika, lai Bertils un viņa sieva tiktu ielūgti pāris nelielās pusdienās pie cilvēkiem no karaļnamam tuvākā loka. Tie bija Linnas gaumei pārāk samāksloti sarīkojumi, karaliene taču nebija nekāda vējgrābsle, taču Bertilam tas bija svarīgi. Tika nodibināti kontakti, un nevienam taču nekaitē, ja izplatās ziņas, ka šad un tad viņš mēdz ieturēt pusdienas kopā ar karali.

Linna pie sevis viegli smaidīja, kaut kas tāds bija svarīgs Bertila pasaulē, ne viņas. Svarīgāk būtu mēģināt izbeigt MWM apmētāšanu ar dubļiem, kas pēdējā laikā bija kļuvusi intensīvāka. Nereti gadījās, ka šie dubļi apšļakstīja ari viņu. Ceļā uz ceremonijas vietu viņi bija sastapuši kādu ne pārāk lielu bariņu ar plakātiem rokās, kas apsūdzēja MWM ļoti nepatīkamos nodarījumos. Viņa redzēja, ka tas aizskar Bertilu. Viņš zināja, ka mediji to noteikti atspoguļos un mēģinās pretnostatīt viņa apbalvojumam.

Un to nedaudz sasmērēs.

Žēl.

Linna lūkojās visapkārt. Lielāko daļu no klātesošajiem viņa pazina. Tas bija parastais komplekts: Pirre un Tuse, Pige un Mige vai kā

* .

nu viņus visus sauca. Viņa nekad tā ari īsti nebija centusies iegaumēt, kurš ir kurš. Viņas pasaulē bija mazliet personiskāki vārdi. Taču viņa zināja, ka visas šīs personas bija nozīmīgas Bertilam. Tās bija personas, ar kurām kopā viņš medīja, burāja, taisīja biznesu, ar dažām viņu saistīja radniecīgas saites.

Taču ne gulta.

Tikdaudz viņa savu vīru pazina.

Viņi vēl joprojām bija iemīlējušies viens otrā, un viņiem labi saskanēja arī seksa jomā. Tuvības reizes nebija biežas, taču, kad tas notika, viņa guva apmierinājumu.

“Apmierinājums,” viņa nodomāja. “Jocīgs vārds seksa ziņā.” Viņa pasmaidīja, jo tieši tobrīd Bertils skatījās uz viņu. Viņš šodien bija ļoti glīts. Purpurkrāsas kaklasaite, vienkāršs, melns, elegants uzvalks - lielisks rokudarbs, viens no tiem, kas viņam tika pašūti Itālijā. Vienīgi krekls viņai nepatika. Zils ar baltu apkaklīti. Tas bija neglītākais krekls, kādu vien viņa bija redzējusi. Vairākus gadus viņa bija izvērsusi pamatīgu kampaņu pret šāda stila krekliem.

Taču veltīgi.

Izrādās, ka dažas lietas nav iespējams mainīt. Bertilam tas bija zils krekls ar baltu apkaklīti. Tas viņam bija kā sava veida arheti-piska emblēma. Tas signalizēja par piederību, bet viņai šķita pilnīgi lieki.

Nezūdoša vērtība.

Tā uzskatīja viņš.

“Patiešām smieklīgi,” domāja viņa. “Turklāt neglīti.”

Bertils saņēma apbalvojumu tieši no karaļa rokām. Viņš mazliet paklanījās uz visām pusēm, pameta skatienu uz Linnu un piemiedza ar aci. Sieva cerēja, ka viņa pūslis pratīsies godu. Patlaban nebūtu īstais brīdis meklēt tualeti.

- Šampanieti!

Nolīgti oficianti baltās žaketēs slīdēja apkārt ar nelielām paplātēm, uz kurām bija labi atdzesēts Grande Cuvēe. Linna un Bertils paņēma pa glāzei un pacēla tās.

Tieši tajā brīdī iezvanījās telefons.

Pareizāk sakot, Bertila kabatā sāka vibrēt mobilais telefons.

Viņš ar šampanieša glāzi rokās pagāja mazliet sāņus, izvilka telefonu un atbildēja:

- Magnusons.

Mobilajā telefonā bija dzirdams dialogs. Diezgan īss, taču Mag-nusonu tas šokēja. Tas bija fragments no kādas ierakstītas sarunas.

- Es zinu, ka esi gatavs iet tālu, Bertil, bet izdarīt slepkavību?

- Neviens taču to nepiesies mums.

- Bet mēs taču to zināsim.

-Mēs nezinām neko... ja negribam zināt.

Tad dialogs pārtrūka.

Pēc mirkļa Bertils nolaida telefonu, un viņam šķita, ka viņa roka pārvērtusies ledū.

Viņš pavisam precīzi zināja, kas tā bija par sarunu. Viņš zināja arī, kad tā bija notikusi un kam piederēja abas balsis.

Nilsam Ventam un Bertilam Magnusonam.

Pēdējā replika bija viņa.

-Mēs nezinām neko... ja negribam zināt.

Tas, ko viņš nezināja, bija fakts, ka šī saruna tikusi ierakstīta.

- Par tevi, Bertil! ‘

Karalis pacēla savu glāzi pret Bertilu. Bertils ar pamatīgu piepūli pacēla savējo un izspieda kaut ko līdzīgu smaidam.

Gluži vai krampjainu smaidu.

Linna reaģēja nekavējoties. “Pūslis?” viņa nodomāja, ātri paspēra dažus soļus uz priekšu un pasmaidīja.

- ja karalis atvainotu, es uz bridi nolaupītu savu vīru.

- Bet, lūdzu, pats par sevi saprotams!

Karalis jau nu nepavisam nebija tas, kurš atteiktu, vēl jo vairāk tādai ķirškrāsas būtnei kā Linna Magnusone.

Tā nu ķirškrāsas būtne pavilka malā savu manāmi izklaidīgo vīru.

- Pūslis? - viņa čukstēja.

- Ko? Jā.

-Nāc!

Kā jau ātras rīcības sievietei pieklājas, viņa pārņēma komandēšanu brīdī, kad vīram radās problēmas, un vadīja viņu ne pārāk tālu esošās tualetes virzienā. Viņš tajā ieslīdēja kā ēna bez gaismas.

Linna gaidīja ārpusē.

Kāda pavisam vienkārša iemesla dēļ tā bija patiesa veiksme, jo Bertils neiztukšoja pūsli.

Viņš noliecās pār tualetes podu un izvēma smalkās uzkodas, šampanieti un no rīta brokastīs apēstās grauzdētās maizītes ar marmelādi.

Lielais spēlētājs bija jūtami sarāvies izmēros.

Pasažieris blakuskrēslā žēlojās, ka cieši kopā sabīdītie sēdekļi ir tīrā nelaime, it īpaši - domājot par visiem baciļiem, kas pārvietojas pa gaisu. Olīvija piekrita. Kad viņai uznāca kārtējā spēcīgā klepus lēkme, viņa rūpīgi turēja kabatlakatiņu priekšā degunam un mutei, turklāt centās pagriezties sāņus, cik nu tas bija iespējams. Neko daudz gan tas nebija.

Linšēpingā pasažieris pārsēdās citur.

Olīvija palika sēžam savā vietā vilcienā X2000. Viņa juta sāpes krūtīs, un viņas piere bija satraucoši karsta. Kādu stundu viņa bija veltījusi savam mobilajam telefonam un apmēram pusstundu rakstījusi piezīmes. Pēc tam domas bija aizklīdušas līdz sarunai Stremstadē un Džekijai Berjlundai... “Nu, ziniet, burāšana nav mana joma.” “Kas tad bija tava joma, Džekij?” domāja Olivija. “Tikt izsauktai uz luk-susjahtu un drāzties ar norvēģiem? Tajā pašā laikā, kad kāda cita jauna sieviete tiek ierakta smiltīs un noslīcināta gabaliņu no jūsu orģiju vietas. Vai ari..."

Vai ari... Pēkšņi Olivijas smadzenēs drudžaini uznira jauna ideja.

Ko viņa zināja par noslīcināto sievieti?

Viņa pēkšņi saprata, cik pamatīgu ietekmi ir atstājis fakts, ka par viņu - šo “nabaga” upuri - nekas nebija zināms, ka bija izveidojies priekšstats par neaizsargātu jaunu sievieti bērna gaidībās, kura tikusi pakļauta neaptveramām šausmām.

Bet ja nu tā nebija?

Neviens taču par upuri neko nezina.

Pat ne viņas vārdu.

Un ja nu ari viņa bija nolīgta eskorta meitene?

Bet viņa taču bija stāvokli!

“Tikai mieru, Olivij, kaut kādas robežas taču pastāv!”

Bet vai pastāv? Skolā viņi bija caurskatījuši dažādas pornoviet-nes internētā: kā tās tika izveidotas, cik sarežģīti bija tās uziet un cik grūti bija tās... Sievietes stāvoklī! Nemaz ne tik reti šur un tur starp šiem miljardiem pornofilmu, kas tika ievietotas internētā, bija arī speciālas vietnes “tev, kas vēlas mazliet kinky stuff”, “fucking pregnant women". Olivija to atcerējās tāpēc, ka viņai tas bija šķitis īpaši derdzīgi. Sekss ar ēzeļiem vai Siāmas dvīņiem - smalki, taču tas bija lielākoties muļķīgi. Bet pirkt seksu no sievietēm vēlīnā grūtniecības stadijā?

Taču diemžēl tirgū tika piedāvāts ari tas.

Tā bija realitāte.

Ja nu pludmales lietas upuris bija Džekijas draudzene, kas noligta tieši tāpēc, ka bija stāvokli? Ja nu uz luksusjahtas kaut kas nogāja greizi, un tāpēc sekoja slepkavība?

Vai ari... - drudža izraisītā fantāzija uzņēma apgriezienus -... vai ari, iespējams, viens no norvēģiem bija bērna tēvs, bet viņa atteicās taisīt abortu. Varbūt viņai un Džekijai sekss ar šiem norvēģiem bija vairākkārt un upuris bija iekritis un tagad mēģināja izspiest no norvēģa naudu, tāpēc viņi bija izlēmuši viņu nogalināt.

Iezvanījās Olivijas mobilais telefons.

Tā bija mamma Marija. Viņa gribēja ielūgt meitu vakariņās.

- Šovakar?

- Jā. Vai tev jau kaut kas ir ieplānots?

- Es patlaban sēžu vilcienā no Nūrdkosteras un...

- Kad tu būsi galā?

- Apmēram ap pieciem, bet pēc tam man vajadzētu...

- Tu izklausies dīvaini. Vai esi slima?

- Esmu mazliet...

- Vai tev ir temperatūra?

- Varbūt, es neesmu...

- Vai tev kakls ir pietūcis?

- Mazliet.

Piecās sekundēs Marijas jautājumi bija atsvieduši Olīviju piecu gadu vecumā. Viņa bija slima, un mamma par to satraucās.

- Cikos?

- Septiņos, - teica Marija.

Strandvēgenas Esplanāde ir ļoti skaista. No jūras puses skatoties, to veido fascinējošs senās arhitektūras kokteilis, kas izkaisīts gar koku alejām ieskauto ielu. īpaši, ja paceļ skatienu jumtu līmenī. Visi iespējamie torņu, stūru un mūra veidi. Tā ir cienīga seja, kas pavērsta pret pasauli.

Kas slēpjas aiz šīs sejas, tā jau ir cita lieta.

Taču diezin vai ielas skaistums bija tas, kas piesaistīja Bertila Mag-nusona domas, ejot gar krastmalu. Viņš gāja tai tik tuvu, lai nenāktos saskrieties ar visiem iespējamiem pigēm, migēm un tusēm. Pēc tam kad viņš vairākkārt bija apstiprinājis, ka tagad viss ir kārtībā, viņa nedaudz satrauktā sieva bija izlaidusi viņu pie Nībrūplāna. Ceremonija, karalis un demonstrācijas saukļi - tā visa viņam bija par daudz.

- Viss ir kārtībā! - viņš teica.

- Vai esi pārliecināts?

- Pilnīgi. Man vajag pārdomāt kādu līgumu, kas mums jānoslēdz trešdien, tāpēc es vēlos nedaudz pastaigāties.

Tā viņš darīja bieži, kad viņam vajadzēja kaut ko pārdomāt, tāpēc Linna izlaida viņu un aizbrauca.

Bertils bija acimredzami nobijies. Viņš tūlīt pat bija sapratis, kas slēpjas aiz mobilajā telefonā ierakstītās sarunas.

Nilss Vents.

Kādreiz ļoti tuvs draugs. Musketieris. Viens no trim. Sešdesmitajos gados Tirdzniecības augstskolā viņi bija turējušies kopā gan priekos, gan bēdās. Trešais bija Ēriks Grandēns, patlaban Ārlietu ministrijas valsts sekretārs. Trio pats sevi bija uzskatījis par Dimā varoņu mūsdienu kopiju. Viņiem pat bija sava devīze: viens par visiem, visi par vienu.

Daudz tālāk fantāzija nebija sniegusies.

Taču viņi bija pilnīgi pārliecināti, ka pārsteigs pasauli. Vismaz kādu tās daļu.

Un viņiem tas izdevās.

Grandēns kļuva par brīnumbērnu politikā - viņš jau divdesmit sešu gadu vecumā ieņēma Moderātu partijas jaunatnes orgnizācijas priekšsēdētāja vietu. Bertils un Vents nodibināja Magnuson Wendt Mining, kas ātri kļuva par aktivu un veiksmīgu kalnrūpniecības uzņēmumu gan pašu valstī, gan ārpus tās.

Līdz viss sagāja šķērsām.

Ne uzņēmumā - tas auga gan globāli, gan finansiāli un pēc pāris gadiem tika kotēts biržā. Bet gan ar Ventu. Vai, pareizāk sakot, ar attiecībām starp Bertilu un Ventu. Tur viss sagāja šķērsām un beidzās ar to, ka Vents pazuda no viņu redzesloka. Tad Venta vārds tika nomainīts pret World - Magnuson World Mining.

Bet tagad Vents bija atgriezies.

Kopā ar ļoti nepatīkamu sarunu starp viņu un Bertilu. Sarunu, par kuras fiksēšanu Bertilam nebija pat mazākās nojausmas, taču viņš tūlīt pat saprata, kādu vētru tā var sacelt. Ja tā nonāks atklātībā, lielā spēlētāja Bertila Magnusona laiks būs galā.

Visās iespējamās jomās.

Viņš pavērās augšup uz Grēvgātanu. Viņš tur bija dzimis un audzis, adresē, par kuru nebija jākaunas. Savā bērnistabā viņš varēja

I

dzirdēt Hedvigas Eleonoras baznīcas zvanu skaņas. Viņš bija dzimis rūpnieku ģimenē. Viņa tēvs un tēvabrālis bija uzsākuši darbību šajā jomā. Brāļi Magnusoni - Adolfs un Viktors. Viņi bija izveidojuši nelielu, bet spēcīgu kalnrūpniecības uzņēmumu, jo viņiem piemita izcila spēja pazīt minerālus, un no vienkāršas raktuvju izmantošanas bija tikuši līdz starptautiska mēroga kalnrūpniecības uzņēmumam. Laika gaitā viņi ģimenes uzņēmumu bija iezīmējuši pasaules kartē,

I savukārt Bertilam akciju veidā devuši tramplīnu lēcienam biznesa

dzīvē.

Bertils bija stūrgalvīgs un domāja daudz drosmīgāk. Viņš bija palīdzējis pārvaldīt ģimenes uzņēmumu, taču vienlaikus redzēja, ka eksistē ari citi tirgi, ne tikai tradicionālie, kurus varētu apgūt. Taču brāļi no tiem sargājās.

No eksotiskiem tirgiem.

No sarežģītiem tirgiem.

ITas nozīmēja zināmu kaulēšanos un tirgošanos ar diktatoriskiem varasvīriem, personām, ar kurām brāļi nekad nebūtu saistījušies. Taču laiki mainījās, un tēvs un tēvabrālis nomira. Tiklīdz Ādolfs un Viktors bija zem zemes, Bertils nodibināja meitasuzņēmumu.

Ar Nilsa Venta palīdzību.

Ar šo neaprakstāmi apdāvināto Ventu. Vienu no musketieriem, kurš turklāt bija ģēnijs dabas resursu, minerālu analīžu un tirgus struktūras izpētē. Visās tajās jomās, kas Bertilam pašam padevās ne tik labi. Kopā viņi kļuva par rūpniecības pionieriem ne vienā pasaules daļa vien: Āzijā, Austrālijā un - pats galvenais - Āfrikā. Līdz viss sagāja grīstē un Vents pēkšņi pazuda kādu nepatikšanu dēļ, ko Bertils bija izstūmis no atmiņas, sublimējis, pārvērtis par negadījumu.

Taču Nilss Vents tā nebija darījis.

Acīmredzot ne.

Jo tas noteikti bija Nilss, kas bija viņam piezvanījis un atskaņojis ierakstīto sarunu. Cita varianta gluži vienkārši nebija.

Par to nu Bertils bija pilnīgi pārliecināts.

Kad viņš bija nonācis līdz Jūrgordenas tiltam, viņa prātā bija formulēts pirmais jautājums: “Ko viņš, velns un elle, ar to grib panākt?”

l

Un ari otrais: “Vai viņš grib vairāk naudas?” Bridi, kad viņš grasījās formulēt savu trešo jautājumu: “Kur viņš patlaban atrodas?” - atkal iezvanījās viņa mobilais telefons.

Visapkārt nāca un gāja cilvēki, vairāki ar suņiem, jo daudziem tā bija iemīļota pastaigu vieta. Bertils nospieda taustiņu un pielika telefonu pie auss.

Nesakot ne vārda.

Klusums.

- Hallo!

Tas bija Ēriks Grandēns. Čaklais tvītotājs, kas Briselē cerēja apmeklēt frizieri. Bertils uzreiz atpazina viņa balsi.

- Sveiks, Ērik!

- Apsveicu ar apbalvojumu!

- Paldies.

- Kāds bija karalis? Labā formā?

-Jā.

- Jauki, jauki. Vai patlaban esi ballītē?

- Nē, es... Mēs pasvinēsim vēlāk vakarā. Nu, vai atradi kādu frizieri?

- Vēl ne, tas, pie kura gribēju tikt, bija aizņemts. Dīvaini. Bet man ieteica kādu citu salonu, ceru noskriet tam garām rīt pirms lidmašīnas. Es piezvanīšu nedēļas nogalē! Sveicini Linnu!

- Paldies. Uz redzi!

Bertils atvienoja sarunu un domāja par Ēriku Grandēnu - trešo musketieri. Ari viņš ir svarīgs spēlētājs savā jomā. Ar gigantisku kontaktu tīklu gan dzimtenē, gan ārzemēs.

- Ieliec viņu valdē!

Tā faktiski bija Bertila māte, kas pēc tēva nāves to ieteica, kad Bertils bija pastāstijis par sava drauga Ērika plašajiem kontaktiem.

- Bet viņš taču neko nesaprot no kalnrūpniecības! - atbildēja Bertils.

- Gluži tāpat kā tu. Taču tas, ko tu proti, ir sapulcināt ap sevi ļaudis, kuri kaut ko saprot, - pareizos ļaudis. Uz to tev tiešām ir talants. Ieliec viņu valdē!

Kad viņa to atkārtoja otro reizi, ari Bertils pats atzina, ka tā ir spīdoša ideja. Kāpēc tā viņam pašam nebija ienākusi prātā? Viņš laikam aiz kokiem neredzēja mežu. Ēriks droši vien bija viņam pārāk tuvs gan kā draugs, gan kā musketieris. Bet, pats par sevi saprotams, Ērikam ir jābūt MWM valdē.

Un tā ari notika.

Ēriks nonāca valdē. No sākuma tas bija kā draudzīgs žests no viņa puses, taču laika gaitā viņš nopirka vērā ņemamu daudzumu uzņēmuma akciju, tāpēc varēja uzņemties arī nedaudz atbildības. Viņš taču it labi varēja paraustīt vienu otru pavedienu, kas Bertilam nebija pa spēkam. Viņš taču bija Ēriks Grandēns.

Tā tas bija turpinājies daudzu gadu garumā, līdz Ēriks politiskajā mērogā bija tik augstu uzkalpojies, ka atrašanās kāda uzņēmuma, vēl jo vairāk privāta uzņēmuma, valdē sāka kļūt pārāk jutīgs jautājums. Ari mediji viņu nereti par to kritizēja.

Tad viņš pameta valdi.

Tagad viņi nokārtoja visu nepieciešamo mazāk formālos apstākļos, kas nebija tik jutīgi.

Citu acis viņi bija tikai labi draugi.

Vismaz pagaidām.

Ērikam nebija ne mazākās nojausmas par ierakstīto sarunu un tās izcelsmi. Ja viņš par to uzzinātu, musketieru draudzības saites droši vien tiktu pakļautas nopietnai pārbaudei.

Arī no politiskā viedokļa.

*

Pulkstenis tuvojās septiņiem vakarā. Jelle ar grūtībām bija pārdevis trīs avīzes. Četrās stundās tas nebija daudz. Viņš bija dabūjis simt divdesmit kronas - sešdesmit palika pašam, tātad piecpadsmit kronas stundā, un tomēr viņš varētu atļauties nopirkt kārbu ar zivju tefteļiem. Tefteļi patiesībā viņam nemaz negaršoja, taču viņam kārojās omāru mērces, ar kuru tie bija pārlieti. Nevarētu teikt, ka viņš bija īpaši izvēlīgs attiecībā uz ēdienu, nekad ari tāds nebija bijis, pat tajos laikos, kad varēja atļauties gan šo, gan to. Ēdiens viņam bija tikai iztikas līdzeklis. Ja nekā ēdama nebija, iztiku varēja sagādāt ari citā veidā. Tas bija iespējams. Ēdiens nebija viņa lielākā problēma, nozīmīgāks bija naktsmītnes jautājums.

ill

Viņam bija tā koka būda pie Jērlašena ezera, taču kaut kas tajā viņam sāka krist uz nerviem. Šķita, it kā sienas sevi kaut ko slēptu -kaut ko, kas atgādināja par sevi, tiklīdz viņš pārkāpa slieksni. Aizmigšana būdā viņam sagādāja arvien lielākas grūtības. Sienas, iespējams, bija pārāk ilgi un pārāk daudz klausījušās viņa kliedzienos. Droši vien būtu laiks pārcelties.

“Pārcelties”. To dara no mājas vai dzīvokļa, bet no pilnīgi tukšas būdas bez nevienas mēbeles taču nepārceļas. No tās vienkārši aiziet.

Viņš plānoja no tās aiziet.

Bet uz kurieni? Tieši to viņš patlaban apsvēra. Viņš bija pārnakšņojis dažādās pilsētas vietās, kādu reizi pat nakts patversmē, taču viņam tā nebija nekāda medusmaize. Kašķi, dzeršana, narkotikas un personāls, kas tevi izmet vēlākais pulksten astoņos no rīta. Tur viņš vairs nemēdza iet. Viņam vajadzētu atrast kaut ko citu.

- Sveiks, Jelle! Vai tu par ķemmi esi izmantojis rokas granātu?

Šurp nāca Vienace Vera ar platu smaidu sejā, rādidama uz Jelles

izspūrušajiem matiem. Viņa pie Ringena bija pārdevusi trīsdesmit avizes un tagad bija šeit - Pilsoņu laukumā pie Sēderhallarnas tirgus. Vietā, kuru pēdējās dienās bija piesavinājies Jelle, jo Bensemana taču šeit nebija. Viņaprāt, tā bija laba vieta. Trīs avīzes dienā gan varbūt tam bija neliels pretarguments.

- Sveika! - viņš atbildēja.

- Kā iet?

- Nu tā... trīs avīzes.

- Es pārdevu trīsdesmit.

- Labi.

- Cik ilgi tu te domā stāvēt?

- Nezinu, man vēl dažas ir atlikušas.

- Es varu tās atpirkt.

Tā reizēm gadījās, ka pārdevēji atpirka avīzes cits no cita, lai savstarpēji izpalīdzētu. Atpirka par to pašu iepirkšanas cenu, cerot, ka pašiem veiksies labāk. Tā ka Veras piedāvājums nebija nekas īpašs.

- Paldies tev, bet es...

- ... esmu pārāk lepns, vai ne?

- Varbūt.

Vera iesmējās un paņēma Jelli zem rokas.

- Ar lepnumu paēdis nebūsi.

- Es neesmu izsalcis.

- Taču nosalis gan.

Vera bija pieskārusies Jelles rokai. Tā bija diezgan auksta, un tas bija visai dīvaini, jo gaiss bija sasilis vismaz līdz divdesmit grādiem. Tai nevajadzētu būt tik aukstai.

- Vai tu šonakt atkal gulēji tajā graustā?

-Jā.

- Cik ilgi tu to spēsi?

- Nezinu...

Iestājās klusums. Vera skatījās Jellem sejā, bet Jelle raudzījās uz Sēderhallarnas tirgu, kamēr sekundes pārvērtās minūtēs. Pēc tam Jelle palūkojās uz Veru.

- Un ja nu es...

- Labi.

Vairāk viņi neko neteica un arī nevajadzēja teikt. Jelle pacēla savu mazo, pamatīgi nodilušo mugursomu, iebāza tajā atlikušās avīzes, un tad viņi devās prom. Sāns pie sāna, taču katrs savās domās, kas bija aizsteigušās jau tālu uz priekšu, uz treileru un to, kas notiks tur.

Ja tu, cilvēks, ej, savās domās iegrimis, tad diezin vai pamani, ka gabaliņu tālāk parkā stāv pāris jaunu vīriešu tumšās jakās ar kapuci un pavada tevi ar skatienu. Droši vien tu nepamani arī to, ka viņi sāk iet tajā pašā virzienā, kādā tu.

Sarkana rindu māja Rūtebrū bija būvēta sešdesmito gadu vidū. Renningu ģimene jau labu laiku dzīvoja šajā mājā un bija otrie mājas īpašnieki. Tā bija pieklājīgi uzturēta, glīta māja, kas atradās kādā ieliņā labi apsargātā rajonā, un tai visapkārt bija tādas pašas mājas. Olīvija šeit bija uzaugusi kā vienīgais bērns ģimenē, taču rotaļbiedru viņai nebija trūcis. Patlaban viņi visi bija ceļā uz pieaugušo pasauli un citām mājvietām citur. Šeit lielākoties dzīvoja tikai vientuļie vecāki.

Gluži kā Marija.

Kad Olīvija bija pienākusi pie garāžas iebrauktuves, viņa pamanīja mammu pa virtuves logu. Mammu - krimināllietu advokāti, ar kādu daļu spāņu asiņu un asu mēli, ļoti glītu un labi koptu sievieti, kuru viņas tēvs bija mīlējis vairāk par visu pasaulē.

Un, kā Olīvija noprata, tas bija abpusēji. Mājā vienmēr bija valdījusi mierīga un nosvērta gaisotne, kašķēšanos viņa bija piedzīvojusi ļoti reti. Argumentēšanu, viedokļu sadursmes, bezgalīgas diskusijas - taču nekad tās nebija naidpilnas. Nekad nekā tāda, kas varētu satraukt bērnu.

Olivija vienmēr savās mājās bija jutusies drošībā.

Un ievērota. Vismaz no Ārnes puses, galvenokārt no viņa puses. Marija bija tāda, kāda nu viņa bija. Varbūt ne gluži “mīļmamma”, taču vienmēr blakus, kad bija vajadzīga, piemēram, slimības laikā. Kā šobrīd. Tad mamma bija līdzās, rūpējās un centās palīdzēt ar dažādām receptēm un atgādinājumiem.

Tas bija gan labi, gan slikti.

- Kas būs pusdienās?

- īpašais cālis ķiplokos.

- Kas būs tas īpašais?

- Tas, kas nav rakstīts receptē. Iedzer šo te! - mudināja Marija.

- Kas tas ir?

- Karsts ūdens, ingvers, mazliet medus un pāris pilienu komercnoslēpuma.

Olivija viegli pasmaidīja un dzēra. Kas tad bija šis komercnoslēpums? Caur iesnām viņa sajuta vāju piparmētras smaržu. Varbūt. Viņa ievēroja, ar kādu labsajūtu viņas smagi cietusi rīkle uzņem šo silto, maigo dzērienu, un nodomāja - nu, protams, mamma Marija.

Viņas bija apsēdušās pie balta ēdamgalda ārkārtīgi sakoptā virtuvē. Olivija vēl joprojām apbrīnoja mammu par to, kā viņa bija spējusi pieņemt šo ziemeļniecisko interjera dizainu. Te nebija ne miņas no košām krāsām. Viss bija balts un sakopts. Tīņa gados viņa vienu bridi bija pret to sacēlusies, pieprasot savā istabā sienas nokrāsot koši sarkanas, taču ari tajā patlaban bija atgriezies daudz mierīgākais bēšais tonis.

- Kā tad gāja Nūrdkosterā? - jautāja Marija.

Olivija atstāstīja tikai atsevišķas ceļojuma detaļas, turklāt izvēloties tās ļoti pārdomāti. Patiesībā pavisam nebūtiskās. Tad viņas ēda un dzēra labu sarkanvīnu. “Temperatūra un sarkanvīns?” Olivija bija nodomājusi pie sevis bridi, kad Marija lēja to glāzēs. Taču Marija ne mirkli nešaubījās, viņa uzskatīja, ka mazliet sarkanvīna vienmēr nāk tikai par labu.

- Vai jūs ar tēvu kādreiz pārrunājāt ari šo Nūrdkosteras lietu? -jautāja Olīvija.

- Cik atceros, ne, jo tu biji tikko piedzimusi un tajā laikā mēs nemēdzām daudz diskutēt.

Vai viņa izklausījās mazliet vīlusies? Nē, kaunies un saņemies, Ollvij!

- Vai tu ar to ņemsies visu vasaru? - jautāja Marija.

Vai viņa šobrid ir satraukusies par vasarnīcu? Maskēšanas līmlenti un krāsas skrāpjiem?

- Nedomāju gan, man tikai kaut kas jāpārbauda un tad jāapkopo informācija.

- Kas tad tev jāpārbauda?

Kopš Arne bija miris, Marijai reti bija iespēja sēdēt pie virtuves galda ar glāzi laba vīna un pārrunāt krimināllietas. Patiesībā jau nekad. Tāpēc viņa izmantoja šo iespēju.

- Tobrīd, kad salā notika slepkavība, tur atradās kāda meiča -Džekija Berjlunda. Viņa ir mani mazliet ieinteresējusi.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņa un pāris norvēģu ar jahtu pazuda no salas gandrīz tūlīt pēc slepkavības, turklāt viņu nopratināšana man šķiet stipri virspuslga.

- Tu domā, ka viņi varētu būt pazinuši upuri?

- Iespējams.

- Ka viņa varētu būt bijusi uz jahtas?

- Tieši tā. Tā Džekija bija eskorta meitene.

- Nūja.

“Kāpēc - nūja?” Olivija bija pārsteigta. Ko viņa diez ar to domāja?

- Ari upuris varbūt bija eskorta meitene, - turpināja Marija.

- Man ari tas ienāca prātā.

- Tad tev vajadzētu aprunāties ar Ēvu Karlsēnu.

- Kas viņa ir?

- Es viņu vakar redzēju kādā televīzijas debašu programmā, viņa ir uzrakstījusi grāmatu par eskorta biznesu pagātnē un mūsdienās. Viņa šķita ļoti kompetenta sieviete.

“Tāpat kā tu,” domās piebilda Olīvija un savā atmiņā noglabāja Ēvas Karlsēnas vārdu.

Kad Olīvija ar pilnu vēderu un viegli iereibusi bija spiesta izsaukt taksometru, kuru apmaksāja Marija, viņa jutās daudz labāk. Tik labi, ka gandrīz aizmirsa pajautāt mammai to, ko vēlējās pavaicāt jau sākumā.

- To Nūrdkosteras lietas izmeklēšanu vadīja kāds kriminālkomi-sārs, kura vārds ir Toms Stiltons. Vai tu viņu atceries?

- Tomu? Jā!

Marija viegli pasmaidīja.

- Viņš ļoti labi spēlēja skvošu. Mēs dažas reizes spēlējām kopā. Turklāt viņš ļoti labi izskatās - mazliet pēc Džordža Klūnija. Kāpēc jautā?

- Esmu mēģinājusi dabūt viņu rokā, taču viņš acīmredzot vairs nestrādā policijā.

- Jā, es atceros, viņš aizgāja, dažus gadus pirms tēvs nomira.

- Vai tu zini, kāpēc? - jautāja Olīvija.

- Kāpēc viņš aizgāja?

-Jā-

- Nē. Bet es atceros, ka viņš tajā pašā laikā arī izšķīrās, Ārne tā stāstīja.

- No Mariannes Būglundas.

- Jā. Un kā tu to zini?

- Es viņu satiku.

Taksometra šoferis izkāpa no mašīnas, iespējams, lai pievērstu sev uzmanību. Olīvija ātri paspēra soli uz Marijas pusi.

- Atā, mammu, un milzīgs paldies par vakariņām, zālēm, vīnu un visu pārējo!

Māte un meita apskāvās.

Tā bija parasta Stokholmas viesnīca - Oderi Kārlberjsvēgenā ar visai vienkāršām standarta istabām. Vienā no šīm istabām atradās divguļamā gulta, dažas lētas grafikas un televizors pie gaišpelēkas sienas. Programma “Aktuāli” patlaban raidīja speciālizlaidumu par kalnrūpniecības uzņēmumu MWM, kas bija ieguvis gada labākā uzņēmuma apbalvojumu. Programmas vadītājam aiz muguras bija redzams uzņēmuma izpilddirektora Bertila Magnusona attēls.

Vīrietis, kas sēdēja uz gultas malas, tikko bija iznācis no dušas. Viņš bija gandrīz kails, vienīgi gurni bija aptīti ar dvieli, un mati joprojām bija slapji. Viņš uzgrieza televizoru skaļāk.

- Fakts, ka kalnrūpniecības uzņēmums MWM ir saņēmis apbalvojumu kā gada labākais zviedru uzņēmums ārzemēs, ir raisījis skalus protestus no vides un cilvēktiesību organizācijām gan Zviedrijā, gan ārzemēs. Uzņēmums nodarbojas ar dažādu minerālu ieguvi un gadu gaitā ir kritizēts par saistību ārvalstīm, kurās pie varas ir gan korumpēti režīma pārstāvji, gan diktatori. Jau astoņdesmitajos gados, kad uzņēmums sāka darbību toreizējā Zairā, tas saņēma nopietnu kritiku. Uzņēmums tika apsūdzēts par to, ka ir devis kukuļus, lai nodibinātu labas attiecības artālaika prezidentu Mobutu. Starp citu, šo lietu pētīja arī daudzas balvas saņēmušais žurnālists Jans Nīstrems, taču viņš traģiski gāja bojā nelaimes gadījumā Kinšasā 1984. gadā. MWM metodes tiek apšaubītas arī mūsdienās. Mūsu reportiere Kārina Lindella šobrīd atrodas Kongo.

Vīrietis gultā paliecās mazliet uz priekšu. Ap gurniem aptītais dvielis noslīdēja uz grīdas. Viņš bija ļoti koncentrējies un ieinteresēts. Gaišmataina reportiere parādījās lodziņā programmas vadītājam aiz muguras. Viņa stāvēja kādas iežogotas teritorijas priekšā.

- Šeit, Ziemeļu Kivu provincē Kongo austrumdaļā, atrodas viena no MWM piederošajām koltāna rūdas raktuvēm. Šo rūdu mēdz saukt arī par pelēko zeltu. Mēs nedrīkstam ieiet teritorijā, jo tās iebrauktuvi apsargā militāristi, taču ļaudis Valikalē ir stāstījuši par briesmīgajiem darba apstākļiem, kas šeit valda.

- Klīst baumas, ka koltāna rūdas ieguvē tiek nodarbināti bērni, vai tā ir?

-Jā. Šeit notiek gan tas, gan arī vietējo iedzīvotāju fiziska ietekmēšana. Diemžēl neviens neuzdrošinās sniegt publisku interviju, jo viņi baidās no represijām. Kāda sieviete man izteicās šādi: "Ja tu vienreiz jau esi izvarota, otrreiz piesargāsies protestēt."

Tas izraisīja vīrieša reakciju - viņš cieši sagrāba dūrē gultas pārvalku.

- Tu koltānu nosauci par pelēko zeltu. Ko tu ar to domāji?

Kārina Lindella pacēla un parādīja pelēku akmeni.

- Šis te izskatās kā mazs un pilnīgi nevērtīgs akmens, taču tā ir kol-tāna rūda. No tās iegūst ķīmisko elementu tāntalu, kas ir viens no svarīgākajiem komponentiem mūsdienu elektronikā. Visā pasaulē tantals tiek izmantots gan datoru, gan mobilo telefonu mikroshēmās. Šī tātad ir ļoti iekārojama rūda, tāpēc jau daudzus, daudzus gadus notiek gan nelegāla rūdas ieguve, gan arī kontrabanda lielos apmēros.

- Bet MWM koltāna raktuves Kongo taču nav nelegālas?

- Nē. MWM ir viens no tiem nedaudzajiem uzņēmumiem, kurš vēl joprojām ir saglabājis savu veco koltāna ieguves atļauju, ko tas tika saņēmis jau iepriekšējā diktatora režīma laikā.

- Pret ko tad īsti ir vērsta kritika?

- Kā jau teicu, pret bērnu darba izmantošanu un fizisko ietekmēšanu, kā arī pret to, ka nekas no šeit iegūtā nedod nekādu labumu Kongo. Pilnīgi viss raktuvēs iegūtais tiek izvests no valsts.

Programmas vadītājs studijā nedaudz pagriezās pret aizmugurē redzamo Bertila Magnusona attēlu.

- Mēs esam telefoniski sazinājušies ar MWM izpilddirektoru Bertilu Magnusonu. Kā jūs komentētu šos faktus?

- Vispirms es gribētu pievērst uzmanību tam, ka reportāžas tonis ir nevajadzīgi skarbs, turklāt tai ir ļoti tendencioza ievirze. Pašus faktus es nevaru komentēt, sēžot šeit, taču es vēlētos uzsvērt, ka mūsu uzņēmums ir ilgstošs un atbildīgs spēlētājs izejvielu iegūšanas sektorā, un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka ekonomiskajam labumam no atbildīgi attīstītas dabas resursu ieguves ir liela nozīme, lai mazinātu šī reģiona nabadzību.

Gultā sēdošais vīrietis izslēdza televizoru un pacēla no grīdas dvieli. Viņa vārds bija Nilss Vents. Nekas no tā, kas tika teikts pārraidē, viņam nebija nekāds jaunums, gluži pretēji - tas tikai bija stiprinājis viņa pārliecību. Viņš vēl kādu bridi veltīs savu uzmanību Bertilam Magnusonam.

Viens par visiem, visi par vienu.

Jelle jau agrāk bija iegriezies treilerā, vairākkārt. īsi apciemojumi dažādu iemeslu dēļ, galvenokārt, lai Verai būtu sabiedrība, kad viņa jutās slikti. Taču viņš tajā nekad nebija nakšņojis, bet šoreiz viņš to darīs. Vismaz tāds bija viņa nolūks, kad viņš tur ieradās. Treilerā bija trīs guļvietas. Pa vienai katrā pusē ar galdiņu pa vidu un viena aizmugurē šķērseniski. Tā bija Jellem par īsu, bet tās divas citas bija pārāk šauras, lai tajās divi cilvēki sagulētu viens otram blakus.

Taču ne lai gulētu viens uz otra.

Jelle saprata, kas varētu sekot. Viņš par to bija domājis visu ceļu līdz treileram. Viņš droši vien mīlēsies ar Vienaci Veru. Doma, kas sākumā bija tikai doma, mazpamazām bija izaugusi par kaut ko citu - par iekāri.

Vai alkām.

Vera gāja viņam blakus, sēdēja viņam pie sāniem metro un klusu stāvēja cieši līdzās visu sešdesmit sešus metrus garo braucienu augšup ar eskalatoru metrostacijā Vāstra Skogen. Viņa bija paņēmusi viņu aiz rokas, ejot cauri Ingentingai, un visu ceļu neteica ne vārda. Viņš pieļāva, ka viņa domā par to pašu.

Un tā tas ari bija.

Tas turklāt atstāja ietekmi uz viņas ķermeni, kas mainīja temperatūru, it kā uzkarstot no iekšpuses. Viņa zināja, ka viņas ķermenim nav ne vainas, tas vēl joprojām bija spēcīgs un pilnīgs, krūtis, kas nekad nebija nevienu zīdījušas, piepildīja stipri lielas krūštura bļodiņas, ja viņai kādreiz ienāca prātā tādu lietot. Tas gan nenotika bieži. Par savu ķermeni viņa neuztraucās. Tas noteikti atsauksies. Kad bija nepieciešams, tas vienmēr to bija darījis, lai gan pēdējā reize bija ļoti sen. Tā nu arī viņa ilgojās un mazliet nervozēja.

Viņa gribēja, lai viss noritētu labi.

- Tur, skapī, ir kaut kas dzerams.

Vera norādīja uz vienu no saplākšņa skapīšiem Jellem aiz muguras. Viņš apgriezās un atvēra skapīša durtiņas. Tajā atradās neliela Explorer pudele, lidz pusei pilna vai arī pustukša - kā nu uz to paskatās.

- Gribi?

Jelle lūkojās uz Veru. Viņa bija ieslēgusi mazu vara lampiņu pie sienas. Tā deva tieši tik maz gaismas, cik nepieciešams.

- Nē, - viņa atbildēja.

Jelle aizvēra skapīša durtiņas un paskatījās uz Veru.

- Vai mēs...?

-Jā.

Vispirms Vera atkailināja savu ķermeņa augšdaļu, bet Jelle mierīgi sēdēja viņai pretim. Viņš skatijās uz viņas kailajām krūtīm. Tā bija pirmā reize, kad viņš tās redzēja kailas, un viņš juta, kā loceklis zem galdiņa kļūst aizvien stingrāks. Viņš vairāk nekā sešus gadus nebija pieskāries sievietes krūtīm. Pat domās ne. Viņš nekad nefanta-zēja par seksu. Taču tagad viņš sēdēja pretim pāris lielām, skaistām krūtīm, uz kurām krita ēna no treilera sienām. Viņš sāka vilkt nost kreklu.

- Te ir ļoti šaurs.

-Jā-

Vera pilnība novilka kleitu, tad pār lieliem noslidināja biksītes un atliecās mazliet atpakaļ. Tagad viņa bija pilnīgi kaila. Jelle bija piecēlies un noģērbis visu, ko pieklājas novilkt. Viņš redzēja, ka viņa loceklis stāv leņķī, par kāda iespējamību viņš bija gandrīz aizmirsis. Arī Vera to redzēja un mazliet papleta kājas. Jelle mazliet paliecās uz priekšu, pastiepa roku un slidināja to gar Veras augšstilbu. Abi raudzījās viens otrā.

- Varbūt tu vēlies, lai nodzēšam gaismu? - viņa jautāja.

-Nē.

Viņam nebija nekā slēpjama. Viņš zināja, ka Vera, gluži tāpat kā viņš, apzinās, kas sekos un kas viņi ir, tāpēc te nebija nekā mulsinoša. Ja viņa vēlas, lai gaisma ir iedegta, tad arī viņš to vēlas. Sieviete, kas stāvēja gaismā viņa priekšā, bija tā, kas viņa bija, un viņš tagad mīlēsies ar viņu. Kad viņa roka sasniedza viņas klēpi, viņš juta, cik mitrs tas ir. Ar diviem pirkstiem viņš glāstīja viņas maigās kaunuma lupas, tad Vera ar labo roku satvēra Jelles locekli un aizvēra acis.

Viņai piederēja visa pasaule.

Jaunie vīrieši tupēja tumsā netālu no treilera. Viņi zināja, ka tumsa viņus slēpj pilnībā. Vājā gaismas atblāzma no treilera lodziņa tik tikko sniedzās ārā, taču tā bija pietiekama, lai viņi redzētu, kas tur notiek.

Tur, iekšā.

Vienace Vera nogūlās uz šaurās lāviņas ar spilvenu pagalvi. Viena viņas kāja atbalstījās uz grīdas, lai dotu vietu Jellem, kas noliecās pār viņas ķermeni. Viņam nebija nekādu grūtību ievadīt savu locekli, taču viņš to darīja lēni un uzmanīgi un juta, kā Vera īsi un klusi noelšas.

Tagad viņi bija te.

Viņi mīlējās.

Viņu ķermeņi šūpojās augšup un lejup maziem, ritmiskiem grūdieniem. Visai uzbudinošā veidā lāviņa ierobežoja viņu kustības. Jellem nācās pat nedaudz apslāpēt savu dedzību, lai Vera tiktu līdzi.

Tur ārā, tumsā, spīdēja blāvi dzeltena, diskrēta gaismiņa, ko radīja mobilā telefona kamera.

Vera juta, kad Jelle bija galā, kā arī to, ka viņa gandrīz vai tajā pašā sekundē sekoja viņam. Viņš vēl bija viņā, kad caur Veras ķermeni izskrēja pēdējās baudas trīsas, taču pēc tam viņa iekrita kā nemaņā.

Jelle palika viņā ilgi, līdz loceklis pats izslīdēja no viņas. Viņš juta, kā sāp elkonis, ar kuru viņš bija spēcīgi atspiedies pret sienu. Viņš uzmanīgi piecēlās un apsēdās uz lāviņas malas. Viņš pamanija, ka Vera ir iemigusi, viņa elpoja dziļi un vienmērīgi, viņš neatcerējās redzējis Veru tā elpojam. Jelle reizēm bija bijis klāt, kad Vera bija laidusies miegā vai drīzāk iesnaudusies. Viņš bija sēdējis pie viņas daudzas naktis.

Te.

Treilerā.

Taču nekad nebija ar viņu pārgulējis.

Tas bija naktis, kad viņa cīnījās, lai nesalūztu, lai nepadotos tiem mošķiem, kas bija okupējuši viņas smadzenes un meklēja ceļu uz ārpasauli. Dažreiz viņš stundām bija viņu turējis, runājis par gaismu un tumsu, par sevi pašu, vienalga par ko, lai tikai noturētu viņu šeit. Bieži tas bija līdzējis, līdz viņa beidzot iesnaudās, noliecot galvu uz viņa krūtīm un saraustīti elpojot.

Patlaban viņa elpoja ļoti vienmērīgi.

Jelle noliecās pie Veras sejas un uzmanīgi glāstīja viņas sīkās, baltās rētas. Viņš zināja par atslēgu saišķi. Viņš bija dzirdējis šo stāstu vairākas reizes, un katru reizi tas bija modinājis viņā vājprātīgas dusmas.

Tā izturēties pret bērnu?!

Jelle uzvilka segu pār kailo Veras augumu, piecēlās un apsēdās uz otras lāviņas. Mazliet izklaidīgi viņš apģērbās un atlaidās guļus.

Viņš tā gulēja labu brīdi.

Taču tad viņš piecēlās.

Viņš izvairījās paskatīties uz Veru.

Jelle uzmanīgi aizvēra treilera durvis, jo negribēja Veru pamodināt un kaut ko paskaidrot. Viņš nemaz nezināja, kas būtu jāpaskaidro, tāpēc devās prom. Viņš tikai gāja, pagriezis treileram muguru, cauri mežam.

Cauri Ingentingai.

Bertils Magnusons pie Jūrgordenas tilta bija beidzot savācies un sapratis, ka viņam jārīkojas. Kā? To viņš vēl pilnībā nezināja. Vispirms viņš izslēdza mobilo telefonu. Viņš bija pat apsvēris, vai nevajadzētu nomainīt numuru, taču tūlīt pat sapratis, ka tas ir riskanti. Jo tad Ventam ienāktu prātā zvanīt viņam uz mājām un varētu atbildēt Linna. Tas nu nepavisam nebūtu labi.

Tā būtu katastrofa.

Tāpēc viņam vajadzēja samierināties tikai ar mobilā telefona izslēgšanu, galvas iebāšanu smiltīs un cerībām, ka tā viss arī paliks.

Vienīgā saruna.

Pirms Bertils brauca uz mājām, viņš vēl iegriezās uzņēmuma galvenajā birojā Svēavēgenā. Personāls bija nopircis ziedus un šampanieti. Viss uzņēmums taču bija līdzdalīgs šī apbalvojuma saņemšanā. Neviens nebija pieminējis protesta demonstrācijas ceremonijas laikā. Viss bija, kā nākas. Viņa darbinieki bija absolūti lojāli, un, ja kāds tāds nebija, tam ātri atradās aizstājējs.

Savā kabinetā viņš bija sniedzis telefonisku komentāru kādai televīzijas reportāžai par MWM. īsts mēsls ne reportāža. Pēc tam viņš bija lūdzis sekretārei uzrakstīt preses relīzi, kurā būtu īpaši uzsvērts, ka MWM ļoti augstu novērtē šodienas apbalvojumu un ka kritizētais uzņēmums turpinās sniegt savu ieguldījumu zviedru kalnrūpniecības attīstībai ārzemēs. Arī Āfrikā.

Tā teikt - jāķeras vērsim pie ragiem.

Patlaban viņš tuvojās savai privātmājai Stoksundā. Bija jau diezgan vēls, un viņš cerēja, ka Linnai nebūs ienācis prātā saaicināt šurp kādus ļautiņus, lai nosvinētu apbalvojumu. To nu viņš vairs nejaudātu izturēt.

Viņa to nebija darījusi.

Linna uz terases bija uzklājusi vieglas, vienkāršas vakariņas divām personām. Viņa taču pazina savu vīru. Viņi ieturēja maltīti relatīvā klusumā, līdz Linna nolika malā savus ēdamrīkus.

- Kā jūties?

Viņas skatiens jautājuma laikā slīdēja pāri ūdeņiem.

- Labi. Tu jautā saistībā ar...

- Nē. Es to jautāju vispārīgi.

- Un kāpēc tu tā jautā?

- Tāpēc, ka tu šobrīd neesi šeit.

Viņa pazina savu vīru ļoti labi. Bertils bija aizslīdējis savā pasaulē, tiklīdz bija paņēmis rokā vīna glāzi. Tā viņš nemēdza darīt.

Parasti viņam piemita spēja likt katrai lietai atrasties tur, kur tai ir īstā vieta, un šeit, mājās, viņš piederēja viņai. Šeit viņi varēja būt privāti un intīmi, kontaktējoties viens ar otru.

Taču šobrīd viņi tādi nebija.

- Vai tev neliek mieru tās demonstrācijas?

-Jā-

Bertils meloja, tāpēc ka atklāt patiesību nevarēja.

- Tā taču nav pirmā reize. Kāpēc tu par to tā satraucies?

- Šķiet, tās kļūst aizvien draņķīgākas.

Linna to bija pamanījusi. Ari viņa šovakar bija redzējusi reportāžu par MWM televīzijā, un tā bija uzkrītoši naidīga un atspoguļoja vienpusēju viedokli.

Tā uzskatīja viņa.

- Vai ir kaut kas, ko tu vēlētos pārrunāt? Kaut kas, ko mēs...

- Nē. Ne tagad, es vairs nespēju. Vai karalim patika tava kleita?

Ar to saruna tika izbeigta.

Tai sekoja kaut kas privāts un intīms. Tik intīms, ka kulminācija norisinājās divguļamajā gultā. īsi, bet pilnīgi “apmierinoši”, kā Linna mēdza par to domāt, taču vienlaikus no Bertila puses šoreiz tas bija neparasti intensīvi. “It kā viņš censtos gultā kaut ko atrisināt,” nodomāja Linna. Viņai pret to nebija iebildumu, vismaz tikmēr, kamēr tam bija saistība ar kaut kādām biznesa raizēm, ne ar kaut ko citu.

Kad Linna bija aizmigusi, Bertils uzmanīgi izkāpa no gultas.

Ietinies savā elegantajā, pelēkajā rltamētelī, viņš, gaismu neiededzis, izslīdēja uz terases, paņēma mobilo telefonu un aizdedza īsu cigarillu. Viņš bija atmetis smēķēšanu pirms daudziem gadiem. Šodien mājupceļā viņš atkal bija nopircis vienu paciņu. Patiesībā, pilnīgi nedomājot. Ar viegli drebošām rokām viņš ieslēdza mobilo telefonu, pagaidīja un konstatēja, ka viņam ir četras ziņas. Pirmās divas bija apsveikumi no cilvēkiem, kas uzskatīja, ka ir svarīgi uzturēt labas attiecības ar Bertilu Magnusonu. Trešajā bija klusums. Varbūt kāds bija piezvanījis un tad mainījis domas, uzskatot, ka tas nav tik svarīgi. Bet tad nāca ceturtā - fragments no ierakstītās sarunas.

- Es zinu, ka esi gatavs iet tālu, Bertil, bet izdarīt slepkavību?

- Neviens taču to nepiesies mums.

- Bet mēs taču to zināsim.

- Mēs nezinām neko... ja negribam zināt. Kāpēc tu tik traki satraucies?

- Tāpēc, ka ir nogalināts nevainīgs cilvēks!

- Tas ir tavs skaidrojums.

- Un kāds ir tavējais?!

- Es atrisināju problēmu.

ŠI ziņa bija papildināta ar vēl dažām replikām no tās pašas sarunas, starp tiem pašiem cilvēkiem. Cilvēkiem, kas runāja par problēmu, kura tikusi atrisināta pirms daudziem, daudziem gadiem.

Un pēkšņi tā bija radījusi jaunu problēmu.

Bertils nezināja, kā to atrisināt. Ja radās kādi sarežģījumi, viņš mēdza piezvanīt, un tie tika novērsti. Viņš bija zvanījis varasvīriem visās pasaules malās un ticis galā ar dažādām problēmām. Taču šoreiz nebija, kam zvanīt, šoreiz zvanīja viņam.

Viņš ienīda šo situāciju.

Un viņš ienīda Nilsu Ventu.

Pagriezies viņš ieraudzīja, ka Linna stāv pie guļamistabas loga un vēro viņu.

Bertils zibenīgi paslēpa cigarillu aiz muguras.

Kāda skaņa pamodināja Veru. Skaņa, ko viņa neatpazina un kas iespiedās viņas miegā, liekot viņai pieslieties uz elkoņa. Lāviņa blakus bija tukša. Vai šo skaņu radīja Jelle? Vai viņš bija izgājis ārā pačurāt? Vera piecēlās un aptina segu ap kailo, karsto ķermeni. Segu droši vien viņai bija uzsedzis Jelle pēc tam, kad viņi bija mīlējušies, jo to taču viņi bija darījuši. Mīlējušies. Tā Vera to uztvēra, un tas sildīja viņas daudz pārcietušo dvēseli. Tas bija licies pareizi, tā ka ar to viss bija kārtībā. Viņa smaidīja, vismaz šonakt viņa nesapņos par atslēgu saišķi, un tad viņa atvēra durvis.

Sitiens trāpīja tieši sejā.

Vera tika atsviesta atpakaļ un nokrita uz lāviņas. Asinis tecēja pa muti un degunu. Viens no puišiem jau atradās treilerā, pirms viņa paspēja pieslieties, un iesita viņai no jauna. Taču Vera bija taisīta no pamatīga materiāla. Viņa paliecās sāņus, tika uz kājām un, mežonīgi vicinoties ar rokām, sāka kauties. Šaurā telpa šo kautiņu padarīja haotisku. Sita puisis, un sita Vera, un, kad otrs puisis ar ieslēgtu mobilā telefona kameru iekāpa treilerā, viņš saprata, ka nepieciešama viņa palīdzība.

Lai pievārētu šo veceni.

Tā nu šobrīd bija divi pret Veru, un viena te noteikti bija par daudz. Vera izrādīja pamatīgu pretestību, līdz ar to viņa ari dabūja pamatīgi ciest. Pagāja gandrīz desmit minūtes, pirms viņa saņēma spēcīgu sitienu ar gāzes balonu tieši pa deguna kaulu un nogāzās uz grīdas. Dažās minūtēs, kas sekoja, viņa tika saspārdīta tā, ka zaudēja samaņu. Kad viņas kailais, asiņojošais ķermenis beidzot palika nekustīgi guļam zemē, viens no puišiem atsāka filmēšanu.

Vairākus kilometrus no cīņas vietas kāds vientuļš virs sēdēja uz grīdas pussabrukušā koka būdā un cīnījās ar savu mazdūšību. Aizlavījies prom kā žurka. Viņš saprata, ka tā Vera varētu padomāt, kad pamodīsies, un iztēlojās, kā viņa varētu skatīties uz viņu, kad viņi atkal satiksies,un viņam nebūs nekāda sakarīga paskaidrojuma. Viņam taču vispār nebūs, ko paskaidrot.

Vislabāk būtu, ja viņi vispār vairs nesatiktos.

Tā domāja Jelle.

DAŽAS VIENTUĻAS PAGĀJUŠĀ GADA LAPAS planēja pār zemi vieglajā vējā, starp kokiem bija redzams mirguļojošs ūdens, bet otrpus tam vīdēja kalni un mežs. Kaut kur tur, iekšā, atradās kāds laukums -atpūtas vieta, kur pašvaldība vēlējās ierīkot taku pastaigām.

Ja vien izdosies dabūt prom to kašķīgo treilera īpašnieci.

Arvo Pērts klunkurēja cauri mežam, garām līcim, iešana viņam sagādāja grūtības. Treniņa trūkuma dēļ bija radušās sāpes. Iepriekšējās dienas futbola spēle bija atstājusi pēdas. Taču divi iesistie vārti atsvēra nelielas fiziskas sāpes. Taču ne tāpēc viņš bija ceļā pie Veras. Turp viņš devās kādas citas sāpes dēļ. Naktī viņš pie Trēkantena ezera bija saticis kādu vīrieti, viņi bija iztukšojuši dažas alus skārdenes, bet tad tas pēkšņi bija kļuvis agresīvs.

- Tu neesi nekāds Arvo Pērts!

- Nemuldi!

- Arvo Pērts raksta mūziku un ir populārs. Kāpēc tu apgalvo, ka tavs vārds ir Arvo Pērts? Vai esi galīgi jucis?

Arvo Pērts, kurš sevi tā sauca nu jau labu laiku un visiem speķiem centās noslēpt faktu, ka viņa vārds ir Silons Karps, vispirms kļuva vienkārši nikns, pēc tam dabūja belzienu pa žokli un visbeidzot sāka raudāt. Kāpēc viņš nedrīkstēja būt Arvo Pērts? Viņš taču tas bija!

Tagad viņš klunkurēja uz Vienaces Veras treileru. Tur viņš, bez šaubām, saņems mierinājumu. Vera zināja, kā parūpēties par ļaudīm, ar kuriem kāds bija slikti apgājies.

Taču pirmām kārtām viņa zināja, ka viņš ir Arvo Pērts.

- Vera!

Pērts bija pieklauvējis divas reizes. Tagad viņš sauca, jo Veras durvis nedrīkstēja tā vienkārši atvērt, tad viņa varēja sadusmoties.

Taču šajā rītā viņa to diezin vai spētu. Viņa nespēja neko. To nekavējoties saprata ari Pērts, kad beidzot bija uzdrīkstējies atvērt

durvis un ieraudzījis kailo ķermeni, kas gulēja uz grīdas jau sarecējušu asiņu peļķē, ap kuru riņķoja skudru straume.

Viņas seju viņš nespēja atpazīt.

Viņas liekie zobi gulēja treilerā pie sliekšņa.

Olīvija pamodās un jutās neticami moža, arī kakls vairs tā nesāpēja. “Mammas zāles,” viņa nodomāja. Iespējams, tieši alternatīvajiem ārstniecības līdzekļiem Marijai vajadzētu pievērst vairāk uzmanības, nevis jukt prātā par vasarnīcu, - medus plus hokus pokus. Nākamajā brīdī Olīvija atcerējās par Ēvu Karlsēnu - sievieti, kuru Marija bija redzējusi televīzijā un kura bija uzrakstījusi grāmatu par eskorta biznesu.

Karlsēnas vārds bija atrodams Eniro lapās.

Olīvija bija ierosinājusi satikties, jo runāt pa telefonu viņai nepatika. Turklāt viņa gribēja visu pierakstīt. Satikšanos viņas norunāja Šepsholmenā. Karlsēnai tur bija kāda tikšanās, kurai vajadzēja beigties ap pulksten vienpadsmitiem, un pusdivpadsmitos viņas sēdēja uz kāda soliņa, veroties ūdenī vietā, kur savulaik nogrima kuģis “Vāsa”.

- Un tur jūs uzdūrāties Džekijai Berjlundai?

-Jā-

Karlsēna bija mazliet pastāstījusi par eskorta biznesa izpēti, kā viņa līdz tam bija nonākusi. Proti, viņas interesi bija saistījusi kāda draudzene, kas bija pieminējusi, ka jaunībā dažus gadus ar to nodarbojusies. Visai drīz Karlsēna bija konstatējusi, ka šis rūpals zeļ un plaukst arī mūsdienās, galvenokārt internētā. Taču eksistēja arī kāda slēpta darbība, vēl ekskluzīvāka, un tad viņas redzeslokā parādījās Džekijas Berjlundas vārds. Viņa vadīja vienu no slēptajām eskorta firmām, kuras nekad neparādījās sludinājumos vai internētā.

- Kā sauca šo firmu? - jautāja Olīvija.

- Red Velvet.

- Vai viņa pati to vadīja?

- Jā, un vada vēl joprojām, cik zinu. Viņa ir diezgan darbīga biznesa sieviete.

- Kādā ziņā?

- Viņa ir nogājusi visu garo ceļu. Pati sāka kā eskorta meitene, mazpamazām uzkalpojās, vienu laiku bieži turējās kopā ar kādu vīrieti, sauktu par Miltonu, piesaistīja sev citas meitenes un uzsāka pati savu biznesu.

- Kriminālu?

- Uz robežas, eskorta bizness pats par sevi nav nekas krimināls, bet, ja tas ietver organizētus seksuāla rakstura pakalpojumus, tiek pielīdzināts bordeļa darbībai.

- Vai tā tas bija viņas gadījumā?

- Iespējams, taču es nekad neesmu tam atradusi kādus pierādījumus.

- Lai gan mēģinājāt?

- Jā, taču es sapratu, ka viņu piesedz augstu stāvošas personas.

- Piemēram?

- Es nezinu. Es paņēmu līdzi daļu savu materiālu, varbūt vēlaties...

- Labprāt!

Karlsēna pastiepa kādu mapi un lūkojās uz Olīviju.

- Kāpēc jūs interesē Džekija Berjlunda?

- Viņa parādās kādā vecā slepkavības lietā, kuru es patlaban pētu savā studiju darbā, toreiz Nūrdkosterā tika nogalināta kāda sieviete.

- Kad tas bija?

- 1987. gadā.

Karlsēna manāmi reaģēja.

-Jūs par to kaut ko zināt? - Olīvija jautāja.

-Jā, patiešām, tas bija šausmīgi, man tur tobrīd bija vasarnīca.

Nūrdkosterā?

-Jā.

- Un jūs bijāt tur, kad tas notika?

-Jā-

- Patiešām? Cik savādi! Pastāstiet! Es biju tur un satiku Betiju Nūrdemani, kas...

- Sievieti, kam pieder kempinga mājiņas.

Karlsēna viegli pasmaidīja.

- Jā! Arī viņa tolaik bija tur, tāpēc varēja man pastāstīt par cilvēkiem, kas tolaik dzīvojuši mājiņās, un vēl arī daudz ko citu. Bet stāstiet!

Karlsēna raudzījās ūdenī.

- Patiesībā es biju tur, lai sakārtotu savu vasarnīcu, ko grasījos pārdot. Es tur biju tikai nedēļas nogalē un tad, vakarā, dzirdēju atlidojam helikopteru. Tas bija ātrās palīdzības helikopters. Es pie sevis nodomāju, ka droši vien kāds no laivas iekritis jūrā vai noticis kaut kas tamlīdzīgs, bet nākamajā rītā ieradās policija un runāja ar visiem, kas bija uz salas. Jā, tas bija diezgan nepatīkami. Kāpēc jums dod tik vecas lietas studijām? Vai policija grasās atjaunot izmeklēšanu?

- Nebūt ne, no viņu puses tur viss šķiet ledusauksts. Es pat nevaru sadzīt rokā to vīru, kas tobrīd vadīja izmeklēšanu. Taču šī Džekija Berjlunda mani mazliet ieinteresēja.

- Vai viņa bija tur, kad tas notika?

-Jā-

- Ko viņa tur darīja?

Olīvija pastāstīja, ka Džekija bija atradusies uz salas slepkavības laikā, ka policija bija nopratinājusi viņu, taču tas arī bija viss. Karlsēna pamāja.

- Šī dāma droši vien ir iesaistīta vienā otrā lietā. Es esmu viņu intervējusi pirms pāris gadiem. Ja vēlaties, varu aizsūtīt failu.

- Tas būtu lieliski.

Olīvija izrāva lapiņu no pierakstu blociņa, uzrakstīja savu e-pasta adresi un pasniedza Karlsēnai.

- Paldies. Tikai esiet uzmanīga! - viņa brīdināja.

- Kā jūs to domājat?

- Ja sāksiet okšķerēt par Džekiju Berjlundu... ap viņu ir personas, kas jokus nepazīst.

- Skaidrs.

Karlsēna grasījās celties.

- Un pie kā jūs tagad strādājat? - pajautāja Olīvija.

- Šobrīd veidoju rakstu sēriju par jauniešu varmācību, kas izpaužas tajās filmiņās internētā, par jauniešiem, kas piekauj bezpajumtniekus un ievieto internētā kadrus, kuros šīs darbības fiksētas.

- Es esmu tās redzējusi... Briesmīgi.

- jā. Šorīt parādījās vēl viena.

- Tikpat derdzīga?

- Nē, šī bija daudz trakāka.

Visu nakti Jelle pārdomāja ciemošanos treilerā, un tikai pašā rītausmā viņam bija izdevies uz brīdi iesnausties. Būdā. Patlaban viņš sēdēja Jaunajā kopienā un mēģināja atgriezt dzīvību ķermeni ar piķ-melnas, bet vidēji stipras kafijas palīdzību. Viņš bija nolēmis neizvairīties, jo tā nebija nekāda gudrā doma. Viņš uzmeklēs Veru pie Ringena vai kur citur, kur viņa šodien varētu stāvēt, un atvainosies.

Neko daudz vairāk jau viņš nevarēja darīt.

Bridi, kad Jelle cēlās augšā, nopīkstēja viņa mobilais telefons, īsziņa. Viņš nospieda pogu un lasīja. Rakstība bija briesmīga, taču ziņas saturu viņš saprata pilnībā, ari paraksts bija īss un konkrēts.

Pērts.

Jelle daudz ko paspēja pārdomāt, pirms nokļuva līdz Ingentingas nomalei. Viņa fantāzija bija piedāvājusi dažādus, ari visai biedējošus scenārijus. Jelle brīžiem bija skrējis, taču tagad viņš, smagi elsodams, steigšus nāca starp kokiem un klintīm un tad pēkšņi pamanīja viņu.

Rūni Fošu - tur, pie treilera.

Policistu.

Jellem jau agrāk bija sanākušas darīšanas ar Fošu, tāpēc viņš skaidri zināja, kas tas par tipu. Patlaban Fošs stāvēja pie norobežotā treilera un smēķēja. Jelle paslēpās aiz kāda koka un mēģināja mazliet savākties. Sirds krūtis pēdējās pusstundas laikā bija situsies visos iespējamos taktsmēros, pār muguru plūda sviedri. Tad starp krūmiem turpat netālu viņš pamanīja kādu roku, kas māja viņam.

Pērts.

Jelle lieliem soļiem aizgāja līdz viņam. Pērts, briesmīgi noraudājies, sēdēja uz akmens, siekalas un puņķi tecēja pār zodu. Viņš bija novilcis džemperi, kailā ķermeņa augšdaļu abās pusēs blīvi klāja

uztetovēti porcelāna šķīvji ar zilu un sarkanu dekoru. Pērts džemperī slaucīja savu izmisušo seju, jo tas bija viņš, kas atrada Veru, izsauca palīdzību, bija tur, kad ieradās policija, kā arī redzēja, kā Vienace Vera tiek ienesta ātrās palīdzības mašīnā, kas aiztraucās, sirēnām kaucot.

- Vai viņa vēl bija dzīva?

- Es domāju... jā...

Jelle blenza zemē un tā kā mazliet sevī sašļuka. Lai vai kā - viņa bija dzīva. Pērts stāstīja, ka policija bija viņu nopratinājusi. Viņi bija konstatējuši, ka piekaušana notikusi pirms daudzām stundām, nakts sākumā. Jelle saprata, ka tas varētu būt noticis, kad viņš pameta treileru un aizlaidās.

Bez jebkāda iemesla.

Aizlavījās prom kā žurka.

Pēkšņi viņš sāka vemt.

Vīrietis, kas izkāpa no treilera, bija Janne Klinga, un viņš ietilpa Rūnes Foša grupā, kas bija izveidota, lai izmeklētu bezpajumtnieku piekaušanas, BP grupā, kā tā tika dēvēta policijas iekšienē. Klinga devās pie Foša.

- Tie paši noziedznieki? - viņš jautāja.

- Varbūt, varbūt arī ne.

- Ja sieviete neizdzīvos, tā pārvērtīsies par slepkavības lietu.

- Jā... bet, par laimi, mums nevajadzēs neko mainīt papīros -BP tikpat labi var izmeklēt ari bezpajumtnieku piebeigšanas gadījumus, ne tikai piekaušanas. Labi, vai ne?

Klinga viņam uzmeta ašu skatienu. Viņš par Fošu nebija milzīgā sajūsmā.

Pēc tikšanās ar Karlsēnu Olīvija piezvanīja Lennijai un ierosināja uz brītiņu satikties. Viņa apjauta, ka pārāk ilgi nav interesējusies par savu draudzeni.

Tāpēc tagad Olīvija sēdēja “Zilajā lotosā” - mazā āra kafejnīcā netālu no savas mājas -, dzēra sarkano tēju un domāja par Karlsēnu.

Viņai šķita, ka viņas ātri bija atradušas labu kontaktu. Dažreiz tas izdodas. Gluži citāda bija tikšanās ar vēso Marianni Būglundu. Karl-sēna bija atklāta un ieinteresēta.

Mape, kuru Olīvija bija dabūjusi no Ēvas, atvērta gulēja uz galdiņa. Džekijai Berjlundai bija veltīta atsevišķa nodaļa. Gaidot Len-niju, Olīvija sāka lasīt.

Materiāls bija visai apjomīgs.

“Kopš drāšanās ar norvēģiem Nūrdkosterā tu esi tikusi krietni augstāk,” Olīvija nodomāja, pētot Džekijas darbibu. Red Velvet eskorta meiteņu piedāvājums bija apjomīgs. Lai gan, kā Ēva norādījusi, šī redzamā daļa, iespējams, nenesa lielākos ienākumus. Tie plūda pa pilnīgi citiem kanāliem.

Un no pilnīgi citiem klientiem.

“Augstu stāvošiem klientiem,” domāja Olīvija. Viņa pat būtu gatava samaksāt, ja vien rastos iespēja ieskatīties Džekijas klientu reģistrā. Kādus vārdus viņa tur ieraudzītu? Arī viņai pazīstamus?

Viņa jutās kā grāmatu sērijas “Slavenais piecnieks"[10] varone.

Kaut gan viņi nebija pieci. Viņa bija viena, divdesmit trīs gadus veca Policijas augstskolas studente, kas jutās ne pārāk iederīga ikdienas dzīvē. Taču viņa arī apzinājās, ka tam ir iemesls. Viņai bija neatklāta slepkavība ar konkrētu līķi un konkrētu mīklu, ko vajadzētu atrisināt. Mīkla, ar kuras minēšanu kādu laiku bija nodarbojies ari viņas tēvs. Olīvija gatavojās atplēst enerģijas batoniņa iepakojumu, kad parādījās Lennija.

- Sveika, skaistule! Piedod, ka nokavējos!

Lennija pieliecās un apskāva Olīviju. Viņa bija ģērbusies plānā, dzeltenā vasaras kleitā ar milzīgu izgriezumu un spēcīgi smaržoja pēc Madame - viņas iecienītākajām smaržām. Garie, blondie mati bija tikko mazgāti, bet lūpas - koši sarkanas. Lennijas izskatā vienmēr kaut kā bija mazliet par daudz, taču viņa bija labākā un lojālākā Olīvijas draudzene.

- Un ar ko tu te nodarbojies? Raksti doktora disertāciju?

- Nē... tas ir tas studiju darbs, par kuru es jau tev teicu.

Lennija skaļi nopūtās.

- Vai tu drīz tiksi ar to galā? Tā vien liekas, ka tu ar to ņemies jau mūžību.

- Tā nu gluži nav, bet tas ir diezgan apjomīgs darbs un paņem savu...

- Ko tu dzer?

Lennija bija uzticīga savam paradumam - pārtraukt sarunu, kad tās tēma, viņasprāt, kļuva garlaicīga, kā, piemēram, šobrīd. Olīvija atklāja savas tasītes saturu. Lennija pazuda kafejnīcā, lai veiktu pasūtījumu. Kad viņa atkal parādījās, Olīvija bija novākusi materiālus par Džekiju Berjlundu un bija pilnībā gatava atjaunot informāciju par Lennijas dzīvi.

Tāda iespēja viņai arī radās, ar visām detaļām, pat tādām, kuras viņa nemaz negribēja zināt. Viņa dabūja apskatīt Jākobu fotogrāfijās - gan ar drēbēm, gan bez tām, kā ari noklausīties par stulbo Lennijas šefu; šobrīd viņa strādāja kādā videoveikalā. Olīvija smējās par Lennijas asajiem un iznīcinošajiem komentāriem, kas bija veltīti gan pašas, gan citu liktenim un piedzīvojumiem. Lennijai piemita nepārspējams talants Olīvijas izklaidēšanā, tādējādi viņa mazpama-zām sāka atgriezties dzīvē, kas vairāk piestāvēja parastai divdesmit trīs gadus jaunai sievietei. Viņa pat gandrīz sāka nožēlot, ka tovakar nebija devusies draudzenei līdzi uz Strandu. “Tā vien šķiet, ka esmu kļuvusi mazliet garlaicīga,” Olīvija nodomāja. Vispirms viņu savās ķetnās turēja Policijas augstskola, bet tagad - šī pludmales lieta.

Taču šovakar viņas nolēma sarīkot videovakaru. Tikai viņa un Lennija. Noskatīties jaunākās šausmu filmas, dzert alu un ēst siera radziņus.

Un viss pasaulē būs kā agrāk.

Pirms Džekijas Berjlundas. [11]

Bet ne Abāss, pat uz sekundi ne. Abāss el FasI bija krupjē, un viņš galvenokārt bija redzējis, kā tā visai sistēmiski aizslīd garām gan šeit, Casino Cosmopol Stokholmā, gan citos plašās pasaules kazino. Viņš zināja, ka nepastāv tāda sistēma, kas varētu atnest bagātību pie ruletes galda. Eksistēja vai nu veiksme, vai blēdība.

Bet ne sistēma.

Taču veiksme, kā jau teikts, varēja atnest naudu pie jebkura ruletes galda. īpaši tad, ja maksimālā likme uzlikta uz nulli un uz šī cipara arī apstājusies bumbiņa. Tā spēlētājam atnesa iespaidīgu summu. Šobrīd tas bija noticis ar kādu uzņēmuma vadītāju, kuram ar plastiskās operācijas palīdzību bija novākti maisiņi zem acīm un kuru nomāca kāda liela problēma.

Bertils Magnusons savāca ievērojamo laimestu, pametis uz galda daļu, kas pēc tradīcijas pienācās krupjē. Vēl kādu daļu viņš pastūma vīrietim blakus - Lāršam Ērnjelmam, ko visi parasti dēvēja par Lati un kas bija viens no Bertila draugu loka. Ar solārija iedegumu un Armani uzvalkā. Late priecīgs savāca žetonus un tūlīt pat izkaisīja tos pa visu galdu. “Kā apjucis teļš, pirmoreiz izlaists zaļā pļavā,” nodomāja Abāss.

Tad kabatā ievibrējās Bertila mobilais telefons.

Viņš bija aizmirsis to izslēgt.

Bertils piecēlās, vienlaikus izvelkot mobilo telefonu un cenšoties izspraukties cauri maitasputniem, kas bija saspiedušies spēlētājiem aiz muguras un vēroja spēli. Bija jāatrod kāds klusāks stūrītis.

Taču tas nebija tik tālu, lai Abāss, profesionāls krupjē būdams, nespētu viņam izsekot ar skatienu. Abāss, kas neko neredzēja, bet visu ievēroja. Viņš bija pilnībā pievērsies spēles galdam, bet tajā pašā laikā spēja vērot arī apkārt notiekošo - it kā viņam būtu fasetacis gluži kā kukaiņiem.

Tāpēc viņš ievēroja, ka Magnusons, viens no viņa pastāvīgajiem klientiem, turēja telefonu pie auss, nesakot nevienu pašu vārdu, taču viņa mīmika atklāja daļu no tā, ko viņš dzirdēja.

Un tas noteikti nebija kaut kas patīkams.

Abāss pārdomāja redzēto arī vēlāk, kad bija ieslīdējis restorānā Riche, - ne tāpēc, ka saruna būtu bijusi īpaši gara, bet gan tāpēc, ka Magnusons pēc tās nekavējoties bija atstājis kazino, uz galda pametot visai krietnu kapitālu un ari Lati pie tā. Acīmredzami apmulsušais “rotaļbiedrs” nebija sapratis, ka Magnusons ir devies prom, līdz viņam aptrūkās žetoni. Tad Late bija aptvēris, ka laikam pašam vajadzētu aiziet tiem pakaļ, taču vispirms mēģināja, cik labi vien mācēdams, pārvaldīt Magnusona kapitālu, līdz piecpadsmit minūtēs bija pazaudējis visu.

Kā teļš.

Pēc tam viņš devās prom.

Abāss prātoja par sarunu. Kāpēc Magnusons tūlīt pēc tās bija nozudis? Par ko tā bija? Par darba darīšanām? Iespējams, lai gan Magnusons bija viņa pastāvīgais klients jau pietiekami ilgi, tāpēc Abāss zināja, ka viņš nemēdz mētāties ar naudu. Viņš nebija skops, taču ne arī viens no tiem, kas kaisīja naudu vējā. Bet šoreiz viņš vairākas tūkstoškronu banknotes bija faktiski palaidis pa vējam.

Un vienkārši aizgājis.

Abāss bārā pasūtīja glāzi visparastākā ūdens un nostājās malā. Viņš bija vērotājs, trīsdesmit piecus gadus vecs marokānis, taču uzaudzis Marseļā. Agrākajā dzīvē viņš bija pelnījis iztiku, uz ielas tirgojoties ar zīmolu somiņu pirātiskām kopijām. Vispirms Marseļā, bet pēc tam Venēcijā. Taču pēc kāda kautiņa ar nažiem pie Rialto tilta viņš savu darbību bija pārcēlis uz Zviedriju. Kopš tā laika daudz ūdens bija aiztecējis, arī policijas uzraudzībā, un Abāss bija mainījis gan skatījumu uz dzīvi, gan profesiju, izmācījies par krupjē un aizrāvies ar sūfismu.

Šobrīd viņš bija Casino Cosmopol štata darbinieks.

Glums tips, kāds varbūt teiktu, uzmetot viņam tikai paviršu skatienu. Smalkiem locekļiem, vienmēr kārtigi noskuvies. Šad tad viņš mēdza arī ar acu zīmuli diskrēti akcentēt acis. Vienmēr tērpies labi piegulošā neuzkrītošas krāsas apģērbā, kas bija perfekts šuvēja rokudarbs. No attāluma tas gandrīz vai izskatījās kā uzgleznots uz auguma.

- Sveiks!

Meiča, kas kādu laiku bija vērojusi Abāsu, bija blonda, šķiet, skaidrā, taču mazliet vientuļa. Ari viņš izskatījās nedaudz vientuļš, tāpēc viņa bija izlēmusi, ka viņi varētu būt vientuļi kopā.

- Kā klājas?

Abāss skatījās uz deviņpadsmit divdesmit gadus veco meiteni.

- Es neesmu šeit, - viņš teica.

- Atvaino?

- Es neesmu šeit.

- Tu neesi šeit?

-Nē.

- Izskatās gan, ka tu esi šeit.

Meitene nedroši pasmaidīja, un Abāss atbildēja ar to pašu. Viņa zobi brūnajā sejā izskatījās ipaši balti, un klusā balss, gana divaini, bija labi dzirdama pat cauri skaļajai bāra mūzikai.

- Viss ir tikai šķietami, - viņš teica.

Pēc šī teikuma meitene pieņēma ātru lēmumu. Sarežģīti puiši nebija viņas gaumē, un šis noteikti tāds bija. “Ar tādiem var diezin kur iekulties,” viņa nodomāja un devās atpakaļ uz savu vientuļo stūri.

Abāss noskatījās viņai pakaļ un domāja par Julēni Ulsēteri. Viņa bija apmēram tajā pašā vecumā, un viņai bija Dauna sindroms.

Julēne būtu precīzi sapratusi, ko viņš ar to bija domājis. [12] pavīdējusi kādā žiglā pagriezienā, pārāk īslaicīgā, lai paspētu saskatīt sejas vaibstus.

- Šo vīrieti mums vajadzētu dabūt rokā.

Visi piekrita Rūnem Fošam. Pat ja šķita maz ticams, ka vīrietis pats ir piekāvis Veru Lāršoni, tik un tā būtu ļoti interesanti ar viņu parunāt, jo viņš, visticamāk, bija atradies šajā vietā arī piekaušanas laikā.

- Aizsūtiet filmiņu tehniķiem un palūdziet, lai viņi piestrādā pie viņa sejas, iespējams, varēsim dabūt arī asāku sejas attēlu.

- Vai tu domā, ka tas ir kāds cits bezpajumtnieks? - jautāja Klinga.

- Nav ne jausmas.

- Vai Vera Lāršone bija prostitūta?

- Nē, cik mums izdevies noskaidrot, - atbildēja Fošs. - Taču ar šiem nekad neko nevar zināt.

Raugoties no kāda mediķiem veltīta seriāla perspektīvas, scenogrāfija bija absolūti perfekta. Zaļgani dzeltena gaisma, nepieciešamais aprīkojums, ārstu komanda ap ķermeni, medicīnas māsiņas turpat blakus, klusinātās balsīs izteikti medicīnas termini, lielāku un mazāku instrumentu pasniegšana no vienām gumijotām rokām citās.

lā varētu būt jebkura operācija.

Taču, raugoties no “iekšienes”, no pacienta perspektīvas, viss izskatījās mazliet citādi. No turienes nekas nebija redzams, pirmkārt, tāpēc, ka acis bija aizvērtas, un, otrkārt, ja arī tās būtu vaļā, tas neko daudz nelīdzētu, jo pacients bija iemidzināts.

Taču pastāv kaut kas tāds, par ko mēs zinām stipri maz, - kāda nojauta par balsīm, kāds iekšējs attēlu kaleidoskops, kāds atmiņu atvars, kas klusinātos toņos kustas tur, dziļi iekšā, lai gan neviens īsti nezina, kur tas ir, kamēr pats tur nav nokļuvis.

Tur iekšā bija Vera.

Kamēr ārējā pasaule bija ārkārtīgi aizņemta ar viņas ķermeni un orgāniem, un visu, kas bija cietis, tajā pašā brīdī Vera bija pilnīgi citā vietā.

Viena pati.

Ar atslēgu saišķi un karājošos ķermeni.

Bērns krita baltumā, kurš sēdēja un rakstīja ar bēdu spalvu rokā... “vai tā tam bija jānotiek”... “vai tā tam bija jānotiek”...

Ārpusē, tālu ārpusē, atradās milzīgā Dienvidu slimnīca ar gaišu logu rindām. Tā izskatījās pēc gigantiska bunkura, kas būvēts no akmeņiem skeleta baltumā. Netālu no autostāvvietas tumsā stāvēja kāds vientuļš vīrs gariem matiem. Viņš ar acīm meklēja kādu logu, kuram varētu pievērst savu skatienu.

Tajā, kuru viņš izvēlējās, gaisma pēkšņi izdzisa.

TAJA RITA PAR GLASBLOSARPARKU gūlās smacējoša noskaņa, it kā vējš pār cilvēkiem būtu nolaidis miglas bēdu plīvuru. Vienace Vera bija mirusi. Viņu mīlētā Vera bija mirusi. Viņas liesmiņa bija izdzisusi tūlīt pēc pusnakts vairāku plīsušu orgānu dēļ. Ārsti bija darījuši visu, ko viņi parasti dara, klīniski un profesionāli, bet tad, kad Veras sirdspukstu vietā uz aparāta bija vairs tikai tieva svītriņa, rūpes par viņu pārņēma medicīnas māsas.

Ad mortem.

Viņi klusu pulcējās parkā, pamāja cits citam un drebēdami sašļuka uz soliņiem. Ieradās arī viens no avīzes redaktoriem. Vera taču bija pārdevusi avīzes daudzus gadus. Viņš pateica dažus aizkustinošus vārdus par atstumtību un to, ka Vera bija dzīvs siltuma avots. Visi piekrītoši pamāja.

Pēc tam viņi iegrima paši savās atmiņās.

Viņu mīlētā Vera bija mirusi. Viņa, kas tā pa īstam nemaz nedabūja izjust dzīvi, jo nepārtraukti cīnījās ar saviem spokiem smadzenēs un nepatīkamajām bērnības atmiņām, tā ari nespējot tikt ar to visu galā.

Un tagad viņa bija mirusi.

Tagad viņa nekad vairs nestāvēs rietošās saules gaismā un neizplūdīs savos pēkšņajos, aizsmakušajos smieklos vai nemetīsies plašos pārspriedumos par to vājprātu, kas valdīja, kā viņa to sauca, “noklīdušo realitātē”.

Sniega šķūre bija beigusi savu darbību.

Jelle nepamanīts ieslīdēja parkā un apsēdās uz visnomaļākā soliņa. Tas bija pavisam skaidrs vēstījums, kas liecināja: esmu šeit, taču ieturiet distanci. Viņš nemaz īsti nesaprata, kāpēc bija nācis šurp. Kaut gan saprata gan. Vienīgi šeit bija sastopami tie, kuri zināja, kas Vera Lāršone patiešām bija - šī līdz nāvei piekautā sieviete no Ziemeļuplandes. Nebija neviena cita, kuru tas interesētu vai kurš par to bēdātos. To darīja tikai tie, kas sēdēja šeit, uz parka soliņiem.

Izstumto lupatlašu bariņš.

Un viņš.

Viņš, kurš bija mīlējies ar viņu, redzējis viņu iemiegam, noglāstījis viņas baltās rētas un aizgājis.

Kā gļēva žurka.

Jelle piecēlās.

Viņš bija izlēmis. Vispirms viņš bija mēģinājis uz labu laimi atrast kādu kāpņu telpu vai bēniņus vienalga kur - lai tikai būtu vienatnē. Taču visbeidzot viņš nolēma atgriezties vecajā koka būdā pie Jērla-šena ezera, kur - viņš bija pārliecināts - viņu neviens netraucēs.

Tur viņš varēs piesūkties.

Jelle nemēdza pļēgurot. Pēdējo reizi kaut ko stiprāku bija dzēris pirms daudziem gadiem. Tagad viņš bija aizņēmies no avīzei paredzētās naudas un nopircis vienu degvīna pudeli un četrus stipros alus.

Ar to vajadzētu pietikt.

Viņš noslīga uz grīdas. Pāris spēcīgu koka sakņu bija pacēlušas grīdas dēļus uz augšu, tā ka viņš varēja sajust sasmakušu mitras zemes smaržu. Uz grīdas viņš bija izklājis brūna kartona gabalus, šur un tur arī pa kādai avīzei, vismaz šim gadalaikam ar to pietika. Ziemas laikā viņš kļuva ledusauksts, tiklīdz iemiga.

Viņš skatījās uz savām rokām - tās bija kalsnas, ar tieviem, gariem pirkstiem. “Gandrīz kā putna nagi,” viņam iešāvās prātā, satverot pirmo alus skārdeni.

Pēc tam otru.

Tad viņš alu papildināja ar dažiem malkiem degvīna. Kad viņu pārņēma pirmais reibums, viņš jau piecas reizes klusu bija izrunājis jautājumu:

- Kāda velna pēc es aizgāju?

Taču atbildi viņš nespēja atrast. Tad viņš to mazliet pamainīja un izteica skaļāk:

- Kāda velna pēc es nepaliku?

Ari šis būtībā diezgan līdzīgais jautājums tika izteikts piecas reizes, bet atbilde bija tā pati: nav ne mazākās jausmas.

Kad trešais alus un piektais šņabja malks bija izdzerts, viņam uznāca raudiens.

Lēnas, smagas asaras meklēja ceļu lejup pa nelīdzeno ādu.

Jelle raudāja.

Var raudāt tāpēc, ka kaut kas ir pazaudēts, vai arī tāpēc, ka kaut kas nav iegūts. Raudāt var daudzu iemeslu dēļ - gan triviālu, gan dziļi traģisku - vai ari pilnīgi bez iemesla. Var raudāt arī tāpēc, ka garām ir aizplīvojusi izjūta, kas atvērusi kādus vārtus uz pagātni.

Jelles asarām bija konkrēts iemesls - Vienace Vera. Taču viņa asaras nāca ari no dziļākiem avotiem, un viņš to zināja. No atmiņām, kas bija saistītas ar viņa šķirto sievu, dažiem zaudētiem draugiem, bet visvairāk - ar veco sievieti uz nāves gultas. Māti, kas nomira pirms sešiem gadiem, viņas ķermeni, kas morfīna ietekmē mierīgi gulēja zem plānās segas, viņas roku, kuru viņš turēja savējā un kura bija sarāvusies tik maza kā putnam. Taču viņš sajuta, kad tā pēkšņi mazliet sarāvās, redzēja, kā mammas acis bija tikko manāmi pavērušās, un dzirdēja tos dažus vārdus, kas nāca pār viņas plānajām, izkaltušajām lūpām. Viņš bija pieliecies pavisam tuvu viņas sejai, tuvāk, nekā viņš to bija darījis daudzus jo daudzus gadus, lai dzirdētu, ko viņa saka. Katru vārdu, teikumu pa teikumam.

Un tad viņa nomira.

Bet viņš tagad guļ šeit un raud.

Kad reibums viņu mazpamazām ieveda neciešamu atmiņu miglā, izlauzās pirmais kliedziens, taču, kad dūmu un uguns ainas mijās ar asiņainas harpūnas vīzijām, viņš jau teju vai rēca. [13]

Olofs Palme.

Kad pienāca ziņa par slepkavību, Bertils Magnusons bija sēdējis naktsklubā Alexandra kopā ar Lati un pāris citiem priecīgiem kungiem no viņu aprindām.

- Šampanieti!

Bija iesaucies Late, un šampanietis plūda.

Visu garo nakti.

Kopš slepkavības brīža bija pagājuši jau divdesmit pieci gadi, taču tā vēl joprojām nebija atklāta. Tas gan Bertilam ne mazākajā mērā nerūpēja. Viņam patlaban bija pārrunas ar Kongo. Kāds zemes īpašnieks Valikales tuvumā bija pieprasījis nesamērīgi augstu atlīdzību, tādējādi radot problēmas uzņēmumam un tur strādājošajam portugāļu šefam. Savukārt uzņēmuma franču pārstāvis gribēja, lai viņi apmierina šo prasību, bet Bertils tam negribēja piekrist.

- Es zvanīšu militārajam šefam Kinšasā.

Viņš piezvanīja un norunāja telesanāksmi ar vēl vienu visai alkatīgu varasvīru. Stūrgalvīgi zemes īpašnieki Bertilam Magnusonam bija stipri niecīga problēma. Tādas galu galā vienmēr kaut kā atrisinājās.

Maigākā vai skarbākā veidā.

Taču diemžēl neviens no šiem veidiem nederēja, lai atrisinātu viņa patieso problēmu - ierakstīto sarunu.

Viņš konstatēja, ka sarunai ar Ventu nav iespējams izsekot. Šis ceļš bija slēgts. Viņš tātad nezināja, vai Vents bija zvanījis no ārzemēm vai arī atradās tepat, Zviedrijā. Taču viņš pieņēma, ka Vents agrāk vai vēlāk kaut kādā veidā mēģinās ar viņu kontaktēties. Citādi taču nebūtu jēgas tam, ka viņš atklājis šādas sarunas eksistenci.

Tā sprieda Bertils.

Un tāpēc viņš piezvanīja K. Sedovičam - ļoti uzticamai personai. Viņš bija lūdzis viņam pārbaudīt visas viesnīcas, hosteļus un moteļus Stokholmā un tās apkārtnē, vai kaut kur nav apmeties Nilss Vents, ja nu viņš galu galā tomēr būtu Zviedrijā. Veltīgas pūles - to Bertils jau faktiski zināja iepriekš. Pat ja Vents bija Zviedrijā, viņam diezin vai būtu nepieciešams apmesties viesnīcā vai tamlīdzīgā vietā. Vēl jo vairāk ar savu īsto vārdu.

Bet ko citu viņš varētu darit?

“Glīta sieviete,” nodomāja Olīvija. “Turklāt labi saglabājusies. Droši vien savās jaunības dienās bijusi pieprasīta eskorta meitene, kurai iztiku nodrošināja izskats un ķermenis.” Olīvija patina gabaliņu uz priekšu. Viņa sēdēja pie virtuves galda un datorā skatījās interviju ar Džekiju Berjlundu, kuru bija pārsūtījusi Ēva Karlsēna. Tā bija ierakstīta Estermalmes veikalā Udda&Rātt, kas atradās Sibillegātanā un bija tipiska tirdzniecības vieta, atbilstoša savam līmenim un novietojumam, ar koķetām interjera detaļām un nežēlīgi dārgiem slavenu zīmolu apģērbiem. Ēva to bija nosaukusi par veikalu izkārtni, jo tas nebija nekas vairāk kā izkārtne Džekijas slēptajai darbībai.

Red Velvet. >

Intervija bija notikusi pirms pāris gadiem. Intervētāja bija Ēva, un pēc visa varēja spriest, ka Džekija bija šī veikala vadītāja. Olīvija internēta meklēšanas programmā ierakstīja veikala nosaukumu. Tas vēl joprojām eksistēja un atradās tajā pašā adresē. Arī veikala īpašniece bija tā pati - Džekija Berjlunda.

Olīvija nolēma, ka šis veikals būtu apmeklējuma vērts.

Viņa noskatījās interviju lidz galam. Ēva bija pamudinājusi Džekiju pastāstīt par savu eskorta dāmas pagātni. Viņa par to nekaunējās, gluži otrādi - tas bija palīdzējis viņai izdzīvot. Džekija kategoriski noliedza, ka būtu sniegusi arī seksuāla rakstura pakalpojumus.

- Mēs bijām kā geišas, izsmalcinātas sabiedrības dāmas, kas tika ielūgtas uz dažādiem pasākumiem un pusdienām, lai uzlabotu klātesošo noskaņojumu, turklāt tādā veidā mēs nodibinājām kontaktus.

Pie fakta par kontaktu nodibināšanu viņa atgriezās vēl pāris reižu. Kad Ēva mēģināja noskaidrot, par kāda veida kontaktiem ir runa, Džekijas atbildes bija izvairīgas, lai neteiktu - noraidošas. Viņa uzskatīja, ka tā ir viņas privātā lieta.

- Bet vai tie bija biznesa kontakti? - jautāja Ēva.

- Kas gan cits tas varētu būt?

- Draudzīgi kontakti.

-Jā, bija gan tādi, gan tādi.

- Vai šie kontakti pastāv vēl joprojām?

- Daļa pastāv.

Tas, ko Ēva mēģināja izdabūt no Džekijas, bija pilnīgi skaidrs, vismaz Olīvijai. Viņa centās izdibināt, vai kontakti un klienti bija viens un tas pats. Viņa ar to nedomāja veikala klientus, bet gan klientus tai darbībai, kurai veikals bija tikai izkārtne, proti. Red Velvet.

Džekijas eskorta biznesam.

Diemžēl Džekija bija pārāk slīpēta, lai uz to uzķertos. Viņa teju vai smaidīja, kad Ēva jau ceturto reizi uzdeva jautājumu par viņas klientiem. Taču, kad Ēva uzdeva papildjautājumu, smaids zibenīgi pazuda.

- Vai jums ir klientu reģistrs?

- Veikalā?

-Nē.

- Tagad es jūs īsti nesaprotu.

- Es domāju klientu reģistrs jūsu otrajam biznesam - eskorta meiteņu piegādei, kas notiek caur firmu Red Velvet.

Olīvija nespēja vien nobrīnīties, kā Ēva bija uzdrīkstējusies uzdot šo jautājumu. Viņas cieņa pret Ēvu pieauga. Bija acīmredzams, ka arī Džekija nespēja saprast, kā viņa bija uzdrīkstējusies to pajautāt. Viņa pēkšņi vērās Ēvā ar skatienu, kas nāca pilnīgi no citas pasaules - no aizliegtās pasaules. Tas bija skatiens, kas tūlīt pat Olīvijai atgādināja Ēvas brīdinājumu. Ap sievieti, kurai ir šāds skatiens, nevajadzētu okšķerēt.

Vēl jo vairāk, ja tev ir tikai divdesmit trīs gadi un esi bez pieredzes.

Patiešām.

Un tikai tu pati esi iedomājusies, ka līdzinies Tūrēm Sventonam^14.

Olīvija nespēja atturēties, neuzsmaidot sev tieši datora kamerā. Taču tad viņa pēkšņi atcerējās, ka vācu policisti bija radījuši “Trojas zirgu”, kurš spēja ielauzties datoros un piereģistrēt visu, kas notiek datora kameras priekšā.

Viņa pabīdīja datora ekrānu mazliet zemāk.

Bija gandrīz pusnakts, kad Jelle pamodās savā sasmakušajā būdā. Viņš modās lēni un mokoši, acis bija aizlipušas, un garša mutē - briesmīga, it kā viņš tikko būtu apēdis kailgliemezi. Paģiras bija pamatīgas. Viņš bija novēmies, lai gan neatcerējās, ka viņu būtu mocījis nelabums. Lēnām viņš uzslējās pussēdus un atbalstīja muguru pret sienu. Viņš redzēja nakts gaismu sijājamies iekšā pa dēļu spraugām. Smadzenes bija kā ar vati piebāztas. Jelle sēdēja labu brīdi un juta, kā tās kāpj. Karstas, vājprātīgas dusmas kāpa caur krūtīm galvas virzienā. Dusmas aizmigloja acis. Tad pēkšņi viņš pieslējās stāvus un ar mežonigu spēku spēra pa durvīm tā, ka dēļi aizlidoja kur nu kurais. Veras noslepkavošana un viņa paša nodevība bija kā neredzams, ķermenī iedūries iesms. Viņš ieblieza ar dūri pa durvju stenderi un izgāja ārā.

Arā no tukšuma.

Pulkstenis bija jau krietni pāri pusnaktij, kad viņš sāka virzīties pa akmens kāpnēm, kas atradās pa kreisi no Katarinas garāžām, -Haralda Lindberga kāpnēm, kas sākās pie Katarīnavēgenas un veda līdz Klēvgrendai. Tām bija četri posmi, simt deviņpadsmit pakāpieni, katrā posmā dega lukturis.

Lija spēcīgs, silts vasaras lietus, taču tas viņam netraucēja.

Viņš bija nolēmis, ka ir pienācis laiks sākt.

Kādreiz, gandrīz vai akmens laikmetā, viņš bija visai atlētisks, 192 centimetrus garš un muskuļots. Šobrīd viņš tāds vairs nebija. Viņš zināja, ka patlaban bija nožēlojamā fiziskā formā ar teju vai pilnībā atrofējušos muskulatūru, jo ķermenis vairākus gadus nebija fiziski nodarbināts un vairāk līdzinājās vecam vrakam.

Gandrīz vraks.

Tagad viņš to mainīs.

Viņš uzņēma laiku un sāka kāpienu augšup, soli pa solim. Viņam vajadzēja sešas minūtes, lai tiktu augšā līdz Klēvgrendai, un vēl četras, lai tiktu atpakaļ lejā. Kad viņš sāka kāpt otrreiz, viņa spēki bija galā.

Pavisam.

Viņš jau pirmajā posmā noslīga uz kāpnēm un juta, ka sirds nežēlīgi dauzās. Viņam šķita, ka tās sitieni ir dzirdami pat cauri krūškurvim. Sirds cīnījās kā veseris, nesaprotot, kas šim cilvēkam pēkšņi ienācis prātā un par ko viņš sevi uzskata.

Vai arī uz ko ir spējīgs.

Pagaidām ne uz ko daudz. Šobrid faktiski ne uz ko. Patlaban viņš sēdēja, svīda un elsoja, un ar lielām pūlēm mēģināja mobilajā telefonā saspiest pareizās pogas. Beidzot tas izdevās. Beidzot viņš atrada internētā filmiņu.

Ar Veras slepkavību.

Filmiņas sākumā bija redzama vīrieša mugura. Viņš kopojās ar sievieti. Jelle un Vera. Viņš attina filmiņu no sākuma. Vai viņa seja bija saskatāma? Neskaidri. Un tomēr. Viņš zināja, ka Fošs un viņa okšķeri izpētīs katru filmiņas milimetru. Vīrietis treilerā noteikti ir izraisījis viņu interesi. Kas notiks, ja viņi identificēs viņu? Viņu, kam ir saistība ar slepkavības vietu. Un tieši Fošs?

Jellem nepatika šāda varbūtība. Viņam nepatika Fošs. īsta mēslu kaudze. Ja Fošam ienāks prātā doma, ka Jelle ir iesaistīts Veras slepkavībā, viņš varētu safabricēt milzum daudz dažādu stulbību.

Taču par to viņš lauzīs galvu tikai tad, ja tāda diena pienāks.

Jelle ļāva, lai filmiņa rit savu gaitu. Kad kadrā bija redzama Veras sišana, viņš to apstādināja un raudzījās uz Katarīnavēgenu. “Kādi gļēvi izdzimteņi,” viņš domāja, “viņi bija gaidījuši, līdz es aiziešu. Viņi neuzdrošinājās uzbrukt, kamēr es tur biju, viņi gribēja uzbrukt Verai vienai.”

Nabaga Vera.

Viņš mazliet papurināja galvu un pārvilka ar roku pār acīm. Ko viņš patiesībā juta pret Veru, pirms notika tas, kas notika?

Žēlumu.

No pirmā brīža, kad viņš satika viņu un redzēja, kā viņas acis šķietami piesūcās viņa acīm, it kā viņš varētu būt drošības kāpnes uz dzīvi. Taču viņš tāds nebija. Diemžēl. Pēdējos gados viņš bija pamatīgi kritis uz leju. Varbūt ne līdz pašai apakšai, kur bija Vera, taču nemaz ne tik tālu no turienes.

Tagad viņa bija mirusi, bet viņš sēdēja šeit pilnīgi bez spēka. Sēdēja uz kāpnēm Slusenas tuvumā un domāja par Veru un to, kā bija pametis viņu vienu pašu treilerā un aizgājis. Arī tagad bija laiks iet. Soļot pa kāpnēm. Nakti pēc nakts, līdz viņš būs atguvis tik labu fizisko formu, lai spētu tikt galā ar to, ar ko bija jātiek galā.

Ar vīriešiem, kas nogalināja Veru.

*

No tā jau Bertils Magnusons bija baidījies. K. Sedovičs bija atsūtījis ziņojumu: Nilss Vents nevienā Stokholmas viesnīcā nav atrodams. Kur tad viņš bija? Ja viņš vispār bija šeit. Viņam diezin vai bija saglabājušies kādi kontakti no agrākiem laikiem, Bertils par to bija diskrēti apjautājies. Venta vārds daudziem bija izsvītrots no atmiņas.

Tātad kur?

Bertils piecēlās un piegāja pie loga. Mašīnas bez skaņas traucās garām pa Svēavēgenu. Pirms dažiem gadiem viņi visai biroja ēkai ielas pusē bija ielikuši jaunus, ekskluzīvus skaņu izolējošus logus. “Tā bija saprātīga investīcija,” Bertils nodomāja, bet tad viņam prātā iešāvās pilnīgi cita doma.

Vai, pareizāk sakot, ideja.

Kāda nojausma.

Par to, kur, iespējams, varētu būt Nilss Vents ar savu derdzīgo sarunu.

GAIŠMATAINAIS ZĒNS mazliet piebremzēja. Skrituļdēlis bija vidū ielūzis. Viņš to vakar bija atradis kādā konteinerā un, cik nu iespējams, pielabojis. Ritenīši bija nodiluši, bet priekšā bija pamatīgs, asfaltēts nobrauciens. Pēc tam atkal sekos garš, taisns gabals līdz pat koši krāsotajām Flemingsberjas augstceltnēm, kuras ieskāva nelieli koku puduri. Šur un tur bija pa rotaļlaukumam, bet gandrīz uz katra balkona atradās satelīta šķīvis. Šeit dzīvoja daudzi, kas vēlējās skatīties svešzemju kanālus.

Zēns raudzījās uz vienu no zilajām mājām, uz septīto stāvu.

Viņa sēdēja virtuvē pie lamināta galda un smēķēja, pagriezusies pret atvērto spraudziņu logā. Viņa nevēlējās, ka dūmi sanāktu istabā. Vislabprātāk viņa gribētu atmest pipēšanu - to viņa bija vēlējusies jau daudzus gadus -, taču tas bija viņas vienīgais netikums, un viņa zināja, ka visu netikumu summa ir konstants lielums: ja viņa atmestu smēķēšanu, varbūt uzsāktu kaut ko jaunu.

Daudz nopietnāku.

Viņas vārds bija Ovete Anderšone, un viņa bija māte Akem, gaišmatainam desmit gadus vecam zēnam.

Ovetei bija četrdesmit divi gadi.

Viņa izpūta dūmus pa spraudziņu logā un instinktīvi pagriezās pret sienas pulksteni. Tas bija apstājies, nu jau labu laiku. “Jaunas baterijas, jaunas zeķes, jauni palagi, jauna eksistence,” viņa domās uzskaitīja. Saraksts bija nejēdzīgi garš. Pašā saraksta augšgalā bija jaunas futbola kurpes Akem, tās viņš dabūs, tiklīdz radīsies pirmā iespēja, to viņa bija apsolījusi, - kad būs samaksāts par īri un visu citu. Viss cits bija pamatīgi parādi nodokļu inspekcijai un kredīta atmaksa par plastisko operāciju. Pirms vairākiem gadiem viņa bija aizņēmusies naudu, lai palielinātu krūtis.

Tāpēc tagad vajadzēja dzīvot ļoti taupīgi.

- Čau!

Ake nolika malā ielūzušo skrituļdēli un taisnā ceļā devās pie ledusskapja, no kura izņēma aukstu ūdeni. Viņam garšoja auksts ūdens. Tāpēc Ovete vienmēr ielika ledusskapī pāris litru, lai tas būtu pieejams, kad dēls pārradīsies mājās.

Viņi dzīvoja daudzstāvu mājas divistabu dzīvoklī. Ake mācījās tepat centrā, Anneštas skolā, taču patlaban bija vasaras brīvlaiks. Ovete pievilka Aki sev klāt.

- Man šovakar droši vien būs jāstrādā.

- Es zinu.

- Tas varētu būt vēlu.

- Es zinu.

- Vai tev ir futbola treniņš?

-Jā.

Ake meloja, taču Ovete to nezināja.

- Tikai neaizmirsti atslēgu!

- Labi.

Akem bija pašam sava atslēga, cik ilgi vien viņš sevi atcerējās, un viņš tika pats ar sevi galā lielu diennakts daļu. To daļu, kad mamma bija pilsētā un strādāja. Tajā laikā viņš mēdza spēlēt futbolu, līdz kļuva pārāk tumšs, tad devās mājās un uzsildīja to, ko mamma bija atstājusi. Tas vienmēr bija kaut kas garšīgs. Pēc tam viņš spēlēja videospēles.

Ja nedarīja ko citu.

Olīvija steidzās, turklāt viņa necieta lielveikalus. īpaši jau tos, kuros nekad iepriekš nebija bijusi. Viņai nepatika maldīties pa šaurajām ejām gar pārpilnajiem plauktiem, lai sameklētu mazu burciņu ar konservētām gliemenēm - vongole - un, tās neatradusi, būtu spiesta uzmeklēt kādu no veikala darbiniekiem.

- Kā jūs teicāt, ko jūs meklējat?

- Vongole.

- Vai tas ir dārzenis?

Taču šodien viņai nebija laika, lai izvēlētos veikalu. Viņa brauca no mašīnas tehniskās apskates Lenneštā un bija piestājusi pie ICA Maxi Nakā. Tagad viņa no autostāvvietas steidzās uz stiklotajām ieejas durvīm, domādama, vai viņai makā ir piecu vai desmit kronu monēta iepirkumu ratiem vai ari būs jāsamierinās ar plastmasas groziņu. Kabatā esošo piecdesmit kronu banknoti viņai nebija laika samainīt. Dažus metrus no ieejas stāvēja garš, kalsns vīrietis ar avīzi rokā. Viens no bezpajumtniekiem, kuri uzturēja sevi, pārdodot avīzi Situation Stockholm. Vīrieša seja bija nelielām brūcēm klāta, viņa garie, sapinkājušies mati bija taukaini un spīdīgi, bet, pēc drēbēm spriežot, pēdējās nedēļas viņš bija pavadījis ļoti tuvu zemei. Olīvija aši pameta skatienu uz vīrieti. Uz identifikācijas kartītes, kas atradās viņam ap kaklu, bija rakstīts “JELLE”. Viņa pasteidzās garām. Viņa dažkārt mēdza nopirkt avīzi, taču ne šodien, kad bija jāsteidzas. Viņa turpināja ceļu cauri rotējošajām stikla durvīm vēl dažus metrus uz priekšu un tur palika kā zemē iemieta. Olīvija lēnām apgriezās un kādu brīdi skatījās uz vīrieti tur, ārā. Pati neapzinoties, kāpēc, viņa atkal devās ārā, apstājās dažus metrus no vīrieša un vēroja viņu. Vīrietis pagriezās pret viņu un paspēra dažus soļus tuvāk.

- Situation Stockholm?

Olivija iebāza roku kabatā, izvilka piecdesmit kronu naudaszīmi un pasniedza to vīrietim, vienlaikus skenējot viņa seju. Vīrietis paņēma naudu, tad padeva avīzi kopā ar naudas atlikumu.

- Paldies.

Olīvija paņēma avīzi un mēģināja formulēt savu jautājumu.

- Vai jūs gadījumā neesat Toms Stiltons?

- Kāpēc jautājat?

- Uz kartītes ir rakstīts “Jelle”.

- Toms Jespers Stiltons.

- Skaidrs.

- Kā, lūdzu?

Olīvija ātri pagāja garām vīrietim un no jauna devās iekšā veikalā. Turpat, kur iepriekš, viņa atkal apstājās, centās atgūt šoka pārņemto elpošanu un vēlreiz apgriezās. Vīrietis tur, ārā, pašreiz lika savu avīžu žūksni nodilušā mugursomā un devās prom. Olīvija nezināja, ko viņai vajadzētu darīt, taču kaut kas bija jādara. Viņa devās atkal ārā un sekoja vīrietim. Viņš gāja diezgan ātri. Pēdējo gabaliņu, kas viņus šķira, viņa pat metās pusskriešus. Vīrietis neapstājās. Olīvija ieslīpi centās nokļūt viņam priekšā.

- Ko jūs vēlaties? Vēl kādu avīzi? - viņš jautāja.

- Nē. Mans vārds ir Olīvija Renninga, un es mācos Policijas augstskolā. Es vēlētos aprunāties ar jums. Par pludmales lietu. Nu to -Nūrdkosterā.

Vīrieša visai smagi cietušajā sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņš tikai pagriezās un devās taisni pāri ielai. Kādai mašīnai nācās strauji nobremzēt, bet kāda pankūkai līdzīga frizūra, kas sēdēja pie stūres, izbāza pa logu gaisā izslietu vidējo pirkstu. Vīrietis turpināja savu ceļu. Olīvija palika stāvam. Ilgi. Tik ilgi, līdz viņa redzēja vīrieti pazū-dam aiz kāda betona sienas stūra labu gabalu tālāk. Viņa stāvēja tik sastingusi, ka kāds vecāks kungs juta nepieciešamību viņu uzmanīgi uzrunāt.

- Vai ar jums viss kārtībā?

Olīvija jutās savādi, bet ne labi.

Viņa ieslīga savas mašīnas sēdeklī un mēģināja savākties. Mašīna vēl joprojām atradās stāvvietā pie lielveikala, pie kura viņa tikko bija satikusi vīrieti, kas sešpadsmit gadus bija vadījis Nūrdkosteras slepkavības izmeklēšanu.

Kādreizējo krimināllietu komisāru Tomu Stiltonu.

“Jelle”?

Kā viņš no Jespera bija dabūjis Jelli?

Viņas kursa vadītājs tika teicis, ka viņš bija viens no Zviedrijas labākajiem slepkavību izmeklētājiem un piedzīvojis straujāko karjeras attīstību policijas vēsturē. Šodien viņš tirgoja avīzi Situation Stockholm. Bezpajumtnieks. Stipri nožēlojamā fiziskā formā. Pat tik bēdīgā, ka Olīvijai nācās pamatīgi piepūlēties, lai pārliecinātu sevi, ka tas patiešām ir viņš.

Taču tas bija viņš.

Viņa bija apskatījusi daudz Stiltona fotogrāfiju, Karaliskajā bibliotēkā pētīdama avīžrakstus par pludmales slepkavību, kā arī redzējusi senus fotoattēlus ar viņu Stremstadē pie Gunnara. Olīviju bija mazliet fascinējis viņa vērīgais skatiens, turklāt viņai patika, ka viņa izskats vienlaikus pauž gan pievilcību, gan stingru stāju.

Tagad gan viņš tāds vairs neizskatījās.

Viņa fiziskais sabrukums bija izdeldējis jelkādas personības iezīmes viņa ārienē. Pat acis bija apdzisušas. Kalsnais augums negribīgi nesa garmatainu galvu, kas droši vien arī vairs nebija labākajā formā.

Un tomēr tas bija Stiltons.

Pirmoreiz paejot viņam garām, viņa bija reaģējusi instinktīvi. Sākumā bija pazibējusi miglaina vīzija, bet, viņai ieejot pa veikala durvīm, tā bija izveidojusies par konkrētu attēlu - Toms Stiltons? Tas nav iespējams. Tas nav... Un tad viņa atkal bija devusies ārā, lai rūpīgāk nopētītu viņa seju.

Degunu. Uzacis. To labi saskatāmo rētu pie viena mutes kaktiņa.

Tas bija viņš.

Taču tagad viņš atkal bija pazudis.

Olīvija mazliet pagriezās. Blakussēdeklī gulēja viņas blociņš, kurā bija milzum daudz jautājumu un pārdomu par šo slepkavības lietu. Pierakstīti, lai kādreiz saņemtu atbildes uz tiem no atbildigā slepkavības izmeklētāja.

No Toma Stiltona.

Bezpajumtnieka ne pārāk glaimojošā izskatā.

Bezpajumtnieks bija noslīdzis zemē pie Jērlašena ezera. Mugursomu viņš bija pakarinājis uz kāda zara sev aiz muguras. Viņš dažreiz mēdza šeit sēdēt. Tas bija netālu no viņa būdas. Daži visai cieši saauguši krūmi, zem veca koka tilta lēni tekošs ūdens, relatīvs klusums.

Viņš nolauza kādu zaru no krūma sev blakus, nobraucīja tam lapas, pastiepa to uz priekšu un sāka maisīt brūno ūdeni.

Viņš bija satraukts.

Ne tāpēc, ka meitene viņu bija atpazinusi, ar to viņš spēja sadzīvot. Viņš taču bija Toms Jespers Stiltons, un viņam nebija plāna mainīt savu vārdu. Vairāk par to, ko viņa bija teikusi, tā meitene, kas bija aizšķērsojusi viņam ceļu un izskatījās tik izbrīnīta.

Olīvija Renninga.

Viņš atpazina šo vārdu. Pat ļoti labi.

“Es vēlētos aprunāties ar jums. Par pludmales lietu. Nu to - Nūrd-kosterā.”

Pastāv dažādu veidu mūžība. Un pastāv arī mūžības mūžība. Apmēram tādā attālumā Stiltons uztvēra savu pagātni, taču bija nepieciešams tikai viens vienīgs vārds, lai šī mūžība sarautos ērces lielumā un sāktu savu alkatīgo ielaušanos.

Pludmales lieta.

“Tas skanēja tik nenozīmīgi,” viņš nodomāja. Tik vienkārši konstruēts apzīmējums - pludmale un lieta. Viņš nekad pats netika tādu lietojis. Viņam šķita, ka tas varētu degradēt šo slepkavību, kas bija viena no briesmīgākajām, kādu vien viņam nācās izmeklēt. Tas izklausījās kā tenku lapas virsraksts. Viņš vienmēr visos ziņojumos šo slepkavību bija personificējis ar Nūrdkosteru. Konkrēti un policejiski.

Taču bez rezultāta.

Kāpēc Olīvija Renninga interesējās par Nūrdkosteru - tā vairs nebija viņa problēma, jo viņa nāca no citas pasaules. Un tomēr viņa bija likusi kādai ērcei piesūkties pie viņa garīgā ķermeņa. Viņa bija radījusi plaisu šībrīža eksistencē, ļaujot tajā iekļūt pagātnei, un tas viņu satrauca. Viņš negribēja, ka tiek satraukts. Viņš negribēja, lai satraukuma iemesls būtu pagātne un pavisam noteikti ne tas, kas viņa domas bija intensīvi nodarbinājis gandrīz astoņpadsmit gadus.

Jelle izvilka zaru no ūdens.

Pār demonstrantiem, kas bija savākušies uz ietves tieši pretī MWM galvenā biroja ēkai Svēavēgenā, sijājās vasarīgs lietutiņš. Uz viņu plakātiem bija dažādi saukļi: “TŪLĪT PAT ATSTĀJIET KONGO!”, “LAUPĪTĀJI!”, “PĀRTRAUCIET IZMANTOT BĒRNU DARBU!”. Netālu no viņiem stāvēja neliela grupa policistu.

Nedaudz tālāk, pie Ūlofa Palmes ielas, kāds vecāks vīrietis bija atspiedies pret nama fasādi. Viņš vēroja demonstrantus, pierakstīja viņu saukļus un izlasīja vienu no viņu pamfletiem.

MWM koltāna raktuves izposta nozīmīgas dabas teritorijas! Alkatībai pa pēdām seko gorillu bojāejas draudi, jo tiek iznīcināts to barības avots! Gorillas tiek nogalinātas arī gaļas dēļ, pēc kuras ir liels pieprasījums! Apturiet MWM bezatbildīgo dabas izvarošanu!

Pamfleta ilustrācijas bija pretīgas. Tajās bija attēlotas beigtas gorillas, kas piestiprinātas pie koka kārtīm kā asiņojoši Kristus tēli.

Vīrietis nolaida pamfletu, un viņa skatiens slīdēja pār tieši pretim esošās ēkas fasādi, līdz pašam augšējam stāvam, kurā atradās galvenais birojs un arī uzņēmuma īpašnieka un izpilddirektora Bertila Magnusona kabinets. Tur vīrieša skatiens apstājās. Viņš zināja, ka Bertils šobrīd ir savā kabinetā, jo bija redzējis viņu ierodamies spoži nospodrinātā, pelēkā “Jaguārā” un veikli iešmaucam ēkā.

“Tu esi novecojis, Bertil,” nodomāja Nilss Vents. Viņš pārvilka roku pār kabatu, kurā atradās kasete ar sarunas ierakstu.

“Un pavisam drīz tu novecosi vēl vairāk.” [15]

Kad Olīvija ienāca savā dzīvoklī, pulkstenis bija gandrīz septiņi. Elviss gulēja uz paklāja priekšnamā kā žurnāla Playboy atvērums, izstiepis kājas gaisā uz visām pusēm. Kaķis pieprasīja uzmanību un maigumu. Olīvija pacēla viņu un iegremdēja seju sava mīluļa mīkstajā kažociņā. Viņš nedaudz smaržoja pēc ēdiena, ko viņa tam no rīta bija atstājusi. Tagad viņš izstiepās Olīvijai pār plecu savā iemīļotajā pozā un sāka košļāt viņas matus.

Ar kaķi pār plecu viņa izņēma no ledusskapja sulas paku un apsēdās pie virtuves galda. Mājupceļā no Nakas viņa bija mēģinājusi salikt pa plauktiņiem atgadījumu ar Stiltonu. Beidzot viņš bija atrasts. Viņš bija bezpajumtnieks. Labi. Viņa saprata, ka tam noteikti bija savi iemesli, kas uz viņu neattiecās, un tomēr viņš joprojām bija svarīgs informācijas avots pludmales lietā. Totāli neieinteresēts avots - tas nu bija redzams pat ar neapbruņotu aci. Viņa, saprotams, varētu likt mierā pludmales lietu, tas taču bija brīvprātīgs uzdevums, bet šāds risinājums nebija viņas dabā.

Gluži pretēji.

Tikšanās ar Stiltonu pludmales lietai bija pievienojusi jaunu dimensiju, vismaz viņai un viņas viegli ierosināmajai fantāzijai. Vai šim Stiltona ceļam no citu apbrīnota krimināllietu komisāra līdz būtībā fiziskam vrakam bija kāda saistība ar pludmales lietu? Vai viņš pirms sešiem gadiem bija ticis uz pēdām kaut kam tādam, kas bija par iemeslu viņa aiziešanai no policijas? Kaut gan viņš taču esot to pametis personīgu iemeslu dēļ.

- Ne tikai.

Oke Gustafsons bija beidzot atzinies, kad Olīvija viņam vēlreiz piezvanīja un visai neatlaidīgi piespieda viņu pie sienas.

- Kas tad vēl tur bija?

- Konflikts par kādas lietas izmeklēšanu.

- Pludmales lietas?

- To es nezinu. Es tad jau biju sācis strādāt augstskolā un ieguvu ziņas no netiešiem avotiem.

- Tātad tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņš aizgāja?

- Tas ir iespējams.

Nekas vairāk ari Olīvijas fantāzijai nebija nepieciešams. Pietika ar “tas ir iespējams”, lai viņa pieņemtu par neapgāžamu faktu, ka Stiltons pameta policiju konflikta pludmales vai arī kādas citas lietas sakarā. Ar ko Stiltons nodarbojās tolaik, kad aizgāja? Vai viņa to varētu noskaidrot?

Olīvija pieņēma lēmumu. Viņa Stiltonam neļaus tā vienkārši aiziet. Viņa sadzīs viņu atkal rokā, kaut vai ar uguni. Viņa, piemēram, varētu apmeklēt Situation Stockholm redakciju un pamēģināt tur kaut ko uzzināt par Stiltonu.

Tad viņa vēlreiz uzrunās viņu.

Mazliet vairāk sagatavojusies.

Viņu nākamā tikšanās notika uz Haralda Lindberga kāpnēm. Vēlu, pēc pulksten vieniem naktī, un pilnīgi nejauši. Stiltons jau ceturto reizi kāpa lejā, kad Minkens devās augšup.

Viņi satikās kāpņu otrajā posmā.

- Sveiks!

- Atkal sāp zobi?

- Apsēdies!

Stiltons norādīja uz vienu no pakāpieniem. Minkens tūlīt pat nolēma paklausīt - gan noteiktā toņa dēļ, gan tāpēc, ka Stiltons nebija devies tālāk. Vai viņš gribēja parunāties? Minkens skatījās uz norādīto pakāpienu, minēdams, kad diez te kāds suns pēdējoreiz pakakājis. Minkens apsēdās, un Stiltons piemetās viņam blakus. Tik tuvu, ka Minkena deguns sajuta ne pārāk patīkamu atkritumu un amonjaka smaržu buķeti.

Papildinātu ar sviedru smaku.

- Kā klājas, Tom? - viņš jautāja savā pīkstošajā balsī.

- Viņi nosita Veru.

- Vai tā bija viņa tajā treilerā?

-Jā.

- Vai tu viņu pazini?

-Jā.

- Vai tu zini, kas to izdarīja?

- Nē. Vai tu zini?

- Kā gan lai es to zinātu?

- Kādreiz tu daudz ko zināji agrāk par citiem, ja vien kaut kur bija notikušas kādas cūcības. Vai ari tu esi kļuvis par nekam nederīgu graustu?

Šāds komentārs būtu pelnījis īsu un labi mērķētu bliezienu pa vietu, no kuras deguns aug, un to varētu saņemt ikviens, izņemot Stiltonu. Stiltonam tā vienkārši pa degunu negāza, tāpēc Minkens norija komentāru un vēroja šo garo, ne pārāk labi smaržojošo bezpajumtnieku sev blakus. Bija laiks, kad viņi bija mainītās lomās, kad Minkens sabiedrībā atradās dažus pakāpienus zemāk, bet Stiltons pavisam noteikti stāvēja augstāk.

Tagad bija tā, kā bija. Minkens mazliet paraustīja savu zirgasti.

- Vai tev vajadzīga palīdzība?

-Jā, - atbildēja Stiltons.

- Skaidrs. Ko tu domā darit, ja dabūsi viņus rokā?

- Pasveicināšu no Veras.

Stiltons piecēlās. Nokāpis divus pakāpienus, viņš apgriezās.

- Naktis apmēram šajā laikā es esmu šeit. Parādies, kad kaut ko uzzini!

Viņš turpināja ceļu lejup. Minkens, mazliet pārsteigts, palika sēžam. Stiltona uzvedība bija mainījusies, kaut kas jauns bija gan veidā, kā viņš kustējās, gan skatienā.

Tas atkal bija ciešs.

Un koncentrēts.

Pēdējos gados, tiklīdz to mēģināja uztvert, tas aizslīdēja prom. Taču šoreiz tas vērās tieši Minkenam acis un nepakustējās ne par milimetru.

Jellem bija atgriezies Toma Stiltona skatiens.

Kas bija noticis?

Stiltons bija apmierināts ar tikšanos uz kāpnēm. Viņš labi pazina Minkenu un zināja, ko tas spēj. Viens no nedaudzajiem Minkena talantiem bija spēja uzost dažādas lietas. Kāds komentārs te, kāda noklausīta saruna tur. Tas, ka viņš nemitīgi bija kustībā, uzturoties būtiski atšķirīgās vietās, deva viņam iespēju uzlasīt daudz sīku

lausku, kuras viņš vēlāk sadabūja kopā, izveidojot visai sakarīgu rakstu. Kāds vārds vai kāds notikums. Citos apstākļos viņš varētu būt spožs sabiedriskās dzīves analītiķis.

Stipri atšķirīgos apstākļos.

Taču ari tagad viņa talants bija atnesis Minkenam zināmu labumu. Vismaz kopš laika, kad viņš sāka kontaktēties ar toreizējo krimināllietu komisāru Tomu Stiltonu. Stiltons ātri bija sapratis, kādu labumu varētu sniegt Minkena absorbēšanas spēja un viņa izpļāpāšanās bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem.

- Es neizpļāpājos!

- Atvainojos.

- Vai tu mani uzskati par kaut kādu stulbu nodevēju?

Stiltons vēl joprojām atcerējās šo sarunu. Minkens bija ārkārtīgi

saniknojies.

- Es tevī redzu labu informatoru. Par ko tu pats sevi uzskati? -Stiltons bija jautājis.

- Informators der. Divi profesionāļi, kuri apmainās pieredzē, protams, būtu vēl labāk.

- Un kāda ir tā tava profesija?

- Līdzsvara meistars.

Te nu Stiltonam bija jāatzīst, ka Minkens varbūt bija mazliet sarežģītāks nodevējs nekā citi, kurus viņš izmantoja, un, iespējams, ir pelnījis mazliet vairāk uzmanības.

Līdzsvara meistars.

Kādu stundu vēlāk Stiltons devās cauri Ingentingas mežam, stiepdams nelielu kartona kasti. Tikšanos ar Minkenu viņš jau bija aizmirsis un pilnā mērā koncentrējās, lai spētu izturēt atkalredzēšanos ar pelnu pelēko treileru. Viņš bija izlēmis tajā ievākties.

Vismaz pagaidām.

Viņš zināja, ka policija savu darbu treilerā ir pabeigusi. Viņš zināja arī to, ka pašvaldība vēlas to aizvākt, taču Veras noslepkavošana bija iemetusi sprunguļus šajās papīra dzirnavās un treilers stāvēja turpat, kur iepriekš.

Un, kamēr tas tur stāvēja, Stiltons bija nolēmis tur apmesties.

Ja viņš ar to spēs tikt galā.

No sākuma tas nepavisam nebija viegli. Vien ieraugot lāviņu, uz kuras viņi bija mīlējušies, viņa garigais līdzsvars bija izjaukts, taču viņš nolika kartona kasti uz grīdas un apsēdās uz otras lāviņas tieši pretī. Šeit iekšā vismaz bija sauss. Te bija lampiņa, guļamvietas, uzliekot jaunu caurulīti un vēl šo to pieķimerējot, viņš noteikti varētu dabūt pie dzīvības arī gāzes plītiņu. Par skudru ejām viņam bija nospļauties. Viņš lūkojās apkārt. Policisti bija savākuši lielāko daļu Veras personīgo mantu, ieskaitot viņa harpūnas zīmējumu, kas bija tapis šeit, pie galda, toreiz, kad Vera gribēja zināt, kāda bijusi viņa bērnība.

- Kā harpūna?

- Apmēram.

Viņš bija mazliet pastāstījis par Rēdlēgas salu, par bērnību kopā ar vecmāmiņu, kas bija dalījusies atmiņās par agrāko laiku roņu medībām un kuģa vraku izlaupīšanu. Vera bija kāri uzsūkusi katru vārdu.

- Izklausās, ka tev bijusi diezgan laba bērnība.

- Tā bija laba.

Vairāk viņai neko nevajadzēja zināt. Vairāk nezināja neviens, izņemot Meti un Mortenu Ulsēterus un viņa bijušo sievu. Taču pie viņiem tas bija drošībā.

Pat Abāss el Fasī neko nezināja.

Šobrīd, iespējams, Rūne Fošs sēdēja kāda policijas kabinetā un neona dzeltenajā apgaismojumā pētīja harpūnas zīmējumu, prātojot, vai to kaut kā var sasaistīt ar Veras Lāršones slepkavību. Stiltons mazliet pasmaidīja. Fošs bija idiots, kurš nekad neatklās Veras slepkavību. Viņš pat nemēģinās to darīt. Viņš skaitīs nostrādātās stundas un uzceps ziņojumus, lai pēc tam ar skubu savos īsajos, treknajos pirkstos sagrābtu boulinga bumbu.

Viņa intereses sniedzās tikai līdz šim līmenim.

Stiltons izstiepās uz lāviņas, taču atkal piecēlās sēdus.

Pārņemt viņas treileru nebija nemaz tik vienkārši. Viņa te vēl joprojām bija, viņš to juta un redzēja. Sakaltušās asinis uz grīdas bija atstājušas pēdas. Viņš piecēlās kājās un mežonīgi blieza ar dūri pa treilera sienu.

Tad atkal skatījās uz asiņu atstātajām pēdām.

Viņš nekad nebija domājis tādās kategorijās kā atriebība. Kā slepkavību izmeklētājam viņam vienmēr bija distancēta attieksme gan pret upuriem, gan noziedzniekiem. Atsevišķos gadījumos viņu bija aizkustinājuši piederīgie. Personas, kuras, nenojaušot neko ļaunu, pēkšņi bija dabūjušas zibens spērienu tieši sirdī. Viņš vēl joprojām atceras, kā reiz agrā rītā bija spiests uzmodināt kādu vientuļo māti, lai pastāstītu, ka viņas vienīgais dēls tikko atzinies triju cilvēku slepkavībā.

- Mans dēls?

-Jūsu dēlu sauc Lāge Svensons?

-Jā. Ko, jūs teicāt, viņš ir izdarījis?

Šādas sarunas varēja ilgi aizķerties Stiltona atmiņā.

Taču atriebība nekad.

Līdz šim brīdim, līdz Veras noslepkavošanai. Tagad tas viss šķita citādi.

Viņš atkal noslīga uz lāviņas un vērās netirajos griestos. Lietus plīkšķēja pret saplaisājušo organiskā stikla aci. Viņš sāka sevī lēnām ielaist daļu no tā, ko parasti centās turēt pa gabalu.

Kā viņš bija nokļuvis šeit?

Vietā ar skudru ejām un sakaltušu asiņu peļķi, un ķermeni, kas bija vairāk nekā pusbeigts.

Treilerā.

Viņš zināja, kas to pirms sešiem gadiem bija izraisījis, to viņš neaizmirsīs nekad - savas mātes pēdējos vārdus. Taču viņš vēl joprojām bija pārsteigts par tempu, kādā tas bija noticis. Cik viegli bija atlaist tvērienu tad, kad viņš bija pieņēmis lēmumu, cik ātri viņam bija izdevies mērķtiecīgi iztukšot pašam sevi. Palaist vējā visu, kas bija palaižams, un vēl mazliet, aktīvi piepūlēties, lai grimtu, reizē noskatoties, cik viegli vienam sekoja nākamais. Kā bez īpašas pretestības bija iespējams atteikties, izslēgt, nogriezt, cik viegli bija ieslīdēt tajā pilnīgi veģetatīvajā eksistencē bez jebkādām prasībām un pretenzijām.

Ieslīdēt tukšumā.

Kaut ko viņš vairākkārt bija pārdomājis arī savā tukšumā, nogriezts no visiem citiem. Pārdomājis galvenokārt primāras lietas - kā dzīvība un nāve, eksistence. Viņš bija mēģinājis atrast kādu enkuru, kādu jēgu, kam piesaistīt savu dzīvi. Taču kaut ko tādu viņam nebija izdevies atrast, pat ne tik daudz kā naglu vai tikai spraudīti, uz kā to varētu pakarināt. Kritiens no vispārpieņemtā līdz visu nicinātai bedrei bija atstājis viņu tukšām rokām.

Gan garīgi, gan fiziski.

Kādu laiku viņš bija mēģinājis skatīties uz savu eksistenci kā sava veida brīvības formu - brīvs no piespiedu sociālām saiknēm, brīvs no atbildības, no visa.

Brīvs cilvēks!

Skaidri meli, ar ko daļa bezpajumtnieku mēdza sevi mānīt. Šīs domas viņš atmeta diezgan ātri. Viņš nebija brīvs cilvēks un to zināja.

Taču viņš bija cilvēks un viņam bija tiesības būt tādam, kāds ir.

Treilerā sēdošs vraks, kā noteikti daudzi teiktu, un viņiem būtu iemesls tā sacīt. Tomēr viņš bija vraks, kurš bija iemācījies, ka tam, kas stāv pašā apakšā, ir ciets pamats zem kājām. Un ar to ne visi varēja lepoties. Pat daudzi godkārīgāki cilvēki ne.

Stiltons piecēlās sēdus. Vai arī šeit, Veras treilerā, tas nebeigsies? Šī velnišķīgā prātošana? Tieši tāpēc viņš bija gribējis tikt prom no savas koka būdas. Viņš mazliet parakās mugursomā, izvilka tablešu pudelīti un nolika uz galdiņa.

Šī pudelīte palīdzēja bēgt.

Diezgan ātri sava kritiena laikā viņš bija iemācījies, ka radušās problēmas var atrisināt aizbēgot. Ielejot glāzē ūdeni, paņemot pāris tablešu diazepāma un iedzerot vienu bēgšanai nepieciešamo devu.

Tik vienkārši.

- Tu esi kā Benke Melis.

- Kas?

Stiltons atcerējās sarunu Mūsebakes laukumā. Viņš tur bija sēdējis kopā ar kādu bijušo cietumnieku un juties visai slikti, līdz beidzot izvilcis savas tabletes. Tad viņa sarunas biedrs paskatījās uz viņu un pakratīja galvu.

- Tu esi kā Benke Melis.

-Kas?

- Viņš arī vienmēr bēga, tiklīdz radās kāda problēma. Norija kaut ko baltu, apgūlās uz grīdas un skatījās kaut ko ar Toma Veitsa^16 pieda-lišanos, kad viņš vēl bija alkoholiķis. Taču ko tas līdzēja? Pēc trīsdesmit gadiem viņš uz tās pašas grīdas nomira, un pagāja nedēļa, līdz kāds to atklāja, un tas nebija Toms Veitss. Tā tas no malas izskatās: tu bēdz un aizbēdz tik tālu, ka beigās nav neviena, kas tevi atrastu, līdz smaka lien ārā par avīzēm domāto spraugu durvīs. Tad saki: kāda tam jēga?

Stiltons to bija noklausījies klusējot. Kāpēc viņam uz ko tādu vajadzētu atbildēt? Vēl jo vairāk, ja viņam nebija, ko atbildēt. Ja esi pazaudējis tvērienu, tu bēdz, lai spētu izturēt kritienu.

Stiltons pievilka sev tuvāk tablešu pudelīti.

Viņam bija nospļauties par Benki Meli.

Mazais Ake nebija futbola treniņā, kā domāja Ovete. Tālu no tā.

Un tālu no mājām.

Viņu bija savākuši daži vecāki puiši, un tagad viņš sakņupis sēdēja pie klinšu sienas. Viņa acis bija pienaglotas tam, kas notika gabaliņu tālāk. Tā bija otrā reize, kad viņš te piedalījās. Gigantiskā telpā kalnos, kas sākotnēji bija paredzēta notekūdeņu attīrīšanas iekārtām kaut kur Orštā.

Dziļi, dziļi zem zemes.

Viņi tur priekšā bija samontējuši krāsainus starmešus, tā ka lampiņas pa visu telpu mētāja zilas, zaļas un sarkanas uguntiņas. Līdz Akem atplūda skaņas no tiem, kas patlaban tur darbojās. Tās nebija patīkamas skaņas. Viņam ienāca prātā ar rokām aizspiest ausis, taču tūlīt pat viņš tās atkal nolaida. Laikam jau nebūtu labi te aizspiest ausis.

Ake bija nobijies.

Viņš paņēma šķiltavas un ieelpoja tajās esošo gāzi.

Drīz varbūt būs viņa kārta.

Viņš domāja par naudu. Ja ies labi, viņš varētu dabūt mazliet naudas, tā viņi bija apsolījuši, ja neies labi, viņš nedabūs neko. Viņš gribēja to dabūt, viņš taču zināja, kā mājās bija. Viņiem nekad nepietika naudas kaut kam citam kā tikai tam, kas bija absolūti nepieciešams. Nekad nekam citam. Kaut kam, ko viņš un mamma varētu darīt kopā, kā daudzi no viņa čomiem to darīja ar saviem vecākiem. Doties uz atrakciju parku vai ko tamlīdzīgu. Tam naudas nekad nepietika.

Tā teica mamma.

Ake atdos naudu viņai. Viņš pat bija izdomājis, kā to varētu paskaidrot. Viņš teiks, ka atradis loterijas biļeti, ar kuru laimējis simts kronas.

Tik daudz viņš šovakar varētu dabūt, ja viss ies labi.

Tās viņš atdos mammai.

Lēkājošās starmešu gaismiņas iesitās Akem acīs.

DIVI STĀVI SAKŅUPA aiz pikapa.

Brommā, privātmāju kvartālā, bija pats dienasvidus, pulkstenis rādija nedaudz pāri divpadsmitiem. Pa ietvi viņiem garām pagāja kāds tēvs, stumjot bērnu ratiņus. Viņam ausīs bija iespraustas mobilā telefona austiņas, un viņš kārtoja kaut kādas darba darīšanas. Sēdēt mājās ar bērnu bija viena lieta, bet pilnībā pamest darbu - pavisam cita, taču, par laimi, mūsdienās to varēja apvienot. Tā, pilnībā sakoncentrējies uz darbu un stipri mazāk pievērsis uzmanību bērnam, viņš pagāja garām un pazuda tālumā.

Abi stāvi saskatījās.

Iela atkal bija tukša.

Viņi ātri izslīdēja cauri dzīvžogam un nokļuva mājas aizmugurē. Dārzs bija pilns ar ābelēm un lieliem ceriņu krūmiem, kas labi aizsedza viņu ielaušanos. Klusi un prasmīgi viņi uzlauza virtuves durvis un pazuda mājā.

Pusstundu vēlāk kādas gaiši dzeltenas mājas priekšā Brommā apstājās taksometrs. No tā izkāpa Ēva Karlsēna. Raudzīdamās uz savu māju, viņa atgādināja sev, ka tai vajadzētu uzlikt jaunu kārniņu jumtu un jaunas notekcaurules. Tagad tas bija viņas uzdevums. Agrāk ar tādām lietām nodarbojās viņas virs Anderšs, taču pēc šķiršanās tas viss nu gūlās uz viņas pleciem.

Visi praktiskie darbi.

Mājas un dārza uzturēšana.

Un daudz kas cits.

Ēva iegāja pa vārtiņiem. Pēkšņi dusmas kā žilete iegrieza smadzenēs. Tās ātri un pamatīgi atkal uzplēsa vecās rētas. Pamesta! Apsmādēta! Izgāzta mēslainē kā nevajadzīga lieta! Dusmas vēlās augšup ar tādu spēku, ka viņai vajadzēja apstāties. Viņa gandriz vai salīgojās. “Velns un elle!” viņa nolamājās. Kā viņa to ienīda - šo nespēju tikt galā pašai ar sevi! Viņa bija loģiski domājošs cilvēks.

kurš necieš to, ko nespēj kontrolēt. Ēva pāris reižu dziļi ieelpoja, lai nomierinātos. “Viņš nav tā vērts,” viņa mierināja sevi. “Viņš nav tā vērts, viņš nav tā vērts,” viņa skaitīja kā mantru.

Viņa turpināja iet mājas virzienā.

Divi acu pāri viņai sekoja no vārtiņiem līdz pat ārdurvīm. Kad viņa pazuda no redzesloka, tie aizslīdēja prom no aizkariem.

Ēva atvēra rokassomiņu, lai izņemtu durvju atslēgu. Pēkšņi viņa redzēja, kā kaimiņu mājā kaut kas sakustas. Monika, viņa droši vien stāvēja un izspiegoja. Monikai vienmēr bija paticis Anderšs, pat ļoti. Viņa mirdzošām acīm pāri žogam bija smējusies par viņa jokiem. Viņa tik tikko spēja apslēpt savu prieku, kad uzzināja par šķiršanos.

Ēva atrada atslēgu, ielika to slēdzenē un atvēra durvis. Vispirms viņa ieskries dušā, aizskalos prom visu destruktīvo, lai varētu koncentrēties tam, kam vajadzēja koncentrēties, - savai rakstu sērijai. Viņa paspēra dažus soļus hallē un pagriezās pret apģērbu pakaramo, lai noliktu savu plāno jaku.

Pēkšņi viņa tika nogāzta zemē.

No mugurpuses.

Tikko bija beigusies sanāksme, tāpēc visi gribēja tikt ārā, pilsētā, lai varētu ķerties pie darba. Olīvijai vajadzēja durvīs pakāpties sāņus un palaist garām bezpajumtniekus, kas barā plūda ārā ar avīžu žūksni rokās un dedzīgi sarunājās cits ar citu. Pati pēdējā iznāca Mjūriela. Viņa brokastīs bija dabūjusi savu devu un patlaban jutās kā spārnos. Viņai nebija nevienas avīzes, jo viņa tās neizplatīja. Avīzes Situation Stockholm pārdevējiem bija izvirzītas dažas prasības, piemēram, lai tiktu izmantots tas sociālais atbalsts, ko piedāvā sabiedrība, lai būtu kontakts ar sociālo dienestu, kriminālpolicijas probācijas dienestu vai psihiatrisko aprūpi. Mjūrielai nekā no tā nebija. Viņa bija priecīga, kad nejutās slikti, pārējā laikā viņa centās sadabūt jaunu narkotiku devu. Patlaban viņa pēdējā atstāja telpu, dodot Olīvijai iespēju tajā ienākt. Viņa taisnā ceļā devās pie informācijas galdiņa un jautāja pēc Jelles.

- Jelle? Nē, es nezinu, kur viņš patlaban meklējams, viņš šodien nebija ieradies uz sanāksmi.

Puisis lūkojās uz Olīviju.

- Vai viņš kaut kur ir apmeties? - viņa jautāja.

- Nē, viņš ir bezpajumtnieks.

- Bet viņš taču mēdz šeit parādīties?

-Jā, viņš ierodas, lai paņemtu avīzes.

- Vai viņam ir mobilais telefons?

- Domāju, ka ir, ja tas nav nozagts.

- Vai jums ir viņa telefona numurs?

- Es nevēlos to kādam dot.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka nezinu, vai viņš gribētu, ka es to daru.

Olīvija to respektēja. Uz zināmu personības neaizskaramību bija tiesības katram, pat bezpajumtniekam. Viņa atstāja savu mobilā telefona numuru un palūdza, lai puisis to nodod Stiltonam, ja viņš šeit parādās.

-Jūs varat mēģināt par viņu apvaicāties veikalā pie Hūrnstullas.

Tas bija Bū Fāsts, kas izteica šo piezīmi. Viņš bija sēdējis stūrī un noklausījies sarunu. Olīvija pagriezās pret Fāstu.

- Viņš ir tā kā corns tiem, kas tur strādā, - viņš piebilda.

- Ak tā? Paldies.

- Vai esat Jelli jau kādreiz satikusi?

- Vienu reizi.

- Viņš ir mazliet īpašs...

- Kādā ziņā?

- īpašā.

“Labi,” Olīvija nodomāja, “lai būtu, ka viņš ir īpašs.” Bet attiecībā pret ko? Pret citiem bezpajumtniekiem? Savas pagātnes dēļ? Ko viņš diez ar to domāja? Viņa būtu vēlējusies vēl kaut ko pajautāt, taču neuzskatīja Bū Fāstu par ļoti uzticamu informācijas avotu. Viņai nāksies pagaidīt, līdz īstais avots liks par sevi dzirdēt, ja vien viņš to vispār darīs.

Par to gan viņa šaubījās.

Atrās palīdzības darbinieki uzlika skābekļa masku Ēvai Karlsē-nai uz mutes un visai izveicīgi nesa viņu uz mašīnu. Viņas galvas aizmugurējā daļa pamatīgi asiņoja. Ja kaimiņiene Monika nebūtu ievērojusi dienasvidū atvērtās ārdurvis, kas ierosināja viņas ziņkāri, viss varētu beigties daudz sliktāk. Ātrās palīdzības mašīna aiztraucās ar ieslēgtām bākugunīm, un tajā pašā brīdi kāds policists ar bloknotu un pildspalvu rokās pagriezās pret Moniku.

Nē, viņa nebija redzējusi kādas svešas personas šajā apkārtnē, ari kādas īpašas mašīnas ne, un neko neparastu viņa nebija dzirdējusi.

Mājā policisti atrada kaut ko noderīgāku. Visa māja šķita rūpīgi pārmeklēta. Iztukšotas atvilktnes un drēbju skapji, apgāztas kumodes un saplēsts porcelāns.

īsta postaža.

- Ielaušanās? - viens policists vaicāja otram.

Stiltonam bija vajadzīgas avīzes. Vakar paņemtās viņš bija pārdevis, ieskaitot to eksemplāru, kuru nopirka Olivija Renninga. Tagad viņš pie letes iegādājās vēl desmit.

- Jelle!

-Jā?

Tas bija puisis pie informācijas galdiņa, kas viņu sauca.

- Te kāda meiča jautāja pēc tevis.

-Ak tā?

- Viņa atstāja mobilā telefona numuru...

Stiltons paņēma lapiņu ar telefona numuru un redzēja, ka zem tā parakstījusies Olīvija Renninga. Viņš aizgāja līdz apaļajam galdiņam un apsēdās. Pie sienas viņam aiz muguras karājās daudz melni ierāmētu bezpajumtnieku fotogrāfiju, viņi bija miruši pēdējā gada laikā - mēnesī visbiežāk viens, reizēm divi trīs.

Tikko tur bija parādījusies ari Veras fotogrāfija.

Stiltons burzīja pirkstos lapiņu ar telefona numuru. Nolādēts! Viņam nepatika, ka ļaudis viņu izseko, neliek viņu mierā, mēģina ielauzties viņa tukšumā. Vēl jo vairāk, ja tie bija ļaudis, kas nepiederēja pie bezpajumtnieku loka, - kā šī Olīvija Renninga.

Viņš vēlreiz paskatījās uz lapiņu. Viņam bija divas iespējas: piezvanīt viņai, atbildēt uz viņas jautājumiem un pēc tam pazust vai ari nelikties ne zinis un nezvanīt. Taču tad viņš riskētu ar to, ka viņa turpinās okšķerēt, līdz uzodīs par Veras treileru un kādu dienu ieradīsies tur. To nu viņš pavisam noteikti nevēlējās.

Viņš piezvanija.

- Olīvija!

- Te Jelle. Toms Stiltons. Piezvaniet man!

Stiltons atvienoja sarunu, jo viņš nedomāja šai Renningai tērēt savu naudu. Pēc piecām sekundēm iezvanījās viņa telefons.

- Sveiki! Te Olīvija. Cik labi, ka jūs piezvanījāt!

- Man nav daudz laika.

- Saprotu, bet vai jūs... vai mēs varētu satikties? Tikai uz īsu brīdi! Es varētu ierasties...

- Kas tie ir par jautājumiem?

- Tie ir... Vai man tos uzdot tagad?

Stiltons neatbildēja, un Olīvija stūrgalvīgi turpināja. Par laimi, viņas blociņš atradās blakus, un viņa varēja sākt uzdot jautājumus. Viņa to steidzīgi arī darīja, jo nezināja, kad nākamo reizi varētu izdoties dabūt Stiltonu rokā un vai vispār tāda reize kaut kad pienāks.

- Vai sieviete pludmalē bija iemidzināta, pirms tika noslīcināta? Kur bija pārējās viņas drēbes, vai jūs tās atradāt? Vai jūs paņēmāt augļa DNS analīzi? Vai jūs bijāt pilnīgi pārliecināti, ka pludmalē bez upura bija tikai trīs personas? Kāpēc jūs pieņēmāt, ka viņa bija latīņ-amerikāņu izcelsmes?

Olīvija paspēja uzdot vēl pāris jautājumu, pirms Stiltons pēkšņi atvienoja sarunu.

Teikuma vidū.

Olīvija sēdēja savā mašīnā, kurai bija nolaists jumts, un turēja rokā telefonu, kurā tikko bija pārtrūkusi saruna, un viņai pār lūpām paspruka ne pārāk pieklājīgs lamuvārds.

- Ak tu maita!!!

- Kas? Es?

Kāds gājējs mašīnas priekšā šķērsoja ielu un uztvēra Olīvijas repliku, vērstu pret sevi.

- Tu taču stāvi uz gājēju pārejas!

Viņam bija taisnība. Brīdī, kad piezvanīja Stiltons, Olīvija bija strauji nobremzējusi tieši uz gājēju pārejas, uz kuras viņa atradās vēl joprojām. Un nu šis aizkaitinātais garāmgājējs pacēla gaisā visiem labi zināmo pirkstu un devās tālāk.

- Lai jums jauka diena! - Olīvija uzsauca viņam nopakaļ un iedarbināja mašīnu.

Šausmīgi saniknota.

Ko, velns ar ārā, šis Stiltons iedomājas, kas viņš ir?! Viens sūda bezpajumtnieks, bet izturas pret viņu kā pret pēdējo mēslu! Vai viņš ir iedomājies, ka tik viegli tiks no viņas vaļā?

Viņa veica neatļautu apgriešanos pretējā virzienā un aizbrauca.

Veikals “MOBILAIS TELEFONS” atradās Longholmsgātanā tieši preti metro izejai pie Hūrnstullas. Tam bija netīrs skatlogs, kurā bija izlikti neskaitāmi mobilie telefoni, daži modinātājpulksteņi un visādi citādi krāmi. Olīvija uzkāpa pa pāris akmens pakāpieniem līdz veikala durvīm un atvēra tās. Netīri pelēki aizkari aizklāja ieeju. Pats veikaliņš nebija daudz lielāks par četriem kvadrātmetriem, un tajā bija izvietotas stikla vitrīnas ar mobilajiem telefoniem. To bija simtiem, visdažādāko firmu un visās iespējamās krāsās, taču tie visi bija lietoti. Aiz letes rindojās daži plaukti, uz kuriem bija novietotas dzeltenas un zilas plastmasas kastes, pilnas ar mobilajiem telefoniem, protams, lietotiem. Tālākajā stūrī bija neliela vietiņa, kurā šie milzum daudzie lietotie telefoni tika laboti un komplektēti.

Jā, tas gluži nebija Media Markt.

- Sveiki, es meklēju Tomu Stiltonu. Vai jūs gadījumā nezināt, kur es varētu viņu sastapt?

Olīvija bija vērsusies pie vīrieša, kas stāvēja aiz stikla vitrinas. Viņa centās izturēties tā, kā nepavisam nejutās.

Laipni, mierīgi, kā meklējot pazudušu draugu.

- Stiltons? Es nemaz nezinu, kas viņš ir...

- Bet Jelle? Viņš mēdz sevi saukt ari parjelli.

- Ak Jelle? Vai viņa uzvārds ir Stiltons?

-Jā-

- Vai tas nav viens šausmīgi smirdīgs siers?

-Jā-

- Vai viņu sauc tāpat kā šo smirdīgo sieru?

- Acīmredzot. Vai jūs zināt, kur viņš mēdz uzturēties?

- Patlaban?

-Jā-

- Nē. Viņš šeit dažreiz noiet garām, kad ir nočiepis kādu mobilo telefonu. Viņi taču kā žagatas apzog cits citu, bet pēdējoreiz tas bija pirms dažām dienām.

- Ak tā...

- Bet jūs varat paprasīt Vejlem, viņš tirgo avīzes pie metrostaci-jas. Varbūt viņš zina, kur meklēt Jelli.

- Un kā izskatās Vejle?

- Nu, viņu nav iespējams nepamanīt.

Veikala īpašniekam bija taisnība - Vejli pie metrostacijas nevarēja nepamanīt. Ne tikai tāpēc, ka viņš reklamēja avīzi stipri uzmācīgā balsī. Arī viņa izskats diezgan izteikti atšķīra viņu no ļaužu straumes, kas plūda ārā no metro. Platmalē ar noļukušām malām bija saspraustas spalvas, ņemtas pat no aizsargājamiem putniem, ūsas lielā mērā līdzinājās Okes Gustafsona uzacīm, un tad vēl viņa acis - tumšas, vērīgu skatienu un patiesi draudzīgas.

-Jelli, manu dārgo jaunkundz, nevar nolikt kādā konkrētā vietā.

Olīvija šo frāzi saprata tā, ka Jelle ir ļoti nepastāvīgs.

- Bet kur viņš pēdējā laikā uzturas?

- Tā ir slepena informācija.

- Kā, lūdzu?

- Jelle pa naktīm pazūd, bet neviens nezina, kur. Tu vari sēdēt Jākobsberjā uz soliņa, žūpot un diskutēt, piemēram, vai ūdelēm ir tiesības eksistēt, un pēkšņi viņš ir pazudis. Kā bijušais roņu mednieks viņš vienkārši saplūst ar klintīm.

Olivijai nācās atzīt, ka Vejlem, iespējams, piemīt tirgotājam vērtīgas īpašības, taču kā informators viņš nebija īpaši noderīgs. Viņa nopirka avīzi, lai gan viens eksemplārs viņai jau bija, un devās uz mašīnu.

Taču tad viņš piezvanīja.

Stiltons bija izdarījis izvēli. Viņš saprata, ka sarunā ar Oliviju ir izturējies bezkaunīgi, taču tas viņam, godīgi runājot, īpašas raizes nedarīja. Sociālās uzvedības smalkumi viņa aprindās nebija nekāds tikums. Drīzāk viņš baidījās no tā, ka bija saniknojis viņu un viņa varētu rīkoties tā, kā bija rīkojusies, - vēl neatlaidīgāk censties sadzīt viņu rokā. Tāpēc viņš nolēma tikt galā ar šo problēmu.

Reizi par visām reizēm.

Bet ne treilerā.

Viņš to daris vietā, kas viņai beidzot liks saprast, ka viņam ir sava pasaule, bet viņai - sava un ka šis pasaules satiksies tikai vienu vienīgu reizi.

Tagad.

Lai gan Olīvija dzīvoja pārsteidzoši tuvu norādītajai adresei -Bondegātana 25A pagāja krietns bridis, līdz viņa atrada lielo atkritumu savāktuvi aiz vairākiem režģiem un durvīm, caur kurām varēja nokļūt tikai ar speciāliem kodiem. Nepieciešamās ciparu kombinācijas Stiltons viņai, protams, bija iedevis, taču tik un tā ceļā nācās pavadīt ilgāk, nekā viņa bija plānojusi.

Vēl jo vairāk tāpēc, ka kāda cementēta gaiteņa vidū viņa satika vīrieti īsās biksēs ar platām lencēm un kaklu balstošu apkakli, kas nebija mazgāta kopš brīža, kad tā tikusi aplikta. Turklāt vīrietim bija dīvainas sarkanas brilles un viņš šķita piedzēries.

- Uz kurieni tad tu dodies? Uz bibliotēku? - viņš jautāja.

- Uz bibliotēku?

- Tur šodien veļas diena, tā ka labāk nemaz neej un nekavē savu tik dārgo laiku, ka nenonāc veļas žāvējamā mašīnā!

- Es meklēju atkritumu savāktuvi.

- Vai grasies to okupēt?

-Nē.

- Labi. Es tur esmu izlicis žurku indi.

- Vai tur ir žurkas?!

- Bebri, dažs labs teiktu, bestijas teju vai pusmetra garumā. Tā nav īstā vide tādām jaunām parādībām kā tu.

- Kur atrodas savāktuve?

- Tur.

Apkakle norādīja uz eju, un Olīvija aizslīdēja viņam garām ceļā pie žurkām.

- Vai šeit ir žurkas?!

Viņa uzdeva jautājumu tajā pašā acumirklī, kad Stiltons atvēra pamatīgas tērauda durvis.

-Nē.

Viņš pazuda tumsā. Olīvija pievēra durvis un devās viņam pakaļ.

- Aizveriet durvis!

Olīvija mazliet šaubījās, vai vajadzētu to darīt, durvis taču bija atkāpšanās ceļš. Tomēr viņa tās aizvēra. Un tad viņa sajuta smirdoņu. Smaku, no kuras dažas atkritumu savāktuves ir pasargātas, jo tajās ventilācijas sistēmas darbojas, kā nākas. Diemžēl šeit tas tā nebija.

Smirdoņa bija briesmīga.

Olīvija vienu roku turēja priekšā degunam un mutei, bet viņas acis centās aprast ar tumsu. Tā nebija absolūta tumsa, jo telpas vidū uz grīdas dega tējas svecīte. Tās gaismā viņa varēja saredzēt Stiltona aprises pie sienas. Viņš bija apsēdies uz cementa grīdas.

- Jums ir tik daudz laika, cik svece to dos, - viņš teica.

-Cik?

- Līdz tā izdzisīs.

Stiltona balss bija mierīga un noteikta. Viņš bija nolēmis uzvesties labi. Savukārt Olīvija bija nolēmusi saņemt atbildes uz saviem jautājumiem.

Pēc tam viņa dosies prom.

Lai nekad vairs savu kāju nespertu Toma Stiltona tuvumā.

Smirdīgais siers.

- Jā, tātad šie jautājumi par...

- Sieviete pludmalē nebija iemidzināta. Ķermenī atrastais rohip-nola daudzums tikai notrulināja viņu, bet ne iemidzināja, tātad viņa ierakšanas brīdī bija pie pilnas apziņas. Viņas mētelis bija vienīgais apģērba gabals, kuru mēs atradām. Mēs pieņēmām, ka slepkavas pārējās drēbes savākuši līdzi, bet mēteli tumsā nebija pamanījuši. Vienīgais vērtīgais, ko atradām mētelī, bija neliels auskars.

- Par to nekas nebija rakstīts...

- Mēs paņēmām no augļa asins paraugu. Tas pēc tam tika aizsūtīts uz Lielbritāniju DNS analīzes veikšanai, lai varētu noteikt iespējamo paternitāti, ja uzrastos kāds tēva kandidāts. Taču tas nenotika. Mēs nebijām pilnīgi pārliecināti, ka pludmalē bez upura bija vien trīs personas. Vienīgais liecinieks bija tikai deviņus gadus vecs, pārbijies, turklāt visu notiekošo redzēja tumsā apmēram no simt metru attāluma, taču citu datu, uz kuriem balstīties, mums nebija. Turpmākajā izmeklēšanā šo faktu tā arī neizdevās ne atspēkot, ne pierādīt. Sieviete, ļoti iespējams, bija latīņamerikāņu izcelsmes, taču arī tam apstiprinājumu mums neizdevās iegūt. Ūve Gārdmans dzīvoja pludmales tuvumā, viņš sacēla kājās savus vecākus, un pēc četrdesmit piecām minūtēm notikuma vietā ieradās ātrās palīdzības helikopters. Vai ir vēl kādi jautājumi?

Olīvija blenza uz tālāk tumsā sēdošo Stiltonu. Svece mazliet no-plīvoja. Viņš bija atbildējis uz pilnīgi visiem jautājumiem, ko viņa steigā pa telefonu bija nobērusi, turklāt precīzi tādā kārtībā, kādā viņa tos bija uzdevusi. Kas viņš īsti bija?

Viņa mēģināja sakoncentrēties.

- Kāpēc jūs teicāt, ka vienīgais vērtīgais bija mēteļa kabatā atrastais auskars?

- Tāpēc ka upurim nebija caurumu ausīs.

- Un tas bija tieši šādā veidā nēsājams auskars?

-Jā. Vai tas ir viss?

- Nē, es ļoti labprāt gribētu dzirdēt, kādas teorijas jūs izvirzījāt, - Olīvija teica.

- Mums bija daudzas.

- Piemēram?

- Narkotikas: sieviete bija narkokurjere, kas strādāja kādam kartelim, kurš tobrīd bija izvērsis savu darbību rietumu krastā, un šis tas, iespējams, bija nogājis greizi. Mēs nopratinājām arī kādu narkomānu, kas īsi pirms slepkavības bija atradies uz salas, taču tas neko nedeva. Nelegālā ieceļošana: sieviete nebija spējusi samaksāt par savu ievešanu valstī. Cilvēku tirdzniecība: sieviete bija prostitūta, kas bija mēģinājusi aizbēgt no sava sutenera un tāpēc nogalināta. Nevienu teoriju tā arī neizdevās pierādīt. Vislielākā problēma bija tā, ka mēs nevarējām noskaidrot sievietes identitāti.

- Neviens tā arī nepieteica viņas pazušanu?

- Nē.

- Bet kaut kur taču bija jābūt bērna tēvam?

- Jā, bet tikpat labi viņš varēja arī nezināt par bērna eksistenci vai arī bija viens no slepkavām.

Šī doma Olīvijai nebija ienākusi prātā.

- Vai jūsu teorijas ietvēra arī saistību ar kādu sektu? - viņa jautāja.

- Sektu?

- Jā, varbūt kāda no tām bija iejaukta. Padomājiet: paisums un bēgums, un mēness...

- Nē, šādas teorijas mums nekad nav bijis.

- Skaidrs. Bet ko jūs domājāt par pašas vietas izvēli, par Nūrd-kosteru? Tā taču patiesībā ir visai sarežģīta vieta, gan lai nokļūtu līdz turienei, gan arī lai tiktu prom. To nu gluži nevarētu nosaukt par ideālu slepkavības vietu, vai ne?

- Kāda tad ir ideāla slepkavības vieta?

- Nu, vieta, no kuras var ātri pazust, ja jau ir izplānots tik īpašs slepkavības veids.

Stiltons dažas sekundes klusēja.

- Vieta mūs mulsināja.

Tieši šajā brīdī svece izdzisa.

- Džekija Berjlunda, - Olīvija ierunājās.

Atkritumu savāktuvē valdīja pilnīga tumsa, viņi neredzēja viens otru, vienīgi bija dzirdami otra elpas vilcieni. “Vai tagad diez uzradīsies “bebri”?” Olīvija nodomāja.

- Kas ir ar Džekiju Berjlundu?

Stiltons atvēlēja viņai arī kādu bridi tumsā.

- Man liekas, ka viņa varētu būt iesaistīta, viņa taču tajā laikā bija eskorta meitene, un, iespējams, ari upuris nodarbojās ar to pašu, vai vismaz viņa pazina Džekiju... starp viņām varētu būt pastāvējusi kāda saistība, vai jums tā nešķita?

Stiltons uzreiz neatbildēja. Viņa domas bija aizklīdušas citā virzienā - pie Džekijas Berjlundas un pie fakta, ka meitene tur, tumsā, bija atkārtojusi viņa paša domu gaitu kādreiz, pirms daudziem gadiem.

Taču viņš atbildēja:

- Nē. Vai tagad esam galā?

Olīvija ne tuvu nebija pajautājusi visu, ko vēlējās, tomēr viņa saprata, ka Stiltons vairs nevēlas neko stāstīt, tāpēc piecēlās.

Telpā, iespējams, tumsas iespaidā, bija radusies relatīva anonimitātes izjūta, tāpēc, dodoties uz metāla durvju pusi, Olīvija uzdeva vēl vienu jautājumu. Pagriezusies atpakaļ, tumsā.

- Kāpēc jūs esat bezpajumtnieks?

- Jo man nav māju.

- Un kāpēc jums nav māju?

- Tāpēc, ka man nav, kur dzīvot.

Vairāk viņš neko neteica. Olīvija sasniedza durvis un nospieda rokturi. Viņa grasījās atvērt tās, kad aiz muguras sadzirdēja viņa balsi.

- Olīvij!

-Jā?

- Jūsu tēvs arī piedalījās šajā izmeklēšanā.

- Es zinu.

- Kāpēc jūs par to neizjautājat viņu?

- Viņš nomira pirms četriem gadiem.

Olīvija atvēra durvis un pameta telpu.

“Tātad Stiltons nezināja, ka tēvs ir miris,” Olīvija secināja pa ceļam uz mašīnu. Cik ilgi viņš jau ir bezpajumtnieks? Kopš tā laika, kad pameta policiju? Jau sešus gadus? Tik tālu taču nenonāk dažās dienās? Tam taču nepieciešams zināms laiks? Vai viņš tā vienkārši palaida vējā visus kontaktus ar tiem, ar kuriem kopā bija strādājis?

Dīvaini.

Lai vai kā, viņa bija dabūjusi atbildes uz saviem jautājumiem, un, visticamāk, ar Stiltonu viņai nekad vairs nebūs nekā kopīga. Tagad viņa visu, ko bija atklājusi, apkopos, uzrakstīs ziņojumu un nodos Okem Gustafsonam.

Kaut gan viņai nedeva mieru tas auskars.

Sievietei pludmalē mēteļa kabatā bija kāds auskars.

Bet pašai ausīs caurumu nebija.

Diezin no kurienes nāca šis auskars?

Olīvija izlēma ar ziņojumu vēl nesteigties.

Stiltons atkritumu savāktuvē bija iededzis jaunu sveci. Viņš nolēma te vēl kādu bridi pasēdēt, līdz būs pilnīgi drošs, ka meitene aizgājusi. Jācer, ka viņš būs ticis vaļā no viņas uz visiem laikiem. Viņš apzinājās, ka bija devis viņai pārāk daudz informācijas, arī noslepenotas, un pavisam noteikti - pārāk daudz detaļu. Taču par to viņam bija nospļauties. Viņa attieksme pret savu policista pagātni bija ledusauksta. Varbūt kādreiz viņš kādam paskaidros, kāpēc.

Kurš tas būs, viņam nebija ne jausmas.

Tomēr kādu nozīmīgu faktu viņš ļoti apzināti nebija atklājis. Proti, bērns nogalinātās sievietes vēderā bija izdzīvojis, jo helikoptera ārsts veica akūtu ķeizargriezienu. Lai pasargātu bērnu, šī informācija tā arī nekad netika publiskota.

Pēc tam Stiltons domāja par Ārni Renningu. Tātad viņš bija miris? Bēdīgi. Ārne bija patiešām labs policists un labs cilvēks. Vairākus gadus viņiem bija diezgan ciešs personīgs kontakts. Viņi bija uzticējušies viens otram, viņi patika viens otram, un viņiem bija kopīgi noslēpumi.

Taču tagad viņš bija miris.

Un pēkšņi bija uzradusies viņa meita.

Stiltons pētīja savas kalsnās rokas, tās mazliet drebēja. Šī dziļā ieniršana Nūrdkosteras slepkavībā bija parāvusi vaļā šuves nepareizās vietās. Un tad vēl ziņa par Arnes nāvi. Viņš sagrābstīja savu mazo diazepāma pudelīti un atskrūvēja vāciņu, bet tad atkal to aizgrieza.

Viņš centīsies turēties pretī.

Viņš centīsies nebūt kā Benke Melis.

Viņš centīsies atrast pāris slepkavu.

Stiltons nopūta sveci un piecēlās. Tagad viņam jādodas uz akmens kāpnēm.

Brūce bija diezgan dziļa. Ja sitiens būtu trāpījis mazliet zemāk, tas varētu būt sašķaidījis galvaskausa pamatni.

Tā ārste bija teikusi Ēvai Karlsēnai.

Tagad pietika ar dažām šuvēm, pamatīgu apsēju un dažām pretsāpju tabletēm. Ārste, sieviete no Tunisijas, bija tieši tik iejūtīga, cik Karlsēnai bija nepieciešams. Ne tik daudz savainojuma dēļ - tas pāries, drīzāk jau paša uzbrukuma dēļ. Tas bija kas daudz dziļāks. Aizvainojums. Sveši cilvēki, kas ielauzušies viņas mājā, rakājušies pa viņas personīgajām mantām. Tas bija pretīgi.

Mājokļu apzadzēji?

Kas vērtīgs bija viņas mājās? Gleznas? Fotoaparāts? Dators? Tajā nebija neviena paša kontakta, to viņa zināja. Vai tomēr tie nebija zagļi? Varbūt tās bija personas, kas uzbruka tieši viņai? Kuras bija gaidījušas mājā, līdz viņa uzradīsies? Lai viņai iebelztu.

Vai tam bija kāds sakars ar jauniešu varmācību?

Ar to debašu programmu?

Vispirms viņa, viegli sazāļota, brauca uz mājām, izstaigāja visas telpas un konstatēja, ka nekas nav nozagts. Tikai sapostīts.

Tas raisīja nepatīkamas izjūtas.

Pēc tam viņa aizbrauca uz Vesterūrtas policijas iecirkni Solnā.

Pa ceļam uz turieni viņa pie sevis lādējās, ka bija ļāvusi publiskot savu personīgo informāciju Eniro. Ņemot vērā viņas nodarbošanos, tai tur nevajadzētu būt pieejamai.

Tā to nevarēja atstāt.

Krēsla bija nolaidusies pār Stokholmu, un satiksme pilsētas centrā kļuvusi ievērojami retāka. Galveno biroju Svēavēgenā cilvēki bija pametuši jau pirms pāris stundām. Vienīgais, kurš vēl bija palicis ēkā, atradās pašā augšējā stāvā, izpilddirektora kabinetā. Tas bija Bertils Magnusons. Viņš ar stipro dzērienu palīdzību centās saglabāt mieru. Viskijs, saprotams, nebija nekāds labais risinājums ilgākā perspektīvā, taču īslaicīgi, šim brīdim un ne pārāk lielos daudzumos līdzēja. Drīz viņš brauks mājās, jo zināja it labi, ka citādi Linna

iedarbinās visus radarus. Vismazākā atkāpe no normas, un viņa bez žēlastības metīsies viņam virsū.

Metīsies viņam virsū - tagad viņš bija netaisnīgs. Tāda viņa nebija. Bez žēlastības metās virsū cilvēki viņa otrajā pasaulē. Bez mazākajām šaubām. Te neņēma gūstekņus, nogalināja, tiklidz kaut kas traucēja. Tā bija daļa no viņu biznesa kultūras. Dažreiz nogalināja, pat īsti negribot, vien tāpēc, ka bija spiesti to darīt. Arī viņš to netieši bija izdarījis. Diemžēl viņš bija bijis mazliet neuzmanīgs. Viņa lietā bija kāds vājais posms.

Nilss Vents.

Viņam bija kāda ierakstīta saruna, kuru Bertilam nebija izdevies iegūt.

Un viņš pat nezināja, kur tā atrodas.

Viņš ieņēma pamatīgu malku, aizdedzināja cigarillu un lūkojās ārā uz Svēavēgenu un uz Ādolfa Fredrika kapsētu. Viņš domāja par savu nāvi. Kādā amerikāņu brošūrā viņš bija lasījis, ka mūsdienās varēja dabūt pat zārkus ar gaisa kondicionētāju. Interesanti. Doma par zārku ar gaisa kondicionētāju viņam iepatikās. Varbūt pat ar iebūvētu masāžas motoriņu, kas uzturētu liķi formā? Viņš mazliet pasmaidīja.

Bet kapavieta?

Kur tā varētu atrasties? Ziemeļu kapsētā bija ģimenes kapi, taču tur atdusēties viņš negribēja. Viņš vēlējās vietu tikai sev - mauzoleju, kas godinātu vienu no Zviedrijas lielajiem rūpniekiem.

Vai arī līdzigi kā Vallenbergiem^17. Slepenībā turēti kapukalniņi dzimtai piederošā teritorijā. Kaut gan viņš nebija nekāds Vallen-bergs, arī nekāds Mige vai Pige, vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņš bija virs, kas uz augšu ticis galvenokārt paša spēkiem, lai arī tēvs un tēvabrālis bija kalpojuši kā potcelms, mazliet piepalīdzot.

Viņš bija Bertils Magnusons.

Vismaz šajā ziņā viskijs bija darījis savu.

Pacēlis viņu līdz līmenim, kas bija viņa vērts.

Tagad viņam tikai jātiek galā ar to mūdzi Nilsu.

Olivija restorānā Shanti bija nopirkusi kārbiņu ar indiešu ēdienu. Tas bija labs, viegls, ar bagātīgi pievienotām garšvielām. Pēc maltītes viņa atvēlēja sev īsu snaudu uz dīvāna ar Elvisu uz vēdera. Tad atgriezās atmiņas - saruna atkritumu savāktuvē. “Kādreiz es par to pastāstīšu mammai,” viņa nolēma. Tikšanās ar Stiltonu atkritumu savāktuvē, kurā gar sienām skraida žurkas bebra lielumā un smaka varētu atrast vietu filmā par... viņa pat nespēja sameklēt piemērotu salīdzinājumu, tāpēc atgriezās pie notikušā atkritumu savāktuvē.

Kad viņa prātā vēlreiz pārcilāja visas replikas, kaut kas piesaistīja viņas uzmanību. Tas attiecās uz bridi, kad viņa iepazīstināja Stiltonu ar savu hipotēzi par Džekiju Berjlundu un jautāja, vai viņš domā tāpat. Šajā vietā dialogs bija pārtrūcis. Uz vairākām sekundēm bija iestājies klusums, katrā ziņā tas bija ilgākais viņu sarunas laikā. Stiltons savas domas netika atklājis, vismaz tieši ne, lai gan iepriekš to bija darījis. Te viņš kaut ko noklusēja.

Tā vismaz Olivijai šķita.

Kāpēc viņš tā bija darījis?

Tāpēc, ka tam bija kāda saistība ar Džekiju!

Viņa novēla uz grīdas aizvainoto Elvisu un paķēra mapi, ko bija dabūjusi no Evas Karlsēnas. Pulkstenis bija gandrīz deviņi, taču bija vasara un tumsa vēl tālu, un viņa taču atvainosies.

- Es ļoti atvainojos, ka nāku tik vēlu.

- Viss kārtībā, nāciet iekšā!

- Paldies.

Ēva ar žestu aicināja Oliviju ienākt hallē. Bridi, kad Olīvija sniedza Ēvai mapi, viņa pamanīja apsēju uz Evas galvas.

- Kas noticis?

- Pie manis ielauzās, mani nogāza zemē, tikko esmu pārradusies mājās no slimnīcas un policijas - viss tieši tādā secībā.

- Ai, piedodiet! Tad es...

- Viss kārtibā, tagad es jūtos labi.

- Bet kā? Ielaušanās? Šeit?

-Jā-

Olivija sekoja Ēvai, un viņas iegāja viesistabā. Pāris zemu lampu meta mierigu, maigu gaismu pār atpūtas stūrīti. Ielaušanās laikā radītā postaža bija jau gandriz novērsta. Ēva ar žestu pamāja uz vienu no atpūtas krēsliem, un Olivija ieslīga tajā.

- Un ko viņi nozaga?

- Neko.

- Ak tā? Bet kas...

- Es domāju, ka viņi gribēja mani iebiedēt.

- Lai... saistībā ar to, par ko jūs rakstāt?

-Jā-

- Cik pretīgi... Vai domājat, ka tie bija tipi, kas piekauj bezpajumtniekus?

- Nogalina. Sieviete no treilera nomira.

- Es zinu.

- To mēs vēl redzēsim, varbūt es ari nokļūšu Trashkick, - Ēva pasmaidīja. - Vēlaties kaut ko? Es patlaban grasījos dzert kafiju.

- Paldies, labprāt.

Ēva devās uz virtuvi.

- Vai nevajag palīdzēt? - Olivija jautāja.

- Nē, es tikšu galā.

Olivija pārlaida skatienu istabai - košas krāsas, skaisti paklāji un grāmatplaukti pie sienas. Nez vai viņa ir izlasījusi visas šis grāmatas? Olivijas skatiens apstājās pie kāda plaukta ar fotogrāfijām. Ziņkārības dzīta, viņa piecēlās un piegāja pie plaukta. Uz tā bija kāda ļoti veca kāzu fotogrāfija, droši vien Ēvas vecāki, tad kāda daudz jaunāka kāzu fotogrāfija ar Ēvu un liela auguma vīrieti, bet blakus tai - fotogrāfija, kurā Ēva bija stipri jaunāka un viņai blakus stāvēja glits puisis.

- Kafiju ar pienu? Un cukuru?

Ēva sauca no virtuves.

- Ar pienu, paldies.

Ēva ienāca ar divām tasitēm rokās. Olivija pagāja viņai pretim un paņēma vienu no tām. Ēva ar žestu norādīja uz dīvānu.

- Apsēdieties!

Olivija apsēdās mīkstajā dīvānā, nolika tasīti uz galdiņa un pamāja uz Ēvas kāzu fotogrāfiju.

- Vai tas ir jūsu virs?

- Bija. Mēs esam šķīrušies.

Ēva apsēdās vienā no atpūtas krēsliem un īsi pastāstīja par savu bijušo vīru, kas pirms daudziem gadiem bija slavens sportists. Viņi iepazinās, kad viņa studēja žurnālistiku. Tagad viņi gandrīz gadu bija šķīrušies. Viņš bija atradis citu sievieti, un šķiršanās bija bijusi visai nogurdinoša.

- Viņš gluži vienkārši izturējās kā cūka, - viņa teica.

- Cik žēl!

- Jā. Es nevaru apgalvot, ka man dzīvē ir veicies ar vīriešiem, drīzāk jau vieni vienīgi kreņķi un raizes.

Ēva mazliet šķībi pasmaidīja pār kafijas tasīti. Olīvija brīnījās, kāpēc viņa vēl joprojām tur kāzu fotogrāfiju labi redzamā vietā, ja jau viņš ir tāds cūka. Viņa to būtu tūlīt pat aizvākusi. Viņa vēlreiz pamāja fotogrāfiju virzienā.

- Un tas jaunais, glītais puisis, ko esat apķērusi, vai tas bija pirmais kreņķu avots?

- Nē, tas ir mans brālis Sverkers, viņš nomira no pārdozēšanas. Tagad pietiks runāt par mani!

Ēvas balss pēkšņi bija ieguvusi pavisam citu toni. Olīvija nodrebēja un iekoda sev mēlē. Viņa acīmredzot atkal ar saviem personīgajiem jautājumiem bija pārkāpusi robežu. Viņa nekad nemācījās no savām kļūdām!

- Piedodiet, es nebiju domājusi... Piedodiet!

Ēva raudzījās uz Olīviju. Viņas seja dažas sekundes bija savādi saspringta, pēc tam viņa atslīga atpakaļ krēslā un atkal mazliet pasmaidīja.

- Tā esmu es, kam jāatvainojas, tas ir... galva sāp, un šodiena ir bijusi īsta elle, atvainojiet, un kā jums klājas? Vai atradāt materiālos kaut ko noderīgu?

- Jā, bet ir kaut kas, ko es vēlējos jums pavaicāt. Vai jūs zināt, pie kā Džekija Berjlunda strādāja 1987. gadā, kad viņa bija eskort-meitene?

-Jā. Tas bija kāds diezgan populārs kungs - Kāris Vīdeungs, viņš vadīja Gold Card. Man liekas, ka šī informācija bija mapē, vai tad ne?

- Ak tā? Tad esmu palaidusi to garām. Kas bija Gold Card?

- Eskorta firma, kam strādāja arī Džekija Berjlunda.

- Skaidrs, paldies. Kāris Vīdeungs, tas gan ir smieklīgs vārds!’

- Jo īpaši pornokaralim.

- Vai viņš tāds bija?

- Toreiz jā. Vai Džekija joprojām nedod jums mieru?

-Jā-

- Tikai paturiet prātā, ko es teicu!

- Par viņu? Ka man vajadzētu uzmanīties?

-Jā-

Džekija Berjlunda stāvēja pie panorāmas loga Normēlarstrandē un raudzījās uz ūdeni. Viņai patika savs dzīvoklis - sešas istabas pašā augšējā stāvā ar fantastiski skaistu skatu līdz pat Sēdermal-mes augstākajai vietai. Vienīgais, kas traucēja, bija vītols ielas otrā pusē, tas jūtami aizsedza panorāmu. Viņa domāja, ka ar to kaut ko vajadzētu darīt.

Džekija apgriezās un iegāja plašajā viesistabā. Pirms dažiem gadiem viņa bija devusi neierobežotu brīvību kādam ārkārtīgi populāram interjera arhitektam, un viņš bija radījis brīnumdarbu - te bija dažādu stilu sajaukums, pat izbāzti dzīvnieki. Gluži Džekijas gaumē. Viņa piepildīja nelielu glāzi ar sauso martini un ielika atskaņotājā kompaktdisku ar tango mūziku. Viņai patika tango. Šad un tad šajā dzīvoklī iegriezās ari vīrieši, ar kuriem viņa dejoja, diemžēl reti kāds mācēja tango. “Kādreiz es atradīšu īstu tangovīrieti,” viņa nosolījās, “noslēpumainu vīrieti, kuram neierobežoti darbosies apakšgals, savukārt vārdu krājums būs ļoti ierobežots.”

Par to viņa parūpēsies.

Viņa jau grasījās no jauna ieliet martini, kad izdzirdēja zvanām telefonu. Ne to, kas atradās tepat tuvumā, bet gan telefonu darbistabā. Viņa paskatījās pulkstenī, bija gandrīz pusviens naktī. Jā, tieši šai laikā jau viņi arī zvanīja.

Bieži.

Klienti.

- Džekija Berjlunda. [18]

- Sveika, Džekij, te Late!

- Sveiks!

- Zini, mums ir neliels tusiņš un vajadzīga palīdzība.

Pastāvīgie klienti, kā šis Lāršs Ērnjelms, zināja, kā vajag izteikties, zvanot Džekijai. Ne pārāk skaidri un izvēloties pareizos vārdus.

- Cik daudz jums vajag?

- Septiņas astoņas. Augstāko klasi!

- Kam jūs dotu priekšroku?

- īpašu vēlmju nav, bet tu jau zini, mums patīk happy ending.

- Labi. Kur?

- Aizsūtīšu īsziņu.

Džekija, viegli smaidot, nolika klausuli. Apzīmējums happy ending bija aizgūts no aziātu meiteņu piedāvājuma, kad viņas gribēja zināt, vai beigās būs vajadzīga erotiskā masāža.

Tātad Latem nepieciešamas meitenes, kas varētu piedāvāt happy ending.

Nekādu problēmu.

Tajā pašā nakti Ake pārradās mājās sasists. Pamatīgi sadauzīts. Desmitgadnieks ar savu skrituļdēli padusē, viegli klibodams, gāja starp Flemingsberjas augstceltnēm pa ēnas pusi, vairoties no ielas apgaismojuma. Viņam stipri sāpēja, un šis sāpes bija izraisījuši sitieni, atkārtoti sitieni pa vietām, kuras apsedza drēbes. Tā klibodams, viņš jutās ārkārtīgi vientuļš, un viņam atkal uzmācās tās pašas domas - par tēvu. Par tēvu, kurš neeksistēja, par kuru mamma nekad nevēlējās runāt. Bet viņam taču jābūt! Kaut kur. Visiem bērniem taču ir tēvs.

Viņš dzina prom šis domas un ar roku sataustīja kaklā iekārto atslēgu. Viņš zināja, ka mamma ir pilsētā un strādā. Viņš zināja ari to, ko viņa dara.

Vai, pareizāk, par ko strādā.

Pirms kāda laika pēc futbola treniņa viņu bija apgaismojis kāds vecāks skolasbiedrs.

- Prostitūta! Tava mutere ir prostitūta!

Ake nezināja vārda “prostitūta” nozīmi. Tikko ieradies mājās, viņš internētā mēģināja noskaidrot, kas tas ir.

Viņš mājās bija viens pats.

Ake paņēma aukstā ūdens karafi, ko mamma bija ielikusi ledusskapī, pirms devās prom uz pilsētu, un izdzēra to gandrīz tukšu. Pēc tam viņš devās gulēt.

Un domāja par mammu.

Par to, ka viņš varbūt varētu palīdzēt mammai ar naudu, lai viņai nevajadzētu būt tai, par ko viņu dēvēja.

MASINAS, KAS BIJA CEĻA uz Vaksholmu vai ari devās prom no tās, brauca ar diezgan lieliem starplaikiem. Bugesundslandē vēl bija agrs, dūmakains rīts, tāpēc neviens neievēroja pelēko volvo. Tas bija novietots uz grantēta laukumiņa gabaliņu no skaistās pils, ko ieskāva mežs. Tajā starp miglas plīvuriem rakņājās bariņš mežacūku.

Nilss Vents sēdēja pie stūres un atpakaļskata spoguli pētīja savu seju. Viņš bija agri pamodies savā viesnīcas istabā un vairs nebija varējis aizmigt. Ap pulksten pieciem viņš bija iesēdies īrētā mašīnā un devies ārā no pilsētas Vaksholmas virzienā. Viņš vēlējās tikt prom no cilvēkiem. Viņš aplūkoja spoguli savu seju. “Nonīcis,” viņš domāja, “tu, Nils, izskaties nonīcis.”

Taču viņam vajadzēja saņemties.

Daudz vairs nebija atlicis. Šorīt viņš bija pārcilājis pēdējos puz-les gabaliņus. Vajāšana, ko viņš bija pasācis pret Bertilu, bija sākusi pieņemt aprises pēc tam, kad viņš bija noskatījies to stipri kritisko televīzijas reportāžu par MWM darbību Kongo.

Tikpat nesaudzīgs kā agrāk.

Viņš bija redzējis demonstrācijas un izlasījis pamfletus, kā ari veselu kaudzi komentāru, ko ievietojušas dažādas feisbuka grupas, piemēram, "Rape-free cellphones!", tāpēc viņam bija zināms, cik kaislīgas emocijas virmo gaisā.

Un tad beidzot viss nostājās savās vietās.

Viņš sitis visjutīgākajā vietā.

Pulksten deviņos piecpadsmit Bertils Magnusons bija atrisinājis problēmu ar zemes īpašnieku Valikalē. Saprotams, ne viņš, bet gan viņa labais draugs - militārais šefs. Viņš bija aizsūtījis drošības policistu grupu pie zemes īpašnieka, un viņi bija paskaidrojuši, ka sakarā ar nemieriem tuvākajā apkaimē jāisteno gluži parasts drošības pasākums - piespiedu pārvietošana. Zemes īpašnieks nebija no muļķu mājām. Viņš jautāja, vai pastāv kāds veids, kā izvairīties no piespiedu pārvietošanas. Policisti bija paskaidrojuši, ka zviedru uzņēmums MWM uzņemtos rūpes par drošību ar noteikumu, ka tas drīkstēs izmantot dalu zemes minerālu ieguvei. Tādā gadījumā visi nemieri tiks turēti pa gabalu.

Geschwindt."

Bertils atgādināja sekretārei, lai viņa piezvana uzņēmuma galvenajam cilvēkam Kinšasā un tas parūpējas, ka militārajam šefam tiek nosūtīta adekvāta dāvana.

- Viņš ir ārkārtīgā sajūsmā par topāziem.

Brīdī, kad Bertils nostājās pie loga, kur viņu apspīdēja spēcīgā rīta saule, viņš bija nosacīti labā garastāvoklī. Valikales problēma vairs neeksistēja. Automātiski velkot ārā vibrējošo telefonu un nospiežot atbildes taustiņu, viņš domās vēl bija Kongo.

- Te Nilss Vents.

Pat ja balss, ko Bertils bija dzirdējis ierakstītajā sarunā, bija daudzus gadus jaunāka, tā nešaubīgi bija tā pati balss, ko viņš dzirdēja patlaban. Tikai šoreiz balss nebija ierakstīta.

Tas bija Nilss Vents.

Bertils juta, kā asinis viņā vārās. Viņš ienīda šo vīru. Sīks mūdzis, kas varēja izraisīt katastrofu. Taču viņš centās savaldīties.

- Sveiks, Nils, vai tu esi pilsētā?

- Kur mēs varam satikties?

- Kāpēc mums vajadzētu satikties?

- Vai man likt nost klausuli?

- Nē! Pagaidi! Tu vēlies satikties?

- Un tu ne?

- Vēlos.

- Kur?

Bertils drudžaini domāja, skatoties ārā pa logu.

- Ādolfa Fredrika kapsētā.

- Kur tieši? [19]

- Pie Palmes кара.

- Vienpadsmitos vakarā. Saruna pārtrūka.

Pulkstenis bija nedaudz pāri desmitiem, kad Ovete Anderšone viena pati iznāca pa galvenās ieejas durvīm. Viņa bija devusies līdzi Akem uz brīvā laika pavadīšanas centru, lai gan viņš bija iebildis, taču viņa gribēja ar kādu aprunāties par dēla zilumiem. Pāris reižu pēdējā laikā viņš bija pārradies mājās ar zilumiem - lieliem, zili dzelteniem plankumiem, kas klāja visu ķermeni. Viņš bija mēģinājis tos noslēpt, un no rītiem tie gandrīz nekad nebija redzami, bet kādu vakaru Ove-tei gadījās atvērt durvis, kad viņš izģērbās, tad viņa tos pamanīja.

- Ko tu esi darījis?

- Ko tad?

- Tev taču ir zilumi pa visu ķermeni.

- Tas ir no futbola.

- No tā var dabūt šitādus zilumus?

-Jā-

Ake ielīda gultā, bet Ovete apsēdās virtuvē pie loga un aizdedzināja cigareti. Futbols?

Dēla zilumi nedeva viņai mieru. Dažas naktis vēlāk, pārradusies mājās pēc sava nakts darba, viņa klusiņām ielavījās guļamistabā, uzmanīgi novilka viņam segu un atkal tos ieraudzīja.

Zili dzelteni plankumi pa visu ķermeni, kā arī lielas kreveles pār brūcēm.

Tad viņa nolēma aprunāties par tiem brīvā laika pavadīšanas centrā.

- Nē, viņu te neapceļ.

Akes trenere bija neizpratnē.

- Bet viņam ir zilumi pa visu ķermeni, - teica Ovete.

- Ko viņš pats par to saka?

- Ka tas ir no futbola.

- Un vai tas tā nevarētu būt?

- Ne jau tādi. Pa visu ķermeni!

- Nu, es nezinu, katrā ziņā šeit viņš netiek apcelts. Mums pat ir īpaša programma mobinga un varmācības profilaksei, mēs būtu kaut ko manījuši, ja kas tāds te notiktu.

Ar to Ovetei vajadzēja samierināties.

Ar ko vēl viņa varētu aprunāties? Viņa nesaņēma nekādu sociālo palīdzību un ar kaimiņiem nesagājās. Tie, ar kuriem viņa tikās, atradās uz ielas, taču arī viņus īpaši neinteresēja citu bērni. Viss, kas saistīts ar bērniem, faktiski bija kā mīnēta zeme.

Ovete devās prom un pēkšņi sajutās bezgala vientuļa un izmisusi. Visa viņas bezcerīgā eksistence vēlreiz nozibēja gar acīm, viņa nespēja tikt galā ar savu netiklās sievietes dzīvi, ar savu iezīmēto ķermeni, ar visu. Viņa saprata, ka ar viņas bērnu notiek kaut kas slikts, bet viņai nebija neviena, pie kā varētu meklēt palīdzību. Neviens vienīgs telefona numurs, uz kuru varētu piezvanīt, kur viņu uzklausītu, mierinātu un varbūt palīdzētu. Visā lielajā, tukšajā pasaulē bija tikai viņa un Ake.

Viņa apstājās pie kādas laternas un aizdedzināja cigareti. Ovetes raupjās rokas viegli drebēja, taču tas nebija no dzestrā vēja, bet gan no kaut kā daudz aukstāka, kas kāpa no iekšienes. Tas nāca no kāda tumša kakta viņas krūtīs, izpletās ar katru elpas vilcienu un gaidīja, ka viņa padosies. Ja vien pastāvētu kādas slepenas durvis, pa kurām varētu aizbēgt no dzīves, viņa droši vien to arī darītu.

Tad viņai prātā iešāvās kāda doma.

Par kādu vīrieti, kas varbūt varētu palīdzēt.

Viņi bija kopā uzauguši Šērtorpā, dzīvojuši vienā kāpņu telpā un gadu gaitā šad tad kontaktējušies. Pēdējā reize gan bija stipri sen, un tomēr... Ja viņiem gadījās satikties, ar viņu vienmēr bija viegli. Viņiem bija kopīga pagātne, līdzīga izcelsme, viņi zināja otra vājības, taču nenoniecināja viens otru.

Ar viņu varētu aprunāties.

Ar Minkenu.

Olīvija dzina viņam pēdas diezgan ilgi, taču tad viņa saņēma atalgojumu par savām pūlēm - viņa vārds parādījās Rodanas veco ļaužu mītnē Silverdālē.

Tas viņu nedaudz pārsteidza.

Šī veco ļaužu mītne atradās ļoti tuvu Policijas augstskolai.

“Pasaule ir maza,” nodomāja Olīvija, vadot mašīnu pa labi pazīstamajiem ceļiem un novietojot to mītnes priekšā. Viņa caur kokiem gandrīz vai varēja saredzēt skolas ēku, un tomēr skolas vide šķita dīvaini tāla. Nebija pagājis nemaz tik ilgs laiks, kad viņa sēdēja tur uz soliņa, pētot paņemto lietu, un viņai nebija ne mazākās nojausmas, kur tā varētu aizvest.

Patlaban tā veda viņu augšup uz otro stāvu, uz nelielu terasi, kurā ratiņkrēslā sēdēja kāds sakņupis vīrs.

Kādreizējais pornokaralis Kāris Vīdeungs.

Gandrīz 90 gadus vecs, kā viņa bija noskaidrojusi, bez neviena piederīgā, priecīgs par katru izdevību, lai kāda tā arī būtu, kas izrāva viņu no šīs bezgalīgās nīkšanas.

Šobrīd tā bija Olīvija Renninga. Viņa visai ātri konstatēja, ka Vīde-ungam bija ļoti slikta dzirde, kā arī zināmas runas grūtības, tāpēc viņa centās formulēt savus jautājumus īsi un izteikt tos skaļi un skaidri saprotami.

- Džekija Berjlunda!

Jā, pēc kāda brīža, divām kafijas tasītēm un dažām piparkūkām, viņas vārds uznira Vīdeunga prātā.

- Viņa bija eskorta meitene.

Olīvija tik tikko to saklausīja.

- Vai jūs atceraties vēl kādu eskorta meiteni?

Vēl viena kafija un pāris piparkūku, līdz Vīdeungs pamāja ar galvu.

- Kas viņa ir?

Tagad kafija vairs nepalīdzēja un piparkūkas bija beigušās, tāpēc vīrs ratiņkrēslā tikai ilgi skatījās uz Olīviju un smaidīja. “Vai viņš tā sēž un izvērtē mani,” minēja Olīvija. “Vai es būtu laba eskorta meitene? Vecais, neķītrais plānprātiņš!” Tad vīrietis ar žestu rādīja, ka vēlētos ko uzrakstīt. Olīvija žigli sadabūja pildspalvu un nelielu blociņu un pasniedza Vīdeungam. Viņš nevarēja blociņu noturēt, tāpēc Olīvijai vajadzēja to piespiest viņa kalsnajiem ceļiem un turēt. Viņš sāka rakstīt rokrakstā, kas arī tuvojās 90 gadu vecumam, tomēr bija vēl salasāms.

“Mirjama Viksella.”

- Vienu no eskorta meitenēm sauca Mirjama Viksella?

Vīdeungs pamāja un palaida garu pirdienu. Olīvija mazliet pagrieza prom galvu, lai nebūtu jāosta puvuma smaka, un aizvēra blociņu.

- Varbūt jūs atceraties, vai kāda no meitenēm bija ārzemniece?

Viņš mazliet pasmaidīja, pamāja un pacēla gaisā rādāmo pirkstu.

- Viena no viņām?

Viņš atkal pamāja.

- Vai jūs atceraties, no kurienes viņa bija?

Vīdeungs noliedzoši papurināja galvu.

- Vai viņai bija melni mati?

Viņš mazliet pagriezās un norādīja uz sanpauliju podiņā, kas stāvēja uz palodzes. Olīvija ar skatienu sekoja viņa pirkstam.

Tās ziedi bija koši zili.

- Vai viņai bija zili mati?!

Vīdeungs pamāja un atkal pasmaidīja. “Zili mati,” Olivija nodomāja. Tie noteikti bija krāsoti. Vai melnus matus kāds krāsotu zilus? Varbūt. Ko viņa zināja par to, kā eskorta meitenes astoņdesmitajos gados krāsoja matus?

Neko.

Viņa piecēlās, pateicās Videungam un steidzīgi pazuda no terases, lai nenāktos vēlreiz klausīties kādreizējā pornokaraļa savdabīgo trombonu.

Vismaz pie viena vārda viņa bija tikusi.

Mirjama Viksella.

Ovete bija izvēlējusies vietu kafejnīcas dziļumā, jo nevēlējās saskrieties ar kādu darbabiedreni. Viņa sēdēja ar muguru pret ieeju un kafijas tasīti savā priekšā. Te, iekšā, bija aizliegts smēķēt. Viņas rokas nemierīgi kustējās virs galda, pārvietojot cukurtrauku un galda piederumus, un viņa domāja, vai viņš vispār parādīsies.

- Sveika, Ovete!

Viņš parādījās.

/

Minkens.

Viņš pieslīdēja pie viņas galdiņa, atstūma tālāk pakausī savu mazo zirgasti un apsēdās. Minkens bija visbrīnišķīgākajā omā, jo tikko bija totalizatorā uzlicis uz īstā zirga, tādējādi laimējot četrsimt kronu, kas jau spieda kabatu.

- Cik daudz laimēji?

- Četrus tūkstošus!

Minkens vienmēr pielika vismaz vienu nulli, izņemot brīžus, kad runa bija par viņa vecumu, tad viņš apaļoja pretējā virzienā. Viņam bija 41 gads, bet viņš norādīja savu vecumu robežās no 26 līdz 35 gadiem. Tas bija atkarīgs no kompānijas. Kad viņš reiz kādai meitenei no Borlenges meloja, ka viņam ir “pilni divdesmit”, viņš, protams, bija pārkāpis visas robežas. Taču meitene bija tikko ieradusies pilsētā, kāra pēc piedzīvojumiem, tāpēc pieņēma visu, ko Minkens teica, lai gan viņai šķita, ka viņš izskatās vecāks.

- Jā, šī pilsēta ir ko vērts.

Minkens to pateica tā, ka ikvienam būtu jāsaprot, ka, piemēram, Ņujorka varētu līdzināties labi ja kādai no Stokholmas priekšpilsētām.

Tā kā Ovete nebija no Borlenges un pavisam noteikti zināja Min-kena vecumu, šoreiz viņam pasaciņas nevajadzēja stāstīt.

- Paldies, ka atnāci.

- Minkens vienmēr atnāk.

Viņš smaidīja, un viņam pašam šķita, ka ir īsts divdomības meistars. Diemžēl nebija daudz tādu, kas domātu tāpat kā viņš. Lielākā daļa vislabprātāk turējās pa gabalu no Minkena, un parasti nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai saprastu, ka viņš ir tikai tukša muca, vēl jo vairāk, ja viņiem bija nācies dzirdēt par viņa izcilajiem piedzīvojumiem vienu reizi par daudz, piemēram, kā viņš atrisinājis Palmes slepkavības mīklu vai atklājis Roxette'. Tādos gadījumos vairums klausītāju devās prom. Fakts, ka patiesībā Minkenam zem šīs ārējās čaulas bija plaša sirds, lielākoties palika nepamanīts. Patlaban šī sirds spēcīgi sitās, redzot Ovetes mobilajā telefonā uzņemtās bildes ar gandrīz kailu mazu puiku, kura ķermeni klāja milzīgi zilumi un kreveles.

- Es tās uzņēmu, kad viņš gulēja.

Roxette - zviedru popmūzikas duets. 192

к

- Kas ar viņu noticis?

- Nav ne mazākās jausmas. Brīvā laika pavadīšanas centrā apgalvo, ka tur nevar iegūt neko tādu, bet viņš pats saka, ka tas ir no futbola.

- Tādus zilumus un brūces nevar dabūt futbolā, es pats taču daudzus gadus biju kluba Bajen centra uzbrucējs. Spēlējot aizsardzībā, protams, var dabūt pa belzienam, bet nekad, lai izskatītos tā.

-Nē.

- Viņš izskatās pamatīgi piekauts!

-Jā-

Ovete steidzīgi noslaucīja acis. Minkens raudzījās uz viņu un paņēma vienu viņas roku savā.

- Vai vēlies, lai ar viņu aprunājos?

Ovete pamāja.

Minkens nolēma parunāt ar mazo Aki.

Futbols?

Nekādā gadījumā!

Tuvojās slēgšanas laiks, tāpēc Sibillegātanas veikalos pamazām tika izdzēstas gaismas, taču veikalā Udda&Ratt vēl joprojām bija gaišs. Džekija Berjlunda vienmēr turēja to vaļā vienu stundu ilgāk nekā citi, un to zināja arī viņas klientu loks, tāpēc bieži gadījās, ka tie šeit iebrāzās pēdējā bridi, lai pagrābtu kādu apģērba gabalu vai interjera elementu, ar kuru varētu padarīt interesantāku vakara pasākumu. Patlaban kāds kungs no Estermalmes veikalā meklēja, ar ko varētu pielabināties savai sievai. Viņš iepriekšējā dienā bija piemirsis viņas vārdadienu, un sieva tāpēc bija pamatīgi sapīkusi, kā viņš izteicās.

- Viņa bija īsts rūgumpods.

Šobrīd viņš pētīja kādus auskarus, kas karājās starp citām slavenu zīmolu rotām.

- Cik daudz jūs prasāt par šiem?

-Jums septiņus simtus.

- Un citiem?

- Piecus simtus.

Tā Džekija un viņas vairāk vai mazāk pārtikušie klienti mēdza jokot, un no malas tas varēja izlikties visai stulbi.

Taču tas vienmēr attiecās tikai uz darījumiem.

- Kā jūs domājat, vai manai sievai tādi varētu patikt? - kungs jautāja.

- Sievietēm ir vājība uz auskariem.

- Patiešām?

-Jā-

Tā kā šim pavecajam kungam nebija ne mazākās jausmas par sieviešu vājībām, viņš Džekijas vārdus uztvēra kā absolūtu patiesību un atstāja veikalu ar skaistā rozā kastītē iesaiņotu auskaru pāri. Kad veikala durvis aiz viņa bija aizvērušās, iezvanījās Džekijas mobilais telefons.

Tas bija Kāris Videungs.

Labi saprotamā balsi, turklāt nebija ari nekādu šaubu par viņa dzirdes kvalitāti, viņš informēja Džekiju par kādu apmeklējumu, ko bija piedzīvojis šodien. Kāda jauna sieviete no Policijas augstskolas bija izvaicājusi viņu par eskorta biznesu. Viņš bija nospēlējis teātri, izliekoties par pusbeigtu, lai noskaidrotu, ko viņa īsti vēlas.

- Kad sāk ost pēc pogainajiem, es parasti kļūstu mazliet ziņkārīgs, - viņš teica.

- Un ko tad viņa gribēja?

- Nezinu, bet viņa jautāja par tevi.

- Par mani?

- Jā, un kurš vēl tobrīd strādāja kopā ar tevi.

- Tu domā Gold Card?

-Jā-

- Un ko tu teici?

- Es nosaucu Mirjamas Viksellas vārdu.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka Mirjama aizgāja, un tas, kā viņa to izdarīja, nebija visai glīti, tu taču pati to atceries?

-Jā. Un tad?

- Tāpēc es domāju, ka šai smalkajai Mirjamai varbūt mazliet nepatiks, ja ieradīsies topošā policiste un sāks okšķerēties viņas pagātnē.

\

- Tu esi ļauns.

- Es tā ceru.

- Un ko tu teici par mani?

- Neko. Tik ļauns es neesmu.

Ar to ari saruna bija galā. Vismaz no VIdeunga puses. Džekija kādu bridi to vēl nevarēja izmest no prāta. Kāpēc apkārt klīst kāda skuķe, iztaujādama par viņas eskorta meitenes laiku? Kas viņa tāda ir?

- Kā viņu sauc?

- Olīvija Renninga.

Atbildēja Vīdeungs, kad Džekija bija viņam piezvanījusi, lai to noskaidrotu.

Olīvija Renninga?

Olīvija sēdēja dīvānā un šķirstīja “Ziemeļu Kriminālhronikas” 2006. gada izdevumu, kurā varēja lasīt policistu stāstus par iepriekšējā gadā izmeklētajām lietām. Viņa to mājupceļā no Rodanas veco ļaužu mītnes bija paņēmusi augstskolas bibliotēkā. Viņa vēlējās izpētīt, vai 2005. gadā tika izmeklētas lietas, kurās bija iesaistīts Toms Stiltons un kuras varētu būt izraisījušas konfliktu, uz ko norādīja Oke Gustafsons. >

2005. gadā kriminālajā arēnā bija patiesi daudz notikumu. Olīviju ieinteresēja te viena, te cita lieta, piemēram, raksts par sensacionālo bēgšanu no Hallas, kurā bija iesaistīts ari viens no Maleksanderas lietas slepkavām - Tonijs Ulsons, tāpēc pagāja labs laiciņš, līdz viņa nokļuva līdz 71. lappusei.

Tieši tur Olīvija atrada meklēto.

Stokholmā bija notikusi kāda brutāla jaunas sievietes slepkavība. Viņas vārds bija Jilla Engberja. Olīvijas uzmanību piesaistīja atsevišķas detaļas: Jilla bija eskorta meitene, viņa bija stāvoklī, slepkavība bija izdarīta 2005. gadā, un tā netika atklāta. Tā bija notikusi tajā pašā gadā, kad Stiltons aizgāja no policijas. Vai viņš strādāja pie šīs lietas izmeklēšanas? No raksta, kura autors bija Rūne Fošs, to nevarēja saprast. “Vai tā nesauca policistu, kas runāja televīzijā un

patlaban izmeklē bezpajumtnieku lietu?” domāja Olīvija, vienlaikus zvanot Okem Gustafsonam.

Viņa atkal bija uzņēmusi ātrumu.

- Vai Stiltons strādāja arī pie Jillas Engberjas slepkavības lietas 2005.gadā?

- To es nezinu, - atbildēja Gustafsons.

Tas Olīvijas rīcību mazliet nobremzēja, taču viņas fantāzija darbojās ar pilnu jaudu. Jilla bija eskorta meitene, turklāt stāvoklī. Arī Džekija pirms sešpadsmit gadiem bija eskorta meitene. Noslepkavotā sieviete pludmalē bija stāvoklī, bet Džekija atradās uz salas. Vai eksistēja kāda saistība starp Jillu un Džekiju? Varbūt viņa strādāja pie Džekijas? Red Velvet? Vai Stiltons bija ticis uz pēdām šādai saistībai un sācis meklēt paralēles ar pludmales lietu? Vai tāpēc viņš atkritumu savāktuvē uz brīdi bija savādi pieklusis?

Olīvija dziļi ievilka elpu. Viņa bija domājusi, ka tikšanās atkritumu savāktuvē bija pēdējā reize, kad viņa kontaktējas ar Tomu Stil-tonu. Vēlreiz dziļi ieelpojusi, viņa zvanīja Stiltonam.

- Vai jūs strādājāt pie Jillas Engberjas slepkavības lietas 2005. gadā?

- Jā, kādu laiku.

Viņš atbildēja un atvienoja sarunu.

Olīvija jau sāka pierast pie šāda izturēšanās veida. Iespējams, viņš atkal piezvanīs pēc desmit minūtēm, vēlēsies satikties kādā ārkārtīgi mājīgā vietā, kur tumsā un smirdoņā varēs sēdēt un paniekoties ar divdesmit jautājumiem.

Kopā ar “bebriem”.

Šoreiz viņš nepiezvanīja. [20]

nākamajā - Bensemana noslānīšana, bet pēdējā - uzbrukums Vie-nacei Verai. Pēc viņas nogalināšanas nekas jauns vairs nebija parā-dijies.

Stiltons rūpīgi caurskatīja visas filmiņas, piespiežot sevi to darīt ļoti uzmanīgi un detalizēti, cenšoties ekrānā pamanīt kādu būtisku detaļu. Droši vien tāpēc viņš to arī pie Rietumu tilta filmētajos kadros pamanīja. Viņš nolamājās par to, ka nebija iespējams šo kadru pievilkt tuvāk - iezīmēt attēlu un noklikšķināt uz tuvskatu. Par laimi, viņš vismaz varēja pie vajadzīgā attēla filmiņu apstādināt. Pieliecoties ekrānam pavisam tuvu, viņš to redzēja diezgan skaidri. Vienam no uzbrucējiem uz apakšdelma bija tetovējums. Aplī divi burti - KF.

Stiltons atliecās atpakaļ un pacēla skatienu no datora. Tas atdūrās pret Veras melni ierāmēto fotogrāfiju pie sienas. Visu mirušo rindas pašā galā. Stiltons pievilka sev tuvāk piezīmju blociņu, uzrakstīja “KF” un apkārt apvilka apli.

Pēc tam viņš atkal raudzījās uz Veras fotogrāfiju.

Tikko bija beidzies filmas “Melnais gulbis” pēdējais seanss, un ļaudis plūda ārā no kinoteātra Grand Svēavēgenā. Daudzi devās Kungsgātanas virziena. Bija skaists, gaišs vakars ar vieglu, siltu vēsmiņu. Vējiņš iekļuva arī Ādolfa Fredrika kapsētā un tur viegli šūpoja puķes. Šeit, iekšā, bija mazliet tumšāks, vismaz dažviet. Pie Palmes kapa valdīja pustumsa. Tur tikās četras personas, kas no Svēavēge-nas puses bija tik tikko saskatāmas.

Divas no tām bija Bertils Magnusons un Nilss Vents.

Divi pārējie bija pieaicināti pēc K. Sedoviča ieteikuma. Viņš bija vīrs, ar kuru Bertils vienmēr kontaktējās, kad bija jātiek galā ar mazliet neērtākām problēmām. Viņš pieņēma, ka šovakar varētu būt tieši šāds gadijums.

Tā uzskatīja arī Vents.

Viņš labi zināja, kas ir Bertils. Tas nebija vīrs, kas uz šādu tikšanos ieradīsies bez drošas aizmugures, tāpēc viņš nebrīnījās par abu pārējo vīru klātbūtni. Nebrīnījās ari tad, kad Bertils laipni

paskaidroja, ka šie “padomdevēji” pārmeklēs Ventu, vai viņam ari šoreiz nav paņēmusies līdzi kāda ierakstīšanas ierīce.

- Tu droši vien saproti, kāpēc.

Vents saprata. Viņš ļāva “padomdevējiem” darīt savu darbu. Šoreiz viņam ierakstīšanas ierīču nebija. Taču viņam bija līdzi kasete ar kādu ierakstītu sarunu, kuru viens no gorillām patlaban pasniedza Bertilam. Viņš to pacēla Venta deguna galā.

- Saruna?

-Jā. Vai, pareizāk sakot, tās kopija. Noklausies gan! - teica Vents.

Bertils skatījās uz kaseti.

- Šeit ir visa saruna?

-Jā, visa.

- Un kur atrodas oriģināls?

- Kādā vietā, kurā es ceru vēlākais pirmajā jūlijā atgriezties. Ja tā nenotiks, šī saruna tiks nosūtīta policijai.

Bertils mazliet pasmaidīja.

- Sava veida dzīvības apdrošināšana?

-Jā.

Bertils lūkojās uz kapsētu. Viņš pamāja uz “padomdevēju” pusi, liekot saprast, ka viņiem nedaudz jāatkāpjas, un viņi to ari darīja. Vents vēroja Bertilu. Viņš zināja, ka ari Bertils saprot, ka viņš nekad neko neatstāj nejaušību ziņā. Visa viņu agrākā biznesa sadarbība bija balstīta uz to. Bertils varēja ietiepties un darīt kaut ko uz labu laimi, bet Vents - nekad. Viņam katrā situācijā bija gan drošības josta, gan drošības virve un vēl vismaz viens papildu drošības pasākums. Ja viņš apgalvoja, ka ir noorganizējis kādā nezināmā vietā esošā oriģināla nodošanu policijas rokās, ja viņš līdz pirmajam jūlijam nebūs atgriezies, tad tā arī bija. Viņš zināja, ka Bertils šo faktu neapšaubīs.

Viņš to ari neapšaubīja. Bertils atkal pagriezās pret Ventu.

- Tu esi novecojis, - viņš teica.

- Tu ari.

- Viens par visiem, visi par vienu, vai tu to vēl atceries?

-Jā-

- Un kur tas izgaisa?

- Tas pazuda Zairā, - atbildēja Vents.

- Pazuda gan ne tikai tas. Pazudi ari tu ar gandrīz diviem miljoniem.

- Vai tevi tas pārsteidza?

- Tas mani saniknoja.

- To es saprotu. Vai tu vēl joprojām esi precējies ar Linnu?

-Jā-

- Vai viņa kaut ko zina par šo te?

- Nē.

Vīrieši vērās viens otrā. Bertils pagriezās uz kapsētas pusi. Liegais vakara vējiņš glāstīja kapakmeņus. Venta skatiens bija piekalts Bertila sejai.

- Vai tev ir bērni? - viņš jautāja.

- Nē. Un tev?

Ja viņi būtu stāvējuši kādā mazāk tumšā vietā, Bertils varbūt būtu ievērojis, ka Ventam vien uz dažām sekundēm noraustās acu plakstiņi, taču tagad viņš nepamanīja pilnīgi neko.

- Nē, man nav bērnu.

Saruna uz mirkli pārtrūka. Bertils aši pameta skatienu uz “padomdevējiem”. Viņš vēl joprojām īsti nesaprata, kas te notiek. Ko Vents īsti grib?

- Ko tu vēlies panākt? - viņš jautāja un pagriezās pret Ventu.

- Triju dienu laikā tu izplatīsi paziņojumu, kurā darīsi zināmu, ka MWM nekavējoties pārtrauc koltāna rūdas ieguvi Kongo. Turklāt visiem iedzīvotājiem Valikales apkārtnē, kas cietuši no jūsu ekspluatācijas, izmaksāsiet kompensācijas.

Bertils lūkojās uz Ventu. Uz īsu brīdi prātā iešāvās doma, ka viņam ir darīšana ar garīgi slimu cilvēku. Taču Vents tāds nebija. Slims, neapšaubāmi, bet ne garīgi slims. Tikai pilnīgi un velnišķīgi traks.

- Vai tu to domā nopietni?

- Vai es mēdzu jokoties?

Nē, Nilss Vents nekad nejokoja. Viņš bija viens no lielākajiem sausiņiem, kādu Bertils jebkad bija saticis, un, lai arī bija pagājuši daudzi gadi, kad viņi nebija tikušies, pēc Venta sejas un acīm varēja redzēt, ka laiks nav viņu padarījis nebēdnīgāku.

Viņš bija nopietns kā bērēs.

- Tātad tu gribi sacīt: ja es nedarīšu tā, kā tu tikko teici, šī saruna nonāks policijas rokās?

Viņš bija spiests formulēt to skaļi, lai saprastu ultimāta jēgu.

- Jā, - atbildēja Vents. - Un tu droši vien saproti, kādas sekas tas varētu izraisīt.

To Bertils saprata, jo dumjš viņš nebija. Par sekām, ko varētu izraisīt šīs ierakstītās sarunas publiskošana, viņš bija domājis jau kopš brīža, kad dzirdēja pirmo īso sarunas fragmentu savā mobilajā telefonā. Šīs sekas varētu apvienot vienā vārdā - katastrofa.

Visos iespējamos aspektos.

Un Vents to, protams, zināja.

- Lai veicas!

Vents devās prom.

- Nils!

Vents mazliet pagriezās.

- Nopietni runājot: kāds ir iemesls tam, ko tu... dari?

- Atriebība.

- Atriebība? Par ko?

- Par Nūrdkosteru.

Vents atsāka soļot prom.

“Padomdevēji” gabaliņu tālāk mazliet sarosījās un pavērās uz Bertilu. Viņa skatiens bija pievērsts zemei mazu gabaliņu no Palmes kapa.

- Vai ir vajadzīga vēl kāda palīdzība? - viens no viņiem jautāja.

Bertils pacēla galvu un vēl pamanīja Venta muguru starp kapakmeņiem.

-Jā-

Stiltons sēdēja akmens kāpņu trešajā posmā un runāja pa telefonu ar Minkenu.

- Divi burti. К un F apļa vidū.

- Vai tas ir tetovējums? - jautāja Minkens.

- Tā izskatījās, bet varbūt bija tikai ar pildspalvu uzzīmēts, es nezinu.

- Uz kuras rokas?

- Šķiet, ka uz labās, bet viņi bija kustībā, tāpēc neesmu simtprocentīgi pārliecināts.

- Skaidrs.

- Citādi tu neesi neko dzirdējis?

- Vēl ne.

- Nu tad pagaidām!

Stiltons pārtrauca sarunu un turpināja kāpienu. Jau piekto reizi šonakt viņš bija augšupceļā uz Klēvgrendu. Laiks, kādā viņš spēja sasniegt kāpņu augšdaļu, bija samazinājies par dažām minūtēm, un arī plaušas sāka pamazām pierast. Viņš vairs neelsoja kā agrāk un arī svīda daudz mazāk.

Viņš bija uz pareizā ceļa.

LINNU MAGNUSONI bija pārņēmis stress. Viņa sēdēja sastrēgumā pa ceļam no Stoksundas uz pilsētas centru. Pēc nieka pusstundas viņai jau vajadzēja stāvēt tribīnē Pašvaldību savienībā un runāt par “labu vadības stilu” lielas auditorijas priekšā, kurā sapulcējušies dažāda līmeņa pašvaldību priekšnieki. Par laimi, viņa zināja, ko tieši viņai vajadzētu runāt: par noteiktību darbībā, labu komunikāciju, attiecību izkopšanu. Tie bija trīs punkti, kuriem vajadzētu veidot visas uzstāšanās mugurkaulu.

“Attiecību izkopšana,” viņa domāja. “Cik labi, ka te būs runa par attiecībām darba, nevis privātajā dzīvē.” Šajā jomā, vismaz patlaban, viņa nejutās nekāda dižā eksperte. Viņas un Bertila attiecības nenoteikti šūpojās. Kāpēc tā, viņa nesaprata. Iemesls nebija viņā, svārstīgais elements bija Bertils. Viņš bija pārnācis mājās nakts vidū, šķiet, ap pulksten trijiem, taisnā ceļā devies ārā uz terases un apsēdies tumsā. Šis fakts pats par sevi nebija nekas neparasts. Bertilam bieži bija jāpiedalās telekonferencēs, kas notika visdīvainākajos laikos, tādēļ viņš pārradās mājās vēlāk. Neparasti bija tas, ka viņš bija apsēdies ar mazu minerālūdens pudeli rokās. Kaut ko tādu viņa neatcerējās redzējusi. To, ka viņš būtu apsēdies uz terases nakts vidū ar ūdeni rokās. Nekad. Ja viņam kaut kas bija rokā, parasti tā bija glāze ar brūnu šķidrumu - viskiju, kalvadosu vai konjaku, taču nekad ar ūdeni. Ja cilvēkiem ir tik tuvas attiecības kā viņiem, tieši šādi it kā nenozīmīgi sīkumi visvairāk vedina uz pārdomām.

Un dažādiem minējumiem.

Uzņēmums? Kāda cita sieviete? Urīnpūslis? Vai viņš slepeni būtu veicis kādus izmeklējumus, kuros būtu noskaidrojies, ka viņam ir vēzis?

Kaut kas nebija tā, kā vajag.

Un tas tā bija jau ilgāku laiku.

Kad Linna bija izlēmusi no rīta vīram par to pajautāt, viņš jau bija prom, pat nedevies gulēt.

Beidzot viņa tika ārā no sastrēguma un piedeva gāzi, aiztrauk-damās garām universitātei.

*

- Studiju darbs?

-Jā-

Izmantojot nedaudz viltus un melu, Olīvijai bija izdevies noorganizēt tikšanos ar Mirjamu Viksellu. Viņa bija teikusi, ka trešo semestri mācās Policijas augstskolā, un tā bija patiesība, un ka viņas uzdevums ir uzrakstīt “ļoti svarīgu darbu” par tā saucamo eskorta biznesu. Viņa apzināti izlikās ļoti naiva un tēloja atklātu, bet pilnīgi nezinošu personu. Viksellas vārdu Olīvija esot uzgājusi kādā pasniedzēja iedotā izmeklēšanas lietā par Gold Card, un viņa esot vienīgā, kuru izdevies dabūt rokā.

- Ko jūs vēlaties zināt? - Viksella bija jautājusi pa telefonu.

- Vairāk par to, ko jūs tolaik domājāt. Man patlaban ir divdesmit trīs gadi, un es mēģinu iejusties jūsu domu gaitā. Kāpēc jūs izvēlējāties kļūt par eskorta meiteni? Kur īsti slēpjas tas šarms, kāpēc meitenes izvēlas šādu nodarbošanos?

Pēc ne pārāk ilgas tukšu salmu kulšanas viņai bija izdevies Viksellu noķert uz āķa.

Patlaban viņas sēdējā kādā āra kafejnīcā Birgera Jārlsgātanā. Spožā saule atrada ceļu pat cauri daudzstāvu mājām, tāpēc Viksella uzlika tumšas saulesbrilles. Olīvija, kā pieklājas, izņēma mazu piezīmju blociņu un ar interesi lūkojās uz viņu.

- Tātad jūs rakstāt par ēšanas paradumiem?

- Jā, esmu ārštata žurnāliste, rakstu galvenokārt ceļojumu žurnāliem.

- Cik aizraujoši! Bet vai tā nevar iedzīvoties liekos kilogramos?

- Kā jūs to domājat?

-Jums droši vien viss jāpagaršo, par ko rakstāt?

- Tik traki nav.

Viksella mazliet pasmaidīja. Viņa bija piekritusi intervijai, kā ari uzaicinājumam uz pusdienām. Viņa ātri pastāstīja par savu eskorta meitenes laiku. Tas bijis visai īss, jo tad, kad no viņas tika pieprasīti pakalpojumi, kurus viņa nevēlējās sniegt, viņa bija aizgājusi.

- Piemēram, sekss? - Olīvija vaicāja, cenšoties raudzīties ar tik dumju un aprobežotu skatienu, cik iespējams.

-Jā, piemēram, tas.

- Vai Golā Carā strādāja daudzas?

-Jā-

- Vai tas bija tikai zviedru meitenes?

- To es neatceros.

- Vai jūs atceraties kādu no viņām?

* - Kāpēc tā jautājat?

- Varbūt es varu aprunāties vēl ar kādu.

- Es neatceros, kas tās citas bija.

- Skaidrs...

Olīvija juta, ka Viksella izsakās ļoti uzmanīgi, taču viņa vēl nebija noskaidrojusi visu, ko vēlējās.

- Vai jūs atceraties kādu, kurai bija zili mati? - viņa jautāja.

- Jā, to gan es atceros!

Viksella iesmējās. Atmiņas par kādu ar ziliem matiem viņu acīmredzami uzjautrināja.

- Tā bija kāda blonda meitene no Šērtorpas, manuprāt, viņu sauca Ovete, viņai bija ienācis prātā, ka tas varētu izskatīties seksīgi. Zili mati!

- Taču tā tas nebija?

- Viņa izskatījās vienkārši briesmīgi.

- Varu iedomāties. Vai bija arī kāda meitene, kas izskatījās pēc latīņamerikānietes? Vai jūs atceraties kādu?

- Jā... viņa... es neatceros, kā viņu sauca, bet tā bija ļoti glīta meitene.

- Tumša? Ar melniem matiem?

- Jā... Vai jūs viņu pazīstat?

- Nē, lietas materiālos viena tā bija aprakstīta, un tad es iedomājos, ka viņa varbūt nemaz nebija zviedriete, tolaik iebraucēji taču vēl nebija tik parasta lieta.

- Ak tā? Patiesībā tā nemaz nebija.

Viksella pēkšņi apjauta, ka viņa īsti nesaprot, ko šī jaunā skuķe īstenībā cenšas noskaidrot. Viņa pateicās par pusdienām, piecēlās un devās prom. Tas bija visai strupi. Olīvijai bija vēl viens jautājums uz mēles, kas tā arī palika neizteikts:

“Vai šī melnmatainā meitene turējās kopā ar Džekiju Berjlundu?”

Arī Olīvija piecēlās un devās prom, Stūreplāna virzienā. Maigs vējiņš pūta no Nībrūvīkena puses. Viegli ģērbušies cilvēki plūda visos virzienos. Olīvija sekoja straumei. Netālu no restorāna East viņai prātā iešāvās kāda doma.

Viņa taču bija tikai kvartāla attālumā.

No veikala.

Udda&Rātt.

Tur tas bija.

Džekijas Berjlundas veikals Sibillegātanā. Vispirms Olīvija apskatīja veikalu, stāvēdama uz ietves ielas otrajā pusē. Viņai ausīs skanēja Evas Karlsēnas vārdi: “Neokšķerējieties ap Džekiju Berjlundu!”

“Es neokšķerēšos, es tikai iegriezīšos viņas veikalā un apskatīšu preces, ko viņa pārdod. Es taču esmu pilnīgi svešs cilvēks, kas dodas uz veikalu kā parasts klients. Un tur taču nav nekā bīstama.”

Tā domāja Olīvija.

Un iegāja veikalā.

Pirmais, ko viņa sajuta, bija smaržas. Viņa ieelpoja visai spēcīgu, saldenu smaržu buķeti.

Tad viņas skatiens pārskrēja veikala piedāvājumam. Tas bija visai atšķirīgs no tā, ko viņa parasti mēdza pirkt. Visādi krāmi, kurus viņa nekad mūžā nespētu iztēloties savās mājās, un apģērbs, kuru viņa nespēja iedomāties uz sava ķermeņa. “Un cenas ir pilnīgi absurdas,” viņa nodomāja, pieliekusies pie kādas kleitas. Kad viņa pavērās augšup, viņas priekšā stāvēja Džekija Berjlunda. Glīti uzkrāsojusies, tumšmataina sieviete, mazliet garāka par vidusmēru. Viņas izteikti zilās acis vēroja jauno klienti. Olīvija pēkšņi atcerējās šīs acis brīdī, kad Ēva Karlsēna bija pajautājusi par Red Velvet.

- Vai varu kā palīdzēt?

Olīvija jutās apjukusi un pēkšņi nezināja, ko atbildēt.

- Nē, es tikai skatos.

- Vai jūs interesē interjera lietas?

-Nē.

Tā nebija gudra atbilde. Olīvija tūlīt pat to nožēloja.

-Jūs varbūt vēlaties apskatīt kleitas, te ir gan jauni modeļi, gan vintage, - teica Džekija.

- Ak tā... jā... nē, es nedomāju, ka tas īsti ir mans stils.

“To viņa droši vien saprata jau tajā brīdī, kad es ienācu veikalā,” nodomāja Olīvija. Viņa bridi vēl pagrozījās, aptaustīja dažus auskarus un apskatīja veca gramofona tauri no trīsdesmitajiem gadiem. Pēc tam viņa nolēma, ka laiks no šejienes pazust.

- Liels paldies!

Olīvija atstāja veikalu.

Tieši tajā brīdī Džekija visu saprata vai, pareizāk būtu teikt, viņai šķita, ka viss sakrīt. Viņa piezvanīja Kārlam Vīdeungam.

- Tā Olīvija Renninga, kas bija pie tevis un jautāja par mani, - kā viņa izskatījās?

- Tumšmataina.

- Un mazliet šķielē?

-Jā-

Džekija atvienoja sarunu un uzspieda telefonā citu numuru.

*

Minkens nebija nekāds rīta cilvēks, drīzāk jau nakts. Tieši tajā diennakts laikā viņš jutās vislabāk. Tad viņš bija starp savu aprindu ļaudīm un raudzījās, lai no vieniem dabūtu kaut ko, ko varētu pārdot citiem. Tas varēja būt padoms, balts maisiņš vai tikai suns, kā, piemēram, šonakt, kad viņš bija pārvietojis visai nomocītu vācu aitu suni no pārdozējuša puiša Kungsanā līdz kādai medmāsiņai Bandhā-genā, kas bija piedzīvojusi nervu sabrukumu. Viņa zināja, ka viņas puisis lieto narkotikas, taču cerēja, ka viņš kontrolē situāciju, bet tā tas diemžēl nebija.

Suņa vārds bija Mona.' [21]

L

“Tik vienkārši,” nodomāja Minkens un prātoja, vai tam ir kāds politisks iemesls. Patlaban viņš sēdēja vilcienā un brauca uz Fle-mingsberju, jo bija nolēmis aprunāties ar Aki.

Brīvā laika pavadīšanas centrā.

Minkens diemžēl nebija nekāds stratēģijas ģēnijs.

Taču Akes brīvā laika pavadīšanas centrā nebija.

Minkens aptaujāja puikas ēkas ārpusē un visai ātri noskaidroja, ka neviens nezina, kur ir Ake.

- Vai tu esi Akes tēvs?

- Nē, es esmu viņa mentors.

Minkenam nevajadzēja meklēt vārdus kabatā. “Mentors? Skan diezgan labi,” viņš nodomāja. Viņš gan nebija īsti pārliecināts par šī vārda nozīmi, bet vienmēr taču kāds zināja vairāk nekā kāds cits, un Minkens zināja diezgan daudz.

Bet mentors katrā ziņā izklausījās labi.

Atpakaļceļā uz staciju viņš pēkšņi pamanīja Aki. Pareizāk gan būtu teikt, ka viņš redzēja kādu vientuļu zēnu, kas gabaliņu tālāk spārda bumbu pret žogu, taču no fotogrāfijām Ovetes mobilajā telefonā viņam šķita, ka tas varētu būt Ake. Viņš gan jau agrāk bija zēnu pāris reižu redzējis kopā ar Oveti, bet tad Ake bija mazāks.

- Čau, Ake!

Ake pagriezās. Minkens smaidīdams tuvojās.

- Vai drīkstu uzsist?

Ake paripināja bumbu īsajam vīrelim ar zirgasti un strauji pieliecās, kad Minkena spertā bumba aizlidoja pilnīgi citā virzienā, nekā viņš bija to domājis raidīt.

- Perfekti!

Minkens smaidīja. Ake lūkojās pēc pazudušās bumbas.

- Vai tev patīk futbols? - Minkens vaicāja.

-Jā-

- Man arī. Vai tu zini, kas ir Zlatans^21?

Ake aizdomīgi skatījās uz sīko figūru savā priekšā. Kas ir Zlatans? Vai šim tipam nav kaut kas kārtībā ar galvu?

* Zlatans Ibrahimovičs (dz. 1981) - bosniešu un horvātu izcelsmes Zviedrijas futbolists, valsts izlases kapteinis.

-Jā, protams, zinu. Viņš spēlē Milānā.

- Bet pirms tam viņš spēlēja Spānijā un Holandē. Zini, es strādāju ar Zlatanu kā mentors viņa karjeras sākumā, kad viņš vēl spēlēja Malmē. Tas biju es, kas viņam palīdzēja izsisties Eiropā.

- Ak tā...

- Droši vien varētu pat teikt, ka es Zlatanam nobruģēju ceļu uz Eiropu.

Akem bija desmit gadi, bet šeit stāvēja viens pieaudzis džeks un runāja ar viņu par Zlatanu, lai gan šī stāsta būtību Ake īsti nesaprata.

- Vai tu pazīsti Zlatanu?

- Un kā vēl, ja ir kāds, kam Zlatans zvana, kad kaut kas nav, kā vajag, tas esmu es. Starp mums valda šis te!

Minkens parādīja Akem divus sakrustotus pirkstus.

- Starp citu, mani sauc Minkens.

- Sveiks!

- Es pazīstu tavu mammu Oveti. Vai vēlies hamburgeru?

Ake bija notiesājis dubulto siera burgeru ēstuvē Kebab&Grill Flemingsberjas centrā. Minkens sēdēja viņam pretim un prātoja, kā lai viņš tiek galā ar savu uzdevumu. Desmitgadnieki nebija Minkena parastā auditorija, un, tā kā viņš nezināja, kā ar tādiem būtu jārunā, viņš izlēma runāt bez aplinkiem.

- Tava mamma saka, ka tev ir milzum daudz zilumu. Tu apgalvojot, ka tie ir no futbola, taču man liekas, ka tu melo.

Vispirms Ake gribēja piecelties un doties prom. Vai mamma bija stāstījusi šim džekam par viņa zilumiem? Kāpēc viņa bija tā darījusi?

- Un kāda tev gar to daļa?

- Tāda, ka tu melo.

- Es nemeloju!

- Es pats esmu spēlējis futbolu daudzus gadus, tieši tā iepazinos ar Zlatanu, tāpēc zinu, kādus savainojumus var dabūt uz laukuma. Tavi zilumi nav iegūti futbola laukumā, tā ka tev būs jāizgudro kas labāks.

- Mamma man tic.

- Un tev patīk viņai melot?

-Nē.

- Tad kāpēc tu to dari?

Ake aizgriezās. Viņam nepatika melot mammai, taču viņš neuzdrošinājās arī stāstīt patiesību.

- Labi, Ake, tad darīsim tā: tu vari turpināt melot Ovetei, manis pēc, es arī esmu melojis savai mammai, pat daudzas reizes, bet, starp mums runājot, un tas paliks tikai starp mums, tie nav futbola laukumā iegūti zilumi, vai ne?

- Nē.

- Vai tie ir no kaušanās?

- Tā varētu teikt.

- Tu varētu pastāstīt vairāk, - mudināja Minkens.

Ake īsu brīdi šaubījās. Pēc tam viņš mazliet pavilka uz augšu vienu sava džempera piedurkni.

- Es esmu šis te.

Minkens skatījās uz viņa atkailināto roku, uz kuras bija redzams ar flomāsteru uzzīmēts aplis, bet tajā divi burti - К un F.

- Ko tas nozīmē?

Desmit minūtes vēlāk Minkens izgāja no ēstuves, lai kādam piezvanītu. Ake palika iekšā gaidot.

Minkens zvanīja Stiltonam.

- Kid Fighters?

-Jā, - atbildēja Minkens. - Tā viņi sevi sauc, un mazliet vecākiem puišiem aplis ar burtiem К un F vidū ir uztetovēts uz rokas.

Stiltons dzirdami elpoja klausulē.

- Un kur viņi to dara?

- Viņš precīzi nezina, tas atrodas kaut kur Orštā, pazemē.

- Katru reizi vienā un tajā pašā vietā?

-Jā.

- Un viņi to dara katru vakaru?

- Viņš tā domā.

- Vai tev vēl ir kontakti ar UE?

- Ļauj padomāt! Telefona numurs...

- Atsūti īsziņā!

Stiltons zināja, ka Minkens nekad nepazaudē savus kontaktus. Liela daļa viņa izdzīvošanas mākas bija balstīta tieši uz to.

Minkens devās Akem līdzi uz mājām, jo tas šķita vislabākais risinājums. Kad Ovete viņus ielaida pa durvīm, viņa saņēma dedzīgu apkampienu. Tas bija Ake, kas viņu apskāva un tad nekavējoties skrēja uz savu istabu, lai paņemtu futbolam nepieciešamās lietas.

- Vai tu tagad dosies spēlēt?

-Jā!

Ovete skatījās uz Minkenu, kas savukārt lūkojās uz Aki, bet tas viņam sazvērnieciski pamirkšķināja un izgāja pa durvīm.

- Vai viņš dosies uz futbolu? - Ovete jautāja.

Viņa izskatījās mazliet satraukusies.

-Jā.

Minkens bez uzaicinājuma devās uz virtuvi.

- Bet ko viņš teica? Vai tu kaut ko izdibināji? - neatlaidās Ovete.

- Zilumi nav no futbola. Vai tev šonakt jāstrādā?

-Nē.

Ovete noslīga uz krēsla pretim Minkenam. Neona aukstā gaisma, kas krita pār viņas seju no lampas virs izlietnes, bez jebkāda sentimenta atklāja visu patiesību. Pirmo reizi Minkens redzēja, cik smaga ir Ovetes dzīve. Tīri fiziski. Iepriekš viņš vienmēr bija saticis viņu uzkrāsojušos, arī toreiz pilsētā, kafejnīcā, taču šoreiz sejā nebija pilnīgi nekā, kas varētu noslēpt pēdas, ko atstājis veids, kādā viņa sev cenšas nodrošināt iztiku.

- Vai tu nevari mest malā to mēslu būšanu?

- Ielu?

-Jā-

Ovete pavēra logu vēdināšanas režīmā un aizdedzināja cigareti. Minkens viņu labi pazina no agrākiem laikiem un šo to zināja par viņas dzīvi. Taču tikai kādu daļu. To, kāpēc viņa strādā uz ielas, viņš nezināja, bet viņš pieņēma, ka tam ir saistība ar naudu. Cīņa par izdzīvošanu un nepārtrauktas ilūzijas, ka ikviena nakts būs pēdējā vai priekšpēdējā vai “tikai vēl vienu nakti, un tad es to izbeigšu”.

Taču tā nakts nekad nepienāca.

- Un ko tad man vajadzētu darīt?

- Meklēt darbu. Vienalga kādu.

- Kā tev?

»

Minkens viegli pasmaidīja un paraustīja plecus. Ja runa bija par eksistences nodrošināšanu, viņš droši vien nebija nekāds spožais paraugs. Viņš nav strādājis nevienu nopietnu darbu kopš tā laika, kad, vēl jauns būdams, vienu sezonu bija nodarbināts pie Katarinas lifta. Deviņas stundas augšā lejā un pēc tam pa taisno pilsētas nakts dzīvē.

- Vai tev ir kafija?

-Jā-

Kamēr Ovete gatavoja kafiju, Minkens mēģināja pastāstīt par Akes zilumiem tik uzmanīgi, cik iespējams, lai pārāk nesatriektu viņu.

Reiz, pirms daudziem gadiem, vēl Stiltona policista karjeras laikā, Minkens viņam jau bija palīdzējis nodibināt kontaktus ar UE. Toreiz tas bija saistīts ar ielaušanos kādā pazemes militārajā objektā. UE jeb Urban Exploration bija indivīdu grupiņa, kas nodarbojās ar dažādu pazemes vietu izpēti pilsētvidē, to vidū bija, piemēram, tuneļu sistēmas, likvidētas fabrikas, kalnos izspridzinātas telpas, patvertnes un citas pamestas vietas, kurām piekļuve parasti bija liegta.

Gluži legāla šī darbība nebija.

Minkens bija īsziņā atsūtījis kādas UE kontaktpersonas telefona numuru, un Stiltons bija sazvanījis šo cilvēku un lūdzis tikšanos. Viņš apgalvoja, ka Situation Stockholm uzdevumā gatavo reportāžu par pamestām un slēptām vietām pilsētā. Sazvanītais puisis zināja šo avīzi, un viņam tā patika.

Tāpēc viņi vienojās par tikšanos.

Tā kā grupas darbība ne vienmēr bija īsti legāla, Stiltons nebija izbrīnīts, ka abi puiši, kas ieradās uz tikšanos, bija aizklājuši seju ar kapuci. Viņu tas nekādā ziņā netraucēja. Šī paša iemesla dēļ arī tikšanās vieta bija izvēlēta īpaša - pikaps Hammarbijas ostā. Viens no puišiem sēdēja pie stūres, bet otrs - aizmugurējā sēdeklī. Stiltons apsēdās pasažiera sēdeklī blakus vadītājam. Viņš jau bija minējis, ka raksta avīzei Situation Stockholm, tāpēc viņa ārējais izskats nekādas problēmas neradīja un neviens no puišiem uz to nereaģēja.

- Ko tu vēlies zināt?

Stiltons paskaidroja, par ko paredzēta reportāža, proti, parādīt, cik bezgalīgi daudz ir šādu slēptu telpu zem Stokholmas, un izteica minējumu, ka UE varētu būt tie, kas par šīm telpām zina visvairāk. Mazliet glaimu un balto melu. Viens no puišiem sāka smieties un jautāja, vai viņš domā ierādīt jaunas telpas bezpajumtniekiem. Stiltons pievienojās smiekliem un atbildēja, ka šāds risks pastāv. Pēc tam puiši saskatījās un noņēma kapuces, un izrādījās, ka starp klātesošajiem ir ari meitene.

“Te nu atkal pierādās, cik aizspriedumaini ir cilvēki,” nodomāja Stiltons.

- Vai tev ir karte? - jautāja meitene.

Karti Stiltons bija paņēmis līdzi, viņš to tagad izņēma un atlocīja.

Nākamās pusstundas laikā puisis un meitene rādija kartē visas iespējamās dīvainās pazemes telpas zem pilsētas. Stiltons brīžiem tēloja sajūsmu, reizēm - pārsteigumu, bet dažkārt viņam nemaz nevajadzēja neko tēlot, jo par vienu otru vietu viņš bija patiesi izbrīnīts. Viņš bija teju vai sajūsmā gan par to, ka šādas vietas kaut kur tur, lejā, pastāv, gan ari par to, ka jaunieši bija pamanījušies tās atklāt un izpētīt.

- Neticami! - viņš reizi pa reizei noteica.

Bet pēc pusstundas viņš saprata, ka ir pienācis īstais laiks. Viņš teica, ka kāds bezpajumtnieks reiz apgalvojis, ka kaut kur Orštas apkārtnē ir patiešām pamatīga pazemes telpa, par kuru gandrīz neviens nezina.

- Vai jūs to zināt?

Puisis un meitene uzsmaidīja viens otram. Diez vai bija daudz kā tāda, ko viņi par Stokholmas pazemes dzīlēm nezinātu...

- Jā, tur ir tāda telpa, - teica puisis. - Tai dots nosaukums “Vīns un šņabis”.

Meitene pievilka sev tuvāk karti un norādīja uz kādu vietu.

-Te.

- Vai tā ir liela? - Stiltons jautāja.

- Vājprātīgi liela. Turklāt vairākos stāvos. No sākuma tur bija paredzēts izvietot ūdens attīrīšanas iekārtas, taču tagad tā ir pilnīgi tukša.

- Vai esat tur bijuši?

Jaunieši atkal saskatījās. Cik daudz viņiem vajadzētu stāstīt?

- Es taču nedomāju rakstīt jūsu vārdus vai publicēt jūsu fotogrāfijas, tā ka neviens nezinās, ar ko esmu runājis. Esiet mierīgi! - teica Stiltons.

Viņi klusēja un mirkli apdomājās.

- Mēs esam tur bijuši, - atzinās meitene.

- Kā tur var nokļūt? Vai tas ir grūti?

- Kā to ņem, - puisis atbildēja.

- Kā tu to domā?

- Viens ceļš līdz turienei sākas pie režģu vārtiem un tālāk ved lejup pa diezgan garu, kalnā izveidotu tuneli - tas ir kabeļu tunelis, kuru vairs nelieto, - un tad tur ir tērauda durvis uz pašu telpu, tās gan mēdz būt aizplombētas... tas ir vienkāršākais ceļš, - skaidroja puisis.

- Un grūtākais?

Meitene skatījās te uz puisi pie stūres, te uz Stiltonu. Nu jau bija runa par profesionāliem noslēpumiem.

- Ir viena šaura šahta, kuru no ielas atdala vāks... te...

Puisis atkal norādīja kartē.

- Tās sienā zem vāka ir šauras metāla kāpnes, pa tām jānokāpj apmēram piecpadsmit metri, tur atrodas dzelzs lūka, aiz kuras sākas eja...

- Kas ved uz to kalnu telpu pazemē?

- Jā. Kaut gan tā ir...

Puisis apklusa.

- Tā ir...?

- Tā ir velnišķīgi šaura eja.

- Un gara, - piebilda meitene. - Un pilnīgi tumša.

- Skaidrs.

Stiltons pamāja. Meitene salocīja karti. Puisis raudzījās uz Stiltonu.

- Tu taču nemēģināsi pa šo eju tur nokļūt?

- Protams, ne.

- Labi, jo tu tur varētu netikt cauri.

Minkens piezvanīja, kad Stiltons jau bija ceļā no Hammarbijas ostas.

- Vai tev izdevās ar viņiem parunāt?

-Jā-

- Vai viņi kaut ko zināja?

-Jā-

- Tatad Orštā ir kāda pazemes kalnu telpa?

-Jā.

- Labi, tad tagad mēs to zinām.

“Mēs,” nodomāja Stiltons, viņam šķita, ka Minkens izturas gluži kā agrāk. Vai viņš būtu iedomājies, ka viņi ir viena komanda?

- Un ko tu tagad domā darīt? - jautāja Minkens.

- Pārbaudīt to.

Stiltons pārtrauca sarunu.

Tātad vispirms jārāpjas lejā pa metāla kāpnēm šaurajā šahtā, kas atrodas zem vāka uz ielas. Piecpadsmit metrus zemāk kalna sienā vajadzētu būt dzelzs lūkai, un, ja viņam paveiksies, tā būs vaļā. Ja veiksme vēl joprojām būs viņa pusē, viņam varbūt pat izdosies izspraukties pa to un ielīst ejā. Uz vēdera piķmelnā ejā, kurā nebūs iespējams apgriezties. Ja viņš netiks tālāk uz priekšu, viņš būs spiests rāpties atpakaļ atmuguriski.

Ja vien viņš tajā neiesprūdīs.

Taču tas, ka viņš kaut kur iesprūst, bija viens no viņa regulārajiem murgiem. Katru reizi scenārijs bija viens un tas pats, atšķīrās tikai vieta: viņš gulēja iesprūdis, iestrēdzis, bez iespējas pakustēties un zināja, ka nekad vairs netiks no turienes ārā, ka viņam šajās šausmu skrūvspīlēs vajadzēs mazpamazām izdzist.

Tagad viņš pilnīgi brīvprātīgi pakļaus sevi šim murgam. Viņš mēģinās iekļūt nepazīstamā, kalnā izveidotā ejā, kas ir tikai nedaudz platāka par cilvēka ķermeni.

Ja viņš tajā iesprūdīs, nu tad viņš būs iesprūdis.

Ļoti lēnām viņš sāka rāpties lejā pa metāla kāpnēm šaurajā šahtā. Melni, trekni zirnekļi rāpoja pa sienām. Pusceļā viņš iedomājās, ka lūka varbūt nemaz nebūs vaļā. Taču viņš nedrīkstēja zaudēt cerību, tāpēc žigli izmeta šo domu no prāta.

Lūka bija vaļā.

Vai, pareizāk sakot, pusvirus. Stiltons ar kāju atspieda to iespējami plaši, un viņam izdevās arī dabūt tai cauri ķermeņa augšdaļu. Viņš skatījās ejā, lai gan tas bija pilnīgi bezjēdzīgi, jo dažus metrus priekšā bija redzams melns caurums, bet tālāk viss bija tikai un vienīgi melns. Iededzis savu mazo kabatas lukturīti, viņš redzēja, ka eja gabaliņu tālāk met līkumu un pazūd.

Stiltons ar visu ķermeni izspraucās cauri lūkas atvērumam un, nonācis lejā, noelsās. Tā bija daudz šaurāka, nekā viņš bija iedomājies. Izstiepis rokas uz priekšu, guļot uz vēdera, viņš saprata, ka tā bijusi reti stulba ideja. Brītiņu vēlāk viņš iedomājās par Veru. Tad viņš nodzēsa lukturiti un sāka līst.

Lai tiktu uz priekšu, viņam nācās atsperties ar kāju pirkstiem, ja mēģināja pacelt galvu, tā atsitās pret klinti, savukārt, ja to nolaida pārāk zemu, skrāpējās zods. Viņš virzījās uz priekšu ļoti lēnām, šļūkdams decimetru pēc decimetra melnajā ejā. Viņš juta, kā pa kaklu tek sviedri. Pēc laba brīža viņš bija pietuvojies iepriekš pamanītajam līkumam. Tur viņam būs jāpieņem lēmums - ja līkums būs pārāk ass, viņam neizdosies tikt tālāk. Iesprūšanas risks bija pārāk liels.

Risks, ka murgs varētu kļūt par īstenību, bija maksimāls.

Viņš bija ticis līdz līkumam.

Stiltons iededza kabatas lukturiti un kāda metra attālumā priekšā ieraudzīja žurkas dzeltenās acis. Tas viņu īpaši nesatrauca. Ja tev nācies dažus gadus dzīvot kā bezpajumtniekam, ar Rattus norvegi-cus tu esi labi pazīstams. Nereti tā ir vienīgā pieejamā sabiedrība. Iespējams, žurka juta ko līdzīgu, jo pēc dažām sekundēm apgriezās un pazuda ejā aiz līkuma.

Stiltons šļūca viņai pakaļ. Līkumā. Taču pusceļā viņam nācās apstāties. Līkuma leņķis bija dažus decimetrus par asu, bet to viņš diemžēl pamanīja par vēlu, kad ar lielāko daļu ķermeņa augšdaļas jau bija tajā iespraucies. Tur viņš varētu netikt cauri. Taču daudz sliktāk bija tas, ka viņš vairs nevarēja tikt arī atpakaļ. Viņa ķermenis bija iesprūdis līkumā.

Viņš bija iespīlēts.

Kā skrūvspīlēs.

Bertils bija novietojis savu “Jaguāru” netālu no Kuģniecības vēstures muzeja ar purngalu Jūrgordenas kanāla virzienā. Stāvlaukumā gandriz nebija citu mašīnu, taču vienalga viņš vispirms palūkojās apkārt un tikai tad izvilka Venta doto kaseti. Veca, pavisam parasta kasete. “Kāpēc viņš to nav pārkopējis uz kompaktdisku?” Bertils prātoja. Jā, šāda rīcība bija tipiska Nilsam. Par laimi, šajā ekskluzīvajā mašīnā bija ari kasešu atskaņotājs.

Viņš izvilka kaseti no atskaņotāja un paņēma to rokā. Viņš bija noklausījies visu ierakstīto sarunu, lai arī tāpat atcerējās ikvienu tās repliku.

Viņš bija mocījis pats sevi.

Tagad viņš ļoti lēnām, gabaliņu pa gabaliņam, vilka ārā no kasetes šauro plastmasas lenti, līdz viņam rokā bija vesels murskulis. Šīs kasetes iznīcināšana, protams, neko daudz nepalīdzēja, jo kādā nezināmā vietā eksistēja oriģināls. Ar tieši tām pašām replikām un iznīcinošo informāciju. Oriģināls, kuru kaut kādā veidā vajadzēja dabūt. Triju dienu laikā. Viņam nenāca ne prātā piekāpties Ventam un izpildīt viņa ultimātu. Kaut kas tāds neietilpa viņa plānos.

Vismaz pagaidām.

Tomēr viņš bija pietiekami liels reālists, lai saprastu, ka pastāv risks, ka šāds bridis varētu pienākt. Un tad, kad šīs trīs dienas būs pagājušas, viņš būs spiests to iekļaut savā dienas kārtībā.

Ko viņš darīs, ja Vents publiskos sarunu? Ko viņa advokāti varētu viņa labā darīt? Apgalvot, ka saruna ir viltota? Balsu ekspertīze vienalga pierādīs, ka tas ir bijis viņš. Un Linna? Viņa taču vienā mirklī atpazīs viņa balsi.

Bertils aizdedzināja cigarillu. Šodien viņš bija izsmēķējis gandrīz visu paciņu. Viņš ielūkojās atpakaļskata spogulī un ievēroja, ka izskatās tikpat novecojis kā Vents. Neskuvies, pelnu pelēku seju. Viņš nebija šonakt gulējis, nebija ēdis brokastis, viņam nācās uzklausīt visai indīgus komentārus par atceltām apspriedēm. Un tad vēl Linna. Viņš zināja, ka sieva kaut ko nojauš un varētu uzdot ļoti nepatīkamus jautājumus, tiklīdz radīsies tāda iespēja. Tie būtu jautājumi, uz kuriem viņš nespētu atbildēt bez meliem, bet melot Linnai nebija viegli.

Šobrīd viņš jutās iedzīts strupceļā.

- Tu izklausies nomākts.

- Tiešām? Jā... nē... nu vispār šobrīd te valda liels juceklis.

Pēkšņi bija piezvanījis Ēriks Grandēns. Viņš bija atgriezies no Briseles un uzstāja, ka vajadzētu kopā ieturēt vieglas vakariņas, un, gribēdams izvairīties no palikšanas divatā ar Linnu tik ilgi, cik vien iespējams, Bertils piekrita.

- Tiekamies Teatergrillen pusastoņos?

- Lai notiek.

- Vai tu ņemsi līdzi Linnu?

-Nē.

Bertils pārtrauca sarunu ar Grandēnu. Viņš skatījās uz murskuli savā rokā, tad uz Jūrgordenas kanālu un juta, ka kaklā kāpj karsts kamols. Viņš to rija un rija, taču tad padevās.

Teatergrillen vidi varētu raksturot kā intīmu - tumšsarkanas tapetes, nelielas gleznas zeltītos rāmjos un slāpēts apgaismojums. Ērikam Grandēnam te patika. Turklāt restorāns atradās pašā centrā. Kur bija viņa īstā vieta. Viņš tik tikko bija ieskatījies Bukovska izsoļu namā Aršenālsgātanā, kur bija izstādīta modernā māksla. Tur Grandēns bija ieraudzījis vienu Bertlinga^22 agrīno darbu, kas viņam bija iepaticies. Varbūt viņam vajadzētu izteikt piedāvājumu? Bertlings atkal bija kļuvis populārs.

Patlaban Grandēns bija iedabūjis savu garo, neveiklo augumu nelielā dīvāniņā tieši pretim vecajam “rotaļbiedram” Bertilam Mag-nusonam. Nebija jau gluži tā, ka viņi būtu rotaļājušies vienā smilšu kastē, taču viņu aprindās šādi “rotalbiedri” bija absolūti nepieciešami. Te nu viņi sēdēja, ēda jūrasmēli ar citronu un dzēra atdzesētu vislabākās markas baltvīnu. Vīns bija Grandēna lauciņš. Viņš bija ieguldījis pamatīgas investīcijas un iepircis lielu skaitu visai reti sastopamu pudeļu, kuras uzglabāja īpašā telpā restorānā Operakāllaren.

- Priekā!

- Priekā!

Bertils bija visai nerunīgs. Grandēnu tas pilnībā apmierināja -viņam savukārt ļoti patika klausīties savā labi nostādītajā balsī un izteiksmīgajā runā, kas bija rūpīgi izkopta ilgā treniņā rampu gaismā.

Arī publicitāte viņam patika.

Stāstot par savu “iespējamo” nākamo uzdevumu visaugstākajā Eiropas līmenī, viņš jutās, gluži kā klausoties savu priekšvēlēšanu runu.

- Es saku “iespējamo”, jo nekas nav droši, pirms tas ir droši, vismaz šajā līmenī, tā mēdz teikt arī Sarkozī. Mēs, starp citu, Parīzē apmeklējam vienu frizieri. Bet es būšu diezgan izbrīnīts, ja viss nenostāsies īstajās vietās. Kuru citu tad viņi varētu izvēlēties?

Bertils zināja, ka tas ir retorisks jautājums, tāpēc mierīgi turpināja košļāt zivi.

- Bet nu pietiks par mani, kā klājas MVVM? Es saprotu, ka apbalvojums ir sacēlis protestu vētru.

-Jā.

- Kongo?

-Jā.

- Es lasīju par bērnu darba izmantošanu. Tas neizklausās visai glīti.

- Nē.

- Jums varbūt vajadzētu padomāt par kādu dāvinājumu?

- Kam?

- Piemēram, bērnu slimnīcai Valikalē, atbalstīt celtniecību, uzdāvināt kādas iekārtas. Dažu miljonu iegrūšana vietējā veselības aprūpē noteikti izlīdzinātu vienu otru negludumu.

Grandēnam piemita nepārvērtējamas spējas domāt reālpolitiski, taktiski, un attiecībā uz asumu nogludināšanu viņš bija īsts meistars.

- Jā, varbūt. Tikai galvenā problēma ir saistīta ar pašu rūdas ieguvi, mēs nevaram dabūt to zemi, kuru gribam.

- Varbūt jūs esat virzījušies uz priekšu par ātru?

Bertils mazliet pasmaidīja. Ērikam piemita patiešām fenomenāla māka izlikties, ka viņš neko nezina un nav iesaistīts situācijās, kurās kaut kas “nenostājas savās īstajās vietās”.

- Tu, Ērik, taču ļoti labi zini, cik ātri mēs esam virzījušies uz priekšu, pats taču esi piedalījies šīs gaitas plānošanā, vai ne?

- Neieslīgsim sīkumos!

Grandēnam nepatika, ja viņam atgādina, ka viņa ķepa vēl joprojām atrodas medus burkā. Oficiāli viņš to bija nolaizījis tīru jau pirms laba laika.

- Vai tāpēc tu neesi īsti formā? - viņš jautāja.

- Nē.

Pēkšņi Bertils bija ļoti tuvu, pat pārāk tuvu tam, lai pateiktu kaut ko par daudz. Iespējams, tam bija saistība ar vīnu, miega trūkumu, pašpārmetumiem vai arī tikai ar nepieciešamību izkratīt sirdi, lai mazliet nolaistu tvaiku, izstāstot savas nebūšanas vienam no vecajiem musketieriem.

Taču viņš sevi apvaldīja.

Viņš nevarētu sniegt paskaidrojumus par ierakstīto sarunu. Un, pat ja viņš uzdrīkstētos savam vecajam draugam un “rotaļbiedram” atzīties par ierakstītajā sarunā pārspriesto, viņš nezināja, kā Ēriks to varētu uztvert. Viņš zināja tikai to, ka Ēriks ir taisīts no tā paša materiāla kā viņš, izliets tādā pašā egocentriskā tērauda uzvalciņā. Tāpēc pastāvēja liela iespējamība, ka, uzzinot par ierakstīto sarunu, viņš varētu palūgt rēķinu, pateikt paldies par ilgo un ienesīgo draudzību un pazust no Bertila dzīves.

Uz visiem laikiem.

Tādēļ Bertils labāk novirzīja sarunu uz Ērika iemīļotāko tēmu.

- Kas tad tas galu galā būs par uzdevumu, kuru tu varētu saņemt?

- Tā ir konfidenciāla informācija. Bet, ja viss nostāsies savās īstajās vietās, nākamreiz, kad mēs sēdēsim šeit, tu saskandināsi ar vienu no Eiropas varenākajiem vīriem.

Ēriks Grandēns mazliet ievilka apakšlūpu. Tā bija dabiska kustība, kurā viņš it kā ielika zināmu zemtekstu.

Bertila acīs viņš izskatījās tikai un vienīgi samākslots.

Stiltonam šķita, ka viņš uz brīdi bija zaudējis samaņu. Cik ilgi -to viņš nezināja. Atkal nācis pie samaņas, viņš sajuta, ka šaurajā ejā velk caurvējš. Ejas otrā galā, uz kurieni viņš bija ceļā, acīmredzot kaut kas bija atvērts. Iespējams, aukstuma ietekmē viņa ķermenis bija par dažiem milimetriem sarāvies, tāpēc viņš vairs nejutās tik ļoti iespīlēts. Tas bija tik tikko jaušami, tomēr ar to pietika, lai, mežonīgi kārpoties ar kājām, viņš spētu izspraukties cauri līkumam un atkal izstiepties ejā visā garumā.

Vairākas minūtes viņš tikai dziļi elpoja, konstatējot, ka tikt atpakaļ pa šo pašu ceļu nav iespējams. Lai izkļūtu no šejienes, bija tikai viens ceļš, un tas veda uz priekšu.

Viņš atsāka virzīties.

Viņš šļūca un šļūca.

Viņam nebija ne mazākās nojautas, cik ilgs laiks pagājis, jo laika izjūta bija zudusi jau labi sen, taču pēkšņi viņš bija galā. Ejas beigās bija apmēram tikpat liels atvērums kā tas, kurā viņš ielīda. Viņš pašļūca uz priekšu vēl pēdējo mazo gabaliņu un palūkojās ārā.

Viņš skatījās milzīgā telpā, kas atradās kalna iekšienē.

To, kas šeit bija redzams, viņš droši vien neaizmirsīs nekad.

Vispirms viņš ievēroja gaismu vai, pareizāk sakot, gaismas. Te bija daudzi statīvi ar iekarinātiem starmešiem, kas zibsnija rotējošas sarkanas un zaļas gaismas pa visu telpu. Tās bija tik spēcigas, ka pagāja labs brīdis, lidz Stiltona acis ar tām aprada.

Pēc tam viņš ieraudzīja būrus.

Divus. Taisnstūrveida, trīs metrus platus un divus metrus augstus. Tie bija veidoti no tērauda rāmja, kurā iestiprināts pelēks metāla siets. Tie bija novietoti telpas pašā vidū.

Būros atradās zēni.

Pa diviem katrā. Apmēram desmit vienpadsmit gadus veci, gandrīz kaili, vienīgi ar mazām melnas ādas isbiksēm kājās. Saķērušies pilnigi bezjēdzīgā cīņā. Bez cimdiem, asiņojošiem ķermeņiem.

Bija arī skatītāji.

Lielākā daļa stāvēja apkārt būriem. Satrakoti. Pamudinājumus kliedzoši. Ar naudaszīmēm pilnām rokām, kas vairākas reizes cīņas laikā mainīja īpašnieku.

Cagejighting - būru cīņas.

Ar derību slēgšanu.

Ja Akes stāsts nebūtu nācis kā brīdinājums, viņam noteikti būtu vajadzīgs zināms laiks, lai aptvertu to, ko redz.

Arī tagad tas bija visai grūti.

Pirms dažām stundām viņš vienā no Situation Stockholm datoriem bija ievadījis vārdu cagejighting un izlasījis visai biedējošu informāciju, kā tas viss pirms daudziem gadiem Anglijā bija sācies. Par vecākiem, kas ļāva saviem bērniem cīnīties metāla būros. Lai “uztrenētos” - tā viens no tēviem bija izteicies. Viņš bija noskatījies ari videoklipu YouTube, kurā divi astoņgadīgi puikas cīnījās tērauda būrī Prestonas Greenlands Labour Club. Viņam bija teju vai piemetusies nelaba dūša.

Tomēr viņš bija turpinājis metodiskus meklējumus.

Un pamazām atradis arvien vairāk un vairāk informācijas par to, kā šīs cīņas bija izplatījušās ari citās valstīs un ar katru gadu to popularitāte bija arvien augusi. Tā kā tika iesaistīta aizvien lielāka nauda, arī derību slēgšanai, līdztekus šīs nodarbes augošajai izplatībai palielinājās arī slepenība, līdz mazpamazām tā pārtapa par pilnīgu pagrīdes pasākumu.

Slēptu apkārtējai pasaulei, tomēr labi zināmu tiem, kas guva baudījumu, skatoties, kā bērni būrī cīnās viens ar otru. Kā mazgadīgi gladiatori.

“Kā, velns ar ārā, ir iespējams to paturēt slepenībā?” šausminājās Stiltons. “Un kā viņiem izdodas tam piesaistīt bērnus?”

To viņš saprata, kad bija izlasījis kādu tekstu, kurā bija stāstīts, ka tas, kurš uzvarējis cīņā, pakāpjas īpašā rangu tabulā. Tas, kurš atrodas tabulas augšgalā, pēc desmit cīņām laimē naudu. Pasaule taču mudžēt mudž no nabadzigiem bērniem, bērniem bezpajumtniekiem, nolaupītiem bērniem, bērniem, par kuriem neviens neliekas ne zinis, un tādiem, kuri iespēju cīnīties dzelzs būrī varbūt uzskata par vienīgo veidu, kā izsisties uz augšu.

Vai arī tādiem bērniem, kuri vēlas uzvarēt vienīgi tāpēc, lai palīdzētu savai mammai nopelnīt naudu.

“Pretīgi,” nodomāja Stiltons. Viņš bija lasījis, ka šīs cīņas nereti organizē jaunieši, kuri paši savu karjeru sākuši būros. Viņiem uz rokas ir īpašs tetovējums, kas norāda uz viņu piederību.

Divi burti. KF un apkārt aplis.

Kā vienam no tiem puišiem, kas piekāva bezpajumtnieku pie Rietumu tilta.

Kid Fighters, kā Ake bija teicis.

Tāpēc Stiltons arī gulēja šeit.

Viņam bija grūti noraudzīties uz būriem. Viens no mazajiem zēniem bija nogāzts zemē un asiņodams gulēja uz būra grīdas. Metāla lūka mazliet tika pavilkta augšup un zēna ķermenis izvilkts ārā kā beigta maita. Otrs puika dancoja būrī, kamēr skatītāji svilpa, uzgavilēja viņam un pēc tam apklusa, jo vajadzēja sākties jaunai cīņai.

Tieši tad viņš nošķaudījās.

Ne tikai vienu, bet četras reizes. Degunā bija sakrājušies ejas putekļi. Un tad viņš tika pamanīts.

Veseli četri izvilka viņu no ejas un nogāza zemē. Kritienā viņš sadauzīja galvu pret sienu. Viņš tika aizvilkts uz kādu nelielu iedobi sienā, prom no skatītāju acīm. Tur viņam tika norautas drēbes. Viņi joprojām bija četri. Divi - mazliet jaunāki, bet divi - vecāki. Viņš tika pacelts un mests pret auksto granīta sienu. Asinis no brūces galvā tecēja viņam pār pleciem. Viens no jaunākajiem puišiem paņēma krāsas baloniņu un uz viņa kailās muguras uzpūta TRASHK1CK.

Kāds cits izvilka mobilo telefonu.

Tas, ka gadās kabatā netīšām nospiest taustiņu un kādam piezvanīt, ir viens no mobilo telefonu trūkumiem. Taču tajā pašā laikā tiem piemīt priekšrocība viegli piezvanīt pēdējam izsauktajam numuram. Tieši tas arī notika brīdī, kad iezvanījās Minkena mobilais telefons. Tas bija atkārtots zvans no personas, kas pēdējās sarunas laikā bija ļoti koncentrējusies un moža, taču tagad atradās pavisam citā stāvoklī. Faktiski tik sliktā stāvoklī, ka Minkens dzirdēja tikai vārgu gārgšanu. Taču numurs ekrānā pavisam noteikti rādīja, ka zvanītājs ir Stiltons.

Minkens žigli aplēsa, kur viņš tagad varētu atrasties.

Lai gan diezgan aptuveni.

Oršta ir liela, vēl jo vairāk, ja īsti nezina, kur vajadzētu sākt meklēšanu, tāpēc Minkena visai ilgie meklējumi tomēr neko nedeva. Beidzot viņš zvanīja Ovetei, lai parunātu ar Aki, un tas viņam deva mazliet precīzākas norādes. Lai gan arī tās bija tikai aptuvenas, šoreiz tas mazliet līdzēja. Minkens sadabūja ļoti vienkāršotu šī rajona attēlu un beidzot atrada Stiltonu. Sakņupušu pie kādas pelēkas akmens sienas. Kailu un asiņojošu. Viņa drēbes mētājās viņam apkārt. Rokā viņš turēja mobilo telefonu. Minkens saprata, ka Stiltons ir pamatīgi piekauts, taču viņš bija dzīvs un pie samaņas. Minkenam izdevās uzvilkt viņam bikses un jaku.

- Tevi jādabū uz slimnīcu.

-Nē!

Stiltons ienīda slimnīcas. Minkens brīdi pārlika, vai viņam tomēr nevajadzētu uz to uzstāt. Viņš izlēma to nedarīt un piezvanīja, lai izsauktu taksometru.

Pirmais taksometrs tūlīt pat apgriezās un aizbrauca, tiklīdz vadītājs ieraudzīja pāri, kas viņam būtu jāved. Otrais apstājās un ieteica izsaukt ātrās palīdzības mašīnu. Pēc tam viņš aizbrauca. Trešais taksometrs tikko bija izlaidis klientu, kad Minkenam izdevās ar māšanu piesaistīt viņa uzmanību. Tagad arī Minkens bija mācījies no iepriekšējām neveiksmēm un novietojis Stiltonu gabaliņu tālāk aiz kāda krūmāja. Viņš žigli paskaidroja taksometra šoferim, ka viņa čoms ir dabūjis kāvienu un viņam vajadzētu uzlikt kādu plāksteri, un, pirms šoferis paspēja ko pateikt, pa logu iebāza divas piecsimt kronu banknotes.

Visu šīsdienas laimestu.

- Pats esmu stūrējis šādu kasti daudzus gadus, es zinu, kā tas dažreiz ir - dzērāji un visādi mēsli, taču viss būs kārtībā, mums vajag tikt līdz Vībumsvēgam Solnā, tūkstoš kronu bez skaitītāja, tas taču nav slikts piedāvājums, vai ne?

Olīvija sēdēja virtuvē pie atvērta datora un ēda saldējumu. Pēkšņi saldējums izkrita viņai no rokas, un viņa stingi vērās datorā. Viņa, ziņkārības dzīta, bija iegājusi Trashkick vietnē. Vispirms viņa redzēja, kā kādā kalnu telpā tiek piekauts kails vīrietis. Tie bija diezgan tumši kadri, taču pēc tam ķermenis tika kaut kur izmests un palika guļam pie kādas akmens sienas.

Stiltons?!

Vispirms viņa jutās kā tikko ēstais saldējums - ledusauksta. Tad viņa uzspieda Stiltona numuru.

Un gaidīja.

Elviss steidzīgi laizīja uz grīdas kūstošo saldējumu.

Vai viņš atbildēs? Beidzot atbildēja, taču tas nebija viņš. Tā bija sveša balss.

- Sveiki! Tas esmu es, Minkens, kas atbild pa Stiltona telefonu.

Minkens? Vai tas ir viens no tiem, kas piekāva Stiltonu? Vai viņš

ir nozadzis Stiltona telefonu? Kāpēc tad viņš atbildēja?

- Sveiki! Mani sauc Olīvija Renninga un... Vai Toms ir tur? Stiltons.

-Jā-

-Kur?

- Veras treilerā. Ko jūs vēlaties?

Veras treilerā? Tās Veras? Kura tika noslepkavota?

- Kā ir ar viņu? Es redzēju internētā, kā viņš tika piekauts un...

- Ar viņu viss ir kārtībā. Vai jūs viņu pazīstat?

-Jā-

Tie bija mazi baltie meli, taču viņai neatlika nekas cits kā turpināt melot.

- Viņš man palīdz ar kādu darbu. Kur atrodas Veras treilers?

Minkenam bija nepieciešama palīdzība, lai parūpētos par savainoto Stiltonu. Viņam vajadzēja marles saites un plāksterus. Olīvija tos varētu sagādāt. Tā nu viņš izstāstīja, kur atrodas Veras treilers, un lūdza Olīviju pasteigties.

Olīvija sameklēja pirmās palīdzības aptieciņu un metās uz mašīnu. Kāpēc viņa nespēja saglabāt aukstasinību? Vai tas bija līdzjūtības dēļ pret piekauto Stiltonu?

Iespējams.

Drīzāk jau tas bija tikai spontāns impulss.

Stiltons norādīja, kurā skapī jāmeklē. Vera to bija dažas reizes lietojusi, kad viņai bija kāda brūce. Minkens izņēma stikla burku ar dzeltenbrūnu, vaskam līdzigu saturu. Uz tās bija ar roku rakstīta etiķete - nosaukums “Sveķi brūcēm” un ziedes sastāvs.

- Sveķu-vaska ziede, aitu tauki, bišu vasks, alauna ekstrakts...

Viņš lasīja etiķeti uz burkas.

- Smērē, un viss!

Stiltons pa pusei kails sēdēja uz lāviņas ar asiņainu dvieli ap galvu. Trieciens pret kalna sienu bija radījis pamatīgu brūci pakausī. Viņš rādīja uz citām savām vaļējām brūcēm, kurās asiņošana jau bija apstājusies. Minkens skatījās uz dīvaino masu burkā.

- Tu tici, ka šis mēsls var nākt par labu?

- Vera ticēja. Viņa bija dabūjusi šo recepti no savas vecmāmiņas, pirms tā pakārās.

- Ak tu velns! Nu redzi, nu!

“Ko redzi?” nodomāja Stiltons. Minkens sāka smērēt.

Kad Olīvija tuvojās treileram un uzmanīgi ieskatījās pa mazo lodziņu, vara lampiņas vājajā gaismā atklājās visai dīvains skats. Kāda tieva, maza persona ar spicu degunu un zirgasti tupēja puskailā Stiltona priekšā. Sīkaļa patlaban centīgi iesmērēja Stiltona pamatīgi cietušās krūtis ar kaut kādu dzeltenbrūnu ziedi no vecas stikla burkas. Dažas sekundes Olīvija apsvēra, vai nebūtu labāk laikus atkāpties, apgriezt mašīnu un nopirkt jaunu saldējumu.

Tuk, tuk!

Durvis atvēra Minkens.

- Olīvija?

-Jā.

Minkens ar burku rokās atkāpās atpakaļ treilerā un atsāka smērēt Stiltona krūtis. Olīvija paspēra dažus soļus un iekāpa treilerā. Viņa nolika pirmās palīdzības aptieciņu. Stiltons skatījās uz viņu.

- Sveiks, Tom!

Stiltons neatbildēja.

Pa ceļam uz Ingentingu Olīvija bija paspējusi apvaldīt savu spējo impulsu. Kāpēc viņa gribēja braukt uz treileru? Ko par to domāja pats Stiltons? Vai viņš zināja, ka viņa parādīsies? To taču viņam vajadzēja saprast, kad Minkens viņai izklāstīja, kur atrodas treilers. Vai arī viņš bija pusnemaņā un nesaprata, kas notiek? Vai viņas ierašanās nebija pārāk liels uzbrukums viņa personīgās dzīves neaizskaramībai? Viņi pa īstam taču bija tikušies tikai tajā atkritumu savāktuvē. Olīvija skatījās uz Stiltonu, kas blenza grīdā. Vai viņš bija saniknots?

- Kas ir noticis? - viņa jautāja. - Vai jūs...

- Nav jūsu darīšana, - Stiltons viņu pārtrauca, nepacēlis skatienu.

Olīvija nezināja, vai labāk būtu doties prom vai arī apsēsties.

Viņa apsēdās. Stiltons uzmeta viņai īsu skatienu un atslīga atpakaļ uz lāviņas. Viņam sāpēja daudz vairāk, nekā viņš izrādīja. Viņam bija nepieciešams muguras atbalsts. Minkens uzsedza viņam segu.

- Vai tev ir kāds pretsāpju līdzeklis? - viņš jautāja.

- Nē. Jā, tur.

Stiltons norādīja uz savu mugursomu. Minkens to atvēra un izņēma mazu pudelīti.

- Kas tas ir?

- Diazepāms.

- Tas taču nav pretsāpju līdzeklis, tas ir...

- Divas tabletes un ūdeni.

- Labi.

Olīvija žigli paraudzījās visapkārt un ieraudzīja plastmasas pudeli ar ūdeni. Viņa to ielēja nemazgātā glāzē, jo citas te nemaz nebija. Minkens paņēma glāzi un palīdzēja Stiltonam nedaudz pieslieties, lai iedzertu tabletes, vienlaikus pačukstot Olivijai:

- Diazepāms ir nomierinošs, nevis pretsāpju līdzeklis.

Olīvija pamāja. Viņi vēroja Stiltonu. Viņš bija aizvēris acis. Olīvija noslīga uz otras lāviņas. Minkens apsēdās uz grīdas, ar muguru atbalstoties pret durvīm. Olīvija palūkojās apkārt.

- Vai viņš te dzīvo?

- Acīmredzot.

- Jūs nemaz nezināt? Vai jūs viņu nepazīstat?

- Es viņu pazīstu, viņš dzīvo te vienā, te otrā vietā. Patlaban viņš dzīvo šeit.

- Vai jūs viņu atradāt?

-Jā-

- Vai jūs arī esat bezpajumtnieks?

- Nē, patiesībā ne. Es dzīvoju Šērtorpā, man ir dzīvoklis ar beztermiņa lietošanas tiesībām, šodien tas noteikti maksātu vismaz piecus miljonus.

- Ak tā. Vai jūs esat mākslinieks?

- Līdzsvara meistars.

- Ko tas nozīmē?

- Ka es pārvaldu daudzas jomas, piemēram, visu, kas attiecas uz kapitālu un vērtspapīriem, un, starp citu, diezgan daudz zinu ari par mākslu - Pikaso, Šagālu, Dikensu.

- Dikenss taču bija rakstnieks.

- Galvenokārt, protams, bet jaunības dienās tapušas arī gravīras, lieliski darbi, daudziem nezināmi, taču labi!

Šajā brīdī Stiltons ar piemiegtām acīm paraudzījās uz Minkenu.

- Tagad man jāiziet pačurāt.

Minkens pazuda ārā. Kad viņš bija aizvēris durvis, Stiltons pilnībā atvēra acis. Olīvija skatījās uz viņu.

- Vai tas ir jūsu draugs? Minkens?

- Tas ir viens vecs muldoņa. Drīz jūs dabūsiet dzirdēt, kā viņš atrisinājis Palmes slepkavības lietu. Kāpēc esat ieradusies?

Olīvija nezināja, ko atbildēt. Pirmās palīdzības aptieciņa? Tas bija tikai aizbildinājums.

- Es īsti nezinu. Vai vēlaties, lai eju prom?

Stiltons neatbildēja.

- Vai jūs to gribat?

- Es gribu, lai mani liek mierā. Ar to pludmales lietu. Jūs man zvanījāt un jautājāt, vai es strādāju ar Jillas lietu. Jā, es ar to nodarbojos un atradu saistību ar Džekiju Berjlundu. Jilla strādāja pie viņas Red Velvet. Domājot par šo slepkavību un to, ka arī Jilla bija stāvoklī, es atgriezos pie pludmales lietas. Taču bez rezultātiem. Vai tagad esam visu noskaidrojuši?

Olīvija lūkojās uz Stiltonu. Viņa saprata, ka viņai vajadzētu iet. Taču bija kaut kas, ko viņa vēlējās viņam pastāstīt, un šī varbūt bija pēdējā iespēja.

- Es pirms nedēļas biju Nūrdkosterā, pie Haslevīkas līčiem, un tur es satiku kādu dīvainu virieti. Pludmalē. Vai es drīkstu pastāstīt?

Stiltons cieši uzlūkoja Olīviju.

Tumsā pie treilera stāvēja Minkens un kaut ko iešņauca. No tā nu viņš nespēja atteikties. Kādu laiku viņam pat bija savs privātais kanāls - no Kolumbijas pa taisno degunā, taču pēc tam, kad ārsti viņa deguna starpsienas skrimsli bija aizstājuši ar plastmasas plāksni, viņš saprata, ka ir pienācis laiks samazināt devu un pāriet uz kaut ko mazāk kaitīgu.

Minkens centās pa ovālo lodziņu saskatīt treilerā notiekošo un redzēja, ka Olīvija runā vienā laidā.

“Glīta meiča," viņš nodomāja. “Diez kā viņi pazīst viens otru?”

Glītā meiča ielēja Stiltonam vēl vienu glāzi ūdens. Viņa bija pabeigusi savu stāstu. Stiltons nebija bildis ne vārda. Viņa pasniedza viņam glāzi un vienlaikus vēlreiz pievērsās nolietotajam treileram.

- Vai šeit dzīvoja Vera Lāršone?

-Jā-

- Vai viņa šeit tika...

- Tā nav jūsu darišana.

Jau atkal.

Tad atgriezās Minkens ar pilnīgi nemotivētu, taču ļoti raksturīgu smaidu sejā un vērsās pie Stiltona, kas gulēja uz lāviņas.

- Vai tu jūties labāk?

- Un tu pats?

Minkens iesmējās. Pieķerts, taču kas par to? Vai viņš galu galā nebija palīdzējis šim bijušajam kruķim īpaši neveiklā situācijā?

- Es jūtos prīmā!

- Jauki. Tagad jūs abi varat iet, - teica Stiltons.

Viņš atkal aizvēra acis.

Plecu pie pleca viņi devās prom no treilera - Olīvija, domās iegrimusi, blakus īsam, apreibušam muldoņām, kas šobrīd varētu būt kaut vai batutu pārdošanas menedžeris.

- Mjā, kā jau es teicu, cītarai ir daudz stīgu, tā ka atliek vien likt lietā savas...

- Vai jūs jau ilgi pazīstat Stiltonu?

- Veselu mūžību. Viņš taču agrāk bija kruķis, un mēs sadarbojāmies daudzus gadus. Es pat varu droši apgalvot, ka bez manis daļa viņa noņemto skalpu būtu palikuši savās vietās, ja filtrējat, ko es ar to domāju. Vienmēr taču ir vajadzīgs kāds, kas iedzen zārkā pēdējo naglu, un tam es labi noderu. Es, starp citu, atrisināju Palmes slepkavības lietu.

- Ak tā?

Olivija kļuva mazrunīga. Katrs metrs, kas viņu šķira no mašīnas, šķita kā dūkstājs. Taču tad viņa pēkšņi apjauta, ka Minkens noteikti gribēs, lai viņu aizved mājās. Kā viņa no tā varētu izvairīties? Šeit, īngentingas vidū.

- Nu, protams! Es taču tam Hansam Holmēranr cēlu priekšā simtprocentīgi drošu versiju, bet vai viņš to ņēma vērā? Nē! Bet tas ir skaidrāks par skaidru, viņu nošāva Līsbeta^23 [24]! Viņš taču bija laidis pa labi un pa kreisi, viņai beidzot apnika, un - paf! Neviens taču neredzēja, vai ne?

Beidzot viņi bija tikuši līdz “Mustangam”.

Izšķirošais brīdis.

Minkens blenza uz mašīnu.

- Vai tā ir jūsu?

-Jā-

-- Va velns! Kāds... tas taču ir Thunderbirdl

- “Mustangs”.

- Vai jūs mani aizvedīsiet? Ziniet ko, mēs varētu izmest likumu gar Šērtorpu, es varētu sarīkot mazas viesības, gulta arī ir brīva, un Minkens nav zemē metams!

Tas nu Olīvijai bija par daudz. Viņa skatījās lejup uz vismaz galvas tiesu isāko un plati smaidošo vīreli bez pleciem un pat paspēra vienu soli viņam tuvāk.

- Nu, piedod, bet es tev nepieskartos pat ar trīs metrus garām stangām, pat ne tad, ja man turētu pistoli pie deniņiem... tu esi viens mazs, patētisks sūds! Vai tu to saproti? Tā ka brauc vien ar metro!

Viņa iesēdās mašīnā un ar rāvienu aizbrauca.

Lejā, Orštas kalnu telpā, valdīja drudžaina aktivitāte. Stiltona parādīšanās bija izbiedējusi cīņu organizatorus. Vai bija vēl kāds, kas zināja viņu uzturēšanās vietu? Skatītāji kalnu telpu pameta ātri. Patlaban tika stieptas ārā apgaismošanas iekārtas un citas ierīces. Arī būri tika izjaukti.

Šī vieta vairs nebija izmantojama.

- Uz kurieni mēs to visu pārvietosim?

Puisim, kas to jautāja, mugurā bija melna jaka ar kapuci, un viņu sauca Līams. Viņa draugs Ise, kas bija ģērbies tumšzaļā jakā ar kapuci, patlaban nesa garām lielu metāla kasti. Uz viņa apakšdelma vidēja tetovēti burti - KF.

- Es nezinu, viņi pašreiz to apspriež.

Ise pamāja atpakaļ četru vecāku puišu virzienā, kuri dedzīgi diskutēja, sev pa vidu izpletuši lielu karti. Līams aizgriezās un izņēma mobilo telefonu. Viņš grasījās pārbaudīt, cik daudz apmeklētāju bija paspējuši apskatīt jaunāko filmiņu viņu vietnē.

Filmiņu ar kailo bezpajumtnieku.

Ieejot pa savas mājas durvīm, Olivija vēl joprojām bija saniknota. “Minkens nav zemē metams!” Stiepjot roku pēc slēdža, lai iedegtu kāpnēs gaismu, viņa domās vēl bija tālu prom. Pēkšņi sejā trāpīja spēcīga pļauka. Pirms Olivija paspēja iekliegties, kāda roka aizspieda viņai muti, bet cita sagrāba viņu ap vidukli un ievilka liftā. Tas bija ļoti vecs lifts, paredzēts tikai divām personām, ar aizvelkamām dzelzs režģu durvim drošībai. Kāpnēs bija pilnīgi tumšs. Viņa neko neredzēja, taču juta, ka šaurajā liftā iespiežas vēl viena persona. Svešā roka vēl joprojām bija uz viņas mutes. Dzelzs režģu durvis tika aizvilktas, un lifts sāka kustēties augšup. Olivija bija pārbijusies līdz nāvei. Viņa neko nesaprata. Ķermeņi, kas spiedās pret viņas augumu, bija ļoti spēcīgi. Olivija pieņēma, ka tie ir vīrieši. Viņa sajuta stipru sviedru smaku un skābenu elpu, kas cirtās degunā. Neviens no viņiem nespēja pakustēties. Viņi stāvēja tumsā kā cieši sablīvēti gaļas gabali.

Pēkšņi lifts apstājās starp diviem stāviem.

Klusums... Olīvijai vēderā iemetās krampji.

- Es tagad noņemšu roku, bet, ja sadomāsi kliegt, es tev apgriezīšu sprandu.

Čerkstoša balss nāca no aizmugures. Olivija juta elpu pakausi. Roka, kas bija aizspiedusi muti, pāris reižu pagrozīja viņas galvu uz priekšu un atpakaļ, bet pēc tam mute tika atbrīvota. Olivija dziļi ievilka elpu.

- Kāpēc tevi interesē Džekija Berjlunda?

Tagad balss nāca ieslīpi no sāniem, dažus decimetrus no viņas kreisā vaiga. Arī tā bija vīrieša balss, bet ne tik zema.

Džekija Berjlunda.

Tad, redz, no kuras puses pūš vējš.

Olīviju pārņēma šausmas.

Viņai, protams, piemita zināma drosme, taču Līsbeta Salandere' viņa nepavisam nebija. Ne tuvu tam. Ko viņi domāja darīt? Vai viņai vajadzētu kliegt? Un ja nu viņai patiešām apgriež kaklu?

- Džekijai nepatīk, ja kāds okšķerējas ap viņu, - teica mazliet gaišākā balss.

- Skaidrs.

- Tu taču ap viņu vairs neokšķerēsies?

-Nē.

- Labi.

Tad raupja roka atkal aizspieda viņai muti, bet vīriešu ķermeņi spēcīgi spiedās pret viņas ķermeni. Viņa cīnījās, lai varētu paelpot caur degunu. Asaras tecēja pār vaigiem. Vīriešu elpas plūda viņai sejā. Ilgi. Pēkšņi lifts atkal atsāka kustību tumsā un nobrauca līdz pašai lejai. Dzelzs durvis tika atrautas vaļā, un vīrieši izspraucās no lifta. Olīvija atkrita pret lifta iekšējo sienu. Viņa redzēja, kā pāris druknu stāvu pazūd ārā uz ielas. Mājas durvis atkal aizcirtās.

Vienlaikus viņa noslīdēja uz lifta grīdas, bet viņas kuņģis apmeta kūleni. Ceļi sitās viens pret otru. Viņa bija tuvu sabrukumam. Tad viņa pēkšņi sāka kliegt. Viņa kliedza pilnā kaklā, līdz kāpnēs iedegās gaisma un kāds pirmā stāva kaimiņš noskrēja lejā un atrada viņu.

Kaimiņš viņai palīdzēja uzkāpt pa kāpnēm. Olīvija sacīja, ka divi vīrieši kāpņu telpā viņu pārbiedējuši. Kāpēc, to viņa noklusēja. Viņa pateicās kaimiņam. Kad viņš sāka kāpt lejup, Olīvija pagriezās pret sava dzīvokļa durvīm - tās bija nedaudz pavērtas. Vai viņi ir bijuši arī dzīvoklī?! Nolādētie maitas! Olīvija atvēra durvis, žigli iegāja iekšā, aizslēdza durvis un noslīga priekšnamā uz grīdas. Kad viņa izvilka mobilo telefonu, rokas vēl joprojām drebēja. Viņas pirmā doma bija [25] zvanīt policijai. Bet ko viņa tiem varētu teikt? Nekas sakarīgs nenāca prātā, tāpēc viņa nospieda Lennijas numuru. Ieslēdzās automātiskais atbildētājs, un Olīvija atvienoja sarunu. Vai viņai vajadzētu piezvanīt mammai? Viņa nolaida telefonu un pacēla skatienu. Drebuļi sāka pierimt. Kuņģis bija atgriezies savā normālajā vietā. No priekšnama viņa varēja redzēt arī daļu viesistabas, un tad viņa pamanīja, ka logs ir pusatvērts. Tas nebija palicis vaļā, kad viņa devās prom. Vai tomēr bija? Viņa piecēlās un pēkšņi iedomājās par Elvisu.

- Elvis!

Olīvija steidzīgi pārmeklēja nelielo dzīvokli. Elvisa te nebija. Izlīdis pa logu? Viņa dzīvoja otrajā stāvā, un bija gadījies, ka Elviss bija izkāpis uz metāla palodzes. Kādu reizi pavasarī viņam pat bija izdevies meistarstiķis - viņš bija nolēcis uz apakšējā kaimiņa palodzes, bet pēc tam pagalmā. Viņa aizvēra logu un noskrēja lejā, pagalmā, ar kabatas lukturīti rokās.

Tas bija neliels iekšpagalms ar dažiem kokiem un soliņiem un diezgan lielām iespējām, lai viens lunkans kaķis tiktu tālāk uz kaimiņu pagalmiem.

- Elvis!

Taču kaķa nebija arī te.

Bertils Magnusons bija atlaidies dīvānā savā izpilddirektora kabinetā. Viņš bija nomodā ar degošu cigarillu rokā. Pēc restorāna viņš, nemierīgs un nervozs, atbrauca uz darbu, piezvanīja Linnai, taču, sev par lielu atvieglojumu, dzirdēja tikai viņas telefona automātisko atbildētāju. Viņš steidzīgi bija paskaidrojis, ka ir spiests šonakt ap trijiem piedalīties telekonferencē ar Sidneju un, iespējams, paliks nakšņot birojā. Šad un tad viņš tā bija darījis. Netālu no kabineta atradās ērta telpa pārnakšņošanai. To gan Bertils nedomāja izmantot. Viņš vispār nebija domājis gulēt. Viņš tikai gribēja palikt viens. Pirms dažām stundām viņš bija pieņēmis lēmumu. Izšķirošais faktors bija četras iepriekšējā vakarā kapsētā izteiktās replikas.

- Vai tu vēl joprojām esi precējies arLinnu?

-Jā.

- Vai viņa kaut ko zina par šo te?

-Nē.

Vai tie bija slēpti draudi? Vai Nilss bija nodomājis satikt Linnu un atskaņot viņai sarunu? Vai viņš varētu būt tik nelietīgs? Lai kā tas ari būtu, Bertils nedomāja uzņemties šo risku. Viņš bija pieņēmis lēmumu.

Tāpēc tagad viņam vajadzēja palikt vienam.

Bet tad piezvanīja Late.

Viņš šovakar bija zvanījis jau vairākas reizes. Bertilam nebija vēlēšanās atbildēt. Tagad viņš atsaucās, lai tiktu no viņa vaļā.

- Kur tu esi? Te notiek velnišķīgākais tusiņš pasaulē! - Late kliedza mobilajā telefonā.

Tas bija tusiņš Kuba* līgas klubā, kurā piedalījās astoņpadsmit nobrieduši vīrieši, kurus saistīja radniecība vai caur uzņēmumu impērijām iegūti kontakti, vai arī mācības vienā internātskolā, un viņus visus vienoja nesagraujama ticība citu diskrētumam.

- Mēs esam noīrējuši visu klubu!

- Zini, es neesmu...

- Un Džekija mums ir piegādājusi dažas top of the line"! Neviena nav vecāka par divdesmit četriem gadiem! Ar happy ending līgumā! Tev, Bibbe, jābrauc šurp!

- Es neesmu formā, Late.

- Te tu to dabūsi! Mums taču, velns ar ārā, beidzot jānosvin gada uzņēmuma tituls! Es esmu sadabūjis pundurus, kas mūs apkalpo baleta tērpos, un Nipe ir sagādājis piecus kilogramus Irānas kaviāra! Pats par sevi saprotams, tev jābrauc šurp!

-Nē!

- Kas ir noticis?

- Nekas, es tikai neesmu omā. Pasveicini visus!

Bertils atvienoja sarunu un izslēdza mobilo telefonu. Viņš zināja, ka Late noteikti mēģinās vēlreiz, pēc tam to pašu darīs Nipe un tad visi pārējie “rotaļbiedri”. Ja viņi bija izlēmuši, ka ir jāsvin, tad mierā neliksies. Tad nekas nedrīkstēja stāties ceļā. Naudas tādos gadījumos [26] [27] netrūka nekad un ari ērmotu ideju ne. Bertils bija piedalījies vairākās šādās ballītēs visneiedomājamākās vietās. Pirms dažiem gadiem viņi bija līksmojuši kādā gigantiskā šķūnī Estjētasletenā. Šis šķūnis bija pilns ar neaptverami dārgām un ekskluzīvām mašīnām, ar mākslīgiem zālieniem un ūdenskritumiem, un kustīgu bāru, kas pārvietojās pa speciālām tērauda sliedēm. Katras mašīnas vadītāja sēdeklī bija sēdējusi jauna, puskaila dāma, ko bija atsūtījusi Džekija Berjlunda un kas bija gatava pakalpot, kad “rotaļbiedriem” sagribēsies papriecāties.

Bet kaut ko tādu Bertils šobrīd absolūti nevēlējās.

Viņš negrasījās doties ne uz vienu tusiņu.

Nekādā gadījumā.

Ne šonakt.

SAJA PAVASAR] un vasaras sākumā daba bija gluži vai eksplodējusi. Laiks bija ekstrēmi silts un saulains. Ja kāds vēlētos savu veikalu vai uzņēmumu slēgt no ievu ziedēšanas laika līdz ceriņiem, 2011. gadā šis atvaļinājums būtu bijis ļoti īss.

Togad viss ziedēja gan agri, gan vienlaikus.

Taču šajā apstāklī bija ari kas pozitīvs - Mēlarena ezerā ūdens bija sasilis diezgan ātri. Tajā varēja peldēties gandrīz jebkurā vietā, vismaz daļa cilvēku, bet ne Lēna Holmstada. Viņa uzskatīja, ka ūdens vēl joprojām ir mazliet par vēsu. Lēna sēdēja uz saules sasildīta klints gabala un, ausīs iespraudusi mazas, baltas austiņas, klausījās kādu audiogrāmatu. Viņai blakus atradās kafijas tasīte. Lēna iemalkoja no tās un jutās ļoti labi. Viņa bija teicama māte, jo bija sarūpējusi piknika maltīti un ar velosipēdiem kopā ar abiem dēliem atbraukusi uz savu iemīļoto vietu Šēršēnā.

Tā puikām būs gada pirmā pelde.

Viņai līdzi bija pat pašceptas smalkmaizītes.

“Varbūt vajadzētu nofotografēt piknika grozu un ielikt feisbukā,” viņa prātoja - lai visi draugi redz, kāda paraugmamma viņa ir.

Lēna sāka rakņāties somā, meklējot mobilo telefonu. Pēkšņi viņa pamanīja, ka augšup skrien vecākais dēls Dāniels, zilām lūpām un viscaur pilošs. Viņš gribēja paņemt savus snorkelēšanas piederumus. Lēna izņēma austiņas, norādīja uz kādu no plastmasas maisiņiem un mēģināja dēlam ieteikt mazliet sasildīties, pirms viņš no jauna iet ūdenī.

- Bet man taču ir silti!

- Tad kāpēc tev, vecīt, klab zobi?

-Eh!

- Kur ir Simons?

Lēna skatījās uz ūdeni, ar acīm meklēdama jaunāko dēlu. Pirms īsa brīža viņa bija to manījusi. Lēnu spēji pārņēma panika. Viņa neredzēja mazo Simonu. Viņa steidzigi pielēca kājās, uzgāžot kafiju mobilajam telefonam.

- Ko tu dari?

Dāniels pacēla kafijā noslīcināto telefonu.

- Brālis taču ir tur prom, - viņš teica.

Tad viņa ieraudzīja viņu - mazu, zvalstīgu galvu, kas slējās virs peldvestes nedaudz pa kreisi lejpus klintīm. “Viņš ir aizpeldējis mazliet par tālu,” nodomāja Lēna.

- Simon! Peldi atpakaļ! Tur tev ir pārāk dziļš.

- Nepavisam nav! - sauca piecgadnieks. - Paskaties! Es varu šeit nostāties.

Simons uzmanigi, lai nezaudētu līdzsvaru, nostājās kājās. Ūdens viņam sniedzās līdz vēderam. Dāniels pienāca pie Lēnas.

- Vai viņš var aizsniegt ezera dibenu? Tas nu gan ir dīvaini!

Tas patiešām bija dīvaini, jo Lēna zināja, ka tur ir visai dziļš.

Dažreiz tur ļaudis mēdza lēkt ūdenī no klintīm. To zināja arī Dāniels.

- Es aizpeldēšu pie viņa! Stāvi tur, Simon! Es nāku!

Dāniels uzlika brilles un snorkelēšanas masku, iemetās ūdeni un sāka peldēt pie mazā brāļa. Lēna vēroja dēlus un juta, ka viņas pulss atgriežas normālā režīmā. Par ko gan viņa tā uztraucās? Viņam taču bija peldveste, un bija pagājušas tikai dažas sekundes. Redz, kā ar gadiem tu kļūsti arvien histēriskāka! Atliek piedzemdēt pirmo bērnu, un tas ir klāt!

Katastrofāla domāšana.

Dāniels bija gandrīz sasniedzis savu mazo brāli. Simonām mazliet sala, un viņš mēģināja saglabāt siltumu, sakrustodams rokas uz krūtīm un aptverdams plecus.

- Simon, uz kā tu stāvi? - sauca Dāniels.

- Šķiet, ka uz akmens. Tas ir nedaudz slidens, taču liels. Vai mamma ir dusmīga?

-Nē.

Dāniels bija sasniedzis brāli.

- Viņa tikai mazliet satraucās, - viņš teica. - Es te mazliet paskatīšos, un tad peldēsim atpakaļ.

Dāniels nolaida uz acīm snorkelēšanas masku un sāka elpot caur caurulīti. Viņam ļoti patika snorkelēt, kaut gan te tas nebija tik aizraujoši kā Taizemē. Ūdens bija diezgan duļķains, un viņš tajā redzēja mazā brāļa kājas, kas stāvēja uz... kas tas tāds bija? Dāniels peldēja tuvāk, lai varētu saskatīt labāk. Jo tuvāk viņš nāca, jo skats kļuva skaidrāks, lidz viņš bija pavisam klāt un saprata, kas tas ir.

Lēna stāvēja krastmalā. Viņa prātoja, vai neatgriezties pie savas audiogrāmatas. Pēkšņi viņa redzēja uzpeldam Dānieļu, un viņš kliedza:

- Mammu! Te lejā ir mašīna! Simons stāv uz mašīnas jumta! Tajā ir ari onkulis!

Pulkstenis bija gandrīz vienpadsmit. Viņa bija gulējusi kā nosista astoņas stundas. Šķērsām gultai un neizģērbusies. Olivijai ļoti nepatika pamosties ar visām drēbēm mugurā. Viņa steidzīgi tās novilka un bija ceļā uz dušu, kad kaut ko atcerējās.

- Elvis!

Kaķa dzīvokli nebija. Viņa paskatījās ārā, pagalmā.

Ari tur neviena kaķa.

Viņa devās uz dušu un ļāva siltajam ūdenim aizskalot daļu no šis nakts piedzīvojumiem. Tikai daļu, liela tiesa vēl joprojām palika. Gan no treilera, gan lifta. Vai tiem neliešiem liftā bija kāda saistība ari ar Elvisa pazušanu? Vai viņi speciāli bija atstājuši logu vaļā, lai kaķis varētu aizšmaukt? Ko viņai tagad vajadzētu darīt?

Viņa piezvanīja policijai un paziņoja, ka viņai ir pazudis kaķis. Kaķim bija čips, taču nebija kaklasiksniņas. Policists, kas uzklausīja informāciju, izrādīja pieklājīgu līdzjušanu un apsolīja zvanīt, tiklīdz viņiem kaut kas būs zināms.

- Paldies!

Par uzbrucējiem liftā Olivija neko neteica. Viņa īsti nezināja, kā to varētu paskaidrot, neizstāstot, ar ko pati nodarbojas, proti, ar kādas izskatīgas EstermaJmes veikala īpašnieces izspiegošanu, veicot studiju darbu par kādu neatrisinātu slepkavību Nūrdkosterā 1987. gadā.

īpaši viegli saprotams tas nebija.

Olīvija nolēma aizbraukt pie Stiltona, lai apskatītos, kā viņam klājas. Viņai šķita, ka Stiltons jūtas daudz sliktāk, nekā viņš to iepriekšējā vakara bija izrādījis. Turklāt viņam varbūt varētu pastāstīt par liftā notikušo. Viņš taču it labi zināja, kas ir Džekija Berjlunda.

Pa ceļam uz mašīnu Olīvija apēda sausmaizīti ar kaviāra pastēti. Saule nedaudz uzlaboja omu. Viņa nolaida mašīnas jumtu, ieslīga vadītāja sēdeklī, uzlika austiņas, ielika ātrumā un uzsāka braucienu.

Virzienā uz Ingentingu.

Braukšana ar nolaistu jumtu saulē un vējā radīja īpašas izjūtas un uzlaboja viņas omu vēl mazliet. Vējš brauciena laikā aizpūta prom nakts notikumu radīto nepatiku. Viņa mazpamazām atguva līdzsvaru. Varbūt vajadzētu kaut ko nopirkt ciemakukulim? Treilerā, uz kuru viņa devās, nevalda diez kāda labklājība. Olīvija apstājās pie kāda no 7-Eleven veikaliem, lai nopirktu dažus sendvičus un kafijmai-zītes. Kad viņa izkāpa no mašīnas un gāja garām mašīnas priekšgalam, viņa sajuta savdabīgu smaku. Tā nāca no mašīnas motora. Tā bija smaka, kuru viņa neatpazina. “Cerams, nekas nav nosvilis - kāda siksna vai cits mēsls, tikai ne šodien, ne pēc šīs nakts, tā tik man vēl trūka,” viņa nodomāja un atvēra motora pārsegu.

Piecas sekundes vēlāk viņa vēma. Turpat uz ielas.

Pie viena no motora sāniem bija redzamas apdegušas atliekas no viņas mīļotā kaķa Elvisa. Karstums, kas nāca no motora, viņai nobraucot ceļa gabalu no Sēdermalmes līdz Solnai, bija pārvērtis kaķi par melni apdegušu un gruzdošu gaļas gabalu.

Autoceltnis darbojās pilnā sparā, lai izceltu no ūdens pie Šēršē-nas klintīm nogrimušo pelēko automašīnu. Ūdens gāzās ārā pa vaļējām vadītāja durvīm. Līķi krastā bija nogādājuši ūdenslīdēji, un tas gulēja uz nestuvēm, ievietots zilā plastmasas maisā. Visa apkārtējā teritorija bija norobežota. Tehniķi centās atrast mašīnas pēdas lejā pa nogāzi līdz kraujai.

Un, iespējams, arī citas pēdas.

Sievieti, kas pacēla norobežojošo lenti un tuvojās nestuvēm, apmēram pirms stundas uz šejieni bija izsaukusi lēnes policijas priekšniece. Vēl pāris citu slepkavību lietu kombinācijā ar atvaļinājuma laiku bija radījusi izmeklētāju trūkumu, tāpēc šeit ieradās Mete Ulsētere no Valsts kriminālpolicijas. Kārinai Jētblādai viņa patika jau no senākiem laikiem, un viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka lietas izmeklēšana nonākusi prasmīgās rokās. Atsauksmes par Metes darbu bija nevainojamas. Šī būs jau aptuveni piecdesmitā viņas izmeklētā slepkavība.

Tas, ka šī ir slepkavība, kļuva skaidrs diezgan ātri, jautājums tikai - vai tā izdarīta ar iepriekšēju nodomu vai bez tā. No sākuma, protams, pastāvēja iespēja, ka vīrietis pats nobraucis pa nogāzi, lai no kraujas iegāztos ūdenī un noslīktu. Taču, tiklīdz viņš tika nolikts uz nestuvēm, tiesu medicīnas eksperts konstatēja, ka viņam pakausī ir pamatīgs caurums. Tik pamatīgs, lai pilnīgi izslēgtu iespēju, ka viņš pats ir vadījis mašīnu. Tika atrastas arī asinis uz klints netālu no nogāzes.

Iespējams, tās piederēja no mašīnas izvilktajam vīrietim.

Mete konstatēja - kāds vai kādi bija šurp ieradušies ar mašīnu. Varbūt vīrietis jau bija miris, bet varbūt viņš mira šeit. Vai uz klints atrastās asinis piedereja šim vīrietim, to driz spēs noskaidrot tiesu medicīnas speciālisti. Varbūt viņš pēc slepkavības tika ievietots atpakaļ mašīnā pie stūres un kāds vai kādi parūpējās, lai mašīna nobrauc pa nogāzi un nonāk tur, kur tā bija nonākusi.

Tik tālu viss bija samērā skaidrs.

Hipotētiski.

Neskaidra bija vīrieša identitāte. Viņam līdzi nebija nekādu personu apliecinošu dokumentu. Mete palūdza tiesu medicīnas ekspertam atvilkt maisa rāvējslēdzēju un vēlreiz parādīt vīrieša seju. Viņa to labu bridi pētīja un vienlaikus pārcilāja savu fotogrāfisko atmiņu. Viņai šķita, ka meklētais ir rokā. Ne par visiem simt procentiem -viņa vēl nespēja nosaukt vārdu -, taču viņu bija pārņēmušas neskaidras izjūtas no pagātnes.

- Vai, jūsuprāt, viņš vēl bija dzīvs, kad es iedarbināju mašīnu?

- To nav iespējams pateikt...

Policiste, kas stāvēja Olīvijas priekšā, pastiepa viņai vēl vienu papīra salveti. Olīvija mazpamazām pārvarēja pirmo šoku. Tagad viņa vairāk raudāja tāpēc, ka vienkārši nespēja apstāties. Veikala 7-Eleven īpašnieks, redzot, kas noticis, bija izsaucis policiju. Kāds puisis no veikala bija palīdzējis izdabūt ārā to, kas bija palicis pāri no Elvisa, un salikt plastmasas maisā. Viņi bija iesēdinājuši Oliviju policijas mašīnā un aizveduši uz policijas iecirkni. Tur viņa mazpa-mazām bija izstāstījusi visu notikušo: par vīriešiem, kas viņai liftā bija draudējuši, par vaļā esošajām dzīvokļa ārdurvīm, par pazudušo kaķi un par saistību ar to. Pēc tam viņai vajadzēja sniegt vīriešu aprakstu. Tas gan neizdevās īpaši izsmeļošs. Viņa taču tumsā viņus tik tikko bija redzējusi. Policija neko vairāk nevarēja darīt, vismaz pašlaik.

- Kur atrodas mašīna? - Olivija jautāja.

- Tā stāv tepat, pagalmā, mēs to nogādājām šurp. Bet varbūt būs labāk, ja jūs to...

- Vai jūs varētu ar to aizbraukt uz manām mājām?

Viņi izpildīja šo lūgumu. Varbūt tāpēc, ka Olīvija bija viņu topošā kolēģe. Viņa pati nevēlējās ar to braukt.

Viņa nespēja iekāpt mašīnā. [28]

Ārsts norādīja uz lielu četrstūrveida dzimumzīmi uz vīrieša kreisā augšstilba. Mete paliecās mazliet uz priekšu, tuvāk līķim un dzimumzīmei. Viņai tā šķita pazīstama. No kurienes, to viņa uzreiz precizi nespēja pateikt.

- Vai jūs varat noteikt miršanas laiku?

- Aptuvenu?

-Jā-

- Pēdējās diennakts laikā.

- Un brūce galvaskausā, vai viņš to varētu būt dabūjis tur, uz klints?

- Tas ir iespējams. To es varēšu pateikt vēlāk.

Mete Ulsētere ātri sasauca kopā nelielu grupu, kurā bija gan pāris vecu un pieredzējušu kolēģu, gan daži jaunāki talanti, kas vēl nebija paspējuši doties atvaļinājumā. Grupa sanāca galvenajā apspriežu telpā Pūlhemsgātanā.

Darbs sākās.

Metodiski.

Vieni meklēja lieciniekus Šēršēnas apkārtnē. Citi - Venta radiniekus. Viņiem bija izdevies atrast māsu, kas dzīvoja Ženēvā. Viņa nebija neko dzirdējusi par savu brāli kopš viņa pazušanas astoņdesmitajos gados, taču varēja apstiprināt pazīmes, kuras viņi varēja sniegt. Rēta pie uzacs bija “piemiņa” no bērnības, kad viņa bija pagrūdusi brāli un viņš bija atsities pret grāmatplauktu.

Pagaidām tas arī bija viss. Tagad bija nepieciešams, cik ātri vien iespējams, dabūt visus ziņojumus. Pirmām kārtām no tehniķiem.

Viņi ātri un rūpīgi strādāja pie pelēkās mašīnas.

Mete sniedza īsu informāciju par Venta pazušanu 1984. gadā jaunākajiem izmeklēšanas grupas biedriem - LIsai Hēdkvistai un Busem Tirēnam. Tas bija noticis īsi pēc tam, kad zviedru žurnālists Jans Nistrems tika atrasts nogalināts mašīnā, kas tieši tāpat kā šajā gadījumā bija iebraukta ezerā netālu no Kinšasas toreizējā Zairā.

- Mazliet dīvaini, - teica Mete.

- Vai tas, ka nāves apstākļi ir līdzīgi? - jautāja Līsa.

- Jā. Lai kā tas arī būtu, vietējie notikumu Zairā klasificēja kā nelaimes gadījumu, taču mums bija stipras aizdomas, ka tā bija slepkavība. Tajā pašā laikā arī Vents pazuda no Kinšasas, un tika izteikti pieņēmumi, ka viņš varētu būt iesaistīts.

- Gadījumā ar žurnālistu?

-Jā. Žurnālists tur bija ieradies, lai rakstītu par Venta uzņēmumu MWM. Taču saistība starp viņiem tā arī netika pierādīta.

Iezvanījās Līsas Hēdkvistas mobilais telefons. Viņa atbildēja, kaut ko pierakstīja un beidza sarunu.

- Ūdenslīdēji ir atraduši mobilo telefonu - apmēram tur, kur bija mašīna, - Līsa ziņoja. - Tas varētu būt izkritis pa vaļējām vadītāja durvīm.

- Vai telefons darbojas? - jautāja Mete.

- Vēl ne, taču tas ir ceļā pie tehniķiem.

- Labi.

Mete pagriezās pret Būsi Tirēnu.

- Tu varētu mēģināt dabūt rokā Venta kādreizējo draudzeni. Pirms pazušanas viņš dzīvoja kopā ar kādu sievieti.

- Astoņdesmitajos gados?

-Jā. Manuprāt, viņas uzvārds bija Hānsone, es pārbaudīšu.

Buse Tirēns pamāja un pazuda ārā pa durvīm. Pie Metes pienāca kāds vecāks kolēģis.

- Mēs uz ātru roku esam pārbaudījuši Stokholmas viesnīcas, Nilss Vents nevienā nav atrodams.

- Skaidrs. Kontaktējieties ar kredītkaršu uzņēmumu un pārbaudiet, vai viņiem ir kādi dati. Neaizmirstiet ari lidsabiedrības!

Grupa atstāja telpu. Visi bija saņēmuši uzdevumus. Mete palika viena.

Viņa sāka prātot, kādi varētu būt slepkavības motīvi.

Olīvija centās turēties, lai nesabruktu.

Vispirms viņa izmazgāja kaķa bļodiņas un ielika tās virtuves skapī. Pēc tam pagalmā izbēra kaķa smiltis. Tad viņa savāca visas bumbiņas un citas mantiņas, ar kurām Elviss mēdza spēlēties. Viņa atkal bija tuvu tam, lai salūztu. Viņa visu salika vienā plastmasas maisā un nevarēja izšķirties - izmest to vai ne. “Vēl ne,” viņa nolēma, “vēl ne”. Viņa nolika maisu uz palodzes un skatījās laukā pa logu.

Ilgi, pavisam nekustīgi.

Olivija juta, kā bailes lēnām aug lielākas, kā sūrst vēderā, cik grūti kļūst elpot. Ar katru jaunu jautājumu spriedze pieauga. Vai viņš vēl bija dzīvs, kad es sāku braukt? Vai brauciens to nogalināja? Vai tā biju es, kas viņu nonāvēja? Tie bija jautājumi, kas mocīs viņu vēl ilgi.

Par to viņa bija pārliecināta.

Dziļi sirdī viņa zināja arī to, kas bija vainīgs notikušajā. Tā nebija viņas vaina. Tā nebija viņa, kas nabaga Elvisu bija iebāzusi tur, zem motora pārsega. Tas bija tas neliešu pāris, ko Džekija Berjlunda bija uzsūtījusi.

Kā viņa ienīda šo sievieti!!

Olīvija juta, ka tas mazliet līdzēja - vērst savu naidu un izmisumu pret vienu konkrētu personu, vecu luksuspalaistuvi!

Viņa atkāpās no loga, ietinās segā, paņēma krūzi karstas tējas, iegāja guļamistabā un atlaidās pret gultas galu. Uz pārvalka viņa bija izklājusi visas fotogrāfijas ar Elvisu, kādas vien bija varējusi atrast. Viņa pieskārās tām. Te vienai, te citai, un juta, ka šoks nedaudz mazinās. Taču tad viņu satrieca cita doma.

Ko viņi varētu nogalināt nākamreiz?

Ja viņa turpinās meklējumus.

Viņu pašu?

Bija pienācis laiks mest to visu pie malas.

Nu jau bija diezgan. Tagad viņa beigs šo ņemšanos ar pludmales lietu. Kaut kādas robežas taču pastāvēja, un viņai šāda robeža bija Elviss.

Olīvija piecēlās gultā sēdus un nolika tasīti. “Būtu labi šo lietu nokārtot tūlīt,” viņa domāja. Šī būs ārkārtīgi grūta saruna, tomēr būs labāk, ja viņa piezvanīs, pirms atkal ir sabrukusi.

Viņa zvanīja mammai.

- Ko tu teici?

-Jā, es zinu, tas ir šausmīgi, - teica Olīvija.

- Bet kā tu varēji atstāt vaļā logu, kad viņš viens pats paliek mājās?

- Es nezinu, es vienkārši aizmirsu, viņš taču ari agrāk ir izšmaucis ārā un...

- Bet tad taču viņš bija lejā pagalmā, vai ne?

-Jā-

- Tur taču tu meklēji? Kārtigi?

-Jā-

- Vai tu ziņoji policijai?

-Jā-

- Labi. Man ir ļoti žēl, mīlulīt, bet viņš droši vien drīz atgriezīsies! Kaķi mēdz pazust uz vairākām dienām!

īsu mirkli pēc sarunas beigām Olivija sabruka. Viņa vairs nespēja sevi savākt. Viņa bija izturējusi, lai iebarotu mammai vienīgo saprātīgo versiju, kāda bija ienākusi prātā, proti, ka Elviss ir pazudis. Stāstīt visu patiesību šķita pārāk briesmīgi, turklāt tad sekotu simt un viens papildjautājums, kas koncentrētos ap vienu un to pašu.

- Vai tu braucot viņu nogalināji?

Tas bija jautājums, kuru viņa negribēja dzirdēt. Katrā ziņā ne no mammas. To viņa nespētu izturēt. Tā nu viņai nācās ņemt talkā šos baltos melus, ar kuriem viņām abām turpmāk būs jādzivo. Elviss ir pazudis, un viņa bēdāsies par to, ka viņš ir prom.

Sava veida ģimenes noslēpums.

Viņa sarāvās kamolā starp kaķa fotogrāfijām uz gultas un izraudāja savas bēdas.

“PAZUDUŠAIS UZŅĒMĒJS ATRASTS NOGALINĀTS.”

Ziņa par Nilsa Venta slepkavību radīja zināmu ažiotāžu plašsazi-ņas līdzekļos. Brīdi, kad Vents pazuda, viņš bija Bertila Magnusona partneris viņu kopīgajā uzņēmumā Magnuson Wendt Mining. Savulaik tika izteikti minējumi, ka Venta pazušana, iespējams, ir saistīta ar nesaskaņām abu īpašnieku starpā, un pat tādi, ka Magnusons pats ir iesaistīts Venta pazušanā. Taču nekas no tā netika pierādīts.

Toreiz.

Varbūt tas izdosies tagad.

Un patlaban, saprotams, tika izteikti jauni minējumi. Vai slepkavība varētu būt saistīta ar pašreizējo MWM? Kur Nilss Vents bija uzturējies visus šos gadus? Viņš taču bija pazudis kopš 1984. gada.

Un pēkšņi atrasts nogalināts.

Stokholmā.

Bertils Magnusons sēdēja, ieslīdzis vienā no niedru pinuma krēsliem Sturebadet Spa kompleksa relaksācijas telpā. Viņš tikko divdesmit minūtes bija pavadījis tvaika pirtī un patlaban jutās svaigs un tvirts. Uz stikla galdiņa viņam blakus gulēja kaudzīte ar šīsdienas avizēm. Visās - lielākā vai mazākā rakstā - bija vēstīts par Nilsa Venta slepkavību. Bertils rūpīgi izlasīja ikvienu rakstu, lai pārliecinātos, vai vismaz vienā no tiem neparādīsies kaut visniecīgākā informācija par to, kur Vents uzturējies visu šo laiku, pirms tika atrasts Stokholmā noslepkavots. Taču viņam neko neizdevās uziet, pat pieņēmumus ne. Venta darbība no 1984. gada līdz pat šodienai vēl joprojām bija mīkla. Neviens nezināja, kur un kā viņš bija pavadījis šo laiku.

Bertils noslaucīja rokas frotē peldmētelī. Viņam blakus bija norasojusi glāze ledusauksta minerālūdens. Viņš prātoja par savu šībrīža stāvokli. No akūtas triju dienu problēmas viņš tikko bija atbrīvojies, toties ieguvis citu, kura jāatrisina līdz pirmajam jūlijam. Neliels pagarinājums. Un tomēr. Kad gailis ir uzvilkts, laiks skrien ātri.

Pēkšņi ienāca Ēriks Grandēns, ari viņš bija ģērbies baltā frotē peldmētelī.

- Sveiks, Bertil! Dzirdēju, ka tu varētu būt šeit.

- Vai iesi pirtī?

Grandēns aplaida skatienu apkārt telpai un konstatēja, ka viņi ir vieni. Viņš vienalga pieklusināja savu labi nostādīto balsi.

- Es izlasīju par Nilsu.

-Jā.

- Noslepkavots?

- Acīmredzot.

Grandēns ieslīga niedru pinuma krēslā blakus Bertilam. Pat sēžot viņš bija gandrīz galvas tiesu garāks. Viņš raudzījās lejā uz Bertilu.

- Bet vai tas tomēr nav, nu kā lai pasaka, milzīgi nejauki?

- Nejauki kam?

- Kam? Kā tu to domā?

- Es nemanīju, ka tev viņa būtu diez ko trūcis.

- Nē. Bet mēs taču bijām seni draugi, vismaz kādreiz - viens par visiem, visi par vienu.

- Tas bija loti sen, Ērik.

- Saprotams, bet tomēr. Vai tevi tas it nemaz nesatrauc?

- Satrauc.

“Bet ne tā, kā tev šķiet,” domās piebilda Bertils.

- Un kāpēc viņš pēkšņi bija uzradies šeit, Stokholmā? - jautāja Grandēns.

- Nav ne mazākās jausmas.

- Vai tam varētu būt kāda saistība ar mums? Ar uzņēmumu?

- Kāpēc lai tā būtu?

- To es nezinu, bet manā pašreizējā situācijā varētu būt ārkārtīgi nepiemērots bridis, ja kāds sāktu rakāties pagātnē.

- Tu domā par savu valdē pavadīto laiku?

- Par manu saistību ar MWM. Pat ja esmu pilnīgi bez vainas, tas var atstāt nelabvēlīgu ietekmi uz manu karjeru.

- Es nedomāju, ka šis te varētu tev kaitēt, Ērik.

- Jauki.

Grandēns piecēlās, novilka frotē peldmēteli un atklāja slaidu ķermeni, kas baltumā daudz neatpalika no frotē auduma. Muguras apakšējā daļā viņam bija pavisam neliels, zili dzeltens tetovējums.

- Kas tad tas? - Bertils jautāja.

- Viļņspārnu papagailis Jusi. Viņš aizlidoja, kad man bija septiņi gadi. Es tagad ieiešu mazliet patvaicēties.

- Dari tā!

Grandēns pazuda tvaika pirts virzienā. Kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, iezvanījās Bertila mobilais telefons.

Tā bija Mete Ulsētere.

Stiltons bija diezgan ilgi turējies pretī, taču vēl pēc vienas nakts ar pulsējošām iekšējām sāpēm bija padevies un aizgājis uz Pēlar-bakenu. Tur atradās sava veida slimnīca, kas bija Ērštas diakonijas pārvaldībā un apkalpoja galvenokārt bezpajumtniekus.

Aprūpes centrā tika konstatētas vairākas vainas, tomēr neviena nebija tik nopietna, ka būtu jāliekas slimnīcas gultā. Šeit neviens īpaši necentās ieņemt kādu vietu, ja vien tas nebija absolūti nepieciešams. Iekšējie orgāni, par laimi, nebija cietuši. Arējās vainas tika aprūpētas. Jaunais ārsts, visai izbrīnīts, ar kādu garu instrumentu bakstīja dīvaino, dzeltenbrūno smāķi, kas bija uzziests lielākajai daļai brūču.

- Kas tas tāds?

- Sveķu-vaska ziede.

- Sveķu?

-Jā-

- Ak tā? Dīvaini.

- Kas tad?

- Nē, nekas, tikai brūču malas ir pārsteidzoši ātri sadzijušas.

- Tiešām?

Vai tad viņš domā, ka tikai mediķi kaut ko zina par ārstniecības līdzekļiem?

- Vai to var kaut kur nopirkt?

-Nē.

Stiltona pakausim tika uzlikts jauns, tīrs apsējs. Viņš atstāja šo ēku ar recepti rokās, taču nedomāja zāles izņemt. Ārā uz ielas viņa atmiņā atkal atgriezās redzētās ainas ar maziem, iekarsušiem puikām, kas asiņaini cīnās būros. Tās bija pretīgas ainas. Viņš centās tās izmest no prāta un domāja par Minkenu. Šis mazais multimāk-slinieks bija faktiski viņam izglābis dzīvību. Vairāk vai mazāk. Ja viņš tur, Orštā, būtu palicis guļam uz zemes visu nakti, nepatikšanas būtu daudz lielākas. Minkens bija aizdabūjis viņu uz mājām, apziedis viņa brūces un pat uzsedzis segu.

“Cerams, viņš vismaz tika aizvests uz mājām,” nodomāja Stiltons.

- Vai viņš tika aizvests uz mājām?

-Kas?

- Minkens. Pagājušonakt.

Olivija bija piezvanījusi, kad Stiltons bija iegriezies Pilsētas misijas centrā Fleminggātanā. Viņš mēģināja atrast sev kādu apģērba gabalu. Vecie bija pārāk asiņaini.

- Nē, - viņa atbildēja.

- Kāpēc ne?

- Kā jums klājas?

- Kāpēc jūs viņu neaizvedāt?

- Viņš gribēja iet kājām.

“Meli,” nodomāja Stiltons. Ļoti iespējams, ka viņi bija izšķīrušies jau pusmetru aiz treilera durvīm. Viņš zināja, kāds reizēm mēdz būt Minkens, un, lai arī cik maz viņš bija ticies ar Renningu, ar to pietika, lai saprastu, ka Minkens it nemaz nav viņas gaumē.

- Ko jūs gribat? - viņš jautāja. - Man šķita, ka esam visu izrunājuši.

- Vai atceraties: es jums treilerā stāstīju par to, kā Nūrdkosterā satiku dīvainu vīrieti? Vispirms viņš parādījās tur, pludmalē, bet pēc tam - pie manas mājiņas.

-Jā. Un?

Olīvija pastāstīja, ko viņa pirms desmit minūtēm bija redzējusi kādā ziņu portālā. Kaut ko, kas viņu bija patiesi uztraucis. Kad viņa bija beigusi savu stāstu, Stiltons teica:

- Tas jums noteikti jāpastāsta kādam, kas nodarbojas ar slepkavības izmeklēšanu.

*

Cilvēks, kas nodarbojās ar slepkavības izmeklēšanu, patlaban sēdēja Svēavēgenā, otrā stāva vestibilā pretim noslepkavotā Nilsa Venta bijušajam biznesa partnerim Bertilam Magnusonam. Aizņemtais Magnusons bija atvēlējis desmit minūtes. Pēc tam viņš esot spiests steigties uz kādu sanāksmi. Tā viņš apgalvoja. Mete Ulsētere uzreiz ķērās pie lietas.

- Vai jūs un Vents pēdējā laikā esat kontaktējušies?

- Nē. Vai mums to būtu vajadzējis darīt?

- Viņš acīmredzot ir uzturējies Stokholmā, un jums ir kopīga pagātne - Magnuson Wendt Mining.

- Nē, mums nav bijuši nekādi kontakti. Es esmu ārkārtīgi šokēts, jūs varbūt spējat to saprast, visus šos gadus taču tika domāts, ka viņš... jā...

- Ka viņš...

- Nu, apkārt taču virmoja visdažādākās versijas: viņš izdarījis pašnāvību vai iekļuvis tur, kur viņam nevajadzēja būt, nolaupīts un nogalināts vai arī tikai pazudis.

-Jā, tā bija.

- Vai jūs zināt, kāpēc viņš pēkšņi bija uzradies?

- Nē. Vai jūs to zināt?

-Nē.

Mete vēroja pretī sēdošo vīrieti. Ieradās sekretāre un deva Magnusonam mājienu. Viņš atvainojās un paskaidroja, ka ir gatavs palīdzēt, kā vien spēj, ja vien viņam būs iespējams izbrīvēt laiku.

-Jo mums, kā jau jūs teicāt, tomēr ir bijusi kopīga pagātne.

Ar policijas informācijas dienesta palīdzību Olīvija uzzināja, kas vada Nilsa Venta slepkavības izmeklēšanu. Kad viņa mēģināja noskaidrot, kā sazināties ar Meti Ulsēteri, atbilde bija strikta - telefona numuri netiek izsniegti. Taču esot kāds konsultāciju dienests, lai viņa mēģinot tur.

Olivijai nebija ne mazākās intereses kontaktēties ar kaut kādu padomu sniegšanas dienestu. Viņa atkal zvanīja Stiltonam.

- Diemžēl nav iespējams tikt klāt tam, kurš vada izmeklēšanu.

- Kurš to vada?

- Mete Ulsētere.

- Ak tā.

- Ko lai es daru?

Stiltons bridi domāja. Viņš saprata, ka to, ko Olīvija vēlas pastāstīt, Metei Ulsēterei vajadzētu uzzināt, turklāt tik ātri, cik vien iespējams.

- Kur jūs šobrīd esat? - viņš jautāja.

- Mājās.

- Savāciet mani pēc divām stundām Kammākargātanā 46.

- Man nav mašinas.

- Kā tā?

- Tā ir... tai ir kaut kāda vaina ar motoru.

- Labi, tad sagaidiet mani Slusenā pie autobusiem, kas iet uz Vermdes salu.

Kad viņi izkāpa no 448. autobusa un sāka virzīties cauri rajonam ar skaistām, vecām privātmājām, jau bija sācis krēslot. Autobusa pieturā bija uzraksts Fosabacken. Olīvijai šī apkārtne bija pilnīgi sveša.

- Šeit jānogriežas.

Stiltons pamāja ar apsaitēto galvu. Viņi iegriezās mazā, zaļi noaugušā celiņā, kas veda lejā uz ieeju Stokholmas ostā. Pēkšņi pie kāda ligustru dzīvžoga Stiltons apstājās.

- Tas ir šeit.

Viņš norādīja uz kādu lielu, dzeltenzaļu, ne pārāk labi uzturētu ēku otrpus ielai. Olīvija neticīgi skatījās uz to.

- Viņa šeit dzīvo?!

-Jā, cik man zināms.

Olīvija bija nedaudz izbrīnīta. Viņa kārtējo reizi bija kritusi par upuri stereotipiem, šoreiz attiecībā uz to, kā un kur vajadzētu dzīvot augsti stāvošiem kriminālizmeklēšanas komisāriem. Vienalga kur, tikai ne šādā graustā. Stiltons raudzījās uz viņu.

- Nu, vai dosieties turp?

- Vai tad jūs nenāksiet lidzi?

-Nē.

Stiltons nedosies viņai līdzi, vismaz ne iekšā. Par turpmāko Olīvijai jāparūpējas pašai.

- Es pagaidīšu šeit.

Kāpēc, to viņš negrasījās paskaidrot.

Olīvija paspēra dažus soļus līdz lielajiem koka vārtiem un iegāja pagalmā. Viņa nebeidza brīnīties, arī ejot garām dažādu veidu dīvainām būvēm, kas atradās lielā īpašuma teritorijā, piemēram, bez jebkāda plāna izmētātiem rotaļu namiņiem, kuros karājās virves, rupji tīkli vai koka laipas. Turklāt šur tur bija saspraustas krāsainas lampiņas. “Vai te kādreiz bijis cirks?” viņa prātoja. Pie lielām šūpolēm dziļāk dārzā rotaļājās pāris puspliku bērnu, kuri Olīvijai nepievērsa ne mazāko uzmanību. Šaubīdamās, vai nokļuvusi īstajā vietā, viņa uzkāpa pa vecajām vēdekļveida koka kāpnēm un piezvanīja pie durvīm.

Māja bija liela, tāpēc viņai nācās kādu brīdi pagaidīt. Beidzot Mete Ulsētere atvēra durvis. Viņa bija augšā jau kopš agra rīta, Venta slepkavības izmeklēšana ritēja pilnā sparā, un viņai vajadzēja organizēt grupu, lai tā varētu darboties visu diennakti. Rīt viņai būs nakts-maiņa. Tagad viņa pavērās ārā pa durvīm un šķita patiešām pārsteigta. Pagāja dažas sekundes, līdz viņas prātā viss nostājās savās vietās. Tā bija tā jaunā meitene, kas bija jautājusi pēc Toma. Olīvija Renninga? Jā, tā bija, un ko viņa diez vēlas tagad? Atkal jautās pēc Toma?

- Sveiki! - viņa teica.

- Sveiki! Policijā negribēja dot jūsu telefona numuru, tāpēc es uzmeklēju Tomu Stiltonu, un viņš mani atveda šurp, un...

- Vai Toms ir šeit?

-Jā, viņš...

Kad Olīvija gluži neapzināti pagriezās pret ielu, Metes skatiens sekoja viņas kustībai. Viņa pamanīja kādu stāvu uz ielas gabaliņu tālāk.

Vairāk ari nebija nepieciešams.

- Ejiet iekšā!

Ar pāris lieliem soļiem viņa bija garām Olīvijai. Viņas korpulentais ķermenis pārsteidzoši ātri šķērsoja īpašumu un bija jau ārā pa vārtiņiem. Viņa panāca Stiltonu, kad viņš vēl nebija paspējis aiziet nekur tālu. Mete nostājās viņa priekšā. Bez neviena vārda. Stiltons skatījās prom. Tas viņam jau bija kļuvis par paradumu. Mete palika stāvam gluži tāpat, kā to mēdza darīt Vera. Vēl pēc brīža viņa paņēma Stiltonu zem rokas, pagrieza viņu apkārt un sāka virzīties uz vārtu pusi.

Viņi tur gāja kā viens vecs pāris - garš vīrietis ar apsaitētu galvu un ne pārāk labā formā un, maigi sakot, liela izmēra sieviete ar sviedru lāsītēm uz virslūpas. Viņi devās iekšā pa vārtiem. Tur Stiltons apstājās.

- Kas tur ir?

- Jimijs ar sīkajiem augšstāvā spēlē datorspēles, Julēne guļ. Mortens ir virtuvē.

Olīvija bija paklausījusi Metes norādījumam un devusies iekšā hallē, kaut gan diez vai to varētu tā dēvēt. Tā bija visai pārblīvēta telpa, kurā viņai nācās kāpt pāri te vienai, te otrai lietai, lai tiktu līdz istabai, kurā spīdēja gaisma. Olīvijai trūka piemērotu vārdu šīs istabas raksturošanai, bet neapšaubāmi tā bija liela. Viņai šķita, ka viņa atrodas vecā “spoku pilī”. Istabā bija koka paneļi gar sienām un stuka rotājumi uz griestiem, un dīvaini priekšmeti izvietoti visapkārt telpā.

Tiem, kas šīs lietas bija atgādājuši šurp no neskaitāmiem ceļojumiem pa plašo pasauli, tās nemaz nešķita tik dīvainas. Filipīniešu līgavas vainags, uz kura atradās mazi, ar spalvām izrotāti pērtiķu galvaskausiņi. Masaju nūjas. Koši audumi no Keiptaunas geto. Lielas, ar sasmalcinātiem kauliem piepildītas caurules, kuras pakustinot šķita, ka dzirdamas garu balsis. Visi šie priekšmeti bija kādam iepatikušies, un viņam bija šķitis, ka tiem atradīsies vieta lielajā mājā. Kur - tam jau vairs nebija lielas nozīmes. Piemēram, šeit, šajā istabā.

Olīvija lūkojās visapkārt.

“Vai arī tā kāds dzīvo?” viņa domāja. “Vai tā var dzīvot?” Attālums no šīs “pils” lidz viņas vecāku pārspīlēti kārtīgajai un tīri sakoptajai rindu mājai Rūtebrū bija vismaz daži gaismas gadi.

Olīvija uzmanīgi šķērsoja istabu un dzirdēja klusu grabināšanos kaut kur dziļāk. Viņa devās skaņas virzienā cauri vēl pāris eksotiski iekārtotām istabām, kas vēl vairāk pastiprināja Olīvijas izjūtas... jā, kādas tad? To viņa īsti nespēja pateikt, taču tajās bija kaut kas tāds, kas viņu it kā ieskāva, kas sajūsmai lika jaukties kopā ar kaut ko, kam viņa nespēja atrast apzīmējumu.

Viņa iegāja virtuvē.

Arī tā, viņasprāt, bija milzīga un pilna spēcīgu smaržu, kas kairināja nāsis. Lielas, modernas gāzes plīts priekšā stāvēja diezgan apaļīgs vīrietis ar spurainiem, sirmiem matiem un rūtainu priekšautu. Viņam bija 67 gadi, un viņš pagriezās pret Olīviju.

- Sveiki! Kas jūs tāda būtu?

- Olīvija Renninga. Mete teica, lai nāku iekšā. Viņa...

- Nu tad miļi lūgta! Mani sauc Mortens. Mēs tieši grasījāmies ēst, vai esat izsalkusi?

Mete aizvēra ārdurvis aiz Stiltona un viņam pa priekšu devās tālāk. Stiltons brīdi apstājās hallē. Pie sienas karājās liels spogulis zeltītā rāmī. Viņš nejauši ieskatījās tajā un nodrebēja. Viņš nebija redzējis savu seju vismaz četrus gadus. Viņš nekad neskatījās skatlogos, arī tualetēs izvairījās no spoguļiem. Viņš negribēja sevi redzēt. Taču tagad viņš nespēja neskatīties. Viņš aplūkoja seju spogulī. Tā nebija viņa seja.

- Tom!

Mete stāvēja gabaliņu tālāk un lūkojās uz viņu.

- Ejam iekšā!

- Tas taču smaržo brīnišķīgi, vai ne?

Mortens ar zupas karoti rādīja uz lielu katlu, kas stāvēja uz gāzes plīts. Olīvija stāvēja viņam blakus.

- Jā. Kas tas ir?

- Nu, tā bija domāta zupa, bet es nezinu, kas tur ir sanācis, mēs taču varam pagaršot!

Tad ienāca Mete un Stiltons. Mortenam, lai to aptvertu, vajadzēja dažas sekundes, taču tad viņš pasmaidīja.

- Sveiks, Tom!

Stiltons pamāja.

- Vai gribi kaut ko ieēst?

-Nē.

Mete skaidri apzinājās, cik ekstrēmi trausla ir šī situācija. Viņa itin labi saprata, ka Toms pametīs šo māju tajā pašā mirklī, kad gaisotne kļūs pārāk saspringta, tāpēc viņa žigli vērsās pie Olīvijas:

- Vai jūs šurp atvedušas kādas darīšanas?

-Jā-

- Viņu sauc Olīvija Renninga, - paskaidroja Mortens.

- Es zinu, mēs esam tikušās.

Mete pagriezās pret Olīviju.

- Arnes meita, vai ne?

Olīvija pamāja.

- Vai tam ir kāds sakars ar viņu?

- Nē, tam ir sakars ar Nilsu Ventu, kuru vakar atrada nogalinātu. Es viņu satiku.

Mete gandrīz vai salēcās.

- Kad? Kur?

- Pagājušajā nedēļā Nūrdkosterā.

Olīvija žigli pastāstīja par savu tikšanos ar šo vīrieti Nūrdkosterā. Viņa atpazina viņu pēc Nilsa Venta portreta, kuru šodien bija publicējusi kāda avīze. Tas, saprotams, bija ļoti sens portrets, taču līdzība bija pietiekami liela, lai Olīvija būtu pārliecināta, ka tas bija viņš.

- Tas noteikti bija viņš. Viņš sacīja, ka viņu sauc Dans Nilsons, -teica Olīvija.

- Tas bija viņš.

Kāda ļoti konkrēta iemesla dēļ arī Mete bija par to pilnīgi pārliecināta.

- Viņš izmantoja to pašu vārdu arī šeit, noīrējot mašīnu.

- Ak tā? Bet ko viņš darīja tur, Nūrdkosterā, pie Haslevīkas līčiem?

- To es nezinu, bet viņam bija saistība ar salu. Viņam tur kādreiz, pirms daudziem gadiem, bija vasarnīca.

- Kad viņš pazuda?

- Astoņdesmito gadu vidū, - atbildēja Mete.

- Tad tas noteikti bija viņš, par kuru viņa stāstīja.

-Kas?

- Kāda sieviete, kuras mājiņā es pārnakšņoju, - Betija Nūrde-mane. Viņa stāstīja par kādu, kurš esot pazudis, iespējams, nogalināts, un kurš pazinis to Magnusonu, par kuru arī šodien bija rakstīts avīzēs.

- Bertilu Magnusonu. Viņi bija biznesa partneri, un abiem salā bija vasarnīcas.

Ārēji Mete bija pilnīgi koncentrējusies uz Olīviju Renningu un viņas informāciju, taču ar acs kaktiņu nemitīgi uzmanīja Tomu - viņa seju, acis un ķermeņa valodu. Vismaz pagaidām viņš te vēl sēdēja. Viņa bija pieteikusi Jimijam un mazbērniem, lai paliek augšā, un cerēja, ka Mortenam būs ieslēdzies sestais prāts un viņš pēkšņi nemēģinās uzsākt sarunu ar Tomu.

- Bet, Tom, kā tu iepazinies ar Olīviju? - pēkšņi ievaicājās Mortens.

Viņa sestais prāts acīmredzot gulēja ziemas miegā. Ap galdu iestājās kapa klusums. Mete neuzdrošinājās pat paskatīties uz Tomu, lai viņš nejustu papildu spiedienu.

- Mēs satikāmies kādā atkritumu savāktuvē, - paskaidroja Olīvija.

Viņas balss bija skaidra un noteikta. Katrs pats varēja izspriest,

vai replika domāta kā joks vai arī intuitīvs veids, kā glābt Stiltonu. Vai arī gluži vienkāršs fakta konstatējums. Mortens izvēlējās pēdējo.

- Atkritumu savāktuvē? Ko jūs tur darījāt?

- Es viņu palūdzu uz turieni atnākt.

To sakot, Stiltons skatījās Mortenam tieši acīs.

- Va velns! Tu dzīvo atkritumu savāktuvē?

- Nē, treilerā. Kā klājas Keruakam?

Dzelzs roka pēkšņi atlaida Metes krūtis.

- Diez kas nav, es domāju, ka viņam ir artrīts.

- Kāpēc tā?

- Viņam ir grūti pakustināt kājas.

Olīvija virzīja skatienu no Stiltona uz Mortenu.

- Kas ir Keruaks?

- Tas ir mans corns, - teica Mortens.

- Tas ir zirneklis.

To sakot, Stiltons viegli smaidīja, vienlaikus satiekot Metes skatienu, un tas, kas plūda starp viņiem tikai dažas, bet šķietami bezgala garas sekundes, aizslaucīja prom daudzos Metes izmisuma gadus.

Ar Tomu atkal varēja kontaktēties.

- Bet bija vēl kāda lieta.

Olīvija pagriezās pret Meti, bet Mortens piecēlās un sāka izdalīt neparastas formas šķīvjus.

- Kas tad?

- Pludmalē viņam līdzi bija ceļasoma, tāda ar ritenīšiem, kuru var vilkt. Viņam tā bija līdzi arī tad, kad viņš ieradās pie mājiņas, taču vēlāk, kad es pamodos un paskatījos ārā, tā gulēja atstāta pie lieveņa. Es to atvēru. Tā bija pilnīgi tukša.

Mete bija pievilkusi tuvāk nelielu piezīmju blociņu un ieskricelēja tajā dažus vārdus. Divi no tiem bija “Tukša ceļasoma?”.

- Vai jūs domājat, ka šis Vents ir kaut kā iesaistīts tās sievietes noslepkavošanā tur, pludmalē, 1987. gadā? - jautāja Olīvija.

- Diezin vai, viņš pazuda trīs gadus pirms slepkavības.

Mete atstūma blociņu.

- Bet viņš taču varēja, nevienam nezinot, atgriezties salā un pēc tam atkal pazust, vai ne?

Gan Mete, gan Stiltons viegli pasmaidīja. Viņš vairāk iekšēji, taču viņa mazliet atklātāk.

- Šķiet, visi savu daļu pie galda ir saņēmuši.

Arī Olīvija pasmaidīja un paraudzījās uz to, ko Mortens bija nosaucis par zupu. Tā likās laba. Visi ķērās klāt, arī Stiltons, lai gan viņš izēda tikai vienu karoti, kamēr citi jau bija pieveikuši piecas. Viņam joprojām pēc piekaušanas kuņģī bija nepatīkamas sajūtas. Mete vēl nebija uzdrošinājusies pajautāt par apsēju ap viņa galvu.

Viņi ēda.

Zupā bija gaļa, dārzeņi un spēcīgas garšvielas. Viņi arī iedzēra mazliet sarkanvīna, kamēr Mete stāstīja par Venta agrāko dzīvi. Kā viņš un Bertils Magnusons bija nodibinājuši uzņēmumu Magnuson Wendt Mining, kas ātri vien bija kļuvis itin veiksmīgs arī starptautiskā arēnā.

- Viņiem bija pārrunas ar daudziem diktatoriem Āfrikā, lai varētu izsūkt viņu dabas resursus. Viņiem bija nospļauties gan par aparte-idu, gan Mobutu un you name ir!

Mortens pēkšņi eksplodēja. Viņš ienīda tiklab veco, kā jauno MWM. Viņš lielu daļu no saviem kreisā radikāļa gadiem bija veltījis, organizējot demonstrācijas un iespiežot niknus pamfletus par uzņēmuma darbību, par to, kā tas izsūca nabadzīgās valstis, par atlīdzību atstājot sabojātu un iznīcinātu apkārtējo vidi.

- Cūkas!

- Morten!

Mete uzlika roku uz saniknotā vīra rokas. Viņš, par spīti visam, bija tajā vecumā, kad insults varēja glūnēt aiz stūra pie katra satraukuma. Mortens mazliet paraustīja plecus un paskatījās uz Olīviju.

- Gribat iepazīties ar Keruaku?

Olīvija palūkojās uz Meti un Stiltonu, taču nekādu atbalstu no viņiem nesaņēma. Mortens jau devās ārā no virtuves. Viņa piecēlās un gāja viņam līdzi. Kad Mortens durvīs pagriezās, lai redzētu, vai Olīvija viņam seko, Mete viņam uzmeta īpašu skatienu.

Viņš pazuda aiz durvīm.

Stiltons labi zināja, ko šis skatiens nozīmē. Viņš pamāja uz pagraba pusi, kas atradās tieši zem virtuves.

- Vai viņš vēl joprojām pīpē?

-Nē.

Metes atbilde nāca tik steidzīga un strupa, ka Stiltons saprata -tur vairs nav, ko piebilst. Viņam arī bija vienalga. Tā tas vienmēr bija bijis. Viņš zināja, ka Mortens pa reizei lejā, savā mūzikas istabā, mēdza izpīpēt paša tītu marihuānas cigareti. Viņš to darīja galvenokārt naktīs. Mete zināja, ka Stiltons zina un ka viņi ir vienīgie pasaulē, kas to zina. Izņemot pašu pīpētāju.

Un tā tam arī jāpaliek.

Mete un Stiltons skatījās viens uz otru. Pēc brīža Stiltons pajautāja to, ko vēlējās jautāt kopš brīža, kad Mete panāca viņu uz ielas.

- Kā klājas Abāsam?

- Labi. Viņam tevis pietrūkst. [29]

Iestājās klusums. Stiltons vilka pirkstu ap savu ūdens glāzi. No viņa viņš bija atteicies. Tagad viņš domāja par Abāsu, un tas bija visai mokoši.

- Tu vari viņu pasveicināt, - viņš teica.

- To es izdarīšu.

Tad Mete uzdrošinājās uzdot jautājumu.

- Ko tu esi izdarījis ar savu galvu?

Viņa pamāja uz Stiltona apsēju, un viņš juta, ka neko nevajag slēpt, un izstāstīja par piekaušanu Orštā.

- Tu biji bez samaņas?!

Un par cagefighting.

- Bērni, kas cīnās būros!?!

Viņš izstāstīja arī par saviem centieniem dabūt rokā tos, kuri nosita Veru Lāršoni, un par viņu saistību ar būru cīņām. Kad viņš bija beidzis savu stāstu, Mete bija acīmredzami satraukta.

- Bet tas taču ir šausmīgi! Mums tas jāaptur! Vai tu esi runājis ar kādu no tiem, kas ar to strādā?

- Ar Rūni Fošu?

-Jā-

Viņi mirkli raudzījās viens otrā.

- Dieva dēļ, Tom! Tas taču bija vairāk nekā pirms sešiem gadiem.

- Tu domā, ka esmu to aizmirsis?

- Nē, tā es nedomāju, vai, pareizāk, to es nezinu, bet, ja tu esi gatavs dot savu ieguldījumu, lai mēs atrodam tos, kuri nosita sievieti treilerā, tad es uzskatu, ka tev vajadzētu to norit un parunāt ar Fošu! Tie taču ir bērni, kas cieš! Citādi to darīšu es!

Stiltons neatbildēja, viņš dzirdēja, kā no pagraba zem virtuves augšup sāk spiesties dobjas basģitāras skaņas.

Linna vienatnē sēdēja uz smalkās jahtas Bavaria 31 Cruiser. Tā atradās pie viņu privātās piestātnes līcī, netālu no Stoksundas tilta. Viņai patika tur vakaros sēdēt, šūpoties vieglajos viļņos un raudzīties ūdenī. Otrpus līcim atradās Bokholmena ar savu veco, skaisto restorānu, bet pa labi viņa redzēja mašīnas, kas plūda pāri tiltam, gabaliņu augstāk virs koku galotnēm pacēlās Sēdergrēna tornis. Taču šobrīd viņa pamanīja augšā pie villas parādāmies Bertilu. Viņš nāca lejā uz piestātni ar nelielu glāzi rokā. Tajā bija kaut kas brūns.

Jauki.

- Vai tu esi ēdis? - viņa jautāja.

-Jā-

Bertils apsēdās uz koka paja blakus jahtai. Viņš malkoja no savas glāzes un skatījās uz Linnu.

- Es lūdzu piedošanu.

- Par ko?

- Par šo un to, es kādu laiciņu biju diezgan nelietojams...

- Jā. Vai tagad ir labāk ar tavu pūsli?

Pūsli? Par to viņš nemaz nebija iedomājies labu laiku.

- Tas, šķiet, būs nedaudz nomierinājies, - viņš teica.

- Cik labi! Vai tu vēl kaut ko esi dzirdējis par Nilsa slepkavību?

- Nē. Vai, pareizāk sakot, jā. Šodien bija ieradusies policija.

- Pie tevis?

-Jā-

- Ko viņi gribēja?

- Pajautāt, vai Nilss nav kontaktējies ar mani.

- Ak tā. Un ko tu... bet viņš taču nebija to darījis?

- Nē. Es neesmu dzirdējis no viņa ne skaņas... kopš brīža, kad viņš izgāja no kantora Kinšasā.

- Pirms divdesmit septiņiem gadiem, - piebilda Linna.

-Jā-

- Un tagad viņš ir noslepkavots. Bija pazudis divdesmit septiņus gadus un pēkšņi atrodas noslepkavots šeit, Stokholmā. Vai tas nav dīvaini?

- Neaptverami.

- Un kur viņš bijis visos šos gadus?

- Es ari to labprāt uzzinātu!

Ja būtu kāds, kas to zina, viņš būtu gatavs atdot savu labo roku, lai šo cilvēku satiktu. Šis jautājums nu jau labu brīdi bija viņa darba kārtības augšgalā. Kur, piķis un zēvele, Vents uzturējies visu šo laiku? “Oriģināls atrodas nevienam nezināmā vietā.” Tas varēja būt vienalga kur uz zemeslodes. Diezgan plaša pārmeklējamā teritorija.

Bertils mazliet atliecās atpakaļ un iztukšoja savu glāzi.

- Vai esi atsācis smēķēšanu?

Jautājums nāca pēkšņi, un Bertils nepaspēja to atvairīt.

-Jā-

- Kāpēc?

- Kāpēc ne?

Linna tūlīt pat sajuta kā īlenu aso atbildes toni. Viņš bija gatavs pretuzbrukumam, ja viņa turpinātu iedziļināties šajā jautājumā. Viņa likās mierā.

Nilsa slepkavība varbūt bija ietekmējusi vīru vairāk, nekā viņš vēlējās izrādīt.

*

- Tur viņš ir!

Mortens rādīja uz nobalsināto pagraba mūra sienu. Olīvija ar skatienu sekoja viņa pirkstam un redzēja, kā liels, melns zirneklis izrāpjas no kādas plaisas sienā.

- Vai tas ir Keruaks?

-Jā. īsts alu slaidzirneklis, tas nav nekāds prasts mājas zirneklis. Viņam ir astoņi gadi.

- Ak tā.

Olīvija juta pārskrienam sīkas tirpas, taču viņa skatījās uz Keru-aku - zirnekli, kuram, iespējams, bija artrīts. Viņa ievēroja, ka tas ir visai prāvs, laba centimetra diametrā, un garām, melnām kājām diezgan uzmanīgi kustas pa sienu.

- Viņam patīk mūzika, taču viņam ir diezgan specifiska muzikālā gaume, man vajadzēja pāris gadu, līdz to izpratu, jūs redzēsiet pati.

Mortens vilka ar pirkstu pa citu sienu, kas no grīdas līdz griestiem bija klāta ar vinila platēm - gan lielām, gan mazām. Mortens bija liels vinila plašu cienītājs, un viņam piederēja oriģinālākā šo plašu kolekcija Zviedrijā. Tagad viņš izvilka vienu 45. ātruma plati ar Little Gerhard, kas bija agrāko laiku roka karalis, un uzlika to uz atskaņotāja.

Ar kājiņu un adatu galā.

Nevajadzēja nemaz daudz akordu, lai Keruaks pārtrauktu savu lēno gājienu pa sienu, bet, kad Little Gerhard balss skanēja pilnā skaļumā, zirneklis mainīja gaitas virzienu un kājoja atpakaļ uz plaisu sienā.

- Tagad skatieties uzmanīgi!

Mortens bija aizrāvies kā bērns. No būtiski mazākas kolekcijas, kas atradās pie galasienas, viņš zibenīgi izvilka vienu kompaktdisku, norāva adatu no plates un ielika disku modernā atskaņotājā.

- Skatieties nu! Un klausieties!

Tas bija Grems Pārsons - kantrimūziķis, kas bija sarakstījis nemirstīgas dziesmas, pirms pats miris no narkotiku pārdozēšanas. Patlaban no Mortena lieliskā kompaktdisku atskaņotāja plūda Return of the Grievous Angel melodija. Olīvija uzmanīgi vēroja Keruaku. Netālu no spraugas zirneklis pēkšņi bija apstājies, viņš pagrieza savu apaļīgo, melno ķermeni gandrīz par simt astoņdesmit grādiem un atsāka savu gājienu pa sienu.

- Diezgan skaidra attieksme, vai ne?

Mortens skatījās uz Olīviju un smaidīja. Taču viņa nejutās īsti pārliecināta, vai atrodas kādā no Sēteras trakonama slēgtajām nodaļām vai kriminālizmeklēšanas komisāres Metes Ulsēteres mājā. Viņa pamāja un jautāja, vai Mortens ir keramiķis. Pirms brīža viņi bija gājuši cauri istabai ar lielu keramikas krāsni.

- Nē, tā ir Metes aizraušanās.

Olīvija pagriezās pret Mortenu.

- Un ar ko nodarbojaties jūs? Par ko jūs strādājat?

- Es esmu pensionārs.

- Ak tā, bet pirms kļuvāt par pensionāru?

Kad Mortens un Olīvija nāca augšā no pagraba, Stiltons un Mete stāvēja hallē. Mete aši palūkojās uz viņiem, mazliet paliecās uz Stil-tona pusi un pieklusināja balsi.

- Tu zini, ka šeit tev vienmēr atradīsies guļvieta.

- Paldies.

- Un padomā par to, ko tev teicu.

- Par ko?

- Par Rūni Fošu. Tu vai es.

Stiltons neatbildēja. Pienāca Mortens un Olīvija. Stiltons atvadoties pamāja Mortenam un devās ārā pa durvīm. Mete viegli apkampa Olīviju un pačukstēja:

- Paldies, ka atvedāt Tomu!

- Tas gan bija viņš, kas atveda mani.

- Bez jums viņš nekad uz šejieni nebūtu nācis.

Olīvija pasmaidīja. Mete iedeva viņai savu vizītkarti ar telefona numuru. Olīvija pateicās un sekoja Stiltonam. Kad Mete bija aiz viņiem aizvērusi durvis, viņa apgriezās un skatījās uz Mortenu. Viņš pievilka sievu sev klāt, jo zināja pavisam skaidri, cik lielu morālo spēku viņai bija paņēmis šis apmeklējums. Mortens noglāstīja Metes matus.

- Ar Tomu bija iespējams kontaktēties, - viņš teica.

-Jā.

Atpakaļceļā uz pilsētu abi sēdēja klusējot. Katrs aizņemts ar savām domām. Stiltons galvenokārt par tikšanos ar Ulsēteriem. Viņi nebija redzējušies četrus gadus. Viņš bija izbrīnīts par to, cik viegli tas bija, cik maz bija nepieciešams teikt, cik ātri zuda viss saspīlējums.

Nākamajam vajadzētu būt Abāsam.

Pēc tam viņš domāja par sejas atspulgu halles spogulī. To, kas nebija viņa. Tas bija šoks.

Olīvija domāja par veco māju.

Par pagrabu. Par Keruaku. Vai cilvēks, kurš ņemas ar vienu zirnekli, nav nedaudz īpatns? Jā, viņš noteikti tāds ir. Vai varbūt drīzāk oriģināls? Mortens bija oriģināls cilvēks, ar aizraujošu pagātni - tā viņa domāja. Lejā, pagrabā, viņš bija mazliet pastāstījis par to, ka pirms pensionēšanās bijis bērnu psihologs un daudzus gadus smagi nopūlējies, lai Zviedrijā ieviestu jaunas pedagoģiskās metodes darbā ar bērniem, un tas viņam arī daļēji izdevies. Diezgan ilgu laiku viņš bija strādājis kopā ar Sko-Gustavu* un piedalījies daudzos projektos ar sabiedrības atstumtajiem bērniem, kā arī bijis kreiso politisko spēku aktīvists.

Olīvijai patika Mortens.

Gustavs Ādolfs Jonsons, Sko-Gustavs (1907-1994) - zviedru bērnu psihiatrs.

Ari Mete.

Un viņu dīvainā, taču siltā māja.

- Tātad starp tevi un Minkenu viss sagāja šķērsām, - pēkšņi ierunājās Stiltons.

- Sagāja gan...

Olīvija skatījās ārā pa autobusa logu.

- Viņš mēģināja man uzmākties, - viņa paskaidroja.

Stiltons viegli pamāja.

- Jā, viņš cieš no lielummānijas, - viņš teica.

- No kā?

- Tas ir viens no mazvērtības kompleksa veidiem. Dievs uz māla kājām.

- Skaidrs. Es domāju, ka viņš vienkārši ir dīvains.

Stiltons pasmaidīja.

Pie Slusenas viņi atvadījās. Olīvija gatavojās pastaigājoties doties uz mājām Skonegātanā, bet Stiltons - uz Katarinas garāžām.

- Jūs nedosieties uz treileru?

-Nē.

- Un ko jūs tur darīsiet? Pie Katarinas garāžām?

Stiltons neatbildēja.

- Es varu iet ari pa to ceļu pāri Mūsebakei.

Stiltonam neatlika nekas cits kā samierināties. īsās pastaigas laikā Olīvija pastāstīja, ka bija apmeklējusi Džekijas Berjlundas veikalu un ari par abiem neliešiem liftā. Viņa apzināti izvairījās pieminēt kaķi. Kad Olīvija bija beigusi, Stiltons uzmeta viņai zīmīgu skatienu.

- Vai tagad liksieties mierā?

-Jā.

- Labi.

Taču jau pēc desmit sekundēm viņa nespēja noturēties nepajautājusi:

- Kāpēc jūs pametāt darbu policijā? Vai tam bija kāda saistība ar Jillas Engberjas slepkavību?

-Nē.

Viņi apstājās pie kāpnēm, kas veda augšā uz Mūsebaki. Stiltons pēkšņi devās prom. Uz kāpnēm otrpus garāžām - akmens kāpnēm. Olīvija nolūkojās viņam pakaļ.

*

BP grupa sēdēja daļēji aptumšotā telpā Berjsgātanā un skatījās jaunāko no Trashkick ielādēto filmiņu, kurā bija redzams, kā tiek izģērbts Toms Stiltons, kā viņam kaut kas tiek uzpūsts uz muguras, kā viņš tiek piekauts un izmests pie kādas akmens sienas. Kad filmiņa bija galā, telpā valdīja dziļš klusums. Visi zināja, kas ir Toms Stiltons, vai, pareizāk sakot, kas viņš bija kādreiz. Tagad viņi redzēja piekautu vraku. Fošs ieslēdza gaismu un pārtrauca klusumu.

- Nu, kaut ko tādu jau varēja gaidīt, - viņš teica.

- Ko tad?

Klinga vaicājoši skatījās uz Fošu.

- Stiltons pazaudēja pamatu zem kājām jau 2005. gadā, viņš sabruka izmeklēšanas vidū, tā bija kādas palaistuves - Jillas Eng-berjas - slepkavības izmeklēšana. Man nācās pārņemt šo lietu. Viņš vienkārši pazuda, bet tagad ir nokļuvis tur.

Fošs pamāja uz ekrānu, piecēlās un paņēma savu jaku.

- Bet vai mums tik un tā nevajadzētu viņu iztaujāt? - iejautājās Klinga. - Viņš taču acīmredzami ir ticis piekauts.

- Pilnīgi noteikti. Kad atradīsim viņu. Līdz rītam!

Mortens un Mete devās gulēt, uzdodot dēlam Jimijam nomazgāt traukus. Abi bija pārguruši, tāpēc tūlīt pat izslēdza naktslampiņas, taču aizmigt nevarēja. Mortens mazliet pagriezās pret Meti.

- Tev šķita, ka esmu sajucis prātā, vai ne?

-Jā-

- Gluži otrādi - es visu laiku vēroja Tomu, kamēr tu ar Olīviju runāji par Kosteru. Viņš domās bija ar jums - klausījās un klusējot piedalījās sarunā, taču es redzēju, ka viņš pats nekad nepārtrauks sarunu un neiejauksies, tāpēc es mēģināju viņu iesaistīt.

- Tu riskēji.

-Nē.

Mete pasmaidīja un maigi noskūpstīja Mortena kaklu. Mortens nožēloja, ka pirms pāris stundām nebija iedzēris kādu viagras tableti. Viņi pagriezās katrs uz savu pusi.

Viņš domāja par seksu.

Viņa domāja par kādu tukšu ceļasomu Nūrdkosterā.

*

Olivija domāja par savu kaķi. Viņa gulēja gultā, un viņai pietrūka siltā dzīvnieciņa blakus. Viņa murrāšanas, glaušanās pie kājām. Baltā maska pie sienas skatījās uz viņu. Mēnesgaisma spēlējās tās baltajos zobos. “Tagad vairs esam tikai tu un es,” viņa nodomāja, “bet tu esi viena velnišķīga koka maska!” Olīvija pielēca no gultas, nocēla masku no sienas, iemeta to pagultē un atkal ielīda gultā.

“Vudū?” viņai pēkšņi iešāvās prātā. Tagad tā guļ zem gultas, blenž augšup un domā, kā ievārīt kādus mēslus. Kaut gan vudū ir izplatīts Haiti, maska nāk no Āfrikas, un Elviss ir pagalam.

Un Keruaks ir viens velna zirneklis!

KĀDS PRIEKS! Jūtos lieliski!

Nekā tamlīdzīga.

Olīvija kaila stāvēja vannasistabas spoguļa priekšā un aplūkoja savu pēkšņi novecojušo seju. “Divdesmit trīs gadi vakar, bet vismaz piecdesmit šodien,” viņa konstatēja. Seja bija pietūkusi un sarkaniem plankumiem klāta, un acis kā marmoru caurvija neskaitāmas tievas, sarkanas stīdziņas. Viņa ietinās savā baltajā peldmētelī un juta sāpes krūtīs un krampjus vēderā. “Tā tikai vēl trūka,” viņa nodomāja un ierāpās atpakaļ gultā.

Uz policijas ēkas jumta Berjgātanā atradās vairāki ar režģiem norobežoti laukumiņi, kas bija paredzēti apcietināto pastaigām. Šajā rītā tie visi, izņemot vienu, bija tukši. Vienā no laukumiņiem uz cementa grīdas sēdēja vientuļš, no sabiedrības trūkuma sadrūvējies zvirbulis. Turpretim vienā no C ēkas darba telpām valdīja ievērojami lielāka aktivitāte.

- Soma bija tukša?

- Jā, - teica Mete.

- Kur tā atrodas tagad?

- Viņa atstāja to puisim, kuram pieder kempinga mājiņas, Akselam Nūrdemanam.

Mete sēdēja pašā telpas aizmugurē. Tika uzklausīti kolēģu ziņojumi par to, ko izdevies noskaidrot. Troksnis telpā nebija pārāk liels, bet darbs norisa intensīvi. Informācija par ceļasomu bija interesanta. Viss Nilsa Venta Nūrdkosteras apmeklējums bija interesants. Kāpēc viņš bija devies uz turieni? Ko viņš tur satika? Kāpēc viņš tur pameta tukšu ceļasomu? Iepriekšējā vakarā Mete uz Nūrdkosteru bija aizsūtījusi pāris policistu. Viņi parūpēsies par ceļasomu un iztaujās ļaudis.

- Vai mēs zinām, kad viņš ieradās Nūrdkosterā? - vaicāja Līsa lledkvista.

- Vēl ne, šīs dienas laikā saņemsim ziņojumu no puišiem. Taču mēs zinām, kur Olīvija Renninga viņu redzēja pirmo reizi - tas bija augšā pie Haslevīkas līčiem, salas ziemeļu daļā. Viņa nevarēja pateikt precīzu laiku, jo pati bija apmaldījusies, taču, pēc viņas domām, tas varēja būt ap deviņiem vakarā.

- Un kādu stundu vēlāk viņš klauvēja pie viņas mājiņas durvīm, vai ne?

- Drīzāk jau pāris stundu vēlāk, pirms divpadsmitiem, - teica Mete. - Un daudzmaz precīzi mēs zinām, ka uz divpadsmitiem viņš pie Rietumu piestātnes pasūtīja ūdens taksometru, kas viņu aizgādāja uz Stremstadi. Tur pēdas apraujas.

- Ne gluži.

Piecēlās Buse Tirēns. Kopš Mete bija viņam piezvanījusi iepriekšējā vakarā, viņš bija diezgan labi pastrādājis.

- Dans Nilsons pasūtīja biļeti uz pirmdienas rīta vilcienu, kas no Stremstades atiet pulksten 04.35, pēc tam viņš 07.45 ar ātrvilcienu devās no Gēteborgas uz Stokholmu un 10.50 ieradās Centrālajā stacijā. Es pārbaudīju dzelzceļa biļešu pasūtījumus. Apmēram piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem Centrālajā stacijā viņš noīrēja Avis mašīnu un īsi pirms divpadsmitiem reģistrējās viesnīcā Oderi Kārlberjsvēgenā ar Dana Nilsona vārdu. Tehniķi jau tur pārbauda viņa istabu.

- Labs darbs, Buse!

Mete apgriezās.

- Vai mums ir kādas jaunas ziņas par viņa mobilo telefonu?

- Nē. Bet mēs esam saņēmuši ziņojumu no tiesu medicīnas eksperta. Asinis uz granīta klints pie slepkavības vietas ir Nilsa Venta. Tur tika atrasti arī ādas paraugi. Un asinis, kas tika konstatētas pie mašīnas atstātajām pēdām, ari ir viņa.

- Tātad brūce viņa galvā ir radusies no kritiena uz granīta bluķiem?

- Tā šķiet.

- Vai viņš mira no tā vai tomēr noslīkstot?

Līsa paskatījās ziņojumā.

г

- Kad mašīna iekrita ūdenī, viņš, iespējams, bija bezsamaņā, bet vēl dzīvs. Viņš noslīka.

- Nu mēs to zinām.

Mete piecēlās.

- Ļoti labi pastrādāts... Tagad koncentrēsimies, lai mēģinātu noskaidrot, ko viņš darījis laikposmā starp piereģistrēšanos viesnīcā un brīdim, kad tika atrasts viņa līķis. Viesnīcā viņš noteikti tika redzēts vairākkārt, viņam taču vajadzēja kaut kur ēst, iespējams, kādā restorānā. Varbūt viņš kaut kur ir izmantojis to pašu kredītkarti, ar kuru noīrēja mašīnu, varbūt ir zvanījis pa viesnīcas...

- Nē, to viņš nav darījis, es jau pārbaudīju, - Meti pārtrauca Līsa.

- Labi.

Mete gāja uz durvīm. Pārējie telpā palikušie sāka darboties.

*

Dažas ēkas tālāk tajā pašā kvartālā līdzīgā telpā sēdēja Rūne Fošs un Janne Klinga. BP grupa bija ieguvusi jaunu statusu, jo Veras Lār-šones dēļ tā bija kļuvusi par slepkavības izmeklēšanas grupu un tika pastiprināta ar pāris jauniem cilvēkiem, kā arī Foša rīcībā tika nodoti citi papildu resursi.

Viņš bija izsūtījis pa pilsētu cilvēkus situācijas izlūkošanai un runājis ar tiem bezpajumtniekiem, kuri tika piekauti pirms Veras Lāršones slepkavības. Viens no viņiem vēl joprojām atradās slimnīcā, kāds liels vīrs no Norlandes reģiona, kurš no notikušā nespēja atcerēties ne tik, cik melns aiz naga. Neko daudz vairāk viņi nevarēja darīt, vismaz pagaidām.

Tā uzskatīja Fošs.

Viņš šķirstīja boulinga avīzi Strike, kamēr Klinga caurskatīja tehniķu ziņojumu par treileru.

- Redzēsim, vai tā filmiņa dos ko jaunu, - teica Klinga.

- Tu domā to, ar seksu treilerā?

-Jā-

Vīrietis, kuram bija sekss ar Veru Lāršoni, vēl joprojām nebija identificēts. Tai brīdi kāds klauvēja pie durvīm.

- Ienāciet!

Ienāca Stiltons ar apsaitētu galvu. Fošs nolaida avīzi un skatījās uz viņu.

Stiltons skatījās uz Janni Klingu.

- Sveiki, mani sauc Toms Stiltons.

- Sveiki!

Janne Klinga panācās uz priekšu un pastiepa pretī roku.

- Janne Klinga.

- Tātad tagad tu esi bezpajumtnieks? - ierunājās Fošs.

Stiltons nereaģēja.Viņš bija apņēmies uzvesties pieklājīgi, jo bija

jau paredzējis, ka kaut kas līdzīgs varētu notikt. Tas viņu neietekmēja. Viņš skatījās uz Janni Klingu.

- Vai jūs vadāt Veras Lāršones slepkavības izmeklēšanu?

- Nē, tas ir...

- Vai tu zini, kas tevi piekāva? - jautāja Fošs.

Viņš pētīja Stiltonu, kurš vēl joprojām skatienu bija pievērsis Jannem Klingam.

- Es domāju, ka Veru Lāršoni nogalināja pāris no Kid Fighters, -teica Stiltons.

Telpā uz brīdi iestājās klusums.

- Kid Fighters? - pārjautāja Klinga.

Stiltons pastāstīja visu, ko bija uzzinājis, - par cīņām būros, par vietu, kur tās notika, par tiem, kas tajās piedalījās un kas, viņaprāt, tās organizēja.

Un arī to, kādus simbolus daļa cīnītāju sev uztetovējuši uz rokas.

- Burti KF un aplis ap tiem - to var pamanīt arī vienā no Trashkick ievietotajām filmām. Vai jūs esat to ievērojuši?

-Nē.

Klinga pameta skatienu uz Fošu.

- KF nozīmē Kid Fighters, - noteica Stiltons.

Viņš sāka virzīties uz durvju pusi.

- Kā jums izdevās to visu noskaidrot? - jautāja Klinga.

- Man palīdzēja kāds zēns - Ake Anderšons no Flemingsberjas. Viņš atstāja telpu, nevienu vienīgu reizi nepalūkojies uz Rūni

Fošu.

Bridi vēlāk Fošs un Klinga bija ceļā uz personāla ēdamzāli. Fošs bija ļoti skeptisks attiecībā uz Stiltona sniegto informāciju.

- Cagefighting? Bērni, kuri cīnās būros? Šeit, Zviedrijā?! Velns un elle, vismaz kaut ko taču mēs būtu par to dzirdējuši! Tas neizklausās visai gudri.

Klinga neatbildēja. Fošs domāja, ka Stiltons, iespējams, atkal ir kļuvis par upuri kādai no savām psihozēm un šis pilnībā neticamais stāsts ir tikai slimīga halucinācija.

- Kā tu domā? Kid Fighters - vai tajā varētu būt kāda kripata patiesības?

- Es nezinu, - atzinās Klinga.

Viņš nebija tik ļoti pārliecināts par Stiltona sniegtās informācijas neticamlbu. Klinga nolēma vēlreiz noskatīties no Trashkick ielādētās filmiņas, lai pārbaudītu, vai ari viņš pamanīs šo tetovējumu.

Vēlāk, kad viņš būs viens.

Ovete Anderšone viena gāja pa Kārlavēgenu. Viņai kājās bija melnas kurpes ar smailiem papēžiem, bet mugurā - pieguloši, melni svārki un īsa, brūna ādas jaka. Viņa tikko bija tikusi galā ar kādu klientu vienā no Banērgātanas privātajām garāžām un izlaista no mašīnas tajā pašā vietā, kur paņemta. Šis nebija rajons, kurā viņa parasti strādāja. Tā kā bija izplatījušās baumas, ka Mestera Sāmuel-gātanā klīst policijas “spiegi”, viņa drošības pēc bija pārvākusies uz šo rajonu.

Ovete atjaunoja lūpu krāsojumu un iegriezās Sibillegātanā, lai dotos uz metrostaciju. Pēkšņi kāda veikala skatlogā otrpus ielai viņa pamanīja pazīstamu seju.

Tas bija veikals Udda&Rātt.

Ovete apstājās.

Ak tad tā izskatās viņas veikals! Viņas glaunā, ārējā fasāde. “Jā, tas ir pamatīgs solis no gailīšu sūkāšanas ar kokaīna piešņauktu degunu,” viņa nodomāja. Tā bija pirmā reize, kad viņa gāja garām Džekijas Berjlundas veikalam. Šī nebija vieta, kur viņa parasti mēdza uzturēties, vismaz ne ilgāku laiku. Kādreiz Ovetei uzturēšanās šeit, Estermalmē, bija diezgan pierasta, lai gan patlaban tam bija visai grūti noticēt.

Tas bija laikā pirms Akes.

"Udda&Rātf - patiešām fifigi,” viņa domāja. Taču Džekija vienmēr bijusi ļoti slīpēta. Slīpēta un laba aprēķinātāja. Ovete šķērsoja ielu un nostājās skatloga priekšā. Viņa atkal tur, veikala iekšienē, varēja saskatīt to glīto sievieti. Tajā pašā brīdī Džekija pagriezās un ieskatījās Ovetei tieši acīs. Ovete skatienu izturēja. Bija laiks, kad viņas bija darbabiedrenes, eskorta meitenes vienā un tajā pašā “zirgu stallī” - Gold Card. Viņa, Džekija un Mirjama Viksella. Astoņdesmito gadu beigās. Mirjama bija aizgājusi, kad paklīda runas, ka viņām būs jāsniedz arī seksuāla rakstura pakalpojumi. Ovete un Džekija palika.

Ienākumi bija labi.

Džekija bija visizveicīgākā no visām. Viņa vienmēr izmantoja iespēju iepazīties ar saviem klientiem, kurus apkalpoja. Ovete tikai piedalījās tajā visā, un vien dažreiz viņai bija ilgāks kontakts ar kādu no klientiem, taču viņa nekala nekādus nākotnes plānus. Kad Gold Card tika likvidēts, Džekija pārņēma šo biznesu no Kārla Vīdeunga, pārdēvējot to par Red Velvet. Tas kļuva par ekskluzīvu eskorta firmu ar nelielu un ļoti noslēgtu klientu loku. Ovete devās Džekijai līdzi uz jauno firmu un nostrādāja viņas labā vairākus gadus, taču tad viņai gadījās palikt stāvoklī.

No kāda klienta.

Tas nebija labi.

Džekija pieprasīja, lai viņa veiktu abortu. Ovete atteicās. Tā bija pirmā reize, kad viņa bija palikusi stāvoklī, bet pastāvēja liela varbūtība, ka varētu būt arī pēdējā. Viņa gribēja bērnu. Un tad Džekija izmeta viņu uz ielas. Burtiskā nozīmē. Tur nu viņai ar tikko dzimušu bērnu vajadzēja apgādāt sevi, kā nu viņa mācēja.

Ake.

Dēls kādam no klientiem, kuram - to zināja tikai Ovete pati un Džekija. Klients par to neko nezināja.

Patlaban viņas stāvēja, raugoties viena otrā caur veikala skatlogu Sibillegātanā. Ielasmeita un luksuspalaistuve. Tad Džekija novērsa skatienu. [30]

Ovetei šķita, ka Džekija izskatās mazliet nobijusies. Viņa vēl bridi uzkavējās, redzot, kā Džekija sāk veikalā kaut ko kārtot, ļoti labi apzinoties Ovetes klātbūtni aiz skatloga.

“Viņa baidās no manis,” Ovete bija pārliecināta, "jo es visu zinu un varētu to izmantot. Tikai es to nekad nedarīšu, jo neesmu tāda kā tu - Džekija Berjlunda. Tāda nu ir atšķirība starp mums. Atšķirība, kuras dēļ es esmu ielene, bet tu stāvi tur iekšā. Taču visam ir sava vērtība.” Ovete turpināja ceļu uz metrostaciju ar visai augstu paceltu galvu.

Džekija kārtoja savu veikalu nedaudz drudžaini. Viņa bija satraukta un izsista no līdzsvara. Ko viņa šeit darīja? Ovete Ander-šone! Kā viņa, velns parāvis, uzdrīkstējās? Kad Džekija atkal pagriezās, Ovete bija aizgājusi. Džekija domāja par viņu. Dzīvīgā Ovete ar priecīgajām acīm, vismaz kādreiz. Viņa, kurai reiz bija ienācis prātā nokrāsot zilus matus, padarot Kārlu vai traku no dusmām. Vienīgi viņa, Ovete, nebija visai izveicīga vai, pareizāk sakot, stratēģiska, taču savā ziņā tas varbūt pat bija labi. Par dažiem klientiem Ovete zināja pārāk daudz. Taču viņa bija turējusi muti.

Visus šos gadus.

Viņa droši vien baidās no manis. Viņa zina, kas es esmu un kas varētu notikt, ja kāds man mēģinātu draudēt. Viņa droši vien gāja garām tikai gadījuma pēc.

Džekija turpināja kārtot veikalu, un viņai izdevās izmest no prāta nepatīkamo skatu otrpus logam. Pēc kāda brīža viņa bija pilnīgi atguvusies. Viena nenozīmīga ielene no Šērtorpas, turklāt ar kvaņķi kaklā. Kāds stulbums! Viņa taču būtu varējusi iztaisīt abortu un uzstrādāties līdz pilnīgi citam līmenim. “Daļa cilvēku izdara super dumjas izvēles,” viņa nodomāja un ar platu smaidu sejā atvēra durvis vienai no savām pastāvīgajām klientēm.

Linnai Magnusonei.

*

Personāla ēdamzālē Rūne Fošs tukšoja jau otro kafijas tasīti, kad pamanīja ienākam Meti Ulsēteri un tiešā ceļā nākam pie viņa. Janne Klinga jau bija aizgājis.

- Vai Toms Stiltons ir kontaktējies ar tevi? - jautāja Mete, pienākusi pie viņa galdiņa.

- Ko tu domā ar frāzi “ir kontaktējies”?

- Vai viņš ar tevi šodien runāja?

-Jā-

- Par būru cīņām un Kid Fighters?

-Jā.

- Labi. Uz redzi!

Mete devās prom.

- Ulsētere!

Mete apgriezās.

- Vai viņš par to pastāstīja ari tev? - jautāja Fošs.

- Jā. Vakar.

- Vai tu šīm runām tici?

- Kāpēc lai es tām neticētu?

- Tāpēc ka viņš... Tu taču redzēji, kādā stāvoklī viņš ir patlaban.

- Bet kāda tam saistība ar viņa sniegto informāciju?

Mete un Fošs brīdi skatījās viens uz otru. Viņi nejuta savstarpēju patiku. Kad Fošs atkal pacēla kafijas tasīti, Mete turpināja savu ceļu. Fošs viņu pavadīja ar skatienu.

Vai Valsts kriminālpolicija ir sākusi ložņāt ap viņa izmeklēšanu?

Olīvija bija atlaidusies pusguļus savā gultā ar datoru uz ceļiem un Ben&Jerry’s saldējuma kārbu rokās. Viņa bez problēmām varēja izēst visu iepakojumu un pēc tam iztikt bez vakariņām.

Tas nebija ideāls uzturs, taču gana labs.

Viņa dažas stundas bija rakušies pa internētu, lai kaut cik iepazītu Nilsa Venta agrāko dzīvi laikā, kad viņš bija aktīvs uzņēmējs un Bertila Magnusona kompanjons. Viņa neuzskatīja, ka tas būtu pretrunā ar solījumu likt mierā pludmales lietu. Nebija taču nekādas saistības starp to un Venta slepkavību. Vismaz pagaidām viņa to sauca par izpēti. Meklējumus viņa sāka ar uzņēmumu Magnuson Wendt Mining, vēlāk tas pārtapa par Magnuson World Mining, bet jau tolaik, pirms Vents pazuda, tā darbība bija pakļauta diezgan skarbai kritikai. Jo īpaši par saistību ar valstīm, kurās valdīja diktatūra.

Līdzīgi savā dusmu izvirdumā pie ēdamgalda bija reaģējis Mortens Ulsēters.

Olīvijas domas aizslīdēja uz veco koka māju Stokholmas pievārtē, Vermdes salā. Viņa domāja par iepriekšējo vakaru, kas līdzinājās visai juceklīgam piedzīvojumam. Viņa mēģināja atsaukt atmiņā frāzes pie ēdamgalda, kā arī sarunu ar Mortenu, kas bija norisinājusies nedaudz vēlāk mūzikas istabā. Viņa centās uztvert tās slēptās nianses un zemtekstus, kas valdīja starp Stiltonu un Ulsēteriem. Tas bija grūti. Ja radīsies izdevība, viņa pajautās Metei vai Mortenam, kādas attiecības starp viņiem īsti valda. Tas būtībā bija jautājums, vai viņi zina, kas bija noticis ar Stiltonu.

Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka Ulsēteri zina vairāk nekā viņa.

Pēkšņi viņas datora ekrānā parādījās fotogrāfija ar Nilsu Ventu jaunībā, viņš stāvēja blakus tikpat jaunam Bertilam Magnusonam. Fotogrāfija ilustrēja kādu rakstu, kas bija datēts ar 1984. gadu. Tajā bija stāstīts, ka šie jaunie vīrieši tikko parakstījuši līgumu ar prezidentu Mobutu toreizējā Zairā. Šis līgums MWM varētu ienest daudzus miljonus. Abi vīrieši smaidīja tieši kamerā. Pie viņu kājām gulēja tikko nomedīts lauva.

Magnusons dižojās ar ieroci rokās.

“Cik derdzīgi,” šausminājās Olīvija. Tad iezvanījās viņas mobilais telefons. Viņa paskatījās uz displeju, taču tajā vīdēja numurs, kuru viņa neatpazina.

- Olīvija Renninga.

- Sveiki! Te Ūve Gārdmans. Es tikko sava telefona autoatbildētājā noklausījos pāris ziņu, ka jūs vēlētos runāt ar mani.

-Jā, pavisam noteikti!

Olīvija ar rokām, lipīgām no saldējuma, aizstūma prom datoru un piecēlās gultā sēdus. Ūve Gārdmans. Zēns - vienīgais liecinieks pie Haslevīkas līčiem!

- Par ko ir runa? - jautāja Gārdmans.

- Tas ir saistīts ar kādu senu slepkavības izmeklēšanas lietu, kuru es patlaban pētu, to, kura notika 1987. gadā pie Haslevīkas līčiem. Ja esmu pareizi sapratusi, jūs toreiz bijāt vienīgais liecinieks.

-Jā, viss ir pareizi. Bet cik jocīgi...

- Kas tieši?

Nē, nekas, es tikai nesen par to runāju arī ar kādu vīrieti -apmēram pirms nedēļas Malpaisā.

- Kur tā atrodas?

- Kostarikā.

-Jūs runājāt par slepkavību pludmalē?

-Jā.

- Un ar ko jūs runājāt?

- Viņu sauc Dans Nilsons.

Olīvija aiztrauca prom pēdējās solījuma paliekas vairs nenodarboties ar pludmales lietu un mēģināja saglabāt savu balsi tik stingru, cik vien iespējams.

- Vai jūs patlaban esat Zviedrijā?

-Jā-

- Kad jūs atgriezāties mājās? - viņa vaicāja.

- Šonakt.

- Tad, iespējams, jūs vēl nebūsiet dzirdējis par Nilsa Venta slepkavību?

- Kas viņš ir?

- Dans Nilsons. Viņš lietoja šo vārdu, kaut gan viņu patiesībā sauc Nilss Vents.

- Un viņš ir nogalināts?

-Jā. Aizvakar. Šeit, Stokholmā.

- Ak vai!

Olīvija ļāva Gārdmanam mazliet attapties. Viņa gribēja pajautāt vēl šo to, taču sarunu turpināja pats Gārdmans.

- Viņš šķita tik... Tas ir patiešām nejauki, es taču biju tur, mājās pie viņa, un...

Gārdmans atkal apklusa, un Olīvija mēģināja iespraukties ar saviem jautājumiem.

- Kā jūs satikāties?

- Es esmu jūras biologs un biju Sanhosē, lai palīdzētu kāda liela ūdens rezervāta plānošanā pie Niķojas pussalas. Tad es uz pāris dienām aizbraucu arī uz okeāna piekrasti, lai tur šo to papētītu, un tur es viņu satiku. Viņš strādāja par gidu kādā lietusmeža rezervātā netālu no Malpaisas.

- Vai viņš dzīvoja Malpaisā?

- Jā... Mēs sastapāmies tur, rezervātā, un, tā kā ar zviedriem viņam neizdevās tikties bieži, viņš ielūdza mani vakariņās.

- Un tad jūs uzsākāt sarunu par slepkavību Nūrdkosterā?

-Jā, mēs dzērām vīnu un secinājām - es vairs precīzi neatceros, kā tas notika, - ka mums abiem ir saistība ar salu. Viņam tur pirms daudziem gadiem bijusi vasarnīca. Tad es ari pastāstīju to, ko tovakar redzēju augšā pie Haslevīkas līčiem.

- Kā viņš uz to reaģēja?

- Nu, viņš... īstenībā viņa reakcija bija mazliet dīvaina - viņš izrādīja ļoti lielu interesi, gribēja zināt milzum daudz detaļu, bet es taču toreiz biju tikai deviņgadīgs puika un tas notika - jā, cik sen tad tas bija? - tas notika pirms vairāk nekā divdesmit gadiem, tāpēc es neatceros pārāk daudz.

- Bet viņš bija ļoti ieinteresēts?

- Jā, zināmā veidā. Pēc tam viņš aizceļoja. Es nākamajā vakarā atgriezos, lai paņemtu savu cepuri, ko biju aizmirsis, bet viņš jau bija prom. Tur skraidīja tikai pāris mazu zēnu, kas rotaļājās ar manu cepuri, taču viņi nezināja teikt, uz kurieni viņš devies. Viņš vienkārši bija aizbraucis.

- Viņš devās uz Nūrdkosteru.

- Tiešām?

-Jā-

- Un tagad ir miris?

- Diemžēl. Vai es drīkstu jautāt, kur jūs esat patlaban?

- Mājās. Nūrdkosterā.

- Vai neplānojat braukt uz Stokholmu?

- Tik drīz ne.

- Skaidrs.

Olīvija pateicās Gārdmanam. Viņš patiesībā pat nenojauta, cik daudz informācijas bija sniedzis. Olīvija beidza sarunu un nekavējoties uzspieda Stiltona numuru.

Stiltons stāvēja pie Sēderhallarnas tirgus un tirgoja Situation Stockholm. Ar to gan diez kā neveicās - tikai divi eksemplāri stundā. Ne tāpēc, ka te trūktu cilvēku, bet gan tāpēc, ka gandrīz katram pie auss bija piespiests mobilais telefons vai arī no ausīm nokarājās vadi, kas stiepās līdz telefonam rokās. “Iespējams, ka ar mums patlaban notiek mutācija,” domāja Stiltons. Varbūt tieši šobrīd veidojas jauna rase - Homo digitalis, neandertālieša jaunākā versija, kas nemitīgi ar kādu kontaktējas. Tad iezvanījās arī viņa paša telefons.

- Te Olīvija! Jūs nemaz nevarat iedomāties, ko esmu uzzinājusi par Nūrdkosteru!

-Jūs taču solījāt, ka ar to vairs nenodarbosieties! Jūs teicāt, ka...

- Apmēram pirms nedēļas Kostarikā Nilss Vents satika liecinieku Uvi Gārdmanu!

Stiltons klusēja. Labu brīdi.

- Tas gan ir mazliet dīvaini, - viņš beidzot teica.

- Vai ne?

Olivija bija visai satraukta, viņa ātri atreferēja Stiltonam, ka Gārd-mans bija pastāstījis Ventam par slepkavību pludmalē un ka tas tūlīt pēc tam bija aizceļojis, acīmredzot uz mājām, uz Zviedriju un Nūrdkosteru, pēc gandrīz divdesmit septiņu gadu ilgas prombūtnes.

- Kāpēc viņš tā darīja? - viņa vaicāja. - Kāpēc Gārdmana stāsts izraisīja šādu Venta reakciju? Viņš taču bija pazudis jau trīs gadus pirms slepkavības. Vai viņam bija kāda saistība ar sievieti pludmalē? Pastāvēja taču pieņēmums, ka viņa bija latīņamerikāniete.

- Olīvij!

- Vai viņi bija satikušies Kostarikā? Vai viņa tika sūtīta uz Nūrdkosteru, lai paņemtu kaut ko, ko Vents varbūt bija paslēpis savā vasarnīcā?

- Olīvij!

- Vai viņa ūdenī tika spīdzināta, lai atzītos, kāpēc ieradusies? Un to darīja personas, kas bija uzzinājušas, ka viņa varētu parādīties, un viņu izsekojušas? Vai viņa...

- Olīvij!

-Jā?

Stiltonu bija nogurdinājušas Olīvijas sazvērestības teorijas.

- Jums atkal jāaprunājas ar Meti.

- Labi. Saprotams, noteikti!

- Bet turieties pie faktiem! Pie Gārdmana un Venta. Ar pārējo viņa tiks galā pati.

- Skaidrs. Vai jūs nāksiet līdzi?

Viņš devās līdzi. Turklāt viņš bija noņēmis savu galvas apsēju un uzlicis uz pakauša pamatīgu plāksteri. Tas tomēr bija mazāk uzkrītošs. Viņi devās uz restorānu. Olivija bija sazvanījusi Meti jau ceļā uz mašīnu. Mortens un Julēne bija devušies uz kādu deju koncertu pilsētā un mājās būs vēlu, tāpēc viņa grasījās piestāt pie neliela restorāna Saltše-Dūvnēsā, lai paēstu vieglas vakariņas.

- Stazione, - teica Mete.

- Kur tas atrodas?

- Sarkanā stacijas ēkā, stacijas nosaukums ir Saltše-Dūvnēsa, un tā atrodas pie Saltšes dzelzceļa līnijas.

Tagad viņi sēdēja vakara saulē pie neliela, apaļa galdiņa uz koka perona skaistās stacijas ēkas aizmugurē, tikai dažus metrus no vilcieniem, kas nāca un gāja. Te valdīja dīvaina kontinentāla gaisotne. Restorāns bija ģimenes uzņēmums un labās virtuves dēļ tuvākajā apkārtnē ārkārtīgi populārs un labi apmeklēts, tāpēc viņi bija dabūjuši galdiņu ārā, perona pusē. Taču viņiem nebija nekas pretim, gluži otrādi, tas pat perfekti derēja tam nolūkam, ar kādu viņi bija šeit ieradušies. Viņiem līdzās nebija neviena, kas varētu sarunu noklausīties. Jo īpaši tad, kad Mete pāris reižu ievērojami pacēla balsi.

- Kostarikā?!

Beidzot viņa saņēma atbildi uz jautājumu, kuram pirms divdesmit septiņiem gadiem bija veltījusi stipri daudz laika un uzmanības. Beidzot viņa uzzināja, kur visus šos gadus bija slēpies Nilss Vents.

- Malpaisā, - precizēja Olīvija, - Niķojas pussalā.

- Neticami!

Olīvija izjuta lepnumu, ka bija spējusi radīt šādu rūdītas slepkavību izmeklētājas reakciju. Viņa izskatījās ļoti apmierināta, kad Mete nekavējoties piezvanīja Līsai Hēdkvistai un lūdza sazināties ar Ūvi Gārdmanu un iztaujāt viņu par Kostariku. Ziņas par Venta uzturēšanās vietu Metei šķita daudz interesantākas nekā viņa iespējamā saistība ar pludmales lietu. Saprotams, ari šī lieta nebūt nebija izziņota par slēgtu, taču patlaban viņas dienas kārtībā bija aktuālāka slepkavības izmeklēšana, turklāt viņai vēl joprojām šķita, ka pludmales lieta ir Toma pārziņā.

Viņa beidza sarunu un skatījās uz Stiltonu.

- Mums vajadzētu apciemot kādu vietu.

- Malpaisā?

- Jā. Venta māju. Tur varētu atrasties kaut kas tāds, kas mums palīdzētu izmeklēšanā, iespējams, pat slepkavības motīvs vai varbūt izskaidrojums tam, kāpēc viņš pazuda. Taču tas varētu būt visai piņķerīgi.

- Kāpēc tā? - brīnījās Olivija.

- Tāpēc ka neesmu ļoti pārliecināta par vietējās policijas darba efektivitāti, tur valda milzīga birokrātija.

- Un ko nu?

Olīvija redzēja, kā Mete un Stiltons apmainās skatieniem, kas liecināja par savstarpēju vienošanos.

Pēc tam viņi palūdza rēķinu.

Mete Casino Cosmopol neapmeklēja bieži. Būdama liela auguma, viņa piesaistīja uzmanību, līdzko iegāja vienā no spēļu zālēm. Pirmām kārtām Abāsa uzmanību - viņš sievieti bija pamanījis jau durvis. Viņi apmainījās vien īsiem skatieniem, un Abāss saprata, ka ir pienācis laiks lūgt, lai cits krupjē stājas viņa vietā pie galda.

Stiltons un Olivija, atbalstījušies pret Metes mašīnu, stāvēja netālu no kazino. Pa ceļam no restorāna Olivijai tika sniegts īss tās personas raksturojums, kuru viņi tagad gaidīja. Abāss el Fasl. Agrākais somu tirgotājs, bet patlaban labi ieredzēts krupjē. Gadu gaitā gan Mete, gan Stiltons bija viņam vairākkārt uzticējuši slepenus uzdevumus.

Turklāt ļoti dažādus.

Viņam bija veicies ar katru reizi arvien labāk un labāk, un Mete un Stiltons bija guvuši pārliecību, ka Abāss ir simtprocentīgi uzticams gadījumos, kad uzdevumus vajadzēja paveikt ne gluži oficiāli.

Kā šajā gadījumā.

Kad nav vēlēšanās iet oficiālo ceļu - iesaistīt vietējo policiju un kulties cauri tās mašinērijai, lai saņemtu visas nepieciešamās atļaujas, - reizēm ir jāizvēlas otra iespēja.

Abāsa palīdzība.

Olivija jautājoši vērās Stiltonā.

- Vienmēr?

Stiltons, neiedziļinoties detaļās, tikko bija mazliet pastāstījis par Abāsu un viņa pagātni. Vispirms jau par to, kā ar Stiltona palīdzību viņš tika izvilkts no puskrimināla purva un nonāca Metes un Mortena aizsargājošajā uzraudzībā. Tur viņš laika gaitā kļuva par ģimenes locekli. Galvenokārt jau pateicoties mongoloidajai meitenei Julēnei. Kad Abāss uzradās, viņai bija septiņi gadi, un tā bija tieši viņa, kas izlauzās cauri Abāsa neparasti cietajām bruņām un iedrošināja viņu. Gan pieņemt ģimenes rūpes un mīlestību, gan atļauties to izrādīt pašam. Tas bija milzīgs solis tādam nabadzīgam bārenim no Marseļas. Vēl joprojām Abāss tiek uzskatīts par daļu no Ulsēteru ģimenes.

Un Abāss tagad uzmana Julēni gluži kā vanags.

Vēl viņš pastāvīgi nēsā līdzi nazi.

- Vienmēr, - apstiprināja Stiltons.

Viņš bija beidzis savu stāstu, atklājot Abāsa īpašo māniju uz nažiem. Viņam vienmēr klāt bija kāds īpašs nazis.

- Un ja nu viņam kādreiz gadītos to pazaudēt?

- Viņam tādi ir pieci.

Mete un Abāss iznāca no kazino un devās mašīnas virzienā. Stiltons bija gatavs satikties ar Abāsu. Pēdējo reizi viņi bija redzējušies pirms laba laika. Tas bija noticis apstākļos, kurus Stiltons atcerējās nelabprāt.

Nu viņi atkal satikās.

Un notika tieši tā, kā ar Abāsu parasti mēdza notikt, - pāris skatienu, viens galvas mājiens, un viss bija nokārtots. Kad Abāss ieslīdēja sēdeklī blakus Metei, Stiltons apjauta, cik ļoti viņam bija tā pietrūcis.

Mete bija ieteikusi braukt uz mājām pie Abāsa Dālagātanā, nepadomājot par Citybanan sliežu ceļa būvniecību un spridzināšanas darbiem, kas nepieciešami, lai nākotnē šeit varētu atrasties dzelzceļa stacija pie Vannādisvēgenas. Šobrīd būvniecības darbi aptvēra veselu kvartālu ap Abāsa māju. Viņš vairākkārt savā dzīvoklī bija jutis, kā no spridzināšanas pazemē vibrē viņa māja, un vērojis nabaga Sv. Mateja baznīcu tieši pretī, kurā Dievam bija pamatīgi jānopūlas, lai noturētu visus ķieģeļus savās vietās.

Patlaban viņi visi sēdēja Abāsa viesistabā. Mete atklāja viņu ierašanās iemeslu - tā bija nepieciešamība apciemot Venta dzīvesvietu Malpaisā Kostarikā, lai veiktu tās apskati. Mete pa saviem kanāliem varētu nodrošināt nelielu vietējās policijas atbalstu, tomēr galvenais uzdevums būs jāpaveic Abāsam pašam.

Tā, kā viņš to uzskatīs par labu.

Mete solīja segt visas izmaksas.

Pēc tam viņa izklāstīja līdz šim brīdim zināmās šī gadījuma detaļas, un Abāss uzmanīgi klausījās, nebilstot ne vārda.

Kad Mete bija galā ar savu daļu, kas bija saistīta ar viņai aktuālo slepkavības izmeklēšanu, Stiltons pievienoja vēl vienu punktu viņu vēlmju sarakstā.

- Tu pie viena varētu arī pārbaudīt, vai nepastāv ”kāda saistība starp Ventu un to sievieti, kas tika nogalināta Nūrdkosterā 1987. gadā. Kas zina, varbūt viņi bija satikušies Kostarikā un viņa, iespējams, bija atbraukusi uz Nūrdkosteru, lai paņemtu kaut ko, ko Vents bija paslēpis savā vasarnīcā. Labi?

Olīvija saausījās. Viņa ievēroja, ka Stiltons, nepamirkšķinot ne aci, bija aizņēmies vienu no viņas “sazvērestības teorijām” un tagad pasniedzis kā savējo. “Ak tad tāds viņš ir,” viņa nodomāja. “To es ņemšu vērā.”

Tagad viņi gaidīja Abāsa atbildi.

Olīvija visu laiku bija sēdējusi pavisam klusu. Viņa juta, ka starp šīm trim personām valda īpaša ķīmija, kas sakņojas tālākā pagātnē. Viņu runā un izturēšanās veidā bija jūtama jau pašos pamatos iemūrēta dziļa savstarpēja cieņa. Viņa bija ievērojusi arī to, kā Stiltons un Abāss bija šad un tad metuši skatienu otra virzienā. īsi acu skatieni -it kā starp viņiem kaut kas būtu neizrunāts.

Kas tas bija?

- Es braukšu.

Vairāk Abāss par to nerunāja. Toties viņš pajautāja, vai kāds no klātesošajiem vēlas tēju. Mete gribēja doties uz mājām, arī Stiltons posās prom, tāpēc viņi abi atteicās un bija jau ceļā uz durvīm, kad Olīvija atbildēja apstiprinoši.

- Tas būtu labi.

Olivija īsti nesaprata, kāpēc bija tā darījusi, bet tam bija kāda saistība ar Abāsu. Viņai vīrietis bija iepaticies tajā pašā acumirklī, kad viņš veikli ieslīdēja mašīnas priekšējā pasažiera sēdeklī. Un kā viņš smaržoja! Tā nebija parfimērija, bet gan kaut kas cits, ko viņa nespēja atpazīt. Šobrīd viņš ienāca ar nelielu sudraba paplāti rokās, uz kuras bija tēja un tasītes.

Olīvija aplūkoja telpu, kurā atradās. Tā bija ļoti skaista istaba. Balti krāsota, atturīgi mēbelēta, ar dažām skaistām litogrāfijām pie vienas sienas, bet plānu, dūmakainu auduma drapējumu pie citas, ar viegli nobružātu koka grīdu, bet bez televizora. Viņa prātoja, vai Abāss nav nedaudz pedants.

Savā ziņā viņš tāds bija.

Taču viņam piemita arī citas īpašības, par kurām zināja tikai nedaudzi.

Olīvija vēroja Abāsu. Viņš stāvēja pie pazema, rūpīgi sakārtota grāmatplaukta, kas bija pilns ar ļoti plānām grāmatiņām. Viņa baltais krekliņš ar īsām piedurknēm brīvi krita pār glīta piegriezuma čino biksēm. “Diez kur viņš to iebāzis?” Olīvija prātoja par nazi, kuru Abāss vienmēr nēsājot līdzi, kā bija apgalvojis Stiltons. Vienmēr. Viņas acis slīdēja pār Abāsa ķermeni. Viņam taču nav necik daudz drēbju mugurā. Vai viņš to būtu nolicis kur citur?

- Jums ir ziņkārīgas acis.

Abāss apgriezās ar mazu tasīti rokās. Olīvija jutās pieķerta. Viņa nevēlējās, lai Abāss pārprastu viņas skatienus.

- Stiltons teica, ka jums vienmēr ir līdzi nazis.

Abāsa reakcija bija minimāla, taču labi pamanāma. Tā bija negatīva. Kāpēc Stiltons bija pastāstījis Olīvijai par viņa nazi? To darīt nevajadzēja. Nazis bija daļa no Abāsa slēptā rakstura, kas nebija domāts plašākai publikai. Arī šai jaunajai sievietei šo informāciju nevajadzētu zināt.

- Stiltons dažreiz runā pārāk daudz.

- Bet vai tā ir patiesība? Vai tas jums ir arī šobrīd?

- Nē. Cukuru?

- Mazliet.

Abāss atkal pagriezās. Olīvija ieslīga zemajā atpūtas krēslā, un vienlaikus kaut kas atsitās pret koka atzveltni viņai blakus - tikai paris centimetru no viņas pleca drebēja garš, plāns un pilnīgi melns nazis. Olīvija parāvās sānis un raudzījās Abāsā, kas nāca ar tējas lasīti rokā.

- Tas nav nazis, tas ir Black Circus, 260 gramu. Vai mēs varam parunāt par pludmales lietu?

- Noteikti.

Olīvija paņēma tējas tasīti un sāka stāstīt. Pārāk ātri un steidzīgi. Nazis vēl joprojām atradās viņai blakus, bet viņas galvā malās doma: “Kur viņam, velns parāvis, tas bija?”

Ūve Gārdmans sēdēja virtuvē savu vecāku mājā Nūrdkosterā. Viņš skatījās ārā pa logu. Pirms brīža viņš bija runājis ar kādu policisti no Stokholmas un pastāstījis visu, ko zināja par Nilsu Ventu un Malpaisu. Ravioli kārba bija izēsta. Tas nebija nekāds īpašs kulinārais piedzīvojums, taču izsalkums bija apmierināts. Rīt viņš nopirks produktus un pagatavos kārtīgu ēdienu.

Ūves skatiens klīda pa veco māju.

Uz īsu bridi Ūve bija iegriezies savā divistabu dzīvoklī Gēteborgā, tad devies tālāk uz Stremstadi, kur veco ļaužu aprūpes centrā apciemoja tēvu, un pēc tam brauca mājās uz Nūrdkosteru.

“Mājās uz Nūrdkosteru”, jo tieši šeit viņš jutās mājās.

Tik vienkārši tas bija.

Tagad gan mājā vairs nebija ne mammas, ne tēva, tāpēc Ūve te jutās mazliet skumīgi un vientulīgi. Mamma Astrīda bija nomirusi pirms trim gadiem, bet tēvu Bengtu ne pārāk sen ķēra trieka, tāpēc tagad viņam bija daļēji paralizēta ķermeņa labā puse. Vecajam, rūdītajam jūras vilkam un omāru zvejniekam, kas ar savu labo veselibu visu dzīvi bija centies spītēt jūrai, tas bija ļoti nepatīkams stāvoklis.

Ūve nopūtās. Viņš piecēlās no virtuves galda, ielika šķīvi izlietnē un domāja par Kostariku. Tas bija fantastisks ceļojums - gan pamācošs, gan arī dīvains.

Tas kļuva vēl dīvaināks, kad viņš atgriezās mājās un piezvanīja Olīvijai Renningai. Dans Nilsons bija noslepkavots. Izrādījās, ka viņa īstais vārds bija Nilss Vents, viņš bijis uzņēmējs, taču tad bez pēdām pazudis, bet tūlīt pēc viņu tikšanās Malpaisā braucis šurp uz Nūrd-kosteru. Un pēc tam noslepkavots. “Ko viņš šeit, uz salas, darīja? Dīvaini. Nejauki. Vai tam bija kāda saistība ar to, ko es viņam pastāstīju par sievieti pludmalē?” minēja Ūve.

Viņš aizgāja līdz ārdurvīm un pagrieza slēdzenē atslēgu. Šeit, Nūrdkosterā, viņš tā nemēdza rīkoties, jo pēc tā nebija vajadzības, taču šoreiz viņš to tomēr izdarīja. Pēc tam viņš devās uz savu veco bērnudienu istabu.

Viņš iestājās durvīs un pārlaida telpai skatienu. Tā bija palikusi gandrīz neskarta kopš brīža, kad viņš pārcēlās uz Gēteborgu, lai tur mācītos. Vecās tapetes ar gliemežu motīviem, kuras mazais Ūve pats bija izvēlējies, jau sen vairs tajā neiederējās un prasīt prasījās pēc nomainīšanas.

Ūve notupās. Linolejs uz grīdas bija labi pildījis savas funkcijas. Zem tā noteikti jābūt koka grīdai, kuru viņš varētu nokrāsot vai arī tikai noslīpēt un nolakot. Viņš mēģināja mazliet pacelt linoleju pie sliekšņa, lai redzētu, kas ir apakšā, taču tas bija pamatīgi nostiprināts. Varbūt jāpaņem kalts? Viņš izgāja hallē, kurā atradās tēva lepnums - lielais darbarīku skapis. Tajā viss bija sašķirots, salikts un pakarināts perfektā kārtībā.

Ūve atvēra skapi un pasmaidīja, ieraudzījis savu veco atradumu kasti. Tā bija no koka, apmēram kurpju kastes lielumā. Viņš pats bija to uzmeistarojis darbmācības stundā un bērnībā piepildījis ar pludmalē atrastām lietām. Padomā tik - tā nebija izmesta! Lai nu kur tā stāvētu, bet šeit, Bengta iemīļotajā darbarīku skapī! Viņš nocēla kārbu ar urbjmašīnu un uzmanīgi izņēma savu atradumu kasti.

Ūve paņēma to līdzi guļamistabā un, nolicis uz gultas, atvēra. Tajā viss bija tieši tā, kā viņš to atcerējās: putna galvaskauss, kuru viņš kopā ar mammu bija atradis pie Putu līčiem, kāda putna olas čaumalas, skaisti akmentiņi, koka gabaliņi un jūras nopulētas stikla lauskas. Tur atradās arī neparastākas lietas, kas bija izskalotas krastā, piemēram, puse kokosrieksta čaulas. Un tad vēl gliemežvāki -tulpjgliemežu, sirsniņgliemeņu, austeru un ķemmīšgliemeņu. Gliemežvāki, kurus viņš un īrisa bija salasījuši tajā vasarā, kad viņiem bija deviņi gadi un viņi bija iemīlējušies. Te bija arī matu sprādze, kuru viņš atrada mazliet vēlāk tajā vasarā. Irisas matu sprādze. Viņš l<> bija pamanījis pludmalē aļģēs un gribēja viņai atdot, taču viņa ļ.iu bija aizbraukusi uz mājām, bet pēc gada viņš bija aizmirsis gan '.pradzi, gan pašu īrisu.

Ūve izņēma sprādzi no kastes.

Skat, tajā pat bija ieķēries Irisas mats! Pēc visiem šiem gadiem. Kaut gan... Ūve aplūkoja sprādzi galda lampas gaismā. Viņai taču bija blondi mati. Mats, kas atradās sprādzē, bija daudz tumšāks -gandrīz melns. Cik savādi!

Ūve aizdomājās. Kad īsti viņš to bija atradis? Šo sprādzi. Vai tas nebija tajā pašā vakarā, kad... Jā, tas bija tad! Pēkšņi viņš to atcerējās kristālskaidri. Viņš bija atradis sprādzi aļģēs blakus svaigajām pēdām smiltīs, bet pēc tam... pēc tam viņš bija sadzirdējis balsis tālāk pludmalē un paslēpies aiz klints.

Tas bija tajā naktī, kad bija pilnmēness paisums.

Abāss izvilka nazi no atpūtas krēsla atzveltnes. Olivija bija izdzērusi tēju un aizgājusi. Viņš bija pavadījis viņu līdz durvīm. Un tas arī viss. Patlaban viņš uzspieda kādu numuru savā mobilajā telefonā un gaidīja. Viņam atbildēja. Abāss personai savienojuma otrā galā izteica savu vēlmi franču valodā, kas bija viena no viņa dzimtajām valodām.

- Cik ilgs laiks tam būs vajadzīgs? - viņš jautāja.

- Divas dienas. Kur mēs tiksimies?

- Sanhosē Kostarikā. Es aizsūtīšu īsziņu.

Viņš pārtrauca savienojumu.

VIENAM NO VIŅIEM bija maizes drupačas uz krūtīm, kāds cits košļāja tableti kuņģa skābes neitralizēšanai un ejot norija to, bet trešais bija aizmirsis iztīrīt zobus. Visi bija tikko pamodušies, taču patlaban jau bija ceļā pa Valsts kriminālpolicijas gaiteņiem un gatavi darbam.

Mete šorīt savu grupu bija sasaukusi ļoti agri. Jau pusseptiņos visi atradās apspriežu telpā. Desmit minūtes vēlāk viņa bija izstāstījusi informāciju, ko vakar ieguvusi no Olivijas. To papildināja ari Līsas Hēdkvistas ziņojums par sarunu ar Gārdmanu iepriekšējā vakarā. Nekādas jaunas informācijas gan tajā nebija. Taču tagad viņi zināja, kur Vents bija dzīvojis, pirms ieradās Zviedrijā. Ekrānā bija redzama liela Kostarikas karte. Mete norādīja uz Malpaisu Niķojas pussalā.

- Es aizsūtīju uz turieni kādu privātpersonu.

Neviens uz to nereaģēja. Visi bija pārliecināti, ka Mete ļoti labi zina, ko dara.

Buse Tirēns piegāja pie tāfeles. Mete pēc Abāsa apmeklējuma bija viņam vakarā piezvanījusi un sniegusi nepieciešamo informāciju, lai viņš varētu sākt darboties.

- Es esmu izpētījis Venta ceļojumu, - teica Buse. - Viņš piereģistrējās Sanhosē lidostā Kostarikā ar to pašu Dana Nilsona vārdu, ar kuru iznomāja mašīnu.

- Kad tas bija?

- Piektdien, 10. jūnijā, pulksten 23.10 pēc vietējā laika.

Buse to uzrakstīja uz tāfeles.

- Ar kādu pasi viņš ceļoja?

- Ar to mēs vēl nodarbojamies. Lidmašīna lidoja caur Maiami uz Londonu, ierodoties tur 06.10. Tad viņš iekāpa lidmašīnā, kas nolaidās Gēteborgas Landveteras lidostā svētdien, 12. jūnijā, pulksten 10.35.

- Vēl joprojām kā Dans Nilsons?

Jā. No Landveteras viņš ar taksometru aizbrauca līdz Centrā-l.ijai stacijai, un, ņemot vērā viņa ierašanos Nūrdkosterā nedaudz vclak tajā pašā vakarā, var pieņemt, ka viņš taisnā ceļā devies uz Stremstadi un tālāk ar kuģi uz salu.

- Paldies, Buse. Vai tu kaut mazliet šonakt dabūji pagulēt?

- Nē. Taču viss ir kārtībā.

Mete uzmeta viņam atzinīgu skatienu.

Buses jaunā informācija tika ātri sasaistīta ar jau iepriekš noskaidroto par Venta gaitām pēc tam, kad viņš atstāja Nūrdkosteru. Šobrīd viņu rīcībā bija Venta pārvietošanās maršruts no Sanhosē Kostarikā līdz viesnīcai Oden Kārlberjsvēgenā, ieskaitot īslaicīgo uzturēšanos Nūrdkosterā.

- Ir pienācis ziņojums no tehniķiem par Venta mobilo telefonu, viņi to ir dabūjuši pie dzīvības.

Viens no vecākajiem izmeklētājiem pienāca pie Metes ar plastmasas mapīti rokā.

- Vai tu esi to izlasījis?

-Jā-

- Vai ir kaut kas vērtīgs?

- Jā, manuprāt, ir.

“Tas vēl ir par maz teikts,” konstatēja Mete, kad bija ar acīm ātri pārskrējusi ziņojumam. Tajā, starp citu, bija arī detalizēts sarunu saraksts.

Ar datumu un pulksteņa laiku.

Ūve Gārdmans bija piezvanījis Olīvijai vēlu vakarā un pastāstījis par sprādzi, ko bija atradis. Sprādzi, kurā bija ieķēries melns mats. Vai viņu varētu interesēt šī sprādze?

Tā viņu interesēja.

Gārdmans turklāt bija saņēmis ārkārtas uzaicinājumu piedalīties jūras biologu diskusijā Stokholmā nākamajā dienā un plānoja turp doties ar rīta vilcienu.

- Viesnīcas Royal Viking bārs blakus Centrālajai stacijai. Vai tas der? - ierosināja Olīvija.

-Jā, labi.

Gārdmans kā pastaigājoties ienāca bārā nomazgātos zilos džinsos un melnā T kreklā. Brūni iededzis un saulē izbalējušiem matiem. Olīvija nopētīja ienākušo vīrieti, un viņai prātā iešāvās doma: vai viņš varētu būt brīvs? Pēc tam viņa novērsa skatienu. Gārdmans piegāja pie bāra un pasūtīja espreso. Saņēmis kafiju, viņš apgriezās, ieskatījās pulkstenī un pamanīja tumšmatainu meiteni tālāk bārā pie panorāmas skatloga. Viņš iemalkoja kafiju un mazliet nogaidīja. Pēc brīža Olīvija pacēla galvu un atkal nopētīja vīrieti pie bāra.

- Olīvija Renninga? - jautāja Gārdmans.

Olīvija jutās pavisam apjukusi, taču apstiprinoši pamāja. Gārdmans devās pie viņas.

- Ūve Gārdmans, - viņš teica.

- Sveiki!

Gārdmans apsēdās.

- Cik jūs esat jauna! - viņš teica.

- Tiešām? Jums tā šķiet?

- Vispār jau nē, taču, dzirdot telefonā kādu balsi, mēs iztēlojamies, kā šis cilvēks varētu izskatīties, un... es iedomājos, ka jūs esat vecāka.

- Man ir divdesmit trīs gadi. Vai jums ir līdzi sprādze?

-Jā-

Gārdmans izvilka mazu, caurspīdīgu plastikāta maisiņu, kurā atradās matu sprādze. Olīvija aplūkoja sprādzi, kamēr Gārdmans izstāstīja, kur bija to atradis.

Un kā.

Taču pats galvenais - kad.

- Tieši pirms sadzirdējāt balsis?

- Jā. Tā gulēja aļģēs blakus svaigām pēdām smiltīs, es sekoju šīm pēdām ar skatienu un tad pamanīju viņus, tās personas, un ari sadzirdēju, un tad es paslēpos.

- Cik labi jūs to atceraties!

-Jā, bet tas taču bija ļoti īpašs gadījums, es to droši vien neatcerētos tik detalizēti, ja nebūtu atkal atradis šo matu sprādzi.

- Vai es drīkstu to kādu laiku paturēt?

Olivija paņēma maisiņu un skatījās uz Gārdmanu.

-Jā, protams. Pavisam noteikti. Un, starp citu, Aksels Nūrdemans Mita jums sveicienus, viņš mani šorīt ar laivu aizveda līdz Strem-stadei.

- Paldies.

Gardmans ieskatījās rokaspulkstenl.

- Man diemžēl jādodas.

“Jau?” nodomāja Olivija. Gārdmans piecēlās un raudzījās uz viņu.

- Diskusija sākas pēc pusstundas. Bija prieks jūs satikt! Varat man droši zvanīt, ja vien es varu kā palīdzēt!

- Paldies, es tā ari darīšu.

Gārdmans pamāja un devās prom. Olīvija pavadīja viņu ar ska-t ienu. “Kāpēc es viņu neuzaicināju iedzert kādu alu, pirms viņš dodas atpakaļ uz mājām?” viņa nodomāja.

Lennija to noteikti būtu izdarijusi.

Jaunais policijas inspektors Janne Klinga ar lielām pūlēm bija noskaidrojis, ka Stiltons pašreiz mēdz uzturēties Ingentingas mežā, treilerā, taču precīzu tā atrašanās vietu viņš nezināja. Tāpēc viņš bridi bija klīdis apkārt starp suņu īpašniekiem un rita saules dievinātājiem, līdz bija to pamanījis. Tagad viņš klauvēja pie durvīm. Stiltons paskatījās pa lodziņu, pazuda no tā un atvēra durvis. Klinga pamāja viņam.

- Vai es netraucēju?

- Ko jūs gribat?

- Manuprāt, jums ir taisnība par to, ko vakar stāstījāt. Par Kid Fighters.

- Vai ari Rūne Fošs tā domā?

- Nē.

- Nāciet iekšā!

Klinga iekāpa treilerā un pavērās apkārt.

- Vai jūs te dzīvojāt ari iepriekš? - viņš vaicāja.

- Kad tad?

- Kad te dzīvoja Vera Lāršone.

-Nē.

Stiltons negrasījās atklāties. Viņš bija modrs. Šis varbūt bija Foša kārtējais velnišķīgais triks, to taču viņš nezināja. Viņš neko nezināja ari par Janni Klingu.

- Vai Fošs zina, ka jūs esat šeit?

- Nē... tas taču varētu palikt tikai starp mums?

Stiltons nopētīja jauno policistu. Iespējams, viņš bija labs puisis, kam gadījies nokļūt slikta puiša vadībā. Stiltons norādīja uz vienu no lāviņām. Klinga apsēdās.

- Kāpēc esat ieradies?

- Tāpēc, ka, manuprāt, jūs esat uz pareizajām pēdām. Mēs esam ielādējuši tās filmiņas no Trashkick, es šonakt tās vēlreiz noskatījos un ari pamanīju to tetovējumu vienam no puišiem, kas piekāva bezpajumtnieku. KF ar apli apkārt. Tieši tā, kā jūs teicāt.

Stiltons klusēja.

- Pēc tam es mēģināju kaut ko atrast par cagefighting un ari uzgāju vairākas lietas, galvenokārt gan Anglijā, par maziem puikām, kas cīnījās būros, kaut gan tur, šķiet, visbiežāk klāt bija ari vecāki.

- Šaubos, vai tajā cīņā, kuru es redzēju, bija kādi vecāki.

- Tur, Orštā?

-Jā-

- Es tur biju šorīt, tajā kalnu telpā. Tā bija pilnīgi tukša.

- Viņi droši vien nobijās, kad es tur uzrados, un pārcēla savu mēslu būšanu uz citurieni.

- Tā varētu būt. Taču tur pēc viņiem bija palikušas kādas pēdas -līmlentes gabali, skrūves, sasista sarkana lampiņa un vesela kaudze tukšu šķiltavu, ko viņi droši vien ostījuši. Kaut gan to visu, saprotams, nevar tieši sasaistīt ar cīņām.

-Nē.

- Bet es liku novērot šo vietu.

- Fošam aiz muguras?

- Es teicu, ka jūs tikāt tur piekauts un ka varbūt ir vērts šo vietu mazliet pārbaudīt.

- Un viņš piekrita?

-Jā. Man liekas, ka ar viņu ir runājis kāds no Valsts kriminālpolicijas, un viņš taču grib parādīt, ka kaut ko dara.

Stiltons, protams, uzreiz saprata, ar ko Fošs ir runājis. “Viņa p.ispej visu!” viņš nodomāja.

- Pēc tam es aprunājos ar mūsu jauniešu grupu. Viņi par to neko nezināja, taču apsolīja šur tur painteresēties.

- Labi.

Ap šo laiku Stiltona piesardzība bija ievērojami mazinājusies. Viņš uzticējās Jannem Klingam. Pat tādā mērā, ka izvilka Stokholmas karti un izklāja to starp abiem.

- Redzat krustiņus? - viņš jautāja.

-Jā-

- Tās ir vietas, kur notika uzbrukumi un slepkavība. Es esmu mēģinājis papētīt, vai te ir kāda ģeogrāfiska saistība.

- Un vai tāda ir?

- Pašām uzbrukuma vietām ne, bet trīs no tiem, kas tika piekauti, arī Vera Lāršone, pārdeva avīzes pie Sēderhallarnas tirgus, pirms viņiem uzbruka. Tas ir šis krustiņš.

Viņš neteica, ka Vera patiesībā tovakar nepārdeva avīzes tajā vietā, tur tirgojās viņš pats, viņa tikai uz turieni atnāca, un viņi kopā devās prom.

- Un kāda ir jūsu teorija? - jautāja Klinga.

- Tā nav nekāda teorija, bet tikai hipotēze. Puiši, kas piekauj bezpajumtniekus, iespējams, nolūko savus upurus tieši pie Sēder-hallarnas tirgus un pēc tam seko viņiem.

- Un tie divi citi, kas tika piekauti, - kopā taču bija pieci - vai arī viņi tur stāvēja?

- Vienu es vēl neesmu dabūjis rokā, bet otra tur nebija. Viņš stāvēja pie Ringen Jētgātanā.

- Tas taču ari nav pārāk tālu no Pilsoņu laukuma.

- Nē. Turklāt pirms došanās uz Ringen viņš bija gājis garām Sēderhallarnas tirgum.

- Tātad mums vajadzētu mazliet pavērot ari Sēderhallarnas tirgu?

- Varbūt, kaut gan tas neesmu es, kas pieņem lēmumus.

“Nē,” piekrita Klinga. “Tas esmu es vai Fošs.” Viņam ienāca prātā

doma, ka viņš labprāt vēlētos, lai Fošs kaut mazliet līdzinātos Stil-tonam.

Būtu kaut mazliet aktīvāks.

Klinga piecēlās.

-Ja uzzināsiet ko jaunu, varat zvanit tieši man. Es domāju nodarboties ar šo lietu ari mazliet patstāvīgi.

Bija skaidri noprotams, ko viņš domāja ar šo “mazliet patstāvīgi”.

- Te ir mana vizītkarte, ja gribat dabūt mani rokā, - teica Klinga.

Stiltons paņēma vizītkarti.

- Un, kā jau es teicu, tas lai paliek starp...

- Saprotams.

Klinga pamāja un devās uz durvīm. Taču tad viņš pagriezās atpakaļ.

- Ir vēl kāda lieta. Tajā filmiņā, kura tika uzņemta šeit, treilerā, kad tika piekauta Vera Lāršone, viņi vispirms ir filmējuši pa logu... tam vajadzētu būt šim te, un tajā ir redzams kails vīrietis, kuram ir sekss ar Veru uz šīs te lāviņas.

- Nu un tad?

- Vai jūs nezināt, kurš tas bija?

- Tas biju es.

Klinga mazliet sarāvās. Stiltons skatījās viņam tieši acīs.

- Bet tas lai paliek starp mums.

Klinga pamāja un izkāpa no treilera, un gandrīz saskrējās ar Olīviju Renningu, kas bija manāmi satraukta. Viņa uzmeta steidzīgu skatienu Klingam, iekāpa treilerā un aizvēra durvis.

- Kas tad tas tāds?

- No pašvaldības.

- Ak tā? Skatieties, kas man ir!

Olīvija turēja gaisā paceltu Gārdmana mazo plastmasas maisiņu ar matu sprādzi.

- Tā ir matu sprādze, - teica Stiltons.

- Jā, no Haslevīkas līčiem! To Ūve Gārdmans atrada tajā pašā vakarā, kad tika izdarīta slepkavība, blakus slepkavu vai upura pēdām smiltīs!

Stiltons skatījās uz maisiņu.

- Kāpēc viņš to neatdeva mums toreiz, 1987. gadā?

- Es nezinu. Viņam taču bija tikai deviņi gadi un droši vien nebija ne jausmas, ka tai varētu būtu kāda vērtība, viņam tā bija tikai atradums pludmalē.

Stiltons pastiepās pēc maisiņa.

Tajā ir ieķēries mats, - teica Olīvija. - Melns.

Un te nu Stiltons bija pilnīgi pārliecināts, kurā virzienā traucās •.t.irpkontinentālā ballistiskā raķete Renninga.

- DNS?

-Jā-

- Kāpēc? - jautāja Stiltons.

- Ja šī sprādze ir piederējusi upurim, tas nebūs tik interesanti, bet ja nu tā piederējusi kādam citam?

- Piemēram, kādam no slepkavām?

-Jā-

- Tādam, kurš nēsā matu spradzi?

- Viņu vidū tikpat labi varēja būt ari sieviete.

- Neviens taču nav teicis, ka, iespējams, tur bija vēl kāda sieviete.

- Kurš to būtu varējis teikt? Viens līdz nāvei pārbijies deviņgadīgs bērns, kurš turklāt atradās diezgan tālu? Bija nakts, viņš redzēja dažas tumšas figūras un dzirdēja sievietes kliedzienu, viņam šķita, ka tur bija trīs vai četras personas, taču viņam nebija ne mazāko iespēju redzēt, vai tur bija vēl viena sieviete. Vai ne tā?

- Vai tik jūs atkal neesat notēmējusi uz Džekiju Berjlundu?

- Neko tādu es neesmu teikusi.

Taču viņa tā domāja un juta. Atlika Stiltonam tikai pieminēt Dže-kijas vārdu, kad vājprātīgas dusmas sāka pulsēt Olīvijas galvā. Viņai pēkšņi bija uzradies ļoti personīgs iemesls, kāpēc censties atrast pierādījumus pret Džekiju Berjlundu.

Lifts un kaķis.

Pirmām kārtām jau kaķis.

Taču tas neattiecās uz Stiltonu.

Viņš paskatījās uz Olīviju. Viņš zināja, ka viņai varētu būt taisnība.

- Tad jums jāaprunājas ar cold case puišiem.

- Viņiem par to nav nekādas intereses.

- Kāpēc ne?

- Kā teica Verners Brosts - “lieta nav virzāma”.

Abi raudzījās viens otrā. Stiltons novērsa skatienu.

- Bet vai jūsu bijusī sieva nestrādā Valsts tiesu ekspertīžu laboratorijā? - jautāja raķete.

- Un kā, velns parāvis, jūs to zināt?

- Tāpēc, ka es esmu Ames meita.

Stiltons pasmaidīja. Olīvijai viņa smaids šķita mazliet skumjš. Vai viņš un tēvs bija labi draugi?

Pie pirmās izdevības viņa to pajautās.

Klasiski iekārtotā nopratināšanas telpa bija paredzēta tikai vienam mērķim. Vienā galda pusē sēdēja Mete Ulsētere ar pāris A4 formāta lapām savā priekšā, bet otrā pusē - MWM izpilddirektors Bertils Magnusons. Šodien viņš bija ģērbies tumšpelēkā uzvalkā ar vīnsarkanu kaklasaiti. Viņam blakus sēdēja advokāte, kuru viņš bija steidzami ataicinājis uz nopratināšanu. Magnusonam nebija ne mazākās nojausmas, par ko būs runa, taču viņš bija vīrs, kurš vienmēr nodrošinājās.

- Nopratināšana tiks ierakstīta, - paskaidroja Mete.

Magnusons aši palūkojās uz advokāti. Viņa īsi pamāja. Mete nospieda ierakstīšanas pogu un ierunāja nepieciešamos datus.

Pēc tam viņa sāka nopratināšanu.

- Kad mēs aizvakar tikāmies, jūs noliedzāt, ka pēdējā laikā esat kontaktējies ar nogalināto Nilsu Ventu. Jūs apgalvojāt, ka pēdējo reizi ar viņu sazinājāties apmēram pirms divdesmit septiņiem gadiem. Vai tā bija?

-Jā.

Pec Magnusona uz Svēavēgenu bija aizsūtīta policijas mašīna, kas viņu bija atvedusi šo nelielo gabaliņu līdz policijas ēkai Pūlhems-gātanā. Magnusons bija uzkrītoši mierīgs. Mete juta viņa izteikti vīrišķīgās smaržas un vieglu cigarillas aromātu. Viņa uzlika lasām-brilles un pētīja kādu datorizdruku.

- Pirmdien, 13. jūnijā, pulksten 11.23 Nilss Vents no sava mobilā telefona zvanīja uz šādu mobilā telefona numuru.

Mete nolika Magnusona priekšā papīra lapu.

- Vai šis ir jūsu mobilā telefona numurs?

-Jā.

- Saruna ilga vienpadsmit sekundes. Tajā pašā vakarā pulksten 19.32 no Venta mobilā telefona vēlreiz zvanīts uz šo pašu numuru, si saruna ilga 19 sekundes. Nākamajā vakarā, otrdien, 14. jūnijā, bija l.iuna, apmēram tikpat ilga saruna. Četras dienas vēlāk, sestdien, 18. jūnijā, pulksten 15.45 no Nilsa Venta telefona vēlreiz zvanīts uz to pašu numuru, tātad jūsu telefonu. Šī saruna bija mazliet garāka, I a ilga vienu minūti.

Mete noņēma brilles un uzlūkoja pretimsēdošo vīrieti.

- Par ko bija šīs sarunas?

- Tās nemaz nebija sarunas. Man kāds piezvanīja, es atbildēju, taču neviens nerunāja, otrā galā bija klusums, un tad es atvienoju sarunu. Es pieņēmu, ka zvanītāji ir anonīmas personas, kas mēģina man šādā veidā draudēt vai mani iebiedēt, pēdējā laikā ap mūsu uzņēmumu ir valdījušas diezgan sakāpinātas emocijas, jūs varbūt būsiet to dzirdējusi?

-Jā. Kāpēc pēdējā saruna bija garāka?

- Tāpēc ka... godīgi sakot, es mazliet nenovaldījos. Tā bija jau ceturtā reize, kad kāds piezvana, bet nerunā, un tad es pateicu dažus labi izvēlētus vārdus par to, ko es domāju par šādu nožēlojami gļēvu veidu, kā kādu iebiedēt. Pēc tam es pārtraucu sarunu.

- Un jums tātad nebija ne mazāko aizdomu, ka zvanītājs bija Nilss Vents?

- Nē. Kāpēc lai man tādas būtu bijušas? Viņš taču bija pazudis jau divdesmit septiņus gadus.

- Vai jūs zinājāt, kur viņš bija apmeties?

- Ne mazākās jausmas. Vai jūs to zināt?

- Viņš dzīvoja Malpaisā Kostarikā. Jūs nekad neesat ar viņu tur kontaktējies?

- Nē. Es domāju, ka viņš ir miris.

Magnusons cerēja, ka viņa mimika nav atklājusi viņa trauksmainās domas. Malpaisā? Kostarikā? Tai vajadzētu būt šai nevienam nezināmajai vietai! Vietai, kur atrodas kasetes oriģināls!

- Es būšu pateicīga, ja jūs tuvākajā laikā nepametīsiet Stokholmu.

- Tas nozīmē, ka man tiek piemērots aizliegums izceļot no valsts? - jautāja Magnusons.

- Tāds noteikti nav piemērots, - pēkšņi ierunājās viņa advokāte. Magnusons plati pasmaidīja, taču smaids itin žigli pazuda, kad viņš pamanīja Metes skatienu. Ja viņš spētu lasīt viņas domas, tas, iespējams, būtu pazudis vēl ātrāk.

Mete bija pilnīgi pārliecināta, ka viņš melo.

Bija laiks, pat ne pārāk sen, kad Nītorgeta laukuma apkārtne mudžēt mudžēja no dažādiem maziem veikaliņiem, kuros varēja nopirkt vai pašu velnu un kuri piederēja visai apšaubāmiem īpašniekiem. Taču tie tika aizslaucīti prom, kad šo rajonu pārņēma tā jaunie iedzīvotāji ar jaunām prasībām, pārvēršot to par hipsteru pulcēšanās vietu. Patlaban te atradās vairs tikai dažas no agrākajām bodītēm, kas mēģināja kaut kā izdzīvot un tika uzlūkotas galvenokārt par kuriozām un gleznainām apkārtnes iezīmēm. Viena no šādām bodītēm bija neliels antikvariāts, kas piederēja Ronnijam Rēdlēsam. Tas atradās tieši pretī Nakas Skūglunda mājai Katarina Bangātanā. Antikvariāts bija šeit jau tad, kad Naka piedzima, viņa dzīves laikā un ari pēc viņa nāves. Tas darbojās vēl joprojām.

Ronnijs to bija pārņēmis no savas mātes.

Pats antikvariāts līdzinājās jebkuram citam šādam “ilgdzīvotājam” - tas bija pārblīvēts. Ar plauktiem, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem, un grāmatu kaudzēm, kas slējās gan uz galdiem, gan ķeblīšiem. “Pasakaina bagātību krātuve” - tā vēstīja nelielais uzraksts skatlogā. Pie vienas sienas bija novietots pamatīgi izsēdēts atpūtas krēsls, pār kuru bija noliekta stāvlampa vismaz no Pirmā pasaules kara gadiem. Ronnijs sēdēja krēslā, turot klēpi grāmatu “Kaķis Klāss Mežonīgajos rietumos”.

- Bekets komiksa formā, - bilda Ronnijs.

Viņš aizvēra grāmatu un paskatījās uz vīrieti, kas sēdēja uz vienkārša krēsla turpat netālu. Vīrietis bija bezpajumtnieks, un viņu sauca Toms Stiltons. Ronniju bieži apciemoja bezpajumtnieki, jo viņam bija plaša sirds un diezgan laba maksātspēja, tāpēc viņš mēdza iepirkt grāmatas, lai arī kur tās būtu atrastas - atkritumu savāktuvēs, konteineros vai kur citur. Ronnijs nekad nemēģināja noskaidrot grāmatas ieguves veidu. Viņš tikai samaksāja noteiktu summu par grāmatu, tādējādi palīdzot bezpajumtniekam. Itin bieži viņš nakts laikā iemeta grāmatas kādā no konteineriem, lai kādu nedēļu vēlāk saņemtu tās atpakaļ.

Tā nu tas notika.

- Vai varu aizņemties mēteli? - Stiltons jautāja.

Viņš pazina Ronniju daudzus gadus, jau pirms bija kļuvis par bezpajumtnieku. Pirmoreiz viņi satikās, kad Stiltons strādāja lidostas policijā un viņam vajadzēja parūpēties par pāris Ronnija ceļabiedriem, kas lidoja mājup no Islandes. Ronnijs nelielai grupiņai bija noorganizējis ceļojumu uz peņu muzeju Reikjavikā, un daži no šiem tūristiem mājupceļā bija mazliet par daudz uzņēmuši uz krūts.

Taču ne Ronnijs.

Viņš nelietoja stipros alkoholiskos dzērienus vairāk kā vienu reizi gadā, taču tad viņš piesūcās teju vai līdz bezsamaņai. Tas notika dienā, kad viņa draudzene bija uzkāpusi uz ledus Hammarbijas ostā un noslīkusi. Ik gadu viņas nāves gadadienā Ronnijs nogāja lejā līdz piestātnei, kur viņa bija lēkājusi pa ledus gabaliem, un pietempās pilns kā zeķe. Tas bija rituāls, par kuru viņa draugu loks labi zināja un tādēļ centās viņu netraucēt. Viņi turējās pa gabalu līdz brīdim, kad Ronnijs bija zaudējis sajēgu. Tad viņš tika aizgādāts mājās uz antikvariātu un iedabūts gultā dibenistabā.

- Tev ir vajadzīgs mētelis? - vaicāja Ronnijs.

-Jā-

- Bērēm?

-Nē.

- Man diemžēl ir tikai viens melns.

- Derēs.

- Tu esi noskuvies.

-Jā-

Stiltons bija noskuvies un mazliet apgriezis matus. Ne ļoti glīti, taču pietiekami, lai tie nekarātos it visur.

Tagad viņam vajadzēja mēteli, jo viņš gribēja izskatīties kaut cik piedienīgi, un arī mazliet naudas.

- Cik daudz?

- Vilciena biļetei uz Linšēpingu.

- Ko tad tu tur darīsi?

- Palīdzēšu vienai jaunai meičai kādā lietā.

- Cik jaunai?

- Divdesmit trīs.

- Skaidrs, tad viņa diezin vai atceras “Mežonīgos detektīvus”*.

- Par ko tu runā?

- Par baudas gūšanu augsti literārā līmenī. Vienu acumirkli! Ronnijs pazuda kādā caurumā un atgriezās ar melnu mēteli un

piecsimt kronu naudaszīmi. Stiltons uzvilka mēteli. Tas bija mazliet par īsu, taču gana labs.

- Kā klājas Bensemanam?

- Slikti, - atbildēja Stiltons.

- Vai ar acīm viss kārtībā?

- Domājams.

Starp Bensemanu un Ronniju Rēdlēsu pastāvēja pilnīgi citādas savstarpējās attiecības nekā starp Stiltonu un Ronniju. Bensemans bija ļoti izglītots, Stiltons tāds nebija, taču Stiltons nebija alkoholiķis.

- Es dzirdēju, ka tu esi atjaunojis kontaktus ar Abāsu, - teica Ronnijs.

- Kur tu to dzirdēji?

- Vai tu vari nodot viņam šo te?

Ronnijs pastiepa Stiltonam plānu, neiesietu grāmatu.

- Viņš to gaida jau gandrīz gadu, pirms dažām dienām es to beidzot dabūju, “Draugu atmiņas” - sūfiešu dzeja, ko pārtulkojis barons Ēriks Hermelīns.

Stiltons paņēma grāmatu, pirmajā lappusē izlasīja Shaikh’Attar, “Ur Tazkiratū’l-Awliyā Г un iestūķēja grāmatu mēteļa iekškabatā. Pakalpojums pret pakalpojumu.

Viņš taču bija dabūjis mēteli un piecsimt kronu.

*

Marianne Būglunda bija ceļā uz vārtiņiem, kas veda uz viņas nobalsināto rindu māju Linšēpingas nomalē. Pulkstenis tuvojās septiņiem vakarā, un viņa ar acs kaktiņu pamanīja kādu stāvu, kas bija

Los detectives salvajes (1998) - godalgots čīliešu izcelsmes rakstnieka Roberto Bolanjo romāns.

atspiedies pret laternas stabu ielas otrajā pusē. Gaisma krita uz kalsnu vīrieti, kas bija sabāzis rokas pārāk īsa, melna mēteļa kabatās. Marianne uz brīdi apstājās un raudzījās uz vīrieti, kas sveicienam pamāja ar roku. “Tas nav iespējams,” viņa nodomāja. Lai gan jau pavisam noteikti zināja, kas ir šis vīrietis.

- Tom?

Stiltons šķērsoja ielu, nenolaižot skatienu no Mariannes. Viņš apstājās dažus metrus no viņas. Marianne bija tieša.

- Tu izskaties šausmīgi.

- Tad tev būtu vajadzējis mani redzēt no rīta.

- Labāk jau ne. Kā tu jūties?

- Labi. Tu domā ar...

-Jā-

- Labi... vai labāk.

Dažas sekundes viņi vērās viens otrā. Neviens no viņiem nejuta vēlmi iedziļināties Stiltona slimības vēsturē. Vismazāk jau Marianne un it īpaši uz ielas savas mājas priekšā.

- Ko tu gribi?

- Man vajadzīga palīdzība.

- Ar naudu?

- Naudu?

Stiltons paskatījās uz Marianni tā, ka viņai gribējās iekost sev mēlē. Tas bija ļoti netaktiski teikts.

- Man vajadzīga palīdzība ar šo te.

Stiltons izmakšķerēja no kabatas nelielu plastmasas maisiņu, kurā atradās Nūrdkosterā atrastā matu sprādze.

- Kas tas ir?

- Tā ir matu sprādze, kurā ieķēries kāds mats. Man vajadzīga palīdzība ar DNS analīzi. Vai mēs varam mazliet paieties?

Stiltons pamāja uz priekšu. Marianne tik tikko pagriezās pret rindu māju un redzēja, kā pusapgaismotā virtuvē kustas vīrietis. Vai viņš bija viņus pamanījis?

- Tas neprasīs daudz laika.

Stiltons sāka iet uz priekšu. Marianne palika stāvam. Tik tipiski Tomam - vētras sadragāta vraka paskatā pēkšņi uznirst un rīkojas, it kā tas būtu viņš, kurš stāv uz komandtiltiņa.

Jau atkal.

- Tom!

Stiltons mazliet pagriezās atpakaļ.

- Lai arī ko tu šobrīd vēlētos, veids, kā tu to centies panākt, nav pareizs.

Stiltons apstājās. Viņš paskatījās uz Marianni, nolieca galvu, taču tad to atkal pacēla.

- Piedod! Man trūkst iemaņu.

- Tā vien šķiet.

- Sociālajā komunikācijā. Es lūdzu piedošanu. Man patiešām vajadzīga tava palīdzība. Lēmumu pieņem tu. Mēs varam runāt tagad vai ari vēlāk, vai arī...

- Kāpēc tev nepieciešama DNS analīze?

- Lai varētu to salīdzināt ar DNS no pludmales lietas Nūrdkosterā.

Stiltons zināja, ka ar to vajadzētu pietikt, un pietika arī. Marianne bija dzīvojusi kopā ar Stiltonu visu pludmales lietas izmeklēšanas laiku. Viņa zināja, cik ļoti viņš bija ar to aizrāvies un ko tā viņam maksāja. Arī viņai. Un tagad viņš bija pie tās atgriezies. Redzot, kāds ir viņa fiziskais stāvoklis, viņas sirds sažņaudzās, taču viņa ļoti centās to neizrādīt. Vairāku iemeslu dēļ.

- Stāsti!

Marianne gluži neviļus bija sākusi sekot Stiltonam. Kad viņa to panāca, viņš sāka stāstīt: kā sprādze tika atrasta pludmalē tajā pašā vakarā, kad notika slepkavība, kā tā bija nonākusi kāda maza zēna atradumu lādē, kurā viņš, nu jau pieaudzis, pirms dažām dienām atkal bija to atradis un nodevis policijas studentei Olīvijai Renningai.

- Renningai?

-Jā.

- Meita...

-Jā-

- Un tagad tu gribi pārbaudīt, vai sakrīt sprādzē atrastā mata un Kosteras upura DNS?

- Jā. Vai tu vari to izdarīt?

-Nē.

- Nevari vai negribi?

- Parūpējies par sevi!

Marianne apgriezās un devās atpakaļ savas mājas virzienā. Stiltons ar skatienu sekoja viņai. Vai viņa pagriezīsies atpakaļ? Nē, viņa nepagriezās. To viņa faktiski nekad nedarīja. Ja viņa bija pateikusi savu, tad tā ari palika, un punkts. Viņš to zināja.

Viņš vismaz bija mēģinājis.

- Kas tas bija?

Marianne jau bija gaidījusi šo jautājumu. Viņa zināja, ka Tūrds bija redzējis viņus pa virtuves logu. Arī to, ka viņi bija devušies prom. Viņa saprata, ka Tūrds varētu pieprasīt paskaidrojumu.

- Toms Stiltons.

- Ak tā? Ko viņš šeit darīja?

- Viņam vajadzīga palīdziba ar kādu DNS analīzi.

- Vai tad viņš neaizgāja no policijas?

-Jā-

Marianne pakarināja jaku uz sava āķa. Katram ģimenes loceklim bija paredzēts savs āķis - savs katram bērnam, savs arī viņai un Tūrdam. Emelija un Jākobs bija Tūrda bērni no pirmās laulības. Marianne mīlēja viņus. Viņai patika arī Tūrda izteiktā kārtības mīlestība, pat šeit, hallē. Viņš bija tāds, kāds bija, - viss vienmēr atradās savās vietās, un arī gultā netika veikti nekādi eksperimenti. Viņš bija Fred-riksberjas sporta laukuma pārvaldnieks. Labi trenēts, līdzsvarots un vienmēr pieklājīgs. Daudzējādā ziņā stipri līdzīgs Stiltonam jaunībā.

Taču daudzējādā ziņā ari ļoti atšķirīgs.

Varbūt tieši šo atšķirīgo iemeslu dēļ viņa bija uz galvas metusies iekšā kaisles un haosa muklājā, līdz beidzot, pēc astoņpadsmit gadiem, padevusies un pametusi Stiltonu.

- Viņam bija vajadzīga personiska palīdzība, - viņa teica.

Tūrds bija atbalstījies pret durvju stenderi un vel joprojām izturējās nogaidoši. Marianne zināja, ka viņš vairāk vai mazāk saprot, ka tas, kas bijis starp viņu un Stiltonu, starp viņiem nepastāv. Tas nereti bija Tūrdu izbrīnījis. Varbūt pat radījis viņam zināmu nedrošību, taču ne greizsirdību - viņu attiecības bija stabilas. Ari šobrīd viņš bija izbrīnīts.

- Kāda personiska palīdzība?

- Kāda tam nozīme?

Marianne saprata, ka, iespējams, mazliet par daudz ieņem aizsardzības pozīcijas. Tas bija muļķīgi. Viņai nebija iemesla aizstāvēties ne tik, cik melns aiz naga. Vai varbūt tomēr bija? Vai tikšanās ar Stiltonu bija viņu satraukusi un viņa nebija tam īsti gatava? Vai vainīgs bija viņa nožēlojamais fiziskais stāvoklis? Viņa koncentrēšanās tikai uz vienu lietu un pilnīga vienaldzība pret situāciju - tas, ka viņš atļāvās tikties ar viņu pašas mājas priekšā? Iespējams, taču tas noteikti nebija nekas tāds, kas attiektos uz viņas vīru.

- Tūrd, tas bija Toms, kuram ienāca prātā doma uzmeklēt mani. Es nebiju ar viņu runājusi sešus gadus. Viņš nodarbojas ar kaut ko, par ko man nav ne mazākās daļas, taču es biju spiesta uzklausīt viņu.

- Kāpēc?

- Tagad jau viņš ir aizbraucis.

- Skaidrs. Ir jau labi, es tikai brīnījos: tu tur nāci, bet pēc tam jūs devāties prom. Vai šovakar gatavosim desas un kartupeļu sacepumu?

Stiltons viens pats sēdēja Linšēpingas stacijas kafejnīcā. Tā bija vide, kurā viņš jutās labi un ērti. Vidusmēra kafija, nekādu skatienu, cilvēki ienāca, izdzēra pa tasītei un devās prom. Viņš domāja par Marianni un sevi. Ko tad viņš bija gaidījis? Viņi pēdējo reizi kontaktējās pirms sešiem gadiem. Viņam tie bija seši nepārtrauktas grimšanas gadi visai plašā nozīmē. Bet viņa izskatījās precīzi tāpat kā pirms sešiem gadiem. Vismaz rindu māju rajona pustumsā. “Vienai daļai ļaužu dzīve turpinās,” viņš domāja, “otrai - tā bremzē, bet citai - beidzas pavisam.” Viņam tā gan bija atsākusi kustēties. Lēni, grūdieniem, taču drīzāk uz priekšu nekā lejup.

Tik vien.

Stiltons no sirds cerēja, ka ar Marianni viss ir kārtībā. Viņa bija tā vērta. Savos gaišajos brīžos viņš pārdzīvoja to, ka viņa pēdējā laika uzvedība noteikti bija nomocījusi sievu. Viņa progresējošās garīgās problēmas. Viņa spēcīgie jūtu kāpumi un kritumi bija lēnām sadrupinājuši kopīgi uzbūvēto attiecību celtni, līdz tā bija sabrukusi pavisam.

Un tad viņa gaišie brīži vairs nemaz nebija tik gaiši.

Stiltons piecēlās. Viņam vajadzēja kustēties. Viņš juta, kā spiediens krūtis sazarojas roku virzienā, bet diazepāmu viņš bija atstājis treilerā. Tad iezvanījās viņa mobilais telefons.

- Jelle.

- Sveiks, Tom! Te Marianne.

Viņa runāja diezgan klusi.

- Kā tu dabūji manu numuru? - jautāja Stiltons.

- Olīvija Renninga atšķirībā no tevis ir atrodama Eniro, es aizsūtīju viņai īsziņu un palūdzu tavu numuru. Vai tā lieta ar sprādzi ir steidzama?

-Jā-

- Tad nonāc garām un iedod man to!

- Labi. Kāpēc tu pārdomāji?

Marianne pārtrauca sarunu.

Olivija mazliet izbrīnījās, kāpēc Mariannei Būglundai bija vajadzīgs Stiltona mobilā telefona numurs. Viņiem taču vairs nebija nekādu kontaktu. Vai varbūt tomēr sprādze bija ieinteresējusi Stiltonu? Tur, treilerā, šķita, ka tikai mazliet, tomēr pietiekami, lai viņš palūgtu kādu laiku to paturēt. “Ak dievs,” viņa nodomāja. “Viņš taču nodarbojās ar šis lietas izmeklēšanu tik daudzus gadus, to tā ari neatrisinot. Kāds tur brīnums, ka viņš varētu būt ieinteresēts. Bet vai viņš patiesi tās dēļ bija gatavs uzmeklēt savu bijušo sievu?” Olivija atcerējās savu tikšanos ar Marianni Būglundu skolā. Cik vēsi un distancēti Marianne izturējās, kad viņa pajautāja par Stiltonu. Varētu pat teikt - noraidoši. Taču tagad viņa bija lūgusi viņa telefona numuru. “Diez kāpēc viņi izšķīrās?” Olivija prātoja. “Vai tam bija kāda saistība ar pludmales lietu?”

Iespējams, tieši šo pārdomu dēļ viņa iekāpa autobusā un devās uz Kummelnēsu Vermdes salā, uz veco māju pie Ulsēteriem. Viņa intuitīvi nojauta, ka tur varētu gūt atbildes uz tiem daudzajiem jautājumiem, kas viņai nedeva mieru. Turklāt viņa juta ari kaut ko nenoteiktu, kam bija saistība ar pašu māju, gaisotni un noskaņojumu tajā. Tas bija kaut kas tāds, pēc kā viņa gandrīz vai ilgojās.

Pati nesaprotot, kāpēc.

Mortens Ulsēters bija lejā, mūzikas istabā. Istabā alā. Tā bija viņa paslēptuve. Viņš mīlēja savu lielo un nevaldāmo ģimeni un visus paziņas, un ari nepazīstamos ļaudis, kuri regulāri iebruka viņu mājā un kurus vajadzēja gan pabarot, gan izklaidēt, un gandrīz vienmēr tas bija Mortens, kam nācās grožus turēt savās rokās. Arī virtuvē. Viņam tas patika.

Tomēr ari viņam starplaikos vajadzēja kaut kur nolīst vienatnē.

Pirms daudziem gadiem viņš šādam nolūkam bija iekārtojis paslēptuvi šeit, lejā, un tā bija pilnīgi privāta. Pēc tam viņš gadu gaitā gan bērniem, gan mazbērniem bija mēģinājis paskaidrot, ko saprot ar jēdzienu “privāts”.

Tā bija telpa, kas pieder tikai viņam.

Šeit nedrīkstēja nākt neviens, kurš nebija īpaši ielūgts.

Ņemot vērā to, ko Mortens nozīmēja savai ģimenei, viņa prasība tika ievērota. Vismaz šajā ziņā.

Viņam piederēja šī nelielā istaba - ala pagrabā.

Šeit viņš varēja gremdēties pagātnē, kā arī ieslīgt nostalģijā un sentimentalitātē. Te viņš varēja bēdāties par visu, par ko bija vērts skumt. Par visu un visiem, kas bija atstājuši kādas izmisuma pēdas viņa dzīves ceļā. Un tādu nebija mazums.

Tādu noteikti kāds mazumiņš ir iekrājies, kad esi sasniedzis pensijas vecumu.

Šeit viņš nodevās savām bēdām.

Šeit viņš reizēm atļāvās arī kaut ko iedzert, slepus no Metes. Tagad, pēdējos gados, daudz retāk, tikai šad un tad. Lai nonāktu kontaktā ar to, ko Abāss meklēja sūfismā. To, kas slēpās aiz stūra.

Tas nevienam nekaitēja.

Trakākajās naktīs gadījās, ka viņš dziedāja duetu pats ar sevi.

Tad Keruaks vienmēr ielīda savā spraugā.

Kad Olīvija pēkšņi stāvēja lielo koka durvju priekšā un piezvanīja pie tām, viņa vēl joprojām īsti nezināja, kāpēc ir ieradusies.

Viņa vienkārši tur bija.

- Sveika! - teica Mortens.

Viņš atvēra durvis, ģērbies tērpā, ko, visticamāk, Olīvija un viņas vienaudži nespētu atpazīt kā Mah-Jong‘ apģērbu. Nedaudz [31] oranžās krāsas, mazliet sarkanās un drusciņ no citām - tērps viegli nokarājās pār Mortena raženo augumu. Rokās viņš turēja Metes darinātu šķīvi.

- Sveiki! Es... Vai Mete ir mājās?

- Nē. Bet vai ar mani jums nepietiek? Ienāciet!

Mortens devās iekšā, un Olīvija viņam sekoja. Šajā reizē neviens netika aizraidīts uz augšstāvu. Māja mudžēja no bērniem un mazbērniem. Viens no bērniem - Janisa, kas ar vīru un bērnu dzīvoja atsevišķā nelielā mājiņā tepat īpašuma teritorijā, vecāku māju vienalga uzskatīja par savējo. Pāris citu bērnu vai drīzāk mazbērnu, kā pieņēma Olīvija, lēkšoja apkārt īpaši pašūtos maskarādes tērpos un šaudījās ar ūdenspistolēm. Mortens, stāvēdams kādās durvis gabaliņu tālāk, steidzīgi māja Olīvijai. Pirms viņa tika līdz tām, viņai laimējās veiksmīgi izvairīties no pāris ūdens šaltīm. Mortens aizvēra aiz viņas durvis.

- Mazliet trokšņaini. - Viņš smaidīja.

- Vai te vienmēr ir tā?

- Trokšņaini?

- Nē, es domāju - tik daudz cilvēku?

- Vienmēr. Mums ir pieci bērni un deviņi mazbērni. Un Ellena.

- Kas viņa ir?

- Mana māte. Viņai ir deviņdesmit divi gadi, viņa dzīvo augšā, bēniņos. Es viņai tikko pagatavoju tortellini. Iesim!

Olīvija sekoja Mortenam pa vairākām vītņu kāpnēm uz bēniņiem.

- Mēs viņai šeit, augšā, esam iekārtojuši vienu istabu.

Mortens atvēra durvis uz nelielu, gaišu un skaistu, mēbelēm ne

pārāk pieblīvētu istabiņu. Tā bija pilnīgi atšķirīga no tām, kas atradās tikai pāris stāvu zemāk. Balta dzelzs gulta, mazs galdiņš un šūpuļkrēsls. Tajā sēdēja ļoti veca sieviete ar matiem krīta baltumā un adīja. Adījums - šaura, šaura strēmele vairāku metru garumā -vijās uz grīdas.

Ellena.

Olīvija skatījās uz garo, šauro adījumu.

- Viņa domā, ka ada dzejoli, - čukstēja Mortens. - Viena rindiņa turp un atpakaļ ir strofa.

Viņš pagriezās pret Ellenu.

- Šī te ir Olīvija.

Ellena novērsa acis no adījuma un pasmaidīja.

- Ļoti labi, - viņa teica.

Mortens piegāja pie Ellenas un viegli noglāstīja viņas vaigu.

- Mamma ātri visu aizmirst, - viņš pačukstēja Olīvijai.

Ellena turpināja adīšanu. Mortens nolika šķīvi viņai blakus.

- Mammu, es palūgšu Janisai, lai viņa uznāk tev palīgā.

Ellena pamāja. Mortens pagriezās pret Olīviju.

- Vai vēlaties mazliet vīna?

Viņi iegāja vienā no daudzajām lejas istabām, kuras durvis lielāko daļu bērnu radītā trokšņa atstāja ārpusē.

Viņi dzēra vīnu.

Olīvija reti mēdza to darīt. Galvenokārt tad, kad kāds pacienāja, kā tovakar pie mammas Marijas. Parasti viņa dzēra tikai alu. Tāpēc pēc pāris glāzēm, kā Mortens izteicās, izcili laba sarkanvīna Olīvija sāka runāt vairāk, nekā bija domājusi darīt. Viņa nezināja, vai tā bija vide, vīns vai pats Mortens, kas viņu tā ietekmēja, bet viņa sāka stāstīt ļoti personiskas lietas. Olīvija nekad nebija saņēmusies tā izrunāties ar Mariju. Viņa stāstīja par sevi, par Arni, par to, kā tēvs nomira, viņai klāt neesot, un arī par savu sirdsapziņu, kas viņu nemitīgi kremta šajā sakarā.

- Mamma domā, ka es gribu kļūt par policisti tikai tāpēc, lai nomierinātu savu sirdsapziņu, - viņa teica.

- Es gan tā nedomāju.

Mortens diezgan ilgi bija klausījies, nesakot ne vārda. Viņš prata klausīties. Daudzus gadus atrodoties starp diezgan trokšņainiem cilvēkiem, viņš bija uztrenējies ne tikai sajust dažādus emocionālos stāvokļus, bet arī iejusties dažādās situācijās.

- Kāpēc jums tā šķiet?

- Mēs reti kaut ko darām, tikai lai nomierinātu savu vainas apziņu, taču iedomām par to ļaujamies ļoti bieži. Un nereti mēs aizbildināmies ar vainas apziņu, ja īsti neizprotam savas rīcības motīvus.

- Tad kāpēc, jūsuprāt, es gribu kļūt par policisti?

- Varbūt tāpēc, ka jūsu tēvs bija policists, bet ne tāpēc, ka jūsu nebija klāt, kad viņš nomira. Tā ir atšķirība. Tam vienam iemeslam ir saistība ar ietekmi un mantojumu, bet otram - ar vainas apziņu. Un es neticu, ka tas ir vainas apziņas dēļ.

Ari Olīvija tam neticēja. Tā domāja tikai mamma.

- Vai jūs lauzāt galvu arī par Tomu?

Mortens mainīja sarunas tematu. Varbūt tāpēc, ka viņam šķita, ka Olīvija tad jutīsies labāk.

- Kāpēc jūs tā jautājat?

- Vai tad tas nebija galvenais iemesls, kāpēc atbraucāt?

Šis jautājums Olīviju ļoti izbrīnīja - vai Mortenam piemīt pareģa dotības vai paranormālas spējas? Viņš bija precīzi noteicis viņas ierašanās iemeslu.

- Jā, es esmu domājusi par viņu, turklāt diezgan bieži, un ir tik daudz faktu, kas it kā neiet kopā.

- Piemēram, kā viņš kļuva par sabiedrības izstumto?

- Par bezpajumtnieku.

- Tas ir viens un tas pats. - Mortens pasmaidīja.

- Tātad viņš bija kriminālizmeklēšanas komisārs, turklāt labs, kā esmu sapratusi, tāpēc viņam taču noteikti bija labi attīstīts sociālais tīkls, kurā bijāt arī jūs, bet viņš vienalga nonāca tur, kur ir patlaban. Bezpajumtnieks. Nebūdams ne alkoholiķis, ne narkomāns vai kaut kas tamlīdzīgs.

- Ko jūs domājat ar “kaut kas tamlīdzīgs”?

- Es nezinu, bet viņa agrāko būtību un to, kas viņš ir patlaban, šķir milzīga plaisa.

- Kā uz to raugās. Daļēji viņš droši vien vēl joprojām ir tas, kas bija, vismaz zināmā mērā, bet daļēji - ne.

- Vai tam ir sakars ar šķiršanos?

- Tas noteikti bija veicinošs apstāklis, taču tobrīd viņš jau bija sācis slīdēt lejup.

Mortens iemalkoja vīnu. Viņš brīdi pārdomāja, cik dziļi viņam vajadzētu iet. Viņš nevēlējās Tomu izgaismot nepareizi, ne ari tā, ka viņu varētu pārprast.

Mortens izvēlējās zelta vidusceļu.

- Toms nonāca līdz punktam, kurā sevi vairs nekontrolēja. Psiholoģijā pastāv precīzi termini šī stāvokļa apzīmēšanai, bet es domāju, ka mēs tajos neieslīgsim. Pavisam konkrēti runājot, viņš nonāca stāvoklī, kurā nevēlējās uzturēties.

- Kādā tad?

- Tajā, ko mēs mēdzam saukt par normālu stāvokli.

- Un kāpēc viņš to vairs nevēlējās?

- Vairāku iemeslu dēļ: viņa psihiskie traucējumi, šķiršanās un...

- Vai viņam ir psihiski traucējumi?

- Viņam bija psihozes. Vai viņam tādas ir vēl joprojām, to es nezinu. Kad jūs te ieradāties, tā bija pirmā reize vismaz četru gadu laikā, kad es viņu redzēju.

- Kāpēc viņam bija šīs psihozes?

- Psihozi var izraisīt milzum daudz iemeslu. Visi cilvēki ir vairāk vai mazāk ievainojami, un, ja šī ievainojamības pakāpe ir augsta, dažreiz pietiek ar ilglaicīgu stresu. Psihozi var izraisīt arī pārpūle vai arī kāds akūts notikums.

- Vai Tomam bija kaut kas akūts?

-Jā-

- Kas tas bija?

- To lai pastāsta viņš pats, ja un kad viņam to gribēsies.

- Labi. Bet ko jūs darījāt? Vai jūs nevarējāt kaut kā palīdzēt?

- Mēs darījām, ko varējām, - mums tā šķita. Kad viņš vēl spēja komunicēt, mēs daudzreiz runājām ar viņu. Kad viņš tika izmests no dzīvokļa, mēs piedāvājām viņam dzīvot šeit, bet viņš vienkārši pārtrauca jebkādus sociālus kontaktus, neieradās, kā bija norunāts, nebija sasniedzams, līdz beidzot vairāk vai mazāk izgaisa. Mēs zinājām, ka Toms ir cilvēks, ko nav iespējams mainīt, ja viņš ir kaut ko izlēmis, tāpēc palaidām viņu vaļā.

- Palaidāt viņu vaļā?

- Tu nevari mēģināt noturēt cilvēku, kura nav.

- Bet vai tas nebija šausmīgi?

- Tas bija vairāk nekā šausmīgi, jo īpaši Metei, viņa cieta visus šos gadus un cieš vēl joprojām. Taču man šķiet, ka pēc jūsu apmeklējuma ir kļuvis mazliet vieglāk, viņa atkal varēja ar viņu kontaktēties, tas bija neticami... spēcīgi. Mums abiem - gan viņai, gan man.

Mortens piepildīja savu vīna glāzi un mazliet iemalkoja no tās. Viņš viegli pasmaidīja. Olivija skatījās uz viņu un pavisam noteikti saprata, ko vēlas, lai gan pagaidām to vēl nebija izdevies dabūt uz mēles.

- Kā klājas Keruakam? - viņa vaicāja.

- Labi! Lai gan cik nu labi, viņa kājām ir kāda vaina, bet sagādāt ratiņkrēslu zirneklim taču nav iespējams, vai ne?

-Nē.

- Vai jums ir kāds mājdzīvnieks?

Tieši šajā virzienā Olīvija ari gribēja ievirzīt sarunu. Tieši to viņa vēlējās - atrast kādu, kam varētu izstāstīt. Kādu, kas atradās ne pārāk tuvu un tomēr tuvāk nekā visi pārējie. Kā šobrīd.

-Jā, man bija kaķis, bet es to sabraucu.

Viņa sacīja, lai pats sāpīgākais būtu pateikts.

- Vai jūs viņam pārbraucāt pāri?

-Nē.

Un tad Olivija pastāstīja tik skaidri un saprotami, cik spēja. No acumirkļa, kad bija pamanījusi atvērto logu, līdz brīdim, kad pagrieza aizdedzes atslēgu un vēlāk pacēla motora pārsegu.

Pēc tam viņa raudāja.

Mortens ļāva viņai to darīt. Viņš saprata, ka tās ir bēdas, kuras viņa ņems līdzi uz savu slepeno vietu, lai šad un tad nodotos tām. Bēdas, kuras nekad nepazudis pilnībā. Patlaban viņai bija izdevies tās formulēt, un tas jau nozīmēja zināmu atveseļošanos. Viņš noglāstīja viņas tumšos matus un pasniedza auduma salveti. Viņa noslaucīja acis.

- Paldies.

Tad durvis tika atrautas vaļā.

- Sveiki! Sveiki!

Tā bija Julēne, kas iebrāzās istabā un apkampa Olīviju tieši pāri galdam. Viņas iepriekš nebija tikušās, tāpēc Olivija bija mazliet pārsteigta. Tūlīt aiz viņas ienāca Mete. Mortens žigli ielēja glāzi vīna ari viņai.

- Es gribu tevi uzzīmēt! - Julēne teica Olīvijai.

- Mani?

- Tikai un vienīgi tevi!

Julēne jau bija nocēlusi no plaukta zīmēšanas bloku un notu-pusies uz ceļiem Olivijas priekšā. Olivija steidzīgi vēlreiz noslaucīja acis auduma salvetē un mēģināja izskatīties, cik nu vien iespējams, dabiski.

Tad uz Olīvijas mobilo telefonu piezvanīja Stiltons.

- Marianne piekrita palīdzēt, - viņš teica.

- Viņa noteiks DNS pēc mata?

- Jā, un veiks analīzes.

- Vāc to prom! - teica Julēne un norādīja uz mobilo telefonu.

Mortens pieliecās un kaut ko iečukstēja Julēnei ausī, viņa sa-

kņupa pie sava bloka. Olīvija piecēlās un pagāja gabaliņu nostāk.

- Kad viņa to varēs izdarīt?

- Viņa pie tā patlaban strādā, - teica Stiltons.

- Bet kā viņa... Vai jūs bijāt tur, Linšēpingā?

-Jā-

Dzirdot Stiltona atbildi, Olīvijas krūtis ieplūda siltums.

- Paldies.

Tas bija viss, ko viņa spēja no sevis izdabūt, kad Stiltons jau pārtrauca sarunu. Olīvija apgriezās un redzēja, ka Mete vēro viņu.

- Tas bija Toms?

-Jā-

Olivija steidzīgi un nedaudz nervozi pastāstīja par sprādzi un iespējamo DNS salīdzināšanu, un arī par to, ko tas varētu nozīmēt pludmales lietas izmeklēšanā. Viņai par izbrīnu Mete nešķita īpaši ieinteresēta.

- Tas taču ir tik interesanti! - teica Olīvija.

- Viņam.

- Tomam?

- Jā. Un tas ir labi, ka viņš ir ar kaut ko nodarbināts.

- Bet jums tas nešķiet interesanti?

- Ne patlaban.

- Kāpēc tā?

- Tāpēc, ka es visus spēkus koncentrēju Nilsa Venta slepkavības atrisināšanai. Šī slepkavība ir notikusi pavisam nesen, bet tā tur -gandrīz pirms divdesmit četriem gadiem. Tas ir viens no iemesliem. Otrs iemesls ir tāds, ka tā jebkurā gadījumā ir Toma lieta.

Mete pacēla savu vīna glāzi.

- Un tā tas arī paliks.

Mājupceļā šī replika vēl aizvien skanēja Olīvijai galvā. Vai Mete domāja, ka Stiltons varētu atkal ķerties pie savas vecās lietas izmeklēšanas? Bet viņš taču vairs nebija policists. Viņš bija bezpajumtnieks. Kā viņš varētu turpināt darbu pie savas vecās lietas? Ar viņas palīdzību? Vai tā Mete to bija domājusi? “Bez jums viņš nekad uz šejieni nebūtu nācis,” viņa atcerējās Metes vārdus. Repliku, kas tika izteikta atvadoties iepriekšējā reizē. Un tad viņa atcerējās, kā Abāsa dzīvoklī Stiltons, nepakustoties ne vaibstam, bija piesavinājies viņas hipotēzi par Venta saistību ar pludmales lietas upuri. Vai Stiltons bija ceļā, lai atsāktu vecās lietas izmeklēšanu? Ar viņas palīdzību?

Par spīti tam, ka galva bija pilna ar domām un jautājumiem, tuvojoties savas mājas durvīm, viņa bija saspringusi un sakoncentrējusies. Iespējams, viņa nekad vairs nespēs tās atvērt bez bailēm un saspringuma.

Vēl jo vairāk pēc sarunas ar Stiltonu.

Un DNS analīzes.

Kas viņu taisnā ceļā atkal bija ievirzījusi okšķerēšanā ap Džekiju Berjlundu.

Kuru viņa tā ienīda.

KOSTARIKĀ IR DAUDZ VULKĀNU, kuru aktivitāte ir zema, un daži aktīvi. Piemēram, Arenals. Aktivitātes periodā tas ir skaists un gandrīz vai teatrāls dabas fenomens. īpaši nakti, kad magma kā gailoši simtkāja taustekļi meklē sev ceļu lejā pa spraugām un plaisām visapkārt kalnam. Un dūmi, dramatiski melni pelēkā krāsā, tiecas stāvus debesīs. Ja tādu vulkāna izvirdumu ir izdevies redzēt pa mazo lidmašīnas iluminatoru, tad var droši apgalvot, ka ceļojumā ieguldītā nauda jau ir atmaksājusies.

Abāsu el Fasī vulkāni neinteresēja, it nemaz. Turklāt viņam bija bail lidot.

Ārprātīgi bail.

Kāpēc, to viņš nezināja. Tam nebija nekāda racionāla izskaidrojuma. Taču katru reizi, kad viņš lidinājās gaisā desmittūkstoš metru augstumā, tikai plānas alumīnija čaulas apņemts, viņš nebija tālu no panikas. Uz robežas, kuru viņš tomēr spēja kontrolēt. Tā kā Abāss nebija draugos ne ar medikamentiem, ne alkoholiskajiem dzērieniem, kas varētu darboties kā anestēzijas līdzekļi, tas viņam bija smags pārbaudījums.

Katru reizi.

Un tikai savas dabiski brūnās ādas krāsas dēļ, dodoties ārā no Sanhosē lidostas ielidošanas zāles, viņš neizskatījās kā tikko izrakts līķis. Lidostā viņu sagaidīja jauns vīrietis ar cigareti zobos un uzrakstu “ABASELFAS” rokās.

- Tas esmu es, - teica Abāss.

Viņš labi runāja spāniski. Viņi ātri tika līdz vīrieša mazajai, dzeltenzaļajai mašīnai. Tikai apsēdies pie stūres, vīrietis pagriezās pret Abāsu.

- Manuels Garsija. Policijas seržants. Mēs brauksim uz Malpaisu.

- Vēlāk. Vispirms dosimies uz 34. ielu Sanhosē, vai zināt, kur tā ir?

.

-Jā. Bet es esmu saņēmis rīkojumu, ka mums uzreiz jādodas uz...

- Nu tad es mainu šo rīkojumu.

Garsija skatījās uz Abāsu, un Abāss - uz Garsiju. Viņam aiz muguras bija patiesi velnišķīgs lidojums - no Stokholmas caur Londonu un Maiami uz Sanhosē. Galu galā, tas nebija daudz prasīts - to saprata arī Garsija.

- 34. iela.

Garsija apstājās pie diezgan noplukušas mājas rajonā, kas nebija pārāk viesmīlīgs, kā viņš mašīnā pa ceļam uz turieni bija mēģinājis paskaidrot Abāsam.

- Tas būs ātri, - teica Abāss.

Viņš pazuda mājā pa stipri nolietotām durvīm.

Garsija aizdedzināja vēl vienu cigareti.

Abāss uzmanīgi nocēla vāku nelielai kastītei, kurā atradās divi šauri, melni naži. Tos pēc īpaša pasūtījuma bija izgatavojis viņa galvenais piegādātājs no Marseļas - kalsns, bāls puisis, kam Abāss bija piezvanījis un lūdzis sagādāt lietas, kuras nevarēja dabūt cauri visas plašās pasaules lidostu drošības kontrolēm. Bālajam puisim neatlika nekas cits kā pagatavot tās uz vietas, lai kur šī vieta arī atrastos.

Šoreiz tā bija 34. iela Sanhosē Kostarikā.

Viņi pazina viens otru jau ilgi.

Tāpēc bālais neņēma ļaunā, kad Abāss palūdza viņam dažus speciālus rīkus - tie bālajam vienmēr bija līdzi. Ar neliela mikroskopa palīdzību viņš uzklāja naža asmeņiem trūkstošo.

Lai būtu labs līdzsvars.

Tam varēja būt dzīvības vai nāves cena.

- Paldies.

Viņi ar prāmi no Puntarenasas devās uz Niķojas pussalu un no turienes brauca tālāk uz Malpaisu. Viņu sarunas šī ceļojuma laikā bija visai trūcīgas. Abāss uzzināja, kādas instrukcijas Garsija saņēmis no Zviedrijas policijas, tas ir, no Metes. Viņa uzdevums bija nogādāt zviedru “pārstāvi” vajadzīgajā vietā un nepieciešamības gadījumā sniegt palīdzību, taču viņam nebija jāizrāda milzīga aktivitāte. Gar-sija gan pajautāja, ar ko šis apmeklējums ir saistīts.

- Ar kādu zviedru, kurš tiek meklēts.

Vairāk viņam nekas netika teikts.

Dzeltenzaļā mašīna sacēla aiz sevis pamatīgus putekļu mākoņus. Ceļi gar okeāna piekrasti bija neraksturīgi sausi.

- Malpaisa! - teica Garsija.

Viņi tuvojās vietai, kas izskatījās gluži tāpat kā visas citas, kurām viņi bija braukuši garām. Nedaudz māju gar šauru, izkaltušu ceļu, gandrīz vai akmens sviediena attālumā no jūras. Te nebija ne ciema centra, pat ne ceļu krustojuma, tikai putekļains ceļš, kas stiepās cauri apdzīvotai vietai. Mašīna nobremzēja, un Abāss izkāpa.

- Pagaidiet mašīnā! - viņš teica.

Abāss izmeta līkumu. Viņam rokās bija mapīte, kurā atradās divas fotogrāfijas. Viena - Nūrdkosteras upura, bet otra - Dana Nilsona.

Alias Nilsa Venta.

Viņa pastaiga pa Malpaisu neaizņēma daudz laika. Taisni uz priekšu un pēc tam atpakaļ. Nekādu bāru. Pāris restorānu, kas šobrīd bija slēgti, dažas nelielas viesnīciņas un pludmale. Nostaigājis ceļu uz priekšu un atpakaļ, tā arī nevienu nesatiekot, Abāss devās uz pludmali. Tur viņš sastapa divus mazus zēnus, kas spēlēja varānus -līda smiltīs uz vēdera un izdeva klusas, dīvainas skaņas. Abāss zināja, ka maziem puikām ir lielas acis un ausis, kad viņi to grib, vismaz viņam tādas bija, kad viņš bija mazs. Tas bija viņam palīdzējis izdzīvot nabadzīgajā Marseļas kvartālā. Viņš notupās blakus zēniem un parādīja Dana Nilsona fotogrāfiju.

- Tas ir Lielais zviedrs!

Viens no viņiem nekavējoties iesaucās.

- Vai jūs zināt, kur Lielais zviedrs dzīvo?

-Jā-

Saule steidzīgi devās uz guļu okeānā, ietinot Malpaisu krēslā. Ja puikas nerāditu ceļu, Abāss, iespējams, pat nebūtu pamanījis vienkāršo koka mājiņu, kas atradās dziļāk starp kokiem.

Ar viņiem viss bija vienkārši.

-Tur.

Abāss raudzījās uz skaisto koka mājiņu.

- Vai Lielais zviedrs dzīvo tur?

- Jā. Bet viņa šeit nav.

- Es zinu. Viņš ir aizbraucis uz Zviedriju.

- Un kas tu esi?

- Esmu viņa brālēns, viņš gribēja, lai es paņemu dažas lietas, ko viņš ir aizmirsis.

Manuels Garsija bija ar mašīnu braucis nopakaļ Abāsam un puikām. Tagad viņš izkāpa un nāca šurp.

- Vai tā ir viņa māja?

-Jā. Nāc!

Abāss iedeva simt kolonu katram zēnam un pateicās par palīdzību. Puikas palika stāvam.

- Tagad jūs varat iet.

Puikas vēl joprojām nekustēja ne no vietas. Abāss iedeva vēl simt kolonu. Tad viņi pateica paldies un aizskrēja. Abāss un Garsija iegāja pa vārtiņiem un devās uz mājiņu. Abāss pieņēma, ka tā varētu būt aizslēgta. Tā bija aizslēgta. Viņš paskatījās uz Garsiju.

- Es aizmirsu mašīnā savu karti, - viņš teica.

Garsija tik tikko jaušami pasmaidīja. Ja viņš tā vēlas - nekādu problēmu. Garsija devās atpakaļ uz mašīnu un pagaidīja tur brītiņu. Kad viņš redzēja, ka mājiņā iedegas lampa, viņš gāja atpakaļ. Abāss atvēra ārdurvis no iekšpuses, viņš bija izspiedis nelielu rūti mājas aizmugurē un atmūķējis logu. Tumsa, kas ātri klājās pār zemi, bija laba aizsardzība šādam nelūgtam apciemojumam. Arī dzīvnieki bija sākuši trokšņot. Apkārt skanēja dažnedažādas skaņas. Tās nāca no putnu, pērtiķu un Abāsam nepazīstamu primātu rīkles. Izkaltušais klusums, kas valdīja vēl pirms stundas, tagad bija pārvērties par istu lietusmeža kakofoniju.

- Ko jūs meklējat? - jautāja Garsija.

- Dokumentus.

Garsija aizdedzināja cigareti un apsēdās atzveltnes krēslā.

Pēc tam viņš aizdedza vēl vienu cigareti.

Un tad vēl vienu.

Abāss nebija paviršs cilvēks. Viņš pārmeklēja Lielā zviedra māju centimetru pēc centimetra. Viņš nepalaida garām pat to nelielo akmens plāksni zem divguļamās gultas, zem kuras bija paslēpta pistole. Viņš to atstāja tur, kur tā bija.

Pistole nebija viņa darbarīks.

Kad cigaretes paciņā bija beigušās un Abāss veica trešo izpētes apli virtuvē, Garsija piecēlās.

- Es aizbraukšu nopirkt cigaretes. Vai jūs arī kaut ko vēlaties?

-Nē.

Garsija izgāja pa vārtiņiem, iesēdās mašīnā un aizbrauca. Viņš pazuda no Malpaisas, atstājot aiz sevis tikai putekļu mākoni. Viņš bija ceļā uz kādu bāru Santateresā. Kad putekļi bija nosēdušies, uz neliela, iebraukta celiņa, kas veda gar jūru, parādījās tumšs pikaps. Mašina apstājās pie kokiem. No tās izkāpa trīs vīri.

Milzīgi vīri.

Tādi, pēc kuriem siekalotos Stokholmas narkobiznesa ļaudis.

Tumsas aizsegā viņi ieslīdēja Lielā zviedra dārzā. Viņi vēroja apgaismoto māju. Viens no viņiem izņēma mobilo telefonu un nofotografēja vīru, kas darbojās tajā.

Divi pārējie devās uz mājiņas aizmuguri.

Abāss apsēdās kādā no bambusa krēsliem viesistabā. Viņš nebija atradis neko vērtīgu. Neko, kas varētu palīdzēt Metei. Nekādu papīru, nekādu vēstuļu. Nekādu saistību ar Nilsa Venta slepkavību Stokholmā. Tieši tāpat viņš nebija atradis nekādu saistību ar Nūrdkos-teras upuri, uz ko cerēja Stiltons. Māja bija pilnīgi “tīra”, neņemot vērā pistoli zem gultas. Abāss atlaidās krēslā un aizvēra acis. Garais lidojums bija paņēmis labu tiesu viņa fizisko spēku. Mentāli viņš bija nodevies savai mantrai; tas bija veids, kā atgūt iekšējo spēku, lai spētu koncentrēties. Varbūt tāpēc viņš uzreiz nesadzirdēja klusos soļus pie sētas durvim, tām, kuras bija izmantojis arī viņš. Taču mirkli vēlāk viņš tos sadzirdēja. Abāss kā vijīga ēna piecēlās no krēsla un ieslīdēja guļamistabā. Soļi tuvojās. Garsija? Jau? Viņš dzirdēja soļus istabā, kurā viņš tikko bija sēdējis. Vai nācēji bija divi? Tā izklausījās. Tad iestājās klusums. Vai viņi zināja, ka viņš ir šeit? Protams. Māja taču bija apgaismota. Nācēji noteikti bija viņu redzējuši no ārpuses. Abāss piespiedās pie koka sienas. Tie varētu būt arī kaimiņi. Tie varētu būt kādi, kas pamanījuši, ka mājā deg gaisma un sētas durvis ir vaļā. Kādi, kas gribēja noskaidrot, ko viņš dara šajā mājā. Tie varētu būt ari pavisam citi ļaudis ar pilnīgi citiem nolūkiem. Kāpēc vairs nekas cits nebija dzirdams? Abāss pārdomāja situāciju. Tie tur, ārā, zināja, ka viņš ir mājā, un šeit nebija īpaši daudz vietu, kur varētu paslēpties. Mazā virtuvlte bija pilnībā pārskatāma no viesistabas. Viņi redzēja, ka viņa tur nav. Tāpēc viņiem nebūs grūti izdomāt, ka viņš slēpjas guļamistabā. Viņš centās elpot tik klusu, cik vien iespējams. Kāpēc viņi nenāk šurp? Vai viņam vajadzētu gaidīt, līdz viņi to dara? Klusums... Beidzot viņš pieņēma lēmumu un nostājās durvis. Divi ļoti brutāla izskata un milzīga auguma viri stāvēja divus metrus no viņa ar tikpat brutālām pistolēm rokās, un to stobri bija pavērsti pret viņu. Pavisam mierīgi.

- Ko jūs meklējat? - jautāja Abāss.

Vīrieši aši saskatījās: viņš taču runā spāniski. Vīrietis pa labi ar pistoli pamāja uz krēslu, kurā Abāss pirms brīža bija sēdējis.

- Apsēdies!

Abāss lūkojās uz stobriem, kas bija vērsti pret viņu, aizgāja līdz krēslam un apsēdās. “Šie izskatās pēc kostarikāņiem,” viņš nodomāja. “Ļauniem kostarikāņiem. Laupītāji?”

- Par ko ir runa? - viņš vaicāja.

- Tu atrodies nepareizā mājā, - teica vīrietis pa kreisi.

- Vai tā ir jūsu māja?

- Ko tu šeit dari?

- Sakārtoju.

- Tā bija stulba atbilde. Mēģini vēlreiz!

- Es meklēju kādu izbēgušu varānu, - atbildēja Abāss.

Vīrieši atkal saskatījās. Dīvains tips. Viens no viņiem izņēma tievu auklu.

- Piecelies!

Šī kustība bija iesēdusies Abāsa muguras smadzenēs - jāpieceļas no krēsla, mazliet saliecoties uz priekšu, un jārikojas zibenīgi. Neviens no ienācējiem pat nepamanīja, ko Abāss dara, tikai viens no vīriem juta, kā plānais nazis ietriecas viņam kaklā, pāršķeļot miega artēriju, bet otram tieva siltu asiņu strūkliņa iešļācās acī. Viņš neviļus paspēra soli sāņus, un cits nazis dziļi iedūrās viņam plecā. Viņa pistole nokrita uz grīdas.

Abāss to veikli pacēla.

- HUAN!

Vīrietis ar nazi plecā kliedza durvju virzienā. Abāss arī pameta skatienu turp.

Trešais vīrietis tur, ārā, bija dzirdējis kliedzienu. Viņš jau devās prom no mājas, kad nokļuva Garsijas mašinas starmešu gaismā. Vīrietis sakņupa grāvī blakus vārtiņiem. Dzeltenzaļā mašīna nobremzēja mājas priekšā, un Garsija izkāpa no tās ar cigareti zobos.

“Jācer, ka tas dīvainais zviedrs būs beidzot ticis ar visu galā,” viņš nodomāja.

Viņš bija ticis galā.

Kad Garsija ienāca viesistabā, uz grīdas gulēja divi vīrieši. Garsija tūlīt pat viņus atpazina - gan no meklēšanā izsludinātu noziedznieku fotogrāfijām, gan no neskaitāmām sanāksmēm kopā ar Kosta-rikas policiju. Tie bija divi ļoti meklēti vīri. Viens no viņiem gulēja pamatīgā asins peļķē un šķita miris, bet otrs sēdēja, atbalstījies pret sienu un roku piespiedis pie sava asiņojošā labā pleca. Dīvainais zviedrs stāvēja pie pretējās sienas un slaucīja pāris garu, šauru nažu.

' - Ielaušanās, - zviedrs paskaidroja. - Es aizstaigāšu līdz Santa-teresai.

Abāss zināja, ka kaut kur jābūt ari trešajam vīrietim. Iespējams, viņš slapstās kaut kur tumsā turpat netālu. Abāss apzinājās, ka pastaiga pa šobrīd pamatīgi satumsušo un tukšo ceļu līdz Santateresai būs gara. Viņš pieņēma, ka tas trešais saprata, kas bija noticis ar viņa biedriem. Garsija bija izmeties ārā no mājas, izrāvis savu telefonu un teju vai falsetā sacēlis kājās pusi Niķojas pussalas policijas.

- Malpaisa!

To tas trešais noteikti bija dzirdējis.

Mērojot ceļu uz Santateresu, Abāss bija pilnībā koncentrējies. Metru pēc metra pieveicot klusos un tumšos ceļa līkumus un tuvojoties attālajām ciema gaismiņām, viņš apzinājās, ka pastāv risks saņemt lodi mugurā, un tādā gadījumā nepalīdzētu arī melnie naži.

Vienlaikus Abāss saprata, ka trešais un abi pārējie šeit noteikti atradās kāda uzdevuma dēļ. Viņi nebija vienkārši zagļi. Kāpēc gan trim zagļiem vajadzētu ielauzties mājā, kurai jau vārtiņi liecināja, ka tā ir tukša loze? Turklāt, ja šeit visapkārt bija daudz interesantākas mājas? Mājas, ko slēpa lietusmežs un kas bija ievērojami greznākas.

Šī trijotne acīmredzami meklēja kaut ko daudz specifiskāku.

Tur, nogalinātā Nilsa Venta mājā.

Kas tas varētu būt?

Bāra nosaukums bija Good Vibrations Bar. Komerciāls iestādījums ar uzskrūvētām cenām, ar kuru Beach Boys vajadzēja samierināties. Te nebija nekāda Kalifornija. Bet, kas zina, varbūt amerikāņu sērfotāji, ienirstot šajā nolaistajā Santateresas dzertuvē, juta zināmu nostalģiju.

Abāss viens pats sēdēja garas un dūmos titas bāra letes galā ar ne pārāk stipru džina un tonika kokteili savā priekšā. Vienreiz jau var atļauties ari kaut ko striprāku. Viņš taču bija gājis tumsā un pilnībā sasprindzinājis muskuļus un visus maņu orgānus, ar nemanāmām kustībām nemitīgi taustoties pēc nažiem. Viņš bija veiksmīgi nonācis galā bez šāviena mugurā. Tagad viņš juta, ka īsti vietā būtu kāds stiprāks dzēriens. Neliela smadzeņu daļa gan iebilda, taču lielākā daļa to atzina par labu izvēli.

Viņš vēl joprojām pieņēma, ka trešais vīrietis atrodas kaut kur ārā, tumsā.

Abāss iemalkoja dzērienu. Bārmenis Iheno to bija perfekti sajaucis. Abāss pagrozījās un pārlaida skatienu bāra apmeklētājiem. Brūni, brūnāki un pavisam brūni vīri, kuru ķermeņa augšdaļa uzskatāmi raksturoja viņu identitāti. Te bija ari sievietes - gan vietējās, gan tūristes. Starp tām, iespējams, bija gides un sērfošanas entuziastes, taču visas bija ļoti labā saskaņā ar kādu no izteiksmīgajām vīriešu kārtas ķermeņa augšdaļām. Abāsa skatiens aizslīdēja no bāra telpas pāri letei un apstājās pie pretējās sienas. Pie tās atradās pāris garu plauktu ar grādīgās dziras pudelēm, un tās visas bija šeit ar konkrētu mērķi.

Un tad viņš to ieraudzīja.

Prusaku.

Vienu īsti raženu eksemplāru. Ar garām ūsām un spēcīgiem, dzeltenbrūniem spārniem, kas bija sakļauti uz ķermeņa. Tas rāpoja pa sienu virs plaukta ar pudelēm. Tā bija dēļu siena, uz kuras bija saspraustas tūristu fotogrāfijas un pastkartes. Pēkšņi ari Iheno pamanīja prusaku un Abāsa skatienu, kas tam sekoja. Ar vieglu smaidu un atvērtu plaukstu viņš to izšķaidīja tieši uz kādas fotogrāfijas. Fotogrāfijas, kurā bija redzams Nilss Vents, kas bija aplicis roku kādai jaunai sievietei.

Abāss ar nelielu būkšķi nolika savu glāzi uz letes. Viņš izvilka kādu papīru no bikšu aizmugurējās kabatas un mēģināja salīdzināt attēlu ar fotogrāfiju zem sašķaidītā prusaka.

- Vai jūs varētu to noņemt?

Abāss norādīja uz prusaku. Iheno notrauca to no sienas.

-Jums nepatīk prusaki?

- Nē, tie aizsedz skatu.

Iheno smaidīja, bet Abāss ne. Viņš ātri vien konstatēja, ka jaunā sieviete, kurai Nilss Vents bija aplicis roku, ir identiska ar Nūrdkoste-ras upuri - sievieti, kura tika noslīcināta pie Haslevīkas līčiem. Abāss iztukšoja glāzi. “Pārbaudi, vai nav atrodama kāda saistība starp Nilsu Ventu un Nūrdkosteras upuri,” bija teicis Stiltons.

Saistība tātad bija.

- Vēl vienu?

Iheno atkal bija pienācis pie Abāsa.

- Nē, paldies. Vai zināt, kas ir tās personas tajā fotogrāfijā?

Abāss norādīja uz fotogrāfiju, Iheno apgriezās un pamāja.

- Tas tur ir Lielais zviedrs - Dans Nilsons, bet, kas ir tā sieviete, es nezinu.

- Un kurš to varētu zināt?

- Hmm... varbūt Boskess...

- Kas viņš ir?

- Viņam agrāk piederēja šis bārs, un viņš arī sasprauda šis fotogrāfijas.

Iheno pamāja uz fotogrāfijām klāto sienu.

- Un kur es varētu satikt Boskesu?

- Viņa mājā. Viņš nekad to neatstāj.

- Un kur atrodas viņa māja?

- Kabujā.

- Vai tas ir tālu no šejienes?

Iheno paņēma nelielu karti un norādīja tajā ciemu, kurā atradās Boskesa māja. Abāss apsvēra, vai viņam nevajadzētu iet atpakaļ uz Malpaisu un palūgt, lai Garsija viņu aizved līdz minētajam ciemam. Taču divu iemeslu dēļ viņš izvēlējās citu alternatīvu. Pirmkārt, tas bija trešais vīrietis, kurš, iespējams, slēpās kaut kur bāra tuvumā, un, otrkārt, tā bija policija. Venta māja šobrīd droši vien mudžēja no vietējās policijas patruļām, un kādam no policistiem varētu ienākt prātā uzdot Abāsam jautājumus, uz kuriem viņš nepavisam nevēlējās atbildēt.

Tāpēc viņš skatījās uz Iheno, kas viegli smaidīja.

- Vai vēlaties nokļūt Kabujā?

-Jā.

Iheno piezvanīja, un pēc pāris minūtēm bāra priekšā jau stāvēja viens no viņa dēliem ar kvadraciklu. Abāss palūdza, vai drikst aizņemties fotogrāfiju no sienas. Viņš to dabūja. Viņš devās ārā un uzsēdās uz kvadracikla Iheno dēlam aiz muguras. Vienlaikus viņš atkal lika lietā savu perifēro redzi, lai pārbaudītu apkārtni. Par spīti tam, ka bija diezgan tumšs un arī no bāra nenāca īpaša gaisma, viņš tomēr pamanīja kādu ēnu vai ari tikai nojausmu par to aiz kādas palmas gabaliņu tālāk.

To trešo.

- Braucam!

Abāss papliķēja Iheno dēlam pa plecu, un kvadracikls uzņēma ātrumu. Kad Abāss pagrieza galvu, viņš redzēja, kā trešais vīrietis apbrīnojamā ātrumā dodas atpakaļ Malpaisas virzienā. “Droši vien, lai paņemtu mašīnu,” nodomāja Abāss un saprata, ka svešajam nevajadzēs daudz laika, lai panāktu kvadraciklu, vēl jo vairāk tāpēc, ka Kabujas virzienā veda viens vienīgs ceļš.

Iheno dēls vaicāja, vai viņam nevajag pagaidīt, taču Abāss sūtīja viņu prom. Iespējams, šeit būs jāpavada ilgāks laiks. Pagāja labs brīdis, līdz viņš nokļuva līdz Boskesa mājai. Lai tiktu līdz verandai, nācās kāpt pāri te vienai, te citai lietai.

Tur nu bija ari pats Boskess. Viņš, ne pārāk rūpigi noskuvies un plānās, baltās drēbēs ģērbies, sēdēja krēslā pie sienas. Viņam rokā bija ruma glāze, un netālu no viņa karājās neiedegta kaila kvēlspuldze. Cikāžu koncerts džungļos nebija traucēklis viņa ausim. Gluži tāpat kā vājā šalkoņa no nelielā ūdenskrituma mazliet dziļāk zaļajā masā. Viņš atradās tajā realitātē, kādu viņa maņu orgāni spēja nodrošināt. Patlaban viņš vēroja kādu sīku insektu, kas centās uzrāpties pa viņa brūni iedegušo plaukstu.

Pēc tam viņš paskatījās uz Abāsu.

- Kas jūs tāds?

- Mani sauc Abāss el Fasī, es esmu no Zviedrijas.

- Vai jūs pazīstat Lielo zviedru?

- Jā. Vai es drīkstu ienākt?

Boskess nopētīja Abāsu, kas stāvēja lejā pie verandas. Viņš neizskatījās ne pēc zviedra, ne skandināva vispār. Viņš ne mazākajā mērā nelīdzinājās Lielajam zviedram.

- Ko jūs gribat?

- Mazliet parunāt par dzīvi, Boskes.

- Nāciet iekšā!

Abāss uzkāpa verandā, un Boskess paspēra viņa virzienā tabureti. Abāss apsēdās.

- Vai jūs Danu Nilsonu saucat par Lielo zviedru? - jautāja Abāss.

- Jā. Vai jūs viņu satikāt?

- Nē. Viņš ir miris.

Tumsā nebija viegli saskatīt Boskesa mīmiku. Abāss redzēja vien to, ka viņš iedzēra malku no savas nelielās glāzes un ka glāze mazliet drebēja, kad viņš to atkal nolaida.

- Kad viņš nomira?

- Pirms dažām dienām. Viņu noslepkavoja.

- Vai jūs to izdarījāt?

“Mazliet dīvains jautājums,” nodomāja Abāss. Taču viņš atradās teju vai otrā pusē zemeslodei, lietusmežam atkarotā laukumā kopā ar vīru, par kuru viņš nezināja pilnīgi neko. Ne to, kas viņš ir, ne arī to, kādas bija viņa attiecības ar Nilsu Ventu - Lielo zviedru, kā Boskess viņu sauca.

- Nē. Es strādāju Zviedrijas policijas labā.

- Vai jums ir kāds personu apliecinošs dokuments?

Boskesu nevarēja tik viegli apvārdot.

- Nē.

- Tad kāpēc lai es jums ticētu?

“Jā, kāpēc gan lai viņš to darītu?” domāja Abāss.

- Vai jums ir dators? - viņš vaicāja.

-Jā.

- Un internēta pieslēgums?

Boskess vērās Abāsā aukstām acīm. Tik aukstām, ka viņa skatiens spiedās pat cauri tumsai. Viņš piecēlās un iegāja mājā. Abāss palika sēžam. Pēc laba brīža Boskess atgriezās ar klēpjdatoru un atkal apsēdās savā krēslā. Viņš uzmanīgi ievietoja datorā mobilo modemu un atvēra to.

- Meklējiet Nilsa Venta slepkavību Stokholmā!

- Kas ir Nilss Vents?

- Tas ir Dana Nilsona īstais vārds. To raksta ar “W” uzvārda sākumā un “dt” - beigās.

Zilā atblāzma no datora ekrāna atspīdēja Boskesam sejā. Viņa pirksti kustējās pa klaviatūras taustiņiem. Tad viņš pagaidīja un raudzījās ekrānā. Lai arī viņš nesaprata ne vārda no tā, kas tur bija rakstīts, taču atpazina attēlu kāda dienas laikraksta pirmajā lappusē. Tas bija Lielā zviedra - Dana Nilsona - attēls. Fotogrāfija, kas uzņemta pirms divdesmit septiņiem gadiem. Apmēram tā Nilsons bija izskatījies, kad uzradās šeit, Malpaisā.

Zem attēla bija rakstīts “Nilss Vents”.

- Noslepkavots?

-Jā-

Boskess aizvēra datoru un nolika to uz koka grīdas sev priekšā. Viņš izmakšķerēja no tumsas pustukšu ruma pudeli un piepildīja savu glāzi gandrīz pilnu.

- Tas ir rums. Gribat?

- Nē, - atbildēja Abāss.

Boskess vienā paņēmienā iztukšoja glāzi, nolaida to klēpī, bet otru roku pārvilka pār acīm.

- Viņš bija mans draugs.

Abāss pamāja ar galvu, bet viņa roka izpildīja līdzjūtīgu žestu. Noslepkavotiem draugiem ir jāizrāda cieņa.

- Cik ilgi jūs ar viņu bijāt pazīstami?

- Uģi-

Tā bija visai izplūdusi laika norāde. Abāss vēlējās iegūt kādu precīzāku, kuru viņš varētu sasaistīt ar sievietes fotogrāfiju no bāra.

- Vai varat iedegt to tur?

Abāss norādīja uz kvēlspuldzi. Boskess mazliet pagriezās, lai aizsniegtos līdz vecam plastmasas slēdzim pie sienas. Gaisma uz dažām sekundēm apžilbināja Abāsu. Pēc tam viņš izņēma fotogrāfiju.

- Es aizņēmos kādu fotogrāfiju Santateresā, Nilsons tajā ir kopā ar kādu sievieti...

Abāss pastiepa uz priekšu fotogrāfiju. Boskess to paņēma.

- Vai zināt, kas viņa ir?

- Adelita.

Vārds! Beidzot!

- Jūs zināt tikai vārdu?

- Adelita Rivera. No Meksikas.

Abāss ātri kalkulēja: vai viņam vajadzētu stāstīt, ka ari Adelita Rivera ir noslepkavota? Noslīcināta kādā Zviedrijas pludmalē. Varbūt arī viņa bija draugos ar Boskesu? Divi nogalināti draugi, bet ruma pudele jau gandrīz tukša.

Viņš nolēma to neteikt.

- Cik labi Dans Nilsons pazina šo Adelitu Riveru?

- Adelita gaidīja viņa bērnu.

Abāss skatījās Boskesam acīs. Šajā situācijā bija ļoti svarīgi, lai Boskess nenovirzītos no iesāktā temata. Taču pie sevis Abāss nodomāja, cik svarīga šī ziņa būs mājās. Tomam. Upura bērna tēvs bija Nilss Vents!

- Vai jūs varat vēl kaut ko pastāstīt par Adelitu? - vaicāja Abāss.

- Viņa bija ļoti skaista sieviete.

Un tad Boskess pastāstīja to, ko zināja par Adelitu, savukārt Abāss centās iekalt atmiņā katru sīkāko detaļu. Viņš zināja, cik vērtīga šī informācija būs Tomam.

- Taču tad viņa aizbrauca no šejienes, - teica Boskess.

- Kad tas bija?

- Pirms daudziem gadiem. Es nezinu, uz kurieni. Viņa vairs neatgriezās. Lielais zviedrs tad ļoti noskuma. Viņš pat aizbrauca uz Meksiku, lai meklētu viņu tur, bet ari tur viņas nebija. Pēc tam viņš devās uz Zviedriju.

- Bet tas taču bija pavisam nesen?

- Jā. Vai viņš tika nogalināts jūsu dzimtenē?

-Jā, taču mēs nezinām, ne kāpēc, ne ari kurš to izdarījis. Tāpēc es esmu šeit, lai pārliecinātos, vai te neatrodas kaut kas tāds, kas mums varētu palīdzēt, - skaidroja Abāss.

- Atrast slepkavu?

-Jā un, iespējams, ari kādu motivu slepkavībai.

- Viņš pirms aizbraukšanas atstāja man kādu somu.

- Tiešām?

Abāss patlaban bija koncentrējies par visiem simt procentiem.

- Un kas tajā bija?

- To es nezinu. Ja viņš neatgriežas līdz pirmajam jūlijam, man tā jānodod policijai.

- Es esmu policists.

- Taču jums nav dokumentu, kas to apliecinātu.

- Tas ari nav nepieciešams.

Pirms Boskess paspēja samirkšķināt acis, garš, melns nazis ietriecās elektrības vadā pie sienas. Pēc dažu sekunžu šņākšanas kvēlspuldze pie griestiem nodzisa. Abāss skatījās uz Boskesu tumsā.

- Man ir vēl viens.

- Skaidrs.

Boskess piecēlās un atkal iegāja mājā. Ātrāk nekā iepriekšējā reizē viņš atgriezās ar ādas somu rokā, kuru pastiepa Abāsam.

Trešais vīrietis bija novietojis savu tumšo pikapu pieklājīgā attālumā no Boskesa mājas un pielavījies tik tuvu, cik vien uzdrīkstējās. Ne tik tuvu, lai visu redzētu savām acīm, taču ar sava nakts redzamības tālskata palīdzību viņam nebija ne mazāko problēmu saskatīt, ko verandā Abāss izņēma no nelielās somas.

Mazu aploksni, plastmasas mapīti un kaseti.

Abāss salika priekšmetus atpakaļ somā. Viņš tūlīt pat bija sapratis, ka tieši to “gorillas” bija meklējuši Venta mājā Malpaisā. Rūpīgāk izpētīt somas saturu viņš tagad nedomāja. Turklāt viņš taču bija piebeidzis vienīgo gaismas avotu, kas atradās verandā. Viņš pacilāja somu.

- Šo te man droši vien vajadzēs ņemt līdzi.

- To es saprotu.

Melnais nazis bija būtiski uzlabojis Boskesa izpratni par lietām.

- Vai te ir ari tualete?

Abāss piecēlās, un Boskess norādīja uz kādām durvīm otrā istabā. Abāss atsvabināja savu nazi no sienas un ar visu somu pazuda tualetē. To viņš vairs nedomāja laist ārā no rokām. Boskess palika sēžam savā krēslā. “Pasaule ir dīvaina,” viņš domāja. “Un Lielais zviedrs ir pagalam.”

Viņš izvilka nelielu pudelīti no bikšu kabatas un tumsā sāka lakot nagus.

Abāss iznāca no tualetes un atvadījās no Boskesa, kas viņam novēlēja veiksmi. Mazliet negribīgi un nedroši Abāss saņēma apskāvienu. Pēc tam Boskess devās iekšā.

Abāss izgāja uz ceļa un devas prom. Viņš gāja, iegrimis domās. Viņš beidzot bija uzzinājis tās sievietes vārdu, kuru Toms bija meklējis vairāk nekā divdesmit gadus. Adelita Rivera. Meksikāniete, kura gaidīja bērnu no nogalinātā Nilsa Venta.

Savādi.

Kādus pārsimt metrus no Boskesa mājas, kur ceļš bija visšaurākais un ari mēnesgaisma īsti neiekļuva, pie Abāsa pakauša pēkšņi tika pielikta pistole. Turklāt tās īpašnieks stāvēja pārāk tuvu, lai Abāss varētu laist darbā savus nažus. “Trešais,” viņš tikai nodomāja. Tajā pašā acumirkli viņam no rokām tika izrauta soma, un, kad Abāss pagriezās, viņš saņēma pamatīgu belzienu pa pakausi. Abāsa kājas saļodzījās, un viņš iegāzās ceļmalas krūmos. Tur viņš gulēja un redzēja, kā paliels, melns pikaps aizrīb pa ceļu cauri mežam un pazūd skatienam.

Tad pazuda ari viņa apziņa.

Mašīna rībēdama turpināja ceļu cauri Kabujai un šķērsām pāri vai pusei Niķojas pussalas. Tamborā, netālu no lidostas, tā ceļmalā apstājās. Trešais vīrietis iededza lampiņu virs vadītāja sēdekļa un atvēra ādas somu.

Tā bija pilna ar tualetes papīru.

Abāss ceļmalā atguva samaņu. Viņš aptaustīja galvu un konstatēja, ka pakausī ir pamatīgs puns. Tas stipri sāpēja, taču bija tā vērts. Viņš bija atdevis tam trešajam to, ko viņš bija vēlējies, proti, ādas somu.

Taču tas, kas atradās somā, bija zem Abāsa džempera.

Un tur viņš to domāja paturēt, līdz būs sasniedzis Zviedriju.

Tas trešais vēl joprojām sēdēja mašīnā. Viņš labu bridi bija cīnījies ar sevi un savām domām un jutās pilnīgi apstulbis. Patlaban viņš secināja, ka šobrīd lietas labā nekas vairs nav darāms. Viņš bija smalki apmuļķots, taču pa šo laiku nažu virs jau noteikti būs ticis atpakaļ līdz policistiem Malpaisā. Viņš izņēma savu mobilo telefonu, sameklēja pa Venta mājas logu uzņemto bildi, pievienoja tai īsu tekstu un nosūtīja ziņu.

To saņēma K. Sedovičs Zviedrijā un nekavējoties pārsūtīja ziņu vīram, kurš sēdēja uz smalkas terases netālu no Stoksundas tilta. Viņa sieva bija iegājusi mājā un patlaban mazgājās dušā. Virs izlasīja īso tekstu, kurā bija minēts somas saturs, pirms tā tika piepildīta ar tualetes papīru: maza aploksne, plastmasas mapīte un kasete. “Sarunas oriģināls,” viņš nodomāja. Ierakstītā saruna, kas Bertilam Magnusonam nozīmēja vai nu visu iegūt, vai zaudēt.

Viņš skatījās uz pievienoto fotogrāfiju.

Nažu virs Abāss el Fasl.

Krupjē?!

No kazino Cosmopol?\

Ko viņš darīja Kostarikā?

Kam, piķis un zēvele, viņam ir vajadzīgs sarunas oriģināls?

OLIVIJA BIJA SLIKTI GULĒJUSI.

Vasaras saulgriežu vakaru viņa bija pavadījusi Tininges salā kopā ar mammu un pāris viņas paziņām. Patiesībā viņa būtu varējusi to svinēt arī Mējā kopā ar Lenniju un pārējo draugu kompāniju, taču bija izvēlējusies Tīningi. Viņai dažkārt vēl joprojām mēdza uzmākties bēdas par zaudēto Elvisu, un viņa juta nepieciešamību pabūt vienai vai ari atrasties kopā ar cilvēkiem, kas nepieprasa, ka viņai jāliksmo par katru cenu. Vakar viņas ar mammu bija palikušas divatā un nokrāsojušas pusi mājas daļas, kas pavērsta pret sauli. Lai Arnem nevajadzētu kaunēties - bija teikusi Marija. Pēc tam viņas bija iedzērušas mazliet par daudz vīna. Tā sekas Olīvija izjuta naktī. Ap pulksten trijiem viņa bija pamodusies un līdz pat septiņiem rītā vairs nebija varējusi aizmigt. Precīzi pēc pusstundas zvanija modinātājs.

Ģērbusies peldmētelī, viņa bija apēdusi pāris risu sausmaizīšu un patlaban gatavojās iet dušā, kad kāds zvanīja pie durvīm.

Olīvija atvēra. Aiz durvim stāvēja Stiltons, ģērbies melnā mēteli, kas viņam bija mazliet par īsu.

- Sveiki! - viņš teica.

- Sveiki! Esat nogriezis matus?

- Marianne piezvanīja, analīžu rezultāti nesakrīt.

Olīvija redzēja kādu no kaimiņiem aizslīdam garām un nopētām vīrieti pie viņas durvīm. Viņa pakāpās sānis un ar žestu aicināja viņu iekšā. Stiltons ienāca, un Olīvija aizvēra durvis.

- Rezultāti nesakrīt?

-Nē.

Olivija devās uz virtuvi. Stiltons, mēteli nenovilcis, viņai sekoja.

- Tas tātad nebija upura mats?

-Nē.

- Tad taču tas varētu piederēt kādam no noziedzniekiem.

- Iespējams.

- Džekijai BerjlundaL piemēram, - minēja Olīvija.

- Izbeidziet!

- Kāpēc ne? Kāpēc tas nevarētu būt viņas mats? Viņa taču ir tumšmate, viņa slepkavības laikā atradās uz salas, un skaidrojums, kāpēc viņa pazuda no salas tikai bridi pēc slepkavības, it nemaz nav sakarīgs, vai ne tā?

- Es izmantošu jūsu dušu, — teica Stiltons.

Olīvija nezināja, ko atbildēt, tāpēc norādīja uz vannasistabas durvīm. Kad viņš pazuda aiz tām, viņa vēl joprojām bija kā mēma. Kāda cita dušas izmantošana ir stipri intīma, tā vismaz uzskata viena daļa ļaužu. Otrai daļai tas nenozīmē neko. Olīvijai bija vajadzīgs labs brīdis, līdz viņa spēja akceptēt domu, ka Stiltons stāv viņas dušā un mazgā nost to, ko nu viņš tur mazgā.

Pēc tam viņas domas atgriezās pie Džekijas Berjlundas.

Tumšas domas.

- Aizmirstiet Džekiju Berjlundu! - teica Stiltons.

- Kāpēc?

Viņš bija ilgi mazgājies vēsā dušā, prātojot par Olīvijas apsēstību ar Džekiju Berjlundu, un izlēmis, ka daži fakti ir jādara Olīvijai zināmi. Viņa bija apģērbusies un pie virtuves galda piedāvāja kafiju.

- Tas bija tā, - viņš sāka. — 2005. gadā tika nogalināta kāda jauna sieviete, kura bija stāvoklī. Viņu sauca Jilla Engberja. Lietas izmeklēšana tika uzdota man.

- To es jau zinu.

- Es tikai sāku visu no sākuma. Jilla bija eskorta meitene. Mums diezgan ātri izdevās noskaidrot, ka viņa strādāja Red Velvet pie Džekijas Berjlundas. Slepkavības apstākļi lika mums domāt, ka Jillas slepkava varētu būt kāds no Džekijas klientiem. Es diezgan cītīgi strādāju pie šīs versijas, taču tad izmeklēšana šajā virzienā apstājās.

- Kā apstājās?

- Kaut kas atgadījās.

- Kas tad?

Stiltons klusēja, un Olīvija gaidīja.

- Kas notika? - viņa beidzot jautāja.

- Patiesībā iemesli bija vairāki. Es biju galīgi izpumpējies un piedzīvoju psihozi, starp citu, kādu laiku man bija slimības lapa, bet, kad atgriezos, biju atstādināts no Jillas slepkavības lietas izmeklēšanas.

- Kāpēc?

- Oficiālais skaidrojums vēstīja, ka neesmu tādā formā, lai tobrīd tiktu galā ar slepkavības izmeklēšanu, un, iespējams, tā bija taisnība.

- Un neoficiālais?

- Bija personas, kuras, kā man šķiet, gribēja dabūt mani prom no šis lietas izmeklēšanas.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka es biju nokļuvis pārāk tuvu Džekijas Berjlundas eskorta biznesam.

- Jūs domājat - viņas klientiem?

-Jā-

- Kurš pārņēma lietu?

- Rūne Fošs. Policists, kurš...

- Es zinu, kas viņš ir, - teica Olivija. — Taču viņš neatklāja Jillas slepkavību. Es par to lasīju...

- Nē, viņš to neatklāja.

- Bet jūs, izmeklējot Jillas slepkavību, protams, nonācāt pie tām pašām domām kā es?

- Ka tai bija zināma līdzība ar Nūrdkosteras slepkavību?

-Jā-

- Jā, tā bija... Jilla taču bija stāvoklī tāpat kā upuris Nūrdkos-terā, - turpināja Stiltons. - Džekija figurēja abās izmeklēšanās, un Nūrdkosteras upuris, iespējams, ari bija eskorta meitene. Mēs taču par viņu neko nezinājām. Tāpēc man ienāca prātā, ka starp šīm slepkavībām varbūt pastāv kāda saistība, ka slepkavas, iespējams, ir vieni un tie paši un arī slepkavības motīvs ir viens.

- Kāds tas varētu būt?

- Varētu būt noslepkavotas prostitūtas, kas grūtniecības dēļ mēģinājušas izspiest naudu. Tāpēc mēs paņēmām DNS paraugu no Jillas nedzimušā bērna un salīdzinājām to ar pludmales sievietes bērna DNS. Rezultāti tomēr nesakrita.

- Taču tas neizslēdz, ka Džekijai Berjlundai ir kāda saistība ar šīm slepkavībām.

- Nē, un man saistībā ar viņu bija kāda hipotēze, pie kuras es strādāju labu laiku. Viņa taču bija uz tās luksusjahtas kopā ar diviem norvēģiem. Es pieņēmu, ka sākumā varbūt viņi bija četri, taču pēc tam, kad kaut kas sagāja šķērsām viņu starpā, pārējie trīs nogalināja ceturto.

- Un tālāk?

- Šis pieņēmums nedeva rezultātu, nevienam no viņiem neizdevās atrast kādu saistību ar pludmali vai upuri, jo mums taču nebija ne mazākās nojausmas, kas šis upuris patiesībā bija.

- Taču tagad varbūt būs iespējams atrast Džekijas saistību ar pludmali?

- Ar sprādzes palīdzību?

-Jā-

Stiltons skatījās uz Olīviju. Viņa nepadevās, un Stiltonu aizvien vairāk un vairāk sajūsmināja viņas ietiepība, zinātkāre un spēja...

- Auskars.

Olīvija pārtrauca Stiltona domu gaitu.

- Jūs teicāt, ka pludmales upura mēteļa kabatā atradāt auskaru, kas acīmredzot nebija viņas. Tā bija, vai ne? Un jūs uzskatījāt, ka tas ir dīvaini.

-Jā-

- Vai uz tā bija pirkstu nospiedumi?

- Tikai upura. Vai gribat to apskatīt?

- Tas ir pie jums?

- Jā, treilerā.

Stiltons izvilka kartona kasti, kas stāvēja treilerā zem vienas lāviņas. Olīvija sēdēja uz otras lāviņas. Viņš atvēra kasti un izņēma mazu plastmasas maisiņu, kurā atradās neliels, skaists sudraba auskars.

- Te tas ir.

Stiltons pastiepa auskaru Olīvijai.

- Kāpēc tas atrodas pie jums? - viņa jautāja.

- Tas bija iejucis starp citām lietām, ko es, tīrot kādu atvilktni kabinetā, kad tiku pārcelts, netīšām biju savācis.

Olīvija grozīja auskaru rokā. Tas bija smalki nostrādāts - savīts sirds formā, ar zilu akmeni vidū un mazu, nokarenu pērlīti apakšā.

Tas bija ļoti skaists auskars. Tad viņa gluži vai salēcās — viņa taču bija redzējusi kaut ko ļoti līdzīgu.

Un nemaz ne tik sen.

- Vai es varu to līdz rītdienai aizņemties?

- Kāpēc?

- Tāpēc ka... pavisam nesen es redzēju kaut ko gauži līdzīgu. “Veikalā?” viņa pēkšņi iedomājās.

Sibillegātanas veikalā?

*

Mete Ulsētere un daļa viņas grupas sēdēja apspriežu telpā Pūl-hemsgātanā. Daži no viņiem bija svinējuši vasaras saulgriežus, kamēr citi pavadījuši laiku, nedarot neko īpašu. Tagad viņi visi kopā bija noklausījušies ierakstu, kurā bija dzirdams, kā Mete nopratina Bertilu Magnusonu. Tas tika atskaņots trīs reizes. Visi bija pārliecināti - viņš meloja par telefona sarunām. Tā bija uz pieredzi balstīta nojauta. Pieredzējis nopratinātājs spēja pamanīt katru sīkāko pratināmās personas balss niansi. Taču bija arī kas konkrētāks. Kāpēc Nilsam Ventam būtu vajadzējis zvanīt Bertilam Magnusonam četras reizes, nevienā no tām nerunājot? Kā to bija apgalvojis Magnusons. Vents taču būtu sapratis, ka Magnusonam pat visnereālākajās fantāzijās nebūtu ienācis prātā, ka zvanītājs, kurš otrā savienojuma galā klusē kā ūdeni mutē ieņēmis, ir pirms divdesmit septiņiem gadiem pazudušais Nilss Vents. Kāda jēga būtu šādai zvanīšanai? Vismaz no Venta puses.

- Viņš neklusēja.

-Nē.

- Tad ko viņš teica?

- Tas ir kaut kas, ko Magnusons nevēlas atklāt.

- Ar ko tas varētu būt saistīts?

- Ar pagātni.

Tā bija Mete, kas iesaistījās kolēģu sarunā. Viņa paskaidroja, ka Vents patiešām bija pazudis divdesmit septiņus gadus, tad pēkšņi uzradies Stokholmā un piezvanījis savam agrākajam biznesa partnerim. Vienīgais, kas viņus patlaban saistīja, bija pagātne.

- Tāpēc, ja mēs hipotētiski pieņemam, ka Magnusons ir saistīts ar Venta slepkavību, slepkavības motīvs ir meklējams šajās četrās telefona sarunās, - viņa teica.

- Izspiešana?

- Varbūt.

- Kas Ventam varētu būt pret Magnusonu, par ko viņš varētu viņu šantažēt? Tagad? - brinījās Līsa.

- Noteikti kaut kas tāds, kas noticis agrāk.

- Kurš vēl, izņemot Magnusonu, kaut ko par to varētu zināt?

- Venta māsa Ženēvā?

- Diezin vai.

- Sieviete, ar kuru viņš dzīvoja kopā? - minēja Buse.

- Vai arī Ēriks Grandēns? - piebilda Mete.

- Politiķis?

- Viņš bija Magnuson Wendt Mining valdē laikā, kad Vents pazuda.

- Vai man uzmeklēt viņu? - jautāja Līsa.

- Dari tā!

Olīvija sēdēja metro. Visu ceļu no treilera viņa domāja par informāciju, kuru bija saņēmusi no Stiltona. Viņa nebija īsti pārliecināta, ko tieši viņš ar to bija domājis. Kāpēc viņš uzskatīja, ka tuvoties Dže-kijai Berjlundai nav gudra doma? Kad viņš pats bija to darījis, tika atstādināts no izmeklēšanas. Bet viņa taču nebija policiste. Vismaz pagaidām ne. Viņa taču nenodarbojās ar oficiālu izmeklēšanu, tāpēc viņu neviens nevarēja atstādināt. Draudēt — to, protams, varēja. Arī viņas kaķi varēja nogalināt, pabāžot zem motora pārsega. Taču neko vairāk. “Man ir brīvas rokas, un es varu darīt to, ko vēlos,” Olīvija domāja.

Un bija kas tāds, ko viņa vēlējās.

Viņa gribēja tuvoties kaķa slepkavai - Džekijai Berjlundai. Viņa mēģinās dabūt kaut ko no Džekijas, lai varētu veikt DNS analīzi un pārbaudīt, vai tas nav viņas mats, kuru Gārdmans atradis pludmalē.

Un kā viņa to varētu paveikt?

Diezin vai viņa pati spētu vēlreiz spert kāju Džekijas veikalā. Te nu viņai bija vajadzīga palīdzība. Tad viņai prātā ienāca kāda doma, taču, lai to realizētu, viņai nāktos darīt kaut ko pretīgu. Neiedomājami pretīgu.

Bija dzirdama šņācoša skaņa. Viens prātu zaudējis saules zaķēns trakoja uz grīdas. Tas notika kādā noplukušā divistabu dzīvokli Sē-derarmsvēgenā Šērtorpā. Vārda uz durvīm nebija, savukārt istabā gandrīz nebija mēbeļu. Pie loga stāvēja Minkens, ģērbies vienās apakšbiksēs, un mēģināja iebakstīt savā miesā šļirci. Pēdējā laikā tas notika visai reti. Gandrīz nekad. Tagad viņš mēdza lietot vieglāku mantu. Taču kādreiz jau vajadzēja arī tā kārtīgāk izlādēties. Viņš skatījās ārā pa logu. Minkens vēl joprojām bija ārkārtīgi nikns par notikušo tovakar pie treilera. “Es tev nepieskartos pat ar triju metru garām stangām.” Tā stulbā skuķe bija iedevusi viņam kurvīti īpaši skarbi, izturoties pret viņu kā pret niecibu. Kā pret lūzeri - vienu no tiem, kas stāv vārtrūmē un drāžas, ar ko pagadās.

Tas šķita tik velnišķīgi netaisnīgi.

Taču kas tā būtu par mantu, ja nespētu sastutēt vienu lauskās satriektu ego. Nepagāja ne desmit minūtes, kad Minkens atkal bija uz kājām. Viņa neskaidri domājošās smadzenes jau bija konstruējušas vairākus izskaidrojumus piedzīvotajam pazemojumam - no vienkārša fakta, ka šai skuķei nebija ne jausmas, ko viņa atraida -Minkenu the Man -, līdz atzinumam, ka viņa acīmredzot ir idiote, turklāt šķielējoša. Viens sīks mušas sūds, kas bija iedomājies, ka satrieks pīšļos Minkenu!

Tagad viņš jutās jau daudz labāk.

Brīdī, kad kāds zvanīja pie durvīm, viņa ego bija atguvis iepriekšējo līmeni. Kājas vai pašas nesa viņu pie durvīm. Salietojies? Kas par to? Šis te bija viens kārtīgs džeks, viens triku meistars, kuram darbarīki vienmēr kārtībā. Viņš teju vai atrāva durvis.

Mušas sūds???

Minkens blenza uz Olīviju.

- Sveiks! - viņa teica.

Minkens turpināja blenzt.

- Es gribēju atvainoties, - viņa turpināja. — Es biju traki ļauna tovakar pie treilera. Tāds patiesībā nebija mans nodoms, es biju tikai šausmīgi šokēta par to, ko viņi bija izdarījuši ar Stiltonu. Tā ka to nevajag uztvert personīgi. Patiešām. Es uzvedos ļoti dumji. Atvainojiet!

- Ko jūs, velns ar ārā, gribat?

Olīvijai šķita, ka viņa bija izteikusies ļoti saprotami, tāpēc viņa turpināja saskaņā ar savu plānu.

- Vai šis ir tas dzīvoklis, uz kuru jums ir beztermiņa lietošanas tiesības? Un kurš ir piecus miljonus vērts?

- Vismaz piecus.

Olīvija bija ļoti rūpīgi apdomājusi savu stratēģiju. Viņai šķita, ka viņa zina, kā ar šo sīko nelgu vajadzētu apieties. Vajadzēja tikai pamudināt viņu uz muldēšanu.

- Es arī šobrīd meklēju dzīvokli, - viņa teica. — Cik istabu te ir?

Minkens apgriezās un iegāja dzīvoklī. Durvis viņš atstāja atvērtas, un Olīvija to uztvēra par sava veida uzaicinājumu ienākt. Viņa iegāja šajā, varētu pat teikt, tukšajā divistabu dzivoklī. Ļoti noplukušā, ar daļēji atlupušām tapetēm. Un tas esot piecus miljonus vērts? Vismaz?

- Starp citu, sveiciens no Stiltona, viņš...

Minkens bija pazudis. “Vai viņš aizlaidās pa guļamistabas logu?” Olīvija nodomāja. Pēkšņi viņš atkal parādījās.

- Vai jūs joprojām esat te?!

Viņš bija ietinies tādā kā halātā un rokā turēja piena paku, no kuras aizgūtnēm dzēra.

- Ko jūs, velns ar ārā, gribat?!

Tik viegli tas vis nebūs.

Olīvija nolēma teikt visu pa tiešo.

- Man ir vajadzīga palīdzība. Nepieciešams dabūt DNS materiālu no kādas personas, kurai es pati neuzdrošinos rādīties, un tad es iedomājos par to, ko stāstījāt.

- Ko tad?

- Ka jūs esat palīdzējis Stiltonam daudzos sarežģītos gadījumos, bijis gluži kā viņa labā roka. Vai tad ne?

- Tā ir.

- Un tad man ienāca prātā, ka jums varbūt ir pieredze arī ar šādām lietām. Tā vien šķiet, ka jūs protat visu.

Minkens atkal iedzēra pienu.

- Bet varbūt jūs ar tādām lietām vairs nenodarbojaties? - Olīvija jautāja.

- Es nodarbojos ar visu ko.

“Āķis ir norīts,” nopriecājās Olīvija. Tagad tikai jāpanāk, lai atskabarga ieķeras tā pamatīgāk.

- Vai jums pietiktu drosmes paveikt šādu lietu?

- Pietiktu drosmes?! Ko jūs iedomājaties? Kas tā ir par tik velnišķīgu lietu?

Un nu gan āķis bija kārtīgi ieķēries!

Olīvija nāca no metro pie Estermalmes tirgus kopā ar milzīgi omulīgu kungu - Minkenu the Man. Vīru, kam pietiek drosmes izdarīt gandrīz jebko.

- Pirms kāda laika es devos augšā K2, jūs jau noteikti zināt, tā ir ceturtā augstākā virsotne Himalajos. Tur bija Jērans Krops^32 un es, un vēl daži šerpas, un ledains vējš, mīnus 32 grādi... Tas bija skarbi.

- Un vai jūs uzkāpāt?

- Viņi uzkāpa, es biju spiests parūpēties par kādu angli, kurš bija salauzis potīti. Es viņu uz muguras nonesu lejā līdz bāzes nometnei. Viņš bija dižciltīgs vīrs, un man, starp citu, ir ielūgums jebkurā laikā apmeklēt viņa īpašumu Ņūhempšīrā.

- Vai tad tas neatrodas ASV?

- Kā jūs teicāt - kā sauc veikalu?

- Udda&Rātt. Tas atrodas tur, uz priekšu, Sibillegātanā.

Olīvija apstājās labu gabaliņu no veikala. Viņa pastāstīja, kā Dže-

kija izskatās un kas viņai vajadzīgs.

- Piemēram, mats, vai ne? - vaicāja Minkens.

- Vai siekalas.

- Vai acu lēcas kā tajā gadījumā, kad mēs saņēmām ciet vienu čali Halmstadē. Viņš bija nositis savu sievu un pēc tam rūpīgi iztīrījis visu dzīvokli, bet mēs putekļsūcēja maisiņā atradām vienu viņa lēcu, no kuras tika iegūts DNS, un tad jau viņa dziesmiņa bija nodziedāta.

- Es nezinu, vai Džekija Berjlunda lieto lēcas.

- Nu tad es varēšu improvizēt.

Minkens palēkdamies aiznesās uz veikalu Udda&Rātt.

Viņa uztvere par improvizāciju gan būtu diskusijas vērta. Minkens iegāja veikalā un, pamanījis, ka Džekija Berjlunda kopā ar kādu klienti stāv ar muguru pret viņu pie kleitu stenda, taisnā ceļā devās pie viņas un izrāva viņai nelielu matu šķipsnu. Džekija iekliedzās, apgriezās un ieraudzīja neizsakāmi apstulbušu Minkenu.

- AK TU VELNS?! Atvainojiet! Es domāju, ka jūs esat tā nolādētā Netana!

-Kas?

Minkens mazliet pavicināja rokas klasiskā narkomānu manierē. Šobrid tas izskatījās ļoti dabiski.

- Man ļoti žēl! Atvainojiet! Viņai ir tāda pati matu krāsa, viņa nospēra maisiņu ar kokaīnu un aizskrēja šajā virzienā! Vai viņa te nav bijusi?

-Ārā!!!

Džekija sagrāba Minkenu aiz jakas un stiepa viņu uz durvīm. Minkens nepretojās un visai labprātīgi spruka ārā no veikala. Vienā saujā cieši sagrābis matu šķipsnu. Džekija pagriezās pret nedaudz šokēto klienti.

- Narkomāns! Parasti viņi uzturas parkā, bet dažreiz uzrodas arī šeit, mēģinot kaut ko nozagt vai sacūkot. Es ļoti atvainojos.

- Nekas. Vai viņš kaut ko nozaga?

- Nē.

Arī par šo jautājumu varētu padiskutēt. [33] viņa amatu Ārlietu ministrijā, bet vismaz pagaidām neviens nebija izteicis kādas pretenzijas. Viņš taču bija nepārtraukti pieejams tvi-terī. Tad piezvanīja Līsa Hēdkvista un gribēja norunāt tikšanos.

- Tas diemžēl nav iespējams.

Tikties ar kādu viņam patiešām nebija laika. Viņš runāja augstprātīgā toni, lai būtu skaidri saprotams, ka viņam darāmas daudz nopietnākas lietas par parunāšanos ar jaunām sieviešu kārtas policistēm. Tā nu Līsai neatlika nekas cits kā uzdot jautājumus pa telefonu.

- Es vēlētos parunāt par uzņēmumu Magnuson Wendt Mining.

- Un kas tad ar to ir atgadījies?

-Jūs taču bijāt valdē...

- Kādreiz biju. Pirms divdesmit septiņiem gadiem. Vai jums tas ir zināms?

-Jā. Vai tajā laikā valdē bija kāds konflikts?

- Attiecībā uz ko?

- To es nezinu. Vai bija kādas nesaskaņas starp Nilsu Ventu un Bertilu Magnusonu?

- Nē.

- Pilnigi nekādu?

- Nē, cik es zinu.

- Bet jūs taču zināt, ka Nilss Vents šajās dienās Stokholmā ir nogalināts?

- Šis bija īpaši muļķīgs jautājums. Vai mēs esam beiguši?

- Pagaidām.

Līsa Hēdkvista beidza sarunu.

Grandēns vēl joprojām turēja rokā mobilo telefonu.

Šāds pavērsiens viņam nepatika.

Tas bija izdevies ievērojami vieglāk, nekā viņa bija iedomājusies. Visu ceļu līdz treileram viņa bija sagatavojusi veselu kaudzi argumentu, mēģinot izdomāt ikvienu iespējamo pretjautājumu, lai varētu to atspēkot, bet viņš bija tikai pateicis:

- Lai notiek!

- Lai notiek?

- Kur tā ir?

- Šeit!

Olivija bija viņam pasniegusi nelielo plastmasas maisiņu ar Dže-kijai Berjlundai izrauto matu šķipsnu. Stiltons iebāza to kabatā. Olīvija neuzdrošinājās pavaicāt, kāpēc viņš tik viegli bija piekritis. Lai notiek? Vai tāpēc, ka viņš atkal bija tajā visā iekšā? Pludmales lietā? Vai arī viņš bija tikai laipns pret viņu? Kāpēc gan viņam tādam vajadzētu būt?

- Ļoti jauki! - viņa tikai noteica. - Kā jūs domājat, kad viņa varētu...

- Nezinu.

Stiltonam nebija ne mazākās jausmas, kad viņa bijusī sieva varētu atkal palīdzēt. Viņš pat nezināja, vai viņa būtu ieinteresēta to darīt. Kad Olīvija bija aizgājusi, Stiltons piezvanīja Mariannei.

Viņa bija ieinteresēta.

- Jūs tātad gribat, lai es salīdzinu analīzes šai matu šķipsnai un matam no sprādzes?

- Jā. Mats varētu piederēt kādam no noziedzniekiem.

“Savādi, ka tiek lietota vīriešu dzimte, lai gan runa ir par sievietēm,” nodomāja Stiltons.

- Vai Mete par šo te zina? - jautāja Marianne.

- Vēl ne.

- Kas tad šīs analīzes apmaksās?

Stiltons pats par to bija iedomājies. Viņš zināja, cik dārgi šāda analīze izmaksā. Vienreiz jau viņš bija šo jautājumu apgājis. Izlūdzies kā ubaga dāvanu. Vēl viena reize viņam likās par daudz.

Tāpēc viņš neko neatbildēja.

- Labi, - noteica Marianne. - Es piezvanīšu.

- Paldies.

Stiltons pārtrauca savienojumu. “Patiesībā šīs izmaksas vajadzētu segt Renningai,” viņš nodomāja. “Tā taču ir viņa, kas neliekas mierā ar šo lietu. Viņa taču var pārdot savu salūzušo “Mustangu”.”

Viņam pašam bija svarīgākas lietas kārtojamas.

Stiltons piezvanīja Minkenam.

!

Bertils savā pelēkajā “Jaguārā” brauca mājup. Viņš bija uzvilcies un satraukts. Viņš vēl joprojām nebija ticis skaidrībā, ar ko īsti nodarbojas tas krupjē Abāss el Fasī. Bertils bija noskaidrojis viņa pilnu vārdu un adresi, kā ari palūdzis K. Sedovičam novērot viņa dzīvokli Dālagātanā, ja viņš tur parādītos. Viņš bija arī nokārtojis, lai ļaudis uzmana Ārlandu, gadījumā ja krupjē uzrastos tur. Viņš taču noteikti bija atpakaļceļā uz Zviedriju. Kopā ar sarunas ieraksta oriģinālu. Ko viņš ar to varētu darīt? Vai viņš pazina Nilsu? Vai viņš turpinās no viņa kaut ko izspiest? Vai viņš bija kaut kā saistīts ar policiju? Bet viņš taču, piķis un zēvele, ir krupjē?! Viņš taču strādāja kazino Cosmo-pol gandrīz katru reizi, kad viņi bija tur iegriezušies uzspēlēt. Bertils neko nesaprata, un tas darīja viņu jo īpaši saspringtu un nervozu.

Taču visā šajā lietā bija arī kas pozitīvs. Oriģinālieraksts drīz būs Zviedrijā. Tas vairs neatradās Kostarikā un nevarēja nokļūt pie vietējiem policistiem. Tagad atlika tikai parūpēties, lai tas nenokļūst pie Zviedrijas policistiem.

Tad piezvanīja Ēriks Grandēns.

- Vai policisti runāja ar tevi? - viņš jautāja.

- Par ko?

- Par Nilsa slepkavību. Man tikko piezvanīja kāda pārgudra sieviete, kas gribēja zināt, vai laikā, kad es biju uzņēmuma valdē, starp tevi un Nilsu ir bijušas kādas nesaskaņas.

- Kādas nesaskaņas?

- Es ari to vēlējos zināt! Kāpēc policija par to interesējas?

- Nav ne jausmas.

- Nepatīkami.

- Un ko tu atbildēji?

-Nē.

- Ka starp mums nebija nesaskaņu?

- Nekādu nesaskaņu taču nebija, cik es atceros.

- Nepavisam.

- Nūja, reizēm es brīnos, kādā līmenī zviedru policisti īstenībā darbojas.

Bertils beidza sarunu.

Ake Anderšons sēdēja Flemingsberjas tirdzniecības centrā kopā ar to džeku - Minkenu, kas bija mammas paziņa, un vienu no Min-kena čomiem. Tas bija vīrietis ar lielu plāksteri uz pakauša. Viņi ēda hamburgerus, pareizāk, Minkens un Ake ēda, tas otrs dzēra vaniļas piena kokteili.

Tieši tas otrs bija gribējis viņu satikt.

- Es neko daudz nezinu, - teica Ake.

- Bet vai tu zini, kas to organizē? Kas viņi ir? - jautāja Stiltons.

-Nē.

- Un kā tu uzzini, kad tev būs jācinās?

- No īsziņas.

- Viņi atsūta īsziņu?

-Jā-

- Vai tev ir viņu numurs?

- Kam tad?

- Tiem, kas tev sūta īsziņas, tev taču ir mobilais telefons, kurā tu vari redzēt, kas tev tās sūta?

- Nē.

Stiltons padevās. Viņš bija lūdzis Minkenam noorganizēt tikšanos ar Aki, lai mēģinātu noskaidrot, vai puika nezina ko vairāk par būru cīņām. Kādus vārdus. Adreses. Taču viņš neko nezināja. Viņš saņēma īsziņu un tad devās uz turieni vai ari kāds viņu savāca.

- Kurš tevi savāc?

- Puiši.

- Vai tu zini, kā viņus sauc?

-Nē.

Stiltons padevās un izsūca pēdējās piena kokteiļa paliekas.

Ne pārāk tālu no hamburgeru ēstuves stāvēja Liams un Ise savās mūka apģērbam līdzīgajās jakās. Viņi reiz bija savākuši Aki, lai aizvestu viņu uz cīņām. Tagad viņiem atkal bija paredzēts viņu turp aizvest. Pēkšņi viņi ieraudzīja Aki runājam ar veci, kuru bija nofilmējuši treilerā kopā ar vienu no viņu Trashkick objektiem. Tas bija tas pats vecis, kas bija ielavījies viņu pēdējās būru cīņās un dabūjis kāvienu.

Bezpajumtnieks.

Kas, pie velna, Akem bija ar viņu runājams?!

- Varbūt viņš nemaz nav bezpajumtnieks? Varbūt viņš ir policists?

- Kruķis spiegs?

-Jā-

Visi trīs atstāja hamburgeru ēstuvi. Minkens un Stiltons devās uz dzelzceļa staciju. Ake skrēja pretējā virzienā, nepamanot, ka Līams un Ise viņam seko. Viņi panāca Aki pie tukšā futbola laukuma.

- Ake!

Ake apstājās. Viņš pazina puišus. Tie reiz bija savākuši viņu uz būru cīņām. Vai viņi atkal bija tās atsākuši? Taču viņš vairs nevēlējās tajās piedalīties. Kā viņš to varētu viņiem paskaidrot?

- Čau! - viņš teica.

- Kas tie tādi bija, ar kuriem tu kopā ēdi burgerus? - jautāja Līams.

- Kad tad?

- Tikko. Mēs tevi redzējām. Kas viņi bija?

- Tas bija kāds mammas paziņa, bet tas otrs bija viņa čoms.

- Tas ar plāksteri? - vaicāja Ise.

-Jā-

- Un ko tu viņam pastāstīji?

- Par ko tad? Es neko viņam neesmu stāstījis!

- Tas vecis ar plāksteri bija ielavījies pēdējās cīņās. Kā viņš diez to bija dabūjis zināt? - vaicāja Līams.

- To nu es nezinu.

- Mums nepatīk puiši, kas palaiž muti.

- Es neesmu neko...

- Aizveries! - Ise viņu apsauca.

- Bet es varu apzvērēt! Es neesmu...

Ake saņēma belzienu tieši pa seju. Pirms viņš paspēja izvairīties, viņa sejā trāpīja vēl viens sitiens. Līams un Ise sagrāba Aki aiz jakas un, apkārt skatīdamies, stiepa mazo, asiņojošo puiku sev līdzi. Ake, pārbijies līdz nāvei, lūkojās atpakaļ, mēģinādams saskatīt, kur bija palikuši abi pieaugušie.

Abi pieaugušie stāvēja uz perona tālu prom.

SARUNA NOTIKA NAKTS VIDŪ, īsi pēc trijiem. Pagāja brītiņš, līdz Stiltons nāca pie apziņas un atbildēja. Zvanija Abāss. Viņš šobrīd gaidīja pārsēšanos, tāpēc runāja ļoti īsi, tikai pašu galveno. Viņa teiktā saturs bija šāds: pludmalē nogalināto sievieti sauca Adelita Rivera, viņa bija no Meksikas un gaidīja bērnu no Nilsa Venta.

Pēc tam viņš pārtrauca sarunu.

Stiltons vēl ilgi palika sēžam uz lāviņas vienās apakšbiksēs un blenžam uz savu mobilo telefonu. Abāsa sniegtā informācija viņam šķita teju vai neticama. Pēc divdesmit trim gadiem viņš beidzot bija uzzinājis to, ko nebija spējis noskaidrot agrāk, - upura vārdu un arī to, kas bija bērna tēvs.

Adelita Rivera un Nilss Vents.

Viņa nogalināta gandrīz pirms divdesmit četriem gadiem, viņš -pirms nedēļas.

Neaptverami.

Kad Stiltons šo neticamo informāciju bija gremojis kādu laiku, varbūt pat pusstundu, viņš iedomājās par Oliviju. Vai viņam nevajadzētu piezvanīt viņai un to visu pastāstīt? Pavisam tieši? Vai tomēr ne? Cik ir pulkstenis? Viņš atkal paskatījās uz mobilo telefonu. Pusčetri. Mazliet par agru.

Viņš nolika mobilo telefonu sāņus un atlaidās, skatienu pievērsis grīdai. Nekad neizsīkstoša skudru straume plūda gabaliņu no viņa pēdām. Viņš vēroja skudras. Pavisam bija divas taciņas, pa vienai katrā virzienā, kas stiepās cieši viena otrai līdzās. Neviena no skudrām nekad nenovirzījās. Visas gāja tajā pašā virzienā, kurp devās citas. Nebija nevienas pašas, kura apgrieztos un dotos pretējā virzienā vai ari gluži vienkārši apstātos.

Viņš novērsa skatienu no skudrām.

Meksikāniete un Nilss Vents.

Viņš turpināja prātot par šo neiespējamo. Mēģināja domāt, meklēt saistību, kādas saiknes, faktus, hipotēzes. Viņš juta, kā pamazām atgriežas tas, kas bija atstāts novārtā vairākus gadus. Viņš atkal sāka funkcionēt, lai gan tikai ļoti primitīvā līmenī. Viņš lika kopā informāciju, sagrupēja to. Viņš analizēja.

Ne tā kā agrāk, ne tuvu tam. Kādreiz viņš bija Porsche, bet tagad tikai Skoda. Turklāt bez riteņiem. Un tomēr.

Viņš vairs neatradās tukšumā.

*

Ovete Anderšone stāvēja netālu no tirdzniecības centra Gallerian Hamngātanā un gaidīja. Sijāja smalks lietus. Viņi bija norunājuši tikties pulksten desmitos, bet tagad bija gandrīz pusvienpadsmit. Viņas gaišie mati bija mitri.

- Atvaino!

Minkens ieradās pusskriešus un ar žestu lūdza piedošanu. Ovete pamāja. Viņi sāka iet Normalmes laukuma virzienā. Tas bija visai acīs krītošs pāris, tieši šeit un tagad, kad iepirkšanās kāri ļaudis un finanšu haizivis plūda augšup un lejup pa ielu. Minkens raudzījās uz Oveti. Viņa, saprotams, bija uzkrāsojusies, taču šoreiz tas daudz nelīdzēja. Viņas seju bija izmocījis nemiers un nemitīgā raudāšana.

Bija pazudis Ake.

- Kā pazudis?

- Viņa nebija mājās, kad es atgriezos. Es šonakt nestrādāju pārāk vēlu, bet, kad atgriezos, viņa gultā nebija. Viņš nekur nav atrodams. Viņš nemaz nebija gulējis, arī ēdiens stāvēja ledusskapī, kā nolikts, viņš vispār nebija pārnācis mājās!

- Es viņu vakar satiku.

- Satiki?

-Jā, es biju centrā un kebabu ēstuvē parunājos ar viņu, tad viņš bija tieši tāds pats kā parasti. Pēc tam viņš devās prom, bet es atgriezos pilsētā. Vai brīvā laika pavadīšanas centrā viņa nav?

- Nē. Es piezvanīju. Ar ko viņš īsti nodarbojas?

Par to Minkenam, protams, nebija ne jausmas, bet viņš saprata, ka Ovete ir tuvu izmisumam. Viņš aplika roku viņai ap pleciem. Viņa bija vismaz galvas tiesu garāka par viņu, tā ka par pilnīgi dabisku šo kustību nevarēja nosaukt.

- Tā gadās. Gan jau ar viņu viss ir labi. Viņš droši vien ir kaut ko sadomājis.

- Bet man nedod mieru tas, ko tu stāstīji. Un ja nu tas ir kaut kas tāds, ja nu tam ir saistība ar to?

- Tu domā ar cīnīšanos?

-Jā-

- Es gan tā nedomāju, es gandrīz vai esmu pilnīgi pārliecināts, ka ar ko tādu viņš vairs nekad nenodarbosies.

- Kā tu to zini?

- Lai nu paliek! Bet paziņo kruķiem, ja esi tik ļoti uztraukusies.

- Kruķiem?

-Jā-

Minkens nojauta Ovetes domas. Stipri novecojusi un dzīves nobružāta ielasmeita. Viņas problēmas noteikti nenonāktu prioritāšu saraksta augšgalā. Un tomēr kaut kādu palīdzību taču viņa, iespējams, saņemtu. Tam taču viņi bija domāti. Pie Kungstrēdgordsgāta-nas abi apstājās.

- Es arī mazliet apklausīšos, - teica Minkens.

- Paldies.

Lietus plīkšķēja pret netīro mākslīgā stikla aci treilera griestos. Stiltons sēdēja uz lāviņas un ar Veras ziedi iesmērēja savas brūces uz krūtīm. Burciņas saturs gāja uz beigām. Viņam bija pamatotas šaubas, vai būs iespējams sadabūt kaut ko līdzīgu. Ne Vera, ne viņas vecmāmiņa vairs nebija sasniedzama. Viņš uzmeta skatienu nelielajai Veras fotogrāfijai uz treilera plauktiņa. Viņš bija palūdzis, lai viņam iedod Veras pārdevējas kartītes kopiju, un bija to dabūjis. Uz kartītes bija fotogrāfija. Stiltons bieži domāja par Veru. Agrāk, kad viņa vēl bija dzīva, viņš to nebija darījis. Tad viņš domāja par citiem cilvēkiem. Par tādiem, kuri viņam bija kaut ko nozīmējuši, bet kurus viņš bija pazaudējis. Abāss, Mortens, Mete. Galvenokārt viņš mēdza domāt par šiem trim. Pa reizei viņa domās pazibēja arī Marianne.

Taču šīs atmiņas bija pārāk smagas, sāpīgas un skumdinošas. Tās patērēja pārāk daudz spēka no tā mazumiņa, ar kuru viņam tagad bija jādzīvo.

Viņš ieskatījās burciņā - daudz tur vairs nebija atlicis. Tad kāds klauvēja pie durvīm. Stiltons turpināja ieziest brūces, jo patlaban viņam nebija ne mazākās intereses uzņemt viesus. Taču dažas sekundes vēlāk šāda interese radās - vienā no treilera lodziņiem parādījās viņa bijušās sievas seja. Viņu skatieni uz diezgan ilgu brīdi sastapās.

- Nāc iekšā!

Marianne atvēra durvis un ielūkojās treilerā. Viņa bija ģērbusies gaiši zaļā, vienkāršā taisna griezuma mēteli. Vienā rokā viņa turēja lietussargu, bet otrā - pelēku dokumentu portfeli.

- Sveiks, Tom!

- Kā tu atradi ceļu uz šejieni?

- Renninga. Vai es drīkstu ienākt?

Stiltons piekrītoši pamāja, un Marianne iekāpa treilerā. Viņš bija izklājis avīzes pār nepietiekami noberztajiem asiņu pleķiem uz grīdas. Viņš cerēja, ka uz tām pēkšņi neparādīsies kādi dīvaini insekti. Vismaz šobrīd ne. Viņš nolika malā ziedes burciņu un ar žestu norādīja uz pretējo lāviņu.

Sajūtas nebija tās patīkamākās.

Marianne salocīja lietussargu un lūkojās apkārt. Vai viņš patiešām dzīvo šādos apstākļos? Tik nožēlojamos? Vai tas ir iespējams? Viņa mēģināja savaldīt sevi un pameta skatienu uz logu.

- Glīti aizkari.

- Tu tā domā?

-Jā... nē.

Marianne pasmaidīja un nedaudz atlocīja savu mēteli. Viņa uzmanīgi apsēdās uz lāviņas un atkal aplūkoja treileru.

- Vai šis ir tavs treilers?

- Nē.

- Ak tā... nē, es redzu...

Marianne pamāja uz vienu no Veras kleitām, kas karājās blakus sarūsējušajai gāzes plītiņai.

- Vai tas ir viņas?

-Jā.

- Vai viņa ir jauka?

- Viņa ir noslepkavota. Nu, kas tev sanāca?

Pa tiešo, kā jau vienmēr. Lai varētu izvairīties. Vienmēr viens un tas pats. Un tomēr viņš šķita ļoti koncentrējies. Viņa acis Marianne redzēja vecā skatiena atblāzmu. Tā skatiena, kas bija spējis viņu ļoti emocionāli ietekmēt. Taču tas bija ļoti sen.

- Analīzes sakrita.

- Patiešām?

- Mats tajā pludmalē atrastajā sprādzē un matu šķipsna, kuru es saņēmu, piederēja vienai un tai pašai sievietei. Kas viņa ir?

- Džekija Berjlunda.

- Tā pati Džekija Berjlunda?!

-Jā-

2005. gadā, kad Stiltons savā pārziņā saņēma Jillas Engberjas lietu un izmeklēšanā bīstami pietuvojās viņas darba devējai Džeki-jai Berjlundai, viņš joprojām bija precējies ar Marianni. Mājās viņi bija apsprieduši dažādas ar Džekiju saistītas hipotēzes. To viņi bija darījuši gan virtuvē, gan vannasistabā, gan gultā, līdz viņu piemeklēja pirmā psihoze un viņš nonāca psihiatriskajā slimnicā. Psihozei nebija nekādas saistības ar viņa darbu, pat ja viņa nežēlīgais darba ritms, iespējams, bija daļēji sagatavojis tai augsni. Marianne zināja, kas tieši bija izraisījis viņa psihozi. To nezināja neviens cits - tā viņa domāja, un tāpēc cieta kopā ar viņu. Pēc tam viņš tika atstādināts no Jillas lietas izmeklēšanas, bet pusgadu vēlāk ari starp viņiem viss bija beidzies.

Tas nenotika vienas nakts laikā un nebija arī steigā pieņemts lēmums. Tās bija Toma garīgā stāvokļa sekas. Viņš vienkārši aizstūma viņu prom. Aizvien vairāk un vairāk. Viņš apzināti nepieņēma viņas palīdzību, nevēlējās, ka sieva viņu redz, viņam pieskaras. Līdz beidzot viņš bija panācis to, ko gribēja, - Mariannei vairs nebija spēka, viņa vairs nespēja balstīt to, kurš nevēlas, ka viņu kāds balsta.

Tā viņi aizgāja katrs savu ceļu.

Un viņš ir nonācis līdz treileram.

Te nu viņš tagad sēdēja.

- Tas tātad nozīmē, ka Džekija Berjlunda, iespējams, bija pludmalē tajā pašā vakarā, kad notika slepkavība... - it kā pie sevis noteica Stiltons.

Nopratināšanā viņa to bija noliegusi.

Viņš it kā uzsūca šo patiesi pārsteidzošo informāciju.

- Acīmredzot, - piebilda Marianne.

- Olīvija, - klusi noteica Stiltons.

- Vai tā bija viņa, kas visu to atsāka?

-Jā-

- Un ko jūs tagad darīsiet? Ar analīzēm, kas sakrīt?

- Nezinu.

- Maz ticams, ka tu pats varēsi ar to strādāt, vai ne?

“Kāpēc gan lai es to nevarētu,” viņš nodomāja vispirms. Mazliet agresīvi. Līdz viņš redzēja, kā Marianne uzmet skatienu burciņai ar dīvaino ziedi, dažiem Situation Stockholm numuriem, kas atradās uz galdiņa, un pēc tam viņam pašam.

- Nē, - viņš teica. - Mums droši vien būs vajadzīga Metes palīdzība.

- Kā viņai klājas?

- Labi.

- Un Mortenam?

- Arī labi.

“Un te nu viņš atkal ir savos vecajos ierakumos,” nodomāja Marianne. “Noslēdzies un pa pusei mēms.”

- Kā tas nākas, ka tu ieradies šeit? - Stiltons jautāja.

- Man netālu jāuzstājas ar priekšlasījumu.

- Ak tā.

- Vai tu tiki piekauts?

-Jā-

Stiltons cerēja, ka Marianne neizniekos savu laiku, lai uzmeklētu filmiņas Trashkick vietnē. Iespēja, ka tieši viņa uzreiz atpazīs, kam pieder tā mugura virs Veras, bija ļoti liela.

To viņš kāda neskaidra iemesla dēļ patiesi negribēja.

- Paldies, ka palīdzēji, - viņš teica.

- Lūdzu.

Iestājās klusums. Stiltons raudzījās uz Marianni, un ari viņa nenovērsa skatienu. Kaut kas bezgalīgi skumīgs valdīja šajā situācijā, to sajuta abi. Viņa zināja, kas viņš kādreiz bija bijis, bet tagad diemžēl vairs nebija. To apzinājās ari viņš pats.

Tagad viņš bija pavisam cits cilvēks.

- Marianne, tu esi ļoti skaista, un tu to zini.

- Paldies.

- Vai tev klājas labi?

- Jā. Un tev?

- Nē.

To viņai diezin vai vajadzēja jautāt. Viņa pastiepa roku pāri mazajam plastikāta galdiņam un uzlika uz Stiltona dzīslainās plaukstas.

Viņš roku neatrāva.

Tiklīdz Marianne bija pametusi treileru, Stiltons piezvanīja Olīvijai. Vispirms viņš atstāstīja informāciju, ko Abāss bija paspējis sniegt starp diviem reisiem. Viņa bija ļoti pārsteigta.

- Adelita Rivera?

-Jā-

- No Meksikas?

-Jā-

- Un Nilss Vents bija bērna tēvs?!

- Tā Abāss teica. Mēs droši vien uzzināsim ko vairāk, kad viņš atgriezīsies.

- Neticami, vai ne?

-Jā-

“Daudzējādā ziņā,” nodomāja Stiltons. Pēc tam viņš pastāstīja par Mariannes veiktajam analīzēm, kas sakrita. Tagad viņas reakcija bija vēl vētraināka.

- Mats piederēja Džekijai Berjlundai?!

-Jā-

Kad viņas sajūsma bija mazliet noplakusi un iekarsusī Olīvija bija teju vai pārliecināta, ka viņi ir atrisinājuši pludmales slepkavības mīklu, Stiltons bija spiests iebilst, ka sprādze varēja nonākt pludmalē arī citā, ne tikai slepkavības brīdī. Piemēram, agrāk tajā pašā dienā.

Ūve Gārdmans taču nebija redzējis, kad tieši Džekija to pazaudēja. Katrā ziņā ne tad, kad viņš bija tur un to atrada.

-Jūs gan visā vienmēr redzat tikai negatīvo!

- Gluži otrādi, ja vēlaties kļūt par labu policisti, jums jāiemācās, ka nekad nedrīkst izslēgt citas alternatīvas, citādi tas tiesas zālē var nākt atpakaļ kā bumerangs.

Stiltons ierosināja, ka viņiem vajadzētu sazināties ar Meti Ulsē-teri.

- Kāpēc?

- Neviens no mums diemžēl nevar nopratināt Džekiju.

Mete sagaidīja Stiltonu un Olīviju netālu no policijas ēkas ieejas Pūlhemsgātanā. Viņa bija ļoti aizņemta un nevarēja doties uz pilsētu. Diezgan negribīgi Stiltons bija akceptējis tikšanās vietu. Tā atradās pārāk tuvu tai videi un cilvēkiem, kas Stiltonam raisīja sāpīgas atmiņas.

Taču bumba atradās Metes pusē.

Daudzējādā ziņā.

Viņa vadīja Venta slepkavības izmeklēšanu un gaidīja, kad atlidos Abāss un viņa varēs saņemt to materiālu daļu, kas atradas viņam zem džempera, kā viņš pats bija izteicies. Kad viņš bija pastāstījis par notikumiem Kostarikā, šo to nedaudz piepušķojot, viņa tūlīt pat bija sapratusi, ka šis materiāls varētu būt atslēga uz viņas lietas atrisinājumu. Tas, iespējams, varētu norādīt uz slepkavības motīvu, bet labākajā gadījumā arī uz pašu slepkavu.

Vai vairākiem.

Tāpēc viņa nedaudz nervozēja.

Taču Mete bija pieredzējusi un gudra policiste. Viņa uzreiz saprata, ka tā analīžu sakritība, kuru pludmales lietā bija izdevies pierādīt Stiltonam un Olīvijai, Džekijai Berjlundai varētu būt ļoti nepatīkama. Tikpat ātri viņa saprata, ka šīs divas personas, kas stāv viņas priekšā, pašas vairs neko nespēj izdarīt. Viena bija studente, bet otrs - bezpajumtnieks. Saprotams, viņš nebija parasts bezpajumtnieks, taču konkrētajā brīdī neviens viņu nelaidīs vienu pašu oficiālā nopratināšanas telpā kopā ar varbūtējo slepkavu, turklāt senā slepkavības lieta vēl nemaz nebija oficiāli atsākta.

Viņa piekrita palīdzēt.

- Gaidiet mani šeit pēc četrām stundām!

Vispirms Mete iepazinās ar pludmales lietas pārskatu. Pēc tam sagādāja papildinformāciju no Norvēģijas. Kad tas bija izdarīts, viņa izvēlējās nopratināšanas telpu, kura, kā viņa zināja, atradās drošā attālumā no nevajadzīgiem komentāriem. Ar pāris durvīm, kas dotu Stiltonam iespēju ielavīties viņai aiz muguras, nepiesaistot pārāk daudz skatienu.

Olīvijai nācās viņus gaidīt Pūlhemsgātanā.

- Mums ir daži izvilkumi no tām nopratināšanas reizēm, kas tika veikti 1987. gadā saistībā ar slepkavību Nūrdkosterā, - izteikti neitrālā balsī teica Mete. - Slepkavības brīdī jūs bijāt uz salas, vai ne?

-Jā.

Džekija Berjlunda sēdēja pretim Metei. Metei blakus sēdēja Stiltons. Džekijas un Stiltona skatieni pirms brīža bija satikušies, abi bija absolūti neizdibināmi. Ko domāja Džekija, Stiltons, iespējams, varētu uzminēt. Ko domāja viņš, sievietei nebija ne mazākās jausmas. Viņa bija ģērbusies dzeltenā, perfekti piegulošā kostīmā, un viņas tumšie mati bija sasprausti ciešā mezglā.

- Divās no šīm nopratināšanām - viena notika slepkavības naktī, bet otru nākamajā dienā Stremstadē veica Gunnars Vernemīrs - jūs apgalvojāt, ka nekad neesat bijusi augšā pie Haslevīkas līčiem, proti, vietā, kur tika izdarīta slepkavība. Vai tā bija?

- Es nekad tur neesmu bijusi, nē.

- Vai jūs bijāt tur agrāk tajā pašā dienā?

- Nē. Es nekad tur, augšā, neesmu spērusi savu kāju, es dzīvoju lejā, ostā, uz luksusjahtas, un jūs to noteikti zināt, tas arī ir atrodams tajās nopratināšanās.

Mete turpināja lēni un metodiski. Viņa izskaidroja šai grūti ietekmējamai bijušai eskorta dāmai, ka policijai, veicot DNS analīzes, kas iegūtas no kādas matu sprādzes, ir izdevies sasaistīt viņu ar slepkavības vietu.

- Mēs zinām, ka jūs tur bijāt.

Uz dažām sekundēm iestājās klusums. Džekija spēja saglabāt vēsu prātu un nebija muļķe, tāpēc it labi saprata, ka jāmaina stratēģija.

-Jā, mēs tur nodarbojāmies ar seksu, - viņa teica.

- Mēs?

- Es kopā ar vienu no tiem norvēģu puišiem biju tur, un mums bija sekss, acīmredzot tad arī es pazaudēju to sprādzi.

- Mazāk nekā pirms minūtes jūs teicāt, ka nekad tur neesat bijusi. To pašu jūs apgalvojāt arī abās nopratināšanas reizēs 1987. gadā. Un tagad jūs pēkšņi atzīstat, ka tomēr tur esat bijusi?

- Es tur biju.

- Kāpēc iepriekš melojāt?

- Lai netiktu iepīta tajā slepkavības lietā.

- Kad jūs un norvēģis bijāt tur un nodarbojāties ar seksu?

- Pa dienu. Varbūt arī uz vakara pusi, es vairs neatceros, tas taču bija pirms vairāk nekā divdesmit gadiem!

- Uz jahtas bija divi norvēģi - Geirs Andrēsens un Peters Muens. Ar kuru no viņiem jums bija sekss?

- Ar Geiru.

- Tātad viņš varētu apstiprināt jūsu stāstīto?

-Jā.

- Diemžēl viņš ir miris. Mēs to pirms brīža pārbaudījām.

- Ak tā? Nu tad jums būs vien jātic tam, ko es saku.

- Mums būtu jātic?

Mete lūkojās uz Džekiju, kas tikko bija pieķerta pamatīgos melos. Džekija bija piespiesta pie sienas, un tas bija acīmredzams.

- Es vēlos advokātu, - viņa teica.

- Nu tad šobrīd nopratināšanu beigsim.

Mete izslēdza magnetofonu. Džekija steidzīgi piecēlās un devās uz durvīm.

- Vai jūs pazīstat MWM izpilddirektoru Bertilu Magnusonu? -pēkšņi iejautājās Mete.

- Kāpēc man viņš būtu jāpazīst?

-1987. gadā viņam Nūrdkosterā bija vasarnīca. Jūs varbūt reizēm nejauši satikāties?

Džekija pameta telpu, uz jautājumu tā arī neatbildot.

Olīvija bezmērķīgi klīda gar Krūnuberjas parku. Viņai šķita, ka ir pagājusi vesela mūžība. Ko viņi tur iekšā dara? Vai viņi Džekiju aizturēs? Pēkšņi viņa iedomājās par Ēvu Karlsēnu. Varbūt vajadzētu to pastāstīt viņai? Tas taču lielā mērā bija tieši Ēvas nopelns, ka viņa bija tā pielipusi šai Džekijai.

Viņa piezvanīja.

- Sveiki! Te Olīvija Renninga. Kā jums klājas?

- Labi. Galva vairs nesāp. - Ēva pat mazliet iesmējās. - Un kā klājas jums pašai? - viņa vaicāja. - Kā iet ar Džekiju Berjlundu?

- Iet neiedomājami labi! Mēs esam ieguvuši DNS, kas sasaista viņu ar Nūrdkosteras pludmali. Tajā pašā vakarā, kad notika slepkavība!

- Mēs?

-Jā, es tagad strādāju kopā ar pāris policistiem!

- Patiešām?

- Jā. Džekija patlaban Valsts kriminālpolicijā tiek nopratināta!

- Ak tā? Tātad viņa tovakar bija pludmalē?

-Jā!

- Cik dīvaini! Un policija tagad atkal ir atsākusi slepkavības izmeklēšanu?

- To es nezinu, varbūt pa īstam vēl ne, jo pagaidām ar šīs lietas izmeklēšanu nodarbojos galvenokārt es un viņš.

- Kas ir viņš?

- Toms Stiltons.

- Ak tā, tātad viņš atkal ir ķēries tai klāt?

-Jā. Pret savu gribu!

Tagad tā bija Olīvija, kura iesmējās, taču tieši tobrīd viņa pamanīja pa Valsts kriminālpolicijas durvim izslīdam Džekiju Berjlundu.

- Ēva, vai varu jums pārzvanīt mazliet vēlāk?

- Sarunāts. Sveika!

Olīvija pārtrauca sarunu un redzēja, kā Džekija ielec taksometrā. Brīdī, kad taksometrs sāka ripot, Džekija paskatījās ārā pa logu tieši uz viņu. Olīvija raudzījās viņai acīs. “Kaķu slepkava,” Olīvija nodomāja un juta, ka viss viņas ķermenis momentā saspringst. Tad taksometrs pazuda viņas skatienam.

Pa durvīm iznāca Stiltons, un Olīvija metās viņam pretim.

- Kā gāja? Ko viņa teica?

Dodoties prom no nopratināšanas telpas, Meti gaitenī apturēja Oskars Molīns, augsti stāvošs policijas priekšnieks.

- Vai tu tikko pratināji Džekiju Berjlundu?

- Kurš tad to jau paspēja noziņot?

- Fošs redzēja viņu ienākam.

- Un piezvanīja tev?

-Jā. Viņš turklāt apgalvoja, ka pa gaiteni viņam garām aizslīdējis Toms Stiltons. Vai arī viņš tur piedalījās?

-Jā-

- Tad, kad tu nopratināji Džekiju Berjlundu?

-Jā-

Oskars skatījās uz Meti. Abi daudzreiz bija strādājuši kopā un juta savstarpēju cieņu. “Labi, ka tā,” nodomāja Mete, jo šī te bija visai kutelīga situācija.

- Ar ko bija saistīta nopratināšana? Ar Nilsa Venta slepkavību?

- Nē, ar Adelitas Riveras slepkavību.

- Kas tad, velns, tā vēl par slepkavību? - jautāja Oskars.

- Sieviete, kura tika noslīcināta Nūrdkosterā 1987. gadā.

- Vai tu strādā arī pie šīs lietas?

- Es tikai palīdzu.

- Kam palīdzi?

- Vai šīs Džekijas Berjlundas nopratināšana ir īpaši jutīgs gadījums? - vaicāja Mete.

- Nē? Kā tu to domā?

- Tā vismaz šķita 2005. gadā, kad Stiltons pietuvojās viņai.

- Kāpēc lai tas būtu kaut kas īpaši jutīgs?

- Tāpēc, ka mēs abi zinām, ar ko viņa nodarbojas, un pastāv iespēja, ka viņas klientu reģistrā atrodams kāds, kam tur nevajadzētu būt.

Oskars lūkojās uz Meti.

- Kā klājas Mortenam? - viņš jautāja.

- Labi. Vai tu domā, ka arī viņš atrodams šajā reģistrā?

- To nekad nevar droši zināt.

Abi mazliet stīvi pasmaidīja.

N

L

Oskars Molīns, iespējams, būtu pietaupījis savu smaidu, ja zinātu, ka Metei bija izdevies izdarīt to, kas Stiltonam nebija pa spēkam 2005. gadā. Proti, saņemt atļauju kratīšanai pie Džekijas Berjlundas. Būtībā viņai bija ļoti paveicies - kā nekā tas tomēr attiecās uz lietu, kas oficiāli nebija atjaunota, - taču Metei bija savi kanāli.

Tā nu Līsa Hēdkvista iekļuva Džekijas dzīvoklī Normēlarstrandē, kamēr tā saimnieci pratināja Mete. Līsa atvēra Džekijas datoru un visu, kas tajā atradās, ielādēja zibatmiņā.

Oskaram Molīnam tas noteikti nebūtu paticis.

Viņa bija stundām klīdusi pa Flemingsberju un meklējusi Aki. Katram satiktajam puišelim viņa prasīja, vai tas nav redzējis Aki Anderšonu. Neviens viņu nebija redzējis.

Patlaban viņa sēdēja Akes istabā un turēja rokā mazu, pamatīgi nonēsātu futbola kurpju pāri. Viņa sēdēja uz Akes gultas, un viņas skatiens bija apstājies pie saplīsušā skrituļdēļa. Ake to bija mēģinājis salabot ar brūnu līmlenti. Viņai atkal vajadzēja noslaucīt saraudātās acis. Viņa šeit jau bija raudājusi ilgi. Aptuveni pirms stundas piezvanīja Minkens, taču arī viņam nebija nekā jauna, ko pastāstīt. Ake bija pazudis. Viņa zināja, ka kaut kas ir noticis, to viņa juta ar visu savu ķermeni, un tam bija kāda saistība ar tām cīņām būri. Viņa atkal savu acu priekšā redzēja visus zilumus un brūces uz viņa mazā ķermeņa. Kāpēc viņš to bija darījis? Kāpēc cīnījies būrī? Viņš taču nebija tāds. Nepavisam ne! Viņš nekad nekāvās. Kurš bija viņu tur iemānījis? Ovete savās kalsnajās rokās grozīja futbola kurpju pāri. Ja vien viņš tagad uzrastos, viņa nopirktu viņam jaunus apavus. Tūlīt pat. Un aizietu ar viņu uz atrakciju parku. Ja vien viņš... Viņa pagriezās un paņēma mobilo telefonu.

Viņa zvanīs policijai.

Atkritumu konteiners stāvēja pie vārtiem Diagnūsvēgenā. Tajā atradās pāris vecu, galīgi nolietotu matraču, daļēji sadedzināts ādas dīvāns un vesela kaudze dažādu krāmu, kas bija samesti konteinerā pēc kāda pagraba tīrīšanas. Meitene, kas vērās pār konteinera malu, grabažu kaudzē pamanīja DVD kastīti. Varbūt tajā ir ari filma? Ar nelielu piepūli meitenei izdevās tikt pāri konteinera malai, un viņa piezemējās uz dīvāna. Uzmanīgi viņa virzījās uz priekšu, tuvāk DVD kastītei. Varbūt tā ir tukša, bet, kas zina, varbūt būs īsts atradums! Bridi, kad meitene jau pastiepās, lai paņemtu iekāroto, viņa pamanīja ko citu - daļu no mazas, kalsnas rokas, kas bija izlīdusi starp dīvāna spilveniem.

Uz rokas lejasdaļas bija uzzīmēti burti KF un aplis ap tiem.

STILTONS STĀVĒJA pie Sēderhallarnas tirgus un pārdeva avīzes. Ar tirgošanu veicās vidēji labi. Viņš jutās ellīgi noguris, jo iepriekšējā naktī veselas divas stundas bija staigājis pa akmens kāpnēm. Lielāko kāpelēšanas daļu viņš bija domājis par Mariannes apciemojumu Veras treilerā. Viena no viņām tagad bija mirusi, bet otra - laimīgi apprecējusies. Vismaz viņš tā pieņēma. Pirms aizmigšanas viņš bija domājis par Mariannes plaukstu uz savējās. Vai tā bija tikai līdzjūtības izpausme?

Droši vien.

Stiltons paskatījās augšup debesīs un redzēja, kā savelkas tumši mākoņi. Ja sāks līt, viņš te vairs nepaliks. Viņš salika savas avīzes mugursomā un devās prom. Pirms brīža bija piezvanījusi Mete un teikusi, ka viņai diemžēl uz laiku Džekija Berjlunda jāatstāj mierā. Viņa dos ziņu, vai un kad būs pienācis laiks vēl kādai nopratināšanai.

- Esi uzmanīgs! - viņa bija teikusi.

- Ko?

- Tu taču zini, kāda ir Berjlunda, un tagad viņa zina, kas viņai atkal min uz papēžiem.

- Skaidrs.

Stiltons nebija stāstījis Metei par Olīvijas piedzīvojumiem liftā. Varbūt viņa pati to bija pastāstījusi? Vai ari tas bija tikai vispārējs brīdinājums?

Pametot Pilsoņu laukumu, viņš iedomājās par savu hipotēzi. To, kuru bija atklājis Jannem Klingam. Ka potenciālie upuri varbūt tiek izvēlēti pie Sēderhallarnas tirgus.

Taču tālāk viņa domas nesniedzās.

Stiltons lēnām veica pēdējos metrus cauri mežam. Viņš bija pārguris. Gari izelpojot, viņš atvēra treilera durvis - treilera, kuru bija

paredzēts aizvākt. Bet, tā kā pašvaldība slepkavības dēļ bija dabūjusi sprunguļus spieķos, tas te vēl stāvēja.

Viņš nolēma šovakar nedoties uz akmens kāpnēm.

Ingentingas mežs nebija nekāds dižais, īpaši pēc norlandiešu standartiem, taču tas bija pietiekami liels un akmeņains, lai tajā varētu paslēpties kāds, kurš vēlējās palikt nepamanīts. Pareizāk sakot, kādi. Šajā gadījumā - pāris tumši ģērbušos stāvu. Viņus apkārtējais mežs bija paslēpis izcili.

Mežs, kas atradās aiz pelēka treilera.

Stiltons aizvēra aiz sevis durvis. Tieši tad, kad viņš noslīga uz lāviņas, piezvanīja Olīvija un gribēja parunāt par Džekiju. Taču Stil-tonam nebija spēka.

- Man vajag mazliet pagulēt, - viņš teica.

- Ak tā. Labi... bet mobilais telefons taču jums paliks ieslēgts?

- Kāpēc?

- Tāpēc ka... nu, ja gadījumā kaut kas atgadās.

“Vai Mete ir runājusi arī ar viņu?” nodomāja Stiltons.

- Labi. Tas būs ieslēgts. Sazvanīsimies.

Stiltons beidza sarunu, atslīga atpakaļ uz lāviņas un izslēdza mobilo telefonu. Viņš negribēja, ka viņu varētu traucēt vēl kāds. Dže-kijas nopratināšana iepriekšējā dienā bija prasījusi zināmu sasprindzinājumu. Lai gan kas cits, iespējams, bija ietekmējis viņu pat vēl vairāk. Atrašanās ēkā, kurā viņš kā slepkavību izmeklētājs bija pavadījis tik daudzus panākumiem bagātus gadus, bija pamatīgi plosījusi viņu. Tagad viņam vajadzēja pa to lavīties kā tādai ar plāksteriem aplīmētai žurkai, lai tikai nesastaptu kādu no saviem agrākajiem kolēģiem.

Tas viņam bija stipri kodis kaulā.

Stiltons juta, ka patiesībā šī brūce vēl nav sadzijusi. Atkal tika uzplēstas vecās rētas, fakts, ko viņš bija spiests atzīt - viņš būtībā tika atcelts no lietas izmeklēšanas - un kas vairāk vai mazāk vienlaikus bija arī zīmogs, ka ar viņu ir cauri. Labi, viņam bija psihoze. Viņam bija piemetušās paniskas bailes un bija vajadzīga medicīniskā palīdzība. Taču tas nebija noteicošais.

Vismaz viņš tā domāja.

Saprotams, bija arī tādi kolēģi, kas atbalstīja viņu, taču dažnedažādas runas viņam aiz muguras bija pieaugušas ar katru dienu. Turklāt viņš ļoti labi zināja, kurš ir tas, kas nemitīgi pielej eļļu ugunij. Darbavietā, kur visi ir tik cieši saistīti cits ar citu, ir ļoti viegli saindēt gaisotni. Kāds ļauns vārds šur, kāds nenoteikts mājiens tur, novērsti skatieni, ļaudis, kas nezina, kā uzvesties, kad atklājuši, ka palikuši ar tevi divatā pie galda ēdamzālē. Un beigu beigās tev vairs neatliek nekas cits kā aiziet.

Ja vien tev piemīt lepnums, vienalga, kādā formā.

Stiltonam tas piemita.

Tāpēc viņš salika savas mantas pāris kartona kastēs, pārmija dažus vārdus ar šefu un aizgāja.

Pēc tam sākās viņa slīdēšana lejup.

Patlaban viņš aiz pārguruma grasījās uz lāviņas ieslīdēt snaudā.

Pēkšņi kāds klauvēja pie durvīm. Stiltons sarāvās. Jauns klauvējiens. Viņš piecēlās sēdus. Vai viņam vajadzētu atvērt? Vēl viens klauvējiens. Stiltons pie sevis nolamājās, piecēlās no lāviņas, paspēra dažus soļus durvju virzienā un atvēra tās.

- Sveiki! Mani sauc Svens Būmarks, es esmu no Solnas pašvaldības.

Vīrietis bija apmēram četrdesmit gadus vecs, ģērbies brūnā mētelī un pelēkā cepurē ar nagu.

- Vai drīkstu ienākt?

- Kāpēc?

- Lai mazliet aprunātos par treileru.

Stiltons atkāpās līdz lāviņai un apsēdās. Būmarks aizvēra aiz sevis durvis.

- Vai drīkstu apsēsties?

Stiltons pamāja, un Būmarks apsēdās uz pretējās lāviņas.

- Vai jūs šeit tagad dzīvojat?

- Un kā tad izskatās?

Būmarks mazliet pasmaidīja.

- Jūs jau varbūt zināt, ka mums šis te ir jāvāc prom.

- Kad?

-Rit.

Būmarks runāja mierīgi un laipni. Stiltons lūkojās uz viņa baltajām un kādā smagākā darbā nekad nelietotajām plaukstām.

- Uz kurieni jūs to pārvietosiet?

- Uz atkritumu izgāztuvi.

- Sadedzināsiet?

- Iespējams. Vai jums ir, kur dzivot?

-Nē.

-Jūs taču zināt, ka mums ir patversme...

- Vai tas bija viss?

-Jā-

Būmarks palika sēžam. Vīrieši vērās viens otrā.

- Man ļoti žēl, - Būmarks teica un piecēlās. - Vai varu nopirkt laikrakstu?

Viņš norādīja uz nelielo kaudzīti ar Situation Stockholm, kas atradās uz galdiņa. Stiltons pastūma vienu avīzi Būmarka virzienā.

- Četrdesmit kronu.

Būmarks izvilka naudas maku un pastiepa piecdesmit kronu naudaszīmi.

- Man diemžēl nav, ko jums izdot, - teica Stiltons.

- Tas nekas.

Būmarks paņēma avīzi, atvēra durvis un pazuda ārā pa tām.

Stiltons atkrita uz lāviņas. Viņam nebija spēka padomāt. Treileru rīt aizvāks. Viņam jādodas prom. Viss jāizvāc. Viņš juta, ka atkal grimst dziļi jo dziļi.

Divi tumšie stāvi pagaidīja, līdz vīrietis pelēkajā cepurē būs pazudis. Tad viņi lavījās uz priekšu ar dēli rokā. Tas bija pamatīgs dēlis.

Abi kopā viņi pavisam klusu iespieda to zem durvju roktura. Viens no viņiem dēļa apakšējo galu nostiprināja ar pamatīgu akmeni, lai dēlis neizslīdētu. Tad viņi ātri noskrūvēja vāciņu nelielai kanniņai.

Stiltons uz lāviņas pagriezās. Viņš juta nāsīs iesitamies kādu vāju, bet asu smaku. Viņš vēl joprojām bija pusaizmidzis un pārāk -noguris, lai spētu reaģēt. Smaka pieņēmās spēkā un aizvien vairāk un vairāk iespiedās zemapziņā, liekot viņa aizmiglotajās smadzenēs

it

ataust mežonīgiem uguns, dūmu un sievietes kliedzienu fragmentiem. Pēkšņi viņš pielēca sēdus.

Tad viņš ieraudzīja liesmas.

Milzīgas, dzeltenzilas liesmas, kas laizīja treileru no ārpuses. Smagi, kodīgi dūmi sāka spiesties treilerā. Stiltonu pārņēma panika. Ar necilvēcīgu rēcienu viņš pielēca kājās no lāviņas, atsitot galvu pret skapīti. Viņš sabruka uz grīdas, tad atkal uzrausās kājās un metās uz durvīm. Tās nevarēja atvērt.

Viņš kliedza un ar spēku atkal metās durvīs.

Tās palika ciet.

Gabaliņu tālāk mežā stāvēja abi tumšie stāvi un skatījās uz treileru. Pamatīgais dēlis zem durvju roktura savu uzdevumu pildīja labi. Durvis bija kārtīgi nobloķētas. Viņi turklāt bija izlaistījuši lielu daudzumu benzīna visapkārt treileram. Uguns sāka plosīt treilera sienas.

Normāls treilers spētu turēties pretim ugunij labu brīdi, līdz sāktu kust plastmasa. Taču tādā stāvoklī, kādā atradās Veras treilers, tas kļuva par degošu elli ļoti īsā laikā.

Un šis laiks bija pagājis.

Kad visu treileru ietina dārdošas liesmas, abi stāvi pagriezās un metās skriešus.

Iekšā mežā un prom.

Abāss el Fasī gaidīja, līdz varēs izkāpt no lidmašīnas. Ļaudis spiedās durvīs, un viņš bija noguris. Sāpes no sitiena pa pakausi vēl nebija izzudušas, un tam visam klāt bija nācis vēl viens pārlidojumā pārbaudījums.

Un ne tikai tas.

Viņam bija piemetusies arī pamatīga svīšanas lēkme, kuru bija izraisījušas negaidītas gaisa bedres virs Dānijas, tāpēc viņš bija izņēmis zem džempera paslēptos materiālus un sabāzis tos plastmasas maisiņā. Tagad viņš tos nesa rokā. Zilā plastmasas maisiņā. Citas bagāžas viņam nebija.

Abāss neaizrāvās ar iepirkšanos.

Nažus viņš bija atdāvinājis diviem zēniem Malpaisā.

Pārvietojoties pa teleskopisko trapu no lidmašīnas uz lidostas ēku, viņš izņēma mobilo telefonu un zvanīja Stiltonam. Neviens neatbildēja.

Pie izejas viņu jau gaidīja Līsa Hēdkvista un Buse Tirēns. Abāss zināja, kas viņi ir. Viņi kopā devās ielidošanas zāles virzienā. Gan Lisa, gan Abāss izvilka mobilo telefonu. Līsa piezvanīja Metei, lai paziņotu, ka viss tiek kontrolēts un viņi dodas ārā.

- Kurp lai mēs braucam?

Mete mirkli apdomājās. Viņai šķita, ka būtu labi, ja arī Stiltons būtu klāt, kad Abāss rādīs Kostarikas materiālus, jo, kā viņa saprata no steidzīgās sarunas ar Abāsu viņa pārlidojumu starplaikā, tie lielā mērā attiecās arī uz pludmales lietu. Tāpēc viņa nolēma, ka satikšanās policijas ēkā nebūtu laba ideja.

- Vediet viņu uz viņa dzīvokli Dālagātanā. Satiksimies tur.

Abāss pa savu mobilo telefonu runāja ar Olīviju.

- Vai zināt, kur ir Stiltons?

- Treilerā.

- Viņš neatbild uz zvanu.

- Ak tā? Bet viņš ir tur. Es zvanīju viņam pirms kāda brīža, un tad viņš bija tur. Viņš šķita ļoti noguris un gribēja gulēt. Kaut gan viņš apsolīja, ka atstās mobilo telefonu ieslēgtu. Varbūt viņam nav spēka atbildēt.

- Labi. Sazvanīsimies.

Abāss ielidošanas zālē ienāca ar Būsi pie vieniem sāniem, bet Līšu - pie otriem. Viņi devās taisnā ceļā uz izeju. Neviens no viņiem neievēroja vīrieti, kas stāvēja pie sienas turpat netālu un noskatījās pakaļ kazino Cosmopol krupjē, kurš patlaban šķērsoja zāli. K. Sedo-vičs izvilka mobilo telefonu.

- Vai viņš ir viens pats? - jautāja Bertils Magnusons.

- Nē. Viņš ir kopā ar kādu vīrieti un sievieti civilā apģērbā.

Bertils apstrādāja informāciju. Vai viņš tos būtu saticis lidmašīnā? Vai arī strādāja kopā ar tiem? Varbūt tie bija policisti civilā , apģērbā?

- Seko viņiem!

Olīvija sēdēja virtuvē ar mobilo telefonu rokā. Kāpēc Stiltons neatbildēja, kad Abāss viņam zvanīja? Viņš taču apsolīja, ka neizslēgs mobilo telefonu. Pats par sevi saprotams, viņš atbildētu, ja redzētu, kas ir zvanītājs. Vai viņš, par spīti visam, bija izslēdzis mobilo telefonu? Ari viņa mēģināja sazvanīt Stiltonu. Nekā. Varbūt viņam priekšapmaksas kartē bija beigusies nauda? Bet telefons taču vienalga pieņemtu ienākošos zvanus. Viņa īsti nezināja, ko domāt.

Olivijas fantāzija uzņēma apgriezienus.

Vai kaut kas bija noticis? Vai viņš ticis piekauts vēlreiz? Vai varbūt ir iesaistījusies tā nolādētā Džekija Berjlunda? Stiltons taču piedalījās viņas nopratināšanā.

Viņa pielēca kājās.

Izejot uz ielas, viņa bija pamatīgi satraukusies un tad pieņēma lēmumu.

“Mustangs”!

Olīvija skrēja uz iedzīvotājiem paredzēto autostāvvietu un apstājās pie savas mašīnas. Viņu plosīja divējādas izjūtas. Viņa nebija iesēdusies tajā kopš notikuma ar Elvisu. Tagad Elviss bija pagalam un mašīna šķita netīkama. Viņa abus bija tā milējusi, taču tagad viss bija mainījies. Šķita, it kā viņi būtu atņēmuši viņai ne tikai Elvisu un mašīnu, bet ari daļu no tēva. Mašīnā saglabājušos smaržu no Ārnes. To smaržu viņa nekad vairs nespēs sajust. Taču tagad bija jādomā par Stiltonu. Iespējams, kaut kas ir noticis! Viņa atvēra durvis un ieslīdēja pie stūres. Kad viņa ievietoja atslēgu un pagrieza to, viss viņas ķermenis drebēja. Tomēr viņa ielika ātrumā un piespieda sevi izbraukt no stāvvietas.

Tam, ka Stiltons neatbildēja pa mobilo telefonu, bija pavisam loģisks izskaidrojums. Mobilais telefons gulēja kā maza, sačokurojusies plastmasas desiņa pelnos, kas bija palikuši pāri no Veras Lāršo-nes treilera. Tagad tas bija pārvērties par melnām un kūpošām drupām dažu ugunsdzēsēju mašīnu ielenkumā, un patlaban tika satītas to šļūtenes. Ugunsdzēsēji bija uzlējuši ūdeni pēdējām degošajām atliekām un raudzījušies, lai uguns nepārmetas uz mežu. Viņi bija ari nožogojuši teritoriju. Galvenokārt tāpēc, lai turētu pietiekamā attālumā tuvējās apkārtnes ziņkārīgos.

Ziņkārīgos, kas čukstus konstatēja, ka tas šausmīgais treilers beidzot te vairs nestāvēs.

Olīvija novietoja mašīnu gabaliņu nostāk. Viņa skrēja uz nelielo izcirtumu mežā un brīžiem pat dabūja pamatīgi nopūlēties, lai tiktu uz priekšu. Līdz nožogojumam. Tālāk viņa netika. Tur stāvēja formas tērpos ģērbušies policisti un nevienu nelaida tālāk.

Tūlīt aiz viņiem stāvēja divi izmeklētāji civilā apģērbā - Rūne Fošs un Janne Klinga. Viņi tikko bija ieradušies un konstatējuši, ka ir iznīcināta Veras Lāršones slepkavības vieta.

- Tie noteikti ir kādi sīki palaidņi, kas te mazliet papriecājušies... - teica Fošs, nostādot Klingu smagas izvēles priekšā. Ja viņš atklātu, ka Stiltons bija ievācies treilerā, nāktos arī paskaidrot, kā viņš to zina, taču viņam padomā nebija neviena laba izskaidrojuma.

Vismaz tāda, kas derētu Fošam.

- Bet var taču būt, ka te pēc viņas ir dzīvojis vēl kāds, - Klinga teica.

- Tas ir iespējams, uz to sniegs atbildi tehniskie eksperti. Ja tur iekšā kāds bija degšanas laikā, šķiet, no viņa nekas daudz nebūs palicis, lai nopratinātu. Ne tā?

- Nē, bet mums taču vajadzētu...

- Vai treilerā kāds bija?

Tā bija Olīvija, kas bija izlauzusies uz priekšu. Fošs jautājoši skatījās uz viņu.

- Vai tur kādam vajadzēja būt?

-Jā-

- Kā jūs to zināt?

- Tāpēc, ka es pazīstu to, kurš šeit dzīvoja.

- Kas viņš tāds ir?

- Viņu sauc Toms Stiltons.

Klinga tūlīt pat sajuta milzīgu atvieglojumu, turpretim Fošs izskatījās neizsakāmi apmulsis. Stiltons? Vai viņš bija dzīvojis šajā treilerā? Vai viņš bija tajā sadedzis? Fošs raudzījās uz kūpošajām drupām.

- Vai viņš tur bija?

Klinga skatījās uz Olīviju. Viņš atcerējās, ka viņi bija saskrējušies treilera durvīs pirms dažām dienām, un saprata, ka viņa pazīst Stil-tonu. Ko lai viņš saka?

- То mēs nezinām, mūsu tehniskie eksperti pārbaudīs atliekas, lai varētu pateikt, vai...

Olīvija apgriezās un metās skriešus līdz kādam kokam. Tur viņa nošļuka zemē un jutās pilnīgi sagrauta. Viņa centās elpot lēni un dziļi. Viņa mēģināja sev iestāstīt, ka Stiltona varbūt nemaz nebija treilerā. Ka viņam nevajadzēja tur katrā ziņā būt. Tieši tad, kad tas sāka degt.

Viņa devās atpakaļ pie mašīnas. Apjukusi un šokēta. Viņai aiz muguras caur mežu lēnām slīdēja ugunsdzēsēju mašīnas, bet ziņkārīgie, savā starpā sarunādamies, izklida dažādos virzienos. “It kā nekas nebūtu noticis,” Olīvija nodomāja. Viņa ar drebošām rokām izvilka mobilo telefonu un uzspieda kādu numuru. Viņai atbildēja Mortens. Viņa trīcošā balsī mēģināja pastāstīt, kas bija noticis.

- Vai viņš tur iekšā ir sadedzis?!

- Es nezinu! Viņi nezina! Vai Mete ir mājās?

- Nē.

- Palūdziet viņai, lai man piezvana!

- Olivij! Jums vajag...

Olivija pārtrauca sarunu un uzspieda Abāsa numuru.

Viņš atbildēja, sēžot netrafareta policijas mašīnā ceļā no Arlan-das uz pilsētu, lai gan mašina šobrid vairāk stāvēja uz vietas nekā brauca. Kāds kravas furgons bija saslīdējis un iztriecies cauri tērauda trosēm, kas atdala pretējās braukšanas joslas, tādējādi pamatigi aizsprostojot ceļu vienā braukšanas virzienā. Viņiem vajadzīgajā virzienā. Viņi vēl nebija tikuši garām pašai negadījuma vietai. Mašīnu rindas lēni rāpās uz priekšu.

To darīja ari tā mašīna, kas viņiem sekoja.

Tā brauca tieši aiz viņiem.

Abāss beidza sarunu. Vai Toms bija atradies treilerā? Vai tāpēc viņš nebija atbildējis? Abāss skatījās ārā pa mašīnas logu pāri plašajam, zaļajam laukam, ko klāja zemi miglas plīvuri. Viņš prātoja: vai tā vajadzētu saņemt nāves ziņu?

Sēžot sastrēgumā?

Olivija brauca atpakaļ uz savu dzīvokli. Viņa novietoja mašīnu un lēni devās mājas ieejas virzienā. Viņai vairs nebija spēka padomāt.

Koncentrēties. Viņa nespēja aptvert notikušo. Taču viņas zemapziņa funkcionēja puslīdz ciešami. Uzspiedusi kodu un atvērusi durvis, viņa bija sakoncentrējusi uzmanību. Viņa atcerējās Džekijas Berjlun-das skatienu cauri taksometra logam pie policijas ēkas. Un nodedzināto Veras treileru. Vai tā bija Džekijas atriebība par nopratināšanu?

Kāpņu telpa bija tumša, bet Olīvija zināja pavisam precīzi, cik tālu ir līdz elektrības slēdzim. Viņa varēja to aizsniegt, ar vienu kāju joprojām turot durvis atvērtas. Viņa pastiepās pēc elektrības slēdža un nodrebēja. Ar acs kaktiņu viņa bija kaut ko pamanījusi. Kādu tumšu stāvu tālāk kāpnēs. Viņa vienlaikus iekliedzās un nospieda elektrības slēdzi. Gaisma atklāja patiesi nožēlojamu cilvēka figūru ar sasvīdušiem matiem, apdegušām drēbēm un asiņojošām rokām.

-Tom!?!

Stiltons paskatījās uz viņu un sāka klepot. Stipri. Olīvija metās pie viņa un palīdzēja pieslieties kājās. Uzmanīgi viņi devās augšā pa kāpnēm un iekšā dzīvoklī. Stiltons noslīga uz kāda virtuves krēsla. Olīvija piezvanīja Abāsam. Viņi bija izkļuvuši no sastrēguma un patlaban atradās pie Svēaplāna.

- Viņš tātad ir pie jums? - pārjautāja Abāss.

- Jā! Vai jūs piezvanīsiet Metei? Es nevarēšu dabūt viņu rokā.

- Labi. Kur jūs dzīvojat?

Olīvija uzlika plāksterus uz Stiltona grieztajām brūcēm. Viņa atvēra logu, lai izvēdinātu kodīgo ugunsgrēka dūmu smaku, un piedāvāja viņam kafiju. Stiltons neteica ne vārda. Viņš ļāva viņai darboties. Viņa ķermenis vēl joprojām bija šoka varā. Viņš zināja, ka ir izglābies par mata tiesu. Ja viņam nebūtu izdevies ar gāzes plītiņas balonu izsist treilera logu, tehniskie eksperti ap šo laiku savāktu pārogļojušos skeletu un aizgādātu viņu no turienes, maisā saliktu.

- Paldies.

Stiltons paņēma kafiju ar viegli drebošām rokām. Panika? Viņu atkal bija pārņēmusi panika. “Būtībā jau tas nav nekas dīvains,” viņš nodomāja. “Ieslodzīts degošā treilerā.” Taču viņš zināja, ka paniku bija izraisījis kaut kas cits. Viņš ļoti labi atcerējās savas mammas vārdus, ko viņa teica, guļot uz nāves gultas.

Olīvija apsēdās viņam pretim. Stiltons atkal ieklepojās.

-Jūs bijāt tur, treilerā? - viņa beidzot jautāja.

-Jā-

- Bet kā jums izdevās...

- Nevajag!

Atkal. Olivija jau sāka pie tā pierast. Ja viņš kaut ko nevēlējās, bija veltīgi censties to panākt. Cietpauris. Viņa sāka saprast Marianni Būglundu. Stiltons nolika tasīti uz galda un atliecās atpakaļ.

- Kā tev šķiet, vai tas varētu būt Džekijas pirksts? - jautāja Olīvija.

- Nav ne mazākās jausmas.

“Tā varētu būt viņa,” viņš domāja. Vai ari kāds cits, kas bija sekojis viņam no Sēderhallarnas tirgus. Taču Olīvijai par to nebija nekādas daļas. Kad viņš būs nedaudz atguvis spēkus, viņš piezvanīs Jannem Klingam. Patlaban viņš tikai ļāva karstajai kafijai mazliet nomierināt straujo elpu. Viņš redzēja, ka Olīvija paslepus raugās uz viņu. “Viņa ir glīta.” Šāda doma nekad agrāk viņam nebija ienākusi prātā.

- Vai tu esi ar kādu kopā? - viņš pēkšņi jautāja.

Jautājums Olīviju patiesi pārsteidza. Stiltons nekad nebija izrādījis kaut vismazāko interesi par viņas privāto dzīvi.

- Nē.

- Es arī ne.

Viņš pasmaidīja. Olīvija ari pasmaidīja. Pēkšņi iezvanījās viņas mobilais telefons. Tas bija Ulfs Molīns - viņas kursabiedrs.

- Sveiks!

- Kā tev klājas? - viņš jautāja.

- Labi. Ko tu gribēji?

- Pirms brīža zvanīja tēvs, viņš ir kaut ko uzzinājis par Tomu Stiltonu, nu to, kuru tu meklēji, vai atceries?

-Jā-

Olīvija ar telefonu rokās mazliet aizgriezās. Stiltons vēroja viņu.

- Viņš acīmredzot ir bomzis, - teica Ulfs.

- Ak tā?

- Vai tu esi dabūjusi viņu rokā?

-Jā-

- Vai viņš ir bomzis?

- Bezpajumtnieks.

- Vai tas nav viens un tas pats?

- Vai es varu tev atzvanīt vēlāk? Man ir ciemiņš.

- Ak tā? Nu labi! Čau!

Olīvija pārtrauca savienojumu. Stiltons saprata, par ko bija runa. Tiešā Olīvijas tuvumā neviens cits bezpajumtnieks neapgrozījās. Viņi vērās viens otrā. Kaut kas Stiltona skatienā viņai pēkšņi atgādināja par tēvu. Par to fotogrāfiju, kuru viņa bija redzējusi mājās pie Ver-nemīriem Stremstadē. Fotogrāfiju ar Stiltonu un Arni.

- Cik labi tu pazini manu tēvu? - viņa jautāja.

Stiltons nolaida skatienu un raudzījās uz galdu.

- Vai jūs ilgi strādājāt kopā?

- Dažus gadus. Viņš bija labs policists.

Stiltons atkal pacēla skatienu un vērās Olīvijai tieši acīs.

- Vai drīkstu ko pajautāt? - viņš jautāja.

-Jā-

- Kāpēc tu savam studiju darbam izvēlējies tieši pludmales lietu?

- Tāpēc, ka tēvs bija piedalījies izmeklēšanā.

- Vai tikai tāpēc?

-Jā. Kāpēc tā jautā?

Stiltons bridi apdomājās. Kad viņš grasījās ko teikt, pie durvīm zvanīja. Olīvija piecēlās, izgāja hallē un atvēra durvis. Tas bija Abāss. Viņam rokās bija zils plastmasas maisiņš. Olīvija ielaida viņu un viņam pa priekšu devās uz virtuvi. Pirmā doma, kas iztraucās cauri viņas smadzenēm, bija - nekārtība. Velns, cik te viss ir nekārtīgs!

Ierodoties kopā ar Stiltonu, viņai šāda doma nebija ienākusi prātā.

Ar Abāsu bija mazliet citādi.

Viņš iegāja virtuvē, palūkojās uz Stiltonu un sastapa viņa skatienu.

- Kā tev ir?

- Sūdīgi, - atbildēja Stiltons. - Bet paldies par Adelitu Riveru.

- Nav par ko.

- Kas tev maisiņā?

- Materiāli no Malpaisas. Mete arī ir ceļā uz šejieni.

K. Sedovičs, kurš bija saņēmis rīkojumu sekot krupjē, kas bija ceļā no Arlandas, pa telefonu izteicās loti lakoniski.

- Krupjē iegāja mājā, bet abi pārējie palika sēžam mašīnā.

Viņš atradās savā mašīnā gabaliņu nost no Olivijas mājas durvīm

un vēroja otru mašīnu, kas bija apstājusies pašā durvju priekšā. Pie stūres sēdēja LIsa Hēdkvista, bet viņai blakus - Buse Tirēns.

- Vai viņam tas maisiņš bija līdzi? - jautāja Bertils.

-Jā-

Bertils neko nesaprata. Ko, piķis un zēvele, Abāss el Fasi dara Skonegātanā? Kas tur dzīvo? Kāpēc tie divi pārējie palika gaidām mašīnā? Un kas viņi bija?

Taču tas bija jautājums, uz kuru viņš pavisam drīz saņēma atbildi, proti, pēc tam, kad Mete Ulsētere bija novietojusi savu mašīnu tieši priekšā LIsas automobilim, izkāpusi un piegājusi pie vadītāja pusē nolaistā loga.

- Brauciet uz biroju! Sasauciet visu grupu! Es piezvanīšu.

Tad arī Mete iegāja mājā. K. Sedovičs atkal zvanīja Bertilam, lai par to pastāstītu.

- Kā viņa izskatījās? - jautāja Bertils.

- Kupli, sirmi mati. Un ļoti liela auguma, - atbildēja K. Sedovičs.

Bertils Magnusons nolaida mobilo telefonu un raudzījās uz Ādolfa Fredrika kapsētu. Viņš uzreiz bija sapratis, kas ir šī sieviete. Sieviete, kura iegāja pa vārtiem, bija Mete Ulsētere - krimināllietu komisāre, kura bija iztaujājusi viņu par Venta īsajām telefona sarunām un uzmetusi viņam skatienu, kas ļoti skaidri pauda: “Tu melo.”

Tas vairs nebija labi.

Viss bija galīgi sagājis gristē.

- Te ož pēc dūmiem, - teica Mete, ienākusi virtuvē.

- Tas esmu es, - noteica Stiltons.

- Vai ar tevi viss ir kārtībā?

-Jā-

Olivija vēroja Stiltonu. Pamatīgi piekauts pirms dažām dienām, bet tagad gandrīz sadedzināts. Un tomēr viņš sacīja, ka ar viņu viss ir kārtībā? Vai tas bija īpašs žargons? Vai ari veids, kā novērst uzmanību no savām problēmām uz kaut ko citu? Iespējams, Metei ar to ari pietika. “Viņa viņu pazīst labāk,” domāja Olivija.

Abāss iztukšoja plastmasas maisiņu uz virtuves galda. Tur bija kasete, neliela aploksne un mapīte ar dažiem papīriem. Olivijai, par laimi, bija četri krēsli. Viņa gan mazliet šaubijās, vai Metei atvēlētais krēsls izturēs, jo viņas krēsli bija nedaudz ļodzīgi.

Mete apsēdās visai smagi. Olivija redzēja, kā krēsla kājas mazliet noļogās un paspiežas sāņus. Mete uzvilka plānus gumijas cimdus un pacēla kaseti.

- Es esmu tai pieskāries, - teica Abāss.

- Nu tad mēs to zinām.

Mete pagriezās pret Oliviju.

- Vai tev gadījumā nav kāds kasešu magnetofons?

- Nē.

- Skaidrs, tad es to savākšu līdzi.

Mete iebāza kaseti atpakaļ plastmasas maisiņā un pacēla mazo aploksni, kas bija gulējusi ādas somā. Tā bija veca aploksne, uz kuras bija veca Zviedrijas pastmarka. Aploksnē atradās vēstule. Tā bija īsa un drukāta ar rakstāmmašīnu. Mete uzmeta skatienu vēstulei.

- Tā ir spāniski.

Viņa to pacēla un turēja Abāsa priekšā. Viņš skaļi pārtulkoja tās saturu.

- "Dan! Man ļoti žēl, bet man nešķiet, ka mēs esam radīti viens otram, un tagad man ir iespēja sākt jaunu dzīvi. Es neatgriezīšos."

Mete palika vēstuli zem virtuves lampas. Zem teksta bija paraksts “Adelita”.

- Vai drīkstu apskatīt aploksni? - vaicāja Stiltons.

Abāss pastiepa viņam aploksni, un Stiltons aplūkoja pastmarku.

- Pasta zīmogs ir uzlikts piecas dienas pēc tam, kad Adelita tika nogalināta.

- Tātad maz ticams, ka to rakstījusi viņa pati, - noteica Mete.

- Tā izskatās.

Mete atvēra plastmasas mapīti un izņēma A4 lapu, kas ari bija drukāta ar rakstāmmašīnu.

- ŠI te, šķiet, rakstīta nesen, un tā ir zviedriski.

Mete sāka lasīt:

- "Policijas iestādēm Zviedrijā!" Tā ir datēta ar 2011. gada 8. jūniju, tātad četras dienas pirms Vents uzradās Nūrdkosterā, - viņa precizēja

un turpināja lasīt. - "Šovakar pie manis šeit, Malpaisā, ciemos bija kāds zviedrs. Viņu sauc Ūve Gārdmans, un viņš pastāstīja par kādu notikumu Nūrdkosteras salā Zviedrijā. Proti, par kādu slepkavību 1987. gadā. Vēlāk vakarā ar internēta palīdzību es konstatēju, ka noslepkavotā sieviete bija Adelita Rivera - meksikāniete, kuru es mīlēju un kura gaidīja manu bērnu. Dažādu iemeslu dēļ, galvenokārt jinansiālu, viņa bija devusies uz Zviedriju, uz Nūrdkosteru, lai paņemtu daļu valūtas, kuru es pats tad diemžēl nevarēju paņemt. Viņa vairs neatgriezās. Tagad es saprotu, kāpēc, un esmu arī diezgan pārliecināts par to, kurš ir vainojams viņas slepkavībā. Esmu nolēmis doties uz Zviedriju, lai pārbaudītu, vai mana nauda uz salas ir vietā."

- Tukšā ceļasoma, - noteica Olīvija.

- Kāda soma? - jautāja Abāss.

Olīvija ātri paskaidroja Abāsam par Dana Nilsona tukšo ceļasomu.

- Viņš to noteikti bija paņēmis līdzi, lai varētu tur ielikt savu paslēpto naudu, ja tā vēl tur būtu, - viņa piebilda.

Mete turpināja lasīt:

- "Ja naudas tur nebūs, es zināšu skaidri, kas ir noticis, un attiecīgi rīkošos. Man līdzi ir kopija no tās kasetes, kas atrodas šajā somā. Balsis, kas tajā dzirdamas, pieder man un Bertilam Magnusonam - uzņēmuma MWM izpilddirektoram. Kasetes saturs runās pats par sevi." To ir parakstījis Dans Nilsons alias Nilss Vents.

Mete nolaida papīru. Šī vēstule bija viesusi skaidrību vairākos jautājumos. Pirmām kārtām jau par Nilsa Venta un Bertila Magnu-sona īso telefona sarunu saturu. Tās noteikti bija saistītas ar pazudušo naudu.

- Tev varbūt noderēs arī šī te.

Abāss pavēra jaku un izņēma no kabatas fotogrāfiju no bāra Santateresā. Fotogrāfiju ar Nilsu Ventu un Adelitu Riveru.

- Vai drīkstu apskatīt?

Olīvija pastiepās pēc fotogrāfijas. Stiltons arī paliecās uz viņas pusi. Abi aplūkoja fotogrāfijā redzamo pāri, kas bija apķēruši viens otru. Stiltons viegli sarāvās.

- Viņi izskatās laimīgi, - teica Olīvija.

-Jā-

- Un tagad abi ir miruši. Skumji...

Olīvija mazliet papurināja galvu un padeva fotogrāfiju tālāk. Mete paņēma to un piecēlās. Tā kā viņa bija vienīgā, kas oficiāli nodarbojas ar slepkavību izmeklēšanu, neviens neprotestēja, kad viņa savāca zilo plastmasas maisiņu ar visiem atvestajiem materiāliem. Pa ceļam uz durvīm viņa pamanīja mazu kaķa rotaļlietiņu, kas stāvēja uz palodzes. Tā bija vienīgā, kuru Olīvija bija saglabājusi.

- Vai tev ir kaķis? - viņa jautāja.

- Man bija, bet... pazuda.

- Cik žēl!

Mete atstāja virtuvi.

Viņa iznāca pa Olīvijas mājas durvīm ar zilo plastmasas maisiņu rokās un devās pie sava melnā Volvo, iekāpa mašīnā, ielika ātrumā un sāka braukt. Gabaliņu aiz viņas sāka kustēties vēl kāda mašīna, arī tajā pašā virzienā.

Bertils Magnusons stāvēja pie sava kabineta loga. Gaisma bija izslēgta. Viņš visu laiku uzturēja kontaktu ar K. Sedoviču. Bertils prātā pārcilāja vairākus scenārijus. Pirmais un visneprātīgākais bija gluži vienkārši apturēt Ulsēteres mašinu un ar varu piespiest viņu atdot plastmasas maisiņu. Taču tas nozīmēja atklātu uzbrukumu uz ielas augstu stāvošai policijas ierēdnei, un tas ari pats par sevi bija diezgan liels risks. Otra iespēja - pārliecināties, uz kurieni viņa dodas. Varbūt viņa brauc uz mājām? Tad varētu noorganizēt ielaušanos, lai iegūtu plastmasas maisiņu. Tad riska būtu stipri mazāk. Bet bija arī trešā iespēja - viņa dodas taisnā ceļā uz policijas ēku.

Šāds scenārijs viņam būtu visnelabvēlīgākais.

Taču diemžēl visticamākais.

Olīvijas virtuvē bija iestājies piesātināts klusums. Stiltonam galvā kādu bridi šaudījās visdažādākās domas. Pēc visiem šiem gadiem iegūtā informācija bija viņu apstulbinājusi. Un tad Olīvija paskatījās uz Abāsu.

- Nilss Vents tātad bija Adelitas bērna tēvs?

-Jā-

- Vai jūs uzzinājāt vēl kaut ko par viņu? No tā Boskesa?

-Jā-

Abāss vēlreiz pavēra savu jaku un izņēma nelielu lidmašīnas ēdienkarti.

- Es mēģināju atcerēties visu, ko viņš teica, un lidmašīnā pierakstīju...

Abāss sāka lasīt uz lapiņas uzrakstīto.

- “Ļoti skaista. Viņa bija no Karmenas pludmales Meksikā. Bija radiniece kādam slavenam māksliniekam. Pati nodarbojās ar..."

Abāss apklusa.

- Nodarbojās ar ... ?

- Es nevaru salasīt, ko esmu te uzrakstījis, droši vien tad bija kāda gaisa bedre... Jā! Gobelēniem! “Viņa auda skaistus gobelēnus. Viņa bija ļoti iecienīta Malpaisā. Viņa mīlēja Danu Nilsonu." Tas bija apmēram viss.

- Kur viņi satikās?

- Es domāju, Karmenas pludmalē, un pēc tam aizbrauca uz Kosta-riku, lai tur kopā sāktu jaunu dzīvi, kā izteicās Boskess.

- Un tas bija astoņdesmito gadu vidū? - jautāja Olīvija.

-Jā, un pēc tam viņa palika stāvokli.

- Un aizbrauca uz Nūrdkosteru un tika nogalināta, - piebilda Stiltons.

- Kurš to izdarīja? Un kāpēc? - Abāss jautāja.

- Varbūt Bertils Magnusons, - minēja Stiltons. - Vents taču raksta, ka tajā kasetē viena balss ir viņa, turklāt viņam ir vasarnīca Nūrd-kosterā.

- Vai viņam jau tolaik tā bija?

-Jā, - Olīvija apstiprināja.

Viņa atcerējās, ko bija stāstījusi Betija Nūrdemane.

- Tad diemžēl nobrūk tava Džekijas līnija, - teica Stiltons.

- Kāpēc? Varbūt Magnusons pazīst arī Džekiju. Viņš, iespējams, ir viens no viņas klientiem. Ja nu viņi bija pazīstami jau toreiz? Kas zina, varbūt abi ir tur iesaistīti. Pludmalē taču bija trīs personas.

Stiltons mazliet paraustīja plecus. Viņam bija apnicis runāt par Džekiju Berjlundu. Olīvija mainīja tematu un pagriezās pret Abāsu.

- Kas notika ar tiem, kuri ielauzās Venta mājā?

- Viņi nožēloja savu rīcību.

Stiltons aši palūkojās uz Abāsu. Viņš nezināja, kas tieši tur bija noticis, taču pieņēma, ka dažas detaļas nebūtu isti domātas jauniņās Renningas ausīm. Abāss ar viņu bija pilnīgi vienisprātis.

- Bet viņi taču noteikti meklēja to, ko jūs dabūjāt no Boskesa, vai ne? - Olīvija jautāja.

- Iespējams.

- Un tad ir jautājums: kā uzdevumā viņi rīkojās? Tam taču būtu jābūt kādam no Zviedrijas?

-Jā.

- Tūlīt viņa atkal teiks, ka tā bijusi Džekija Berjlunda.

Taču, to sakot, uz Stiltona lūpām vīdēja viegls smaids. Viņš juta pietiekami daudz cieņas pret Olīviju, lai izvairītos lietot žargonu. Viņš piecēlās un paskatījās uz Abāsu.

- Vai tu neiebilstu, ja es...

- Gulta ir jau saklāta.

- Paldies.

No šī dialoga Olīvija saprata, ka Stiltons šonakt pārnakšņos pie Abāsa.

Treilera taču vairs nebija.

Izrādījās, ka īstenots tika tieši trešais - visnelabvēlīgākais scenārijs. Mete taisnā ceļā brauca uz Valsts kriminālpoliciju un kopā ar zilo plastmasas maisiņu pazuda aiz tās stiklotajām durvīm. K. Sedovičs to paziņoja Bertilam Magnusonam.

Vienu brīdi Bertils apsvēra pazušanu no valsts. Nilss Vents numur divi. Taču šo domu viņš atmeta diezgan ātri. Tas nebūtu iespējams -viņš to zināja.

Viņš itin labi saprata, kāda putra bija ievārīta.

Tas bija tikai laika jautājums.

Bertils novietoja “Jaguāru” mājas priekšā un devās uz terasi. Viņš apsēdās un aizdedzināja cigarillu. Vasaras nakts bija skaidra un silta, ūdens vizuļoja. No Bokholmenas kroga bija dzirdama dziedāšana. t Linna bija devusies pie kaimiņiem uz kādām, kā viņa pati izteicās, pilnīgi neinteresantām vakariņām kopā ar dažām dāmām jeb,

pareizāk sakot, pamestu mājsaimnieču pulciņu no Stoksundas, kas brīžiem nodarbojās ar labdarību, bet dažkārt - ar jaunāko Tupper-ware preču testēšanu. Linnai bija ļoti maz kopīga ar šīm sievietēm, patiesībā tikai dzīvesvietas adrese, bet, tā kā Bertils apgalvoja, ka viņam būs kārtējās biznesa sarunas un viņš mājās varētu atgriezties vēlu, viņa bija izlēmusi doties uz vakariņām.

Sapucējusies.

Un skaista.

Bertils sēdēja uz terases un domāja par sievu: kā viņa uz to visu varētu reaģēt, kādas būtu viņas acis, kā viņa, iespējams, skatītos uz viņu un kā viņš spētu tikt galā ar šo pazemojumu. Tad viņš domāja par visa šī jucekļa iemeslu un tām personām Valsts kriminālpolicijā, kas droši vien patlaban klausās ierakstīto sarunu, kurā viņš nepārprotami atzīst savu saistību ar slepkavību. Būtībā ne tikai saistību -viņš ir tās iniciators.

Bertils Magnusons.

Bet vai viņam bija cita izvēle?

Uz spēles taču bija likta visa uzņēmuma eksistence!

Tāpēc viņš izvēlējās citu ceļu, nevis to, kuru bija ieteicis Nilss Vents.

Katastrofāli nepareizu ceļu, kā tas bija izrādijies.

Kad viņš devās pie bāra, lai paņemtu vēl neatvērtu viskija pudeli, viņš domās redzēja katru varbūtējo avīžu virsrakstu un dzirdēja katru provokatīvo jautājumu no visas pasaules žurnālistiem, un zināja, ka viņam nebūtu, ko atbildēt.

Viņam nebūtu nevienas pašas atbildes.

Viņš bija saistīts ar slepkavību. [34]

gulēja šeit, grozījās, un viņam šausmīgi sāpēja, bet viņa nespēja nekā palīdzēt. Viņa pat īsti nezināja, kā varētu viņu mierināt. Viņa nezināja neko. Kāpēc tā bija noticis? Viņa nevarēja visu vainu novelt tikai uz Džekiju. Viņa taču, par spīti visam, bija pieaudzis un brīvs cilvēks, kas bija izdarījis pats savas izvēles. Cik brīva viņa patiesībā bija? Pirmajā laikā pēc padzīšanas no Red Velvet Ovete saņēma nelielu sociālu palīdzību. Uz bezdarbnieka pabalstu viņai nebija tiesību, tāpēc ka visus iepriekšējos gadus viņa bija strādājusi, nemaksājot nodokļus. Viņa atradās ārpus sociālās apdrošināšanas sistēmas. Kādu brītiņu viņa pastrādāja par apkopēju, taču šis darbs viņai nepatika un arī īsti labi nepadevās. Pēc dažiem gadiem viņa atgriezās pie tā, kas, kā viņa zināja, viņai padevās labi.

Pie seksa pārdošanas.

Taču viņa bija kļuvusi vecāka un vairs nebija tik iekārojama. Pat šajā tirgū. Turklāt Akes dēļ viņa negribēja klientus vest uz dzivokli. Tāpēc atlika tikai iela.

Ielasmeita.

Mašīnu aizmugurējie sēdekļi, pagalmi un garāžas.

Skalas pati apakša.

Viņa skatījās uz Aki slāpētajā apgaismojumā. Viņa dzirdēja kluso urdzēšanu caurulītēs. “Ja tev tomēr būtu bijis tēvs,” viņa domāja. “Kārtīgs tēvs kā taviem draugiem. Tāds, kas varētu tev palīdzēt. Taču tev tāda nav. Tavs tēvs pat nezina par tavu eksistenci.”

Ovete norija milzu kamolu, kas atkal bija iestrēdzis kaklā, un dzirdēja, kā iečīkstas durvis viņai aiz muguras. Viņa pagriezās un redzēja, ka durvju spraugā stāv Minkens ar futbola bumbu rokās. Ovete piecēlās un devās viņam pretim.

- Iesim ārā, - viņa čukstēja.

Ovete un Minkens devās pa gaiteni uz priekšu. Viņai vajadzēja uzsmēķēt, un viņa bija atradusi kādu mazu balkoniņu aiz stikla durvīm. Tur viņa aizdedzināja vienu dzeltenā Blend cigareti un skatījās uz futbola bumbu.

- To ir parakstījis pats Zlatans.

Minkens parādīja parakstu, kuru ar īpašu piepūli un labu gribu , varētu identificēt kā Zlatana parakstu. Ovete pasmaidīja un viegli papliķēja pa Minkena roku.

- Paldies, ka tu par mums atceries, tādu nav daudz, tu jau zini, kā tas ir...

Minkens zināja. Tādi bija apstākļi. Ja atradās tur, kur bija Ovete, vieglāk bija turēties nomaļus, lai spētu izturēt. Tad nebija pārāk daudz iespēju interesēties par citiem. Tas attiecās uz visiem viņai līdzīgajiem.

- Es tagad beigšu, - sacīja Ovete.

- Ko beigsi?

- To ielas būšanu.

Minkens raudzījās uz viņu un redzēja, ka viņa ir stingri izlēmusi. Tieši tagad un tieši šeit.

Otrā gaiteņa galā parādījās ārste un divi policisti. Tie bija no BP grupas. Tehniskie eksperti tikko bija informējuši viņus, ka treilera atliekās nekas neliecina par cilvēka ķermeņa klātbūtni. “Tātad Stiltons vismaz ir dzīvs,” nodomāja Fošs. Viņš uzņēma šo ziņu ar atvieglojumu, un tas bija pārsteigums viņam pašam. Tagad viņi gribēja aprunāties ar Aki Anderšonu. Stiltons bija minējis viņa vārdu saistībā ar būru ciņām un viņa paša piekaušanu. Viņi gribēja zināt, vai Ake varētu ieteikt, kur meklēt uzbrucējus. Tie, iespējams, bija tie paši noziedznieki, kas vainojami gan Veras Lāršones slepkavībā, gan citās Trashkick filmiņās fiksētajās piekaušanās.

- Es gan nedomāju, ka viņš šobrīd ir īsti runājams, - teica ārste.

Tāds viņš patiešām nebija. Klinga apsēdās uz Ovetes krēsla gultas

tuvumā. Fošs nostājās gultas otrā pusē. Ake gulēja aizvērtām acīm.

- Ake!

Tas bija Klinga, kas zēnu uzrunāja. Ake nepakustējās. Fošs pameta skatienu uz ārsti un ar pirkstu norādīja uz gultas malu. Ārste piekrītoši pamāja. Fošs uzmanīgi apsēdās uz gultas un skatījās uz Aki. Piekautiem norlandiešiem un nosistiem bezpajumtniekiem nebija paredzēta vieta viņa līdzjūtības reģistrā, bet šis te bija kaut kas cits -viens mazs puika. Pamatīgi piekauts un iemests konteinerā. Fošs pat uzlika roku uz Akes kājas, kas atradās virs segas. Klinga aši palūkojās uz viņa roku.

- Tas ir par traku, - noteica Fošs klusu, it kā pats sev.

Fošs un Klinga izgāja gaitenī. Ārste palika pie Akes.

Aiz durvīm Fošs apstājās, dziļi ievilka elpu un paskatījās uz gaiteņa otro galu - uz balkoniņu aiz stikla durvīm. Tur, ārā, stāvēja Ovete, smēķēja un savukārt raudzījās uz gaiteni. Uz sekundes desmitdaļu Fošs sastinga, ir kā būtu ko atcerējies. Pēc tam pagriezās un devās prom pretējā virzienā.

Ovetei tas nebija tikai zibsnis. Viņa ilgi ar skatienu sekoja policista mugurai, līdz viņš pazuda.

Viņa pavisam noteikti zināja, kas viņš ir.

Abāss un Stiltons pārmija vien dažus vārdus. Gan pa ceļam uz Dālagātanu, gan dzīvoklī. Neviens no abiem nepiederēja pie vīriešu tipa, kas daudz runāja. Vismaz savā starpā ne. Tomēr viņi bija visai cieši saistīti - katrs savā auklas galā, viņiem bija kopīga pagātne un šobrīd arī tagadne, bet noturēt līdzsvaru nebija nemaz tik viegli. Abāss bija stingri stāvējis uz kājām, bet Stiltons krita lejup, un viņi nonāca mainītās lomās. Tā nebija vienkārša maiņa, vismaz nevienam no viņiem. Stiltons ilgi bija centies izvairīties no Abāsa, kaut gan viņš bija viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kam varēja pilnībā uzticēties. Normālos apstākļos. Taču, kad apstākļi mainījās Stiltonam par sliktu, viņš nespēja tikties ar Abāsu. Viņš zināja, ko Abāss redzēja, un tas viņam šķita pārāk pazemojoši.

Lai gan Abāss tā nebūt nedomāja.

Viņā bija daudz vairāk slāņu, nekā Stiltons nojauta. Vienā no tiem bija noenkurojusies absolūta solidaritātes izjūta, vismaz attiecibā uz Stiltonu. Viņš gandrīz vienmēr bija labi informēts par Stiltona stāvokli. Kad Stiltons savā smagākajā periodā pāris reižu bija nonācis līdz domai par pašnāvību, Abāss bija klāt un nebija to pieļāvis. Viņš bija sagādājis nepieciešamo aprūpi, atstājis viņu tur un pats pazudis, lai Stiltonam nebūtu jājūtas neērti.

Stiltons to ļoti labi apzinājās.

Tāpēc viņi nerunāja daudz. Viņi juta viens otru. Stiltons ieslīga vienā no Abāsa koka atpūtas krēsliem. Abāss uzlika mūzikas kom- , paktdisku un izņēma bekgemona spēli.

- Gribēsi spēlēt?

-Nē.

Abāss pamāja un nolika spēli atpakaļ. Viņš apsēdās krēslā, kas atradās blakus Stiltona krēslam, un ļāvās mūzikai. Viņi labu bridi klausījās skaistajās, liegajās skaņās - vienas klavieres, viena alta vijole, dažas vienkāršas frāzes, kas savijās, atkārtojās, tika variētas. Stiltons pagriezās pret Abāsu.

- Kas tā ir par mūziku?

- Spiegel im Spiegel.

- Ak tā?

- Arvo Pērts.

Stiltons palūkojās uz Abāsu. Viņam Abāsa patiešām bija pietrūcis.

- Vai Kostarikā tika likti lietā ari naži? - viņš jautāja.

-Jā-

Abāss aplūkoja savas smalki veidotās rokas. Stiltons mazliet iztaisnojās.

- Ronnijs pirms dažām dienām lūdza tev nodot kādu grāmatu.

Stiltons izņēma mazo, plāno antikvariāta grāmatiņu un pastiepa

to Abāsam. Par laimi, viņš to treilerā bija iebāzis bikšu aizmugurējā kabatā, jo mētelis bija sadedzis.

- Paldies, - Abāss pateicās. - Ak vai!

- Kas tas ir?

- Tas ir... Šo te es jau meklēju diezgan ilgi. “Draugu atmiņas” Hermelīna tulkojumā.

Stiltons redzēja, kā Abāss uzmanīgi noglāsta plāno grāmatiņu mīkstajā iesējumā, it kā tā būtu guloša sieviete, ko viņš glāstītu, un tikai tad to atver.

- Kas tā ir par grāmatu? - jautāja Stiltons. - Par ko tā ir?

- Par sūfisko pasauli... to aiz stūra.

Stiltons skatījās uz Abāsu, bet, kad viņš jau atvēra muti, lai vienam pilnīgam idiotam paskaidrotu, ka tā stāsta par to, kā atkausēt mūsu sasalušo domāšanas spēju, piezvanīja Minkens. Viņš bija piezvanījis Olīvijai, jo bija gribējis dabūt rokā Stiltonu, un viņa bija iedevusi Abāsa numuru.

- Vienu acumirkli.

Abāss pastiepa mobilo telefonu Stiltonam. Minkens runāja ļoti klusu.

- Es stāvu slimnīcas gaitenī. Ake ir piekauts.

Stiltons bija palaidis garām jaunumus par Aki, jo pēdējās diennakts laikā viņam nebija trūcis pašam savu problēmu. Taču viņa analītiskā smadzeņu puslode bija uz atlabšanas ceļa, un viņš tūlīt pat sasaistīja Akes piekaušanu ar Veras treilera nodedzināšanu. Kid Fighters.

- Kid Fighters?- jautāja Abāss, kad Stiltons viņam atdeva mobilo telefonu.

Stiltons ātri atgādāja Abāsu atpakaļ no tās pasaules, tur aiz stūra, uz daudz konkrētāku pasauli ar piekautiem bērniem, nogalinātiem bezpajumtniekiem un nodedzinātiem treileriem, kā arī pie savām medībām, lai atrastu tos, ko mediji bija nosaukuši par mobilajiem slepkavām.

- Dod ziņu, ja tev nepieciešama palīdzība!

Nažu vīrs pasmaidīja.

*

Bertilam Magnusonam nebija, par ko smaidīt. Savā ātri iegūtajā viskija reibumā viņš mēģināja atrast iemeslu, kāpēc bija sākusies visa šī jezga. Taču tas viņam nekādi neizdevās. Viņš nespēja saprast ne to, ko īsti bija gribējis panākt Vents, ne arī to, ko viņš bija domājis ar vārdu “atriebība”. Kaut gan tagad tam vairs nebija lielas nozīmes, vismaz attiecībā uz viņu.

Cik tas attiecās uz viņu - viņam bija pienācis gals.

Tā kā viņš bija fonda Cedergrenska Tornets Vanner priekšsēdētājs -šī organizācija sniedza finansiālu atbalstu senā kultūras pieminekļa uzturēšanai un saglabāšanai -, viņam bija uzticēta viena no torņa atslēgām.

Un šo atslēgu viņš visai neveikli, tomēr izmakšķerēja no kādas Linnas mazās, skaistās perlamutra kārbiņas halles kumodē. Pēc tam viņš atvēra savu privāto seifu.

*

Mete Ulsētere un viņas grupas kodols bija sapulcējies Valsts kriminālpolicijas apspriežu telpā, kurā valdīja nokaitēta gaisotne. Divas sievietes un trīs vīrieši sēdēja ap magnetofonu un klausījās kādu vecu ierakstu. Tā bija ļoti sena saruna, un viņi to atskaņoja jau trešo reizi.

- Tā ir Magnusona balss.

- Nešaubīgi.

- Kam pieder tā otra?

- Nilsam Ventam, kā viņš pats apgalvo vēstulē.

Mete paskatījās uz tāfeli pie sienas, uz nozieguma vietas fotogrāfiju Šēršēnas salas pludmalē, uz Nilsa Venta līķi, uz Kostarikas un Nūrdkosteras kartēm un daudz ko citu.

- Tagad mēs vismaz zinām, par ko tika runāts tajās īsajās telefona sarunās ar Magnusonu.

- Tā, iespējams, bija izspiešana.

- Ar šī ieraksta palīdzību.

- Kurā Magnusons atzīst, ka viņš ir pasūtījis slepkavību.

- Jautājums tikai paliek šāds: ko Vents gribēja panākt? Uz ko attiecās izspiešana?

- Naudu?

- Varbūt. Vēstulē Malpaisā viņš raksta, ka dosies uz Nūrdkosteru, lai meklētu naudu, kuru bija tur paslēpis...

- ... un, tā kā viņš tur pameta tukšu ceļasomu, acīmredzot nebija to atradis?

-Nē.

- Taču te runa varētu būt arī par ko citu, - teica jaunais un talantīgais izmeklētājs Buse Tirēns.

-Jā gan.

- Tā varētu būt arī sava veida atriebība, lai gan citā jomā.

- Uz to varētu atbildēt tikai Bertils Magnusons.

Mete piecēlās un deva rīkojumu sameklēt Bertilu Magnusonu.

Sēdergrēna tornī bija tumšs un kluss, un normālam cilvēkam tas pat liktos spokains. Vai, pareizāk sakot, cilvēkam normālos apstākļos. Taču Bertila Magnusona stāvokli nevarēja nosaukt par normālu. Viņam rokā bija mazs kabatas lukturītis, un viņš rāpās augšup - uz nelielu, tukšu, no ķieģeļiem veidotu telpu torņa pašā augšā, no kuras uz apkārtējo pasauli veda tikai pāris mazu lūciņu.

Uz pasauli, kas vēl pirms brīža bija piederējusi viņam - vīrietim, kurš bija nodarbojies ar koltāna rūdas ieguvi un apgādājis elektronikas pasauli ar tantalu. Tieši šis ekskluzīvais komponents arī bija visas nežēlīgās ekspansijas pamatā.

Bertils Magnusons.

Saistīts ar kādu slepkavību.

Taču ne par to domāja Bertils, klunkurēdams augšup un šaurās akmens kāpnes apgaismodams ar savu mazo Maglite kabatas lukturīti. Viņš bija pamatīgi piedzēries, un viņam šad un tad vajadzēja atbalstīties pret ķieģeļu sienām.

Viņš atkal domāja par Linnu.

Par kaunu.

Ka viņam vajadzētu, skatoties viņai acīs, sacīt:

“Tā ir patiesība. Ikviens vārds šajā ierakstītajā sarunā ir patiesība.”

To viņš nespētu.

Tieši tāpēc arī viņš atradās šeit.

Kad viņš beidzot bija ticis augšā līdz nelielajai telpai, viņu vairs neskāra nekādas fiziskas sajūtas. Tur bija nepatīkami drēgns un tumšs, taču viņš to nejuta. Viņš aiztaustījās līdz tuvākajai lūkai, izvilka no kabatas savu pelēko pistoli un iebāza to mutē. Pēc tam viņš paskatījās ārā, uz leju.

To viņam varbūt nebūtu vajadzējis darīt.

Tur tālu apakšā, tiešā skatu līnijā no lūkas, pie kuras viņš stāvēja, Bertils redzēja uz terases iznākam Linnu, viņas skaisto kleitu, matus, kas tik burvīgi krita pār pleciem, viņas smalki veidoto roku, kas pastiepās un pacēla gandrīz tukšo viskija pudeli, un viņas galvu, kas nedaudz izbrīnīti pagriezās; tad viņa paskatījās augšup.

Uz Sēdergrēna torni.

Un tad viņu skatieni sastapās, kā jau skatieni var sastapties pat ļoti lielā attālumā, mēģinot aizsniegt vienam otru.

Mete un viņas grupa lielā ātrumā ieradās Magnusona dzīvesvietā. Visi izkāpa un tuvojās izgaismotajai mājai. Tā kā neviens neatvēra pat pēc atkārtotas zvanīšanas, viņi apgāja apkārt mājai un devās augšup uz terasi. Mājas durvis bija līdz galam vaļā. Uz terases gulēja tukša pudele.

Mete paskatījās visapkārt.

Viņa nezināja, cik ilgi jau te atrodas. Laiks bija kļuvis mazsvarīgs. Viņa, tērpusies ķiršsarkanā kleitā, sēdēja, klēpi turot sava vira cauršauto galvu. Viņa smadzenes gluži kā tapetes noklāja pretējo ķieģeļu sienu.

Pirmais šoks, kas Linnu pārņēma brīdī, kad viņa torni dzirdēja atskanam šāvienu un redzēja Bertila seju pazūdam no lūkas, bija viņu panikā aiznesis līdz šai celtnei.

Otrais šoka vilnis viņu pārņēma, kad viņa tika augšā un ieraudzīja vīru; ari tas šobrīd jau bija nedaudz mazinājies. Tagad viņa jutās kā no laivas izmesta, kādā dīvainā stāvokli, kas pamazām tuvojās bēdu izjūtai. Viņas vīrs bija nošāvies. Viņš bija miris. Viņa uzmanīgi pieskārās Bertila īsajiem matiem. Viņas asaras pilēja uz viņa tumšās žaketes. Linna pieskārās viņa zilajam kreklam ar balto apkaklīti. Viņa stils bija izturēts līdz pat pēdējam. Viņa iztaisnoja Bertila galvu un paskatījās pa mazo lūciņu lejā uz viņu māju. Policijas mašīnas pie iebrauktuves? Sveši cilvēki uz viņu terases? Viņa īsti nespēja saprast, kas ir šie tumšās drēbēs ģērbušies ļaudis, kas tur kustas. Uz viņu terases. Viņa redzēja liela auguma sievieti, kas izņem mobilo telefonu. Pēkšņi iezvanījās Bertila mobilais telefons viņa žaketes kabatā viņas klēpī. Linnas roka aizsniedzās līdz kabatai un izņēma to. Viņa turēja rokās dīvainu priekšmetu, kas turklāt zvanīja. Viņa nospieda kādu pogu, paklausījās un atbildēja:

- Mēs esam tornī.

Mete un viņas grupa diezgan drīz bija augšā tornī. Vēl ātrāk viņi konstatēja, ka Bertils Magnusons ir miris, bet viņa sieva - smagā šoka stāvoklī. Protams, pastāvēja iespēja, ka Magnusonu ir nošāvusi paša sieva. Taču, ņemot vērā visu, kas viņiem bija zināms, tas nebija īpaši ticams. Arī gaisotne pašā tornī par šādu varbūtību neliecināja.

Situācija šķita tikai un vienīgi traģiska.

Mete vēroja Magnusonu pāri. Viņa nebija visai emocionāla, kad bija runa par noziegumu un sodu, tāpēc ari šajā brīdī juta līdzjūtību tikai pret sievu. Attiecībā uz Bertilu Magnusonu viņa nejuta neko.

Ja nu vienīgi vilšanos dažu sekunžu garumā.

No policistes viedokļa.

Mazliet vēlāk jau lejā, mājā, līdzjūtība pret Linnu iedrošināja visu pastāstīt. Linna bija iedzērusi ko nomierinošu un lūgusi, lai viņi paskaidro, kāpēc atrodas šeit un vai tam ir kāds sakars ar viņas vira nāvi. Tā nu Mete pastāstīja, rūpīgi izvēloties, ko tieši atklāt. Tik maigi, cik vien iespējams. Viņai bija nelokāma pārliecība, ka patiesība ir vislabākais ārsts pat tad, ja tā ir mokoša tajā bridi, kad to uzzinām. Būtu pārāk daudz prasīts, lai Linna spētu pilnībā izprast notikušo. To neizprata ari pati Mete. Vismaz pagaidām. Taču šajā ierakstītajā sarunā noteikti slēpās sava veida izskaidrojums viņas vira pašnāvībai.

Sarunai, kurā tika minēta kāda slepkavība.

ZIŅA PAR BERTILA MAGNUSONA PAŠNĀVĪBU ātri izplatījās plaš-saziņas līdzekļos, ari internētā.

Viens no pirmajiem par to uzzināja Ēriks Grandēns. Izgāzdams niknumu, viņš bija tvītojis par savu satraukumu, kādu izraisījušas raganu medības, kas pēdējā laikā tikušas vērstas pret Bertilu Magnusonu. Tā bija kaunpilnākā vajāšana pret atsevišķu cilvēku mūsdienu Zviedrijas vēsturē. Līdzīgs piemērs, kādu viņš varēja atminēties, bija tikai Aksela von Ferzena^35 nolinčošana Ridarholmenā 1810. gadā. “Derdzīga vaina gulstas uz šo mednieku pleciem! Jūsu vajāšanas dēļ cilvēks ir izdarījis pašnāvību!”

Krietnu stundu pēc šī dusmu izvirduma pienāca zvans no partijas valdes - tā izteica vēlēšanos tikties ar viņu.

- Tagad?

-Jā.

Kad Grandēns steidzās turp, viņa izjūtas bija divējādas. No vienas puses, viņš nespēja izmest no prāta Bertila šausmīgo pašnāvību un viņa domas skāra ari Linnu. Viņam vajadzētu atcerēties viņai piezvanīt. No otras puses, bija ari zināms satraukums par tikšanos ar partijas valdi. Pats par sevi saprotams, tam būs kāda saistība ar viņa gaidāmo posteni Eiropā, citādi viņš nebūtu izsaukts tik pēkšņi. Viņš nedaudz pārdzīvoja, ka pirms sēdes nebija paspējis aiziet pie friziera.

Tur noteikti būs ari prese un visu uzraudzīs.

Mete sēdēja sava kabinetā. Pec brīža viņa vadīs savas izmeklēšanas grupas kārtējo sanāksmi. Magnusona pašnāvība bija ieviesusi nelielas korekcijas. Situācija bija mazliet sarežģījusies. Tagad daudz kas būs jāsecina no ierakstitās sarunas, taču neviens no šīs sarunas dalībniekiem vairs nebija dzīvs. Līdz ar to bija radikāli samazinājusies iespēja pierādīt iespējamā Nilsa Venta slepkavības pasūtītāja vainu.

Jo, iespējams, ari viņš pats bija miris.

Šobrīd viņu rīcībā bija tikai minējumi. Vēlmju domāšana, kā presei varētu teikt Leifs Silberskis^36.

Tāpēc Mete uz bridi nolika malā Venta slepkavību un sāka pētīt izdrukas no Džekijas Berjlundas datora failiem, kurus bija saņēmusi. Vienā no tiem bija kartotēka. Tas bija klientu reģistrs, kuru veidoja gan visiem labi zināmi, gan nezināmi seksa pircēji. Daži vārdi piesaistīja viņas uzmanību.

īpaši viens.

Grandēns apsēdās pie ovālā galda. Parasti viņi valdē bija astoņpadsmit, taču šodien bija savākusies mazāka grupa. Viņš visus labi pazina. Daļu viņš pats bija ievilcis politikā, bet citus bija spiests pieņemt.

Tādi bija politiskās spēles noteikumi.

Grandēns ielēja glāzē mazliet ūdens no karafes, kas atradās viņa priekšā. Tas bija sasilis. Viņš gaidīja kādu iniciatīvu, taču tā kavējās. Viņš pārlaida skatienu ap galdu sēdošajiem.

Neviens šim skatienam neatbildēja.

- Nedaudz vēsturisks acumirklis mums visiem, ne tikai man, -viņš teica.

Un mazliet ievilka apakšlūpu visiem labi pazīstamajā manierē. Grupa raudzījās uz viņu.

- Traģisks notikums ar Magnusonu.

- Ārkārtīgi, - atbildēja Grandēns. - Mums vajadzētu kaut kādā veidā izteikt savu attieksmi pret šo pūļa mentalitāti. Jebkuram taču var nākties ciest no tās.

-Jā.

Vīrietis paliecās uz priekšu, lai aizsniegtu nelielu kompaktdisku atskaņotāju, kas stāvēja uz galda. Pirms atskaņošanas pogas nospiešanas viņš ieturēja nelielu pauzi.

- Mēs nesen saņēmām šo te.

Skatiens bija vērsts tieši uz Grandēnu, kas tobrid ar roku pieglauda matus un nodomāja, vai tie nav smieklīgi sacēlušies gaisā, kā reizēm gadījās, ejot pret vēju.

- Ak tā?

Vīrietis nospieda pogu, un atskaņotājā bija dzirdama kāda saruna. Grandēns tūlīt pat atpazina balsis. Tie bija divi no trim musketieriem, un viņš bija trešais.

- Jans Nīstrems šorīt ir atrasts kādā ezerā ar visu mašīnu, miris.

- Es par to dzirdēju.

- Un?

- Ko lai es saku?

- Es zinu, ka esi gatavs iet tālu, Bertil, bet izdarīt slepkavību?

- Neviens taču to nepiesies mums.

- Bet mēs taču to zināsim.

- Mēs nezinām neko... ja negribam zināt. Kāpēc tu tik traki satraucies?

- Tāpēc, ka ir nogalināts nevainīgs cilvēks!

- Tā ir tava interpretācija.

- Un kāda ir tavējā?

- Es atrisināju problēmu.

Kad saruna bija nonākusi līdz šai vietai, Grandēns sāka saprast, ka šī sanāksme nebūt nebūs viņa atspēriena dēlītis ceļam uz Eiropu SarkozI un Merkeles klēpī. Viņš mēģināja iegūt laiku.

- Vai tu vari patīt to nedaudz atpakaļ?

Vīrietis apturēja atskaņotāju, patina ierakstu atpakaļ, un tad saruna atsāka skanēt. Grandēns intensīvi klausījās.

- Tā ir tava interpretācija.

- Un kāda ir tavējā?

- Es atrisināju problēmu.

- Nogalinot žurnālistu?

- Apturot to, ka pār mums tiek gāzta vesela kaudze mēslu.

- Kurš viņu nogalināja?

- Го es nezinu.

- Tu tikai kādam piezvanīji?

-Jā-

- Sveiki, te Bertils Magnusons, es vēlētos, lai no mana ceļa tiktu novākts tāds Jans Nīstrems.

-Apmēram.

- Un pēc tam viņš tika nogalināts.

- Viņš gāja bojā nelaimes gadījumā.

- Un cik tev tas izmaksāja?

- Piecdesmit tūkstošus.

- Vai tik maksā slepkavība Zairā?

-Jā-

Vīrietis izslēdza atskaņotāju un paskatījās uz Grandēnu, kas bija uzkrītoši mierigs. Dzeramā ūdens iekārta fonā klusi burbuļoja. Kāds kaut ko švīkāja savā pierakstu blokā.

-ŽurnālistsJans Nīstrems tika nogalināts 1984. gada 23. augustā Zairā. Kā mēs tikko dzirdējām, slepkaviba notika pēc Bertila Magnu-sona pasūtijuma, viņš bija toreizējā uzņēmuma MWM izpilddirektors. Tajā pašā laikā ari tu biji šī uzņēmuma valdē.

- Pilnīgi pareizi.

Grandēna apakšlūpa vairs netika ievilkta.

- Un ko tu zināji par šo te?

- Par slepkavību?

-Jā-

- Neko. Es gan atceros, ka Nilss Vents piezvanīja man jau pēc slepkavības un pastāstīja, ka šis žurnālists bija ieradies pie viņiem Kinšasas birojā ar ļoti nomelnojošu reportāžu par MWM projektiem Zairā un lūdzis to komentēt.

- Vai viņš saņēma komentārus?

- Magnusons un Vents bija viņam apsolījuši tos sniegt nākamajā rītā, taču viņš vairs neparādījās.

- Viņš tika noslepkavots.

- Acīmredzot.

Grandēns pameta skatienu uz kompaktdisku atskaņotāju.

- Vai Vents vēl kaut ko teica? - vīrietis jautāja.

- Viņš apgalvoja, ka tajā žurnālista reportāžā bija liela daļa patiesības, ka viņam ir apnikušas Magnusona metodes un viņš vēlas izstāties.

- No MWM?

-Jā. Viņš domāja atstāt uzņēmumu un pazust. “Noiet pagrīdē,” kā viņš pats izteicās. Tikai vispirms viņam jāsagādājot dzīvības apdrošināšana.

Vīrietis norādīja uz atskaņotāju.

- Viņš paslēpa magnetofonu un panāca, ka Bertils Magnusons atzīstas, ka ir pasūtījis šo slepkavību.

- Tā izskatās.

Par citu sarunu, kas bija notikusi nākamajā dienā, Grandēns noklusēja. Tajā Bertils Magnusons bija viņam pastāstījis, ka Vents pazudis un ka kontā “dažādiem maksājumiem” trūkst gandrīz divu miljonu dolāru. Tas bija konts, kas, kā Grandēns labi zināja, nebija redzams revidentiem un tika izmantots, ja radās kādas problēmas un vajadzēja pirkt pakalpojumus no cilvēkiem, kurus nemocīja sirdsapziņa.

Kā liekas, ar Janu Nlstremu bija radušās problēmas.

- Un no kā jūs saņēmāt šo sarunas ierakstu? - viņš jautāja.

- No krimināllietu komisāres Metes Ulsēteres. Viņa acīmredzot bija dabūjusi dzirdēt par tavu dedzīgo tvitošanu šodien un uzskatīja, ka jādod mums iespēja noklausīties šo te un aprunāties ar tevi, pirms tas nonāks plašsaziņas līdzekļos.

Grandēns pamāja. Viņš lēnām pārlaida skatienu grupai, taču visi izvairījās lūkoties viņam acīs. Beidzot viņš piecēlās un paraudzījās apkārt.

- Vai es esmu apgrūtinājums?

Atbildi viņš jau zināja.

Par augstu politisku posteni Eiropas virsotnē viņš varēja aizmirst, jo bija sasmērējies savu tuvo attiecību dēļ ar Bertilu Magnusonu. Gan privāti, gan oficiāli. Turklāt viņš bija ieņēmis posteni valdē uzņēmumā MWM brīdi, kad tika izdarīta slepkavība.

Grandēns gariem soļiem atstāja Rosenbad kompleksu un devās uz vecpilsētu. Viņš apzinājās, ka viņa politiskā karjera tikko bija

sašķīdusi druskās. Pavisam driz sāksies raganu medības pret viņu, kas tik ilgi bija dzīvojis lepni, asti izslējis kā pāvs, augstprātīgi tvī-tojot. Viņš tiks saplosīts dzīvs, viņš to zināja.

Bez kāda noteikta mērķa Grandēns klīda pa šaurajām ieliņām. Maigais pretvējš viņa plānos, gaišos matus sacēla stāvus gaisā. Viņš gāja, salīcis uz priekšu, ģērbies smalkā, zilā uzvalkā, kā spokam līdzīgs putnu biedēklis. Vecpilsētas vēsturiskās ēkas it kā noliecās pār viņa garo, kalsno augumu.

Viņa - dedzīgā tvītotāja - laiks bija beidzies.

Pēkšņi viņš stāvēja salonfrizētavas priekšā Šēpmangātanā, te strādāja viņa frizieris. Viņš iegāja salonā un pamāja frizierim, kas patlaban iezieda želeju kāda pusaizmiguša vīrieša melnajos matos.

- Sveiks, Ērik! Tev taču tagad nav pieraksta, vai ne? - jautāja frizieris.

- Nē. Es tikai gribēju uz brīdi palūgt bārdas nazi. Man uz kakla ir palikuši daži mati, kurus es gribētu novākt.

- Protams... tu vari paņemt to tur.

Frizieris norādīja uz mazu stikla plauktiņu, uz kura gulēja vecs, labs bārdas nazis ar brūnu plastmasas spalu. Grandēns paņēma nazi un devās uz tualeti dziļāk salonā. Viņš ieslēdzās.

Viens par visiem, visi par vienu.

Mete ienāca telpā pēdējā. Viņa pārlaida skatienu savai grupai. Te bija visi, un viņi likās ļoti koncentrējušies. Pēc šīsnakts pašnāvības visi jutās kā aukstu dušu saņēmuši.

Mete ieņēma komandtiltiņu.

- Es ierosinu sākt visu no sākuma. Tēzes un hipotēzes.

Viņa nostājās pie tāfeles. Pie tās bija piesprausta ari viltotā Ade-litas vēstule Ventam, bet tai blakus - viņa paša “paskaidrojumu vēstule” no Malpaisas. Tieši zem tām atradās Adelitas un Venta fotogrāfija, ko Abāss bija dabūjis Santateresas bārā.

-Ja sākam ar 1984. gadā ierakstīto sarunu, tajā Bertils Magnu-sons atzīst, ka ir pasūtījis žurnālista Jana Nīstrema slepkavību, -teica Mete. - Tā kā Magnusons ir miris, mēs to tā arī atstāsim, jo

vēlāk mums vienalga nāksies saskarties ar šīs darbības sekām. Taču mēs zinām, ka Nilss Vents pameta Kinšasu tūlīt pēc slepkavības un pazuda. Apmēram pēc nedēļas viņa bijusī draudzene paziņoja par viņa pazušanu.

- Vai viņš taisnā ceļā devās uz Kostariku?

- Nē. Vispirms viņš devās uz Meksiku, uz Karmenas pludmali, kur satika Adelitu Riveru. Mums nav precīzas informācijas par to, kad viņš ieradās Malpaisā, bet mēs zinām, ka 1987. gadā viņš jau bija tur.

- Tas bija tajā pašā gadā, kad Adelita Rivera no Kostarikas atbrauca uz Nūrdkosteru, - piebilda Līsa Hēdkvista.

-Jā-

- Lai paņemtu naudu, ko Vents bija paslēpis savā vasarnīca.

- Kāpēc viņš pats nebrauca to paņemt?

- To mēs nezinām, - atbildēja Mete. - Vēstulē viņš min tikai to, ka nevarēja.

- Tam varbūt bija kāda saistība ar Magnusonu. Vents, iespējams, baidījās no viņa.

-Jā.

- Kas tā bija par naudu? - jautaja Buse.

- Arī to mēs nezinām.

- Tā varbūt bija nauda, ko viņš nočiepa uzņēmumam, pirms pazuda.

- Iespējams, - piekrita Mete.

- Un vai visus tos gadus, pirms viņš atkal parādījās te, viņš visu laiku bija tur, Malpaisā?

- Tā šķiet. Kā stāstīja Ūve Gārdmans, Vents tur strādāja kādā dabas rezervātā par gidu.

- Un domāja, ka Adelita Rivera viņu pametusi naudas dēļ?

- Varbūt. Vents taču saņēma viltotu vēstuli no Adelitas, kurā viņa atvadās visai strupi. Šo vēstuli acīmredzot ir rakstījusi kāda no tām personām, kas 1987. gadā Nūrdkosterā Riveru nogalināja. Vēstules mērķis droši vien bija panākt, lai Vents nesāktu interesēties, kāpēc viņa neatgriezās.

- Diezgan aukstasinīgi no slepkavu puses, - noteica Buse Tirēns.

- Jā. Bet tad pirms trim nedēļām Malpaisā uzrodas Gārdmans un pastāsta par slepkavību, kurai viņš, vēl puika būdams, ir bijis

liecinieks, un Vents ar internētā pieejamās informācijas palīdzību saprot, ka noslepkavotā sieviete ir Adelita Rivera. Vents izlemj doties uz Zviedriju.

- Un nu mēs esam tagadnē.

- Tieši tā. Un mums ir diezgan skaidra shēma, kā Vents ir pārvietojies. Mēs zinām, ka paslēpto naudu viņš Nūrdkosterā neatrada, zinām, ka viņam bija lidzi 1984. gadā Kinšasā ierakstītā saruna, un varam iedomāties, ka viņš daļu no tās atskaņoja Bertilam Magnu-sonam tajās īsajās telefona sarunās, kuras fiksētas sarunu izrakstā.

- Nav gan skaidrs, ko viņš vēlējās ar to panākt.

- Vai tam bija kāda saistība ar Riveras slepkavību?

- Iespējams, viņš domāja, ka Magnusons varētu būt iesaistīts arī šajā slepkavībā.

- Tiešām?

- To mēs varbūt varam pārbaudīt ar tās tur palīdzību? - Līsa Hēdkvista norādīja uz tāfeli, uz veco aploksni.

- Tā vēstule ir parakstīta Adelitas vārdā, taču ir tapusi piecas dienas pēc tam, kad viņa jau bija noslepkavota, vai ne?

-Jā-

- Mēs taču varam mēģināt dabūt DNS no tās, no pastmarkas, vai ne? Un salīdzināt ar Magnusona DNS. Siekalas analīzēm taču der arī pēc divdesmit trim gadiem, vai ne tā?

-Jā-

LIsa piegāja pie tāfeles, paņēma aploksni un pazuda no telpas.

- Gaidot atbildi, mēs varam pieņemt, ka Venta ierakstītā saruna noteikti radīja Magnusonam nenormālu spriedzi, jo viņš taču bija atzinies, ka ir pasūtījis žurnālista slepkavību, - Mete turpināja. - Šīs sarunas publiskošanas sekas viņš neapšaubāmi apzinājās.

- Tāpēc viņš mēģināja iegūt ierakstu, nogalinot Nilsu Ventu.

- Tas ir diezgan ticams motīvs.

- Bet Ventam taču Kostarikā bija vēl viena sarunas kopija.

- Vai Magnusons par to bija informēts?

- To mēs nezinām, bet varam iedomāties, ka Vents to bija minējis kā sava veida dzīvības apdrošināšanu, jo saprata, uz ko Magnusons ir spējīgs.

- Un Magnusons mēģināja atrast ierakstu Malpaisā, vai ne? Abāss el Fasī taču piedzīvoja uzbrukumu Venta mājā.

- Jā, - piekrita Mete. - Mums gan nav tiešu pierādījumu, ka tā bija Magnusona iniciatīva, taču tas ir ļoti ticami.

-Ja tā ir taisnība, viņš saprata, ka ir piedzīvojis neveiksmi un ka šī ierakstītā saruna ir nonākusi šeit, pie mums.

- Un tad viņš nošāvās.

- Un tas nozīmē, ka mēs nekad neiegūsim atzīšanos Nilsa Venta slepkavībā, ja nu vainīgais vispār bija Magnusons.

-Nē.

- Un, iespējams, Adelitas Riveras slepkavībā tieši tāpat.

-Jā-

Iestājās klusums. Viņi atkal bija nonākuši strupceļā. Viņiem nebija nekādu tehnisku pierādījumu, kas sasaistītu Magnusonu ar Venta slepkavību. Viņiem bija vienīgi pieņēmumi, iespējams, motīvs un pārtraukta slepkavības izmeklēšana.

Ja vien tas nebija Magnusons, kurš nolaizīja pastmarku.

Stiltons pieņēma, ka viņi bija viņam sekojuši no Sēderhallarnas tirgus līdz treileram un pēc tam to aizdedzinājuši. Viņš pieņēma ari to, ka tās bija tās pašas personas, kas piekāva Aki. Varbūt viņi bija redzējuši viņa un Minkena tikšanos ar Aki Flemingsberjas centrā. Stiltons saprata, ka viņi domā, ka viņš ir sadedzis. Ja šie puiši viņu atkal ieraudzīs, tas viņiem varētu būt zināms satricinājums.

Tāpēc viņš redakcijā nopirka kaudzīti avīžu. Visi bija dzirdējuši par nodedzināto treileru. Viņš saņēma daudzus sirsnīgus apskāvienus.

Patlaban viņš stāvēja pie Sēderhallarnas tirgus un pārdeva avīzes.

Viņš bija ļoti modrs.

Pircēji, kas gāja uz tirgu vai no tā, nesaskatīja nekā neparasta -bezpajumtnieks pārdod Situation Stockholm. Turklāt viņš stāvēja tur, kur jau vairākkārt pēdējā laikā bija stāvējis.

Nevienam nebija ne mazākās nojausmas par viņa plānu.

Kad sāka ducināt pērkons un gāzt lietus, viņš devās prom.

Negaisa mākoņi bija aptumšojuši debesis, un zibeņi šķīlās pār māju jumtiem. Sasnieguši Lilla Blektūma parku, Līams un Ise bija izmirkuši līdz ādai. Ejot starp kokiem lejpus Ringvēgenas, nebija īpašas jēgas lavīties vai uzmanīties, bet parkā bija gan krūmi, gan koki, aiz kuriem varēja paslēpties. Viņi atkal bija ģērbušies savās tumšajās jakās ar kapuci.

- Tur, - Ise čukstēja, norādīdams uz soliņu netālu no milzīga koka. Uz soliņa sēdēja garš, kalsns virs ar alus skārdeni rokā, mazliet tā kā noliecies uz priekšu. Lietus sijājās pār viņa ķermeni.

- Tas taču, velns parāvis, ir viņš!

Līams un Ise saskatījās. Viņi vēl joprojām bija apstulbuši. Viņi bija pamanījuši Stiltonu pie Sēderhallarnas tirgus un tik tikko spēja noticēt savām acīm. Kā viņš bija izdzīvojis treilerā?! Ise izņēma īsu beisbola nūju. Tumsā tā tikko bija redzama. Līams uzmeta tai skatienu. Viņš zināja, ko var gaidīt no Ises, kad tas saniknojas. Viņi uzmanīgi, apkārt skatīdamies, pagāja vēl dažus soļus uz priekšu. Parks, protams, bija pilnīgi tukšs, neviens normāls cilvēks šādos laikapstākļos neuzturējās ārpus savām mājām.

Izņemot to veco vraku uz soliņa.

Stiltons sēdēja, domās iegrimis. ŠI savādā nošķirtība šajā īpašajā vidē uzvedināja viņu uz domām par Veru, par viņas balsi un to vienīgo reizi, kad viņi bija pārgulējuši, tikai bridi pirms viņa tika nosista. Tajās atmiņās jautās dīvains izmisums.

Taču tad ar acs kaktiņu Stiltons pamanīja viņus.

Jau gandrīz pie paša soliņa. Vienam rokā bija beisbola nūja.

“Gļēvuļi,” viņš nodomāja. “Divi pret vienu, un tomēr viņiem vēl nepieciešama ari tā.” Tieši tad viņš vēlējās, kaut savu treniņu uz kāpnēm būtu uzsācis jau pirms sešiem gadiem vai ari šo sešu gadu nemaz nebūtu bijis. Taču tie bija. Un viņa fiziskā forma vēl joprojām nebija ne tuvu agrākajai.

Stiltons paskatījās augšup.

- Sveiki! - viņš teica. - Vēlaties alu?

Stiltons pastiepa uz priekšu skārdeni. Ise izdarīja vieglu vēzienu ar beisbola nūju un perfekti trāpīja skārdenei. Tā aizlidoja vairākus metrus. Stiltons noskatījās tai pakaļ.

- Home run", - viņš teica un pasmaidīja. - Jūs varētu kļūt...

- Aizveries!

- Atvainojiet!

- Mēs nodedzinājām to tavu sūda treileru! Un ko tu, velns parāvis, dari šeit?

- Dzeru alu.

- Ak tu stulbeni! Vai tavas smadzenes ir galīgi atmiekšķējušās un tu vispār neko nesajēdz? Vai mums būs tevi jānosit?

- Kā jūs nositāt Veru?

- Kas tā vēl par draņķa Veru? Vai tā bija tā vecā mauka treilerā? Tā bija tava vecene?

Ise iesmējās un paskatījās uz Līamu.

- Vai tu dzirdēji? Tā bija viņa vecene, no kuras mēs uztaisījām kotleti!

Līams pasmīnēja un izņēma mobilo telefonu. Stiltons ievēroja, ka viņš ieslēdz kameru. Tas brīdis tuvojās. Būtībā viņš nezināja, kā varētu to atvairīt.

“Jāķeras pie lietas,” viņš nodomāja.

- Jūs esat kā tādas sīkas un niecīgas mēslu kaudzes, vai jūs to zināt? - viņš pēkšņi teica.

Ise blenza uz Stiltonu. Viņš nespēja aptvert to, ko bija dzirdējis. Ko šis alkoholiķis uzdrīkstējās? Līams paglūnēja uz īsi. Tūlīt ies vaļā.

- Jūs vajadzētu ieslodzīt uz mūžu un barot tikai ar sapuvušiem kaķu mēsliem.

Tad tas gāja vaļā. Ise izdeva nežēlīgu brēcienu, pacēla beisbola nūju virs galvas un no aizmugures atvēzējās mežonīgam bliezienam, mērķējot tieši pa Stiltona galvu.

Atvēziens savu mērķi nesasniedza. Tas netika pat līdz pusceļam. Tas tik tikko bija paspējis tikt vienā līmenī ar Ises plecu, kad garš, melns nazis ietriecās viņa augšdelmā. No kurienes tas nāca, viņš nebija redzējis, gluži tāpat kā Līams neredzēja, no kurienes lidoja otrs nazis. Viņš tikai juta, kā tas ieurbjas viņa augšdelmā, liekot mobilajam telefonam ar augstu loku aizlidot pāri soliņam. [37]

Stiltons ātri tika uz kājām un paķēra beisbola nūju. Ise bija sa-kņupis tupus, rēca un blenza uz rokā iedūrušos nazi. Lietus plūda pār viņa seju. Stiltons dziji elpoja un juta, kā Veras briesmīgā nāve iemiesojas koka nūjā. Viņš to turēja paceltu un atvilktu vienā līmenī ar Ises galvu. Viņa smadzenes bija kļuvušas gluži vai melnas no dusmām un naida. Viņš sagrāba nūju ar abām rokām, ar visu ķermeni atspērās un notēmēja pret Ises kaklu.

-Tom!!!

Sauciens iespiedās satumsušajās smadzenēs pietiekami dziļi, lai uz mirkli apturētu kustību. Stiltons apmetās otrādi. Abāss rāpās lejā no milzīgā koka.

- Met to zemē, - viņš teica.

Stiltons stīvi blenza uz Abāsu.

- Tom!

Stiltons nedaudz nolaida beisbola nūju. Pēkšņi viņš pamanīja, ka Līams klupšus mēģina tikt prom. Viņš paspēra pāris steidzīgu soļu un ar nūju ieblieza Līamam pa pacelēm. Līams nogāzās. Abāss piesteidzās pie Stiltona un satvēra beisbola nūju.

- Ir labāki veidi, - viņš īsi noteica.

Stiltons mazliet nomierinājās. Viņš skatījās uz Abāsu un mēģināja atgūt normālu elpošanu. Vēl pēc brīža viņš palaida vaļā beisbola nūju. Abāss to aizmeta tālu krūmos. Stiltons lūkojās zemē. Viņš saprata, cik bīstami tuvu robežai bija atradies. Pazemojums kalnu telpā un visas pārējās šo puišu cūcības bija gandrīz panākušas, ka viņš pārkāpj visas iespējamās robežas.

- Vai vari man mazliet palīdzēt?

Stiltons pagriezās. Abāss bija izvilcis nazi no Ises bicepsa un uzdabūjis viņu uz slapjā soliņa. Stiltons uzrāva augšā no zemes līdz nāvei pārbijušos Līamu un nogrūda viņu uz soliņa blakus Isem.

- Ko tagad ar viņiem darīsim? - jautāja Abāss.

- Izģērbsim.

To nācās darīt Stiltonam pašam. Abāss stāvēja gabaliņu nostāk un slaucīja asinis no saviem nažiem. Traki pārbijušies, abi puiši uz soliņa blenza uz viņu.

- Piecelieties!

Stiltons uzrāva īsi kājās, bet Liams piecēlās pats. Stiltons norāva viņiem drēbes. Kad viņi bija pilnīgi kaili, Stiltons nostūma tos atpakaļ uz soliņa. Abāss nostājās viņu priekšā ar savu mobilo telefonu. Viņš ieslēdza filmēšanas kameru un ar roku to saudzējoši piesedza no lietus.

- Nu tā, - viņš teica. - Un tagad mazliet parunāsimies?

Janne Klinga saņēma īsu, bet ļoti dramatisku īsziņu: “Mobilie slepkavas sēž uz soliņa Lilla Blektūrna parkā. Viņu atzīšanās atrodama Trashkick.”

Tā bija sūtīta no kāda viņam nezināma numura.

Klinga, iespējams, nojauta, kas sūtījis īsziņu, un ieradās parkā tik ātri, cik mašīna spēja viņu turp aizvest. Viņam līdzi bija trīs policisti. Tie parūpējās par diviem pilnīgi kailiem, lietū izmirkušiem puišiem, kas sēdēja, piesieti pie koka soliņa.

Pilnībā sabrukuši un salauzti.

Stundu vēlāk Janne Klinga kopā ar savu šefu Rūni Fošu un visu BP grupu sēdēja apspriežu telpā. Klingam atverot Trashkick vietni, gaisā novēdīja sviedru smārds. Vietnē viņš atrada pavisam nesen ievietotu, ar mobilo telefonu uzņemtu filmiņu, kurā bija redzami divi jauni puiši, kas, pārbiedētām acīm un pilnīgi kaili, sēžot uz soliņa, stāsta, kā viņi līdz nāvei piekāvuši kādu sievieti treilerā un vīrieti parkā pie Vertahamnenas ostas, kā citā reizē nodedzinājuši to pašu treileru, kā ari min daudzus citus šausmīgus pāridarījumus bezpajumtniekiem.

Viņi stāstīja diezgan detalizēti.

Rūne Fošs pēkšņi piecēlās. Viņš bija satraukts. Daļēji tāpēc, ka viņam kā uz paplātes bija piegādāti šie divi puiši, kurus viņam bija uzdots dabūt rokā. Daļēji tāpēc, ka personas, kas to visu bija paveikušas un uzfilmējušas, nebūs iespējams identificēt.

Taču visvairāk viņš bija satraukts par to, ka uz abu puišu rokām ļoti skaidri bija saredzams tetovējums - KF un ap šiem burtiem apvilkts aplis.

Tieši tā, kā bija stāstījis Stiltons.

Vispirms Stiltons bija iegriezies Ronnija Rēdlēsa veikaliņā, lai pateiktu, ka melnais mētelis diemžēl sadedzis treilerā. Ronnijs viņam iedeva kādu grāmatu. Pēc tam viņš uzmeklēja Arvo Pērtu, kas guļammaisā gulēja zem soliņa Fātbūrena parkā pie Dienvidu stacijas. Pērts bija tikpat slapjš kā viņa guļammaiss. Vēl pēc kādas stundas viņiem bija izdevies sadzīt rokā ari Mjūrielu, tikai dažas sekundes pirms viņa kādā velosipēdu stāvvietā paspēja sevī ielaist kārtējo devu.

Patlaban viņi visi trīs sēdēja kādā telpā ārstniecības iestādē pie Marijas laukuma.

- Tagad jūs drīkstat ieiet.

Visi trīs devās uz istabu, uz kuru bija norādījusi medicīnas māsa. Durvis bija atvērtas, un Bensemans gulēja gultā pie sienas. Fiziski viņš bija pilnīgi salauzts, taču dzīvs. Tāpēc viņam šeit bija iedota istaba. Patiesībā tas bija pret noteikumiem, bet nevarēja taču izmest uz ielas bezpajumtnieku, kas bija tik slims un pilnībā nespējīgs sevi apgādāt.

- Viņi ir saņemti ciet, - teica Stiltons.

- Paldies, Jelle! - teica Bensemans.

Mjūriela saņēma Bensemana roku. Pērts viegli noslaucīja acis. Viņam nevajadzēja daudz, lai sāktos asaru plūdi. Stiltons gultas virzienā pastiepa grāmatu.

- Es biju aizgājis pie Ronnija Rēdlēsa, un viņš tev atsūtīja šo te.

Bensemans paņēma grāmatu un pasmaidīja. Tā bija Akbara del

Piombo “Ar seksu sajukusī pils”[38] - pilnīgi maniakāls un pornogrāfisks romāns par mūķenēm un uz seksu kāriem vīriešiem.

- Kas tā ir par grāmatu? - jautāja Mjūriela.

- Tā ir grāmata, kādu dažiem lieliem vīriešu dzimuma rakstniekiem reizi dzīvē vajadzētu uzrakstīt, lai izteiktu to, ko viņi neuzdrošinās paust ar savu īsto vārdu. Akbars del Piombo ir Viljama S. Berouza pseidonīms.

Neviens, kas stāvēja pie gultas, nezināja ne vienu, ne otru no šiem rakstniekiem, taču, ja Bensemanam tas sagādāja prieku, ari viņi bija priecīgi.

Mete stāvēja apspriežu telpā pie tāfeles. Pārējie grupas dalībnieki vāca kopā savus papīrus. Nilsa Venta slepkavības izmeklēšana bija nonākusi strupceļā. Pie Metes pienāca Līsa Hēdkvista.

- Par ko tu domā?

Metes skatiens bija apstājies pie Nilsa Venta līķa fotogrāfijas. Pie viņa kailā ķermeņa, pie milzīgās, īpatnējās dzimumzīmes uz kreisā augšstilba.

- Man nedod mieru tā dzimumzīme uz viņa augšstilba...

Viņa noņēma fotogrāfiju no tāfeles.

Olīvija šo dienu bija veltījusi atliktajiem mājas darbiem - sakārtojusi dzīvokli un izsūkusi putekļus. Arī parunājusies ar Lenniju, kas gatavojās doties uz festivālu Peace&Love bez Jākoba.

- Kāpēc tad tā?

- Ek, atkal uzradās viņa bijusī draudzene.

- Cik žēl!

- Jā. Es nesaprotu, ko viņš viņā atrod. Vienīgais, ko viņš no tās ir dabūjis, ir kaunuma utis.

- Cik pretigi!

- Jā, vai ne?

- Tad tu tagad turp dosies viena?

- Nē, es braukšu kopā ar Ēriku.

- Ar Ēriku? Jākoba draugu?

- Jā. Un kas tad ir? Tu taču neesi kopā ar viņu?

- Nē, nepavisam. Bet es domāju, ka viņš satiekas ar Lollo...

- Nē. Viņa pameta viņu un vakar aizbrauca uz Rodas salu. Tev vajadzētu atsākt mazliet vairāk visā piedalīties, Ollan! Tu taču tik daudzko palaid garām!

- Es labošos, apsolu!

- Zini, man tagad jākārto soma, drīz jāskrien uz vilcienu. Es piezvanīšu tev vēlāk. Bučas!

- Bučas!

Tad Olīvija vairākas stundas pavadīja veļas mājā. Pārbaudot apģērba kabatas pirms pēdējās veļas mazgājamās mašīnas piepildīšanas, viņa sataustīja mazu plastmasas maisiņu. Auskars! To viņa bija pavisam aizmirsusi. Auskaru no Nūrdkosteras, kuru bija aizņēmusies no Stiltona. Olīvija to izņēma un apskatīja. Vai viņa bija ko līdzīgu redzējusi Džekijas Berjlundas veikalā? Viņa apsēdās pie datora un, viegli satraukta, atvēra veikala mājaslapu. Sadaļā “Produkti” viņa atrada plašu piedāvājumu, arī auskaru kolekciju. Taču neviens nelīdzinājās tam, kas gulēja Olīvijas priekšā. “Un tas mani īpaši nepārsteidz,” viņa nodomāja. “Auskars no Nūrdkosteras taču ir vismaz divdesmit trīs gadus vecs.” Viņa to noteikti ir redzējusi kaut kur citur. Kādā citā veikalā? Kādai ausīs? Vai mājās pie kāda?

Pēkšņi viņa atcerējās, kur!

Un tas noteikti nebija Džekijas Berjlundas veikals.

Stiltons soļoja pa Vannādisvēgenu. Lietusmākoņi bija izklīduši, un lietus pārgājis siltā smigucī. Viņš devās uz Abāsa mājām. Viņš tur pārlaidīs vēl vienu nakti. Pēc tam jau redzēs. Viņam šī situācija šķita neērta. Abāss tā nedomāja, par to viņš bija pārliecināts. Vaina bija viņā. Viņš gribēja būt viens pats. Stiltons zināja, ka viņam var uzmākties mežonīgi murgi, un tādā brīdī var izlauzties asinis stindzinošs kliedziens. Un tas bija kaut kas tāds, kur viņš negribēja iejaukt Abāsu.

Pēc tikšanās ar abiem puišiem Lilla Blektūrna parkā viņi bija devušies katrs savu ceļu. Vispirms gan Abāss bija pajautājis, kā Stiltons zināja, ka viņi varētu parādīties tieši tur?

- Es manīju, ka viņi man seko no Sēderhallarnas tirgus, un piezvanīju tev.

- Tev taču nav mobilā telefona.

- Bet pastāv tabakas veikali.

Pēc tam viņi bija šķīrušies. Abāss devās ievietot tīmeklī ar mobilo

ч

telefonu uzfilmētos kadrus. Kodus piekļuvei Trashkick vietnei viņi bija dabūjuši no puišiem. Stiltonam vajadzēja sagādāt jaunu mobilo

telefonu. Tas viņam tagad bija kabatā. Naudu tam bija iedevis Abāss. Pēkšņi Stiltons turpat blakus dzirdēja savādu svilpienu. Viņš pagriezās. Iela bija tukša. Jauns svilpiens. Stiltons izvilka no kabatas jauno telefonu, kura zvana signālam bija izvēlēta “Fabrikas sirēna”.

Viņš atbildēja.

- Te Olivija! Es zinu, kur es redzēju tādu auskaru!

Stiltonam nevajadzēja vairāk kā dažas minūtes, lai saprastu, ka Olīvijai atkal vajadzētu piezvanīt Metei.

- Tagad? Bet pulkstenis ir jau diezgan...

- Policisti strādā visu diennakti. Kad tu beidzot to iemācīsies?

Stiltons pārtrauca sarunu.

Mete nestrādāja visu diennakti. Viņa strādāja ļoti efektīvi tad, kad strādāja, bet pēc tam pārdalīja atbildību. Ieguvēji bija visi. Kad Olīvija piezvanīja, Mete bija ceļā uz mājām. Pēc daudzām nostrādātām virsstundām. Sarunas laikā viņa tika līdz izejai, taču tur pēkšņi apgriezās. Olīvijas informācija par auskaru bija palīdzējusi visu sakārtot pa plauktiņiem. Beidzot, pēc divdesmit sešiem gadiem.

Tagad noteikti būs vēl vairāk virsstundu.

Viņa steidzīgi atgriezās savā kabinetā. Tur viņa atvēra nelielu mantu glabātavu un izcēla kartona kasti, uz kuras bija uzraksts “NILSS VENTS 1984”. Metei nebija paraduma iznīcināt vecas lietas. Agrāk vai vēlāk tās varēja noderēt. Viņa atvēra kartona kasti un izvilka no tās mazu kaudzīti ar atvaļinājuma fotogrāfijām. Ar fotogrāfijām rokās viņa piegāja pie loga un nolaida žalūzijas. Tad viņa iededza galda lampu, ieslīga krēslā pie rakstāmgalda un pavilka vienu no atvilktnēm. Tajā atradās lupa. Mete to izņēma. Uz galda viņas priekšā jau gulēja fotogrāfija ar Nilsa Venta līķi, kuru bija uzņēmuši tiesu medicīnas eksperti. Mete paņēma vienu no atvaļinājuma fotogrāfijām un zem lupas apskatīja to. Tā bija uzņemta 1985. gadā no attāluma un bija visai miglaina. Fotogrāfijā bija redzams kāds vīrietis šortos. Viņa seja nebija īsti labi redzama, taču dzimumzīme uz kreisā augšstilba bija skaidri saskatāma. Mete palūkojās uz Venta līķa fotogrāfiju, uz viņa kreisās kājas dzimumzīmi. Te tā bija tikpat skaidri saredzama. Turklāt tā bija identiska ar dzimumzīmi atvaļinājuma fotogrāfijā. Vīrietis fotogrāfijā noteikti bija Nilss Vents.

Mete atspieda muguru pret krēsla atzveltni.

Astoņdesmito gadu vidū viņa bija vadījusi Nilsa Venta meklēšanu. Tolaik viņa bija sastapusi pāris zviedru, kas bija pavadījuši atvaļinājumu Meksikā, Karmenas pludmalē. Viņi slepus bija nofotografējuši vīrieti, kuru bija noturējuši par meklēto uzņēmēju, kas pirms kāda laika bija pazudis neskaidros apstākļos. Taču gūt apstiprinājumu tam, ka vīrietis fotogrāfijā ir Nilss Vents, nebija izdevies.

“Dīvaini,” nodomāja Mete. Viņa pārmaiņus skatījās uz abām fotogrāfijām, kas atradās viņas priekšā. “Šo dzimumzīmi taču nav iespējams nepamanīt?”

Stundu vēlāk viņi visi trīs satikās. Mete, Stiltons un Olīvija. Teju vai pusnaktī. Mete viņus sagaidīja pie ieejas un izveda cauri visām kontrolēm. Bez sarežģījumiem. Viņi iegāja Metes kabinetā. Žalūzijas joprojām bija nolaistas, galda lampa - ieslēgta. Olīvija atcerējās šo telpu. Viņa te reiz jau bija bijusi. Pirms veselas mūžības, lai gan patiesībā - tikai pirms dažām nedēļām. Mete norādīja uz krēsliem pie rakstāmgalda. Stiltons un Olīvija apsēdās. Mete apsēdās otrpus rakstāmgaldam. Gluži kā skolotāja klasē. Viņa skatījās uz saviem viesiem - bijušais kriminālizmeklēšanas komisārs, patlaban bezpajumtnieks un viegli šķielējoša, jauna policijas studente. Viņa cerēja, ka Oskars Molīns nestrādā virsstundas.

- Vai kāds no jums kaut ko vēlas? - viņa vaicāja.

- Uzzināt vārdu, - teica Stiltons.

- Ēva Hānsone.

- Kas viņa ir? - jautāja Olīvija.

- Viņa astoņdesmitajos gados dzīvoja kopā ar Nilsu Ventu, viņiem Nūrdkosterā bija vasarnīca. Tagad viņu sauc Ēva Karlsēna.

-Ko?!

Olīvija teju vai palēcās uz krēsla.

- Vai Ēva Karlsēna ir bijusi kopā ar Nilsu Ventu?

- Jā. Kā tu iepazinies ar viņu?

- Sava studiju darba dēļ.

- Un viņas mājā tu redzēji to fotogrāfiju?

-Jā.

- Ar auskariem?

-Jā.

- Kad tas bija?

- Pirms desmit divpadsmit dienām.

- Ko tu tur darīji?

- Man vajadzēja atdot viņai kādu mapi.

Stiltons iekšēji mazliet pasmaidīja - šī saruna bija ieguvusi nopratināšanas nokrāsu. Viņam tas patika. Viņam patika vērot Meti, kad viņa bija par kaut ko iedegusies.

- Kā tu zināji, ka slepkavības brīdī viņa atradās Nūrdkosterā? -jautāja Mete.

- Viņa pati pastāstīja.

- Kādā kontekstā?

- Tas... jā, tas bija... Mēs satikāmies Šepsholmenā un...

- Cik tuvas attiecības tev ir ar viņu?

- Mums nav pilnīgi nekādu attiecību.

- Bet tu biji pie viņas, viņas privātmājā?

-Jā-

“Kas te īstenībā notiek?” Olīvija brinījās. “Vai šī ir kāda nopratināšana? Tā taču biju es, kas pastāstīja par auskaru.” Bet Mete tikai turpināja:

- Vai bija vēl kaut kas, izņemot auskarus, kas viņas mājā piesaistīja tavu uzmanību?

-Nē.

- Ko jūs darījāt?

- Mēs dzērām kafiju, viņa pastāstīja, ka ir šķīrusies un ka viņai bija brālis, kurš ir miris pēc narkotiku pārdozēšanas. Pēc tam mēs runājām par...

- Kā viņu sauca? - Pēkšņi sarunā iesaistījās Stiltons.

- Kuru? - atjautāja Olīvija.

- Brāli, kurš nomira no pārdozēšanas.

- Šķiet, Sverkers. Kāpēc tev tas jāzina?

- Tāpēc ka Nūrdkosteras lietā figurēja arī divi narkomāni, viņi bija...

- Viņi dzīvoja vienā no viņas mājiņām! - Olīvija satraukti iesaucās.

- Kā mājiņā? - jautāja Mete.

- Betijas Nūrdemanes! Viņa izmeta viņus no turienes narkotiku lietošanas dēļ! Taču viņa apgalvoja, ka viņi bija devušies prom no salas dienu pirms slepkavības.

- Es nopratināju vienu no viņiem, - teica Stiltons. - Viņš apgalvoja to pašu - viņi esot devušies prom pirms slepkavības. Viņi bija nozaguši kādu laivu un aizlaidušies uz cietzemi.

- Vai jūs pārbaudījāt šo faktu? - jautāja Mete.

-Jā. Tā bija nozagta naktī pirms slepkavības. Tā piederēja kādam no vasarniekiem.

- Kam tieši?

- To es vairs neatceros.

- Varbūt tā bija Ēvas Hānsones laiva? - Mete minēja.

- Iespējams.

Stiltons pēkšņi piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu. “Brīnišķīgi!” nopriecājās Mete. Viņa atcerējās, ka kolēģi Valsts kriminālpolicijā bija iesaukuši Stiltonu par Leduslāci. Tikko viņš bija ar kaut ko aizrāvies, tā sāka staigāt.

Gluži kā šobrīd.

- Viens no narkomāniem mājiņā, iespējams, bija šis Sverkers, -viņš teica. - Ēvas Hānsones brālis.

- Cik viņu bija tajā mājiņā? - jautāja Mete.

- Divi.

- Un augšā, pludmalē, viņi bija trīs, - piebilda Olīvija. - Saskaņā ar Ūves Gārdmana izteikumiem.

Iestājās klusums. Mete lauzīja pirkstus tā, ka tie skaļi knakšķēja vispārējā klusumā. Stiltons bija apstājies. Olīvija pārmaiņus skatījās te uz vienu, te uz otru. Tad Mete izteica savu secinājumu:

- Tie tur, pludmalē, tātad varēja būt Ēva Hānsone, viņas brālis un viņa draugs narkomāns.

Visi apdomāja dzirdēto.

Divi no viņiem ļoti labi zināja, ka vēl bija ļoti tāls ceļš ejams, līdz viņiem būs radusies kaut tikai miglaina iespēja pierādīt to, ko Mete tikko bija izteikusi. Trešā, proti, Olīvija, vēl bija tikai policijas studente. Viņa domāja, ka šī lieta jau ir gandrīz atrisināta.

- Kur atrodas Nūrdkosteras lietas materiāli? - jautāja Stiltons.

- Droši vien Gēteborgā, - sacīja Mete.

- Vai tu varētu viņiem piezvanīt un palūgt, lai pārbauda materiālos, kā sauca to narkomānu, kuru mēs nopratinājām? Un kura vasarnieka laivu viņi bija nozaguši?

- Protams, varu, tikai tam būs vajadzīgs laiks.

- Tad varbūt labāk mēģināt ar Betiju Nūrdemani, - ierosināja Olīvija.

- Kā tu to domā?

- Viņa apgalvoja, ka viņiem visa informācija par kempinga mājiņām tiek iegrāmatota. Es pieļauju domu, ka dati par iemītniekiem, kas pie viņiem pārnakšņojuši, ir saglabājušies. Nūrdemani šķita tādi kārtīgi un pamatīgi ļaudis.

- Tad piezvani un pārbaudi, - teica Mete.

- Tagad?

To sakot, Olīvija pameta skatienu uz Stiltonu. “Policisti strādā nepārtraukti.” Bet vai ir pieklājīgi šādā laikā pamodināt vecu sievieti uz kādas salas?

- Vai vēlies, lai piezvanu es? - vaicāja Mete.

- Nē, es pati.

Olīvija izvilka mobilo telefonu un zvanīja Betijai Nūrdemanei.

- Sveiki! Te Olīvija Renninga.

- Slepkavību tūriste? - vaicāja Betija.

-Jā. Tieši tā. Es šausmīgi atvainojos, ka zvanu tik vēlu, bet mēs...

- Vai jūs domājat, ka es jau gulēju? - jautāja Betija.

- Droši vien, ir jau diezgan vēls un...

- Mums te bija sacensības - laušanās ar rokām.

- Ak tā?... Kas tad lauzās?

- Mēs paši klubā.

- Tiešām? Jauki. Man ir kāds jautājums. Jūs stāstījāt, ka tovasar, kad notika slepkavība, vienā no jūsu mājiņām dzīvoja divi narkomāni. Vai atceraties?

- Vai jūs domājat, ka esmu senila?

- Nepavisam ne! Vai jūs atceraties, kā viņus sauca?

- Nē. Tas tomēr bija stipri sen.

- Bet, ja pareizi atceros, jūs teicāt, ka jums viss ir iegrāmatots. -Jā-

- Vai varētu būt, ka jums...

- Vienu acumirkli!

Uz diezgan ilgu laiku klausulē iestājās klusums. Olīvija fonā dzirdēja balsis un smieklus. Viņa redzēja, ka gan Mete, gan Stiltons raugās uz viņu. Olīvija mēģināja nodemonstrēt, ka savienojuma otrā galā notiek roku laušanās sacensības, taču ne Metes, ne Stiltona sejā nepakustējās ne vaibsts.

- Aksels sūta sveicienus, - pēkšņi klausulē teica Betija.

- Paldies.

- Alfs Steins.

- Alfs Steins? Viņš bija viens no...

- Tas bija viņš, kas izīrēja mājiņu. Viens no narkomāniem, - paskaidroja Betija.

- Kā sauca to otru, jūs nezināt?

- Nē.

- Varbūt jums ko izsaka vārds Sverkers Hānsons?

-Nē.

- Vai jūs gadījumā nezināt, vai vienam no narkomāniem uz salas nedzīvoja māsa?

- Nē.

- Skaidrs. Milzīgs paldies! Un nododiet sveicienu ari no manis! Akselam.

Olīvija nolika klausuli. Stiltons viņu vēroja.

- Aksels?

- Nūrdemans.

- Alfs Steins? - pārjautāja Mete. - Vai tā viņu sauca?

- Jā, - atbildēja Olīvija.

Mete paskatījās uz Stiltonu.

- Vai tas bija viņš, kuru tu nopratināji?

- Iespējams. Varbūt. Izklausās pēc kaut kā dzirdēta...

- Labi, es piezvanīšu uz Gēteborgu, lai viņi pārbauda, vai tas bija viņš. Tagad man ir citas lietas darāmas.

- Piemēram?

- Parasts policista darbs, starp citu, man būs jākontaktējas arī ar tavu bijušo sievu. Arlabunakti!

Mete izvilka mobilo telefonu.

Olīvija sēdēja pie stūres, bet Stiltons - viņai blakus. Viņi brauca klusēdami. Šajā gaišajā vasaras naktī viņi bija ceļā no Valsts kriminālpolicijas un katrs bija aizklīdis savās domās.

Olīvija prātoja par dīvaino situāciju Metes kabinetā - viena aktīvi strādājoša krimināllietu komisāre, viens bijušais komisārs un viņa. Policijas studente, kas drīkstēja atrasties kopā ar viņiem un diskutēt par slepkavības izmeklēšanu. Taču viņa apzinājās, ka ir to pelnījusi. Viņa bija devusi diezgan būtisku ieguldījumu. Vismaz viņai pašai tā likās.

Stiltons domāja par Adelitu Riveru - pludmalē nogalināto grūtnieci. Viņš uzmanīgi pāršūdināja roku pār apdilušo “Mustanga” paneli.

- Tas ir Arnes vecais auto, vai ne?

- Jā, es to mantoju.

- Jauka mašīna.

Olīvija neatbildēja.

- Kas tai bija par vainu?

- Nevajag!

Vismaz kaut ko Olīvija bija iemācījusies. Viņa izmantoja viņa paša ieročus, un tad iestājās klusums.

RĪTA SAULE SKALOJĀS pār dzelteno privātmāju Brommā, un tās stari bez žēlastības atklāja nenomazgātos guļamistabas logus. “Es to izdarīšu, kad atgriezīšos mājās,” nodomāja Ēva Karlsēna, aizvelkot ceļasomas rāvējslēdzēju. Viņai bija piedāvāts ceļojums uz Brazīliju, lai uzrakstītu reportāžu par kādu veiksmīgu programmu darbā ar jauniešiem, kas nogājuši no ceļa. Tas viņai patlaban bija īsti laikā. Viņa juta nepieciešamību nomainīt vidi. Uzbrukums pašas mājā bija atstājis zināmas pēdas. Un tad vēl visa tā brēka ar Nilsa slepkavību. Viņai uz kādu laiciņu vajadzēja tikt prom no tā visa. Pēc pusstundas viņai vajadzēja izņemt vīzu un tad ar taksometru doties uz Arlandas lidostu.

Viņa nonesa somu hallē, uzvilka jaku un atvēra durvis.

- Ēva Karlsēna?

Līsa Hēdkvista patlaban kāpa augšā pa mājas lieveņa koka pakāpieniem. Viņai sekoja Buse Tirēns.

Treilerā nogalinātās bezpajumtnieces slepkavu notveršana bija piesaistījusi plašsaziņas līdzekļu uzmanību. Kopā ar spekulācijām par Bertila Magnusona pašnāvību un savādo notikumu ar Ārlietu ministrijas valsts sekretāru Ēriku Grandēnu.

Grandēna saistība ar sensacionālo 1984. gadā Zairā izdarītās slepkavības atklāšanu bija izraisījusi drudžainu aktivitāti ziņu portālos. Visi gribēja viņu iztaujāt. Viņu atrada kāds fotogrāfs, kas bija kļūdījies, nobraucot no Šepsbrū tilta, un tādēļ bija spiests izmest neparedzētu līkumu, bet beigās izlēmis novietot mašīnu lejā, pie kuģīšu piestātnes. Un tur nu viņš sēdēja - aiz karaļa Gustava III statujas. Politikas brīnumbērns. Ar neatvērtu bārdas nazi rokā un skatienu, kas liecināja par absolūtu saprāta prombūtni. Kad fotogrāfs mēģināja Grandēnu uzrunāt, viņš tikai vērās ūdenī.

-Jusi.

Tas bija vienīgais, ko viņš pateica.

Tad viņš nonāca medicīnas darbinieku gādībā un tika aizvests uz kādu aprūpes iestādi. Moderātu partija steidzami bija publicējusi paziņojumu, kurā bija teikts, ka Ērikam Grandēnam radušās personiskas dabas problēmas un viņš ir bijis spiests ņemt pārtraukumu.

Citi komentāri netika sniegti.

Stiltons ar Metes palīdzību bija vērsies ar lūgumu centrālajā arhīvā Gēteborgā. Tajā tika sameklēti viņa vecie narkomāna nopratināšanas materiāli no Nūrdkosteras. Viņu sauca Alfs Steins. Savukārt laiva, kas tika nozagta, bija piederējusi Evai Hānsonei. Mete bija pārbaudījusi sodu reģistrā, vai tur kaut kas nav atrodams par Alfu Steinu.

Šis tas atradās.

Starp citu, ari kāda adrese Fitjā.

To Mete iedeva Stiltonam.

Viņi devās uz Fitju ar Olīvijas mašīnu un novietoja to netālu no centra. Olīvijai vajadzēja gaidīt mašīnā.

Stiltons bija noskaidrojis iespējamo Alfa Steina atrašanās vietu. Tas nebija visai sarežģīti. Pastāvēja diezgan liela varbūtība, ka viņš kopā ar citiem bēdubrāļiem būs atrodams alkohola veikala tuvumā.

Tā tas arī bija.

Stiltonam nebija īpašu grūtību iejukt šajā sabiedrībā.

Viņš vienkārši piemetās uz tā paša soliņa, uz kura jau sēdēja Alfs Steins, izvilka Explorer kortelīti, pamāja Alfam un teica:

- Jelle.

- Sveiks!

Alfs pašķielēja uz pudeli. Stiltons pastiepa to uz priekšu, un Alfs to pagrāba ar tādu ātrumu, kā saniknota kobra uzbrūk savam upurim.

- Paldies!... Afe Steins!

Stiltons mazliet sarāvās.

- Afe Steins? - viņš jautāja.

-Jā.

- Va’ velns! Vai tu gadījumā nebiji pazīstams ar Sverri?

- Kas tas vēl par nolāpītu Sverri?

- Sverre Hānsons. Blonds džeks.

- Ak tā, viņš. Jā. Kaut gan tas bija šausmīgi sen.

Pēkšņi Alfs kļuva aizdomīgs.

- Kāpēc tu, velns ar ārā, jautā par viņu? Vai viņš par mani sarunājis visādas draņķlbas?

- Nē, nebūt ne, tu viņam patiki. Viņš nolika karoti.

- Nolāpīts!

- Pārdozēja.

- Nabaga velns! Jā, bet viņš lietoja smago artilēriju.

Stiltons pamāja. Alfs ieņēma pamatīgu degvīna malku.

Pat nenoskurinoties.

Stiltons paņēma atpakaļ pudeli.

- Vai viņš tev kaut ko stāstīja par mani? - jautāja Alfs.

-Jā.

- Vai teica ko konkrētu?

“Tātad tas tevi uztrauc?” nodomāja Stiltons.

- Nē, neko īpašu... Viņš stāstīja, ka jūs bijāt čomi, kad bijāt jaunāki, un kopā darījāt visādas lietas.

- Kādas lietas?

- Lietojāt narkotikas. Baudījāt dzīvi, nu tu jau zini...

Alfs nedaudz atslāba. Stiltons pastiepa uz priekšu pudeli, un Alfs labu tiesu tās satura salēja sev rīklē. “Dikti izslāpis virs,” Stiltons nodomāja. Alfs noslaucīja muti un pastiepa pudeli atpakaļ.

- Jā, jautri mums gāja. Tas tiesa. Un ari dažas īsti velnišķīgas lietiņas sastrādājām. Tu jau zini, kā reizēm gadās...

“Es zinu,” Stiltons domās piekrita.

- Viņam taču bija ari māsa, vai ne? - viņš jautāja.

- Ko? Kāpēc tu tā prasi?

Stiltons saprata, ka ir pārāk ātri steidzies uz priekšu.

- Tāpat vien, viņš baigi daudz runāja par viņu...

- Bet es negribu runāt par viņa stulbo māsu!

Alfs pēkšņi piecēlās un no augšas blenza uz Stiltonu.

- Tu sajēdz?

- Mieru, vecīt! - teica Stiltons. - Atvaino! Apsēdies!

Stiltons pastiepa Alfam kāroto pudeli kā izlīguma žestu. Ar acs kaktiņu viņš redzēja, kā Olīvija stāv pie mašīnas un ar saldējumu rokās vēro viņus. Alfs mazliet sagrīļojās un nolēma, ka patiesi būs labāk, ja viņš paklausīs un apsēdīsies.

- Nu tad liksim mieru viņa māsai, ja jau tas ir tik šausmīgi jūtīgs jautājums, - samierinoši teica Stiltons.

Alfs atkal iedzēra kārtigu malku no pudeles un vērās zemē.

- Viņa mūs vienreiz pamatīgi apčakarēja. Sajēdz?

- Sajēdzu. Nevienam nepatīk, ka viņu kāds apčakarē.

- Nē. Tieši tā!

Tad Stiltons nolēma izgudrot savam tikko iegūtajam draugam mednieku stāstu par to, kā viņu apčakarējis čoms, pierunājot palīdzēt noslānīt kādu citu džeku. Čoms bija apgalvojis, ka šis džeks ir nocēlis viņa meiču, tāpēc viņi bija pamatīgi viņu notēsuši. Taču vēlāk viņš nejauši saticis čoma meiču, kas pastāstījusi, ka tā nepavisam nav bijusi taisnība, tie bijuši balti meli. Džeks nebija nocēlis viņu, bet gan gluži otrādi - čoms bija viņam parādā lielu naudas summu un tāpēc gribēja tikt no viņa vaļā.

- Viņš mani piemuļķoja un pierunāja piekaut vienu čali gandrīz līdz nāvei. Apjēdz?

Alfs sēdēja klusu un līdzjūtīgi klausījās. Divi piemuļķoti bēdubrāļi. Kad Stiltons savu stāstu bija beidzis, Alfs secināja:

- Velnišķīgi kreņķīgs stāsts. Fū, velns!

Alfs apklusa. Stiltons deva viņam laiku. Pēc kāda brīža Alfs atkal atvēra muti.

- Man gadījās kaut kas līdzīgs vai, pareizāk sakot, Sverrem un man. Viņa māsa mūs iemānīja vienā riktīgā sūdu būšanā...

Stiltons sēdēja un bija pati modrība.

- Viņa pierunāja mūs... velns, kā es esmu vēlējies visu to aizmirst...

Alfs pastiepās pēc pudeles.

- Kurš gan to negribētu? - piekrita Stiltons. - Sūdi nav nekas tāds, ko cilvēks vēlētos atcerēties.

- Nē, taču tie vienalga tev traki pielīp... Zini, mēs ar Sverri pēc tam pilnīgi pazaudējām kontaktus. Totāli. Mēs vairs nespējām viens uz otru paskatīties. Tas taču, velns ar ārā, bija viens sievišķis!!!

- Sievišķis?

-Jā! Mēs piebeidzām vienu sievišķi!... Cik nu mēs, Sverres velnišķīgā māsa mūs satracināja. Tāpēc vien, ka viņu starpā bija kaut kādas nenokārtotas lietas. Turklāt viņa bija uz grūtām kājām!

- Māsa?

- Nē! Tā, ko piebeidzām!

Alfs tā kā mazliet sakņupa. Viņa acis pildījās asarām.

- Kur tas notika?

Stiltons saprata, ka viņš izdara spiedienu, taču Alfs bija iegrimis savās alkoholiķa atmiņās un uz to nereaģēja.

- Uz kādas pretīgas salas...

Alfs pēkšņi piecēlās.

- Nu man jāiet, es nejaudāju par to runāt, viss nogāja tik nolādēti greizi!

Stiltons pastiepa pudeli Alfam.

- Ņem to līdzi!

Alfs paņēma pudeli ar pēdējām grādīgā paliekām, sagrīļojās un paskatījās uz Stiltonu.

- Un es pieņēmu to nolādēto māsas naudu, turklāt daudzus gadus, - par mutes turēšanu! Tu apjēdz?

- Apjēdzu. Tas ir smagi.

Alfs klupdams krizdams devās kāda koka virzienā. Stiltons vēroja, kā viņš nokrīt tā paēnā, lai miegā izgulētu un aizmirstu savas bailes. Kad Alfs bija aizmidzis, Stiltons piecēlās. Viņš iebāza roku stipri novalkātās jakas iekškabatā un izslēdza ieraksta funkciju Olīvijas mobilajā telefonā.

Viņš bija dabūjis, ko vēlējies.

Mete bija saņēmusi atļauju kratīšanai Ēvas Karlsēnas mājā Brommā. Tā prasīja diezgan daudz laika, jo māja bija liela, taču meklējumi nebija velti. Piemēram, virtuvē aiz kāda plaukta tika atrasta labi paslēpta aploksne.

Uz tās bija rakstīts: “Karmenas pludmale. 1985.”

Telpa nebija īpaši liela. Un tās iekārtojums bija ļoti askētisks -galds, trīs krēsli un magnetofons. Tā bija nopratināšanas telpa Pūl-hemsgātanā Stokholmā. Galda vienā pusē sēdēja Mete Ulsētere un Toms Stiltons. Viņš bija no Abāsa aizņēmies melnu ādas jaku un polo kreklu. Uz krēsla viņiem pretim sēdēja Ēva Karlsēna izlaistiem matiem, ģērbusies plānā, gaišzilā blūzē. Uz galda starp viņiem atradās vairākas papīra lapas un dažādi priekšmeti. Mete bija lūgusi, lai uz galda būtu galda lampa. Viņa vēlējās radīt intīmu gaisotni. Patlaban viņa ieslēdza lampu.

Nopratināšanu vadīja viņa.

Pirms brīža Mete bija runājusi ar Oskaru Molinu un izskaidrojusi viņam situāciju.

- Es vēlos, lai nopratināšanā piedalās Toms Stiltons.

Mollns saprata, kāpēc, un deva atļauju.

Blakustelpā atradās lielākā daļa no Metes izmeklēšanas grupas, kā ari topošā policiste Olivija Renninga. Viņi varēja sekot nopratināšanai uz ekrāna. Vairumam no viņiem rokās bija piezīmju bloks.

Olivija skatījās uz ekrānu.

Mete tikko magnetofonā bija ierunājusi datumu, laiku un klātesošo vārdus. Viņa raudzījās uz Ēvu Karlsēnu.

- Jūs tātad nevēlaties, lai sarunā piedalītos arī jūsu advokāts?

- Es tam neredzu iemeslu.

- Nu tad tā. 1987. gadā jūs tikāt nopratināta sakarā ar kādu slepkavību, kas bija notikusi Nūrdkosterā pie Haslevīkas līčiem, jo jūs slepkavības izdarīšanas bridi atradāties uz salas. Vai tā bija?

-Jā-

- Tobrīd jūs sauca Ēva Hānsone. Vai ari ši informācija ir pareiza?

- To jūs ļoti labi zināt, jo nopratinājāt mani ari 1984. gadā saistībā ar Nilsa pazušanu.

Ēva bija ieņēmusi aizsardzības pozīcijas. Viņas tonis bija viegli agresīvs. Mete no plastmasas mapītes izvilka kādu vecu fotogrāfiju un pastūma to uz priekšu.

- Vai jūs atpazīstat šo personu?

- Nē.

- Attēlā ir redzams kāds vīrietis. Seja nav īsti labi saskatāma, taču to dzimumzīmi uz kājas jūs taču redzat?

Mete norādīja uz savdabīgo dzimumzīmi uz vīrieša kreisās kājas augšstilba. Ēva pamāja.

- Es būtu ļoti pateicīga, ja jūs atbildētu, nevis pamātu ar galvu.

- Es redzu to dzimumzīmi.

- Gandrīz pirms divdesmit sešiem gadiem šo fotogrāfiju Meksikā uzņēma kāds tūrists, kuram bija šķitis, ka šis vīrietis ir jūsu tābriža dzīvesbiedrs Nilss Vents, kas bija pazudis un tobrīd tika meklēts. Vai atceraties, ka es jums rādīju šo fotogrāfiju?

- Tas ir iespējams, taču es to neatceros.

- Es gribēju zināt, vai jūs šajā fotogrāfijā atpazīstat savu dzīvesbiedru.

- Ak tā?

- Jūs neatpazināt. Jūs ļoti noteikti apgalvojāt, ka tas nav Nilss Vents.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

Mete uz galda Ēvas priekšā nolika nesen uzņemto kailā Venta līķa attēlu.

- Šī ir pavisam nesen uzņemta fotogrāfija - tas ir noslepkavotā Venta ķermenis. Vai redzat dzimumzīmi uz viņa kreisā augšstilba?

-Jā-

- Tā ir tieši tāda pati dzimumzīme kā uz tūrista uzņemtās fotogrāfijas, vai ne?

-Jā-

- Brīdī, kad Vents pazuda, jūs bijāt dzīvojuši kopā pilnus četrus gadus. Kā jūs varējāt apgalvot, ka neatpazīstat viņa raksturīgo dzimumzīmi uz kreisās kājas?

- Vai tas ir viss, ko gribat zināt?

- Es gribu zināt, kāpēc jūs melojāt. Kāpēc jūs to darījāt?

- Es nemeloju! Es droši vien kļūdījos. Pirms divdesmit sešiem gadiem? Varbūt kaut ko nepamanīju? Es nezinu!

Ēva ar nervozu žestu atglauda kādu matu cirtu. Mete skatījās uz viņu.

- Jūs šķietat satraukta.

- Un kāda jūs būtu manā situācijā?

- Norūpējusies par patiesību.

Buse Tirēns viegli pasmaidīja un kaut ko pierakstīja savā blociņā. Olīvija nespēja nolaist skatienu no ekrāna. Viņa Ēvu bija satikusi divas reizes, un abās reizēs viņa bija likusies stipra, bet laipna un draudzīga sieviete. Patlaban Olīvija redzēja kaut ko pavisam citu -acīmredzami saspringtu sievieti, kas šķita nelīdzsvarota un ievainojama. Olīvija sāka justies neomulīgi. Viņa bija apsolījusi pati sev, ka izturēsies profesionāli, centīsies uz notiekošo raudzīties kā policiste un uzņemt visu neitrāli, kā topošā slepkavību izmeklētāja.

Taču šī apņemšanās viņai sāka sagādāt arvien lielākas grūtības.

Mete nolika citu fotogrāfiju Ēvas priekšā. Fotogrāfiju no bāra Santateresā. To, kuru bija pārvedis Abāss el Fasī.

- Šī fotogrāfija nāk no Santateresas Kostarikā. Vīrietis fotogrāfijā ir Nilss Vents, vai ne?

-Jā.

- Vai jūs atpazīstat arī sievieti, kuru viņš ir apskāvis?

- Nē.

- Jūs nekad agrāk neesat viņu redzējusi?

- Nē. Es nekad neesmu bijusi Kostarikā.

-Jūs, iespējams, esat viņu redzējusi kada fotogrāfijā?

- Nē, neesmu viņu redzējusi arī fotogrāfijā.

Mete izņēma aploksni, kuru viņi bija atraduši aiz plaukta Ēvas virtuvē. Viņa izņēma no aploksnes sešas fotogrāfijas un izklāja tās Ēvas priekšā.

- Sešas fotogrāfijas, visās redzams Nilss Vents un sieviete no iepriekšējās fotogrāfijas, lai gan jūs tikko apgalvojāt, ka viņu neatpazīstat. Jūs taču redzat, kā tā ir tā pati sieviete?

-Jā-

- Šīs fotogrāfijas mēs atradām jūsu virtuvē Brommā.

Ēva virzīja skatienu no Metes uz Stiltonu un atpakaļ.

- Jūs esat zemiski...

Ēva papurināja galvu. Mete brīdi nogaidīja un tad turpināja:

- Kāpēc jūs teicāt, ka neatpazīstat šo sievieti?

- Es neievēroju, ka tā ir tā pati sieviete.

- Tā pati, kas fotogrāfijās no jūsu mājas?

-Jā-

- Kā šis sešas fotogrāfijas nonāca pie jums?

- To es neatceros.

- Kas tās ir uzņēmis?

- Nav ne mazākās jausmas.

- Taču jūs atzīstat, ka tās atradās pie jums?

Ēva neatbildēja. Stiltons ievēroja, ka uz gaišās blūzes pie viņas padusēm izpletušies sviedru riņķi.

- Varbūt vēlaties kaut ko padzerties? - jautāja Mete.

- Nē. Vai mēs drīz būsim galā?

- Tas ir atkarīgs no jums.

Mete paņēma citu fotogrāfiju. Tā bija veca fotogrāfija, kurā redzama smaidoša Ēva kopā ar savu jaunāko brāli Sverkeru. Ēva manāmi satraucās.

-Jums laikam nekas nav svēts, - viņa noteica ievērojami klusākā balsī.

- Mēs, Ēva, tikai darām savu darbu. Kad ir uzņemta šī fotogrāfija?

- Astoņdesmito gadu vidū.

- Tātad pirms slepkavības Nūrdkosterā?

- Jā? Kāds tai sakars ar...

-Jums šajā fotogrāfijā ir... ļoti īpaši auskari, vai ne?

Mete norādīja uz Ēvas skaistajiem auskariem fotogrāfijā.

- Man bija kāda draudzene juveliere, kas izgatavoja sudraba rotaslietas, tā ir viņas dāvana manā divdesmit piecu gadu dzimšanas dienā.

- Tātad tie ir darināti tieši jums?

-Jā.

- Un tādi ir tikai vienā eksemplārā?

- Es tā domāju.

Mete paņēma mazu plastmasas maisiņu, kurā atradās auskars.

- Vai jūs atpazīstat šo te?

Ēva skatījās uz auskaru.

- Tas izskatās pēc viena no tiem.

-Jā-

- Kur jūs to dabūjāt? - jautāja Ēva.

- Mēs to atradām tās sievietes mēteļa kabatā, kura 1987. gadā tika noslepkavota pie Haslevīkas līčiem. Kā tas tur varēja nokļūt?

Olīvija novērsa skatienu no ekrāna. Viņai bija grūti izturēt. To, kā Mete mierīgi un viltīgi mocīja savu upuri.

Ar vienu vienīgu mērķi.

- Vai jums tiešām nav ne mazākās jausmas, kā tas nokļuva tā mēteļa kabatā? - jautāja Mete.

- Nē.

Mete mazliet pagriezās un saskatījās ar Stiltonu. Šāds paņēmiens nopratināšanā tika izmantots visai bieži. Nopratināmajam tika likts manīt, ka nopratinātāji zina vairāk nekā saka. Mete atkal paraudzījās uz Ēvu un tad nolaida skatienu uz fotogrāfiju.

- Vai tas ir jūsu brālis, kas stāv jums blakus?

-Jā-

- Vai tā ir taisnība, ka viņš pirms četriem gadiem nomira no narkotiku pārdozēšanas?

-Jā-

- Sverkers Hānsons. Vai viņš kādreiz apciemoja jūs jūsu vasarnīcā?

- Gadījās.

- Vai viņš bija tur arī tajā vasaras nogalē, kad notika slepkavība?

-Nē.

- Kāpēc jūs melojat?

- Vai viņš bija tur?

Ēva izskatījās izbrīnīta. “Vai viņa tēlo?” Stiltons minēja. “Tā vien šķiet, ka tēlo.”

- Jūs ļoti labi zināt, ka viņš bija tur, - teica Mete.

- Un kā jūs to zināt?

- Viņš tur bija kopā ar kādu vīrieti, kuru sauc Alfs Steins. Viņi uz salas kopā īrēja kempinga mājiņu. Vai jūs pazīstat Alfu Steinu?

-Nē.

- Mums ir kāda ierakstīta saruna, kurā viņš apstiprina, ka viņi tolaik bija uz salas.

- Ak tā. Nu tad viņi tur bija.

- Taču jūs to neatceraties?

-Nē.

- Jūs nesatikāt ne Alfu Steinu, ne savu brāli?

- Tas ir iespējams... Ja jau jūs sakāt... Es atceros, ka reiz Sverke-ram bija līdzi kāds draugs...

- Kuru sauca Alfs Steins?

- Es nezinu, kā viņu sauca...

- Bet tā bijāt jūs, kas abiem deva alibi slepkavības sakarā.

- Es to darīju?

-Jūs apgalvojāt, ka Sverkers un viņa draugs nozaga jūsu laivu, lai nakti pirms slepkavības tiktu prom no salas. Taču mums ir pamatotas aizdomas, ka tas notika nākamajā naktī - naktī pēc slepkavības. Vai tas tā nebija?

Ēva neatbildēja. Mete turpināja:

- Alfs Steins apgalvo, ka jūs viņam visus šos gadus esat maksājusi. Vai tā ir?

-Nē.

- Tātad viņš melo?

Ēva ar vienu roku pārvilka pār pieri. Patlaban viņa bija tuvu lūšanas robežai. To redzēja gan Mete, gan Stiltons. Pēkšņi kāds pieklauvēja pie durvīm. Visi pagriezās. Durvis atvēra sieviete formas tērpā un pastiepa uz priekšu zaļu plastmasas mapīti. Stiltons piecēlās, paņēma mapīti un padeva to Metei. Viņa atvēra mapi, ar acīm pārskrēja virsējai lapai un mapi atkal aizvēra.

- Kas tas ir? - jautāja Ēva.

Mete neatbildēja. Viņa lēnām paliecās uz priekšu, līdz nonāca galda lampas gaismā.

- Ēva, vai jūs nogalinājāt Adelitu Riveru?

- Kas tā tāda?

- Tā ir sieviete, kas redzama kopā ar Nilsu Ventu visās tajās fotogrāfijās, kuras jūs esat redzējusi. Vai tā bijāt jūs?

-Nē.

- Nu tad mēs turpināsim.

Mete paņēma it kā Adelitas rakstīto vēstuli.

- Šī vēstule tika nosūtīta no Zviedrijas Danam Nilsonam alias Nilsam Ventam Kostarikā. Es jums to nolasīšu. Lai gan tā ir rakstīta spāniski, es to pārtulkošu. “Dan! Man ļoti žēl, bet man nešķiet, ka mēs esam radīti viens otram, un tagad man ir iespēja sākt jaunu dzīvi. Es neatgriezīšos. ” Vēstule ir ari parakstīta. Vai jūs gadījumā nezināt, kas to ir parakstījis?

Ēva neatbildēja. Viņas skatiens bija koncentrēts uz klēpī saliktajām rokām. Stiltons bez jebkādas izteiksmes sejā vēroja viņu. Mete turpināja tajā pašā ļoti noteiktajā balsi:

- Vēstule ir parakstīta ar vārdu “Adelita”. Viņu sauca Adelita Rivera, un viņa tika noslīcināta pie Haslevīkas līčiem, piecas dienas pirms šī vēstule tika nosūtīta. Vai jūs nezināt arī to, kas šo vēstuli uzrakstīja?

Eva neatbildēja. Viņa pat nepacēla skatienu. Mete nolika vēstuli atpakaļ uz galda. Stiltona skatiens bija piekalts Ēvai.

- Šajās dienās jums pašas mājā uzbruka, - teica Mete. - Mūsu speciālisti paņēma asins paraugus no jūsu halles paklāja, lai pārbaudītu, vai tās gadījumā nebija uzbrucēju asinis. Saistībā ar to veicām arī jūsu DNS analīzi, un pēc tās tika konstatēts, ka asinis uz paklāja ir jūsu. Vai piekrītat?

-Jā.

Mete atvēra zaļo mapīti, kuru pirms brīža bija saņēmusi.

- Mēs savukārt lūdzām veikt DNS analīzi, lai noteiktu, kurš 1987. gadā nolaizīja uz “Adelitas” vēstules uzlīmēto pastmarku. Šīs analīzes rezultāti sakrita ar jūsu DNS analīzi. Tie ir pilnīgi identiski. Tā bijāt jūs, kas nolaizīja uz vēstules uzlīmēto pastmarku. Vai jūs uzrakstījāt arī vēstuli?

Ikviens cilvēks, ja vien viņš pietiekami stipri tiek piespiests pie sienas, kādā brīdī atrodas bezdibeņa malā. Šobrīd tur atradās Ēva Karlsēna. Pašā malā. Tam vajadzēja kādu brīdi, ne vairāk par minūti, bet tas bija sasniegts. Pavisam klusu.

- Vai mēs nevaram taisīt pārtraukumu?

- Pavisam drīz. Vai tā bijāt jūs, kas uzrakstīja šo vēstuli?

-Jā-

Stiltons iztaisnojās krēsla. Tas bija garām. Mete paliecās uz magnetofona pusi.

- Tagad dosimies īsā pārtraukumā.

*

Fošs un Klinga bija pratinājuši Līamu un īsi vairākas stundas. Abi puiši bija uzauguši Hallonberjenā. Klingam bija jānopratina Līams,

un viņš jau iepriekš nojauta, ko varētu nākties dzirdēt, jo bija ievadījis puiša vārdu sodu reģistrā. Pusaudža gados viņš bija sastrādājis visādus mēslus, un laika gaitā nodarījumi bija kļuvuši arvien smagāki. Kad Līams pastāstīja, kā viņa tēvs virtuvē pie galda mēdza palīdzēt lielajai māsai injicēt narkotikas, viss kļuva pavisam skaidrs.

Vismaz Klingam.

Traumēti un aizvainoti bērni. Vai tā viņa tos bija nosaukusi? Tā sieviete, kuru viņš bija redzējis kādā debašu programmā.

Līams bija ārkārtīgi traumēts un aizvainots bērns.

Apmēram tādu pašu sociālo situāciju bija noskaidrojis ari Fošs, nopratinot īsi. Viņš bija dzimis Etiopijā un jau pavisam agrā bērnībā ticis pilnībā pamests savā vaļā. Mocīts un piesmiets. Un laika gaitā līdz malām piepildīts ar nekonkrētu, bezmērķīgu agresivitāti.

Tagad atlika jautājums par būru cīņām.

Sākumā puiši visu noliedza, bet pēc kāda laika izmeklētājiem izdevās no Līama un Ises izdabūt to, ko viņi par šīm cīņām zināja. Viņi atklāja būru cīņu organizatoru vārdus, bet pats galvenais - kad notiks nākamās cīņas.

Un arī to, kur.

Svartšelandetā, bijušajā cementa fabrikā, kas jau sen bija slēgta. Patlaban tā stāvēja tukša un tās teritorijā bija aizliegts uzturēties.

Taču ne visi ievēroja šo aizliegumu.

Fošs bija licis fabrikas teritoriju novērot jau daudzas stundas pirms cīņu sākšanās. Viņi bija nolēmuši atļaut pasākumam uzņemt apgriezienus un tikai tad tur iebrukt. Tas notika bridi, kad pirmie mazie puikas tika ieslēgti būri un atskanēja viņus uzmundrinoši saucieni. Policisti bija aizsprostojuši visus iespējamos bēgšanas ceļus, bet iekšā devās pamatīgi apbruņots personāls. Policijas busiņi pildījās ātri un drīz vien bija stāvgrūdām pilni.

Kad Fošs un Klinga iznāca no fabrikas, viņus sagaidīja daži žurnālisti un fotogrāfi.

- Kad jūs uzzinājāt par šādu cīņu organizēšanu?

- Pirms kāda laika, ievācot ziņas. Pēdējā laikā tā bija viena no mūsu prioritātēm.

Tā atbildēja Fošs kādas kameras priekšā.

- Kāpēc jūs to neapturējāt jau agrāk?

- Mēs gribējām būt droši, ka visas vajadzīgās personas būs uz vietas.

- Un vai tā notika?

-Jā.

Kad Foša sejai tika piebīdīta jauna kamera, Klinga devās prom.

*

Daļa grupas bija atstājusi telpu. Olīvija palika sēžam, ari Buse Tirēns un Līsa Hēdkvista. Viņi visi izjuta vienu un to pašu - zināmu atvieglojumu, ka vismaz viena neatklāta slepkavība tiks atrisināta, taču tas mijās ar dažādām personīgām izjūtām un pārdomām. Olīvijai tās lielā mērā bija saistītas ar slepkavības motīvu.

Kāpēc?

Kaut gan patiesībā viņa to nojauta.

Trijotnei nopratināšanas telpā bija atnesta kafija. Gaisotne bija diezgan mierīga. Divi no viņiem pavisam noteikti izjuta atvieglojumu, iespējams, kaut kādā mērā arī trešais. Mete atkal ieslēdza magnetofonu un paskatījās uz Ēvu Karlsēnu.

- Kāpēc? Vai jums pietiks spēka pastāstīt ari par to? - viņa atsāka iztaujāšanu.

Mete bija pilnībā mainījusi balsi. Tagad tajā vairs nebija ne vēsts no bezpersoniskā nopratināšanas toņa. Tā, kam bija tikai viens vienīgs mērķis - iegūt atzīšanos. Šībrīža balss skanēja tā, kā viens cilvēks mēdz uzrunāt otru, cerot saprast, kāpēc viņš rīkojies tā un ne citādi.

Tagad tās būs tikai jaunas zināšanas.

- Kāpēc? - atkārtoja Ēva.

- Jā, kāpēc?

Ēva mazliet pacēla galvu. Ja viņai jāizstāsta, kāpēc, tas nozīmē, ka viņa būs spiesta vēlreiz izdzīvot jau izsāpētās, dziļi noslēptās un noliegtās sāpes. Taču viņa saprata, ka bez paskaidrojumiem neiztiks, ka viņai vajadzēs atrast vārdus tam, ar ko viņa lielu daļu savas dzīves ir mēģinājusi sadzīvot un ko centusies izpirkt.

Adelitas Riveras slepkavība.

- Ar ko lai es sāku?

- Kā jūs pati vēlaties.

-Viss sākās ar Nilsa pazušanu toreiz, 1984. gadā. Nesakot ne pušplēsta vārda. Viņš vienkārši bija prom. Es domāju, ka viņš ir noslepkavots, ka tur, Kinšasā, kaut kas ir noticis. Jūs taču ari tāpat domājāt?

Ēva palūkojās uz Meti.

-Jā, tāda bija viena no mūsu hipotēzēm...

Ēva pamāja un ar vienu roku pārvilka pāri otrajai. Tagad viņa runāja ļoti klusi un nepārliecināti.

- Lai vai kā, taču viņš tā ari vairs neparādījās. Es biju izmisusi. Es mīlēju viņu un jutos pagalam satriekta. Bet tad pēkšņi ieradāties jūs un parādījāt tās Meksikā uzņemtās fotogrāfijas, un es, protams, pazinu viņu. Redzēju, ka viņš bija ne tikai dzivs, bet ari brūni iededzis, uzturoties kādā Meksikas kūrortā. Un es kļuvu pilnīgi... es nezinu... Es sajutos šausmīgi pievilta. Es par viņu nezināju pilnīgi neko, nebiju saņēmusi pat pastkarti. Viņš dzīvoja tur un baudīja sauli, bet es šeit slīgu bēdās un biju izmisusi, un... Tajā visā bija kaut kas milzīgi pazemojošs... ka viņš vienkārši pameta mani kā nevajadzīgu lietu...

- Kāpēc jūs toreiz, 1985. gadā, neteicāt man, ka tas ir viņš, kad es jums rādiju fotogrāfiju?

- Es nezinu. Bija tā, ka es... es gribēju pati dabūt viņu rokā, gribēju saņemt paskaidrojumus, gribēju saprast, kāpēc viņš ar mani tā izrīkojās. Vai tas bija kaut kas personīgs, kas attiecās tikai uz mums, un viņš gribēja sāpināt tieši mani, vai arī tas bija kaut kas cits? Taču vēlāk es sapratu, kas tas bija.

- Kad jūs to sapratāt?

- Kad saņēmu visas tās fotogrāfijas.

- Tās, kuras mēs atradām jūsu mājā?

- Jā. Es uzticēju to kādam ārzemju birojam. Viņi bija speciālisti pazudušu cilvēku meklēšanā. Es izstāstīju, ka viņš pēdējo reizi redzēts Meksikā, Karmenas pludmalē, tā jūsu rādītā fotogrāfija taču bija no turienes, un viņi sāka meklēt un atrada viņu...

-Tur?

- Jā. Pēc tam viņi man no turienes atsūtīja vairākas fotogrāfijas ar Nilsu un kādu jaunu sievieti. Ļoti intīmas fotogrāfijas, seksa ainas guļamistabā, šūpuļtīklā un pludmalē un visu, kas nu tur bija

nofotografēts... jūs taču paši tās redzējāt. Tas bija šausmīgi. Tas varbūt izklausīsies... bet es jutos ārkārtīgi aizvainota... ne tikai pievilta. Tam visam noteikti bija arī kāda saistība ar veidu, kā viņš mani pameta, it kā es būtu tukšs gaiss, kaut kas neeksistējošs, kaut kas tāds, ar kuru var apieties kā ar... es nemaz nezinu... Un tad pienāca tā diena...

- ... kad tā jaunā sieviete pēkšņi uzradās Nūrdkosterā?

- Jā. Turklāt stāvoklī. No viņa. Ieradās, lepni demonstrējot savu vēderu, ne mazākajā mērā nenojaušot, ka es atpazinu viņu no tām fotogrāfijām, kā ari sapratu, kurš viņu šurp atsūtījis.

- Jūs domājāt - Nilss?

-Jā. Kāpēc gan citādi viņa tur būtu uzradusies? Un tad es redzēju, ka viņa vakarā lavās aiz mūsu vasarnīcas. Es biju iedzērusi vīnu un kļuvu... es nezinu, es kļuvu šausmīgi nikna. Ko viņa tur darīja? Pie mūsu mājas! Vai viņa kaut ko meklēja? Un tad...

Ēva apklusa.

- Kur tobrīd bija Sverkers un Alfs Steins? - iejautājās Mete.

- Viņi bija mājā. Es patiesībā nemaz negribēju, ka viņi paliek pie manis, bet viņi bija izmesti no kempinga mājiņas un vienkārši ieradās...

- Kas notika pēc tam?

- Mēs izskrējām dārzā un ievilkām to sievieti mājā, taču viņa sāka kauties un kliegt. Tad Sverkers ierosināja, ka mums vajadzētu viņu mazliet atvēsināt. Viņš pats jau bija salietojies.

- Un tad jūs viņu aizdabūjāt līdz Haslevīkas līčiem?

- Jā. Mēs gribējām dabūt viņu prom no ļaužu acīm.

- Un kas notika tur?

Ēva berzēja vienas rokas īkšķi gar otras plaukstu. Viņai vajadzēja labu brīdi, lai atrastu pareizos vārdus un formulētu domu.

- Kad mēs tur ieradāmies, ūdens, protams, nebija, jo bija bēgums, pludmale stiepās tālu, cik vien tālu sniedzās skatiens. Un tad man ienāca prātā doma...

- Par pilnmēness paisumu?

- Es biju mēģinājusi izdabūt no viņas, ko viņa šeit dara, kāpēc ir ieradusies, kur ir Nilss, taču viņa neteica ne vārda, tikai klusēja.

Ēva vairs nespēja paskatīties augšup. Viņas balss bija pavisam klusa.

- Puiši sadabūja lāpstu un izraka bedri... un iedabūja viņu tajā... un tad nāca paisums...

-Jūs taču zinājāt, ka tam tobrīd ir jānāk.

- Es biju dzīvojusi uz salas vairākus gadus. Tur visi zina, kad sākas un kad pazūd pilnmēness paisums. Es gribēju iebiedēt viņu, panākt, lai viņa izstāsta...

- Vai viņa izstāstīja?

- No sākuma ne. Vēlāk... kad sāka kāpt ūdens... pašās beigās...

Ēva apklusa. Mete nāca talkā.

- Viņa izstāstīja, kur Nilss bija paslēpis naudu?

- Jā... un kur viņš dzīvo.

Stiltons paliecās mazliet uz priekšu.

- Un tad jūs viņu atstājāt?

Tā bija pirmā reize, kad viņš nopratināšanas laikā kaut ko pajautāja. Ēva nodrebēja. Viņai bija sāpīga saruna ar Meti, vīrietis, kas atradās blakus, viņai vienkārši neeksistēja.

Taču tagad viņš pēkšņi apliecināja savu eksistenci.

- Puiši jau bija devušies uz māju. Es paliku stāvam. Es apzinājos, ka bijām aizgājuši par tālu, ka tas bija tīrais vājprāts. Taču es ienīdu viņu tik šausmīgi, to sievieti tur, ūdenī. Man gribējās viņu mocīt, jo viņa bija atņēmusi man Nilsu.

- Nogalināt viņu?

Stiltons vēl joprojām sēdēja, uz priekšu saliecies.

- Nē. Mocīt viņu. Tas varbūt izklausās dīvaini, taču es nedomāju, ka viņa varētu nomirt. Es nezinu, ko es domāju, galvā viss bija satumsis. Arī es devos prom.

- Bet jūs zinājāt, ka tas ir pilnmēness paisums?

Ēva klusēdama pamāja. Pēkšņi viņa sāka bez skaņas raudāt. Stiltons skatījās uz viņu. Tagad viņi bija uzzinājuši Adelitas Riveras slepkavības motīvus. Viņš mēģināja notvert Ēvas skatienu.

- Nu tad mēs varbūt varam pāriet pie Nilsa Venta? - viņš teica. - Kā nomira viņš?

Mete sarāvās. Viņa bija maksimāli koncentrējusies sasaistīt Ēvu Karlsēnu ar slepkavību Nūrdkosterā. Nilsa Venta slepkavības viņas pašreizējā darba kārtībā nebija. Viņa bija gandrīz pilnīgi pārliecināta,

ka tajā vainojams Bertils Magnusons. Taču viņai pēkšņi nācās atzīt, ka Stiltons ir aizsteidzies viņai priekšā.

Gluži kā agrāk.

- Vai jums pietiks spēka pastāstīt arī par to? - viņš jautāja.

Tik daudz viņa vēl spēja, un tā bija liela veiksme Metei un Stil-tonam, tāpēc ka viņiem nebija nekā konkrēta, kas dotu iespēju Ēvu Karlsēnu sasaistīt ar viņas bijušā drauga slepkavību. Taču šajā situācijā Evai vairs nebija nekādas nozīmes melot. Vienā brutālā slepkavībā viņa jau bija atzinusies un tagad gribēja atvieglot sirdi arī par otru. Turklāt viņa nezināja, cik daudz viņiem ir zināms. Un viņa nepavisam nevēlējās, lai Mete viņu nopratinātu vēlreiz.

To viņa vairs nespētu izturēt.

- Tur nav nekā daudz, ko stāstīt, - viņa teica. - Kādu vakaru viņš pēkšņi piezvanīja pie manas mājas durvīm, un es biju šokā. Ne tāpēc, ka viņš ir dzīvs, to es jau zināju, bet gan par to, ka viņš tā vienkārši atkal uzradās.

- Kurā vakarā tas bija?

- To es neatceros. Dienu pirms viņš tika atrasts.

- Ko viņš gribēja?

- Es īsti nezinu, viņš... tas bija tik dīvaini... viss...

Ēva apklusa un it kā iegrima sevī. Viņa lēnām mēģināja atsaukt atmiņā šo savādo tikšanos ar savu kādreizējo dzīvesbiedru, kā viņš pēkšņi piezvanīja pie viņas mājas durvīm Brommā.

Ēva atvēra durvis. Arā, lieveņa vājajā apgaismojumā stāvēja Nilss Vents. Viņam mugurā bija brūna jaka. Ēva pārsteigta skatījās uz viņu. Viņa nespēja īsti noticēt savām acīm.

- Sveika, Ēva!

- Sveiks!

- Vai tu mani vēl pazīsti?

-Jā-

Viņi lūkojās viens otrā.

- Vai drīkstu ienākt?

-Nē.

Pagāja dažas sekundes. Būtībā diezgan daudzas. Nilss? Pēc visiem šiem gadiem? Ko viņš, velns parāvis, te dara? Ēva centās savākties.

- Tad varbūt tu vari iznākt ārā? - Nilss jautāja un viegli pasmaidīja.

It kā viņi būtu divi pusaudži, kuri nevēlas, lai vecāki viņus pamanītu. Vai viņš ir pie pilna prāta? Ko, nolādēts, viņš grib? Ēva pagriezās, paņēma savu jaku, izgāja uz lieveņa un atkal aizvēra durvis.

- Ko tu gribi? - viņa jautāja.

- Vai tu vēl joprojām esi precējusies?

- Šķīrusies. Ko tu teici? Un kā tu vispār zināji, kur es dzīvoju?

- Es pirms daudziem gadiem internētā redzēju, ka tu esi apprecējusies. Tavs vīrs Anderss Karlsēns taču bija veiksmīgs un nopelniem bagāts kārtslēcējs. Tu esi saglabājusi viņa uzvārdu.

- Jā. Vai tu mani izspiegoji?

- Nē, tas vairāk bija gadījums.

Nilss mazliet pagriezās atpakaļ, it kā gaidot, ka Ēva viņam sekos, tad atkal sāka lēnām iet uz vārtiņiem. Ēva palika stāvam uz lieveņa.

- Nils!

Nilss apstājās.

- Kur tu biji visus šos gadus?

Patiesībā jau viņa to zināja, pat ļoti labi. Bet viņam taču nebija ne mazākās jausmas par to, ka arī viņa to zina.

- Ārzemēs, - viņš atbildēja.

- Un kāpēc tu atkal esi uzradies šeit? Tagad?

Nilss skatījās uz Ēvu. Viņai šķita, ka vajadzētu pieiet mazliet tuvāk. Viņa piegāja pie viņa.

- Man vajag nedaudz satīrīt savu pagātni, - viņš klusi teica.

- Ak tā. Un ko tad tu īsti gribi satīrīt?

- Kādu senu slepkavību.

Ēva instinktīvi pameta skatienu visapkārt un juta, kā viņas ķermenis sastingst. Senu slepkavību? To Nūrdkosterā? Bet viņš taču nevarēja par to zināt? To, ka viņa bija tajā iesaistīta? Ko viņš ar to domāja?

- Tas izklausās diezgan nejauki, - viņa teica.

- Tā tas arī ir, taču drīz es būšu ticis ar to galā un tad došos atpakaļ uz mājām.

- Malpaisā?

Tā bija viņas pirmā kļūda. Tas viņai vienkārši izspruka. Jau sekundi vēlāk viņa saprata, ko bija pateikusi.

- Kā tu zini, kur es dzīvoju? - Nilss jautāja.

- Vai tad tā nav?

- Jā. Varbūt izbrauksim kādu gabaliņu?

Nilss pamāja pelēkas mašīnas virzienā, kas bija novietota aiz vārtiņiem. Ēva mazliet minstinājās. Viņa vēl joprojām īsti nesaprata, kāpēc viņš bija te ieradies. Parunāties? Muļķības. Sena slepkavība? Ko viņš varēja par to zināt?

- Labi, - viņa piekrita.

Viņi iesēdās mašīnā un sāka braukt. Pēc dažām minūtēm Ēva pajautāja:

- Ko tu domāji ar to seno slepkavību?

Nilss dažas minūtes apdomājās, bet tad pastāstīja. Par žurnālista Jana Nistrema slepkavību, ko bija pasūtījis Bertils Magnusons. Ēva skatījās uz viņu.

- Un tāpēc tu tagad esi ieradies?

-Jā-

- Lai atmaksātu Bertilam?

7 Jā.

Ēva mazliet atslaba. Te tātad nebija runa par Nūrdkosteru.

- Vai tas nav mazliet bīstami? - viņa jautāja.

- Atmaksāt Bertilam?

- Jā. Viņš taču, kā tu saki, lika nogalināt žurnālistu.

- Viņš neuzdrīkstēsies nogalināt mani.

- Kāpēc ne?

Nilss pasmaidīja, taču neko neteica. Viņi šķērsoja Drotning-holmas tiltu un virzījās uz Šēršēnas salas tālāko daļu. Pie kādas nogāzes, kas veda lejā līdz pat ūdenim, Nilss apstājās. Abi izkāpa no mašīnas. Debesis bija skaidras un zvaigžņotas. Pusmēness lēja savu gaismu pār ūdeni un klintīm. Tā bija ļoti skaista vieta. Viņi jau iepriekš bija šeit bijuši tieši šādā laikā - vēlu vakarā. Vieni paši kaili peldējušies.

- Šeit ir tikpat skaisti kā agrāk, - Nilss teica.

7 Jā.

Ēva lūkojās uz viņu. Viņš izskatījās tik mierīgs, it kā nekas nebūtu noticis, it kā viss būtu tā, kā vienmēr bijis. “Bet būtībā taču nekas vairs nav tā, kā bijis,” viņa domāja.

- Nils!

-Jā?

- Es gribu pajautāt vēl kaut ko...

-Jā?

- Kāpēc tu nedevi par sevi nekādu ziņu?

-Tev?

- Jā. Каш gan citam? Mēs taču dzivojām kopā, vai tu to vairs neatceries? Mēs plānojām apprecēties un audzināt bērnus, grasījāmies visu dzīvi pavadīt kopā. Vai to tu esi aizmirsis? Es mīlēju tevi.

Ēva juta, ka viņu pēkšņi pārņem pilnīgi nevajadzīgas jūtas un ved pavisam nepareizā virzienā. Taču visa šī situācija - šajā vietā un kopā ar Nilsu pēc divdesmit septiņiem gadiem - bija pilnigi absurda. Pagātne uznira no dzīlēm kā naida lavas straume, un viņa nespēja tur neko mainīt.

- Tas bija muļķīgi, man noteikti vajadzēja dot kādu ziņu. Es lūdzu piedošanu, - teica Nilss.

“Viņš lūdz piedošanu,” viņa nodomāja.

- Pēc divdesmit septiņiem gadiem? Tu lūdz piedošanu?

- Jā? Ko, tavuprāt, citu man vajadzētu darīt?

- Vai tu jebkad esi padomājis par to, ko nodarīji man? Kam man ir nācies iet cauri?

- Bet, Ēva, nav taču jēgas...

- Tu varēji vienkārši atsūtīt ziņu, ka es tev esmu apnikusi, ka tu vēlies sākt jaunu dzivi kopā ar viņu! Es to būtu pieņēmusi.

- Ar ko?

Tā bija viņas otrā kļūda. Tagad viņa juta, ka kaut ko slēpt vairs nav nozīmes. Viņa vienalga nespēja turēties pretī sev pašai. Nilss pēkšņi bija kļuvis ļoti saspringts un modrs.

- Ar ko lai es būtu sācis jaunu dzīvi?

- To tu pats ļoti labi zini! Neizliecies par muļķi! Jauna un skaista, un stāvoklī, un tu atsūti viņu šurp, lai savāktu tevis paslēpto naudu, un tu domāji, ka viņa...

- Kā tu to, velns ar ārā, visu zini?!

Nilsa acis pēkšņi bija kļuvušas pavisam aukstas. Viņš paspēra soli tuvāk Evai.

- Zinu ko!?! - viņa jautāja. - Par naudu?

Nilss skatījās uz viņu pietiekami ilgi, lai saprastu, cik ļoti viņš bija kļūdījies. Visu laiku. Ar Bertilu tam nebija pilnīgi nekāda sakara. Viņa pieņēmums, ka Bertils ir sadzinis viņam pēdas gan Meksikā, gan Malpaisā, ka viņš ir sekojis Adelitai uz Zviedriju, lai atgūtu nozagto naudu, bija pilnīgi aplams. Bertils ne mazākajā mērā nebija iejaukts šajā slepkavībā. Tā bija Ēva, kas bija piesavinājusies naudu un...

- Vai tā biji tu, kas nogalināja Adelitu? - viņš jautāja.

- Vai tā viņu sauca?

Pēkšņi Ēva saņēma pamatīgu pļauku tieši sejā. Nilss bija vājprātīgi nikns.

- VAI TĀ BIJI TU, TU, NOLĀDĒTĀ MAITA?!!

Viņš metās Ēvai virsū. Viņa centās izvairīties no nākamā sitiena. Ēva bija labi trenēta, bet Nilss nebūt nebija savā labākajā formā. Pēkšņi viņi kāvās, ārprātīgi saniknoti, plosīja un spārdīja viens otru, līdz Ēvai izdevās ieķerties viņa jakā un viņu pamatīgi paraut. Nilss pastreipuļoja dažus soļus, paklupa uz kāda akmens un atmuguriski krita, ar galvu atsitoties pret klintsbluķi. Ēva dzirdēja to dobjo būkšķi, ko radīja viņa galvaskauss, triecoties pret šķautņaino granītu. Nilss sabruka kā neliela kaudzīte. Asinis no brūces galvā sīkā straumītē plūda gar kaklu. Ēva nekustīgi skatījās uz viņu.

Mete paliecās uz priekšu Ēvas virzienā, līdz nokļuva lampas gaismas lokā.

- Jūs domājāt, ka viņš ir miris?

-Jā. Vispirms es neuzdrīkstējos viņam pieskarties, viņš tur gulēja un asiņoja, bet es jutos gan šokēta, gan nikna.

- Taču jūs nezvanījāt policijai?

-Nē.

- Kāpēc jūs to nedarījāt?

- Es nezinu, es noslīgu zemē un tikai skatījos uz viņu - Nilsu Ventu - cilvēku, kas reiz bija pilnībā izpostījis manu dzīvi. Tagad viņš atkal bija uzradies un lūdza piedošanu, un pēc tam sāka mani sist. Turklāt viņš bija sapratis, ko es biju izdarījusi Nūrdkosterā. Tāpēc es aizvilku viņu līdz mašīnai, iedabūju vadītāja sēdeklī, mašīna taču

stāvēja pie pašas nogāzes ūdens virzienā, man atlika tikai atlaist rokas bremzi un...

- Bet jūs taču sapratāt, ka mēs viņu atradīsim?

-Jā. Bet es domāju... es nezinu... viņš taču bija draudējis Bertilam Magnusonam...

-Jūs domājāt, ka par šo slepkavību vainos Magnusonu?

- Varbūt. Vai tad tā nebija?

Mete un Stiltons saskatījās.

Vēlāk, jau Metes mašīnā, noskaņojums vēl joprojām bija visai saspringts. Viņi bija ceļā uz Metes māju Kummelnēsā. Visi trīs bija pārņemti katrs ar savām domām.

Stiltons prātā pārcilāja pludmales lietas atrisinājumu. Kā viens vienīgs, atsevišķs notikums spēja iedarbināt šādu mežonīgu ķēdes reakciju. Divi zviedri satiekas zemeslodes otrā pusē un kopā izdzer pudeli vīna. Viens izstāsta kaut ko tādu, kas otram pēkšņi sniedz izskaidrojumu tam, ko viņš bija mēģinājis atminēt divdesmit trīs gadus. Viņš dodas uz Zviedriju, lai atriebtu savas mīļotās slepkavību. Uzmeklē savu bijušo draudzeni un šīs tikšanās laikā tiek nosists. Viņu atrod Mete, kas pamana dzimumzīmi uz viņa kreisā augšstilba, kura viņai šķiet kādreiz redzēta. Un tas viss notiek laikā, kad Olīvija sāk rakties ap pludmales lietu.

Savādi.

Pēc tam viņa domas aizslīdēja pie daudz sarežģītākas problēmas. Pie tā, kam pēc neilga laika nepielūdzami vajadzētu notikt. Mājās pie Metes un Mortena. Un kā viņš ar to tiks galā.

Mete prātoja par to, kā bija centusies nomedīt Bertilu Magnusonu un kā bija kļūdījusies. Lai vai kā, viņš tomēr bija pasūtījis slepkavību un līdz ar to būtībā bija vainīgs. Viņa neuzskatīja, ka Magnusona pašnāvība gultos uz viņas sirdsapziņas.

Olīvija domāja par Džekiju Berjlundu. Kāda kļūda! Ja viņa tā nebūtu pieķērusies šai domai par Džekiju, kaķis vēl šodien būtu dzīvs. Tā bija dārgi iegūta mācība.

- Tā tas noteikti bija. - Mete pārtrauca klusumu.

Viņa uzskatīja, ka viņiem vajadzētu novirzīt domas kur citur. Drīz viņi būs mājās - šajā milzīgajā jucekli. Tur viņa nevēlējās ienest klusumu un smagas domas.

- Kas tad? - jautāja Stiltons.

- Tie, kas ielauzās pie Ēvas Karlsēnas un savainoja viņu, noteikti bija Bertila Magnusona sūtīti cilvēki.

- Kāpēc?

- Lai meklētu sarunas ierakstu. Magnusons noteikti bija pārmeklējis visas viesnīcas un konstatējis, ka Nilss Vents nevienā no tām nav apmeties, tieši tāpat, kā to darījām mēs, un tad viņam iešāvās prātā doma par Nilsa Venta kādreizējo draudzeni. Agrāk taču viņi mēdza it bieži satikties, abiem bija vasarnīcas Nūrdkosterā. Viņš, iespējams, iedomājās, ka Vents šo ierakstu varētu būt paslēpis pie viņas.

- Izklausās ticami, - teica Stiltons.

- Bet auskars? - jautāja Olīvija. - Kā šis auskars nonāca Adelitas mēteļa kabatā?

- Grūti pateikt, - atbildēja Mete... - Varbūt tad, kad viņas kāvās mājā, viņa un Ēva...

- Iespējams.

Mete nobremzēja savas mājas priekšā.

Pa ceļam uz mājām iezvanījās Metes mobilais telefons. Viņa apstājās pagalmā. Zvanītājs bija Oskars Molīns. Viņš tikko bija atgriezies no sanāksmes pie Kārinas Jētblādas, kur bija risinājušās diskusijas par vienu no vārdiem Džekijas Berjlundas klientu sarakstā. Tas bija vārds, kuru viņš bija dabūjis no Metes.

- Un ko jūs izlēmāt? - Mete vaicāja.

- Ka šobrīd netaisīsim lielu troksni.

- Kāpēc tad tā? Tāpēc, ka tā ir Džekija Berjlunda?

- Nē, tāpēc, ka tas varētu traucēt reorganizācijai.

- Skaidrs. Bet vai viņš tiks par to informēts?

-Jā. Es to izdarīšu.

- Labi.

Mete beidza sarunu. Viņa manīja, ka Stiltons ir apstājies dažus metrus tālāk un dzirdējis sarunu. Mete, nesakot ne vārda, pagāja viņam garām un uzkāpa pa lieveņa pakāpieniem.

Durvis atvēra Abāss, ar vienu roku apķēris Julēni. Meitene mīļi apskāva Olīviju.

- Mēs šausmīgi gribam ēst! - teica Mete.

Visi devās cauri istabām uz lielo virtuvi. Tur Mortens vaiga sviedros darbojās ar visām iespējamām sastāvdaļām apsolītajam šīsvasa-ras kulinārajam kulminācijas brīdim.

Spaghetti alia carbonara ar sekstainajām gailenēm.

Pārējais ģimenes klans bija pabarots jau pirms brīža un tagad izklīdis pa visu māju. Mortens bija paziņojis, ka mājasmāte vēlas mieru un viņas viesi - mierīgi paēst. Ja kāds to neakceptēs, tiks aizsūtīts pie Ellenas skaitīt labiskos un kreiliskos valdziņus.

Tāpēc virtuves tuvumā bija relatīvs klusums.

- Sēdieties!

Mete ielēja vīnu. Stiltons atteicās. Siltais atspidums no svečturiem atmirdzēja vīna glāzēs, kad viņi saskandināja cits ar citu un iedzēra.

Un ieslīga krēslos.

Tā visiem bija bijusi gara diena.

Pat Mortenam. Daļu laika viņš bija veltījis, lai pārdomātu to, kam pēc briža vajadzētu sekot. Par to, kā viņam vajadzētu rīkoties, viņš nebija isti pārliecināts. Saruna varēja aiziet dažādos virzienos, un neviens no tiem nebija viegls.

Viņš nogaidīja.

To darīja ari visi pārējie, izņemot Oliviju. Viņa juta, kā pirmais vīna malks ir izplatījis ķermenī patīkamu siltumu un atslābumu. Viņa skatījās uz cilvēkiem, kuri sēdēja ap galdu, uz cilvēkiem, kuri vēl pavisam nesen viņai bijuši pilnīgi svešinieki.

Stiltons. Bezpajumtnieks, par kura pagātni viņai bija izdevies uzzināt tikai atsevišķas drumslas. Diemžēl tas nebija pietiekami, lai veidotos saprotams raksts. Raksts, kas viņu bija diezgan pamatīgi ieinteresējis. Viņa atcerējās, kā viņš bija izskatījies pirmajā reizē, kad viņi nejauši sastapās Nakā. Starp tābriža izskatu un tagadējo bija visai izteikta atšķirība. Tagad, starp citu, viņam bija pavisam cits skatiens.

Mortens - virs ar Keruaku. Bērnu psihologs, kas bija panācis, ka viņa atveras tā, ka tas pārsteidza pat viņu pašu. Kā viņam tas bija izdevies?

Mete - viņa sieva, kas pirmajā tikšanās reizē Olīviju bija no bailēm gandrīz vai paralizējusi un kas vēl joprojām ieturēja distanci. Taču viņa izturējās ar cieņu un bija ielaidusi viņu gan savā mājā, gan lietas izmeklēšanā.

Un tad vēl Abāss. Vīrietis ar skaistajiem un smalkajiem locekļiem. Ar saviem slepenajiem nažiem pie ķermeņa un savādo smaržu. “Vīrietis kaķis,” viņa nodomāja. “Tāds, kas prot klusu pielavīties, ar ļoti vērīgām acīm. Kas viņš ir patiesībā?”

Viņa iedzēra vēl vienu malku vīna. Un tad viņa to pamanīja vai drīzāk sajuta. It kā savādu, nogaidošu gaisotni pie galda. Nekādu smaidu vai klusu vārdu apmaiņu, tikai dīvainas gaidas.

- Kas noticis? - viņa pajautāja, viegli pasmaidot. - Kāpēc jūs visi esat tik klusi?

Vairāki skatieni sastapās. Skatieni, kuriem Olīvija centās izsekot, līdz viņa nonāca pie Stiltona. Viņš vēlējās, kaut būtu paņēmis līdzi savas glābējtabletes.

- Vai atceries, ka es tavās mājās, tavā virtuvē, toreiz, kad nodega treilers, tev jautāju, kāpēc tu savam studiju darbam izvēlējies tieši pludmales lietu? - viņš pēkšņi ievaicājās.

Jautājums Olīviju samulsināja.

-Jā-

- Un tu atbildēji, ka tas bija tāpēc, ka tavs tēvs bija piedalījies izmeklēšanā.

-Jā.

- Vai patiešām nebija nekā cita, kas piesaistīja tavu uzmanību?

- Nē... jā, pēc kāda laika. Slepkavība notika tajā paša dienā, kad es piedzimu. Mazliet jocīga sagadīšanās.

- Taču tā nebija sagadīšanās.

- Kā tu to domā? Kas nebija sagadīšanās?

Mete pielēja vēl mazliet vīna Olīvijas glāzē. Stiltons skatījās uz viņu.

- Vai tu zini, kas notika tajā vakarā tūlīt pēc tam, kad Ūve Gārd-mans pārskrēja mājās no pludmales?

- Jā, viņi... Ko tu ar to domā - tūlīt pēc tam?

- Tiklīdz viņš bija ticis pāri mājas slieksnim un izstāstījis redzēto, viņa vecāki steidzās uz pludmali, vienlaikus izsaucot uz turieni arī ātrās palīdzības helikopteru.

-Jā, es zinu.

- Ūves mamma bija medicīnas māsa. Kad viņi ieradās, noziedznieki bija pazuduši, un viņiem izdevās dabūt Adelitu ārā no smiltīm un ūdens. Viņa bija bezsamaņā, un viņas pulss bija ļoti vājš. Ūves mamma mēģināja veikt mākslīgo elpināšanu, un viņiem izdevās viņā dzīvību vēl brītiņu saglabāt, taču dažas minūtes pēc ātrās palīdzības helikoptera ierašanās viņa tomēr nomira.

- Ak tā?

- Taču bērns viņas vēderā vēl joprojām bija dzīvs. Helikoptera ārsts ar ķeizargriezienu to izņēma, - turpināja Stiltons.

- Ko? Vai bērns izdzīvoja?

-Jā-

- Kas... Kāpēc jūs neko neesat par to stāstījuši? Kas notika ar šo bērnu?

- Mēs nolēmām paturēt slepenībā faktu par bērna izdzīvošanu drošības iemeslu dēļ.

- Kāpēc tā?

- Tāpēc, ka neko nezinājām par slepkavības motīvu. Sliktākajā gadījumā tā pat varēja būt vērsta pret vēl nedzimušo bērnu, cenšoties nogalināt tieši to.

- Ko jūs izdarījāt ar bērnu?

Stiltons meklēja atbalstu pie Metes, taču viņa vērās galdā. Viņam neatlika nekas cits kā turpināt pašam.

- No sākuma mēs ļāvām vienam no izmeklētājiem parūpēties par bērnu, domājām, ka mums izdosies noskaidrot sievietes identitāti vai arī uzradīsies bērna tēvs, taču tā nenotika.

- Nē? Un tad?

- Izmeklētājs, kas rūpējās par bērnu, pēc kāda laika lūdza atļauju viņu adoptēt, viņam un viņa sievai nebija bērnu. Gan mēs, gan sociālie darbinieki uzskatījām, ka tas būtu labs risinājums.

- Kas bija šis izmeklētājs?

- Āme Rennings.

Iespējams, Olīvija jau bija nojautusi, ko Stiltons grasās pateikt, taču viņai to vajadzēja dzirdēt. Par spīti tam, ka tas bija tik neaptverami.

- Tātad tas bērns esmu es? - jautāja Olīvija.

-Jā.

- Es tātad esmu... kas tad? Adelitas Riveras un Nilsa Venta meita? -Jā-

Mortena skatiens bija kā piekalts Olīvijai. Mete visu laiku centās nolasīt viņas ķermeņa valodu. Abāss savu krēslu jau bija nedaudz atbīdījis no galda.

- ... tā nevar būt taisnība.

Olīvijas tonis vēl joprojām bija visai kluss un savaldīgs. Vēl viņa to nebija apjēgusi līdz galam.

- Diemžēl, - teica Stiltons.

- Diemžēl?

- Toms domā, ka tev varbūt to būtu vajadzējis uzzināt citādā veidā, kādā citā brīdī un, iespējams, citos apstākļos.

Mortens mēģināja noturēt Olīviju tādā stāvoklī, kādā viņa bija patlaban. Viņa skatījās uz Stiltonu.

- Tu to tātad zināji visu laiku, jau kopš tā brīža, kad mēs satikāmies tur, pie tā lielveikala?

-Jā-

- Ka es esmu tas bērns, kas bija noslīcinātās sievietes vēdera? -Jā-

- Un tu neteici ne pušplēsta varda?

- Es vairākas reizes gatavojos to pateikt, bet...

- Vai mamma zina par to visu?

- Ne pilnīgi visus apstākļus. Arne izvēlējās to labāk neteikt, -Stiltons sacīja. - Vai viņš to izstāstīja pirms savas nāves, es nezinu.

Olīvija atstūma savu krēslu, piecēlās un skatījās uz klātesošajiem. Viņa apstājās pie Metes.

- Un cik ilgi jūs jau to zināt?

Tagad viņas balss skanēja mazliet skaļāk. Mortens saprata, ka izvirdums tuvojas.

- Toms to pateica pirms dažām dienām, - atbildēja Mete. - Viņš īsti nezināja, ko viņam darīt, vai viņam vajadzētu to pastāstīt vai ne. Viņam bija nepieciešama palīdzība, viņu ļoti nomocīja šī doma...

- Viņu nomocīja šī doma.

-Jā-

Olīvija skatījās uz Stiltonu un papurināja galvu. Pēc tam viņa metās prom. Abāss jau bija tam gatavs un mēģināja viņu noturēt, taču Olīvija izrāvās un pazuda ārā pa durvīm. Stiltons mēģināja skriet viņai pakaļ, taču Mortens viņu apturēja.

- Es par viņu parūpēšos.

Viņš panāca viņu uz ielas netālu no mājas. Olīvija, seju aizklājusi rokām, bija sakņupuši pret kādu dzelzs žogu. Mortens noliecās pie viņas. Viņa zibenīgi pielēca stāvus un atkal metās skriet. Mortens skrēja pakaļ un panāca viņu. Šajā reizē viņš meiteni kārtīgi satvēra, pagrieza pret sevi un cieši ieskāva lāča apskāvienā. Pēc brīža viņa pierima. Vienīgais, kas bija dzirdams, bija klusi, izmisuši šņuksti pie viņa krūtīm. Mortens uzmanīgi noglāstīja viņas muguru. Ja Olīvija tajā brīdī būtu redzējusi viņa acis, viņa būtu sapratusi, ka nebūt nav vienīgā, kas ir izmisusi.

Stiltons bija nostājies pie kādas istabas loga. Telpā bija tumšs, un, tā kā aizkari bija atvilkti, viņš labi varēja saskatīt vientuļo pāri uz ielas.

Viņam pie sāniem uzradās Mete un arī raudzījās ārā.

- Vai mēs rīkojāmies pareizi? - viņa vaicāja.

- Es nezinu...

Stiltons vērās grīdā. Jau kopš briža, kad viņa pirmo reizi bija viņu uzrunājusi un pateikusi, ka ir Olīvija Renninga - Arnes meita -, viņš bija prātā pārcilājis simtiem dažādu variantu. Taču neviens no tiem nebija šķitis pieņemams. Jo ilgāks laiks pagāja, jo visa šī situācija šķita nejaukāka un aizvien grūtāk atrisināma. “Gļēvulis,” viņš nodomāja. “Es biju pārāk gļēvs. Es neuzdrošinājos. Atradu tūkstoš lietu, ar ko aizbildināties, lai tikai izvairītos no tā.”

Līdz beidzot viņš bija vērsies pie vienīgajiem, uz kuriem paļāvās. Lai nebūtu tas jādara pašam vai lai tuvumā vismaz būtu cilvēki, kas prastu palīdzēt situācijā, kurā viņš nepavisam nezināja, kā rīkoties.

Par laimi, Mortens to zināja.

- Tagad tas nu ir pateikts, - noteica Mete.

-Jā-

- Nabaga meitene. Bet viņa taču zināja, ka ir adoptēta?

- Iespējams. Man par to nav ne mazākās jausmas.

Stiltons pacēla acis augšup. “Pagaidām jau ar to pašu ir gana,” viņš nodomāja un paskatījās uz Meti.

- Saruna pagalmā, vai tā bija par Džekijas klientiem? - viņš jautāja.

-Jā-

- Ko tu tur atradi?

- Arī kādu policistu.

- Rūni Fošu?

Mete devās atpakaļ uz virtuvi neatbildējusi. “Ja Toms tagad tiks uz kājām, mēs kopā kādreiz tiksim galā ari ar Džekiju Berjlundu un viņas klientiem,” viņa nodomāja.

Stiltons atkal raudzījās grīdā un manīja, kā viņam blakus pieslīd Abāss.

Abi pagriezās pret ielu.

Olīvija vēl joprojām atradās Mortena apskāvienā. Viņa galva bija pieliekta pie viņas galvas un lupas kustējās. Tas, ko viņš teica, palika tikai starp viņiem. Taču viņš zināja, ka šis viņai ir tikai sākums. Sākums ļoti garam ceļojumam. Melanholiskam un izmisuma pilnam. Ceļojums, kas jāpaveic viņai pašai. Viņš varētu atrasties pa rokai, kad būtu vajadzīgs, taču citādi šis ir tikai un vienīgi viņas ceļojums.

Kaut kur pa ceļam, kādā pamestā stacijā, viņš varētu viņai uzdāvināt kaķēnu.

EPILOGS

PAVISAM NEKUSTĪGI VIŅA SĒDĒJA vasaras naktī. Naktī, kas nemaz īsti nebija nakts, - drīzāk gan krēslas un ausmas satikšanās, kuru caurstrāvoja tā burvīgā gaisma, kas ziemeļos parasti tik ļoti satrauc dienvidniekus. It kā redzama, un tomēr Olīvija tik tikko spēja to sajust.

Viņa vientuļa sēdēja kāpās, kājas savilkusi zem zoda. Viņa ilgi bija vērusies līcī. Patlaban bija bēgums - ļoti tālu atkāpies bēgums, bet naktī gaidāms pilnmēness paisums. Viņa sēdēja tur un noskatījās, kā noriet siltā saule un skatuvi pārņem mēness - gailis, kas rotājas ar svešām spalvām. Tā kā mēness tikai atstaroja saules gaismu, tas šķita aukstāks, zilāks un bez īpašas empātijas.

Pirmo stundu Olīvija bija spējusi kaut cik savaldīties, mēģinot domāt par konkrētiem faktiem. Kur tieši tika atvesta Adelita? Kur atradās viņas mētelis? Cik tālu viņi bija viņu aizveduši? Kur viņi viņu ieraka? Tur, projām? Vai varbūt tur? Šādas domas palīdzēja Olīvijai noturēties, aizkavēt to, kas, kā viņa juta, nenovēršami sekos.

Pēc tam viņa domāja par savu bioloģisko tēvu Nilsu Ventu, kas kādu nakti šeit bija ieradies ar ceļasomu rokā, izgājis tālu līcī un tur stāvējis. Vai viņš zināja, ka tas bija noticis tieši šeit? Ka viņa mīļotā tika noslīcināta šajā vietā? Viņš to noteikti zināja, jo ko gan viņš citādi te darīja? Olivija saprata, ka Nilss bija ieradies te, lai sērotu par Adelitu, ka viņš bija uzmeklējis to vietu, kuru viņa skatīja savām acīm pēdējoreiz, un sērojis par viņu.

Tieši šeit.

Un viņa, paslēpusies klintis, to redzēja.

Redzēja tieši to mirkli.

Viņa dziļi un spēcīgi ieelpoja.

Viņa atkal skatījās uz jūru. Taču viņā pašā bangoja pamatīga vētra, kuru viņa centās apspiest.

Mājiņa. Viņš taču bija atnācis līdz viņas mājiņai, lai aizņemtos mobilo telefonu. Pēkšņi viņa atcerējās vienu īsu acumirkli brīdī, kad bija parādījusies mājiņas atvērtajās durvīs: kā Nilss bija pēkšņi sastindzis un viņa skatienā bija parādījies izbrīns, it kā viņš būtu ieraudzījis kaut ko pilnigi negaidītu. Vai viņš manī saskatīja Adelitu? Uz kādu sekundes tūkstošdaļu?

Taču tad nāca otrā stunda un trešā, kad vairs nepietika nekā konkrēta, par ko domāt, un viņa vairs nespēja turēties pretim, kad šis bērns pārtapa par viņu pašu.

Lēnām un ilgi.

Līdz asaras izsīka un viņa atkal spēja palūkoties uz āru un sastapt sevi pašu. “Es esmu dzimusi šajā pludmalē,” viņa domāja, “ar ķeizargriezienu izņemta no mammas vēdera naktī, kad iestājās pilnmēness paisums un spīdēja mēness, naktī, kas bija gluži kā šī.”

Tieši šeit.

Viņa atkal nolaida galvu uz ceļiem.

Tieši tādu viņš pamanīja viņu tur, lejā. Viņš stāvēja aiz klintīm tieši tajā pašā vietā, kur toreiz. Pirms vairākām stundām viņš bija redzējis viņu paejam garām, taču nebija manījis atgriežamies. Tagad viņš redzēja viņu sakņupušu sēžam gandrīz tajā pašā vietā, kur tonakt bija stāvējuši viņi.

Viņš atkal dzirdēja jūru.

Olīvija nedzirdēja viņu pienākam. Viņa pamanīja viņu tikai tad, kad viņš apsēdās blakus un palika nekustīgi sēžam. Viņa mazliet pagriezās, un viņu skatieni satikās. Zēns, kas bija visu redzējis. Vīrietis ar saulē izbalējušiem matiem. Tad viņa atkal raudzījās uz jūru. “Viņš Kostarikā sarunājās ar manu tēvu,” viņa domāja, “un tā bija mana mamma, kuras slepkavību viņš šeit redzēja, taču viņam par to nav ne mazākās nojautas. Kādreiz es viņam to izstāstīšu.”

Viņi skatījās uz jūru, uz mitro, gari izstiepto pludmali, kas peldējās mēnesgaismā. Mazi, valgi piekrastes krabji kūņojās smiltīs kā blāvi, zilganajā mēnesgaismā mirdzoši atstarotāji. Mēness stari atspīdēja pludmales smilšu iedobēs. Purpura gliemeži piesūcās akmeņiem īpaši cieši.

Kad sāka kāpt pilnmēness paisums, viņi devās prom.

1

Haile Selasije I (1892-1975) - Etiopijas imperators. Rastafarieši tic, ka viņš ir Dieva inkarnācija.

2

Vēlamajā versijā viena no bezpajumtniecēm būtu sēdējusi uz vienkārša krēsla pie smagi savainota vīrieša gultas. Viņas rokas sakārtotu vīrieša segu un mēģinātu sniegt kādu mazumiņu vāra mierinājuma. Taču īstenībā slimnīcas uzņemšanas personāls piezvanīja apsardzei tajā pašā brīdī, kad Vienace Vera šķērsoja vestibilu, lai dotos uz liftu. Apsargi bija panākuši viņu gaitenī netālu no Bensemana istabas.

3

Neizrādi pārākumu. (Angļu vai.)

4

Henrijs Greiems Grīns (1904-1991) - angļu rakstnieks, dramaturgs, literatūrkritiķis, 20. gadsimta 40. gados Lielbritānijas slepenā izlūkdienesta MI6 darbinieks. Sarakstijis gan trillerus, gan intelektuālākus darbus, kuros pievērsies mūsdienu pasaules ētikas un politikas jautājumiem.

5

Karloss Kastaņeda (1925-1998) - peruiešu izcelsmes amerikāņu rakstnieks un antropologs, kas kļuvis slavens ar saviem ezoteriskajiem darbiem.

f

6

Nav par ko. (Spāņu vai.)

7

Edvards Hopers (1882-1967) - amerikāņu mākslinieks.

8

Viņa to, saprotams, bija redzējusi tikai kartē un vēl Google Earth, taču, tā kā lietusmākoņi pēkšņi bija izlēmuši doties tālāk iekšzemē

9

No attāluma tas izskatījās pat idilliski - pelnu pelēks treilers. Tas itradās netālu no jahtu ostas Pampas Marina Solnā, un to apņēma ngentingas meža naksnīgais zaļums un vāji dzeltenais atspīdums, :as nāca no ovālā lodziņa.

Taču iekšpusē idille izgaisa.

Treilers bija savu laiku nokalpojis. Kādreiz bija darbojusies gāzes lītiņa pie sienas, taču tagad tā bija galīgi sarūsējusi. Kādreiz māk-līgā stikla acs griestos bija laidusi iekšā gaismu, taču tagad tā bija

10

Britu rakstnieces Enidas Blaitonas bērnu grāmatu sērija The Famous Five. Tās galvenie varoņi - četri bērni un suns - atrisina dažādus mīklainus gadījumus.

11

Ruletes bumbiņa riņķoja aizvien lēnāk un lēnāk, līdz beidzot apstājās uz ciparu nulle. Bumbiņa, kas varētu sagraut visstabilāko sistēmu, ja tāda vispār eksistētu.

Vismaz viena daļa tā apgalvoja un tam cieši ticēja.

12

Projektora lampa šaurajā kabinetā policijas ēkā Berjsgātana izdzisa. Rūne Fošs ieslēdza griestu apgaismojumu. Viņš kopā ar savu BP grupu tikko bija noskatījies no mobilā telefona internētā ielādēto filmiņu. Tajā bija redzama Veras Lāršones piekaušana treilerā Ingentingā.

- Nav neviena tieša noziedznieku sejas attēla.

-Nē.

- Bet filmiņas sākums bija interesants.

- Kad viņiem bija sekss?

-Jā.

Kabinetā bija četras personas, ieskaitot Janni Klingu. Ar mobilā telefona kameru caur ovālo lodziņu treilerā filmētos kadrus, kuros bija redzams kails vīrietis uz sievietes, ko viņi uzskatīja par Veru Lāršoni, visi vēroja ļoti uzmanīgi. Vīrieša seja, visai izplūdusi, bija

13

Viņš bez problēmām mainīja valodas no franču uz portugāļu. Franciski viņš runāja mobilajā telefonā pie kreisās auss, bet portugāliski - pie labās. Viņš sēdēja savā ekskluzīvajā izpilddirektora kabinetā pašā augšējā stāvā Svēavēgenā un pa logu redzēja Palmes kapu.

Sens viņa aprindu naida objekts.

Ne pats kaps, bet vīrs, kas tajā guldīts.

14

Tūre Sventons - privātdetektīvs, galvenais varonis zviedru rakstnieka Okes Holn-berga populārā bērnu grāmatu sērijā.

15

Pilsētas centrā darbadiena tuvojās beigām, tomēr vēl ritēja pilnā sparā. Taču Ovetei Anderšonei tā tikko bija sākusies. Patiesībā viņas darbavieta starp Valsts banku un Mākslas akadēmiju bija aktīva visu diennakti. Mašīnas bija sākušas lēnām braukāt šurpu turpu, lai nomedītu kādu no tām, ko prostitūcijas likums apzīmēja par seksa pārdevējām, pretstatā seksa pircējiem, it kā te būtu runa par formālu veikala transakciju ar kādiem konkrētiem produktiem.

Nepagāja pārāk ilgs laiks, līdz pirmā mašīna pieslīdēja pie Ove-tes un logs tika nolaists. Kad formalitātes bija nokārtotas un Ovete iekāpa mašīnā, viņa centās izmest no prāta domas par Aki. Viņš bija futbola treniņā, un ar viņu viss bija kārtībā. Un drīz viņš dabūs jaunas futbola kurpes.

Viņa aizvēra mašīnas durvis.

16

Toms Veitss (dz. 1949) - amerikāņu dziedātājs, komponists un aktieris.

17

Vallenbergi - ievērojama zviedru dzimta: baņķieri, rūpnieki, biznesmeņi, politiķi, diplomāti un filantropi.

18

Zviedru valodā vārdam videung ir nozīme “pūpoli”.

19

Ātri, žigli. (Vācu vai.)

20

Stiltons sēdēja gandrīz tukšā Situation Stockholm redakcijā. Bez viņa šeit bija vēl tikai kāda meitene, kas darbojās pie informācijas galdiņa. Viņš bija palūdzis iespēju izmantot vienu no redakcijas datoriem un tagad internētā meklēja filmiņas Trashkick vietnē. Pirmās divas vairs nebija atrodamas, bet pārējās trīs vēl joprojām varēja noskatīties. Pirmajā bija redzama kāda iebraucēja un bezpajumtnieka Hulio Ernandesa piekaušana zem Rietumu tilta,

21

Atsauce uz zviedru politiķi, kas cieta sakāvi 2011. gada parlamenta vēlēšanās. 206

22

Ulle Bertlings (1901-1981) - zviedru tēlnieks un gleznotājs abstrakcionists.

23

Hanss Holmērs (1930-2002) - Zviedrijas Nacionālā drošības dienesta priekšnieks, Stokholmas apgabala policijas priekšnieks, kas kļuva slavens, vadot grupu, kura nodarbojās ar Zviedrijas premjerministra Ūlofa Palmes slepkavības izmeklēšanu.

24

Līsbeta Palme (dz. 1931) - Ūlofa Palmes dzīvesbiedre.

25

Līsbeta Salandere - viena no zviedru rakstnieka Stiga Lārsona populārās triloģijas Millennium galvenajām varonēm.

26

' Kubs - brīvdabas spēle, kurā sacenšas divas komandas. To uzdevums ir, metot nūju, nogāzt koka klucīšus pretinieka laukuma pusē.

27

Pašas labākās. (.Angļu vai.)

28

Mete Ulsētere stāvēja tiesu medicīnas iestādē kopā ar speciālistu, kas veica sekciju. Viņu priekšā bija kails līķis. Apmēram pirms stundas Metes atmiņa bija tikusi galā ar pagātnes caurlūkošanu, nonākot pie viena ļoti konkrēta attēla. Tas bija kāda vīrieša attēls, kurš bija pazudis bez vēsts pirms ļoti daudziem gadiem un kuru mēģināt atrast bija uzticēts viņai.

Nilss Vents.

Tam jābūt viņam - Mete bija diezgan pārliecināta. Te, uz nestuvēm, viņš, saprotams, bija stipri vecāks. Ar ielauztu galvaskausu un noslīcināts. Taču viņa seju Mete bija labi iegaumējusi.

“Tas būs interesanti,” viņa domāja un nopētīja kailo līķi.

- Viņam ir dažas pazīmes, kas jums palīdzēs viņu identificēt.

Mediķis lūkojās uz Meti.

- Veca zelta plomba augšžoklī, rēta pēc aklās zarnas operācijas, vēl viena rēta šeit, pie uzacs, un tad šī te.

29

Visu citu. (Ang/u vai.)

30

Neparastais&Pareizais. (Zviedru vai.)

31

20. gadsimta 60. gados dibināts leģendārs zviedru apģērba šūšanas uzņēmums.

32

Jērans Krops (1966-2002) - zviedru alpinists un piedzivojumu meklētājs. Viņš bija pirmais zviedrs, kurš 1993. gadā sasniedza virsotni K2. 1995. gadā viņš ar divriteni uzkāpa Everestā un veiksmīgi no tā nobrauca.

33

Ēriks Grandēns patlaban caurskatīja savu tuvāko darba kārtību. Septiņas valstis septiņās dienās. Viņam ļoti patika ceļot, it īpaši lidot. Nepārtraukti atrasties kustībā. Ceļojumi ne vienmēr bija saistīti ar

34

Slāpētā gaisma tik tikko sniedzās līdz kalsnajai, baltajai rokai, kas nokarājās pār gultas malu. Uz tās uzzīmētie burti KF bija gandrīz izdzisuši. Ake gulēja iemidzināts, un ap viņu krustu šķērsu stiepās dažādas caurulītes. Ovete sēdēja uz krēsla līdzās viņam un klusi raudāja. Raudāja par visu, kas bija sagājis šķērsām, nemitīgi, visu dzīvi. Viņa nespēja parūpēties pat par savu bērnu - mazo Aki. Tagad viņš

35

Aksels fon Ferzens (1755-1810) - zviedru grāfs, militārists un politiķis. Nogalināts nepatiesu aizdomu dēļ par iespējamo saistību ar kroņprinča Kārla Augusta noindēšanu.

36

Leifs Silberskis (dz. 1938) - slavens zviedru advokāts un rakstnieks.

37

Home run - jēdziens beisbolā. Pēc bumbiņas atsišanas atsitējs apskrien visas trīs bāzes un tiek atpakaļ līdz mājas bāzei. Home run var iegūt, ari pārsitot bumbu pāri ārlaukuma žogam.

38

Oriģinālnosaukums šai grāmatai ir "Paula the Piquose". Šī grāmata ilgi tika piedēvēta Viljamam S. Berouzam, taču tās patiesais autors esot amerikāņu rakstnieks Normans Rubingtons.

Content

Berjlindi Silla & Rolfs Pilnmēness paisums

1